Makklērija Džema Makilveina

Lapsām par barību

Džema Makilveina Makklērija

Lapsām par barību

Pirmā daļa. BELLIOURA.

.

Ieskaņa

Medībraga skaudrais, satrauktais sauciens, kas no viņas malas pārskanēja pāri visai Ielejai, Šelliju raušus aizrāva atpakaļ uz Belliouru.

Kopš vien viņa spēja atcerēties, lielā, plašā, tornīšiem rotātā kungumāja bija stāvējusi tukša, ar aukstiem, atdzisušiem skursteņiem. Bērnībā viņa dažkārt stundām jādelēja pa aizaugušajiem tīrumiem, pamatīgi izpētīja spokainās krāsmatas, dažkārt ilgi nosēdēja ar ērkšķrozēm noaugušajā vasaras namiņā, sapņodama par lieliskām medībām, par varenām zirgu skriešanās sacensībām pa skrejceļu, ko viņas vectēvs bija izbūvējis lejpus kungumājas. Šellijas izpratnē viss šis nogabals bija Šelbērnas muižas turpinājums. Tagad, kad tas bija pārdots un sāka atdzīvoties, Šellijai likās, ka viņai kaut kas atņemts.

Bija pienākusi lapsu medību sezonas pēdējā diena. Pēc parastās rīta jezgas, kad vajadzēja pagatavot brokastis, pabarot dzīvniekus, atsaukties uz telefona zvaniem, uzklausot lauku korespondentu ziņojumus viņas vīra Maika nedēļas avīzei un ielūgumus uz medību noslēguma brokastīm un dinejām, Šellija pamanīja, ka viņas klasiskajam, melnajam medību tērpam notrūkusi viena no tikpat klasiskajām pogām. Kamēr sameklēja adatu, ko pēdējoreiz bija lietojusi, lai izčakarētu skabargu savam piecgadīgam dēlēnam Kemam no rociņas, un piešuva pogu, viņa jau gandrīz bija nokavējusi medību dalībnieku pulcēšanās brīdi.

Beidzot viņa sēdēja zirgam mugurā, bija pieregulējusi kāpšļus, pievilkusi seglu siksnas un varēja doties ceļā. Kad viņa izjāja no staļļa agrā pavasara rīta zeltainajā gaismā, juceklīgās steigas radītais saspringums atslāba. Vārdā nenosaucamais trauksmainums un nemiers, no kā viņa nekad nespēja pilnīgi atbrīvoties, uz brīdi pierima. Medību dienas rītā, cēla zirga mugurā Šellija jutās kā no jauna piedzimusi.

Mūžam Modrais sapurināja galvu un ašā, danceniskā solī devās uz priekšu. Šellijā uzpaloja prieks — neaprakstāms prieks par apkārtējo ainavu, kas sāka zaļot, un par Šo zirgu, ar kuru viņa visu ziemu bija nopietni strādājusi. Viņai bija izdevies tīrasiņu sirmi pāraudzināt. Zirgs vairs neliedzās lēkt pār šķēršļiem, nebaidījās, ka pavada nonāks nežēlīgās, cietās rokās. Bija izzudušas bailes no sāpēm, dzīvnieks aizvien vairāk sāka uzticēties vieglajiem pieskārieniem pie mutes un liegajai balsij, kas viņam dziedāja.

Pēkšņi zirgs satrūkās. Šellija pameta skatienu visapkārt, jau iedomādamās, ka tūdaļ ieraudzīs lapsu raugāmies no ceļmalas sausseržiem. Nekā tomēr nebija. Marta diena bija tik gaiša, spoža un tīra kā tikko izkalta naudiņa. Ieleja, viņas Ieleja, pletās acu priekšā spodra un gluda kā nopulēta ripa.

Šinī brīdī viņa izdzirda medībraga skaudro saucienu, kas iecirtās sirdī, urdīdams pasteigties. Jājot cauri Belliourai, varēs ietaupīt krietnu brīdi.

Pagāja sekunde vai pat vairāk, kamēr viņa atskārta, ka Belliouras skursteņi vairs nestāv auksti un atdzisuši.

Atklājās vēl citas pārmaiņas. Ierīkota jauna pastkastīte, kurai pāri diagonālē stiepās zila svītra. Izļumušie dzelzs vārti ar smailajiem pīķiem augšgalā bija iecelti atpakaļ virās. Izrakstītie vārtu stabi ar lapsu attēliem, tāpat arī vārtsarga mājiņa salaboti. Mājiņas logi iestikloti un ārpusē uz palodzēm novietotas kastes ar ģerānijām. No jauna nograntētā iebraucamā ceļa malu zālienā sadēstīti rododendri un acālijas. Sīna Šel-bērna personīgā, kā arī Mednieku biedrības emblēma — lapsas maska melnas astes ielokā — bija uzgleznota uz sarkana fona, bet virs emblēmas ar ziliem burtiem uzraksts «Belli-oura». Plāksne bija piekarināta pie čugunā lieta vārtu staba. Pie staba līkņāja dārznieks, dalīdams narcišu sīpolus izstādīšanai tā pakājē.

Čuguna lējuma vārti bija ciet. Liela izkārtne ar uzrakstu «Nepiederošiem ieeja aizliegta» brīdināja, ka aizlieguma pārkāpšanas gadījumā pārkāpēja padzīšanai tiks izsaukta policija. Jaunie īpašnieki, jādomā, nenieka nejēdza no dzīves šeit uz laukiem. Ielejā nevienam pat prātā nenāca ievērot Šādus brīdinājumus. Uzraksti attiecās uz klaidoņiem vai pilsētniekiem, kas mēdza izbraukt nedēļas nogales piknikos un aiz sevis atstāja piedrazātu apkārtni. Kaimiņiem un lapsu medniekiem tie nebija domāti.

Šellija apturēja zirgu un nodziedāja: — Lūdzu, vārtus atveriet!

Vīrietis pacēla galvu un paslējās. Viņš bija ģērbies haki-krāsas biksēs un tādas pašas krāsas kreklā, uz kura krūšu kabatiņas rēgojās sarkans uzraksts «Bellioura».

— Vārti ir ciet. Misters Zegerens negrib, ka Ponijkluba jātnieki un citādi garāmgājēji klīstu pa viņa zemi.

Viņam bija dobja balss ar tīkamu, melodisku skanējumu. Balss skaņa un stingri artikulētā valoda, kas nemaz nelīdzinājās Ielejas ļaužu visai neskaidrajai nazālajai izrunai, vedināja noturēt runātāju par cilvēku no citas zemesmalas. Šellija bija dzirdējusi, ka Zegereni esot saaicinājuši amatniekus no Eiropas, lai restaurētu visus kādreizējos apstādījumus un dārzus. Šis varbūt arī bija viens no tiem. Tas, ka viņš bija šeit svešinieks, varbūt arī zināmā mērā izskaidroja smējīgo spīdumu tumsi dzintarainajās acīs un cieņas trūkumu. Strādnieku ļaudis no Ielejas pret Šelliju kā daždien pret Šelbērnu dzimtas locekli tā neizturētos.

Šellija pacēla roku, kurā turēja jājampātagu.

— Lūdzu, atslēdziet vārtus drīzāk. Jums taču noteikti ir atslēga.

Strādnieks nolika lāpstu zemē un izslējās visā augumā. Viņš bija ļoti garš un spēcīgi noaudzis. Līdz augšai neaizpogātais krekls ar īsajām piedurknēm atsedza krūtis un delmus, kas bija brūni kā zemē sabirušās pērnās lapas. Šellija noskatīja viņa muti, šaurās sejas vaibstus. Deguns paprāvs, nelīdzens, it kā būtu lauzts, un kopā ar tievo rētas svītru, kas stiepās pāri kreisajai uzacij, piešķīra sejai spēcīgas vīrestības izteiksmi. Šellija izjuta dīvainu pētīgu spēku neparastajās acīs, kuru tumšajā brūnumā spīgoja dzeltenas dzirkstis. Viņai gandrīz likās, ka ir tādas acis kaut kad jau redzējusi, tomēr nevarēja atcerēties, kur.

— Vai jūs lasīt neprotat? — Viņš ar galvu pamāja uz lielo izkārtni. Iebāzis roku krekla kabatā, viņš izvilka cigarešu paciņu un šķiltavas. — Vai jūs tiešām gribēsiet, lai es izsaucu policiju?

Šellija paskatījās uz viņu pilnīgā neizpratnē par tādu valodu un izsmieklu viņa skatienā. Un tad, iedomādamās, kā būtu, ja Česters Glovers, kas bija Ielejas «policija» un ko viņa pazina kopš agrām bērna dienām, ņemtos viņu raidīt projām no vietas, kas allaž tika uzskatīta par Šelbērnu īpašumu, sāka smieties.

— Šaubos gan, vai policija dzītu mani no šejienes projām.

Mūžam Modrais saslēja galvu. Pār visu augumu tam

pārskrēja trīsas. Tad zirgs sastinga un, sacēlis ausis, saspringti lūkojās uz to pusi, no kuras atskanēja tālas, smilkstošas suņu rejas, kam sekoja Vecā medībziņa signāls, uzvedinot suņus uz lapsas pēdām.

No medībām viņus tagad šķīra vairs tikai aizslēgtie, nepielūdzamie dzelzs vārti.

Šellijas smiekli aprāvās.

— Te Ielejā neviens neslēdz vārtus ciet. Iesaku jums pateikt misteram Zegerenam, ka šinī zemesmalā klajumi ir tāpēc, lai pa tiem jātu.

Vīrietis neizkustējās no vietas. Atspiedies pret vārtu stabu, viņš stāvēja un smēķēja.

— Labāk pasakiet viņam to pati.

Šellija vai plīsa aiz dusmām.

— Zināms, ka pateikšu. Pieminēšu arī jūsu nekaunību.

— Tā tiešām būs vislabāk. — Viņš nometa cigareti zemē, ar kāju izberza smēķgalu, tad pieliecās un no jauna ķērās pie lāpstas. Sākdams rakt bedrītes narcisēm, viņš smīkņāja pār visu ģīmi.

Šellija nezināja, ko nu būtu teikusi vai darījusi, ja no sargu mājiņas neiznāktu vecais, pensijā aizgājušais šķēršļu jājienu žokejs Fredijs Fišers. Arī viņš bija ģērbies tādā pašā hakikrāsas mundierī ar sarkanu uzrakstu «Bellioura» uz krekla kabatiņas. Viņa gadu gadiem vēja, lietus un alkohola ārdētais vaigs bija gludi noskūts, un viņš izskatījās daudz veselīgāks un žirgtāks nekā tad, kad tā viņu pēdējoreiz bija redzējusi šņabja bodē.

— Sveika, mis Šellij! — Viņa acis tūdaļ liptin pielipa pie zirga, ar vienu skatienu novērtējot tā skaistumu un cēlumu, brīnišķīgo drosmi platajās acīs un dižciltīgo patricieša galvu.

— Tas nu gan ir kaut kas īpašs! — Vecā balsī skanēja apbrīns.

— Tūliņ redzams, ka cēlies no Pilota!

— Fredij! — Šellija atvieglota iesaucās. — Labi, ka jūs ieraudzīju. Šitam cilvēkam pietika nekaunības sacīt, ka es nedrīkstot jāt cauri Belliourai.

— Ak, mister Zegeren... — Vecais vārtsargs pēkšņi aprāva valodu un pietvīka tikpat sarkans kā «Bellioura» lielajā izkārtnē. — Es jūs nemaz nepamanīju.

Šellija trakā pārsteigumā noraudzījās no viena uz otru. Niknums par to, ka svešais, rupjais iznirelis bija atļāvies viņu izsmiet un nerrot, laupīja viņai visu apdomu. Ar pātagas kāta rokturi viņa uzvilka jātnieces cepuri dziļāk galvā, kā vienmēr, lecot pār šķēršļiem. Acis zem cepures samta naga zvēroja. — Nevienu Šelbēmu gan nekādi aizslēgti vārti nenošķirs no medībām! — viņa iesaucās.

Mūžam Modrais neapmulsa un nevilcinājās. Ar iedzimto drosmi un iemācīto izmaņu viņš aizlidoja kā bulta. Šellija juta zirga krēpes sejā un vienlaikus pārdzīvoja brīnišķīgo pacilātību, ko viņai allaž sagādāja lēcieni pār .augstiem šķēršļiem, saplūstot ritmā it kā vienā būtnē ar savu zirgu.

Viņa pameta skatienu atpakaļ un redzēja Frediju Fišeru stāvam kā zemē iemietu ar vienu it kā protestā paceltu roku. īsu mirkli viņa ielūkojās arī Zegerena tumsnējā sejā. Zobgalīgais smīns bija apdzisis, atdodams vietu nīgram izbrīnam. Viņa dzirdēja pati sevi uzvaras priekā iesmejamies, kad zirgs aizauļoja pa grantēto aleju, šķiezdams zvirgzdus uz jauniestā-dītajiem košumkrūmiem.

Pirmā nodaļa

Bellioura lāsmoja un laistījās vienās ugunīs. Starmeši peldināja gaismā kungumājas torņus un tornīšus, un visas robotās aprises. Krāsainas gaismas rotājās virs Belliouras dižā ozola, virs visām pailgākām, pār dārzu terasēm, peldbaseinu, paviljonu un staroja no kungumājas logiem.

No plašās halles, kur šai vakarā nebija atstāta neviena mēbele, ceļš tālāk veda tik lielā zālē, kurā Andreas Zegerenas koncertflīģelis neizskatījās lielāks par naktsgaldiņu. Šai vakarā pie tā sēdēja viens no Lerija Lestera — šāgada slavenākā — orķestra muzikantiem, bet pārējie sarkanfrakotie dalībnieki spēlēja deju mūziku zilā paviljonā. Tas bija uzsliets milzīgā kamīna priekšā. Šinī kamīnā pirmie Belliourā dzīvojušie Šelbērni esot dažkārt cepinājuši veselu vērsi. No sienām pretī raudzījās tumšas eļļas gleznas vecmodīgos zeltītos ietvaros; daži viesi apgalvoja, ka Zegerens gleznas sapircies izsolēs un laikam gribot uzdot par saviem sentēviem, kaut gan uz dejotājiem noraudzījās brieži ar platākiem un žuburainākiem ragiem nekā Dabas muzejā izstādītie eksponāti, plēsonīgi tīģeri, degunradži un ziloņi ar gariem ilkņiem.

Ārpusē, kur Zegerens bija licis izveidot golfa laukumu, nolīdzinot dabiskās terases, tagad bija uzcelta vesela telšu pilsētiņa — svītrainās apsildāmās teltīs, lai dzestrajā septembra naktī nevienam nekļūtu vēsi, bija iekārtotas bufetes, kur varēja ēst un dzert visu, ko vien sirds kāroja, bez tam vēl bija teltis pakalpojumiem, lai no tālienes atbraukušiem viesiem būtu iespēja nospodrināt kurpes, izgludināt drēbes un pat noskūties.

Visapkārt olimpisko izmēru peldbaseinam bija sarindoti ar sarkanbaltrūtotiem galdautiem segti galdiņi Parīzes tro-tuārkafejnīcu stilā. Apkārtnē par Partenonu iedēvētais marmora paviljons greznojās Zegerena zirgu skriešanās sacīkšu krāsās — debess zilā un sarkanā. Tumšsarkanās rozes bija no slavenajiem Belliouras dārziem un siltumnīcām, bet rotaļīgie milzu cukurgailīši un dažādi citi interesanti kreppapīra rotājumi — no pazīstamās interjera dekoratora Dikija Spēra firmas Ņujorkā.

Par balli, kam vajadzēja kļūt par Teitīnas Zegerenas oficiālo ievešanu sabiedrībā, jau mēnešiem runāja jo plaši. Daudzi zemes īpašnieki vai no ādas līda ārā, kaut tikai saņemtu ielūgumu; tie centās piekļūt Andreai Zegerenai, cerot, ka tad arī viņu vārds tiks uzņemts viesu sarakstā kopā ar izcilajiem no Vašingtonas, Ņujorkas, Bostonas un Filadelfijas ielūgtajiem viesiem. Neviens negribēja palikt ārpus aizslēgtajiem vārtiem.

Kamēr lielo īpašumu restaurēja un posa, lai no jauna tam piešķirtu kādreizējo greznību (nekustamo īpašumu aģents Hanters Dženijs, kas bija kārtojis visus pirkuma darījumus, neslēpa, ka kungumājas un palīgēku restaurācijā, koku biežņas nolīŠanā un lidmašīnu skrejceļa izbūvē vien notērēts vairāk nekā miljons dolāru), Zegereni bija noslēpumaino gaisotni vēl sakāpinājuši, pilnīgi noslēdzoties no sabiedriskās dzīves un nepieņemot nevienu ielūgumu. Tagad, pēc visām valodām un nevalodām, kad viss bija spriests un pārspriests, tiem, kas saņēma oficiālo ielūgumu ar biezā, dārgā papīrā iespiestu Šelbērnu emblēmu, pavērās pirmais ieskats mājas un apkārtnes neticami plašajā restaurācijā.

Līdz iepriekšējā gada pavasarim, kad uzradās šis cilvēks vārdā Zegerens, lielā māja, ko apkārtnē dēvēja par Trako Muižu, tukša un pamesta bija pamazītēm gruvusi kopā.

Tuvējie laucinieki apgalvoja, ka vecā māja esot noburta un aizaugušajā parkā mītot draudīgu, melnastainu lapsu dzimtas. Tiklīdz gadoties ieraudzīt kādu no nelabajām lapsām, tā skaidrs, ka drīzumā noteikti būs mironis.

Divdesmitajos gados īpašumu nopirka kāds ienācējs vārdā Farels, kas bija ticis pie bagātības ar naftu, un jauniegūto īpašumu izmantoja par izklaides vietu valdības locekļiem. Pēc dažiem gadiem Farels nomira ar sirdstrieku. Virēja, nēģeriete Metija Mūra, neatlaidīgi apgalvoja, ka vienu vakaru pirms liktenīgās triekas lēkmes no koku biežņas iznākusi lapsa ar melnu asti, bet viens no muižas suņiem to aiztriecis. Kad bankrotēja nākamais īpašnieks, kam piederēja sacīkšu zirgi, īpašumu pārņēma banka. Parks pārvērtās par īstiem džungļiem, un cieminieki mēļoja, ka dzirdēti ērmoti trokšņi, lapsu rējieni, it kā rietu vesels bars, un pēc tam esot redzēts vienrocis jātnieks aizauļojam nakts tumsā.

Kaut arī stratēģiski Ieleja piederēja pie lapsu medību novada, tā drīz vien kļuva slavena kā Šelbērnas kausa izcīņas vieta jāšanai pār augstajiem šķēršļiem — žogiem, ko Ielejas dziļākajā ieplakā savulaik uzcēlis Sīns Šelbērns; slavenās sacensības notika ik pavasari. Pussabrukušās ēkas aizvien vairāk pārvērtās par «balto ziloni». Hanters Dženijs jau bija zaudējis visas cerības šo īpašumu pārdot, bija pat pārtraucis dārgo reklamēšanu, kad par objektu sāka interesēties kāds Ņujorkas zemes īpašumu aģents. Ij nesapņodams, ka perspektīvais pircējs pieņems noteikumus un būs ar mieru maksāt pieprasīto cenu, vietējais aģents pat neuzskatīja par nepieciešamu piedāvājumu saskaņot ar Zemes pārvaldes korporāciju.

Īstenībā Kemerona Ficdžeralda organizētajai korporācijai, kas par savu mērķi uzskatīja «aizstāvēt Ielejas labākās intereses» un «pasargāt, lai Ielejā neieviešas nevēlami cilvēki un tādi komercpasākumi, kas būtu par postu novada ekonomiskajām un estētiskajām vērtībām», nebija likumīgu tiesību aizliegt kāda īpašuma pirkšanu. Taču korporācijai bija tāda vara, pamatojoties uz Ielejas zemes īpašnieku sabiedriskajām un materiālajām interesēm, ka neviens no vietējo varasvīru labvēlības atkarīgs darbonis tīšuprāt pat nedomāja pārkāpt šo būtībā vienīgi džentlmenisko vienošanos. Kad lieta nonāca līdz «jaunienācēju neielaišanai», zemes īpašnieki uz rāviena aizmirsa visu savstarpējo naidošanos un saslēdzās ciešās rindās.

Hanters par savu nevērību pret Korporāciju samaksāja ar to, ka vairāki Mednieku biedrības biedri nodeva savus pārdodamos zemesgabalus citu aģentu aprūpē. Tomēr, kad ar komisijas naudu, ko Hanters saņēma par Belliouras pārdošanu, viņš varēja izpirkt visas paša fermas ķīluzīmes un piedevām vēl atlikt pietiekami daudz, lai visiem trim dēliem reiz sagādātu iespēju studēt Virdžīnijas universitātē, tad viņam, kā izteicās Šellija Leitimere, sirds par to nemaz nesāpēja.

Klīda visādas valodas. Piemēram, R. Rāzerforda Dinvi-dija kundze konsekventi pastāvot uz to, ka Zegerens ir un ir Krievijas ebrejs.

Viņas laulātajam draugam no drošiem avotiem bija zināms, ka Zegerens bijis iejaukts tumšos darījumos un tālabad izslēgts no Longailendas kopienas, pie kuras piederējis līdz pārnākšanai uz Virdžīniju. «Volstrītā viņu nesauc citādi kā par «zemletes» Zegerenu. Ja viņš vēl kādreiz iedomājas parādīties Oldvestberijā, tad viņam jāmauc maiss galvā, lai neviens viņu nepazītu,» tik neganti par atnācēju sprieda Dedlijs Ded-lijs-Smaits, kad bija krietnāk iedzēris.

«Nav tiesa,» pretojās bankas viceprezidents Togo Boldvins. «Mēs visu pamatīgi pārbaudījām.» Un viņš ņēmās sīki un smalki izstāstīt, ka pirmo miljonu «baigais» Zegerens nopelnījis trīsdesmit gadu vecumā. Četrdesmit gados viņš pametis Baforda korporāciju un kļuvis par tādas īpašas korporācijas prezidentu, kas finansējusi namu un dzīvokļu būvniecību, tiltu celtniecību un maģistrāļu būvi, to visu izvēršot starptautiskā mērogā. Viņa dinamiskajā vadībā korporācija strauji vērsusies plašumā, apguvusi jaunas darba jomas, uzsūkusi vājākos sāncenšus, bet spēcīgākos stimulējusi izmisīgai cīņai par izdzīvošanu. Aizrautīgā vēlēšanās pieņemt izaicinājumus, nemitīgā intensīvā cīņas kāre viņam sagādājusi iesauku «baigais». Neviens laikam nezina, kāds viņam kristāmvārds, visus papīrus viņš parakstot vienkārši ar B.

Tiklīdz sākās restaurācija, valodas auga augumā un pletās plašumā. Tika ieplānots olimpisku izmēru peldbaseins un paviljons grieķu stilā ar nerūsējoša tērauda pavardu, lai Zegerena meitai būtu vieta, kur pieņemt savus draugus. Plānos ietilpa tenisa laukums, Šautuve, skrejceļš Zegerena lidmašīnai, kinozāle un vesela sērija terasveida zālienu, katrā pa avotam, kas bija ieslēdzami un izslēdzami dzīvojamā mājā. Būvuzņēmējs Džons Teilors pastāstīja, ka pat vecum vecā vasaras mājiņa esot izremontēta un pārkrāsota.

— Esmu dzirdējusi, ka Belliouras dižozolu arī pārcelšot puspēdas tiesu pa kreisi, lai no mājas varētu pārredzēt šķēršļu skrejceļu, — Mistija Montegjū zobgalīgi piebilda. Konniju Džeksoni, kas varītēm gribēja iekļūt pa vārtiem, lai par visām notiekošajām pārmaiņām savārstītu reportāžu avīzei Capital Courier, Fredijs Fišers aizraidīja, teikdams, ka misis Zegerena nejūtoties labi un nevienu nepieņemšot. Universālveikalā Kon-nija noprasīja Šellijai Leitimerei, vai tiesa, ka Andrea Zegerena esot alkoholiķe, un Šellija atbildēja, ka Simeons Takers, kas muižā pieņemts par zirgkopi, pastāstījis viņas izpalīgam Vir-džīniasitijam, ka misis Zegerena augām dienām nodzīvojot istabā kopā ar saviem Siāmas kaķiem un visu laiku noņemoties ar gliemežvāku kolekciju, to kārtodama un pārkārtodama.

— Es nudien nesaprotu, kālab tādi cilvēki nāk dzīvot te Ielejā, — Šellija brīnījās. — Ko lai viņi te sadara, ja neaizraujas ar jāšanu vai medībām?

— Cik man zināms, viņš nodarbojas ar pilsētbūvniecību, — Konnija prātoja. — Avīzē bija liels raksts par to, ka viņš finansējot plaša rajona apbūvi pie Vašingtonas.

— Ir taču milzums vietu, kur celt gan dzīvojamās mājas, gan fabrikas, kur to visu gaidīt gaida, — Šellija atteica, — bet ne jau tieši lapsu medību novadā.

— Uz kurieni tu dodies? — Konnija nosauca Šellijai nopakaļ, kad tā paņēma armijas mugursomu, kuru lietoja iepirkumiem, un devās uz izeju.

Šellija paskatījās uz viņu un atsmēja: — Uz mājām, nobēdzināt sudraba galda piederumus.

Maikam viņa par tikšanos ar Zegerenu nebija bildusi ne vārda. Un pēc tam arī ne reizes vairs nebija Belliouras jauno īpašnieku redzējusi.

Tagad Šellija redzēja debesīs Belliouras uguņu atspulgu, dzirdēja gaisā virmojam tālu, liegu mūziku un ļāvās siltā septembra vakara burvībai. Augstu debesīs parādījās zvaigznes aiz retām bālganām mākoņu plūksnām, kas bija tik vieglas un gaistošas kā smarža no mimozu krūma sabrukušā žoga malā. Mastifs Lenss, kas bija tecējis līdzi vakara gaitā, kad viņa gāja pārlūkot zirgus, apstājās. Pacēlis lielo galvu, viņš klausījās, kā slavenā orķestra mūzika sajaucas ar koka-varžu vakardziesmu un zirgu bubināšanu ganībās.

Atgriezusies mājās, Šellija redzēja, ka džipa vēl nav, tātad Maiks vēl nav atgriezies. Lai gan bija sestdiena, viņš visu dienu bija pavadījis tipogrāfijā, sagatavodams iespiedmašīnu tā, lai pirmdienas rītā tūdaļ varētu sākt iespiest avīzi. Pavardā cepās kartupeļi, salāti gatavi un gaļa liekama pannā, bez tam viņa bija izlasījusi Kemam nodaļu no Vēja vītolos, kad Maiks pārradās. Viņš iestājās virtuves durvīs, ar pieri gandrīz atdurdamies durvjaugšā. Viņa zilajam kreklam bija pārplīsusi piedurkne, turklāt notriepta ar mašīneļļu. Pār pieri stiepās tintes švīka, un pelēkajās acīs bija iegūlis smags nogurums.

— Kālab tu neesi saģērbusies? — viņš jautāja, noskatīdamies uz Šellijas svītroto džemperi ar atritināmo apkakli un zilajām džīnām, kam bija sabojājies rāvējslēdzis; bikses tā bija sastiprinājusi ar safīru piespraudi — mantojumu no vecāsmātes; kājās viņai bija vīriešu puszābaki ar ādas saitēm, tos viņa valkāja, kad devās ikdienas izjādēs.

Viņa pārsteigta pacēla galvu. — Es to ielūgumu nepieņēmu.

— Tētiņ! — Kems noslīdēja mātei no klēpja un skrēja pie tēva.

Maiks pieliecās un pacēla zēnu rokās. — Ir taču jau gandrīz deviņi. Kā tad tu vēl neesi gultā?

— Mammīte sacīja, ka es varot palikt augšā, kamēr tu pārnāksi, — Kems paskaidroja, turēdamies tēvam ap kaklu.

— Labi. — Maiks pasmaidīja. — Bet nu taisnā ceļā uz gultu.

Kamēr Maiks aizgāja mazgāties, Šellija darbojās, apguldīdama dēlu. īstais gulētiešanas laiks bija pārpārēm pārtērēts, kamēr Kems iztīrīja zobus, noskaitīja vakarlūgšanu un kopā ar savu noplukušo, apskranduso spēļu minku ieritinājās zem segas.

— Es dzirdu mūziku, — viņš miegaini noteica.

Šellija piegāja pie loga. Mūzika tagad bija skaidrāk sadzirdama, to pāri laukiem un meža stūrim atnesa vakarvējš.

Viņa strauji novērsās no loga, it kā bīdamās ilgāk kavēties hipnotiskajā burvestībā, kas, gluži tāpat kā sarkanā lidmašīna, kad lidoja virs Ielejas, liecināja par naudu un varu, un tālu vietu neizsakāmo krāšņumu.

— Tā taču esi tu, kas mani vienmēr apsūdz, ka es dzīvojot kā eremīts alā, — Maiks sacīja, izsliedamies no mutesbļodas un nopilinādams viņu guļamistabas izmīdīto sarkano grīdsegu. — Nu es vienreiz esmu sagribējis kaut kur aiziet, bet tu stāvi man blakus džīnās un nekusti ne no vietas.

— Es tev reiz jau sacīju. Negribu būt parādā laipnību nevienam, kam vārdā Zegerens.

— Tas nemaz par ļaunu nenāktu.

Šellija piecēlās. Viņa bija gara un slaida, garām, taisnām kājām. «Izcilas kājas zābakiem, kundze,» sacīja Pila firmas meistars, kam viņa pasūtīja jājamzābakus. Un izturēšanās viņai bija tik lepna un pašapzinīga, ka daudzi to noturēja par augstprātību.

Kad viņa pagriezās, Maiks pamanīja augšup paslieto zodu.

— Mana tēva laikā gan neviens ar tamlīdzīgu uzvārdu netiktu šeit pieņemts, vienalga, lai cik bagāts, lai cik varens tas būtu.

— Šellij, kopš mēs šeit Ielejā dzīvojam, tu mani esi spiedusi piedalīties visās savu čomu rīkotajās mednieku brokastīs, kokteiļu viesībās un bufetes tipa saietos. Tagad, kad vienreiz man gribas iziet ļaudīs, tu iecērties kā āzis stenderēs.

Ir pamats domāt, ka tur būs senators Bentlijs. Man vajadzētu ar viņu apspriesties. Un ari Zegerens mani interesē. Viņš patlaban saņēmis lielu valdības pasūtījumu. Viņš noteikti būs viens no Sun^1 ilggadīgiem abonentiem, un ziņas par Belliou-ras pirkšanu viņš nodeva man agrāk, nekā tika tās nosūtījis uz Daily. Par viņu vairāki raksti bijuši žurnālos.

Šellija apsēdās uz Mērijas Vašingtonas apzeltītā krēsla un sāka raisīt vaļā zābaku auklas. — Man apriebies klausīties, ka Zegerens šitā un Zegerens tā... — Viņa nikni parāva ādas auklu. — Kad iedomājos vien, kā Konnija Džeksone lūkoja izdiedelēt pieņemšanu pie Zegerena kundzes ...

— Īstenībā tev vajadzētu priecāties, ka tava vectēva māja tagad ir uzposta un atjaunota.

— Kā tad. To izdarījis iznirelis, kas noslēdz vārtus. Medību novadā. Un sācis lietot manu emblēmu. Uz ielūgumiem taču ir Šelbērnu emblēma!

Maiks sāka smieties. — Ej nu ej, Šellij, tu kļūsti jocīga. Virdžīniasitijs apsolīja pasēdēt pie Kema. Bet mēs iesim uz balli, dejosim, dzersim šampanieti un līksmosim.

— Ja tu tik ļoti uzstāj, — Šellija beidzot noteica, — bet man nav nekā, ko uzvilkt mugurā.

Viņa saprata, ka izturas jūtelīgi un neloģiski, ka nekādi nespēj izskaidrot, kālab jūtas tā, kā patlaban jutās. Viss saistījās ar viņas mantojumu, ar spēcīgo pieķeršanos zemes gabalam, no kura cēlusies. Tā ar dažiem cilvēkiem notiek, tie pieder pie mājām, veidojas pēc to līdzības, turpretī visi Zege-reni un Šligmeni, «jaunie», kas iefiltrējās Ielejā, bija svešinieki, kas tur nekad neiederēsies, nespēs iederēties.

— Es viņu ienīstu! — Šellija iesaucās. Viņas safīra acis, zili violetās, biezu, augšup uzliektu skropstu ietvertās Šelbērnu acis, iezvērojās, gluži kā viņas auskari, kad viņa atmeta galvu atpakaļ. — Man kļūst nelabi, dzirdot Zegerena vārdu.

— Vai tu vēl neesi apģērbusies? — Maiks pabāza durvīs tikko noskūtu ģīmi.

— Pagaidi, pēc minūtes būšu gatava.

Viņa noraudzījās uz savu atspulgu antīkajā spogulī, kas zeltītā ietvarā karājās virs viņas tualetes galdiņa. Bērnībā aukle Melusīna bija viņai matus stingri atsukājusi no augstās pieres ar mazo «atraitnes trijstūrīti» viducī un sīko rētiņu, kas pierē palikusi no tās reizes, kad viņa nokrita no ponija un pārsita pieri uz asas akmens radzes. Vēlāk Šellija garos, gandrīz melnos matus sapina bizēs, kas sniedzās līdz muguras vidum, vai arī aptina matpīnes divkārt ap galvu. Kad jau bija pieaugusi, viņa sāka matus pīt vienā pīnē un vaļīgā mezglā savīt zemu pakausī. Pēc apprecēšanās ar Maiku viņa turpmākajos gados matu sasuku nebija mainījusi.

Bet šovakar viņai tā pēkšņi vairs nepatika. Kaut arī vecā, pirms Kema dzimšanas iegādātā kleita savā izcili vienkāršajā griezumā ideāli kalpoja par fonu Šelbērnu safīriem — no vecmāmuļas mantotajiem auskariem un kaklarotai, viņai tas viss šķita pagalam novecojis. Dāmām tanī ballē būs kleitas pēc visjaunākās modes un vismodernākās frizūras, viņa jutīsies tikpat vecmodīga kā viņas rotas. Arī tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa negribēja iet uz balli. Tikt pastumtai malā, paciest aizbildniecisku attieksmi vai — vēl ļaunāk — tikt ignorētai bija kaut kas tāds, ko, aizvien vairāk jauna veida ļaudīm ieplūstot Ielejā, gandrīz vairs nebija iespējams izturēt.

— Tu izskaties žilbinoši, — sacīja Maiks, nolūkodamies viņai pār plecu spoguļattēlā. — Panāc šurp. — Viņš piecēla sievu kājās. — Hmm. Cik labi tu smaržo. Mīļumiņ. Es pārdomāju citādi. Paliksim mājās.

Šellija saspringa. — Nekā nebij. Ja jau tu tā uzstāji, tad iesim arī.

— Es varu iedomāties šo to citu, ar ko man labāk patiktu nodarboties. — Viņa skatiens nomērīja pieguļošo melno tērpu no augšas līdz apakšai. — Tev ir skaistākais augums visā Ielejā. — Pelēkajās acīs iemirdzējās maigums. — Šellij, es tevi mīlu.

— Es zinu, — viņa čukstus atsaucās. — Nē, nevajag. Es tikko sakārtoju matus. Nē, Maik. Jau tagad ir tik vēls, ja tūliņ nebrauksim...

Viņš pakāpās nost. — Nekad vairs nav laika.

Šelliju pēkšņi pārņēma graujoša izjūta, ka viņa rīkojas aplam, un to neizbēgami pavadīja zaudējuma apjauta. Piepeši viņa izmisīgi alka fiziska atbrīvojuma, tvīksmas, žilbinošas kaisles, kas aizmēztu visus domās sakrājušos gružus — to, ka viņa aizmirsusi nopirkt sviestu un Kemam kurpītes, ka mājā izbeidzies veļaspulveris. Visiem spēkiem cīnīdamās apspiest ērmoto salto saspringumu, kas pēdējā laikā grasījās viņu pārmākt, viņa kļuva nevērīga pati pret sevi, pret ikdienas pienākumiem, neatsaucīga pret Maiku.

Kad Maiks izbrauca lielo mašīnu no mājas piebraucamā ceļa, Šellija sēdēja, ļoti taisni izslējusies. Reiz viņa tam pastāstīja, ka vecāmāte viņai likusi stundām sēdēt apzeltītajā Mērijas Vašingtonas krēslā ar stateniski aiz jostas aizbāztu jājam-pātagu, lai viņa iemācītos sēdēt, kā pieklājas.

Ceļš aizstiepās pa vēsturisko novadu kā taisni novilkta lente. Sākotnēji tā bija bijusi gājēju taka, pa kuru pārvietojās klaiņojošie indiāņi, kas slēja savas nometnes visgarām Bufalo strautam. Vēlāk franču un indiāņu karu laikā Bredoka zaldāti to izveidoja par karaceļu. Vēl vēlāk, kad Kings Šelbērns sāka būvēt Šelbērnas muižu, viņš nolīga kādu draugu vārdā Džordžs Vašingtons, lai tas ceļu uzraudzītu un turētu kārtībā. Un, lai Šelbērna viesi nejustos neomulīgi un netiktu karietēs snaudas laikā kratīti un drebināti, ceļu pienācīgi iztaisnoja un nogludināja.

Tīrumi abās pusēs ceļam grima sudrabainā ēnā. Dūmaka ietina ganāmpulkus un zirgus. No patālajiem kalniem pūta dzestrs, viegls, vējš. Šellija to sajuta uz vaiga. Raugoties ārā pa logu, viņa skaidri varēja atšķirt melnos medību žogus, sprostus un norobežojumus, kurus pazina tikpat labi kā ikvienu grambu, ikvienu nelīdzenumu ierastajā ceļā. Un, kamēr viena viņas apziņas daļa aizklīda uz gaidāmo balli, otra nodevās sen iemīļotajai spēlei izraudzīties to vietu žogā, pār kuru lēkt, kad sāksies medību sezona.

Maiks samazināja ātrumu. Viņu priekšā pacēlās Belli-oura, ar savām ugunīm apgaismodama visu debesi.

Kopš tās pavasara dienas, kad bija pārlēkusi pār vārtiem, Šellija vairījās no Belliouras. Tomēr sarkanās reaktīvās lidmašīnas riņķojumi virs Ielejas, nosēžoties un atkal paceļoties, kad tā savu īpašnieku aizlidināja uz kādu no dažādajām vietām, kur tam vajadzēja atrasties jaunu finansiālu vai celtniecības projektu kārtošanas nolūkā, allaž no jauna nepatīkami atgādināja pārmaiņas, kas norisinājās Ielejā.

Šovakar Fredijs Fišers pavēcināja savu elektrisko gaismekli, un viņa sejā, kas bija grumbaina un saņurcīta kā veca medību zābaka virsa, parādījās priecīgs apsveikuma smaids.

— Vārti ir vaļā, mis Šellij, cienkundze, — viņš sacīja, viegli pamādams ar roku. — Domāju, ka nav note pārbaudīt jūsu ielūgumu. Jūs pabrīnītos, ja zinātu, cik ir tādu, kas grib ar viltu iešmaukt iekšā. Visvairāk jau bērneļi, taču pieaugušie arī nav labāki. Jūs tik... — vārdi viņam sāka iet šļupstus, — brauciet vien iekšā droši.

— Paskat, atkal sācis plostot, — Šellija noteica, kad viņi iebrauca pa platajiem vārtiem. — Traki žēl. Viņš bija tik labi saņēmies un turējās godam.

Kad viņi brauca tālāk pa ceļu, kam gar abām malām greznojās jauniestādītie lauru kociņi, rododendri un acāliju ceri, Šelliju no jauna pilnīgi apņēma vecā, kādreizējā Belliouras burvība. Kaut negribēdama, viņa tomēr juta mostamies nenoteiktas gaidas, ka kaut kam jānotiek.

Viņas vectēva laikā parks bija īsts meža biezoknis, kur ņudzēt ņudzēja dažāda dzīva radība — truši, vāveres un visāda citāda sīkmaņa, kāda šai pusē sastopama. Tagad koki bija izcirsti, krūmi nolīsti. Zāle lielos plašumos nopļauta, sadēstīti rododendri un acālijas, ziedēja fuksijas, un to visu iekļāva augsts žogs ar smailiem metāla mietiem, lai neviens nelūgts te nespertu kāju.

Pēkšņi no ceriem izšāvās lapsa un drāzās pāri ceļam. Mašīnas starmešu apžilbināta, tā apstājās, acis no tumsas spīgoja pretī ar zaļdzeltenām dzintarainām ugunīm.

— Ai, cik skaista! — Šellija iesaucās. — Nesabrauc! — Viņa sagrāba Maiku aiz rokas.

Lai neietriektos rododendros, Maiks trauksmīgi nomina bremzes.

— Sasodīts! — viņš nosēcās, kad mašīna, kas brauca aiz viņiem, kaukdama apstājās. — Nu tu gandrīz izraisīji avāriju. Un viss tā nešķīstā kūmiņa dēļ. Šitā apkārtne ir lapsu pārpilna. Viņnedēļ viena aizstiepa mūsu raibo vistu.

— Kā tu vari tā runāt! — Šellija nesavaldīgi uzkliedza, kad viņš no jauna iedarbināja mašīnu. — Tu gaužām labi zini, ka es neciešu, ja nogalina lapsas.

Kad skatienam pavērās dzīvojamā māja, Maiks mierīgi ieminējās, ka Šellija daudzas sava nomoda stundas veltī, dzenot lapsām pēdas un tās nogalinot.

— Nē, tu neparko negribi saprast, — viņa gluži nevarīgi atsaucās. — Medībās galvenais ir pakaļdzīšanās, ne nogalināšana.

Negaidīdama Maiku, kas aizkavējās, sarunādamies ar Zegerenu zirgupuisi Simeonu Takeru, kurš šovakar pārzināja mašīnu izvietošanu, Šellija steigšus devās uz lielo kungumāju. Netīksmi, ko viņa uz brīdi juta pret vīru, tagad pārmāca tikko pamodies satraukums.

Ģērbtuve atradās tālajā galā lielajai hallei, kam griesti bija augsti kā baznīcā. Tur nonākusi, Šellija pasniedza no vecāsmātes mantoto sabuļādu kažoku Komjunitijai Braunai. Cik vien tālu viņas atmiņa sniedzās, Komjunitija un viņas vīrs Menesess allaž apkalpoja šejienes lielākajās viesībās. Tagad, kad mājkalpotāji bija kļuvuši par tikpat retu parādību kā bizoni, tātad gandrīz pilnīgi iznīkuši, Ielejas iedzīvotāji ikreiz vajadzības brīdī meklēja rokā Komjunitiju un Menesesu, lūdzot, vai tie varēs izlīdzēt, un tikai tad noteica viesību datumu.

— Labvakar, Komjunitij, — Šellija smaidīdama sveicināja. — Kā ar jūsu ceļgalu? Ceru, ka tas nu ir vesels.

— Labvakar, mis Šellij. Ar ceļgalu viss kārtībā, paldies, kundze, par vaicājumu.

— Un kā zēni?

— Tiem klājas labi, mis Šellij, cienkundze, — Komjunitija atteica, tad vilcinādamās piebilda: — Visiem, izņemot Meisu.

Meiss bija jaunākais no Braunu pieciem dēliem. Kādu laiku viņš bija strādājis civilās aizsardzības grupā dziļi dienvidos. Nesen viņa bija izlasījusi avīzē, ka Meiss Misisipi vadījis kaut kādu demonstrāciju un apcietināts.

— Kur Meiss tagad atrodas? — Šellija jautāja.

— Menesess sacīja Meisam, lai nerādās mājās, kamēr nebūs nācis pie prāta. Meiss ir naida pilns. Menesess to nesaprot. Menesess vispār nespēj nevienu ienīst.

— Cik es nopratu, Meiss ir šeit — pilsētā.

— Man par to nekas nav zināms, — Komjunitija atbildēja. Tad viņa novērsās, lai saņemtu virsdrēbes no tikko piebraukušiem viesiem, un Šellija ievēroja, ka tās parasti atklātā, draudzīgā seja noslēdzas.

Uzpošanās telpu Dikijs Spērs bija iekārtojis sarkanos un zilos toņos. Greznas tapetes ar sarkanu rožu rakstu, pieskaņoti loga aizkari, apzeltīta armatūra nāru izskatā pie vecmodīgās marmora mazgāšanās ierīces. Uz plauktiņa sudraba vāze ar svaigām rotēm. Abi lielie spoguļi liptin aplipuši, ap tiem drūzmējās palsas muguras vakartērpos, kailas rokas un neizteiksmīgas, bet prasmīgi izkrāsotas skaistas sejas. Tās visas droši vien Teitīnas Zegerenas draudzenes no mis Šelbēr-nas skolas Fārmingtonā un Fokskroftā, kur šīm meitenēm bija iemācīts kustēties un sarunāties, atmest galvu absolūtā pašapziņā, ko neviens nespēj satricināt.

Ģērbtuvē ienāca senatora kundze Megija Bentlija, ar ko Šellija bija draudzīgi sasveicinājusies universālveikalā. Kopā ar viņu bija sieviete, ko Šellija atcerējās redzējusi fotoattēlos vairākos žurnālos un atpazina kā Glenko hercogieni. Tā bija maza auguma slaida sieviete, nicīgi vēsa, gludiem gaišiem matiem, kas, spītējot modē nākušajām augšup sasukātajām un sacirtotajām frizūrām, bija pavisam vienkāršā pāža griezumā. Trausli daiļa un slavena (baumoja, ka Eiropā kāda karaļnama piederīgais esot nošāvies, kad viņa liegusies šim parādīt abas uz kreisās gūžas ietetovētās kamenītes), karjeru viņa bija sākusi kā striptīza dejotāja Čikāgas dienviddaļā. Tēlojot galveno lomu slavenajā grāvējā Apšaubāmā dāma,

\

viņa iekaroja Ņujorku un Londonu. Izšķīrusies no pirmā vīra, kinoaktiera Viktora Bolinga, viņa apprecējās ar Kolinu Kempbelu Brūšu, vienpadsmito Glenko hercogu, divpadsmitā gadsimta pils mantinieku Skotijā, līdz ar cerībām mantot arī dzimtas bagātības.

Pašlaik Beba bija iesaistīta šķiršanās procedūrā, ko starptautiskā prese dēvēja par «sulīgāko, pikantāko un dārgāko šķiršanās spēlīti vēsturē». Augstdzimušais laulātais draugs viņu apsūdzot laulības pārkāpšanā ar slavenu Lesteršīras medību pārzini, ar pazīstamu angļu scenāristu un ar kādu Ņujorkas finansistu, kas, ja tic baumām, esot Zegerens, bet viņa savukārt ar asarām acīs apgalvojusi, ka attiecības ar tā sauktajiem citiem vīriešiem esot pilnīgi nevainojamas, un hercogs vienkārši «aprejot mēnesi». Kad hercogam tie vārdi nākuši ausīs, viņš pilnā kaklā atkliedzis: «Ak es aprejot mēnesi? Nekā — es, mīlīši, apreju visu sasodīto zvaigžņoto debesi!»

Ielejā runāja, ka Beba atgriezusies dzimtajā pusē «mazliet atpūsties klusumā» un esot no Polopīta uz visu medību sezonu noīrējusi laivu māju.

— Kādas dievīgas viesības! — viņa tagad iesaucās. Vienu īsu mirkli viņas acis pārceļoja tualetes telpu un sastapās ar Šellijas skatienu. Tad ar tādu izteiksmi, ko Šellija uzskatīja par nepārprotamu vienaldzību un intereses trūkumu, tā izvilka no somiņas lūpukrāsu un pievērsās spogulim, kur jaunās skuķes automātiski pakāpās nost, atbrīvojot viņai vietu.

— Mūsu namatēvs liekas ļoti pievilcīgs, — ieteicās Megija Bentlija. — Bet kur īsteni atrodas misis Zegerena? Neviens viņu pat ar vārdu nepiemin.

Beba ļoti nopietni koncentrējās lūpu apgleznošanā ar bāli rozā krāsu. — Andrea taču ir baismīga žūpa. Gandrīz vienmēr līdz nemaņai pilnā. Nabaga Zegerens. Viņam klājas nejēdzīgi grūti.

— Vai jūs viņu pazīstat no agrākiem laikiem? — Megija Bentlija vaicāja.

— Jā, no Londonas. Tur tikko sāku uzstāšanos Apšaubāmajā dāmā. Viens mans draugs atveda viņu uz ģērbtuvi. Viņš toreiz bija drausmīgi jauniņš, bet jau bija apbalvots par neskaitāmiem svarīgiem lidojumiem Karalisko Gaisa Spēku flotē. Megij, kas jums frizē matus?

— Kā — protams, Kenets. Es lidoju uz Ņujorku divas vai trīs reizes nedēļā.

Pēkšņi Megija pamanīja Šelliju. — Cik jauki, ka tevi satieku! Vai esi jau iepazinusies ar mūsu jauno kaimiņieni Glenko hercogieni?

Šellija pasmaidīja un izteica cerību, ka hercogienei patiks dzīve Ielejā. — Burvīgi, — atteica hercogiene un turpināja mutes apgleznošanu. Bet Šellijai tūdaļ uzbruka Milisenta Bleķa un Kozija Rozija Dedlija-Smaita.

— Šellij! — viņas vienā balsī iesaucās. — Tu taču sacīji, ka nebraukšot šurp.

— Apdomājos citādi. Tik brīnišķīga mūzika.

— Ir gan, — Kozija Rozija jūsmīgi atsaucās. — Mēs ar Bounsu lieliski izdejojāmies.

— Jā, un piedevām krietni ilgi, — zīmīgi noteica Milisenta un no jauna pievērsās Šellijai. — Tu, sirsniņ, izskaties brīnišķīgi, to es tev saku no tiesas.

— Es jūtos drausmīgi vecmodīga, — Šellija aizbildinājās, uzsmaidīdama draudzenēm. — Neesmu taču nopirkusi nevienu jaunu kleitu, kopš atgriezos Ielejā.

Milisenta saviebās. — Man nervi galīgi čupā. Pilna māja pievākusies ar viesiem, un visi uz ilgāku laiku. — Viņa ņēmās noskaitīt veselu strīpu vārdu, kas bija pazīstami visiem avīžu lasītājiem, to vidū minēdama tikko ievēlētu Teksasas Augstākās tiesas locekli, slavenu polo spēlētāju un vienu blondu šķirteni, kam pieder izstāžu zirgi un bieza Konektikutas nekustamo īpašumu pakete.

Kad Šellija sāka izrādīt līdzjūtību un piedāvājās kaut ko izvārīt pusdienu azaidam un pieskatīt bērnus, Milisenta sāka tvarstīt oranžās vakarkleitas lencītes, kas negribēja turēties vietā.

— Tu jau, mīlīt, mani zini — nepietiek man tās mantas, lai sasodīto kleitu noturētu kārtībā. — Viņa uzmeta sānisku

skatienu Kozijas Rozijas augstajām krūtīm. — Nav man tā kā dažai labai pazīstamai dāmai.

Šellija nevēlējās visu vakaru pavadīt tualetes telpā, noklausoties Milisentas žēlabās par to, ka viņas vīrs met acis uz citām sievietēm. No pieredzes viņa zināja, ka, reiz valodu uzņēmusi, Milisenta no sūkstīšanās par vīru pāries uz Kozijas Rozijas nomelnošanu, jo tā laikam bija Bounsa jaunākā aizraušanās, un penteri varēja turpināties līdz balles beigām.

— Piezvani un pasaki, ko es tev rīt varētu palīdzēt, — Šellija noteica un posās uz durvju pusi.

— Itin neko, — Milisentas kārnajā sejā paspīdēja pateicīgs smaids. —Tu, cālīt, esi īsts zelta gabaliņš, lai tev buča uz deguntiņa. Gan jau tiksim galā. Fermera sieva izvārīs vistu vai varbūt kāds aizšaus uz Dēlijas virtuvi. Skaties tikai, lai jūs abi ar Maiku pusdienlaikā būtu klāt.

Palikusi viena krēslainajā hallē, Šellija vēlējās, kaut Maiks arī tagad būtu klāt un viņa varētu justies drošāk. Bet Maiks, jādomā, vēl stāvēja ārā un ar nēģeriem, kas apsargāja mašīnu stāvvietu, sprieda par integrāciju. Viņa pacēla galvu, vēlreiz noglauda matus, atslēja taisnus plecus un devās uz spoži apgaismoto zāli, kas bija pilna dejotāju. Galu galā, kam gan būtu vēl lielākas tiesības nekā viņai atrasties šeit, Kinga Šelbēma tiešai pēctecei, viņam taču bija piederējusi zeme, uz kuras uzcelta Šelbērnu muiža un Bellioura, viņš bija nodibinājis šejienes Mednieku biedrību un bijis pirmais medību pārzinis.

Nebija vairs tālu līdz pusnaktij. Oficiālā viesu sagaidīšana bija beigusies, un balle gāja vaļā pilnā sparā. Šellija prātoja, vai vajadzētu uzmeklēt namamāti, tomēr nolēma pagaidīt Maiku.

Fekss Templtons un Bounss Bleks stāvēja nomaļus un vēroja dejotājus — savu draugu pašreizējās un bijušās sievas, vecas labi pazīstamas un maz pazīstamas mīļās, un tādas, kas nākotnē varētu tapt par mīļajām, noskatīja tās tieši ar tādām acīm, ar kādām vērtētu pārdošanai izvadātus zirgus, lai tos izrādītu potenciāliem pircējiem.

— Ak, tagad, kad tu, mis Šellij, cienkundze, esi ieradusies, balle var sākties pa īstam, — Fekss, vārdus neskaidri stiepdams, ierunājās. Pakāpies soli atpakaļ, viņš atzinīgi sacīja: — Svinīgi paziņoju, ka tu esi pietiekami daiļa, lai pavasara skatē bezkleitu klasē iegūtu drošu pirmo vietu.

Bounss ar elkoni pastūma viņu nostāk. — Kā būtu, ja mēs aplaistu vienu riņķi, kamēr Fekss vēro kaujas lauku?

— Tas nu gan nenotiks. — Fekss pasmaidīja un pabīdīja draugu sāņus.

Kad Fekss jutās savā elementā — balles zālē vai zirga mugurā — viņa stostīgā valoda gandrīz negriezās ausīs. Patlaban, kaut daudzkārt bija piestaigājis blakustelpā, kur pludoja šampanietis, viņš tomēr jaudāja skaidri pateikt:

— Tā kā esmu medību pārzinis, tad man ir priekšroka.

Apbrīnošanas iesildīta un ilgu gadu draudzībā drošu

patvērumu juzdama, Šellija vienlaikus juta mostamies arī trauksmainas gaidas un dēku prieku. Tiklīdz ieskanējās mūzika, viņu pārņēma līksmais nemiers, kas salīdzināms vienīgi ar gaidām, kad atskanēs signāls doties pakaļ tikko uz pēdām palaistajiem suņiem. Modās nevaldāma vēlēšanās atraisīt matu mezglu, nomest kurpes no kājām un pilnīgi ļauties mūzikai un mirklim. Vienīgi kopš agras bērnības iedīdītā disciplīna viņu noturēja paklausībā un pakļautībā.

Sava mūža divdesmitajos gados Feirfekss Kestiss Templ-tons III ar zeltmataino galvu un klasiskajiem sejas vaibstiem gozējās romantiska skaistuļa slavā. Viņš bija divreiz precējies. Pirmā sieva Tafija — no Ņujorkas un Longailendas Kārlai-liem — nomaksāja visus viņa kāršu parādus un pilnīgi atjaunoja vēsturisko mitekli, kas ģimenei piederēja jau piecas paaudzes. Reiz kādā dinejā pie Bafordiem Tafija bija iegājusi namamātes guļamistabā atsvaidzināt kosmētiku un pamanījusi pār krēsla atzveltni pārmestu Feksa smalko, mākslinieciski ar roku izrakstīto plato jostu.

— Vai tev tā pazīstama? — Samanta Sjū bija indīgi saldi apvaicājusies.

— Pie vella... protams, — Tafija īsi un kodolīgi atbildēja. — Es mēnešiem nobakstījos, kamēr uz tās izšuvu Feksam to sasodīto lapsu!

Tad Tafija mājās saritināja milzīgo grīdas paklāju no sienas līdz sienai, noplēsa dārgās importa tapetes un aizveda vērtīgās stila mēbeles.

Atgriezies pēc divām nedēļām, ko bija pavadījis Haielijā kopā ar kāda Čikāgas gaļas ekspeditora sievu, kuram viņš bija trenējis zirgus, Fekss atrada tēvutēvu mājokli pagalam noplicinātu, aizvāktas bija pat dekoratīvās paklāju naglas un apzeltītā armatūra, ko Tafija bija likusi pierīkot deviņpadsmitā gadsimta vannasistabās.

Feksa nākamā sieva bija labāka mājas kopēja (Ielejas žargonā par labu mājas kopēju tiek uzskatīta sieva, kas spēj sakārtot māju pēc iepriekšējās laulības šķiršanas). Tomēr, izpirkusi ķīlu zīmes, viņa mājas kopšanu nodeva Templtona pārziņā. Pašai viņai vienmuļā lauku dzīve drīz vien apnika; viņa pārcēlās uz Romu, kur apprecēja itāļu grāfu.

Piecus gadus Templtona tika piedāvāta pārdošanai, līdz beidzot to nopirka Šligmeni. Fekss un īslaicīgās draudzenes, kas pie viņa piemetās, māju uzlabojuši netika. Viņš pārdeva gandrīz visu zemi, sev paturēja tikai dzīvojamo māju un stalli. Dzīvojamā māja, kas tiesneša Templtona laikā patiesi bija skaista un smalka, tagad vārda tiešā nozīmē grima mēslos. Smirdoņa, kas cēlās no suņiem un vecām, netīrām drēbēm, ņēma elpu ciet. Tapetes bija nolobījušās un nokritušas; rituļos savirpinājušās, tās trupēja uz pussatrunējušajiem grīdas dēļiem. Dzīvojamās istabas sienas bija nomelnējušas dūmos, kas kvēpa no kamīna, jo «mans puisis Hembons» tur kūpināja šķiņķus, ko ieguva, kad nokāva cūkas, kas tika turētas un barotas kādreizējā rožu dārzā. Ar ložu caurumiem izraibinātie senči, kas žūpu saietos tika izmantoti par mērķiem, šļaugani karājās zeltītajos ietvaros. Tukšas pudeles mētājās pa malu malām. Logu rūtis pusizbiru-šas vai saplaisājušas, bojātās vietas aizbāztas ar vecām avīzēm.

Vannā vārtījās zābaki, bet izlietnē — nesamaksāti rēķini. Feksa iemīļotā vaislas ķēve Zīlīte bija atnesusies apakšstāva guļamistabā, un likās, ka pēc kumeļa piedzimšanas telpa ne reizes nav uztīrīta.

— Cik jauks skats, — sacīja Keitija Šligmena, novēršoties un paraugoties ārā uz plašajām, zaļajām ganībām un mežiem.

— Lielisks, — Fekss svinīgi piekrita, nesakarīgi piebilzdams: — Par vaislu es visu smalki māku noteikt.

Tātad tiešām skaistā skata labad, jo neviens nespētu iedomāties, kāda cita iemesla dēļ Šligmeniem ienāktu prātā pirkt gruvešu kaudzi, īpašums tika nopirkts par prasīto cenu. Hanters Dženijs teica, ka pirkums pārmaksāts trešo daļu virs īstās vērtības, piedevām ar noteikumu, ka Fekss drīkst paturēt staļļus un staļļaugšas istabas, kurās viņš divu laulību starplaikā izmitināja arī vairākus savus pudeļbrāļus. Tur Fekss, Hembona (kuram viņš laiku pa laikam kaut cik atmeta) pabarots, apkopts, apmazgāts, appuišots, atbrīvots arī no zirgu kopšanas, dzīvoja, apmācīja jaunos zirgus un pilnā mērā kontrolēja ūdens piegādi Šligmeniem. Tā kā aka, kas visu saimniecību apgādāja ar ūdeni, atradās viņa tiesā, Fekss varēja izrīkoties pēc patikas. Kad Šligmenam radās iebildumi pret pokera spēlmaņu izbarošanu, ja tie augām naktīm nekustēja projām, Fekss gluži vienkārši noslēdza ūdens piegādi, un mājas īpašniekam neatlika nekas cits, kā samaksāt staļļa patēriņa rēķinus un atturēties no nevajadzīgas kritizēšanas.

Lai gan matu kuplums kļuva aizvien šķidrāks un viduklis piebrieda pilnīgāks, tomēr no galantajiem senčiem paaudžu paaudzēs mantotais šarms Feksam nezuda. Sievietes un zirgus viņš izjuta un prata novērtēt instinktīvi un dažkārt izrādīt patiesu sirsnību un iejūtību. Vienu vakaru, neilgi pēc tam, kad Korejas karā bija kritis Mistijas Montegjū vīrs Deivs, Fekss iebrauca Fērmontā Džordža Blendforda automobilī, kam pie stūres sēdēja vietējais taksometra Šoferis un tam blakus neredzīgais ģitārists Raimonds Hou. Tos abus Fekss bija nolīdzis uz šo vakaru. Pārliecinājis Mistiju, ka viņai nepieciešama zināma dekorāciju maiņa, Fekss viņu iesēdināja mašīnas aizmugurē. Tā viņi, klausīdamies

Raimonda spēlētajās serenādēs, aizbrauca līdz Šelbērnas krogam, kur Fekss bija pasūtījis elegantas vakariņas.

— Vajadzētu nodibināt fondu tādu cilvēku aizsardzībai, kāds ir Fekss, — reiz sacīja Maiks Leitimers. — Un viņus pašus vajadzētu saglabāt, turot zem stikla kupola.

Fekss ļoti skaisti dejoja. Un, kad Lerijs Lesters sāka spēlēt senas nostalģiskas deju melodijas, kas bija skanējušas Šellijas visagrākajā jaunībā, viņai likās, ka tiek aiznesta atpakaļ līdz tām zvaigžņotajām naktīm, kad viņa bija dejojusi ar Feksu, ļaudamās agrīnas pirmās mīlestības tuvībai un sapratnei, kas novīta pumpurā tovakar, kad Fekss paziņoja, ka precēšoties ar Tafiju Kārlailu.

— Sirsniņ manu, es neesmu nopietns ņēmējs. Tafija — tā man drīzāk piederas, viņa, tāpat kā es, der tikai īso distanču derībām, tev vajadzīgs gargabalnieks visa mūža skrējienam.

Rūgtumu, ko radīja atraidījums un šķiršanās, pamazām izkliedēja un izdzēsa Maika mīlestība, atstājot atmiņā vienīgi labas draudzības un biedriskuma jūtas.

Maiks palūkojās visapkārt, vai neieraudzīs Šelliju. Tagad, kad nu bija atbraucis šurp, kā pats vēlējās, viņš pēkšņi jutās lieks un nevajadzīgs. Savā melnajā smokingā, ar gareno, emocionālo seju viņš nepārprotami izskatījās pēc svešinieka šajā sārtajos lapsu mednieku tērpos ieģērbto sarkanģīmju pulkā, kura piederīgie visi bija vai nu mednieki, vai radniecīgu koledžu absolvelti. Šī sajūta Maikam nebija nekas jauns. Tāds, kā ar visām saknēm no zemes izrauts un pamests, viņš jutās kopš tā brīža, kad bija piekritis nopirkt šejienes nedēļas laikrakstu un apmesties uz dzīvi Ielejā, kur dzimusi un uzaugusi viņa sieva.

Tas, kā viņa sēdēja mašīnā, stīvi izslējusies un pie durtiņām piespiedusies, pauda nepārprotamu pārmetumu. Šķita, ka starp viņiem pacēlusies neredzama barjera. Viss, ko viņi tagad viens otram sacīja, kaut kādā veidā norādīja, ka viņu laulībā sākas klimata maiņa, vairojas domstarpības, ka pamazām viņi sāk viens no otra attālināties.

Atgadījums ar lapsu bija ļoti raksturīgs. Šellija saniknojās uz viņu, izlēca no mašīnas un, kad viņš, apstājies, lai pārmītu pāris vārdu ar Cilvēku attiecību padomes locekli Simeonu Takeru, dažus mirkļus aizkavējās, pazuda viesību namā. Si-meons bija gribējis uzzināt, kā beigusies šārīta tikšanās ar vietējo restorānu īpašniekiem.

— Mēs uzsvērām faktu, ka cilvēkam senatora Bentlija stāvoklī nav iespējams dzīvot sabiedrības segregācijas apstākļos — mūsu Kunga 1963. gadā tas tiešām vairs nav iespējams, — sacīja Maiks. — Mēs viņiem pastāstījām, ka no tālākām vietām atbraukušie nēģeri — nacionālo organizāciju pārstāvji — rīt piketēs senatora ceļā uz baznīcu un ka atbalsis aizskanēs tālu. Pēdīgi viņi bija ar mieru pieņemt mūsu priekšlikumus.

— Un kā ar drogu konditoreju? — Simeons jautāja.

— Gluži viegli negāja, — Maiks pasmiedamies atteica. — Taču beidzot Doks Dikersons piekrita, ka turēšoties kopā ar visiem. — Maiks paskatījās rokaspulkstenī. — Es atstāju ziņu, kur būšu atrodams. Meiss var piezvanīt jebkurā brīdī. — Ar uzsvaru viņš piebilda: — Mūsu spēkos būs atrunāt viņus no demonstrācijas.

— Tas ir brīnišķīgi! — noteica lielais nēģeris. — Mūsējie ir jums no sirds pateicīgi. Pirms jūsu ierašanās te bija sūra dzīve.

— Paldies, — Maiks piesmakušā balsī pateicās. Viņš satvēra un cieši paspieda Simeona pretī pastiepto roku, it kā viņi noslēgtu vienošanos.

Hallē Šellijas nebija. Uzkāpis galerijā, viņš paraudzījās lejup uz lielo zāli ar velvētajiem griestiem. Tā dzirkstīja un laistījās ugunīs un krāsās. Slavenā orķestra atskaņotā mūzika, balsis un vispārējais mirdzums tā žilbināja, it kā viņš lūkotos tieši kandelabru zaigojošajās prizmās. Tad acis pamazām pierada pie kopskata. Acīmredzot sanācis «viss zieds». Bija gan bagātie, gan varenie, gan arī vecās gvardes pārstāvji. Uzvārdi, kas redzami uz ražojumiem, sākot ar automobiļiem un konserviem un beidzot ar lidmašīnām un veļas pulveriem,

/)

bija itin bieži lietojami sugasvārdi visā pasaulē. Te bija sapulcējušies cilvēki, kam vajadzētu rūpēties par mieru, vajadzētu «darboties savas zemes labā». Taču viņi nekāroja vairāk, kā aizrauties ar visai nežēlīgu sportu un miesaskārībām. Pat vecais majors Sautgeits Delongs izlīdis no midzeņa — ar pelējuma sēnēm pārklātās, zirnekļa tīkliem aizvilktās Delongu muižas, lai tikai nepalaistu garām šo balli. Majors uzskatāms par vienu no zīmīgākajiem Ielejas iedzīvotājiem. Viņa tēvs bija piederējis pie slavenajiem Šelbērnas jātniekiem, un arī pats majors bija Pirmā pasaules kara kavalērists. Osas, vaigubārda, smailā zoda bārdele un niķis, kad vien iespējams, paknaibīt sievietes, bija viņam sagādājuši iesauku «Vecais Kažokģīmis, atvaļināts uzšāvējs». Patlaban viņš balles zālē draišķējās ar misis Tolbotu, štata senatora laulāto draudzeni.

Izņemot «Dubļu» Vetersu, Ielejas galveno praktizējošo ārstu, vecīgo veterinārdakteri Bleķu, advokātu un lopkopi Gregu Etvelu, bankas viceprezidentu Togo Boldvinu, štata senatoru Telfordu Tolbotu un vēl saujiņu vietējo profesionāļu, vairums balles zālē sapulcējušos ielejiešu savu naudu bija mantojuši vai arī ieguvuši, apprecot bagātas sievas.

Kļūdams aizvien skumjāks, Maiks redzēja, ka Šellija tiešām nav viņu pagaidījusi. Nekā, viņa dejoja ar Feirfeksu Kestisu Templtonu, atmirstošās Dienvidu aristokrātijas spožāko pārstāvi, kurš ar vecās pasaules galantajām manierēm, saldeno, stostīgo valodu, lieliski pašūtajās, kaut gandrīz līdz caurumiem izdilušajās drēbēs, bija medību pārzinis, tātad visvairāk pieprasītais, izcilākais vīrs Ielejā.

Maiks vēroja, ka medību pārzinis uzcirties pilnā vakara ietērpā — sarkanā svārkā ar medniecības uzšuvēm, baltā iecietinātā kreklā ar attiecīgajām apkaklītes un aproču pogām, baltā vestē, ko rotā vairs tik ļoti reti sastopamās klasiskās kaula pogas — pilns to komplekts visā Ielejā pieder vienīgi R. Rāzerfordam Dinvidijam un Šellijai —, kājās vecātēva īsās bikses līdz ceļiem un kurpes ar sudraba sprādzēm. Ikvienam citam šādas bikses un sprādžotas kurpes būtu izskatījušās smieklīgi, bet Feksam tās kopā ar krekla rišainajā krūtežā iesprausto medībragu un terapeitisko cieto apkakli, ko vajadzēja valkāt pēc jauna zirga apmācīšanā gūtā ievainojuma, tikai piešķīra vēl izcilāku spozmi.

Šellijai varbūt tiešām bija taisnība — vajadzēja palikt mājās. Jāšaubās, vai viņam beigu beigās vispār radīsies iespēja pabrīdināt senatoru Bentliju. Galu galā tas nemaz arī nebija tik pārāk svarīgi. Varbūt būs pat labāk, ja senators priekšlaikus neko par piketu nezinās. Pašreiz Maikam visvairāk rūpēja Šellija.

Jādomā, ka saspīlējumā, kas viņu starpā radies, vainīgs viņš pats. Pēdējā laikā viņš tik daudz noņēmies redakcijā un spiestuvē, pūlēdamies salabot novecojušo iespiedmašīnu un izkulties no parādiem, ka ģimenei spējis veltīt pārlieku maz laika. Varbūt zināmā mērā, lai gan perversi, tomēr vainojams arī tas, ka viņš nav bijis konformējams un liedzies pieņemt Ielejas tikumus vai pat raudzīties uz tiem nopietni. Viņš zināja, ka briesmīgi sadusmo Šelliju ar to, ka, malā stāvēdams, nosoda, analizē vai pat piezobo ticējumus, ierašas un tradīcijas, kuru garā viņa uzaugusi.

Kaut gan lielā balle bija rīkota kā Teitīnas Zegerenas debija — ievešana sabiedrībā, Ielejas ļaudis bija tādos daudzumos plūduši šurp, vairāk gan tīkodami tikties ar namatēvu un namamāti, nekā tapt iepazīstināti ar Zegerenu vienīgo bērnu.

Kā misis R. Rāzerforda Dinvidija, saceldama biezās, neizplūkātās uzacis, bija bildusi — Teitīnai patiesi nevajadzēja nekādas īpašas «iepazīstināšanas». Ikviens, kas lasīja sabiedriskās dzīves slejas avīzē, zināja šo to par Teitīnas ekstravagantajiem piedzīvojumiem. Četrpadsmit gadu vecumā viņa jau bija izcīnījusi labākās jātnieces nosaukumu mis Šelbēmas apmācības kursos jaunām dāmām. Viņas bēro zirgu Burvi greznoja neskaitāmas zilās lentes par izstādēs gūtām uzvarām. Jau pirmajā gadā, mācoties izcilā, ļoti cienījamas, senas ielej-nieku dzimtas nodibinātajā skolā, Teitīna bija no tās izslēgta sakarā ar to, ko mēdz dēvēt par «skandalozu uzvešanos», un nosūtīta uz internātskolu Šveicē.

No Gstadas līdz Ielejai bija atskanējusi vēsts, ka Teitīna vienunakt izšmaukusi pa guļamistabas logu un aizbēgusi kopā ar kādu slēpošanas treneri. Nākamais stāsts vēstīja, ka viņa ar Palasta viesnīcas džeza orķestra bundzinieku aizmukusi uz Parīzi. Lai ko Teitīna darīja, tas saistījās ar visu, tikai ne ar mācībām un nekādā ziņā nebija apturējis viņas «tālāko attīstību» vai mazinājis viņas netradicionālās dzīves alkas.

Tagad, dejojot tvistu ar vienu no jaunajiem puišiem, Teitīna izstaroja tikpat neapvaldītu kaismi un dzīvību, kāda izplūda no viņas sievišķīgi noapaļotā auguma un liesmaini sarkanajiem matiem. Neļaudamās baltās kleitas tradīcijai, viņa bija tērpusies smaragdzaļā satīnā, kas, pēc Feksa vārdiem, izskatoties, it kā būtu augumam ar smidzinātāju uzpūsts.

Ar liesmainajiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, tumšas dzintarkrāsas acīm kalsnajā, augstprātīgajā sejā viņa izskatījās tik pārdroši izaicinoša, ka tas jau robežojās ar nekaunību. Nicīgi zobgalīgā izteiksme mazliet ieslīpajās acīs misis Dinvidijai un dāmām ap viņu skaidrāk par skaidru apliecināja, ka Teitīna gauži labi apzinās efektu, ko ar savu izskatu radījusi.

Kad balle kļuva aizvien skaļāka, Andrea Zegerena jutās līdz nemaņai savārgusi no pārguruma un lielās piepūles, ko prasīja noturēšanās skaidrā prātā.

Savulaik Andrea bija bijusi patiesi skaista, taču tagad no senākā skaistuma atlikuši tikai daži vaibsti. Kad viņa pagrieza acis, lai ietvertu skatienā dažus vēlīnos viesus vai tādus, kas jau devās mājup, viņa līdzinājās līdz nāvei pārbiedētam, vajātam dzīvniekam. Seja pelēkbāla, izmocīta un augums tik vājš kā badacietējai.

Nomurminot: — Es ļoti priecājos, ka atradāt par iespējamu atnākt. Jā, mūzika ir burvīga. Dekorācijas arī tiešām ir jaukas. Vai vakariņas ieturējāt? — viņa bez mitas atkārtoja vienas un tās pašas frāzes, un sejā viņai iestinga smaids, kas bija tikpat bezjēdzīgs un nenozīmīgs, kāda bija kļuvusi visa viņas laulības dzīve. Būdama pēc dabas maiga, ar izpratni apveltīta sieviete, viņa jutās kā izmesta svešā, nemīlamā zemē, kur viss dzīves saturs šķita lapsu medības un nebija ne vēsts no kultūras, kāda valdīja viņas dzīvē pirms Zegerena. Gluži kā viena no savas siltumnīcas vārīgajām rozēm, viņa jutās varmācīgi izrauta no dabiskās vides un tālab nedzīva, nogurusi un novārtā pamesta. Izlikdamās, ka ignorē vīra mīlasdē-kas un meitas augstprātīgo nicinājumu, viņa kustējās kā transā, lūkodama ar skapī cepuru paudelēs paslēpto pudeļu saturu aizdzīt smago vientulību.

Tagad, pārliecinājusies, ka viss rit gludi bez kādas nepatīkamas aizķeršanās, ka šampanieša avoti šļācas bez aiztures, viņa nolēma meklēt glābiņu savā guļamistabā, kur varēs ieslēgties un sadzerties līdz pilnīgai aizmirstībai.

— To postu viņai nodarījusi dzeršana, — tikko pamanījusi namamātes nozušanu, nozīmīgi noteica misis R. Rāzer-forda Dinvidija. — Es viņu pazinu tad, kad viņa vēl bija precējusies ar Skempiju Seidžu, jūs jau zināt, ar to no Bosto-nas Seidžiem. Cik viņa bija valdzinoša...

Būdama Ielejas sabiedriskās dzīves vadītāja un padomdevēja morāles jautājumos, Terija Dinvidija vērīgi sekoja visiem notikumiem, un gandrīz nekas viņai nepagāja garām nepamanīts. Izcelsme viņai bija aristokrātiska — tēvs Tolbots no Taitvoteru Tolbotiem, māte —Telforde no Čarlstonas. Viņa bija jau krietni gados, seja tik grumbaina un sačervelējusies kā vecs, brūns, lietū ārā pamests ādas cimds. Kamēr viņas vīrs lepojās, ka šim pilns skapis ar Londonā šūdinātiem uzvalkiem, un turējās allaž nevainojamā izskatā, kundzene valkāja nenosakāma vecuma tvīda kostīmus, dzintara krelles, saņurcītas jātniekcepures un smagas angļu modes sporta kurpes, ar šādu stilu izpelnoties, ka sabiedrībā ērmīgo pāri iesauca par «Skaistuli un Briesmoni». Arī šai vakarā viņai mugurā bija nenoteikta izmēra krepa lindraks virs medību ģērba apakšdrēbēm. Tās viņa bija uzģērbusi drošības labad, lai pasargātos no nakts dzestruma. Apakšdrēbes nekautrējoties līda ārā no kleitas piedurknēm un nāca redzamas arī zem nevienādi garās stērbeles.

Pirmā pasaules kara laikā viņa bija braši soļojusi sufražistu rindās un aģitējusi par prohibīciju, atklāti paziņojusi, ka necieš bērnus (ļaunas mēles gan melsa, ka pašai viņai bērnu nav tāpēc, ka nav gribējusi palaist garām neizmantotu nevienu medību sezonu), ziedojusi daudz līdzekļu Dzimstības kontroles līgai, kurai testamentā novēlējusi ienākumus no Tolbotu ģimenes augļudārziem. Veselu kampaņu viņa sarīkoja pret piena pasteri-zēšanu (viņas ganāmpulka godalgoto govju piens, ko viņa Otrā pasaules kara laikā pati slauca, nekad nav pasterizēts) un lauku ceļu bruģēšanu. Viņa ierosināja petīcijas pret cūkkopības fermām un dzīvokļu namu celtniecību, izsūtīja saviem draugiem pamfletus par alkohola kaitīgumu. Kaut gan viņai jau bija krietni pāri par septiņdesmit gadiem, medību sezonas laikā viņa tomēr izjāja medībās trīs dienas nedēļā. Uzsēdusies mugurā vienam no saviem vecajiem, kaulainajiem zirgiem, viņa, it kā sekodama kādai nezināmai iekšējai vajadzībai, ielaidās izmisuma riskā, lēca pāri šķēršļiem, no kādiem vairījās pat visdrosmīgākie barjerjātnieki. Viņa bija lauzusi tik daudz kaulu un bijusi tik daudz reižu kontuzēta, ka Fekss Templtons apgalvoja: klausoties suņus dzenamies pakaļ lapsai, viņš dzirdot, kā Terijai grab kauli. Nupat pirms gada viņa gandrīz bija noslīkusi, kad zirgam, pa krastu jājot, bija aizmetusies kāja un viņa atmuguriski iegāzusies upē, atsizdama gurnu pret rada.

Doktors Veterss brīdināja, ka ar nākamo kritienu viņa būs pagalam.

— Bet tieši tā jau es arī gribu aiziet no dzīves, — viņa atcirta, — tieši no medību lauka. Dinnijs apsolīja izkaisīt manus pelnus Medību Kalnā.

Pēc nelaimīgā kritiena viņa bija spiesta staigāt, balstoties uz spieķi, un zirgam mugurā viņu nācās celšus uzcelt. Pastāvēja nerakstīts likums, ka viesībās viņu nedrīkst pamest vienu sēžam. Viņas kaimiņi un medību biedri uz maiņām mēdza pasēdēt pie viņas un pakavēt viņai laiku.

Pašlaik dežūra iekrita Debijai Derbišīrai un Kozijai Ro-zijai Dedlijai-Smaitai — bridža partnerēm tanīs dienās, kad viņa neizjāja medībās.

— Droši vien tai nelaimē vainīgs viņas vīrs, — Debija indīgi noteica.

Debija bija smagnēja sieviete, lieliem kauliem, Fekss Templtons viņu pielīdzināja smagā tipa vezumnieku zirgiem. Viņa bija šķirtene un dzīvoja viena pati netālu no Priscelligei-tas. Izbijusi alkoholiķe, viņa tagad pastāvīgi nēsāja līdzi blašķīti kokakolas un gandrīz neizlaida cigareti no mutes.

— Ko tu, mīlīt, sacīji? — Briesmone pārjautāja, jo bija pakurla.

— Es sacīju, ka Andreas Zegerenas pārliecīgajā dzeršanā droši vien vainīgs viņas vīrs. — Debija izspaidīja cigareti un pasniedzās vakarsomiņā pēc jaunas. — Esmu dzirdējusi, ka ar sieviešiem viņš esot gatavais velns. Are — tas pats jau laikam ir, kas patlaban dejo ar Bebu Brūšu.

Fekss Templtons mēdza sūdzēties, ka medību pārziņa amatā viņam visgrūtākais darbs esot noturēt sievas netērgājušas pa to laiku, kamēr jāieklausās suņos. Taču Belliouras jaunā īpašnieka parādīšanās panāca to, ko panākt nebija Feksa spēkos. Visas trīs pļāpas salīka krēslos uz priekšu, izstiepa kaklus un sēdēja pusviru vajā mutēm, no kurām tomēr neizlauzās ne vārds.

Nebija noliedzams, ka namatēvs, ko vairums viesu Šovakar redzēja pirmoreiz, godam pelnīja apbrīnas pilnos skatienus. Melnais vakara uzvalks vēl uzsvēra Zegerena lielo, slaido augumu. Vadot partneri pa dejasgrīdu, viņš neizskatījās smieklīgs kā vairums pietvīkušo lapsu mednieku, kad tie pūlējās atdarināt koledžu studentu graciozo dejas soli. Namatēvs slīdēja pa parketu ar kaķa grāciju, līdzinādamies tīģeriem, ko viņš, kā stāstīja, esot Indijā medījis. Kalsnais augums un brūni iedegusī seja apliecināja viņu kā vīrieti visideālākajā formā, gados vērtējamu starp trīsdesmit un četrdesmit. Viņā bija jaušams kaut kas nežēlīgs, kas neviļus saistījās ar priekšstatu par spēku, vitalitāti un vīrestību.

— Es nudien nedusmotos, ja viņš savus zābakus nomestu zem manas gultas, — izdvesa Kozija Rozija Dedlija-Smaita.

Viņa bija brunete ar sirdsveida ģīmīti, valgi mirdzošām brūnām acīm un apveltīta ar tik apjomīgām krūtīm, ka Fekss tās raksturoja kā ideālas zīdītājas krūtis. Ar Dedliju-Smaitu, turīgo Dedliju-Smaitu, bagātās fermas mantinieku, ko Ielejā dēvēja par Trakuli Smaitu, viņa bija iepazinusies Šelbērnas zirgu izstādes izjādē. Trakulis Smaits aicināja, lai tā demonstrējot viņa izstādes zirgus.

Brīnumainā kārtā (jo Trakulis Smaits bija staigājošs Gotas almanahs, kas smalkāko Virdžīnijas ģimeņu ciltsrakstus pārzināja tikpat labi kā Fekss savu zirgu asiņu līnijas) viņš nekavējās izšķirties no pēdējās sievas, kura piederēja pie Loidu (Ziemeļu Nek-Loidu) dzimtas, lai apprecētu Roziju, kas bija dzimusi stipri tālu no visām muižām, turklāt par viņu divdesmit gadu jaunāka. Un nu, kamēr vīrs noņēmās ar īru vilkusuņu audzēšanu, kūpināja savu resno buldoga pīpi un kultivēja rūpīgi ievaskotās un saskrullētās ūsas (Kozija Rozija reiz atklāja Debijai Derbišīrai, ka naktī viņš tās pasargājot turziņās), viņa pūlējās apgūt medību māku un panākt, lai viņu uzņem sabiedrībā kā līdzīgu. Bez tam viņa flirtēja ar Feksu Templtonu, Bounsu Bleķu un citiem Ielejas precētajiem vīriem; nesen viņai palaimējās tikt Milisentas Blekas vietā (misis Dinvidija apgalvoja, ka Milisenta atvīlusi un nolīgusi viņas ilggadējo zirgupuisi Diksonu, un vairs ar savu līdzšinējo bridža partneri nesarunājās). Tagad Medību Kalnā pie bridža galda sēdēja Rozija.

— Ko tu īsteni nupat sacīji, mīļā? — Briesmone paliecās tuvāk. — Tu, Rozij, gan varētu runāt tā, lai es sadzirdu, ko saki.

— Es teicu, ko melš par mūsu namatēvu — viņam esot savākts vairāk sieviešu skalpu, nekā jums ir matusuku, misis Dinvidij.

— Viņš tiešām izskatās pievilcīgs, — vecā atzinīgi noteica. — Ja nevēro viņa drānas — tās ir pārāk labi uzšūtas, un es šaubos, vai viņš jel nieku sajēdz no zirgiem —, varētu viņu gandrīz nosaukt par džentlmeni, kaut arī viņam tāds uzvārds.

— Tev nav uz ko cerēt, — Debija sacīja, palūkodamās uz Koziju Roziju. — Vai tu sabiedrisko tenku sleju nelasi? Raksta, ka viņš esot gluži traks pēc Bebas. — Viņa sāka runāt skaļāk: — Terij, vai esi dzirdējusi, ka viņa valkājot nabā briljantu un ka uz gūžas viņai ietetovētas divas kamenes? Tās kamenes ir viņas firmas zīme. Un viņa, lai apprecētos ar ko precēdamās, nekad nemainīšot monogrammu savos zīda palagos.

— Nu saki viens cilvēks! — Briesmone sacēla uzacis. Melnā lente viņai ap kaklu pastiprināja iespaidu skatienam, ko viņa uzmeta runātājai. — Vai tu tiešām tici tam, ko melš, Debij? Es, protams, ne par ko nebrīnītos. Nē, nedomā, ka tas mani uztrauc.

— Viņa uzmeta ciešu skatienu Kozijai Rozijai. — Cik zemā līmenī gan noslīd lapsu medības! Tagad tādi ļautiņi kā Šligmeni sēžas zirgam mugurā un jāj medībās... nu jā, jā — zinu, viņš nesen Mednieku biedrībai noziedoja summu ar pieciem cipariem.

— Bebai par mūžīgu postu būs tas, ka viņa nezinās, no kurienes īsti cēlusies — no Meltonmouvbrejas vai Čikāgas dienvidpuses, — Debija noteica. — Paskat, kur Samanta Sjū Baforde. — Viņas vēju nopūstais āra ģīmis saviebās nepatikā.

— Re, Polopīts izskatās satriekts, bet Samanta Sjū nikna.

— Nu, rimsties, Debij, nesāc kritizēt mūsu P. P., — misis Dinvidija viņu īsti bargā balsī norāja. — Bez viņa vispār vairs nebūtu medību.

— Terij, tu tikpat labi kā es zini, ka viņš ir caurcaurēm riebīgs, — Debija stūrgalvīgi atsaucās. Būdama tēraudmagnā-ta miljonāra Breidija meita un Klema Derbišīra (no Atlantas DerbiŠīriem) šķirtene, viņa Mednieku biedrības uzturēšanai ziedoja gandrīz tikpat daudz kā misis Dinvidija vai Polopīts Bafords. — Fui, — viņa nobeidza savu teicamo, — iedomājoties vien, ka jāliekas gultā ar P. P., es gan nespēju Samantai Sjū ņemt ļaunā, ja viņa pamet acis sāņus.

Uz mirkli tenkotājas apklusa, vērojot Samantu Sjū Bafor-di — sīku, tievu, ļoti dienvidniecisku, ar platām mazas meitenes acīm, kas liekulīgā nevainībā pāri partnera galvai meklēja «Baigo» Zegerenu.

— Viņa izskatās tā, it kā jau lādētu ieročus jauniem iekarojumiem, — Kozija Rozija noteica. — Dziesmiņa ar Storiju Džeksonu laikam nodziedāta.

— Storijs nav pie pilna prāta! — Debija neaicināta iesaucās.

— Vai esat jau dzirdējušas? Viņš pārdevis Melno Burvi mūsu šāvakara namatēvam. Tā negantā ķēve prot taisīt atraitnes.

— Nav Storiju ko vainot, ja viņš mēģina no jeņķiem iegūt visu, kas iespējams, — Briesmone turējās pretī.

— Skatieties! — Debija iesaucās. — Vai jūs arī redzat to, ko redzu es?

— Nē, lai nu saka viens cilvēks! — Misis Dinvidija paliecās uz priekšu. — Šellija! Man šķiet, viņa saderēja uz pilnu sacīkšu biļešu komplektu, ka ne dzīva, ne mirusi nerādīsies sava vectēva mājā, kopš tur iemitinājies ieklīdenis.

— Viņa to nosauca pat par mafijas locekli, — Debija papildināja.

— Tik jauka meitene, — misis Dinvidija sāka attīstīt pati savu versiju. — Un tik grūta dzīve. Jūs droši vien zināt, ka māte viņu pameta. Paņēma, kā mēdz teikt, vagu ar manu brālīti. Viņš bija gan ļoti pievilcīgs. Sievietes viņa dēļ juka prātā, bet nekādas stingrības. Šellijas māte bija īsta skaistule, bet... — vecā sieviete nogrozīja galvu, — ... tanī ģimenē ir nelāgas asinis. Šelbērni pārāk saprecējušies rados.

— Kaut jel man būtu tāds augums kā Šellijai, — Debija žēlā balsī noteica.

— Jā, viņa prot skaisti kustēties, — misis Dinvidija piekrita, — un, kas ir, tas ir — medību laikā neviens nestāv viņai blakus. Atceros, kā viņa jāja ar savu poniju, lēca pār žogiem, kas augstāki par zirga galvu. Nemaz nespēju iedomāties, kā viņa varēja apprecēt to plikadīdas avīžnieku. Neviens nezin, no kādiem ļaudīm cēlies, un zirgus nemīl. Šellija viņu vienreiz iedabūja seglos — manu dieniņ, nekādas sēžas!

Briesmones Zilajā grāmatā nekas nevarēja būt peļamāks par sliktu sēžu vai sliktu roku. Vēl tikai iepriekšējā gadā viņa bija atteikusies piedalīties Amerikas Dzīvnieku aizsardzības asociācijai veltītajā skatē, jo apgalvoja, ka Elizabete Teilora izturoties nežēlīgi pret savu zirgu.

— Varbūt viņa to Maiku mīl, — Kozija Rozija prātoja.

— Ir jau krietni izskatīgs — tāds stingrs un kaulains.

It kā juzdams, ka viņa parādīšanās tiek gaidīta, Maiks iejuka sarkanās goda drānās tērpto dejotāju vidū, gandrīz vai uzdurdamies godājamam R. Rāzerfordam Dinvidijam, ar likumu apgāja apkārt Bleķiem un vispēdīgi iegrozīja Feksu un Šelliju zāles kaktā.

— Vai drīkstu? — Viņš viegli uzsita ar pirkstiem Feksam uz pleca.

— Ak, — Šellija ieteicās. — Tu?

— Jā. — Maiks aplika viņai roku. — Kuru gan citu tu gaidīji, kas atņems tevi partnerim — senatoru Bentliju, vai? Tad tev būtu vajadzējis ilgi gaidīt.

Viesību smaids viņas sejā izdzisa. — Man likās, ka tu stundām paliksi tur ārā stāvam, ar savu draugu nēģeri apspriežot pilsoņtiesības.

— Parasti sieva vīru pagaida. Vismaz, lai izdejotu pirmo deju.

— Lūdzu, Maik. Ja jau reiz esam atbraukuši, tad mēģināsim pavadīt laiku iespējami patīkami. Mums abiem kopā taču ir bijis tik jautri.

— Zinu. Lūdzu, piedod. — Viņš jutās nokaunējies — it kā būtu paņēmis vienu no Kema dzimšanas dienas gaisa baloniem un tīšuprāt to pārspiedis.

— Ai! — Šellija nepatikā iesaucās, kad, garām lēkšodams, viņiem uzgrūdās majors Sautgeits Delongs.

— Sasodīts, — Maiks dusmojās. — Vecais Kažokģīmis nāk atkal virsū kā mākonis. — Viņš izmisīgi pūlējās paraut Šelliju sāņus no lēkšotāja un negribot saskārās ar citu dejotāju pāri.

Maiks saprata — Šellija droši vien domā, ka viņš nemākulīgi cenšas izvairīties no sadursmēm, un klusībā vēlas, kaut būtu palikusi pārī ar Feksu vai dejotu ar Storiju Džeksonu, vai kādu citu no saviem senajiem pielūdzējiem, un šī doma viņu padarīja vēl neveiklāku.

— Iesim labāk kaut ko iedzert, — viņš skumīgi ierunājās.

Iekams Šellija paguva atbildēt, atskanēja cita balss.

— Ja nemaldos — mis Šelbēma. Mans vārds ir Zegerens.

Maiks apstājās. — Jūs tomēr maldāties, — viņš sacīja, joprojām turēdams Šelliju apskautu. — Šī ir misis Leitimere. Es esmu Maiks Leitimers.

— Dīvaini. — Zegerens saņēma viņas roku un pacēla gandrīz līdz lūpām, vienlaikus viegli paklanīdamies. — Kaut kādā neizprotamā kārtā man prātā iegūlis Šelbērnu vārds.

Maiks paraudzījās uz Šelliju. Vienaldzību, ar kādu viņa dažkārt vēroja nepazīstamus cilvēkus, bija nomainījusi izteiksme, kas gandrīz šķita līdzināmies bailēm. Nevar būt, viņš nodomāja, tas būtu smieklīgi. Kopš iepazīšanās brīža viņš nekad nebija manījis, ka Šellija bītos no kāda cilvēka vai dzīvnieka. — Liekas, mums laiks doties mājup, — viņš noteica.

Šellija iepleta acis. Tik strupa, gandrīz rupja izturēšanās nepavisam nebija Maikam raksturīga.

Zegerena kreisā uzacs izbrīnā sacēlās. Liegajā gaismā šaurā rētiņa vizēja bālgani gaiša.

— Tad jūs pēdējo deju izdejosiet ar mani, — viņš uzrunāja Šelliju.

Viņa stāvēja, ļoti taisni izslējusies, paceltu galvu. Lūpas mazliet pavērušās, un acīs, kas nelaidās vaļā no Zegerena, dīvaini satraukts skatiens — Maiks atcerējās, ka tieši tādu pašu skatienu viņš bija redzējis tai acīs toreiz uz skrejceļa, kad tā bija iemaksājusi totalizatorā pēdējos desmit dolārus par sava zirga uzvaru sacīkstēs.

. — Izmantošu namatēva privilēģiju, — Zegerens atgādināja.

Iekams Šellija paguva atbildēt, viņš viegli, it kā atvadīdamies palocījās Maikam, satvēra Šellijas roku un aizveda viņu uz deju laukumu.

— Nē, nudien, lai nu viens saka! — aizrautīgi iesaucās misis Dinvidija.

— Kā man gribētos, lai kāds vīrietis paskatītos uz mani ar tādām acīm, — Debija ilgpilnā balsī nodūdoja.

— Nu, vai zini, Debij, — vecā Briesmone, galvu grozīdama, noteica. — Man likās, ka tev ir vairāk sajēgas.

— Ha, man gan labāk patiktu salda jušana nekā sajēga, — Debija sarūgtināta atsaucās. — Es nīkstu vientulībā desmit gadu. Un man iestāstīja, ka šī esot brīnišķīga vieta, kur tikt pie vīra. — Pēc īsas pauzītes viņa piebilda: — Nepastāstīja vienīgi to, ka vīru viegli dabūt tad, ja iesākumam viens jau ir krājumā.

Šellija izjuta perversu gandarījumu, redzot ziņkāres un skaudības apvienojumu pie sienas sēdošo tenkotāju ģīmjos, kad Zegerens viņu iekļāva rokās un aizdejoja.

— Esmu dzirdējis, ka jums tīkot lēkt pāri vārtiem, — viņš bez ievada sacīja.

— Es esmu dzirdējusi, ka jums tīkot vārtus noslēgt.

— Publika taču var atrast citas vietas, no kurām vērot skaistas dabas ainavas. — Zegerens viņu veikli izvadīja no sadursmes ar Sendiju Montegjū un jauniņo Molliju Etvelu.

— Es nepiederu pie publikas, — Šellija pikti atcirta.

— Jā, zinu. Jūs esat mis Šelbērna. Sakiet, lūdzu, kas jūs pamudināja tomēr šovakar ierasties ballē?

— Mans vīrs.

— Gluži tā jautājums nebija domāts. Man tika darīts zināms jūsu izteikums, ka ar desmit zirgiem jūs nebūtu atvedama šurp.

Šellija pūlējās novērst skatienu, bet viņa acis to turēja ciet. — Maiks gribēja ar jums iepazīties.

— Un jūs negribējāt?

Ar tādu izveicību, kas Šellijai lika justies kā bezsvara stāvoklī, viņš to aizvirpināja garām R. Rāzerfordam Dinvidi-jam, kas dejoja ar Teitīnu. Viņi aizdejoja līdz zāles galam. Lerijs Lesters, kas, diriģēdams savu orķestri, svaidījās šurp un turp, pamāja viņiem ar zizlīti un uzsmaidīja.

— Jūs te esat pārbūvējis itin visu, — Šellija beidzot ierunājās, — pat veco vasaras mājiņu dārzā. Bērnībā es diezgan bieži aizgāju uz turieni. Sēdēju kavēdamās un sapņodama.

— Es no turienes aizvācu lapseņu pūzni.

— Un arī rozes. Tās tik jauki smaržoja.

— Mana sieva Andrea labāk vēlējās tur gliclnijas. Tās dienvidiem raksturīgākas.

— Bet jūs aizslēdzāt vārtus. Es jums reiz jau sacīju, ka lapsu medību novadā neviens vārtus ciet neslēdz.

— Jūs taču vienmēr varēsiet tiem pārlēkt pāri. — Viņam acīs uzdzirkstīja jautrība.

— Jūs par mani zobojaties.

— Zobojos! Es nemūžam nespētu par jums pazoboties. Iedomājieties to neprātu — lai kāds, kam vārdā Zegerens, sāktu zoboties par vienu no Šelbēmiem.

— Jūs pārvērtīsiet Ieleju. Padarīsiet visu apkārtni svešādu.

Zegerena rokas aptvēra viņu ciešāk. — Aristokrātiem uzbrucēji patīk.

Viņš bija uzbrucējs. Bija to atņēmis Maikam, it kā tā būtu pēdīgā lupatlelle, kāda vienkārši pievācama lieta, kam pašai nav ne savu domu, ne gribas.

Situācijai pēkšņi pienāca gals. Iejaucās Polopīts Bafords, vēlēdamies dejot ar Šelliju. Abi vīrieši pārmija dīvainu skatienu. Tad, vienaldzīgi paraustījis plecus, Zegerens palaida Šelliju vaļā un, ne vārda neteicis, atpakaļ nepaskatīdamies, aizgāja.

Kādu laiku balle turpinājās patiesi spoži. Pusnaktī Fekss bija noskandinājis atvadas aizvadītajai dienai, pūšot sudraba medībragu, kas bija piederējis viņa vecvectēvam, kurš medīja Ielejā jau pirms Ziemeļu un Dienvidu štatu kara; Fekss medībragu allaž glabāja iebāztu starp rišainā godakrekla krūtežas otro un trešo pogu. Beba Brūsa bija pierunāta komponista Deivida Raisa pavadījumā, kurš bija apmeties pie Milisentas Blekas, nodziedāt dažas dziesmas no pazīstamā grāvēja Apšaubāmā dāma. Mūzika, dekorācijas, sieviešu daiļums un to krāšņie tērpi un rotas piešķīra ballei izcilu spozmi un rosināja avīzes nākamajās dienās aprakstīt svētkus kā «fantastisku, teiksmainu sarīkojumu, sensacionālāko debitantes balli, kāda jebkad Ielejā piedzīvota».

Taču nu tā pamazām sāka sairt, gluži ka jau bija atrisusi viena sarkana zīda lente no Dikija Spēra dekoratīvā vijuma.

Maiks, piegājis pie bāra, ko apkalpoja Menesess Brauns, palūdza glāzi neatšķaidīta burbona. Varenais, lielais nēģeris Menesess ar rētainu ģīmi un rokām kā vāles savulaik bija darbojies par profesionālu bokseri. Kaut arī kārtīgs baznīcā gājējs un neiedomājami maigs gan vārdos, gan darbos, viņš bija nenovērtējams, kad iznāca darīšana ar neuzvedīgiem viesiem.

Izskatījās, ka šeit viņa pakalpojumi drīz vien varētu kļūt nepieciešami. Vienā krēslainā kaktā Milisentai un viņas vīram Bounsam Blekam bija izcēlies strīds, kas visai strauji tuvojās kulminācijai. Pašķīrušies kopš zirgu izstādes noslēguma balles iepriekšējā gada jūnijā, viņi bija no jauna sametušies kopā un sākuši sagatavot zirgus gaidāmajai lapsu medību sezonai. Šobrīd Milisenta uzbruka vīram par to, ka tas veltī pārāk lielu uzmanību Kozijai Rozijai. Bounss savukārt sparīgi pretojās, ka neļaušoties, lai šo tincinot un graužot, viņš labāk pārcelšoties atpakaļ pie Feksa Templtona un dzīvošot tur vienā mierā.

Togo Boldvins, pietuvojies lūšanas punktam, nevarīgs kvernēja pie sienas, auklēdams rokā neizdzertu glāzi. Viņa sieva Betsija lūgtin lūdzās, lai tak ļaujot, viņa šo aizvizināšot uz māju.

Fekss slīdēja projām no deju laukuma uz buksusu audzi kopā ar Tīnu Velfordi, kuras vīrs bija saldi aizmidzis aiz zālienā iedēstīta kupla dārza hortenziju krūma.

Visus sāka pārņemt aizvien lielāks gurdenums un sairums. Sejas bija pietvīkušas, kaklasaites sagriezušās. Terases un zālieni piemētāti ar glāzēm, paplātēm un cigarešu smēķga-liem. Jauna meiča kailām kājām, brunčus sacēlusi, skrēja kā trenkta, viņai nopakaļ drāzās visai satraukta izskata vīrietis, sajauktiem matiem, ar lūpu zīmuli notrieptu krekla krūtežu. Baseinā vairāki stingri un kārtīgi apģērbušies viesi rotaļīgi šļakstīja cits citam virsū bagātīgas ūdens šaltis.

Maiks paskatījās pulkstenī. Laiks doties uz mājām. Laiks aizvest Šelliju projām no Zegerena rokām.

Nolicis glāzi, viņš ievēroja krēslainā terases kaktā grozāmies Andreu Zegerenu. Redzot viņu bikli atrāvušos ārpus gaismas loka, Maikam neviļus radās priekšstats par mazu, nobijušos trusēnu. Ceļā uz balles zāli viņš redzēja, ka namamātei uzbrūk misis Dinvidija.

— Mīļā Andrea, mēs ar Dinniju patlaban pošamies mājup. Šī bija viena brīnišķīga balle!

— Priecājos, ka jums patika... — Andrea Zegerena iesāka, taču tika pārtraukta pusteikumā.

— Manu dieniņ, tik daudz viesu! Es gadiem nebiju satikusi Megiju Malonu — tagad viņa apprecējusies ar senatoru Bentliju. Vecāki viņu senāk allaž ņēma līdzi, kad brauca ciemos uz Medību Kalnu... — Kā sākusi, misis Dinvidija bez rimas ņēmās aptarkšķēt visus viesus pēc kārtas.

Maikam jau bija nācies dzirdēt nostāstus par misis Dinvidi-jas nevaldīgo valodīgumu un pilnīgo takta trūkumu, arī viņas iniciāļu T. T. T. — Terēze Telforde Tolbota — atšifrējumu: tenkošana un takta trūkums. Šai brīdī Maiks dzirdēja viņu sakām: — Negribu jūs lieki aizkavēt, tikai vienu lietu gan pateikšu. — Noliekusies pār jaunāko sievieti, viņa ar pajukušajiem matiem, no kuriem raisījās ārā dzintara matadatas, izskatījās pēc īstas, baismīgas raganas. — Būtu negodīgi jūs nebrīdināt...

— Mīļā, mums laiks doties mājup, — atgādināja misters R. Rāzerfords Dinvidijs, tuvodamies ar viņas apmetni rokās.

— Dinnijs allažīn zobojas par manām gaišreģes spējām, — misis Dinvidija neatlaidās. — Tomēr mani pareģojumi aizvienam piepildās. Vēl nupat viņdien dzirdēju, ka Fekss, apmācīdams to jauno zirgu, smagi nokritis...

— Man jāpalūkojas, vai viņiem tur bufetē kaut kas nav vajadzīgs, — Andrea izmisīgi pūlējās atbrīvoties.

— Tas attiecas tieši uz jums, mana mīļā, — misis Dinvi-dijas balss pieņēmās spēkā. — Jums jāzina, ka pār Belliouru gulstas lāsts. Ļaunums un varmācība...

— Mašīna ārā jau piebraukta, — stingri iejaucās večas vīrs, satverdams to aiz rokas. — Ardievu, misis Zegeren. Balle bija brīnum jauka.

— Burvīga, — atbalsoja Briesmone. — Bet, kā jau jums teicu, Andrea, esiet uzmanīga...

Andrea Zegerena noraudzījās pārim nopakaļ. Gaismās, kas apspīdēja terasi no visām pusēm, viņas seja izskatījās bāla un sakritusies.

Maiks impulsīvi piesteidzās pie viņas. — Misis Zegeren, es esmu Maiks Leitimers. Man līdz šim brīdim nebija izdevības jūs sastapt. Mēs — mana sieva Šcllija un es — ieradāmies pavēlu. Vai drīkstu jums kaut ko atnest, misis Zegeren?

Andrea sarosījās. Mirkli viņa ar apstulbušām acīm noraudzījās uz Maiku. Tad sazvārojās, it kā noturēties taisni vairs nebūtu viņas spēkos.

— Misis Zegeren! — Maiks iesaucās, mezdamies viņai klāt. — Vai jūs labāk neapsēstos?

Viņa lēnām automātiski pagrieza galvu. — Ai, nē. Pateicos. — Likās, ka viņa gluži nemanāmi ieslīd atpakaļ nokrēslā.

— Varbūt varu atnest jums kaut ko dzeramu?

— Es par viņu parūpēšos, — klusu ierunājās Zegerens.

Neviens nebija manījis viņu pienākam. Savādajā gaismā

Andreas acis šķita kā divi melni caurumi baltajā sejā.

— Mīļā, — sacīja Zegerens, — man likās, ka tu jau esi aizgājusi gulēt. Vai atgriezies iedzert kaut ko labākai aizmigšanai? Vai es pareizi uzminēju? — Viņš pamāja Menesesam Braunam, kas bija atgājis no bāra un patlaban vāca nost glāzes no tuvējā galdiņa. — Meneses, sajauciet misis Zegere-nai glāzi burbona. Jūs jau zināt, kādā samērā viņa to vēlas, un lieciet to aiznest uz viņas istabu.

Menesess neizlēmīgi vilcinājās. Viņš grasījās kaut ko sacīt, bet, paraudzījies darba devējam vaigā, apdomājās. Piekrītot palocījis galvu, viņš tikai atteica: —Tūliņ, ser.

— Tagad ar viņu viss būs labi, — Zegerens asi noteica. Novērsies no Maika, viņš ar īpašnieka žestu apskāva sievas plecus un sāka to vest projām. — Aizvedīšu tevi atpakaļ uz tavu istabu. Menesess tev aiznesīs dzeramo...

— Nevajag! — Andrea izmisusi iekliedzās. Kā pārbiedēts dzīvnieks viņa pūlējās izrauties no vīra apskāviena. — Zegeren, lūdzu!

— Nomierinies, nomierinies, mīļā. — Zegerena balss zuzēja klusi un mierinot. — Tev galvenais ir atpūsties.

Kādu mirkli Maiks noraudzījās viņiem pakaļ. īsais acu uzmetiens Andreas izbailēs pārvērstajai sejai rosināja viņā nelabas nojausmas. Atgriežoties atpakaļ gaismā, viņš bija pārliecināts par vienu: Andrea Zegerena dzīvoja nāves bailēs pati no sava vīra.

— Maik! — viņu pasauca Mistija Montegjū. — Atnāc pie mums!

Pagriezies viņš ieraudzīja to sēžam kopā ar mācītāju Čemberleinu.

Paraugoties uz šiem abiem cilvēkiem, Maiks it kā atelpoja.

— Paldies par aicinājumu, — viņš pateicās. — Domāju, ka jāsameklē Šellija un jāpošas uz mājām. Vienas glāzes tiesu pakavēšos.

Kad viņš apsēdās, Mistija uzlika plaukstu viņam uz delma. — Tu izskaties tā, it kā nupat būtu baigu spoku redzējis. Padabūsim vēl šampanieti. Šī pudele nāk tukša.

Savā zilajā kleitā ar garajām piedurknēm, skaistu vecmodīgu kamejas piespraudi kakla izgriezumā, aristokrātiskajiem, stingrajiem vaibstiem un kuplo zilmelno matu vainagu Mistija bija viena no gleznainākajām un valdzinošākajām parādībām šajā ballē.

Maikam kļuva gaišāk ap sirdi. Mistija bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem Ielejā, ar kuriem varēja parunāt. Viņai piemita īpaša iejūtība un izpratne, kas viņu padarīja atsaucīgu tādā veidā, ka viņa krasi atšķīrās no visām pārējām Ielejas sievietēm. Tām trūka īstas pašapziņas, tās visas gāja pa iemītu ceļu, un bija gaužām grūti atrast ar tām saskarsmes punktus, kas sniegtos pāri viņu tik ierastajam līmenim, un tas nepacēlās augstāk par zirgiem un seksu. Ar Mistiju bija viegli saprasties pat bez vārdiem.

Pašlaik likās, ka viņa izjūt Maika nepieciešamību pēc zināma apliecinājuma, kas viņam palīdzētu atgūt spēkus.

— Es izlasīju tavu ievadrakstu par civiltiesībām. Man tas likās pavisam brīnišķīgs. To es pateicu arī mācītājam.

— Tad jūs abi esat stipri mazākumā. Interesanti, ka lapsu mednieki ir tik tuvredzīgi. Tā taču ir viņu Svētā zeme, ko mēs cenšamies saglabāt.

— Te nekad nav bijis citādi. Neviens nevēlas sašūpot laivu. Šeit visu dzīvi pārvalda un noteic zeme un medības. Medības ir atkarīgas no pieejamā darbaspēka. Šajā gadījumā un šajā novadā vienīgais darbaspēks ir nēģeri. Ja nebūtu tādā daudzumā pieejams lētais nēģeru darbaspēks, dzīve nebūtu ne pustik patīkama. Atceries, Maik, ka es tevi brīdināju. Kad pirmoreiz tikāmies, es tev sacīju, ka Šī sabiedriskā kopiena ir neliels, ļoti ērmots vakuums, intelektuāls tuksnesis. Un tomēr tev kaut kā ir izdevies nostādīt savu avīzi uz kājām.

Mistijas platajās acīs ar zaļām dzirkstītēm pēkšņi iemirdzējās siltums. — Es domāju, ka Sun ir mirusi un ka neviens, arī pats Džozefs Pulicers nespēs to atdzīvināt. — Viņa pacēla šampanieša glāzi. — Šo uzdzeru tev.

— Es ari piebiedrojos tostam, — sacīja mācītājs Čember-leins.

Un Maiks, kas vēl nupat šķita apmaldījies dreifējam svešā, naidīgā jūrā, piepeši atžirga.

Mācītājs Čemberleins bija saguris līdz pēdējai iespējai. Visu vakaru viņš, rūpestu mākts, bija vērojis savu ganāmpulku. Taču vienīgā no draudzes locekļiem, kam viņš varēja sniegt jelkādu mierinājumu, bija noraudājusies Milisenta (ejot ārā pa durvīm, Bounss bija savu sāncensi Trakuli Smaitu rotaļīgi paraustījis aiz saskrullētajām, ievaskotajām ūsām); neviens cits ne mierinājumu, ne grēku piedošanu nebija lūdzis. Viņa durvju priekšā aizvien tika nomesta Ielejas emocionālā, ar pārkāptiem baušļiem notraipītā veļa. Par grūto cīņu saglābt un salāpīt sapostītās attiecības un novērst traģēdijas, kas rodas no pārāk daudz naudas, no pārāk daudz visa kā, viņš bija dārgi maksājis. Robusts un veselīgs viņš savulaik bija ieradies un sācis strādāt Šelbēmas episkopālajā baznīcā, bet nu bija kuņģa čūlas nomocīts vārgulis.

Pievērsies Maikam, viņš apvaicājās: — Vai rītdienai viss sagatavots?

— Domāju, ka ir. Man raizes vienīgi par to, ka Meiss nav piezvanījis. Tagad ir par vēlu viņam zvanīt. Izdarīšu to rīt no paša rīta.

— Vai Bentlijam kaut ko teicāt?

Maiks papurināja galvu. — Viņam pietiek raižu bez visa tā.

— Bet vai esat pārliecināts, ka Meiss atsauks demonstrāciju? — mācītājs neatlaidās.

— Nebūs vajadzības piketēt, ja pilsētā oficiāli tiks atcelta segregācija, — Maiks piebilda.

— Ceru, ka jums taisnība. Pikets pret civiltiesību likuma galvenajiem rādītājiem varētu pasākumam kaitēt.

— Cik dīvaini, — Mistija iekrita valodā. —Te mēs sēžam un apspriežam kaut ko mums visiem vitāli svarīgu, taču nevienam citam šeit, liekas, par to nav ne jausmas.

— Rītrītā tā radīsies, — sacīja mācītājs, — kad es no kanceles paziņošu, ka Šelbēmā atcelta segregācija.

Šai brīdī pie viņiem pieģenģerēja Polopīts Bafords. Polo-pīts pat skaidrā prātā nebija pievilcīga personība, taču piedzēries, agresīvs Polopīts ar nešķīstu spīdumu mazajās ačtelēs vienkārši bija riebīgs.

Uzsitis mācītājam pa muguru, viņš sāka runāt: — Es tagad gribu zināt, kā jūs skatāties uz to nēģeru būšanu. Esmu dzirdējis, ka jūs atbalstot segregācijas atcelšanu Ielejā. — Viņš pavicināja baltā cimdā tērptu pirkstu mācītājam tieši gar degunu. — Nevajadzētu aizmirst pabalsta fondu. Baznīca būs no jauna jānobalsina.

— Kādēļ, P. P.? — Mistija maigā balsī iejautājās. — Kālab tad atkal jābalsina?

— Nav pietiekami balta, — Polopīts attrauca. — Man laikam gan varen patiks, ka Menesess Brauns sēdēs manā baznīcsolā. Tas jeņķu avīžizdevējs, — viņš pavēcināja ar īkšķi uz Maiku, — sakūdījis mellos. Teilors tanī skolā un Masterkorne-ras sludinātājs, un kas tik vēl turpmāk nebūs. To skolu kādam vajadzētu ņemt un nodedzināt, vairāk neko. Esmu dzirdējis, ka viņš kūdot mellos puikas, lai tramdot baltās sievietes. Are, ienāca prātā — vai esat jau dzirdējuši par to mello restorānā?

Maiks gribēja traukties kājās, bet mācītājs viņu apturēja.

— Mister Baford, — vņš piesardzīgi ierunājās, — vai jūs, lūdzu...

— Nomierinies, mācītāj! — Polopīts viņu atspieda atpakaļ uz krēsla. Streipuļodams projām, viņš vēl pār plecu uzsauca: — Tiksimies baznīcā. Tas ir, ja tikai jūsu mellie draugi nebūs piesēduši pilnu manu solu.

Maiks redzēja, ka Menesess Brauns ar vienaldzīgu nekus-tību tumšajā sejā bija stāvējis turpat aizmugurē, gaidīdams, kad varēs apmainīt iztukšoto Šampanieša pudeli pret pilnu. Viņš, protams, visu bija dzirdējis. Maiks nopūties apsēdās atpakaļ uz krēsla. Nebija vērts jautāt, vai Menesesam ir kādas vēstis no dēla. Tēvs un dēls viens ar otru nesarunājās.

Kad Menesess bija piepildījis glāzes, kādu brīdi valdīja klusums. Mācītājs stingi blenza priekšā noliktajā vīna glāzē. Maiks juta līdzi trauslajam garīdzniekam, kura iekšējā cīņa skaidri atspoguļojās grumbainajā vaigā. Šajā ielejā mācītājs šķita kā virves dejotājs, kas pūlas atrast kompromisu starp sirdsapziņu un draudzi.

Beidzot Mistija ierunājās: — Jūs abi, protams, zināt, kāpēc viņu sauc par Polopītu?

— Droši vien viņš Jeilā spēlējis polo komandā, — Maiks minēja.

Mistija papurināja galvu. — Kad mēs bijām pusaudži, zēni bija uzsākuši vienu spēli. Viņi to sauca par melnādaiņu polo. To bija sagudrojis Pīts. Sākumā viņi paņēma polo āmurus un devās izjādē. Vēlāk viņi to pašu darīja automašīnās. Drāzās cauri krāsaino apmetnēm. Viņi bija sadalījušies komandās. Katrā mašīnā pa komandai. Tā komanda, kas uzāķēja vairāk nēģeru, bija uzvarējusi.

— Uzāķēja?

— Jā. Viņi izliecās pa mašīnu logiem un centās ar āmuru aizķert ceļa gājējus aiz kakla, tad ievilka noķerto nēģeri mašīnā, aizveda uz mežu un piekāva. Viņi gandrīz nosita vienu no Menesesa Brauna dēliem. Lietu noklusēja.

Meisu, Maiks nodomāja. Tad tā, lūk, izskaidrojams Mei-sa naids. — Un ko tad tiesa un taisnība?

Mistija īsi iesmējās. — Vai tu tiešām domā, ka Česters Glovers ņems ciet Frediju Fišeru, kura tēvs bija apgabala prokurors? Vai Feksu Tempitonu, kura tēvs bija tiesnesis? Vai Talbotu zēnus un varbūt P. P.? — Viņa papurināja galvu. — Ko nu par tiesu un taisnību — Ielejas krējums izklaidējās. Puiku palaidnības, nekas vairāk.

— Es neparko nevaru saprast, kā tāds cilvēks kā Bal'ords tiek sabiedrībā pieņemts par savējo, un ne tikai pieņemts — ap viņu pat luncinās, — Maiks sacīja.

— Mums visiem ir savas vājās vietas, savs mērs liekulības un spējas uz kompromisu, — mācītājs skumīgi noteica. — Es labi zinu, cik tālu varu savu ganāmpulku vest un kad jāapstājas. Ja es aiziešu pārāk tālu uz priekšu, pazaudēšu to pavisam.

Viņš lēnām pārlaida skatienu pār apgaismoto baseinu, ugunīs dzirkstošo paviljonu, sveču apgaismotajiem galdiņiem. It kā pats ar sevi runādams, viņš turpināja: — Divdesmit piecus gadus es mācījos un gatavojos tādai vietai kā šī. Ceturtdaļgadsimta vajadzēja, lai iemācītos teikt tādus sprediķus, no kuru vēsts kaut maza daļiņa aizietu līdz sirdīm. — Viņš nevarīgi paraustīja plecus. — Ko lai iesāk, piemēram, ar tādu cilvēku kā misis R. Razerforda Dinvidija, kas pārtrauca vēstuļu rakstīšanu un, jāpiebilst, arī rēķinu maksāšanu, kopš apgrozībā palaida pastmarkas ar Linkolna attēlu?

— Ziemeļnieki ir vēl ļaunāki, — Mistija piebilda. — Tie tipi, kas ieceļo un apmetas Ielejā, savā uzvedībā ir vēl lielāki ekstrēmisti nekā dienvidnieki.

— Neticu, ka vēl kaut kur pasaulē ir tāda vieta kā šī Ieleja, — sacīja mācītājs. — Filadelfijā, no kurienes es esmu nācis, mēs mēdzām sūkstīties, ka ebreji pārvalda biznesu, kvēkeri kultūru, bet katoļi — politiku. Šeit nav ne ebreju, ne kvēkeru, ne katoļu, nav arī ko pārvaldīt — ne biznesa, ne kultūras, ne politikas. Šaurās pieres, pat tādi kā Polopīts, šo trūkumu izjūt. Un tomēr cenšas — viņš pat lūkoja iekļūt štata likumdošanas sistēmā.

— Un būtu arī iekļuvis, — Mistija papildināja, —ja vien nebūtu piedzēries un skrejceļā novēlies no zirga.

— Kā tad tas varēja viņu aizkavēt? — Maiks visā nopietnībā pabrīnījās. — Štata senators tiesību jautājumos Tolbots taču piedzeras katrās sacīkstēs.

— Tu gan nenieka nesaproti, —Mistijai jautri iespīdējās acis. — Tad ne jau piedzeršanās izmaitāja viņam politisko karjeru. Nē — tā izputēja tāpēc, ka viņš nobiedēja zirgus.

Šellijai tik gauži iegribējās patverties no trokšņa un bezjēdzīgās burzmas, ka viņa izgāja dārzā. Izgājusi no gaismas loka, viņa pamanīja pie viena no košumkrūmiem stāvam vīrieti. Nenojauzdams viņas klātbūtni, tas intensīvi vēroja dejotājus paviljonā. Šellija jau grasījās iet tālāk, kad kaut kas slepenajā vērotājā piesaistīja viņas uzmanību. Vīrietis šķita tik saspringts un modrs kā briedis, kas sagatavojies skrējienam.

Pāri zālienam smiedamies, rokās saķērušies, skrēja divi jauni cilvēki — Teitīna un Sendijs Montegjū. Viņu tuvošanos izdzirdis, vīrietis pie košumkrūma pagriezās.

Viņam pagriežoties, Šellija tūliņ atpazina Ričarda Doila jauno, ļoti glīto seju. Tas bija Mednieku biedrības Jaunais piķieris, kas nesen sācis dzīvot mājiņā pie staļļa. Šim puisim galifē jājambiksēs un pieguļošajā džemperī, kas pilnībā ļāva nojaust spēcīgo, muskuļaino augumu, piemita īsta, dabiska vīrišķība, kādas nebija nevienam no koledžas zaļknābju stu-dentiņiem, kuri dejoja paviljonā.

Kad Teitīna piegāja tuvāk, viņš panācās ārā no krūma aizsega. Teitīnas smiekli spēji aprāvās. Atbrīvojusi roku no Sendija, viņa piegāja pie Jaunā piķiera. Klusēdami viņi mirkli saskatījās, un skatiens bija saprotams tikai viņiem abiem.

Jaunais piķieris strupi pamāja ar galvu. Tad pagriezās un pazuda tumsā, kā nebijis.

Šellija izjuta dīvainu tukšumu, ko nemācēja izskaidrot, un palika stāvam ēnā, kur beidzās strūklaku daudzkrāsainais izgaismojums. Šelbērnas ugunis tālumā šķita kā daļa zvaigžņotās debess pie apvāršņa un tikpat pasakaini neīstas kā daudzkrāsainais ūdens aizkars.

Pieliekusies viņa noāva kurpes. Mīkstā zāle zem kājām bija lekna un tīlcama. Šellija dziļi ievilka elpu. Pēc cigarešu dūmiem un parfīmiem piesātinātā gaisa un Polopīta nelāgās elpas dvakojuma agrīnā rudens gaisa spirgtums, zemes un puķu smarža viņu atžirdzināja. Samākslotās, formālās sarunas, jauniešu neveiklā mīlināšanās, viss bija atkāpies un palicis tālu aiz muguras. Paraugoties augšup zvaigznēs, viņu pārņēma savāda bezgalības, nebeidzamības sajūta, ka te viss būs un pastāvēs neatkarīgi no sprāgstošām bumbām, no cilvēku posta darbiem, pastāvēs vēl tad, kad šeit atkal būs sastīgojis mežavīns, uzaugusi krūmu biežņa, kas apklās Bel-liouras drupas un visu rūpīgi iekultivēto, izcizelēto apkārtni. Vienai šajā klusumā stāvot, viņai sāka likties, ka visapkārt viļņo nezināmas straumes un aiznes viņu tukšumā.

Kurpes rokā nesdama, viņa gāja tālāk. No mājas atplūda mūzika, kas tagad šķita barbariska, juteklīga. Tā viņu piepildīja ar plēsonīgu nemieru, negantu nepieciešamību pēc fiziskas izlādēšanās. Radās karsta vēlēšanās tikt tūdaļ uz mājām, apseglot zirgu un aizauļot pār plašajiem, mēnesnīcas apspīdētajiem laukiem.

Acu priekšā iznira vecā vasaras mājiņa. Nelielā celtnīte ar izzāģētām koka mežģīnēm šķita mazliet spokaina. Tā piederēja citam, maigākam laikam, kad valkāja krinolīnus un greznas cepures, lasīja dzeju un dzēra tēju no smalkām porcelāna tasītēm. Visu jaunāko ēku vidū tā šķita tikpat neiederīga kā nesen uzceltā nejēdzīgā bumbu patvertne aiz staļļiem.

Atstūmusi nostāk vīnogulājus, kas stiepās priekšā ieejai, Šellija iegāja mājiņā, kur valdīja tīkama, vēsa smarža. Nometusi kurpes uz grīdas, viņa atrada solu, kur apsēsties.

Mūzika apklusa. Lerijs Lesters laikam bija nolēmis brīdi atpūsties. Primitīvā modernā bīta ritma vietā tagad kaut kur ierējās suns un nodunēja soļi.

Šellija pacēla galvu un ieraudzīja viņu. Viņš stāvēja durvīs glicīniju ietvarā mēnesnīcas vizmā, it kā nebūtu cilvēks, bet materializējies sapnis.

— Man likās, ka šeit jūs atradīšu.

— Vai jums labāk nederētu iet atpakaļ pie saviem viesiem? — viņa dzedri jautāja.

Viņš pabraucīja glicīnijas nost no ceļa. Galvu pieliecis, lai neatdauzītu pieri pret durvjaugšas kokgriezumiem, viņš ienāca vasaras mājiņā un apsēdās uz sola Šellijai blakus.

— Hmmm. — Viņš dziļi ievilka elpu. — Burvīga smarža, īsti lapsīga esence.

Viņa juta tvīkumu sakāpjam vaigos, it kā Zegerena vārdi būtu kaut kam pielaiduši uguni. — Vai sliktas manieres ir Zegerenu šarma neatņemama sastāvdaļa?

Pēkšņi viņas teicamo pārtrauca ass troksnis, zirga pakaviem sitoties pret mājiņas sienu. — Kas tas?

— Melnā Burve. Mana ķēve. Es to nopirku, lai jātu medībās.

— Ak, tad dārzkopību jau esat atmetis. Tagad kārta medībām un zirgiem. Būtu bijis labāk, ja kāds jūs būtu pabrīdinājis. Ar Burvi pat Fekss Tempitons savās spožākajās dienās nevarēja izjāt medībās. Skrejceļā viņa jau gandrīz nositusi trīs vīrus.

— Jums pilnā mērā taisnība. Kādam būtu vajadzējis mani pabrīdināt.

Šellija uzmeta viņam ašu skatienu, taču viņa sejā nebija nekādas izteiksmes. Tomēr zobgalība, ko viņa sajuta tā vārdos, ērcināja.

— Tādi, kas sabrauc Ielejā un pērk zirgus, nesaprazdami, ko dara, nekā labāka arī nav pelnījuši. Jādomā, ka jums pirmais darbs bija nopirkt sarkano mednieka svārku.

— Protams. — Viena uzacs pašāvās uz augšu. — Vai tad kāds rīkojas citādi? Piedevām vēl melnus garos zābakus ar brūnām virsām un melnu zīda gardibeni. — Viņš nopētīja Šelliju. — No kā jūs baidāties?

— Baidos? —Tagad tā tiešām paskatījās uz viņu ciešāk, nevis kā uz zirgu, kas atvests, lai viņa to novērtē, un kas nav atbildis prasībām. — No kā gan lai es baidītos?

— Kālab tad runādama turat plaukstu mutei priekšā?

No jauna ieskanējās mūzika. Krēslība un naksnīgās smaržas un skaņas, intīmais tuvums nelielajā telpā iedarbojās uz Šelliju tikpat spēcīgi kā sen pazīstamās melodijas. Dzīvīgums, spēks un kaisme, kas no viņa izplūda, izraisīja Šellijā spēju, karstu satraukumu, visai līdzīgu tam, ko viņa bija izjutusi pavasarī pie aizslēgtajiem vārtiem. Taču vienlaikus viņu, kas nepazina fizisku baiļu, tagad iztrūcināja emocionāla saskarsme.

— Man jāsameklē Maiks un jābrauc uz mājām.

— Tikai pēc tam, kad būsiet atbildējusi uz manu jautājumu.

Viņai bija ieaudzināta pārliecība, ka izrādīt jūtas atklātībā ir tikpat nepiedienīgi kā rādīties ļaudīs ar rullīšiem matos vai iet uz baznīcu bez baltiem cimdiem rokā.

— Man nav nekāda pamata atbildēt uz tik personiskas dabas jautājumiem. — Viņa slējās kājās. — Es jūs pat nepazīstu.

— Pareizi. Bet iepazīsiet.

Acis viņam savilkās pavisam šauras. Tajās iespīdējās kaut kas tāds, kas, gluži tāpat kā dvesmai līdzīgais rādītājpirksta pieskāriens tās rokai, piespieda to no jauna apsēsties. Ērmotas trīsas pārskrēja visam augumam, un pēkšņi viņa jutās bikla un neveikla kā meitene pirmajā ballē.

— Maiks nezinās, kur esmu palikusi.

— Lai nezina.

— Ko jūs īsti no manis gribat?

— Jūs, — viņš vienkārši atteica. — Jūs es gribu.

Roka atkal neviļus aizceļoja pie mutes. Viņš pasniedzās un maigi to noguldīja atpakaļ viņai klēpī.

— Jums ir skaista mute. Kālab to slēpt? Vai baidāties no tā, ko varētu pateikt? Protams, ja vien pati sev atļautu runāt patiesību.

Viņa seja bija pavisam tuvu Šellijas sejai. Un viņš bija sacījis patiesus vārdus. Viņa baidījās, vienmēr bija baidījusies. Viņa baidījās arī no Feksa toreiz, kad tas gribēja viņu pa īstam samīlēt. Pēc tam viņa sāka sev apkārt celt mūri — tik augstu un nepārvaramu kā to mūri, kas vecos laikos sargāja Šelbēmu. Maiks bija vienīgais vīrietis, no kura viņai nekad nebija bail. Ja ari garīgā ziņā viņa nespēja valdīt pār Maiku, taču miesīgajās attiecībās viņa allaž paturēja virsroku. Un tas kaut kā bija ar laiku radījis zināmu neapmierinātību, tukšumu, ko varētu salīdzināt ar izjūtu, kad pabeigta viena jauna zirga apmācība, bet ar nākamo nodarbības vēl nav sāktas. Likās, ka viņas dzīvē iestājusies fāze, kad kaut kas nav piepildīts, par spīti visam notikušajam — bērna piedzimšanai, pārnākšanai atpakaļ uz dzīvi Ielejā, par spīti rosmei, kas valdīja ap viņu — zirgiem un avīzei, par spīti tam visam, kaut kas palicis nepiepildīts. Un no jauna tā izjuta viņa vīrestīgo smaržu — pēc dārga odekolona, dārgām drēbēm un tabakas. Un piepeši liegais nakts gaiss kļuva salts, un Šellijai likās, ka viņi tiek novēroti. Pagriezusies viņa ieraudzīja zaļganas uguntiņas. Svešatnīgais, izjūta, ka viņus vēro saprātīga būtne — vairāk cilvēks nekā dzīvnieks, viņu nobiedēja, un viņa iekliedzās.

Zegerena roka satvēra viņējo ciešāk. — Tā ir tikai lapsa. Viens no lapsēniem, kurus es pūlos piejaucēt.

Šellija redzēja viņa seju saspringstam, tajā parādījās satraukta vērība. Mednieka seja, viņa nodomāja, vērodama, ka viņš it kā izseko medījumu.

Kad lapsa, nicinoši pavēdījusi asti, devās savu ceļu tālāk, bez baiļu un steigas pazuzdama tumsā, Šellijai no jauna uzkrita smagā vainas apziņa, kas viņu bija sākusi mocīt jau guļamistabā un visu viesību laiku nebija nokratāma. Zaļās acis bija pazudušas, taču sajūta par zvēra klātbūtni neizzuda. Visiem spēkiem viņa izlauzās no Zegerena rokas tvēriena.

Kaut kas ietinkšķējās — tas bija viņas safīra auskars, kas nokrita uz klona.

— Pagaidiet! — Šellija dzirdēja viņu iesaucamies. — Jūs aizmirsāt auskaru!

Nonākot pie terases, kur vairs neviena neredzēja, Šellija bija gluži bez elpas. Viņa bija skrējusi tā, it kā būtu jāglābj dzīvība. Tad viņa ieraudzīja Maiku nākam pretī — viņš uzmanīgi laipoja starp nevērīgi sagrūstītajām mēbelēm, galdiem, uz kuriem stāvēja izdzertas glāzes, un atvieglojuma sajūtu pēkšņi nomija nepatika.

Kālab viņš neaiziet pie friziera apgriezt matus? — viņa īgni nodomāja. Un smokings arī vairs lāgā nepieguļ augumam. Viņš bija aizbildinājies, ka neesot vaļas aiziet pie friziera, un tajos pāris mēnešos, kopš viņam pēdējoreiz bija mugurā smokings, viņš no pārlieka darba un nekārtīgām ēdienreizēm stipri novājējis. Līdz šim tādas parādības Šelliju nebija uztraukušas, bet patlaban kaut kāda nenosakāma iemesla dēļ tā vēlējās, kaut viņš būtu citāds. Fakts, ka viņš nav kļuvis citāds, ka ir vēl tāds pats, kā bijis, Šelliju nokaitināja, un tā sāka skaisties — uz sevi, uz viņu, uz visu, ko redzēja tuvumā — uz cigarešu galiem, tukšajiem šķīvjiem, izgrūstītajiem krēsliem — uz visu nejaucību, kas palikusi pēc balles.

— Biju gluži noraizējies par tevi, — Maiks sacīja, pienākdams tuvāk. — Šellij — tev nav viena auskara, un kur palikušas tavas kurpes?

— Noāvu, — viņa īsi atteica. Un, saprazdama, ka tomēr vajadzētu kaut ko paskaidrot tuvāk, piebilda: — Ar tām nebija ērti paskriet.

— Paskriet? — Viņš izbrīnījies paskatījās uz tumšo dārzu aizmugurē. — Protams, katram jau kādreiz uznāk patikšana paskrieties, vai ne? — It kā gribēdams kaut ko skaidrāk izprast, viņš pārvilka plaukstu pār pieri. — Nākamreiz, kad iesim uz balli, es tev nopirkšu pārīti nagleņu. Nu labi, Pelnrušķīt. Ir krietni pāri pusnaktij. Vai tu vēl dosies meklēt savus dārgakmeņus vai brauksim uz māju bez tiem?

— Iesim. — Šellija ielika roku viņam plaukstā. — Atbraukšu rīt pakaļ un dabūšu.

— Neklātos gan tev pazaudēt vienu no savām Šelbērnu safīra rotām.

— Būs jau labi. Gan viņš... — viņa aprāvās. — Kāds noteikti to atradīs un atdos.

Maiks paņēma viņu zem rokas. — Nu tad nāc. Balle « beigusies.

Otrā nodaļa

Svētdienas rītā pamodusies, Šellija jutās saspringta, kaut kā nepatīkami. Rāmi gulēdama, viņa klausījās, kā vējš šalko simtgadīgajos kokos, un viņai mācās virsū mulsa nojauta par kaut kādu nezināmu nelabumu, kas jau sen perinājies neizprotamā sākotnē, neizrisināmā motīvu mudžeklī, gadiem krājies un nu teju teju parādīsies visā savā ļaunumā. Pazīstamās skaņas — vēja Šalkas, bantu vistiņu kladzināšana, cikādu kakofonija, tas viss modināja pēkšņu nostalģiju, ilgas pēc bērnības, pēc drošības, pēc veseluma, kas vienmēr būs un nekad nezudīs. Un, it kā meklēdama stiprinājumu un mierinājumu, viņa pasniedzās pēc Maika. Viņš miegā sakustējās, kaut ko nomurmināja un atmetās uz muguras. Šellija vēroja viņa profilu. Stingri, tomēr smalki veidoti vaibsti. Kāda laba seja. Atklāta un godīga seja, un jūtīga pret pāri-darījumiem.

Impulsīvi viņa piespieda vaigu Maikam pie krūtīm. Viņš pa miegam apskāva roku Šellijai apkārt un pievilka viņu sev klāt. Saspringums pamazām atslāba. Maika krūšu apmatojums kutināja tai degunu. Pierima arī vēja šalkoņa. Caur griestiem bija dzirdams, kā bēniņos skrubinās pele. Melnais labradors Mīls pieslējās kājās no savas segas un izstaipījās.

— Labrīt, mammīt! Labrīt, tētiņ!

Kems pabāza gaišmataino galviņu pusviru durvīs. Acis platas un ļoti zilas. Vaidziņi miegā piesārtuši. Mīkstie gaišie mati sagulēti.

Šellija šai rītā kā vienmēr liksmi izjuta sava dēliņa skaistumu. Tajā izpaudās apgarotība, maigums, turklāt tas nepavisam nebija sievišķīgs. Sākumā Šellija domāja, ka tas ir vienkārši mātes lepnums. Nevarētu būt, ka bērns citiem liekas tikpat skaists kā viņas acīm. Bet, kad svešinieki apstājās, apbrīnojot gaišmatainā bērna zilās acis, viņa saprata, ka dēlēns patiesi ir neparasti glīts bērns. Cilvēki, paskatoties uz vecākiem, pie skaidrības netika.

— Nē, — Šellija tādās reizēs sacīja. — Viņš neizskatās ne pēc Maika, ne pēc manis. Matu un acu krāsu viņš mantojis no vectēva Ficdžeralda.

— Gribu pie jums gultā! — Kems aizrautīgi lūdza un gaidpilnām acīm raudzījās abos vecākos.

Ar vienu roku viņš paraustīja noļukušo pidžamas bikš-dibenu. Otra rociņa viegli bija uzgūlusi uz galvas Lensam, dzeltenīgas smilškrāsas mastifam, kas allaž gulēja par sargu pie zēna gultiņas un nekad sevišķi tālu no viņa nenošķīrās.

Šelliju pārņēma brīnums, dziļa mīlestība. Viņa paslējās gultā sēdus un papleta rokas. — Nāc šurp!

Priecīgi iesaukdamies, dēlēns pieskrēja pie viņas. Kad viņa to bija apmīļojusi, puika sāka ķepuroties. — Gribu pie tētiņa! — Izrausies Šellijai no rokām, viņš uzmetās tēvam uz krūtīm.

Maiks iestenējās. — Uf! Kas tas tāds?

Lenss pacēlās pakaļkājās un priekšķepas atspieda pret gultas malu. Melnais ģīmis norūpējies saraucās. Kad Maiks pameta Kemu gaisā, suns brīdinot piegrūda viņam purnu.

— Viss kārtībā, — Maiks Lenšu mierināja. — Es viņam pāri nedarīšu.

Modināšanas rituālam sekoja kafija, kas uzburbuļoja turpat pie gultas ieslēgtajā automātā, un svētdienas rīta gardums — «kraukšķīgās maizītes», ar kuru drupatām Kems bagātīgi piebārstīja gultu. Šajā ģimenes rīta intermēdijā lielā, uz četriem stabiņiem balstītā baldahīngulta šķita mīlas, smieklu un drošības brīnumsala.

Pēkšņi Šellijai nezin kāpēc likās, ka saulei priekšā aizslīd ēna it kā no Zegerena lidmašīnas, kas pacēlusies no Belliouras skrejceļa. Kems netīšām piegrūdās viņai pie rokas tā, ka izšļakstījās kafija.

— Kem, — viņa dusmīgi uzsauca, — vai tu nejēdz paskatīties, ko dari?

Kad viņa uzrunāja Kemu, kā puišelis sacīja — «nelabajā balsī», viņa ģīmītis tūdaļ saviebās. Zilajās acīs sakāpa asaras.

— Piedod, — Šellija atvainojās un apskāva zēnu. — Mammīte nogurusi no vakarējās balles. Ģērbies tik ciet. Brokastīs mums šorīt būs vafeles. Pēcpusdienā iziesim pastaigāties.

— Vai šī ir svētdienskolas diena? — Kems jautāja, kad viņi sēdēja pie brokastīm.

Šellija palocīja galvu. — Ēd vien, uzliešu vēl mazliet kausētā sviesta.

Viņa skatījās, kā sviests līst uz vafelēm. Tas bija tādā pašā krāsā kā Kema mati. Pa logu aumaļām plūda iekšā zeltaina saules gaisma, apmirdzēdama melno ar malku kurināmo pavardu un krāsni, kas stiepās gar vienu sienu, zibēdama vēl atlikušajos Kinga Šelbēma smalkajos stikla traukos, kas stāvēja salikti visaugstākajā plauktā, un apspīdēdama līdz mirdzumam novaskoto virtuves galdu, pie kura viņi sēdēja. Kad viņi pārradās uz dzīvi atpakaļ Šelbērnas muižā, virtuve bija izdemolēta ala, tumša kā burbona pudeles iekšpuse. Tagad tā kļuvusi par ģimenes vistīkamāko uzturēšanās vietu. Lielā, zālei pielīdzināmā dzīvojamā istaba ar izbalējušajām dārgajām tapetēm un tām pieskaņoto Obusonas paklāju stāvēja aizslēgta; lepnā ēdamistaba ar priedes paneļiem savā padilušajā elegancē — arī aizslēgta, un lielais ēdamgalds, ap kuru varēja sasēdināt visu mednieku saimi, tika izmantots vienīgi svētdienās pusdienu azaidos, ko Šellija mēdza sarīkot medību sezonas laikā.

Virtuve bija izkrāsota baltām sienām. Šellijas vecā aukle Melusīna pašuva jautra paskata sarkanus logu aizkarus, bet uz palodzēm satupināja no jauna iedēstītās ģerānijas zaļos podos. No bēniņiem Šellija nostiepa divus šūpuļkrēslus, ko novietoja abās pusēs atjaunotajam kamīnam starp lampām ar krāsainiem stikla apsegiem, bet uz kamīna glabājās avīzes, žurnāli un viss Maika pīpju inventārs. Tā bija silta, omulīga telpa, par kuru nopriecājās ikviens, kas tur iegriezās. Tagad uz pavarda kūpēja karsta kafija, aiz loga ar knābjiem klaudzināja bantu vistiņas, gaidīdamas, kad Maiks tām pabērs barību; hameleons, ko Maiks bija nopircis Kemam ugunsdzēsēju karnevālā, čabinājās savā aizgalda kastē, un suņi rāmi gulēja uz grīdas. Šellija atcerējās rītus Ņujorkā, smogu un satiksmes trokšņus. Viņa paraudzījās uz Kema pār šķīvi noliekto galviņu, un viņu pārņēma karsta sajūsma par zeltaino dienu, par ģimeni, par visu, kas ap viņu, un viņai negribējās nekā cita kā vienīgi to visu saturēt, gozēties šajā siltumā un laimīgi apzināties, ka tas viss pieder viņai.

— Maik, atnāc mums šodien līdzi uz baznīcu, — viņa impulsīvi ierunājās. — Tu neesi tur bijis nezin cik sen.

— Tu būsi aizņemta svētdienskolā.

— Būšu ar bērniem kopā tikai pa sprediķa laiku.

Maiks norūpējies paskatījās pulkstenī. — Es redakcijā

gaidu svarīgu telefona zvanu. — Viņš nostūma kafijas tasi malā. — Man pat jāiet tūliņ. Palūkošu līdz vienpadsmitiem tikt galā. Piebrauc pie redakcijas man pakaļ.

— Vai tev tiešām jāiet? Ir taču svētdiena. Svētdienās neklājoties strādāt. Mēs esam uzaicināti pie Milisentas pusdienās. Maik, man negribas, ka tu kaut kur iejaucies.

— Rīt ir Darba svētki. — Un viņš turpināja, it kā nedzirdējis Šellijas teikto. — Man jāsagatavo materiāli, ko Džošam salikt, kad viņš atnāks.

Arī Šellija pastūma šķīvi sānis. — Iziesim pēcpusdienā pastaigāties. Visi trīs. Neatceros, kad mēs pēdējoreiz visi kopā esam pastaigājušies.

Maiks piecēlās. — Papūlēšos tikt galā līdz baznīclaikam. Man labprāt gribētos noklausīties mācītāja Čemberleina šāsdienas sprediķi. — Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ un it kā citastarp ievaicājās: — Kālab tu negribi paņemt Džimiju līdzi uz svētdienskolu? Es redzēju, ka viņš lasīja to grāmatiņu par Jēzu, ko mēs pērn Ziemsvētkos uzdāvinājām Kemam. Viņš man sadeva veselu lērumu jautājumu.

Džimijs bija žūpas Džūbela, redakcijas apkopēja, dēls. Vasarā viņš mitinājās staļļa piebūvē un palīdzēja dažādos darbos redakcijā. Pēcpusdienā Šellija apmācīja viņu jāšanā, lai viņai būtu palīgs zirgu izjādīšanā.

— Maik, to taču tu nesaki nopietni! Vai atceries, kas notika, kad Tnida Dženija vadīja svētdienskolu un aizveda turp dažus bērnus no Masterkorneras ciema? Misis Dinvidija, Polopīts un Džeksoni pieprasīja, lai mācītājs Čemberleins atstādina Trūdu no darba svētdienskolā. Kad mācītājs liedzās to darīt, P. P. tūliņ savu Budu izņēma no svētdienskolas klases. Bleķi, Etveli, Boldvini un vēl citi arī izņēma- savus bērnus.

— Kādu kristīgo vēsti jūs tur mācāt? — Maiks jautāja draudīgi mīlīgā balsī.

— Maik, esam taču par to jau runājuši. Mēs dzīvojam Dienvidos.

— Simeona Takera bērni ir nesalīdzināmi tīrāki un uzvedas daudz labāk nekā Būda Bafords.

— Neba par to ir runa, — Šellija nevarīgi pūlējās paskaidrot. — Ir lietas, kas pareizas, un lietas, kas aplamas. Kad bērni sasnieguši zināmu vecumu, baltajiem bērniem vairs neklājas saieties ar tumšādainajiem bērniem.

— Kāda vella pēc neklājas?

— Gluži vienkārši — tā nedara.

— Svētais Jēzu! — Maiks nenoturējās. — Kad tu, Šellij, reiz būsi pieaugusi? Mēs nedzīvojam 1863. gadā. Saproti jel to! Mans dēls netiks, es atkārtoju — netiks audzināts šinī šizofrēniskajā stilā! Es neļaušu piedrazāt viņa apziņu ar jūsu sasmirdušajiem aizspriedumiem. Ak Dievs, Šellij, viņam savs mūžs būs jānodzīvo, būs jāstrādā pasaulē, kur nepastāv mūris starp melno un balto rasi. Vai nu tev patīk, vai nepatīk, bet pulkstenis atpakaļ nav atgriežams. — Un viņš izgāja ārā.

— Maik! — Šellija sauca viņam nopakaļ. — Maik, lūdzu... — Viņa izskrēja pa durvīm, bet viņš jau sēdēja džipā. — Maik, vai Mīlu tu ņemsi līdzi vai man jāņem?

— Es paņemšu. Tu acīmredzot nemaz nevari ņemt viņu līdzi uz svētdienskolu. Viņš taču ir melns.

Šellija sažņaudza rokas dūrēs. Viņas prieks par zeltīto dienu satumsa un apsūbēja kā vecie sudraba trauki ēdamistabā. Vakarvakarā, sēžot senatnīgajā vasaras mājiņā pirms Zegerena atnākšanas, kas aiztrauca viņas noskaņojumu, viņa sāka izprast dažus cēloņus, kas viņu bija vilkuši un vilinājuši atpakaļ uz Ieleju. Viņa kāroja parādīt, ka dzīvē guvusi panākumus. Vairāk par visu gribēja pierādīt, ka ir neievainojama. Lai justos pilnīgi droša, paceltos pāri iespējai, ka viņai kāds varētu nodarīt pāri, vispirmām kārtām bija nepieciešams akceptēt iesakņojušos kārtību. Ponijklubs, Ziemsvētku bazārs, Sieviešu ģilde, Suņu izstāde, svētdienskola —tas viss iederējās kopējā dzīves rakstā. Taču tagad Maiks sāk apdraudēt viņas grūti izcīnīto drošības sajūtu, garantiju tai drošībai, kas, viņasprāt, būtiski nepieciešama Kema nākotnei. Maiks bija ķēries klāt un iešūpojis laivu, nodibinājis Cilvēku attiecību padomi, kur baltie roku rokā ar tumšādainajiem darbotos, lai panāktu visā valstī integrāciju.

Šellija sakopa brokastraukus un pabaroja suņus. Nokrāsojusi lūpas un ievērusi ausīs auskarus ar lapsas galviņu, kas bija pieskaņoti rokaspulkstenim un aprocei, viņa paņēma baltu cimdu pāri un Šelbēmu lūgsnu grāmatu. Mugurā viņai bija vecais zilais tvīda kostīms, kas norādīja, ka vasara beigusies un pienācis rudens. Kaut gan kostīmam jau pilni desmit gadi, tas bija skaisti pašūts — Londonā, kur darināts arī viņas jātnieces tērps, un nepavisam neizskatījās vecmodīgs. Medībās un zvejā lietojamā filca platmale, kas, apspraudīta ar daudzkrāsainām nozīmītēm, parasti stāvēja uz galda priekšnamā, kur jukujukumis glabājās pieši, jājampātagas, lēses, raupju diegu cimdi un samta mednieces cepurīte, bija pēdējā baznīcas ietērpam nepieciešamā sastāvdaļa.

Viņa patlaban pūlējās savākt un savaldīt no staļļa atskrējušos medību suņu kucēnus, kas draiskā, bet pārmērīgā sirsnībā apdraudēja viņas zeķes un labprāt būtu nogāzuši zemē

Kemu, kad piebraucamajā ceļā iegriezās sarkans pikaps. Vēl nepaguvušai ieraudzīt uz mašīnas durvīm zilo svītru ar uzrakstu Bellioura, viņai pārskrēja satraukuma tirpas neizprotamā nojausmā, ka gaidāms kaut kas nezināms.

— Labrīt, mis Šellij, — Sems Takers, Simeona brālis, kas strādāja Belliourā par šoferi, sveicinot pacēla cepuri. — Misters Zegerens atsūtīja mani šurp ar šitenām. — Viņš norādīja uz pikapa aizmuguri, kas bija piekrauta pilnum pilna ar sarkanām rozēm.

— Tās taču visas nav man?

— Jums gan, mis Šellij. Misters Zegerens man piekodināja: «Gādā, lai tās tiek aizvestas visas — cik vien mašīnā vietas!» Djūlenijs Duglass — viņš tagad ir dārznieks Belliourā — grieza visu rītu, kamēr sagrieza.

— Sem, — Šellijai aizrāvās elpa, — es taču nevaru tās pieņemt.

— Labāk ņemiet gan, mis Šellij, — Sems sacīja, atvērdams mašīnas aizmuguri. — Misters Zegerens būs dusmīgs, ja jūs tās nepaņemsiet. — Viņš sāka celt ārā no mašīnas spaiņus ar rozēm. — Kur lai es tos nolieku?

— Mammīt! — Kems sajūsmināts iesaucās. — Mēs varam tās salikt vannā.

— Ak, gandrīz aizmirsu. — Šoferis pasniedza viņai aploksni. — Misters Zegerens man iedeva arī šito.

Šellija atplēsa aploksni. Tajā atradās vatē ietīts auskars, ar līmlenti piestiprināts pie papīra lapas. Lapai vidū bija uzkricelēts liels «Z».

Maiks iekāpa lietotajā džipā, ko bija nopircis tūliņ pēc tam, kad bija kļuvis par avīzes īpašnieku un izdevēju. Mīls stāvēja uz sēdekļa, galvu pa logu ārā izbāzis. Labradoru viņam bija uzdāvinājusi Šellijas draudzene Milisenta Bleķa. Maiks suni nosauca par «melno brāķi».

Milisenta bija gribējusi iegādāties medību suni darbam. Kucēnu viņa nopirka kādā slavenā audzētavā valsts austru-mos un samaksāja par to bargu naudu. Suņu audzētājs, kucēnu pārdodams, bija Milisentu brīdinājis, ka labradors ir ļoti saprātīgs, jūtīgs, ka apmācāms tas lēnām un ar lielu pacietību. Nākamajā dienā pēc kucēna iegādes Milisenta piesēja pavadas galu pie savas jostas, izgāja klajā laukā un kucēnam virs galvas nodārdināja divdesmit vienu Šāvienu. Kopš tās dienas nabaga labradors krita panikā ikreiz, kad vien izdzirda skaļu, negaidītu troksni. Milisenta bija sašutusi. Viņa nikni sūkstījās, ka kucēns esot mīkstčaulis, ka viņa apkrāpta un aplaupīta. Izdzirdusi, ka Maikam patiktu labradors kā mājas suns, viņa priecīgu prātu atdāvināja tam kucēnu.

Maiks bija vēlējies iegūt suni, kas būtu viņam biedros naktīs, kad viņš strādāja viens pats redakcijā, bet spiestuvē Pīts darbojās ap veco presi. Taču arī nopirktā iespiedmašīna Mīlu biedēja. Pirmoreiz izdzirdis mašīnas dārdoņu, nabaga labradors nolīda vistālākajā kaktā, trīcēdams pie visām miesām, līdz troksnis apklusa. Suni vērodams, Maiks neparko nespēja apjēgt, kā gan šāspuses kaislīgie mednieki, kas par saviem dzīvniekiem, šķiet, rūpējās vairāk nekā par bērniem, varēja pieļaut tik nejēdzīgu bezdomu nežēlību.

Tomēr viņam likās, ka Šellija nav tāda kā Milisenta un dažas pārējās amazones, kas medībās auļoja ar nepārprotamu izteiksmi sejā: «lai lūst vai plīst, tikai neatlaisties!»; cigarete tām gandrīz bez pārtraukuma karājās lūpās, netrūka ne zilumu, ne lauztu kaulu; kad vajadzēja drāzties pakaļ suņiem, kas bija uzņēmuši lapsas pēdas, tad apstāties un apvaicāties, ja kāds bija nokritis no zirga, skaitījās slikts tonis.

Šellija bija ne tikai citāda, bet īstenībā pat stipri pretēja. Viņa allaž pievāca bezsaimnieka dzīvniekus, aprūpēja citu ļaužu bērnus un uzklausīja citu ļaužu bēdas.

Audzis Jaunanglijā un cēlies no dzimtas, kur visi jau vairākās paaudzēs bija abolicionisti, Maiks jutās gauži pārsteigts par cilvēku attiecībām, kādas tas iepazina Ielejā. Vēlāk, sēdēdams paplukušajā redakcijas istabā, viņš prātoja, kā pietuvoties un iedziļināties iesīkstējušajos, vecajos aizspriedumos, lai tos izprastu, lai iegūtu kaut kādu skaidrību par to paštaisnības, pašapmierinātības mūri, pret kuru viņš tik neglābjami satriecis galvu žurnālistiskā nozīmē; turklāt lēses uz rakstāmgalda krājās, un viņu pārņēma smags zaudējuma rūgtums. Taču tad notika kaut kas visai sīks un šķietami nenozīmīgs, kas sāka darboties pretī viņa pieaugošajam izmisumam. Viņš pamanīja iemirdzamies cerību tādu cilvēku acīs kā Vašingtons Teilors un Masterkorneras nēģeru kopienas baptistu baznīcas sludinātājs Bukers T. Jangs; pamanīja cerību, ko bija spējis iedegt ar savu spalvu. Lai cik paradoksāli tas likās, bet šis konstatējums viņu atturēja pārdot Sun, piešķīra nozīmi bezgala grūtajam darbam, kompensēja sludinājumu apsīkumu; taču tagad tas jau sāka apdraudēt viņa laulību. Viņš gandrīz spēja iedomāties, kā jūtas Šellija. Viņa bija dienvidniece, no Šelbērnu dzimtas. Tā bija mentalitāte un, gluži tāpat kā ģimeniskās piederības izjūta, kā mīlestība uz Šo zemesstūri, tā viņai bija asinīs un kaulos. Lai gan dažā ziņā viņa savai auklei Melusīnai un staļļapuisim Virdžīniasiti-jam jutās tuvāka nekā vīram un bērnam, tomēr viņai likās fiziski neiespējams ar veco nēģerieti, kas viņu bija pie savām krūtīm ieaijājusi miegā, apsēsties restorānā pie viena galdiņa. Un, jāteic, ka ne Melusīna, ne Virdžīniasitijs negaidīja, lai viņa to darītu. Tas nepieklātos. Kastu atšķirības bija ievilktas pārlieku stingrām līnijām, un tomēr dīvainā kārtā šo cilvēku piederība pie ģimenes šķita nesagraujama. Tas viss viņam likās pagalam neizprotams, neloģiski emocionāls.

Ziemeļos pavadītie gadi ne drusku nebija mainījuši Šelli-jas dzīves uztveri. Drīzāk varēja sacīt, ka ziemeļu «uzpūtīgie» nēģeri ar uzsvērto vienaldzību autobusos un metro vilcienos bija vienīgi vēl pamatīgāk nostiprinājuši viņas nesatricināmo pārliecību: «ja Dievs būtu gribējis, lai melnie ir vienlīdzīgi ar baltajiem, Viņš būtu tos radījis baltus». Un tomēr viņa bija spējīga pamielot savus lūgtos viesus pie pusdienu galda ar nostāstu par savu vectēvoci Kārteru Šelbērnu, kas bija izaudzinājis ar melnādainu mīļāko sadzīvotu dēlu. Zēns, ko ģimenē dēvēja par Kārtera Inku^2 — īstajā vārdā Tomass

Šelbēms — uzauga Barbadosas salā, kur vēlāk iemantoja bagātību ar cukurrūpniecību, un tagad viņa pēcnācējiem salā pieder vislielākie zemes īpašumi.

Kaut gan Maiks neprata saskatīt atšķirību starp baltu un tumšu ādu un par cilvēkiem sprieda pilnīgi neatkarīgi no viņu ādas krāsas vai reliģiskās pārliecības, viņš tomēr sievas uzskatus respektēja. Lai cik maldīgi viņam tie likās, viņš saprata, ka viņa tos mantojusi, dzīvodama attiecīgā vidē.

Tagad, padzīvojis rēgu apsēstajā mājā, kur vējainās ziemas naktīs klausījās tūkstoš čīkstošos vai brakšķošos trokšņos un viņam likās, ka dzird, kā vienas Šelbērnu sences ārlaulībā dzimušais un sienā iemūrētais bērns laužas ārā brīvībā, ka dzird Šellijas vecmāmuļu naktī klīstam apkārt un dziedam, viņš saprata, ko Šellija nav spējusi viņam pateikt. Viņas vecmāmuļa, māte un tēvs bija miruši un aizgājuši citā saulē, tomēr vēl joprojām tie dzīvoja viņā, dzīvoja šinī mājā.

Kad viņi iepazinās, kad Šellija rīta agrumā vēl joņoja sirmā zirga mugurā, viņa bija citāda, nesamākslota, to Šaubu nenomākta, kas viņai uzkrita šeit dzimtajā pusē. Maiks atcerējās, cik neinteresants un pelēks bija juties blakus Feksam Templtonam, Bounsam Blekam un pārējiem no viņas pasaules. Viņš nesaprata, kālab Šellija bija izvēlējusies par vīru viņu, nabaga avīžnieku bez talanta un krāšņiem uzvalkiem.

Pirmoreiz viņš Šelliju sastapa Belmonta parkā. Viņš tur ieturēja pusdienas kopā ar Globe aprakstnieku Tedu Šapiro. Teds, kārns, stiegrains puisis ar caururbjošām melnām acīm un prātu, ko daudzi dēvēja par superspožu, bija ieguvis Pulicera balvu par kauju aprakstiem Korejas kara laikā. Vienā nejēdzīgā saltā, asiņainā pārgājienā Maiks bija gados ne vairs jauno žurnālistu izvilcis ievainotu no grāvja un palīdzējis tam aizkļūt līdz sanitārajam punktam, kur tam no pleca izņēma lodi. Lai gan Maiks neuzskatīja, ka izdarījis kaut ko sevišķu, ko nebūtu darījis jebkurš cits, Teds visiem skandināja, ka Maiks šim izglābis dzīvību. Teds panāca, ka Maikam uzdeva rakstīt reportāžas avīzei Sunday Globe.

— Tev nepieciešama atelpa, — vērodams Maiku, reiz sacīja Teds. — Atnāc šodien man līdzi uz treku.

— Tu domā uz hipodroma treku? — Maiks pārjautāja, kozdams sviestmaizē. — Tu gluži labi zini manu attieksmi pret zirgiem. Ir cilvēki, kam tie patiesi piestāv, uz mata tā, kā piestāv ārzemju mārku automobiļi un sievietes. Ja vajag, varu tādā sabiedrībā apgrozīties, taču labāk turos nostāk.

— Nac vien līdzi, — Teds uzstāja. — Marina domā, ka tu izskatoties pavārdzis, ka tev vajadzīga sava meitene...

Maiks atvairot pacēla roku. — Nu pag, pag, vecīt...

— Nē, nopietni, — Teds atteica un turpināja. — Un to meiteni es nejauši atradu. Zirgu trenētāja un gleznotāja. Iespaids ļoti labs. Interesants cilvēks. Viņai ir viens pats zirgs. Kārtīga, mājās audzināta meitene. Dzīvo treilerā un glezno. Un turpat viņai ir suns ponija augumā.

— Šito tipu es pazīstu, — Maiks drūmi atteica. — Iet dimdošiem soļiem kā vīrišķis...

— Nekā. Šī ir pavisam citāda. Visīstākā, vecā izdevuma dienvidniece, glicīniju ietvarā un tamlīdzīgi.

— Ak Dievs, — Maiks novaidējās. — Ja ir kaut kas pasaulē, bez kā es labi varu iztikt, tad tās ir Dienvidu skaistules ar savu tukšo tērgāšanu.

Tomēr, lai gan ne tāpēc, ka gribētu iepazīties, bet tāpēc, ka tajā pēcpusdienā nekā īpaša ko darīt nebija un materiāls rakstam noderētu, viņš Teda uzaicinājumu pieņēma.

Viņas zirgam bija vārdā Sirmais Vientiesis, skrējienos uz viņu varēja paļauties, jo sevišķi barjerskrējienos. Pār krūmu barjeru zirgs lēca tik augstu, ka pie katra žoga zaudēja laiku, līdz nonāca atpakaļ pie zemes. Tomēr beigās no ceturtās vietas tika līdz pirmajai un uzvarēja par purna tiesu.

Jātnieci viņi vēlāk satika vienā no tālajiem šķūņiem, kur viņa dzisināja zirgu. Izņemot dzeltenīgu smilškrāsas mastifu, kas gulēja steliņģa priekšā, un pašu zirgu, vairāk tuvumā laikam neviena nebija.

Viņa bija tērpusies zilās džīnās, vecos mokasīnos uz kailas kājas un zilā vīriešu kreklā, kas uz pleca bija ieplīsis. Seja pavisam bez kosmētikas, mati sajukuši un neķemmēti. Pārsteidza zili violetās acis biezu melnu skropstu ietvarā un izcili skaistā mute ar pilnīgu augšlūpu, kuras kaktiņos vizēja pavisam viegla zeltaina pūciņa. Meitene izskatījās tāda pati kā zirgs, ko viņa sukāja un berza — skaisti noaugusi un temperamentīga.

Maiks pamanīja, ka vēro meiteni, kā viņa aizvien no jauna atbrauka zilimelno matu šķipsnu, kas, izraisījusies no pinuma, krita pār vaigu. Grācija, ar kādu viņa kustējās, šķita automātiska, nevis tīša. Viņa bija ļoti tieva, stiegra, gandrīz, tomēr ne pilnīgi kārna. Nekas viņā īsti neapliecināja sievišķību, taču Maikam viņa Šķita vissievišķīgākā jelkad redzētā meitene.

Teds meitenei paskaidroja, ka Maiks karojis Korejā, bet tagad rakstot reportāžas Globe svētdienas izdevumam un labprāt sagatavotu rakstu par viņu.

— Ne par mani, — viņa aši atteica, — tikai par Vientiesi. — Žests, ar kādu viņa uzlika roku zirgam uz kakla un kā uz sirmi paskatījās, skaidri atklāja viņas jūtas. — Laikam taču jūs redzējāt, kā viņš šodien uzvarēja. Nu, vai nav brīnišķīgs? Viņš apmācīts izjādei medībās apvidū, kur ir mūra žogi. Tālab viņš negrib lēkt pār krūmu barjerām, krūmi viņam kutina vēderu, jālec ļoti augstu. Ja necenstos pēc augstuma, viņš uzvarētu jebkurās sacensībās.

Viņa paņēma spaini un devās pie ūdenskrāna, kur bija sastājusies zirgu kopēju rinda, visi gribēdami piepildīt savus spaiņus. Maiks pieteicās palīgā, bet mastifs draudīgi ieņurdējās.

— Labāk es pati, — meitene noteica un apsauca suni.

Maiks noskatījās, kā viņa aiziet līdz rindas galvgalim, kur

vecs nēģeris aši parāva savu spaini nost. — Nāciet tik šurp, mis Šellij, — viņš galanti sacīja, — ņemiet vien, cik jums vajag.

— Paldies, Stenlij. — Viņa palika spaini zem krāna. Kamēr ūdens tecēja spainī, viņa stāvēja malā un gan ar vecīgo nēģeri, gan ar citiem ūdens gaidītājiem pārrunāja nupat notikušās sacīkstes. Maiku redzētais pārsteidza. Viņš pabrīnījās, noskatīdamies izrādē pie ūdenskrāna. Kaut arī likās, ka meitene dara to pašu darbu, ko pārējie, viņa it kā gluži neapzinīgi pieņēma, ka viņai ir zināmas privilēģijas, pat ne-r grasījās stāties rindas galā, lai piepildītu spaini, un stāvētāji, šķiet, to nepavisam neņēma ļaunā. Maikam neviļus ienāca prātā vārds «sirsnība». Viņa patiesi sirsnīgi klausījās vecīgā zirgu kopēja stāstā par pusaugu dēlēnu, kas patlaban ejot mācībā vienā varen smalkā stallī un cerot kļūt par žokeju.

Kad viņi izgāja zirgu izvadāt, viņa pastāstīja Maikam sirmja līdzšinējās gaitas. Maikam likās, ka viņai ir skaista balss. Zema, melodiska un pilnīgi brīva no dienvidnieku nazālās pieskaņas. Viņa pastāstīja, ka Vientiesis izaudzēts viņas vecāku fermā Virdžīnijā. Cēlies no viņas vectēva iedibinātās slavenā Gelvejas Pilota līnijas. Māte kumeliņu neesot pieņēmusi, tas bijis sīks, mazs, garām, tievām kājām. Lai kumelēns neaizietu bojā, viņa to ik pa četrām stundām barojusi ar pudelīti. Divu gadu vecumā tas vēl aizvien bijis tik sīks, ka neviens negribējis ar to noņemties. Viņa pati kumeļu iejādījusi un apmācījusi medībām. Tad ievērojusi, ka viņam ir ļoti ātras kājas, un sākusi ar viņu lēkt pār šķēršļiem vietējā klubā. Sirmis uzvarējis visās sacensībās. Tad Merilendā un Šelbērnas kausa izcīņā viņš bijis otrais. Nolēmusi, ka viņam veiktos labi arī pār krūmveida barjerām, viņa izņēmusi trenera licenci. Pēdējo gadu nodzīvojusi hipodromā.

— Viņš ir īsts luteklis, — meitene sacīja, kad zirgs, diedelēdams cukurgraudu, pacēla labo priekškāju. — Kad pirmoreiz izgājām uz treka, viņš gribēja «sarokoties» ar sacīkšu vadītāju.

Kad zirgs bija izvadāts un atgriezās steliņģī, Maiks satrūkās, iedomādamies, ka nu viņš meiteni vairs nesatiks.

— Man vēl būtu daži jautājumi, ko gribētu jums uzdot, — viņš ātri ieminējās. — Piemēram, par profesiju — kā jūs jūtaties, strādājot tādu meitenēm visai neparastu darbu — kā šeit dzīvojat, un vispār.

— Par mani nav ko jautāt un nav ko stāstīt. — Parasti, ja kāds viņam tā sacīja, viņš neticēja, bet šī meitene laikam tiešām godīgi tā domāja. —Taču, ja vēlaties, atnāciet līdzi uz treileru, uzvārīšu kafiju un parādīšu dažus Vientieša fotouzņēmumus.

— Man jānoķer vilciens piecos divdesmit, — Teds uzbilda, paskatīdamies pulkstenī. — Marina mani gaida, bet tu vari braukt ar kādu vilcienu vēlāk.

Maiks pārsteigts pagriezās. Viņš bija tik uzmanīgi klausījies, ka pilnīgi aizmirsis Teda klātbūtni.

«Treilers» īstenībā bija veca kravas mašīna, kam pārvilkts jumts. Saliekamā gulta, divriņķu elektriskā plītiņa, neliels ledusskapis un pāris citu nepieciešamāko ērtību. Grāmatas bija sastūķētas pagultē, pāris noputējušu āra zābaku atradās zem krēsla. No apelsīnu kastes sameistarotais galds nokrauts ar sacīkšu veidlapām. Uz nelielā veidojuma, kas laikam bija tualetes galdiņš, neredzēja ne smaržu, ne nagu lakas pudelīšu, ne citu kosmētikas atribūtu. Tikai ķemmi, matu suku un kurpju lāpstiņu. Nebija nevienas fotogrāfijas vai kā cita, kas būtu kaut cik personisks. Pārsteidza vienīgi eļļas glezna virs gultas — gara auguma kārns lapsu mednieks sārtā mednieka tērpā sēdēja skaista sirma zirga mugurā. Zirgam pie kājām stāvēja divi medību suņi, bet aizmugurē slējās pilij līdzīga kungumāja ar tornīšiem.

— Mans vectēvs, — viņa paskaidroja. — Viņa vārds bija Sīns Šelbērns. Viņš cīnījās Štatu karā.

— Pilsoņu kara?

Viņa papurināja galvu. — Mēs Dienvidos to karu nekad tā nesaucam. Mēs sakām vai nu Štatu karš vai arī Ziemeļu agresija.

Maiks gribēja vēl kaut ko jautāt, bet viņa bija aizņemta, jo stīvēja ārā no pagultes vecu koferi. Lai to panāktu, vajadzēja vispirms izvilkt rasējamo dēli un biezu skiču mapi. No tās izkrita viens zīmējums. Viņš to pacēla.

— Lūdzu, — meitene pastiepa roku pēc zīmējuma. — Tie jums nav jāapskata.

Nelikdamies protestus dzirdam, viņš pamatīgi aplūkoja zīmējumus. It īpaši viņam iepatikās impresionistiskie uzmetumi — ogle, galvenokārt zirgi kustībā.

— Šis ir ļoti labs, — viņš noteica, raudzīdamies vienā Difī stila zīmējumā.

Viņa pietvīka. Maiks sen nebija redzējis meiteni nosarkstam. Viņš stipri nobrīnījās, kāpēc meitenei, kam pietika dūšas vienai dzīvot treilerā, vajadzētu apmulst, parādot darbus, kas viņam šķita tiešām lieliski. Viņam daudz vairāk interesēja viņas zīmējumi nekā zirga fotoattēli gan lēcienos pār šķēršļiem, gan pie finiša, saņemot izcīnītos kausus, vai parādes jājienā. Tās visas bija parastas zirga fotogrāfijas. Maiks pieklājīgi centās izrādīt interesi, tomēr īstenībā visu laiku vēroja vienīgi meiteni.

— Kafiju? — viņa jautāja, nobāzdama koferi un mapi atpakaļ vecajā vietā. — Vai neņemsiet ļaunā, ja piedāvāšu šārīta vārījumu?

— Nē, nepavisam.

Maiks centās pierunāt, lai viņa apsēžas uz vienīgā krēsla, bet viņa nosēdās uz grīdas, pievilkusi džīnās ietērptās kājas zem sevis kā skolniecīte un uzlikusi roku lielajam mastifam uz galvas, ko tas noguldīja viņai klēpī.

Izlikdamies, ka intervē, viņš sākumā jautāja gan šo, gan to. Taču, dzerot uzsildīto kafiju, konstatēja, ka pats sācis runāt vairāk nekā viņa. īstenībā Maiks nebija nekāds valodīgais, tomēr pārsteigts ieklausījās, ka, uzticību modinādams, stāsta, kā pēdējā studiju gadā pametis Dārtmūtu, lai iestātos Jūras kara flotē, kur gadu nodienējis Klusajā okeānā uz iznīcinātāja, kā pēc tam atgriezies koledžā, pabeidzis to un gadu nostrādājis Ņūhempšīrā avīzē, kas piederējusi viņa ģimenei, bet tad pārgājis uz Globe, kur nostrādājis līdz iesaukumam, kad vajadzējis doties uz Koreju. Pavisam no lieka viņš piebilda, ka māte vārījusi ēst un adījusi kapzeķes viņam un viņa trim brāļiem, ka tēvs viņam iemācījis burtliča amatu, bet pats viņš iemācījies kustināt ausis.

— Parādiet, — viņa ļoti nopietni palūdza.

Viņš paklausīja, un viņa sāka pilnā balsī smieties.

— Kolosāli! — pirmoreiz pa visu pēcpusdienu viņa kļuva jautra. — Patiešām kolosāli!

Tāda atzinība Maiku sadrošināja tiktāl, lai pajautātu, vai drīkstot viņu uzaicināt pusdienās. — Bet varbūt jūs vienmēr tikai ēdat hamburgerus, kājās stāvot?

— Šovakar gan ne, — viņa smiedamās atteica. — Man jāaizpilda vairākas veidlapas, un es pati sev apsolīju agri iet gulēt. No rīta es ceļos pulksten piecos, lai strādātu ar Vientiesi. Bet hamburgeri man apnikuši, vienalga, vai ēdu tos stāvēdama vai sēdēdama. Varbūt citreiz. — Vēl viņa bikli piebilda: — Tas ir, ja jums vajadzīga vēl kaut kāda informācija tam jūsu avīžrakstam.

Viņam nekad nebija paticis agri celties. Koledžā un flotē gribot negribot pastāvīgi bija jāceļas: vai nu jāiet uz lekcijām, vai jāstāv sardzē; tā allaž šķita īsta varmācība. Bet nākamajā rītā, kad saule tiktikko izlīda virs Longailendas apvāršņa, viņš jau stāvēja pie treliņiem kopā ar treneriem un laika uzņēmējiem un vēroja meiteni, tievu kā pātadziņu, sirma zirga mugurā iznirstam no rīta dūmakas. Matos viņai mirguļoja rasas dimantiņi, bet vaigi bija saullēkta krāsā. Piejājusi klāt, viņa smējās. Un viņš jutās atraisīts, brīvs, vieglu sirdi, līksms. Vēlāk viņš bieži atcerējās, kāda viņa izskatījās torīt, brīdī, kad viņš, to nemaz vēl nepazīdams, neko par to nezinādams, iemīlējās.

Viņš aizgāja tai līdzi uz šķūni, kur stāvēja zirgi.

— Vai jūs savas intervijas parasti iekārtojat tik agri no rīta? — viņa apvaicājās.

— Es tikai gribēju pārliecināties, ka neesmu jūs nosapņojis. — Viņš redzēja, kā tai vaigos sakāpj tvīkums.

— Jūs atnācāt tā raksta dēļ?

— Nē, — viņš nepacietīgi atsaucās. — Kur nu raksta dēļ. Nedomājiet vairs par to rakstu.

Viņa pietvīka vēl košāk. — Nesaprotu, par ko tad jūs domājat. — Uz Maiku neskatīdamās, viņa diezgan nesakarīgi piebilda: — Nezinu... gribēju sacīt, ka lāgā neprotu kontaktēties ar cilvēkiem. Visi mani uzskata par ērmotu. Nesabiedrisku.

Viņam jau toreiz gribējās meiteni apskaut. Turklāt impulss viņu nemudināja tik daudz uz mīlestību, cik vienkārši gribējās viņu mierināt.

Bet nesanāca — zirgs stāvēja vidū starp viņiem.

Augustā viņa pārcēlās uz Saratogu. Viņš izmantoja savas divas atvaļinājuma nedēļas. Pirms tam atvaļinājums viņam nozīmēja dzīvot pa nakti, bet dienā gulēt. Taču tagad viss notika taisni otrādi. Agri no rīta viņš noskatījās, kā Šellija strādā ar Vientiesi kopā ar citiem zirgiem. Kā pielipusi zirga kaklam, seju krēpēs paslēpusi, plecu pie pleca ar diviem žokeju praktikantiem. Vēlāk mūžā ikreiz, kad nāsīs iesitās ugunskura smarža, viņš atcerējās agros rītus, kad zirgupuiši sēdēja zem kokiem, uguni sakūruši, sildījās paši un alvas krūzītēs karsēja kafiju. Atmiņā viņš dzirdēja zirgu kopēju nēģeru kluso dudinā-šanu dūmakainajā rītā, kad tie berza zirgus, kas jau bija izjādināti. Kaut arī pats īsti nekad nesarada ar cēlajiem tīrasiņu zirgiem, kas sprauslāja, spērās un slējās pakaļkājās, viņš tomēr sāka izprast agro rītu burvību staļļos, kad zirgi pamodušies kārpījās un ar īsu iezviegšanos sagaidīja kopējus, kas, vēl samiegojušies, cepures ar nagu uz aizmuguri galvā samaukuši, sanāca stallī; no kabatas tiem ārā rēgojās beržamās lupatas.

Tanīs dienās, kad Vientiesim bija jāskrien, Maiks stāvēja ārpusē pie parādes laukuma, vērodams Šelliju, kad tā, tērpusies linaudekla kleitā, matus ar neredzamu tīkliņu stingri savaldījusi, segloja zirgu un vēl īsi apspriedās ar saviem sārtvaidžiem žokejiem. Viņa apsveicinājās ar visiem žokejiem un instruktoriem, parunāja par zirgiem, paķircinājās. Taču, kad Alfrēds Gvinns Vanderbilts, Pīts Bostviks, T. Petersons Gibsons un Polopīts Bafords apstājās ar viņu parunāties, viņa izturējās vēsi un rezervēti. No tā Maiks varēja secināt vienīgi to, ka ar staļļa brālību, cilvēkiem, ar kuriem kopā diendienā strādāja, viņa jutās daudz labāk un brīvāk nekā saskarsmē ar zirgu īpašniekiem.

Kad zirgi bija apsegloti un ceļā uz starta posteni, Maiks gāja viņai līdzi uz tribīnēm, lai apmestos viņas draudzenes Milisentas Blekas ložā vai arī nostātos pie žoga, kur viņa ar saspringtu, satrauktu seju tālskatī vēroja skrējienu, saukdama: — Sarauj, Vientiesīt, sarauj! Nu jau ir priekšā! Sarauj!

Maiks atcerējās, ko viņa bija teikusi par savu savdabību un atturību, un prātoja, kas gan viņu mudina tā ierauties, paslēpties sevī. Tomēr tieši atturīgais lepnums un mazrunība Maiku pievilka visspēcīgāk. Meiteni iekļāva īpaša noslēpumainības aura.

No tā mazumiņa, ko viņa pastāstīja, Maiks savārstīja ērmotu, romantisku ainu par ekscentrisku dienvidnieku ģimeni, kas dzīvo pussagruvušā muiželē, kur kādreizējā tenisa laukumā aug rāceņi, bet no mājas rietumu spārna vijas ārā glicīnijas. Māte bija cita vīrieša dēļ pametusi tēvu. Tēvs drīz pēc tam nomiris, un viņu audzinājusi vecmāmuļa, kas naktīs staigājusi pa gaiteni un dziedājusi garīgas dziesmas. Kad vecmāmuļa nomirusi, Šellija aizslēgusi māju un pārcēlusies dzīvot uz treku. Izklausījās, ka viņa ne uz vienu netur ļaunu prātu. Tiešām — par savu bērnību viņa stāstīja tik bezkaislīgi, kā būtu varējusi runāt par jebkuru svešu cilvēkbērnu.

Viņas izglītība bija — nepabeigta skola.

— Mis Šelbērnas skola nebija neko lielu vērta, — viņa stāstīja. —Tēvam bija plaša bibliotēka, un viņš mani iemācīja mīlēt grāmatas, taču kopumā esmu galīgi neskolota un neizglītota. Es lielākoties pavadīju laiku zirga mugurā vai spēlējot lauka hokeju īsās zilās bikšelēs, kas grauza un berza.

Pēc vecmāmuļas nāves viņa konstatēja, ka naudas nav, vienīgais mantojums bija lielā māja. Skolas direktore, ievērojot to, ka meitene pieder pie dibinātāja dzimtas, bija piesolījusi stipendiju, no kuras Šellija atteicās. Nomaksājusi parādus ar naudu, ko saņēma, pārdodot zirgus, Šellija aizslēdza Šel-bēmu muižu un, atstājusi vecīgo staļļapuisi Virdžīniasitiju par sargu, aizbrauca no dzimtās puses.

Maiks saprata, kālab viņa tik maz runā. Lielāko daļu nodzīvotajos divdesmit trijos gados, izņemot zirgus un suņus, nebija bijis neviena, kas viņā klausītos.

Viņa bija līdzīga abstraktajiem zīmējumiem, ko glabāja pagultē. Tikko Maikam radās par tiem kaut kāda apjauta, tā tūdaļ pat atkal izgaisa. Jo vairāk viņš bija ar to kopā, jo vairāk to iepazina, jo mazāk saprata. Likās, ka tā sastāv tikai no paradoksiem. Kad viņš to aizveda noskatīties sentimentālu otrās šķiras filmu, tā pieraudāja pilnu mutautu. Turpretī, redzot, ka zirgs trekā salauzis kāju, viņa palika salta un neaizkustināta. Nebija iespējams priekšlaikus noteikt, kādā noskaņojumā viņa būs. Vienu mirkli meitenīgi jautra un draiskulīga. Tūliņ pēc brīža — nopietna un nobriedusi. Kaut arī tā bija izlasījusi mazāk grāmatu nekā viņš, nebija mācījusies koledžā, tomēr viņam šķita, ka šajā meitenē iemājo kaut kāda garīga kultūra, kādas viņam pašam trūkst. Nebija viegli izraisīt viņas valodu. Bet, reiz sākušai runāt par savu ģimeni vai pagātni, viņas valodai piemita noslēpumaina intonācija, kas ļāva nojaust puspateiktu īstenību, neatklātas jūtas, par kurām viņa nespēja runāt. Likās, ka viņa glabā sevī slepenas kaislības un potenciālu, kas varētu kļūt par atbildi visam. Bet atklāsmes iespēja, jo sevišķi tad, kad atklāsme jau šķita tikpat kā rokā, izgaisa un no jauna kļuva nesasniedzama. Viņas savdabība, izvairība saintriģēja Maiku, modināja viņā kaislu vēlēšanos dominēt, panākt, lai viņš kļūst tai nepieciešams. Viņš zināja, ka viņi nesader, ka šī meitene neiekļaujas tādā dzīvē, kādu viņš sev iecerējis. Zināja arī, ka tai vienalga, vai viņš aiziet vai paliek. Bet, lai kā viņš pūlējās atraisīties, lai tā pazūd no viņa dzīves, viņu pārņēma neatvairāma izjūta, ka, zaudēdams Šelliju, viņš pazaudēs visvērtīgāko, kas viņam jelkad bijis vai būs. Vienalga, kas īsti viņu pie Šellijas saistīja, tas bija kaut kas tāds, kas viņam pilnīgi laupīja interesi par jebkuru citu sievieti. Redzēdams Šelliju sirmā zirga mugurā, matiem vējā plīvojot, starojošu seju, viņš saprata: lai notiktu vēlāk kas notikdams, viņam tā jāiegūst.

Saratogā viņa piedzīvoja veselu neveiksmju sēriju. Vienā skrējienā sirmis palika postenī, netikdams pie starta. Nākamajā reizē tas tika izspiests pēdējā pagriezienā. Un viņa sāka raizēties par zirga labās priekškājas Ahila cīpslu. Piedevām pie visa viņai sāka aptrūkt naudas. Viņa liedzās aizņemties naudu no bagātajām draudzenēm, tādām kā Milisenta Bleķa. Izmisīgi cenzdamās uzlabot stāvokli, viņa sāka slēgt derības, bet neviens zirgs, uz kuriem viņa bija derējusi, neuzvarēja. Spējā impulsā viņa par pēdējiem desmit dolāriem saderēja uz Vientieša uzvaru. Un tad tas notika. Kāds nelaimīgā kārtā bija šķēršļa otrā pusē pametis iedarbinātu smidzinātāju. Sirmis, lēkdams pār šķērsli, otrā pusē iemuka līdz ceļgaliem. Žokejs pārlidoja pār zirga galvu, un, kad zirgs pieslējās, kļuva skaidrs, ka tam lauztas abas priekškājas.

Sacīkšu veterinārārsts ieteica Vientiesi nošaut. Šellija nepiekrita, apsolīdamās, ka pēc izveseļošanās nosūtīs to mājup uz Virdžīniju. Tonakt viņa palika pie zirga. Veterināri iešļircināja tam pretsāpju līdzekli. Šellija sēdēja salmos steliņģa kaktā, Lenss gulēja viņai pie kājām. Viņa nebija noģērbusi savu linu kleitu, svārki bija nošķiesti ar asinīm. Abas zeķes uzirušas.

Maiks pavēra steliņģa durtiņas. Viņu ieraudzījis, Vientiesis grasījās paspert soli viņam pretī. Lenss pamodās, paskatījās, kas ienācis, un nolaida lielo galvu atpakaļ uz ķepām. Maiks, neko neteicis, apsēdās Šellijai blakus salmos, aplika roku tai apkārt un pievilka tās galvu sev pie pleca.

— Apbrīnojami.

— Kas ir apbrīnojami?

— Lenss. Parasti viņš brūk virsū katram, kas man tuvojas. Reiz treilerā mēģināja ielauzties viens piedzēries tips. Lenss būtu to nokodis, ja es viņu neapsauktu. Tu nojauksi uzvalku ar salmiem.

— Tas ir nieks. Šellij, vai tu precēsies ar mani?

Maiks juta, ka viņa saspringst.

Ar brīvo roku viņš pasniedzās pēc pīpes, bet tad atcerējās, ka atrodas stallī, un iebāza pīpi atpakaļ kabatā.

— Redzi, ir jārunā par naudu, — viņš šķietami vienaldzīgi ieteicās. — Neesmu bagāts. Mana ģimene cēlusies no vecas jaunangļu dzimtas, kur visi pārsvarā bijuši fermeri vai jeņķu avīžnieki. Tu nāc pavisam no citādām aprindām. — Mirkli klusējis, viņš turpināja: — Jautājumā par naudu esmu fanātiķis. Koledžā es vadīju studentu pilsētiņas avīzi. Sludinājumus salika viena meitene. Man nebija ne jausmas, ka viņa ir bagāta mantiniece, līdz viendien redakcijā ieradās viņas tēvs un apvainoja mani, ka es esot pūra mednieks. Es jau pacēlu tintnīcu, lai triektu viņam pa galvu. Par laimi, tanī brīdī kāds ienāca.

Maiks paskatījās uz zirgu, kas stāvēja gurdens, noliektu galvu. Zāļu iespaids sāka gaist, sudrabainā spalva pārklājās ar sviedriem. Šellija bija viņam teikusi, ka šis zirgs vairs nekad nedrīkstēs skriet.

— Tu taču nedomāsi, ka man ir nauda?

— Nu labi, ko tad mēs vēl gaidām?

Nedēļu vēlāk viņus salaulāja Šapiro mājā Vestportā.

— Tā, vecīt, — Teds sacīja, kad ceremonija bija galā.

— Tu esi godam sācis un godam beidzis. — Uzmetis Šellijai vērīgu skatienu, viņš vēlēja: — Pieskati viņu. — Un, Šellijai vienai pašai dzirdot, vēlāk piebilda: — Nedari viņam pāri. Viņš tevi ļoti mīl.

Šellija apskaitās. — Kālab lai es viņam darītu pāri?

Teds papurināja galvu. —Tu esi skaista un talantīga, bet par mīlestību tev nav nekādas jēgas.

Viņi sāka dzīvot Maika dzīvoklī Griničvilidžā. Sākumā viss jaunais Šelliju aizrāva un nodarbināja. Gleznu ar Sīnu Šelbēmu viņa piekāra pie sienas ar ēdamistabu kombinētajā dzīvojamā istabā. Pielika jaunus logu aizkarus, vārīja ēst, devās tālās pastaigās, uzskicēja vienu otru tipu, ko redzēja Vašingtonskvērā, un sāka darināt dažas abstraktas eļļas gleznas un kolāžas. Šad tad Maiks uzaicināja pusdienās Šapiro pāri vai dažus draugus no redakcijas. Šellija tad cienāja tos mazajā virtuvītē ar Maika dāvinātajā kastrolī sautētu garneļu gambo un karstajām maizītēm, kādas bija noskatījusies Me-lusīnu cepam Šelbērnas mājās.

Viesi un viņu sievas bija trīsdesmitajos vai agrīnos četrdesmitajos gados. Visi gudri un asprātīgi, tie aizrautīgi pārsprieda aktuālus tematus. Šellija, kas no politikas nenieka nejēdza, nemācēja iekļauties. Maiks to pamanīja, paskatījās uz viņu un piezīmēja: — Šelliju tas noteikti garlaiko, — vai:

— Jums derētu paklausīties, ko Šellija var pastāstīt par savu dzīvi trekā, — vai: — Šellij, pastāsti par to reizi, kad Fekss Templtons un Bounss Bleks aizbrauca ciemos pie tavas draudzenes Milisentas uz Saratogu un Fekss noīrēja cirkā ziloņus, un palaida vaļā dārzā, lai Bounss tos ierauga, tiklīdz paģirains pamodīsies.

Šellija pamēģināja, bet drīz vien pamanīja, ka viss, ko viņa stāstīja, tiem ir tikpat svešs un nesaprotams kā viņai to sarunas.

Taču ļaunākie brīži pienāca vēlāk, kad Maiks gribēja pamīlēties. Viņa lūgtin lūdzās, lai viņš nodzēš gaismu, un viņš paklausīja, cerēdams, ka tumsā viss risināsies vieglāk.

Kad piedzima Kems, Maika bažas mazinājās, to vietā uzplauka brīnumains prieks. Šellija atmaiga. Nervozais saspringums, sacīkšu jātnieces bezdzimuma skarbums izzuda, viņa it kā uzziedēja. Neprātīgā mīlestībā uz bērnu viņi abi pārdzīvoja un izbaudīja brīnišķīgu tuvības un kopības periodu. Maika paša jūtas bija tik dziļas, pāri malām plūstošas, ka viņš bija gatavs apkampt visu cilvēci.

Varbūt tieši tanī laikā bija meklējami pirmie iedīgļi viņa ilgām veidot produktīvāku, vērtīgāku dzīvi, turpināt dzimtas tradīcijas, iegūt savā īpašumā avīzi, ko vadīt, kļūt pašam par savas dzīves noteicēju. Domu pamest pilsētu rosināja arī Kema aizdusas lēkmes un ilgas, ko viņš pamanīja Šellijas vaigā, kad viņa skumji raudzījās ārā uz nemīlīgo ielu.

Reiz viņš ieteica Šellijai izīrēt Centrālparkā zirgu izjādei un pat iedeva viņai naudu šim nolūkam. Vakarā viņš apvaicājās, kā viņai izjāde patikusi. Šellija atzinās — zirdziņš bijis tik vājš un nožēlojams, ka viņa aizjājusi līdz labi zāļainam laukumiņam, nokāpusi no zirga, aizvākusi uzrakstu, ka pa zāli bradāt aizliegts, un visu jāšanai atvēlēto stundu ļāvusi zirdziņam paganīties.

— Piedod, Maik, man gaužām žēl, — viņa nolūdzās, — es visu šāsnedēļas iztikas naudu atdevu tam staļļa uzraugam, lai nopērk zirgam barību, bet viņš droši vien to iebāzīs pats savā kabatā.

Vairāk viņa nekad nemēģināja doties izjādē. Viņa ierāvās savā namiņā kā gliemezis, noslēgdamās pret pilsētu un pilsētniekiem.

Šajā stadijā viņi saņēma vēstuli no Šellijas māsīcas Misti-jas Montegjū, kura rakstīja, ka viņai būšot jāpārdod avīze Sun.

«Polopīts Bafords kāro nopirkt manu avīzi, lai izmantotu to savas politiskās kaijeras kaldināšanai,» Mistija rakstīja Šellijai. «Viņam jau pieder County Daily, kas tagad vairs nav gandrīz nekas cits kā viņa perverso ideju propagandas lapa. Es labprātāk vienkārši pārtrauktu izdošanu, nekā būtu ar mieru avīzi pārdot viņam. Jūtu, ka ilgi pavilkt vairs nespēšu.»

Pirmoreiz kopš mēnešiem Šellijas vienaldzīgi nogurušajās acīs iedzirkstījās dzīvība. — Maik, — viņa dedzīgi iejautājās, — cik mums naudas ir iekrāts?

— Kāds nepieklājīgs jautājums.

— Pag, Maik, nopietni runājot — vai pietiks, lai nopirktu Mistijas avīzi?

— Domāju, ka pietiktu. Esmu diezgan daudz sapelnījis ārštatā. Vajadzētu aizņemties no bankas ...

— Ak Maik! — Šellija sakļāva rokas kā lūgšanā. — Man ir tēva novēlējums. Nav daudz, bet tomēr kaut kas. Un mēs varētu dzīvot Šelbēmu muižā.

— Man likās, tu vairs negribēji braukt uz turieni.

— Tā nebija, — viņa lēnām atteica. — Es vienkārši nespēju aizbraukt uz mājām, zinot, ka nevarēšu tur palikt.

Viņa iedzimtā jaunangļu piesardzība liedza uz rāvienu pamest Globe. Viņš palika darbā, tikai palūdza redaktoram ilgstošu atvaļinājumu, kamēr viņi aizbrauks uz Virdžīniju paraudzīties, vai pirkt nedēļas avīzi vai ne. Kad viņi nolēma atstāt dzīvokli un sāka kravāties aizbraukšanai, viņš sevi mierināja, ka atgriezties uz Ņujorku varēs jebkurā laikā, ja gribēs.

Maiks bija tā iegrimis domās, ka aizmirsa džipu garās avēnijas galā apturēt. Pašā pēdējā mirklī viņš ieraudzīja paugura virsotnē parādāmies Baforda rolsroisu ar šoferi pie stūres. Viņš automātiski piemina bremzi, un džips noraustīdamies apstājās. Kad lielā mašīna padrāzās garām, viņš vēl mirkli gluži satriekts palika sēžam. Sirds neprātīgi dauzījās, mute bija izkaltusi sausa. Iebraukšana bija pa īstam bīstama. Sausserži gan bija izcirsti, tomēr kupris, ko veidoja paugura virsotne tieši pirms piebraucamā ceļa, pilnīgi nosedza redzamību. Ceļu uzraugam Vašingtonam gan jau sen būtu vajadzējis pauguru nolīdzināt. Viņš nodomāja, ka tas jāpatur prātā un jāatgādina Ceļu pārvaldē. Varbūt derētu vismaz uzlikt brīdinājuma zīmi ātruma samazināšanai.

Ielejā mīt ērmoti ļaudis, Maiks nodomāja. Cilvēki, kas visu mūžu nodzīvo saskarē ar kaut ko kustīgu — ar zirgiem, laivām, slēpēm. Visi te dzīvoja nerimtīgā trauksmē un steigā. Piemēram, Milisenta Bleķa radīja iespaidu, ka viņa vienmēr ir pārslogota un nevaļā.

— Mīļumiņ, piedod, — viņa spēja izmocītā balsī aizbildināties, — nupat piezvanīja Betsija, viņai aptrūcies benzīna, un man vajadzēja pa ceļam piebraukt un savākt viņas bērnus no skolas. Un pašai man nemaz nav laika. Mana burvīgā Džo-nesija apbērnojusies manā gultā, tagad tur pilns ar kucēniem. Nevaru tak arī viņu atstāt vienu pašu.

Tā vien likās, ka mūžīgā pašsagudrotā steiga un traukšanās viņiem pašu acīs piešķir nozīmi, rada iespaidu, ka viņi kaut ko «dara», tādā veidā viņus drošinot un stiprinot pret nemitīgām, arī pašsagudrotām krīzēm. Un tādu netrūka — zirgi sastaipīja dzīslas, laivās iemetās sūces. Kalpotāji negaidot uzteica darbu, akas izžuva. Sievas mainīja vīrus, vīri mainīja sievas.

Ieleja lepojās ar to, ka tai nepiemīt nekas atpūtas vietām, kūrortiem vai savrupmāju priekšpilsētām raksturīgs. Piemēram, nav ārpilsētas kluba. Sekojot laika prasībām, daži bija ieteikuši pārdot lielākos klajos zemes gabalus, lai nodibinātu un izveidotu golfa un tenisa klubus, bet tika pārbalsoti. Pastāvēja vienīgi Apaušu klubs, kas mitinājās noplukušā ķieģeļu ēkā pilsētas ziemeļu daļā. Tur katram kluba biedram bija pašam savs dzērienu skapītis, tur viņi abonēja Morning Telegraph, The Chronicle of the Horse, Anglijā izdoto Horse and Hound un citas līdzīgas publikācijas, bez tam tur bija katram tiešais vads sarunām ar savu iecienīto bukmeikeru. Svarīgs nebija nekas cits kā vien nodrošinātā mantas stāvokļa un prestiža apliecinājums.

Sabiedrībai bija raksturīga vispārēja, kopīga tieksme uz visu apsūbējušo, jo iedzīvotāju vidū bija daudz jaunpienācēju ar jauniemantotu naudu, tāpēc iekārojams bija vienīgi vecais. Vecas mājas un mēbeles, veci apģērbi un automobiļi. Veselas bagātības tika tērētas, iegādājoties vecas zemnieku mājas, kas tika nojauktas, lai no vecajiem akmeņiem, baļķiem un sijām uzceltu jaunas mājas, kas izskatītos vecas. Tīnas Velfordes veikalā Lapsa ar gardibeni galvā, piemēram, lietoti medību zābaki bija dārgāki nekā jauni. Tas pats bija ar lietusmēteļiem. Vērtību importētie mēteļi iemantoja tikai tad, kad bija krietni nobružāti un stīvi. Tomēr visi bija vienisprātis, ka godājamais R. Rāzerfords Dinvidijs noiet galējībās. Ikreiz, kad viņš saņēma no sava Londonas drēbnieka jaunu uzvalku vai mēteli, viņš to uz mēnesi nodeva personiskā sulaiņa Vintersa rīcībā, lai tas jauno apģērba gabalu kungam ievalkā.

Medību cepures un sārtie mednieku uzvalki tika vērtēti vienīgi atkarībā no vecuma. Zilās džīnas un haki krāsas bikses kļuva valkājamas tikai pēc tam, kad bija neskaitāmas reizes mazgātas un plaucētas. Šellijas iemīļotais džīnu pāris bija nospuris un nobalojis gluži pelēks. Tā kā viņa bija audzināta tikai apģērbties un noģērbties, bet ne pārģērbties, viņa tās valkāja augu gadu. Ziemā, ja brauca iepirkties vaļējā džipā, viņa uzrāva mugurā staļļa mēteli. Viņai nekad pat prātā neienāca, ka viņas apģērbu izvēle kādam varētu likties ērmota. Viņa valkāja no vecāsmātes mantoto, līdz papēžiem garo fantastisko sabuļādu kažoku, jo cita silta mēteļa viņai nebija. Maiks gan aizrādīja, ka viņa teiksmainajā kažokā ietinoties kā vienkāršā zirgudeķī.

Universālveikalā, pastā, viesnīcā vai krodziņā «Sendienas», kur, uzkožot hamburgerus un iedzerot kafiju, tika slēgtas derības, nepavisam nebija viegli noteikt, kurš ir zirgu īpašnieks, kurš dresētājs vai staļļapuisis. Ieklīdis svešinieks droši vien sacītu, ka Donijs Velfords ir lielās Vindzoru zirgaudzētavas īpašnieks, bet pat neiedomātos noturēt T. Petersonu Gibsonu par vienu no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, jo viņa zirgu trenerim kājās bija spoži nopulēti zābaki, mugurā ļoti labi pašūta tvīda žakete ar zamšādas uzšuvēm elkoņos, un viņš brauca jaunā oldsmobilī, bet viņa augstais darba devējs šļūkāja sabristos gumijas zābakos, mugurā tam bija vecs polo svārks ar pīpes pelnu izdedzinātiem caurumiem, un braukāja viņš nožēlojamā pikapā ar ielauzītiem spārniem. Bieži vien varēja redzēt Doniju un viņa blondo, ar dārgakmeņiem izgreznojušos sievu Tīnu, kam piederēja jau minētais lapsas un gardibenes veikals, aizbraucam uz kokteiļviesībām, kamēr T. Petersons Gibsons, kombinezonā ģērbies, ar vecu filca platmali galvā kratījās uz traktora, izsēdams savos plašajos laukos mākslīgos mēslus.

Pikapus, džipus, lielās slēgtās vieglās mašīnas un ārzemju automobiļus bija pieņemts iezīmēt ar īpašnieka sacīkšu krāsām un nelieliem, atturīgiem burtiņiem uzrakstītu māju nosaukumu. Nevienam, izņemot pusaudžus, pat prātā neienāca piestiprināt pie dzesinātāja lapsas asti. Vairums sportisko braucēju virs dzesinātāja uzsprauda mazu sudraba lapsiņu vai no Anglijas importētu un tajā pašā minētajā veikalā nopērkamu ar roku gleznotu zirga veidolu.

Tādi ļaudis kā Milisenta Bleķa, starptautiski pazīstama ar rupjo muti, naudu un zvērnīcu, parasti ieradās pilsētā jāŠus vai rolsroisā, uz kura durtiņām bija uzgleznoti mazi viņas oranžo un sārto medībtērpu un cepurīšu atveidi.

Pēdējā Cerībā, skaistajā muižā, ko viņai bija nopircis pirmais vīrs, Rendols Meisons no Meisona Apavu kompānijas, ik uz soļa varēja saskrieties ar hipodroma ziņu pienesējiem, kas baudīja viņas viesmīlību kopā ar dažādiem ārzemju augstmaņiem. Visiem pa vidu rosījās Milisenta ar savu suņu un zirgu baru, kuri dažkārt tika ievesti dzīvojamā istabā tuvākai apskatei; pati Milisenta grozījās zilās džīnās, bet izgreznojusies ar kādreiz Habsburgiem piederējušu kaklarotu. Tādi cilvēki kā Milisenta piešķīra Ielejas kopainai reputāciju, krāsu un mirdzumu.

Paliecies uz priekšu, Maiks pārliecinājās, ka ceļš brīvs, un pagriezās pa kreisi uz ciema pusi.

Bija zeltaina diena, krāsas skaidras un dzidras, lauki un meži iezīmējās tik asi un precīzi kā bērna bilžu grāmatā. «Je suis en paradis!» esot iesaucies Lafajets, pirmoreiz uzjājis kalnā un noraudzīdamies lejup uz Ieleju. Diezin, Maiks iedomājās, ko Lafajets teiktu šodien, redzēdams no mašīnām izmestās alus skārdenes, papīra maisiņus un citu drazu, kas pieķēzīja paradīzi. Viņš atcerējās visus ievadrakstus, ko bija sacerējis un publicējis avīzē, atcerējās Sun kampaņu pret lūžņotājiem. Apgabala skolas piešķīra godalgas par izteiksmīgākajiem plakātiem, iestādes apsolīja izlikt brīdinājuma zīmes un atkritumu urnas visnotaļ gar Ielejas satiksmes ceļiem. Nekas nelīdzēja, automobilisti tik un tā lingoja ārā no mašīnām skārdenes, turzas, pat degošas cigaretes, no kurām vējainā laikā varēja izcelties ugunsgrēki. Piegružotās ceļmalas kaut kā simbolizēja bezatbildību, sabrukumu, tādus notikumus, kā, piemēram, vandālismu Ielejas skolā pērnajā pavasarī, kad tur bija izdauzīti logi un uz sienām sarakstītas rupjības, vai trakumsērgas aizvien straujāko izplatību, par ko lapsu mednieki neliekas ne zinis un negrib arī dzirdēt.

Trešā nodaļa

Pirmoreiz ieradies un ieraudzījis Ieleju, Maiks neredzēja drazu un tukšas alus skārdenes. Bija aprīļa sākums, un viņš redzēja dzeltenās narcises, zaļzeltainos paklājus to māju priekšā, kurām viņi brauca garām, tāpat ari tālāk pļavās un ganībās. Lielajā mašīnā bija sakrauti čemodāni, virtuves trauki, viņa grāmatas un rakstāmmašīna. Kems un Lenss ne visai ērti bija iekārtojušies aizmugurē kopā ar Sīna Šelbēma ģīmetni.

Pēc nogriešanās no lielās divjoslu šosejas, kas stiepās no valsts lielākās pilsētas, un nebeidzamajiem moteļiem, tirdzniecības centriem un hamburgeru kioskiem abās ceļmalās, Ielejas ceļš šķita ievedam pavisam citā pasaulē. Vide bija gauži atšķirīga — ne īsti lauki, ne priekšpilsētas vai nomales, bet unikāla ainava ar manikīrētiem gruntsgabaliem, ko ierobežoja glīti, kopti mūra iežogojumi, balti dēļu žogi vai stiepļu pinumi ar stabiņiem; leknajā zālē, kas sniedzās līdz potītēm, ganījās tīrasiņu zirgi vai izcili vaislas pienalopi.

Gari grantēti piebraucamie ceļi, kuru galā pie vārtu stabiņiem glītrakstā lasāms fermas vai savrupmājas nosaukums, veda uz skaistas krāsas no ķieģeļiem vai laukakmeņiem celtiem mājokļiem.

Mājas, ko uzcēluši pirmo Ielejā ienākušo ģimeņu pēcnācēji — Pricelligeita, Fērmonta, Mistijas Montegjū māja, Mili-sentas Meisones-Vitmenas-Vūlmenas-Blekas Pēdējā Cerība un Šelbēmu muiža — bija ieskaitītas Amerikas dižmāju sarakstā. Šajās celtnēs spilgti atspoguļojās labākais, ko radījusi koloniju arhitektūra Savienotajās Valstīs. Jeņķu otrās invāzijas laikā, kas notika ap gadsimtu miju, daudzas celtnes, kas jau bruka kopā, tika rūpīgi atjaunotas, lai skaistinātu ainavu tāpat, kā to skaistināja labi koptie meži, manikīrētās ganības un polo spēles laukumi.

Šajās mājās un muižās bija staļļi un suņu sacīkšu skrejceļi, jo suņi vērtībā bija ieskaitāmi tūliņ aiz zirgiem; bija šķūņi un siltumnīcas, iekštelpu kveša laukumi, bet ārā peldbaseini un tenisa laukumi, tomēr viss vieglītēm pārklāts ar senuma un šķietamas vienkāršības auru — kā sausserži, kas slīgst pāri gan mūra, gan treliņu žogiem. Pār visu sedzās miera, klusuma, gandrīz jāteic — maiguma noskaņa, nogludinātas visas asās šķautnes un radzes, klintīm atņemts drūmais izskats, akmeņi no laukiem aizvelti, bija radīta ainava, kas, pēc Maika vārdiem, bija angliskāka par pašu Angliju.

— Šeit nav nekā izaicinoša, — Maiks konstatēja. — Te nerodas vēlēšanās apturēt mašīnu un iet izlūkot apkārtni kā, piemēram, ŅūhempŠīrā vai Vērmontā. Man šeit rodas īsta garas svētdienas pēcpusdienas izjūta.

Viņš paraudzījās uz Šelliju un redzēja, ka viņa sēž ļoti taisni izslējusies uz pašas sēdekļa maliņas.

— Viss tik pazīstams, — viņa sacīja, — it kā es nemaz nebūtu bijusi projām. Paskat, Maik... — tā satvēra viņa roku. — Paskaties uz to garo, taisno sētu pie Boldvinu mājas. Es allaž lēcu pāri pār otro posmu kreisajā malā. Un redzi to sarūsējušo posmu pinumā pie dīķa. Tam vienā vietā ir caurums. Reiz viens no Feksa Templtona žokejiem tur iekrita ar visu zirgu. Vai redzi tur to mūri? — Viņa norādīja uz blīvu, no akmeņiem samūrētu žogu, aiz kura ganījās vaislas ķēves un kumeļi. — Tam otrā pusē ir diezgan kraujš slīpums, un lielajās Brīvās zonas sacīkstēs Vientiesis pār to pārlēca un sabruka uz ceļiem ...

— Redziet, kur zirgu bērniņi! — Kems sajūsmināts iesaucās, norādīdams uz sešiem kumelēniem, kas iztrūkušies raudzījās pāri žogam uz garām braucošo mašīnu.

— Tos tu dabūsi redzēt, cik vien vēlēsies, — Šellija atteica. — Šī ir zirgu valstība. Re, tur ir Priscelligeita, bet šeit ceļš, kas ved uz Masterkorneru — tas ir nēģeru kopienas ciems. Nu jau esam gandrīz mājās. — Pēc īsas pauzītes viņa dziļi ievilka elpu un gandrīz svētbijīgi ierunājās: — Vai redzi tos torņus? Tā ir Bellioura.

Maiks sāka braukt lēnāk. Viņi brauca gar mežu, ko ieslēdza žogs ar smailiem dzelzs pīķiem galā. Koku galotnēm pāri pacēlās torņi, tornīši un cietokšņa sienas robi. Starp diviem vārtu stabiem ar akmens lapsu uz katra vienā eņģē, gluži kā piedzērušies, karājās vārti, pa kuriem iekšā veda ceļš cauri mežam. Logos, kas viņos raudzījās klusā vienaldzībā, vairākas rūtis bija izdauzītas.

— Bellioura, — Šellija izdvesa. — Kem, šeit dzīvoja tavs vecvectēvs, zini, tas, kurš mums ir gleznā. Tagad tā māja ir sagruvusi.

— Vai mēs varēsim aiziet turp izlūkos? — Kems aizrautīgi apvaicājās.

— Protams, — Šellija atbildēja. — Bet tev būs uzmanīgi jāvēro, kur paslēpies tas spoks, par ko tev stāstīju. Un dīķis arī te ir, tajā var makšķerēt.

— Es gaidu, kad Sīns Šelbēms rikšos jās mums pretī pa ceļu — Maiks sausi piebilda.

— Ai Maik, — viņa uzlika plaukstu tam uz delma. — Paldies. Paldies, ka pārvedi mani mājās! Redzi, tur ir strauts, kas tek arī cauri mūsu mežam. To dēvē par atzaru.

Šelbēmu muiža bija pēdējā māja ceļa kreisajā pusē pirms iebraukšanas ciemā. Ceļš veda cauri mežam, kura otrā malā tūliņ sākās iebraucamais ceļš. Uz to norādīja mūžvecs ceļa stabiņš, tagad jau pilnīgi apaudzis ar mežvīnu.

Iekaltais ieraksts vēstīja: «Cēlis 1760. gadā Kings Šelbēms. Te bieži viesojies Džordžs Vašingtons. 1824. gadā šo vietu apmeklēja Lafajets. Šeit dzimusi Mārgreta Lī Šelbēma, Sīna Šelbērna sieva. 1928. gadā māju restaurējis Kemerons Ficdžeralds, kas ieprecējās Šelbēmu dzimtā.»

Iebrauktuve bija tikko samanāma, masīvos vārtu stabus sausserži bija pilnīgi pārmākuši. Ozolu birzis savulaik izcirstās, lai izveidotu kaut ko līdzīgu angļu parkam, kas tagad biezi aizaudzis ar krūmiem, gandrīz noslēpjot arī iebraucamo ceļu. Virs galvas velvi veidoja lielo koku lapotnes.

Ceļš bija noaudzis ar zāli un sūnu, piebiris ar zaru brikšņiem un vijās uz mājas pusi cauri biežņai, kas bija aizaugusi un pāraugusi gan rododendrus, gan acālijas un krūmu hortenzijas, ko vairākas Šelbērnu paaudzes bija iedēstījušas un rūpīgi kopušas. Pēkšņi šķita, ka ceļam nebūs gala, ka attālums pieaudzis tāpat kā koki un ceļš vairs neved uz cilvēku mājokli, bet gan dziļāk iekšā mežā, lielā labirintā, kur vietām gulēja milzīgi zelta pikuči, it kā zemē būtu sakrituši koncentrēti saules stari, izlauzušies cauri ozolu lapotnei: tās bija neganti savairojušās dzeltenās narcises.

— Nu — vai nav skaistas! — Šellija sajūsmā sasita plaukstas. — Biju gandrīz aizmirsusi, cik skaistas tās ir pavasarī. Melusīna tās sauca par laumu telefonu. Ir vēl viena cita šķirne — ar kuplākiem un zaļākiem ziediem. Tās mūsu pusē dēvē par spinātiem ar olu. Būs jāsaplūc labi daudz un jāizrotā māja.

Pēkšņi viņi iebrauca klajumā, kas agrāk droši vien bijis dārzs un aizstiepās līdz pat žogam. Un vienlaikus atklājās arī māja — celta no maigi sārtiem ķieģeļiem ar pieciem baltiem apaļiem pīlāriem frontonā. Pīlāri sniedzās no zemes līdz pat jumtam.

Pa labi atradās sagruvušais rietumu spārns. Gruvekļu vidū auga mazs ar glicīnijām apvijies ozoliņš.

Maiks apturēja mašīnu un izslēdza aizdedzi. — Manu dieniņ, — viņš, brīnuma pārņemts, ieteicās: — Kur ir kraukļi? — Viņš uzmeta Šellijai pārmetošu skatienu. — Tu taču man ne ar vārdu neesi teikusi, kāda tā māja ir. Tik liela. — Viņš jau pasniedzās pie startera. — Man šķiet, visprātīgāk būs griezties apkārt un braukt atpakaļ uz turieni, no kurienes atbraucām. Te tak mēs palikt nevaram. Tad jau bruģakmeņu kaudzē arī varētu dzīvot.

— Maik, lūdzu. — Viņa apsedza ar plaukstu Maika roku. Acis kaismīgi lūdzās. — Es tiešām tev nepateicu, kāda tā ir, nepateicu, cik daudz te istabu. Man bija bail, ka tu nebūsi ar mieru. Tāpēc es nekad nebraucu ar tevi Šurp uz Ieleju.

Kems satraukts skrēja pa priekšu, Lenss tam pa pēdām nopakaļ, un Maikam neatlika nekas cits, kā doties apskatīt divdesmit četras piekūpējušas, pieputējušas istabas, kas bija palikušas neskartas, kad ugunsgrēks nopostīja rietumu spārnu. Apaļās lokveida kāpnes, kas veda augšup no lielās halles vidus, aizrāva elpu.

— Neviens jau nezina, kā māja konstruēta. Tanīs laikos visu būvēja vergi. Daži bija izcili labi celtnieki. Paskaties. — Viņa parādīja Maikam centrālajā kāpņu stabā iestrādātu ziloņkaula knubuli. —Tā ir nolīdzināšanas poga jeb «nolīdzinājuma zīme». Kam ir šāda nolīdzināšanas zīme, tas visus maksājumus nokārtojis un ir pilntiesīgs saimnieks savā īpašumā.

Vienā kaktā karājās mednieka drēbju kārta. Veci, stīvi, dubļiem apskretuši cimdi, pieši, jājampātagas un krietni iedauzīts medību rags. Pie skaistā sienas paneļa bija rindām pienagloti pakavi ar sen tālos medību laukos aizgājušu zirgu vārdiem. No otras sienas pretī ļaunīgi ņirdza noputējušas lapsu maskas. No halles varēja ieiet daudzās istabās, ko Šellija dēvēja par «blakusistabām». Maikam likās, ka jāiet uz pirkstgaliem. Polsterētie krēsli, dīvāniņi, gleznas un kristāla lustras liecināja par pagājušu greznību un eleganci un pašreizējā aplūkotājā modināja dīvainu bijību. Bieza putekļu kārta klāja grīdu un galdus, un uz kamīna zimzes pamestos sen aizmirstu sacīkšu sarakstus. Šellija steidzās no istabas istabā, rādīdama Maikam ložu pēdas, kur jeņķi bija sašāvuši kamīna apmūrējumu, kad gribēja sagūstīt Sīnu Šelbērnu. Viņa parādīja ari Ūnijas kavalērijas virsnieka zobena cirtienu galdā lielajā hallē.

Zālē viņa parādīja Lafajeta sildāmpannu, kas karājās pie kamīna, bet loga rūtī — franču ģenerāļa vārdu, ko viņš tur bija ieskrāpējis ar dimanta kravates adatu. Vecās tāfeļklavie-res ar masīvām ērgļa kājām un pavisam blāvi sārtais izbalējušais abusona paklājs, smagās mēbeles un kristāla lustra — tas viss vēl joprojām bija tāds, kāds saglabājies no Kinga Šelbēr-na laikiem. No sienām viņos drūmi noraudzījās tumsās drēbēs ģērbušies senči zeltītos ietvaros.

— Šitai bildei es nosaukumu zinu, — Maiks zobgalīgi sacīja, norādīdams sevišķi barga izskata Šelbērnu, kam astoņpadsmitā gadsimta mākslinieks bija piešķīris īstu kokaģīmi.

— Man liekas, tā saucas: «Mans zirgs nepienāca pirmais».

— Maik, — Šellija iesmējās. — Tu esi dulburis. To gleznojis Pīls, un tā ir mana vecvectēvoča Hjū — zinātnieka — ģīmetne. Viņš bija filozofs, varbūt tāpēc izskatās tik nopietns. Kem, — viņa pievērsās dēlēnam, kas patlaban pētīja vecu gramofonu uz maza galdiņa, — kad es biju tik liela kā tu pašreiz, man vecāmamma nedeva pusdienas, kamēr nebiju iepazinusi un nepratu nosaukt visus cilvēkus šinīs bildēs un pateikt, kāda rada tie man ir.

Kamēr Šellija satraukta rādīja visus pēc kārtas, Maiks iedomājās — diezin vai viņai ir jel mazākā nojausma par milzīgajiem tīrīšanas un atjaunošanas darbiem un cik naudas par to būs jāizdod.

Guļamistabas bija milzīgas. Lielākā, kurā stāvēja balda-hīngulta, kas balstījās uz četriem pamatīgiem, masīviem stabiem, un bija kamīns ar sen izdegušas uguns pelniem, Mai-kam šķita pietiekami liela, lai tajā varētu ievietot visu viņu Ņujorkas dzīvokli.

Vannasistaba ar gadsimtu mijā iekārtotu marmora mazgāšanās ierīci bija aptuveni tik liela kā viņu bijusī dzīvojamā istaba Griničvilidžā. Neiedomājami dziļā vanna, kurā vajadzēja nokāpt pa pakāpieniem, bija līdz augšai piepildīta ar vecām, lentēm pārsietām vēstulēm, kas, tāpat kā apzeltītie krāni, bija vienos zirnekļu tīmekļos.

— Būs burvīgi, — Šellija sacīja, stāvēdama netīrajā plānvidū.

— Biju jau aizmirsusi, cik lieli ir kamīni un cik griesti augsti. Ai, Maik, vai tev neliekas, ka visskaistāk būtu dzeltens krāsojums?

— Kas dzeltens? — viņš apjucis jautāja.

— Nu, protams, vannasistaba. Dzelteno narcišu krāsā.

— Jumts ir caurs. — Viņš norādīja uz mitruma traipu sienā. — Un droši vien ieviesušies arī termīti.

— Maik, cik brīnišķīgi būs sakārtot visu atkal tā, kā bija. Tā būs daudz interesantāk, nekā ja būtu atbraukuši pie visa gatava, it kā gaidīti. — Viņa norādīja uz logu. — Nu paraugies, kāds skats ārā — uz kalniem un mežiem, un uz to puķu jūru.

Maiks paskatījās lejup zeltainzaļajā gaismā uz narcisēm zem vecajiem ozoliem. Turpat lejā spīdēja arī dīķis, bet tālāk zilgā noslēpumainībā pacēlās kalni.

Vecā lauku virtuve bija salta, mikla, no sienām lobījās nost apmetums. Mūžvecā ar malku kurināmā plīts bija melna un sarūsējusi, ar dūmvadu, kas pazuda sienā; porcelāna izlietne piesūbējusi, brūni krāsotie plaukti un skapīši netīri un apķepuši. Virtuve bija tumša un nemājīga. — Omulīga kā pazemes ala, — noteica Maiks.

— Kas tas par troksni? — Kems jautāja, kad Lenss strauji metās uz kaktu pie plīts. Izcēlās negaidīta kladzināšana, suns sāka riet, atkāpdamies atpakaļ no vistas, kas bija tupējusi uz olām līdz pusei ar sausām lapām piepildītā koka kastē. Kaut kur noklaudzēja durvis, vista pārstāja kladzināt un klusu klukstēja, suns stāvēja kā nobijies, kad tuvojās soļi.

— Mis Šellij! —iesaucās nācējs. —Tājau domāju, ka jūs.

Un Maiks ieraudzīja maza auguma plecos iegumušu

nēģeri. Seja nodzīvoto mūža gadu un darba sagrumbota un mati tikpat balti kā vistas aizperētās olas.

— Virdžīniasitij! — Šellija atsaucās tikpat kaismīgi. — Esmu mājās. Beidzot esmu atkal mājās!

Tad Šellija skaidri pateica, ka visupirmais, ko viņa, mājās atgriezusies, grib darīt — ir izjāt līkumu. Maiks teica, lai jājot vien, mašīnu izkraušot viņi abi ar Kemu. Šellija uzšāva viņam ašu buču, kādā augšstāva skapī atrada zilas džīnas, uzrāva tās kājās, apāva mokasīnus ar cauriem purngaliem un uzvilka mugurā koši oranžu Piektajā avēnijā nopirktu džemperi ar atritināmu apkakli.

Maiks noskatījās, kā viņa aizskrien uz ganībām, uzsvilpi Vientiesim un uzlec tam mugurā. Bez segliem, bez pavadām,

pieturoties tikai pie vecā sacīkšu zirga apaušiem. Rikšojot garām mājai, viņa pamāja savējiem ar roku. Turpmākajā jājienā mati atrisa un vējoja gaisā. Pret koku tikko uzplaukušo zaļumu, zaļo zāli un zeltainajām narcisēm oranžais džemperis dzirkstīja tikpat koši kā šai brīdī bija uzziedējuši viņas vaigi, kam nebija vajadzējis daudz laika, lai atgūtu krāsu. Ausīm plīvojot, viņai pakaļ joņoja mastifs, trakā sajūsmā drāzdamies cauri zemajiem krūmeļiem. Vienīgā vēl sadzirdamā skaņa bija Šellijas dziedāšana — gluži kā agrajos rītos Saratogā.

Maiks viņu sagaidīja atgriežamies, stāvēdams verandā, atspiedies pret vienu no baltajiem pīlāriem. Mašīnu viņš bija izkravājis, tad izpētījis stalli un citas saimniecības ēkas kopā ar Kemu un Virdžīniasitiju, kas abi jau bija paguvuši sadraudzēties. Kems nomazgājās pie aukstā ūdenskrāna, jo siltā ūdenssistēma «patlaban nedarbojas», kā bija teicis Virdžīnia-sitijs, un viņš neprotot to salabot, pēc tam pārģērbās ikdienas drēbēs — haki bikšelēs un džemperī.

— Hei, — viņa uzsauca, — vai kungs un valdnieks apskata savu valstību?

Maiks izņēma pīpi no mutes. — Man šķiet, ka viena mūža nepietiktu, lai šo zemi no jauna iekoptu. Starp citu, nekā ēdama šinī mājā nav.

— Ak vai! Aizmirsu. Cik pulkstenis? Līdz sešiem veikali ir vaļā.

— Mēs varētu paēst kaut kur ārpusē.

— Nē, — Šellija stingri noteica. — Šodien sestdiena. Veikali vēl būs vaļā. Mēs pagūsim žigli aizbraukt līdz pilsētai. Šovakar iebaudīsim steiku un šampanieti. Gribu tev parādīt Šelbēmu. Kems var palikt mājās kopā ar Virdžīniasitiju. Ai Maik, cik brīnišķīgi ir mājās!

Kaut arī Šellija bija satriekta, kad konstatēja, ka dižie koki, kas ēnoja Lielo ielu, nocirsti un tajā vietā uzlikti automobiļu stāvvietas laika skaitītāji, Maiks tomēr jutās patīkami pārsteigts par glīto pilsētiņu. No ķieģeļiem un laukakmeņiem celtajām pamatīgajām, četrstūrainajām mājām apkārt pletās pavasara puķēm piebārstīti zālieni, ko iejoza baltu latiņu vai dzelzs žogi. Šellija viņam parādīja mis Letijas Milleres māju un pagalmu, kur ziedēja narcises un tulpes — tur Džebs Stjuarts, slēpdamies no jeņķiem, pagrabā bija nobēdzinājis savus zirgus. Avīzes Sun ēka izskatījās nokūpējusi, nekrāsota. Maiks gribēja apstāties, taču tad nolēma, ka rīt arī pietiks laika tam, ko viņš jau priekšlaikus sāka izjust kā satriecošu vilšanos.

Izskatīga bija Kovertsaidas viesnīcas pelēkā mūra fasāde, arī pasts un vēl jaunā banka, kuras durvīs rēgojās kokā izgriezta un sarkani nokrāsota lapsa. Viņi pabrauca garām mis Kitijas Lūkenas antikvariātam, kur plašajā, uz ielas pusi pavērstajā lievenī lepojās trīs Hičkoka krēsli un restaurējams stūra plaukts, kā arī ABC veikala lielajiem skatlogiem. Pilsētas centrālajā laukumā, kur netrūka ne džipu, ne lielo vieglo mašīnu, ne pikapu, pacēlās bronzas piemineklis — Sīns Šelbērns konfede-rātu formas tērpā sava slavenā zirga Šelbēmu Džeka mugurā.

Pilsētas policijas uzraugs diriģēja vēlīnās pēcpusdienas satiksmi laukumā. Pacēlis labo roku, viņš tuvojās Maika mašīnai.

— Tā taču ir mis Šellija. Dzirdēju jau, ka jūs atgriezīšoties mājās. — Viņš bija nokarsis, nosvīdušu seju, cepure atstumta pakausī.

— Šis ir mans vīrs, — Šellija smaidīdama atsaucās. — Maik, iepazīsties ar Česteru Gloveru. Česters pārstāv likumu šai pilsētā. Kad mēs augām, viņš mūs^dresēja kārtībā, vai ne, Čester? Vai atceraties, kā Visu svēto dienas priekšvakarā Fekss Tempitons, Tolboti un mēs visi pārējie samērcējām Dinvidiju zirgiem astes balsināmajā šķidrumā? Tas bija vakarā pirms medību atklāšanas, un R. Rāzerfords bija tā pārskaities, ka izsauca jūs un pieprasīja, lai jūs visus mūs apcietinot.

— Un jūs to izdarījāt? — Maiks apvaicājās.

Policists nosmējās. — Kur nu! Mis Šellija nebija iztrūcināma. Misters Dinvidijs arī zināja, ka viņa nav cietumā spundējama. Mēs savā cietumā varam turēt tikai mellos. Tā nav vieta dāmām.

Aiz viņiem bija sastājusies mašīnu rinda.

— Nu man jāiet atpakaļ pie darba. Jauki, ka esat atkal mājās, mis Šellij. Bija patīkami iepazīties ar jūsu vīru.

Vecais veikals, ko Šellija atcerējās, bija nojaukts. Tagad tā vietā stāvēja universālveikala ēka ar kondicionētu gaisu un durvīm, kas atvērās un aizvērās automātiski. Maiks atrada vietu, kur atstāt mašīnu. Viņš meklēja kabatā sīknaudu biļetei.

— Nav nepieciešams, — Šellija sacīja. — Česters mani nesodītu.

Maiks paraudzījās ielā uz abiem galiem. Gandrīz neviens nemaksāja par stāvvietu.

— Es šeit izdošu avīzi, — viņš sacīja un iemeta monētu skaitītājā. — Negribētos, ka mani nosoda jau pirmajā dienā pēc ierašanās Šajā pilsētā.

Jaunais lielveikals ar mozaīkas grīdu un fantastiskām zeltītām kristāla lustrām atradās blakus Lapsas un gardibenes veikalam, kura skatlogos dižojās glītas kreklablūzes apaļām apkaklītēm, rupja kokvilnas auduma krekli, Tīnas Velfordes gardibenes un Saiena Etvela slavenie svfteri ar zirgu un suņu aplikācijām no filca. Vienā logā priecīgi staltojās koka zirgs dabiskā lielumā ar dzeltenu pīpeņu vainadziņu ap kaklu. Ielas otrā pusē atradās Sendienu aptieka ar krāsainu ūdeni senlaicīgās pudelēs un plakātiem, kas reklamēja zirgu izstādes tuvākajā laikā.

Stāvvietā demokrātiskā saderībā juku jukumis stāvēja gan stipri apdauzīti pikapi, putekļainas, sarūsējušas divvietīgas mašīniņas, spoži sporta vāģi un limuzīni. Vairāki drūmi, neskuvušies vīrieši kopā ar kārnām sievām, kas stiepa rokās zīdaiņus, un krietnu bariņu netīru baskājainu bērnu patlaban krāva pārtikas preces no laukiem iebraukušā kravas mašīnā, kas stāvēja cieši blakus rozā kadiljakam.

— Melliki, — Šellija paskaidroja. — Tie ir no Brīvās zonas. Skatos, ka tie joprojām sestdienas vakarā atbraukuši uz pilsētu iepirkties.

— Ko nozīmē Brīvā zona — un kas Šie ir?

— Tie ir kalnieši, — Šellija atbildēja. — Viņi dzīvo aiz medību apgabalu robežas kalnu pakājēs. Brīvā zona

/

ir izveidojusies revolūcijas laikā. Tur mēdza paslēpties dezertieri. Tie ir mežonīgi jaudis, kas nerēķinās ar likumiem. Mazattīstīti, precas un radojas tikai savā starpā. Tecina kandžu un liedzas maksāt nodokļus. Ja kāds ielaužas viņu teritorijā, tad bliež virsū, ilgi negudrojot.

Veikalā, tūliņ aiz durvīm, pie milzīga uzraksta «Neslinkojiet!», pret kartona kastu grēdu atspiedušies, stāvēja vairāki nēģeri, vienaldzīgi noskatīdamies cilvēkos, kas nāca un gāja. Kad ienāca Šellija, stāvētāji sāka dīžāties.

Viņi izskatījās apmulsuši, it kā nejuzdamies droši, vai tiks atpazīti vai ne. Šellija apstājās un pasmaidīja. Sejā viņai iestarojās patiess prieks.

— Maik! — viņa satraukta iesaucās. — Šis ir Nets. Nets mani pazīst kopš bērnības. Net, vai tu atceries, ka plūci un dāvināji man puķes? Cinnijas un petūnijas. Man ļoti patika tās tavas petūnijas. Un Džordžs Blendfords — viņš ir mūsu pilsētas taksists.

Maiks iepazīstoties pastiepa abiem pavecajiem nēģeriem pretī roku. Tie, mirkli vilcinājušies, sasveicinājās, starodami un galvu palocīdami.

Skaidrs, ka universālveikals bija visīstākā satikšanās vieta Šelbēmā. Šellija tikko bija paņēmusi ratiņus un vēl lāgā nesāka apgaitu pie precēm, kad viņu jau bija aplenkušas vairākas sievietes tvīda kostīmos vai jājamtērpos; sekoja sasaukšanās un izsaucieni. Maiks ieraudzīja garu, stūrainu sievišķi, kurā atpazina Milisentu Bleķu, bagāto mantinieci, ko bija saticis kopā ar Šelliju Saratogā. Viņai bija līdzi divi mazi terjeri, un viņa nelikās ne zinis, ka viens no šuneļiem pacēla kāju pie stenda, kur bija izlikti konservi.

— Jaukumiņ! — viņa iesaucās. — Vecenīt! Biju jau dzirdējusi, ka tu atgriezīšoties mājās.

— Milisent! — Šellija atsaucās, un abas jūsmīgi apkrita viena otrai ap kaklu. — Kā es priecājos, tevi satiekot! — Šellija pievērsās maza auguma smalki veidotai, ļoti sakoptai sievietei, kas atšķirībā no citām bija skaisti ģērbusies; uz acīm viņai bija saulesbrilles, mugurā dārga izskata zīda kostīms.

— Un, Samanta Sjū, iepazīstināšu tevi ar savu vīru Maiku. — Viņa ar galvu pamāja Maikam. — Milisentu tu atceries. Bet šī ir Samanta Sjū Baforde. Mēs esam kopā uzaugušas.

— Ak, es tā priecājos ar jums iepazīties. — Mazā, meitenīgā sieviete pastiepa rociņu. — Mēs visas vai beidzāmies nost, kā gribējām redzēt Šellijas vīru.

— Sveiks, vecīt! — Milisenta nogrāba Maika roku un sapurināja to kā spēcīgs vīrišķis. — Nevaru ne sagaidīt, kad redzēšu jūs un Šelliju Pēdējā Cerībā kādu glāzi iedzert. Šellij, skuķīt, es nopirku kolosālu zirgu, konfekte, kad tev saku. Gan jau redzēsi. — Tad viņa gribēja piesaistīt sarunai arī Maiku. — Patlaban man ir pārdodams viens, kas der medībām, tas jums būtu īsti pa kaulam.

— Maiks nav jātnieks, — Šellija atteica.

— Nav jātnieks? — Milisenta izbrīnā iepleta acis. — Kā var nebūt jātnieks? Ek, sūda būšana, man jāskrien prom. Jāapskata pie Storija Džeksona viens zirgs. Samanta Sjū, tev triepiens uz svārkiem.

— Ko tu, Milisent, nevar būt! — Samanta Sjū satvēra savus nevainojamos svārkus un pacēla tālu virs ceļiem, lai apskatītu traipu. — Un es biju taisnā ceļā pie Briesmones uz tēju. — Viņa sašķobījās. — Nu būs vēl jābrauc atpakaļ uz mājām un jāpārģērbjas.

Šai brīdī pa eju tuvojās gaišmataina sieviete, ko Maiks nebija pamanījis. Viņa bija liela auguma, ļoti rūpīgi safrizētiem matiem, stipri kosmetizēta, pirkstā gredzens ar lielu briljantu, mugurā puķaina šifona kleita, kājās kurpes uz augstiem papēžiem. Atšķirībā no zilās džīnās tērptajām sievietēm, kas, piekrautos pirkumu ratiņus agresīvi stumdamas, ceļu brīvējot, skaļi cita ar citu sasaucās, Šī izskatījās lēnīga, pat bikla.

— Ak — sveiki! — Milisenta strupi noteica. — Jūs laikam gribat tikt garām.

— Nē, es nesteidzos. — Gaišmatainā sieviete saglabāja sejā smaidu. Tad, nesagaidījusi, ka viņu kāds iepazīstinās, bilda Šellijai: — Es esmu Keitija Šligmena, mēs Ielejā esam jaunienācēji.

J

— Es esmu Šellija Leitimere. — Šellija atsmaidīja viņai pretī. — Un šis ir mans vīrs Maiks.

— Cik jauki. Mistija Montegjū man sacīja, ka jūs atgriezīšoties dzīvot Šelbēmu muižā. Mēs nopirkām Tempitonu.

— Tā vieta man ļoti patīk.

— Mēs ļoti priecātos, ja jūs atbrauktu apskatīt. Esam šo to pamainījuši.

— Ļoti labprāt. Vai ne, Maik?

— Jā, misis Šligmen, mēs labprāt aizbrauksim. Šellij, — viņš piebilda, — kamēr tiksim līdz mājai, saldējums būs izkusis.

Keitija Šligmena uzmeta viņiem pateicīgu skatienu un pastūma ratiņus stāvētājiem garām.

Kad viņa bija iegriezusies ap stūri brokastputru sekcijā, Samanta Sjū pievērsās Šellijai. — Sirsniņ, man vajadzēs tevi brīdināt par dzīvi Ielejā. Saradies tik daudz visādu ienācēju. Uzbāzīgi. Nouveau.

— Patie-šām, — Milisenta piebiedrojās. — Tās zilās acu ēnas... kā sabojājusies garnele.

Samanta Sjū pastiepās uz priekšu pār pilnajiem iepirkumu ratiņiem. — Iedomājies — šis šo sauc par mammuci, šī šo — par tēti. Viņam ir desmitiem pēc mēra šūtu kreklu, un šai ir rozā kadiljaks ar gaisa kondicionētāju.

— Šellij, — Milisenta nerimās. — Tu būsi beigta, es tev saku, tu apčurāsies, kad ieraudzīsi, ko viņi iztaisījuši no Templtonas. Alus mučele katrā istabā. Un dzīvojamā istabā grozāms bārs.

— Boldvini rīkoja iņednieku brokastis, un Keitija ieradās vizuļu kleitā ar pliku muguru un rozā ūdeļu apmetni, — Samanta Sjū piemeta arī no savas puses. — P. P. man saka, ka šie arī gribot piedalīties medībās un esot iemaksājuši lielu ziedojumu. — Viņas balsij piemita īpašs griezīgums — tā skanēja kā žīdā ietīta skrāpvīle. Diezin, Maiks nodomāja, vai tikai tā neaizskanēja arī līdz gaišmatainajai sievietei, kas patlaban piena produktu sekcijā rūpīgi izraudzījās sierus, ko pirkt.

— Vajag tikai iesākt ar tiem, — Milisenta noteica. —Tad gala vairs nebūs.

— Šellij, — Maiks atgādināja, — saldējums...

Samanta Sjū ieskatījās rokaspulkstenītī. Tas bija zelta ar

maziem briljantiņiem abās ciparnīcas pusēs. — Oi, man jālaižas projām ar joni. Tā es vēl nokavēšos. Atā, Šellij, tev drīzāk jāatbrauc uz Silverhilu. Nevaru sagaidīt, kad varēšu tev parādīt, ko Dikijs Spērs uzrīkojis. Tu to vietu vairs nepazīsi. — Viņa jau gribēja traukties projām, tad atcerējās Maiku un pagriezās atpakaļ. — Esmu ļoti priecīga, ka iepazinos ar Šellijas vīru. — Viņa tam burvīgi uzsmaidīja.

Sen jau bija satumsis, kad viņi tika galā ar nepieciešamākajiem darbiem: sanesa koferus augšstāvā, piekāra Sīna Šel-bēma ģīmetni zālē brīvā vietā pie sienas, apguldīja pārgurušo Kcmu, kas bija tā samiegojies, ka gandrīz iekrita uz mutes šķīvī. Zēnu viņi apguldīja līdzās savai guļamistabai. Tā bija senākā Šellijas istaba, pie sienām vēl aizvien sasprausti medību paziņojumi un pabālējušas fotogrāfijas. Virs gultas novilktā auklā karājās paplukušas zirgu izstāžu apbalvojumu lentes, bet grāmatplauktā blakus «Aidiniekam» un «Somervi-lam Rosam» stalti stāvēja kokā izgriezts zirdziņš.

Pārliecinājusies, ka Kems cieši aizmidzis un spoki viņu netramdīs, Šellija aizgāja pārģērbties. Viņa uzvilka garus, melnus vilnas svārkus un baltu blūzi ar augstu apkaklīti, tad, mazliet padomājusi, izšķīrās arī par Šelbēmu safīra auskariem. Viņa atrada sveces, iededza tās hallē un zālē; sveču siltais mirdzums nedaudz mazināja nekārtību un netīrību, un lielajā, ar dzeltenajām narcisēm izrotātajā telpā atvizēja pagātnes krāšņuma un elegances atblāzma.

— Mēs droši vien nekad vairs neieturēsim maltītes šeit, — Šellija sacīja, piebīdīdama apaļu galdiņu pie kamīna, — bet man šķiet, ka šovakar tas jādara.

Maiks ienesa malkas klēpi no kaudzes, kas bija sakrauta ārpusē aiz stikla durvīm, un iekūra kamīnu, lai atvairītu vakara dzestrumu. Kamīnam iekuroties, no dūmvada kurtuvē

čakstēdama nokrita veca bezdelīgu ligzda. Šellija apklāja galdu ar smalku brūnraibu galdautu un salika galdā sudraba galda piederumus ar Šelbērnu emblēmu un skaistās glāzes no virtuves plaukta. Malka sprakstēja, skurstenī svilpoja vējš.

Steiku viņi cepināja virs kamīna liesmām, jo Virdžīniasi-tijs nebija sarūpējis gāzes balonus un nebija arī iekurinājis «jauno» plīti, ko tagad parasti lietoja vecā, izrūsējušā monstra vietā.

Uguns liesmoja, atblāzma dzirkstīja Šellijas zilajās acīs un safīros. Vecajā mājā ik pa brīdim kaut kas nočabēja, pāršalca kāds čuksts un, ugunij izkuroties, ēnas no kristāla traukiem un mēbelēm pāri ģīmetnēm sāka stiepties garākas.

Šampanieti vajadzēja dzert siltenu, jo ledusskapis vēl nebija atvēsis. — Ziemā mēs mēdzām šampanieti izlikt ārā kupenās, — Šellija stāstīja. — Kad sniegs nokusa, vienmēr atradām vienu vai divas aizmirstas pudeles.

Maiks uzmanīgi un rūpīgi piepildīja abas glāzes. Pāri galda vidū saliktajiem narcišu pušķiem viņa skatiens sastapās ar Šellijas acīm.

Vēlāk viņš gulēja ērmīgajā četru stabu gultā. Šellijas galva glaudās viņam pie pleca. Pa saburzīto aizkaru spraugu viņš redzēja zvaigznes kā vizuļus milzīgā tīklā. Viņš klausījās mājas trokšņos, bija modrs kopā ar nakts vēju un domāja, cik ļoti Šī nakts atšķīrās no visām naktīm viņa mūžā. Un vienu dzīvīgu mirli viņam likās, ka arī viņš ir šeit piederīgs.

Nākamajā rītā Maiks devās pie Mistijas Montegjū.

Mistija bija Šellijas māsīca un piederēja pie smalkākajiem Šelbēmiem, kas savu uzvārdu rakstīja ar diviem «1». Šis atzars cēlies no Šelbērna brāļa Hjū, kura mazdēls Čārlzs savulaik nodibināja Sun. Mistija bija dziļi intelektuāla un šarmanta sieviete. Viņas tēvs, Skeisbrūks Šellbērns, bija ne vien ģimenei piederošās avīzes redaktors un izdevējs, bet uzrakstījis arī plaši izvērstu vēsturi par Pilsoņu karu, iemantodams izcila vēsturnieka slavu. Mistijai jau kopš agras bērnības iznāca saskarties ar daudziem rakstniekiem, māksliniekiem un mūziķiem, kas viesojās Fērmontā, lielajā, masīvajā no laukakmeņiem celtajā mājā pie Bifeļu strauta.

Pēc tēva nāves Mistija mantoja Fērmontu un ari avīzi. Drīz pēc tam viņa apprecējās ar redaktoru Deivu Montegjū. Deivs krita Korejā, atstādams viņai dēlu, kas bija jāaudzina. Mistija pārņēma ari avīzi. Sun kvalitāti viņa saglabāja, taču dāsnums un saimnieciskās tālredzības trūkums noveda viņu visai nopietnās grūtībās.

Kad pēc smaga kritiena no zirga speciālisti visi vienā balsī apgalvoja, ka viņa nekad vairs nespēs staigāt, Mistija nolēma pierādīt, ka tie kļūdās. Viņa lika piedarināt pie gultas dažādas stiepšanās un pievilkšanās ierīces un sāka ik dienu vingrināties. Vingrinājumi bija ļoti gurdinoši un sāpīgi. Bet nepagāja ne gads, kad viņa jau varēja paiet, balstoties uz diviem spieķiem. Pagāja vēl otrs gads, un viņa ejot lietoja vairs tikai vienu spieķi, turklāt varēja arī vadīt mašīnu.

Šajā divu gadu laikposmā avīze palika jauna žurnālistikas studenta rokās, kurš savā jaunības pašapzinībā un straujumā sanaidojās ar lielāko daļu abonentu un sludinājumu devēju. Atgriezusies atpakaļ darbā, Mistija kategoriski apgalvoja, ka atjaunot abonentus, tos apstaigājot, esot vislabākā terapija viņas kājām, tāpat kā rakstu un reklāmu sacerēšana esot visderīgākais līdzeklis, lai novērstu prātu no personiskām problēmām. Tālab viņa nekavējās atlaist jauno redaktoru un ķērās pie darba pati, lai atjaunotu avīzi tādu, kāda tā bija viņas tēva laikā.

Arī tagad, sēdēdama pie galda, kas bija krautin apkrauts ar visu avīzes darbam nepieciešamo, kā arī vēl ar daudz ko lieku, viņa Maikam bez aplinkiem noprasīja: — Kālab tu to avīzi gribi?

Maiks īsumā pārstāstīja par avīzi, kas piederējusi viņa ģimenei un ko mantojis vecākais brālis. — Laikam tas man ir asinīs, jo es esot piedzimis tikpat kā uz saliktuves pults, māte, strādādama spiestuvē, esot mani mazu glabājusi blakus kastē vai atvilktnē. Un burtus es iemācījos rokas saliktuvē.

— Man jābūt godīgai un tev jāpasaka, ka šeit tu lauzīsi kaklu un tev lūzīs sirds. Šī ieleja ir tāds ērmots vakuums.

Otras tai līdzīgas vietas pasaulē nav. Te nav Dienvidi. Nav Ziemeļi. Tā nav lielas pilsētas priekšpilsēta. Nav ari lauki. Šī ir nomaļa vieta, kur cilvēki nevēlas, ka tos traucē. Lielākā daļa ir kaut kādā veidā un no kaut kā atvaļināti vai pensionēti. Taču daudz ir ari tādu, kas tikuši pie miljoniem un jūtas slaveni, tie vairāk interesējas par laisku, dīku dzīvi nekā par idejām, vairāk par seksu un skandāliem nekā par kaut ko garīgu. Jāatzīst, ka savā izpratnē un modē viņi nododas labdarībai. Piemēram, nēģeru kopienas centrs uzcelts par Baforda ziedojumiem, tikai, protams, jāievēro segregācija; vēl jāpiemin jaunā baznīca, veselības aprūpes centrs un zirgu muzejs, ko grib dibināt R. Rāzerfords Dinvidijs. Bet pilsētā nav nevienas bibliotēkas, nav mākslas un mūzikas, nav pat kinoteātra. Trūcīgajiem cilvēkiem nav nekādu nodarbību, atliek vienīgi sēdēt un noskatīties, kā sarūsē vecie automobiļi. — Aizrāvusies stāstīšanā, Mistija pārlauza zīmuli, ko turēja pirkstos. Piecēlies no avīžu kaudzes, uz kuras bija gulējis, viņas suns piegāja klāt un ielika galvu viņai klēpī.

Nomierinājusi suni, ko ar spējumu bija iztrūcinājusi, viņa piecēlās un, paņēmusi spieķi, pa cementa klonu aizkliboja līdz aktu skapim, kas stāvēja pie sienas. No turienes viņa izvilka biezus aktu vākus un atgriezusies pasniedza tos Maikam.

— Pirmais darbs tev būs iekasēt visu, kas te iekšā. Varbūt tev kā ienācējam no ārienes būs vieglāk to izdarīt nekā man. Jo cilvēki bagātāki, jo mazāk tiem rūp nokārtot sīkas lēses. Ieskaties šinī sarakstā. Tur ir miljonāri, kam pieder milzīgas fermas un sacīkšu zirgu staļļi, bet nieka divarpus dolārus par Sun viņi nav samaksājuši divus gadus.

— Kālab tad tu turpini viņiem avīzi piesūtīt?

Mistija nīgri pavīpsnāja. — Tiklīdz es pārtrauktu viņiem piesūtīt avīzi, viņi droši vien ar mani vairs nesarunātos. Viņi vienkārši nesaprastu. — Viņa no jauna uzmeta Maikam pētīgu skatienu. —Vai tu tiešām domā, ka spēsi atjaunot Sun, padarīt to par avīzi, ar kuru var lepoties, kāda tā bija mana tēva laikā?

— Mēģināšu.

— Maikl Leitimer, tu esi jucis! — Un tad viņa pasmaidīja, un smaids iemirdzējās ar tādu pēkšņu gaismu, kas bija pielīdzināma pēcpusdienas saules spožumam, šai brīdī izlaužoties cauri aizkūpējuŠajiem logiem tā, ka redakcijas istabas putekļi pārvērtās vieglā, zeltainā dūmakā.

— Vai tas jāsaprot, ka tu pārdosi? — Maiks jautāja. — Par tādu cenu, kādu es spēju piedāvāt?

— Naudai nav nozīmes. Svarīgi ir tas, ko tu vari piedāvāt. — Viņa pacēla galvu un paskatījās uz fotogrāfiju pie sienas virs rakstāmmašīnas galdiņa. Attēlā bija redzams bārdains vīrs, acīmredzot Mistijas tēvs.

— Maikl Leitimer, — viņa sirsnīgi sacīja, — man ir tāda sajūta, ka tu esi manu lūgšanu piepildījums.

— Tas ir brīnišķīgi, Maik! — Šellija priecīgi iesaucās, kad Maiks viņai pastāstīja, ko Mistija teikusi. — Par to tev nemaz nebija jāuztraucas. Es zināju, ka viņa būs ar mieru avīzi tev pārdot. Ejam nu uz banku.

Vecā bankas ēka ar baltiem pīlāriem, platām ozolkoka durvīm, kam bija tverekļi lapsu galvu izskatā, un pilsētas emblēmu — sarkani nokrāsotu, kokā izgrieztu skrejošu lapsu, bija restaurēta un modernizēta.

Bankas iekšienē grīda svaigi novaskota. Veco koka spalvaskātu un spalvu vietā, ar kurām nevarēja parakstīt, tāpat arī pusizkaltušo tintnīcu vietā saliktas lodīšu pildspalvas, lai cilvēki ar tām varētu parakstīties uz čekiem, kas izrotāti ar to pašu skrejošās lapsas attēlu, kāds redzams tiklab uz mašīnas vadītāju atļaujām, kā arī karogos, kas Šelbērnas kausa izcīņas dienā plīvo stabu galos.

Pie visām sienām bija gleznas ar medību ainām, bet uz letes stāvēja liels sudraba trauks ar pavasara puķēm.

Tā kā Polopīts Bafords bija treniņā, kabinetā viņus ieaicināja Togo Boldvins. Bankas viceprezidents bija vidējos gados ar jau paplāniem brūniem matiem, sārtu seju, kas liecināja par aktīvu āra dzīvi, un augumu, kas bija paguvis krietni aptaukoties. Atnācējus viņš sagaidīja ar smaidu un izturējās tā, it kā gandrīz gribētu atvainoties. Šellija bija Maikam pastāstījusi, ka Boldvins ir pašu cilvēks, dzimis un audzis Šelbēmā. Viņa tēvs esot «ķertais» Boldvins, kas pilsētā pārzinot zirgu transportu. Kad daktera Vetersa vecākā meita izšķīrās ar Bounsu Bleķu, Togo viņu apprecēja, un viņa priecīgu prātu piedzemdēja tam piecus bērnus.

Togo izskatījās tāds kā maķenīt saburzīts, toties viņa kabinets radīja gandrīz bardzības iespaidu. Vienu sienu aizņēma milzu litogrāfija Lapsu mednieka sapnis, tieši pretī rakstāmgaldam karājās veclaicīga Mednieku biedrības biedru grupas bilde. Trešā sienas rota bija izbalējusi dagerotipija, kas rādīja Šelbērnas strēlnieku atkalapvienošanos 1895. gadā — no karavīru laiviņcepuru apakšas objektīvā blenza apmēram pussimts vai nedaudz vairāk bārdainu vīru.

— Mans sencis karoja kopā ar Šellijas senci, — Togo paskaidroja, pamanījis, ka Maiks vēro fotogrāfiju. Viņš atspieda elkoņus uz galda.

— Labi gan, Šellij, ka esi atkal Ielejā un turklāt ar visu vīru. — Viņa balsī skanēja nedrošība. — Saradies tik daudz jaunu, svešu cilvēku. Un daudzi nemaz nav tādi kā šejienes ļaužu. — Viņš pagriezās pret Maiku. Spējais smaids bija tikpat negaidīts kā pārmaiņa uzvedībā, nekādas atvainošanās vairs. — Ko varu darīt jūsu labā, mister Leitimer?

Maiks atsaucās tikpat tieši. — Aizdot man naudu. — Un viņš īsi un skaidri pastāstīja par Sun.

Togo raudzījās abiem apmeklētājiem garām uz fotogrāfiju pie sienas. Tad jautāja: — Kāds jums ir nodrošinājums?

— Nekāds, — Maiks atteica. — Vienīgi es pats.

— Kur jūs dzīvosiet?

— Šelbernu muižā. Man nepieciešami pieci tūkstoši iemaksai.

Togo vēl joprojām pētīja fotogrāfiju. — Labāk ņemiet vairāk, — viņš apcerīgi sacīja. — Vismaz divdesmit. Jums no jauna jārada aprite un reklāma, sludinājumi, bez tam jums būs vajadzīgas jaunas mašīnas. Linotips un jauna iespiedmašīna.

Maika jaunangļa piesardzība saspicēja ausis. — Negribu pārāk dziļi iekrist parādos. Un ar kādiem noteikumiem jūs aizdosiet?

— Kad runa ir par kādu no Šelbēmu dzimtas, — Togo gandrīz pieglaimīgi sacīja, — tad runa ir par godu, ne par noteikumiem. Šinī zemesmalā, mister Leitimer, Šelbērnu vārds nozīmē daudz.

Viņa acis novērsās no Mednieku biedrības bildes. Sekundes sīkdaļu tās sastapās ar Šellijas acīm. — Ielejai Sun ir vajadzīga, — viņš ātri nobēra. — Nepārprotiet mani. Mistija strādāja krietni. Es gan daudzējādā ziņā nebiju ar viņu vienisprātis. Tomēr avīzei nepieciešams vīrietis... — Viņš pievilka piezīmju bloku tuvāk un, paņēmis no sudraba trauciņa rakstāmo, uzskricelēja dažus skaitļus.

— Mēs turamies pie politikas aizdot naudu, balstoties uz personību, nevis uz nodrošinājumu. — Viņš atzvēlās dziļāk krēslā. — Kamēr vien kādam neienāk prātā sagandēt Ielejas veidolu. Mēs, piemēram, negribam pieļaut, ka uzrastos kāds pārveidotājs, kas te sabūvētu lērumu neglītu dzīvokļu māju. Es viņiem tad saku — viņu ādas krāsa mani neinteresē — lai ir balti, melni vai zili — ja vien viņu nauda ir zaļa.

Viņš salika visus pirkstu galus kopā. — Protams, tik lieli aizdevumi, kāds nepieciešams jums, jāapspriež direktoru sapulcē. Taču nākamā tāda sapulce nebūs drīzāk kā pēc mēneša. Un man Šķiet, jums nauda vajadzīga tūliņ. Šajā gadījumā, — viņš no jauna palūkojās uz Šelliju, — domāju, ka varētu pieļaut izņēmumu. Esmu pārliecināts, ka mūsu prezidentam nebūs nekādu iebildumu. Kamēr runa ir par mis Šelliju, es ar lielāko prieku uzņemos pilnu atbildību.

Tad viņa zilo acu skatiens ātri pavērsās uz Maiku. — Šelbērnu vārds mums vienmēr būs pietiekams nodrošinājums.

Šelbēmi!

Pateicoties šim uzvārdam, es tagad, šajā jaukajā svētdienas rītā, esmu nedēļas avīzes redaktors un izdevējs. Šis vārds, kas derēja par nodrošinājumu, deva man iespēju nopirkt 1863. gadā nodibināto un pēc tam bez pārtraukuma ik nedēļu iznākošo avīzi, un tā tiek iespiesta tanī pašā vecajā ķieģeļu ēkā, kādreizējā nomas zirgustallī. Viens no Maika pirmajiem jauninājumiem bija aizstāt bīdāmās ielas durvis ar lielu bieza stikla skatlogu, lai pilsētas iedzīvotājiem būtu brīvs ieskats, kā tiek iespiesta viņu avīze. Pēc tam viņš uzdeva vienam no Vašingtona Teilora vīriem ar apzeltītiem burtiem uz durvju stikla izzīmēt avīzes nosaukumu, dibināšanas gadu un devīzi « Veritas vincit» (Patiesība uzvar).

Šajā septembra dienā, piebraucis un apturējis džipu pretī redakcijai, viņš ievēroja, ka stiklam gauži nepieciešama nomazgāšana un ka vārdam «patiesība» daļēji noberzies zeltījums.

Vecais rakstāmgalds ar noritināmo virsbūvi, tas pats, ko Mistijas Montegjū vecvectēvs Čārlzs bija lietojis, kad nodibināja savu nedēļas avīzi, bija krautin apkrauts ar papīriem, vēstulēm, nelasītām slejām. Maiks instinktīvi pārlaida skatienu darbistabai, it kā ikviens sīkais guvums, ko izdosies pamanīt, palīdzētu atjaunot spēkus, kas pašreiz šķita ļoti nepieciešams.

Plānās sienas, kas atšķīra Maika darbistabu no ražošanas telpām, bija no vienas vietas visai nevīžīgi apspraudītas ar neielogotiem citātiem un fotogrāfijām. Atzinības raksti, ko Mistijas tēvs un arī Mistija saņēmuši no pavalsts un preses apvienībām par tēlojumiem un ievadrakstiem, visi bija krietni veci.

Fotogrāfiju vidū bija arī Šellija seglos Vientieša mugurā un gubernatora foto ar autogrāfu — pateicībā par Sun līdzdalību un palīdzību kampaņā «Saglabāsim Virdžīniju skaistu». Tieši pretī rakstāmgaldam, uz sienas, kur apstājās skatiens, tiklīdz viņš pacēla acis no rakstāmmašīnas, karājās abstraktā glezna dzelteno narcišu tonī — to Šellija viņam bija uzgleznojusi drīz pēc pārcelšanās uz Ieleju, un tā ienesa gaismu un krāsainumu nemīlīgajā, piedrazātajā telpā. Grāmatas bija sakrautas kaudzēs pie sienas, komplektējamie avīžiz-griezumi šā tā sabāzti plauktos un sen vairs netika iešūti vākos. Grīda arī labu laiku nebija slaucīta.

Džūbels Džonss nerādījās darbā jau visu nedēļu. Kad Maiks pēdējoreiz viņu izpirka no cietuma, tad arī nobrīdināja, ka nekavēsies atlaist no darba, ja vēlreiz manīs piedzērušu.

Džūbels bija redakcijas un tipogrāfijas apkopējs, kad Maiks avīzi nopirka. — Tas ir nekam nederīgs cilvēks, — Mistija brīdināja Maiku. — Viņš pieder pie tiem, kuru dēļ civiltiesību ieviešana var aizkavēties vēl simt gadu. Es pati nesaprotu, kālab viņu turu darbā.

Maiks saprata, kālab. Džūbelam nebija, kurp iet. Viņš bija paraugpiemērs tam, ko spēj izdarīt cilvēka necienīgi, slikti dzīves apstākļi vairāku paaudžu ilgotnē, izglītības trūkums un tas, ko Vašingtons Teilors nosaucis par pāris gadsimtu ilgu smadzeņu skalošanu.

Ar Džūbelu allaž atgadījās visneticamākais. Kad no lino-tipa izlidoja izdedzis, tas trāpīja Džūbelam tieši labajā acī, gandrīz padarīja viņu aklu, un ar zilu aci viņš nostaigāja dažu labu dienu. Džūbels cieta no dīvainas deguna asiņošanas, kas lāgiem uznāca ne no Šā, ne no tā, un tad viņš nelaimīgs šļūkāja apkārt, turēdams pie deguna ar asinīm piesūkušos lupatu.

Reiz, pārvietojot lielās preses veltni, dzelzs stienis neviļus nokrita tieši Džūbelam uz kājas un salauza vairākus sīkus kauliņus. Ik nedēļu viņam no piektdien saņemtās algas pirmdien vairs nebija nekā. Nauda bija pagaisusi, Džūbels nekad nezināja, kur un par ko. Gandrīz ne diena nepagāja, kad pie Maika neieradās Džūbela kreditori, pieprasīdami samaksu par tādām lietām kā radiotranzistors, polsterēta slēpošanas jaka vai vienkārši par piena piegādi uz sašķiebto būdu, kur mitinājās viņa dēli Džims un Bārdijs, ko māte bija pametusi.

Bārdijs tagad dzīvoja tuvējā ciemā pie kādas radinieces, bet Džimijs bija pārcēlies uz Šelbērnu muižu, mācījās par staļļapuisi pie Vidžīniasitija; jāt un zīmēt viņam mācīja Šellija.

Iezvanījās telefons un iztraucēja Maiku no domām. Meiss, cerīgi nodomāja Maiks un paķēra klausuli. Taču nē — zvans nebija no Vašingtonas. Zvanīja Džūbels.

— Redaktora kungs, esmu ietupināts! — sacīja Džūbels tādā tonī, it kā pavēstītu varoņdarbu. Kad Maiks tikai

nopūtās, neizrādīdams pārsteigumu, cietumnieka balsī iezagās vilšanās rūgtums.

— Mani iespundēja par drātēšanos.

Sarunā iejaucās Česters Glovers. Policists smiedamies paskaidroja: — Viņš grib sacīt, ka par huligānismu. Kopā ar vēl vienu no Bellvī mellajiem ielauzās Dēlijas virtuvē. Kad būs izgulējis dzērumu, laidīšu viņu laukā.

Nepatikšanas ar apkopēju bija tīrais nieks salīdzinājumā ar problēmām, ko Maikam drīzumā nāksies risināt. Nebija ne mazāko Šaubu, ka tad, kad noskaidrosies viņa loma desegre- , gācijā, viņš zaudēs gan politiski nozīmīgo vīru, gan naudīgo pilsoņu atbalstu. Arī pavalsts un apgabala oficiālo materiālu zaudējums būs smags trieciens.

Restaurācijas periodā bija laiks, kad ik jauna diena solīja ko jaunu —jaunus sludinājumu devējus, jaunus abonentus. Arī Šellija palīdzēja, ieradās pēcpusdienā, cienāja ar tēju gan viņu, gan darbiniekus, lasīja korektūras, piekopa darbistabu — iztīrīja pelnutraukus un papīrgrozus, bet vakaros pirms avīzes iznākšanas palīdzēja locīt tikko iespiesto jauno numuru. Smagais darbs, laba sadarbība ar temperamentīgiem burtličiem un iespiedējiem, mašīnas, kas lāgiem niķojās, visādu pasākumu apmeklēšana, starplaikā steigā sacerētie ievadraksti — tas viss nesa augļus. Gada laikā metiens trīskāršojās. Pieauga gan vietējo, gan visas valsts sludinājumu un reklāmas apjoms.

Tā kā viņam daudzkārt bija sacīts, ka neviens no valsts Ziemeļiem nespēj izprast Dienvidus, ka vienīgi dienvidnieki zina, kā jāizturas pret nēģeriem, un ka problēmas rodas vienīgi tad, ja ziemeļnieki sāk jaukties lietās, par kurām tiem nav nekādas sajēgas, viņš bija turējies pie ierastajām mērauklām. apgrozījās vietējos pilsoniskajos klubos, glaudīja pa spalvai uzraudzības iestādes un politiķus, izvairījās no strīdiem. Viņš bija iemanījies satikt un būt mierā ar visiem, tikai ne pats ar sevi.

Gada beigās viņš jau varēja atmaksāt daļu aizņēmuma un nopirkt jaunu iespiedmašīnu. Sludinājumu netrūka, draugu

un laba vēlētāju ari ne. Šellija draugu priekšā dižojās un lepojās gan ar avīzi, gan ar viru.

Nauda, sievas līksmošanās un ļoti tīkamā apziņa par paša iemantoto labo slavu neparko nebija samierināma ar izpratni par krietnumu un godīgu spēli. Vai viņš tiešām drīkstēja vadīt avīzi un tai pašā laikā palikt neievainojams, mazieinteresēts un vispār nostāties nomaļu? Visas apkārtējās avīzes tā darīja. Daily, kas piederēja Bafordam, bija mīksta un ļāvīga kā lauku sviests. Un pelnīja labu naudu.

Gaisotni pārmaiņām sagatavoja Sun locīšanas vakari.

Reiz Ambrozs Vebsters iegadījās spiestuvē vakarā, kad tikko bija iespiesta avīze. — Ak tā, — fermeris pabrīnījās, — jūs tās lokāt ar rokām.

Kad Maiks, tikko ieradies no lielas pilsētas dienas laikraksta, ieraudzīja, cik primitīvi viss noris Sun tipogrāfijā, viņu pārņēma šausmas. Pirms tam viņam nebija ne prātā ienācis, ka tās var «locīt ar rokām». Viņam par avīzes iespiešanu bija priekšstats, ka papīrs tiek ielikts vienā iespiedmašīnas galā, bet otrā izslīd ārā gatava avīze, glīti salikta pa lapām, salocīta, pilnīgi sagatavota iekraušanai mašīnās un nosūtīšanai pie lasītājiem.

Sun praksē avīzes izdošanas process norisēja tikai mazliet citādāk nekā tad, kad Bendžemins Franklins izgudroja krāsni, ar ko apsildīt tipogrāfiju. Tipogrāfijā bija tiešām tikai pats nepieciešamākais, viss iekārtots ap gadsimtu miju, kad avīzi nopirka Mistijas vectēvs, proti, linotips bija viens no pašiem pirmajiem, kādi vispār izgatavoti. Ik nedēļu tika iespiesti pieci tūkstoši avīzes eksemplāru, katram divdesmit četras lappuses. Tas nozīmēja, ka tika salocītas 120 000 lapaspuses, iekšlapas saliktas pareizā kārtībā, lai visbeidzot būtu salocīta gatavā avīze. Viss ar rokām.

Sun salocīšana prasīja laiku, kas svārstījās no trim līdz astoņām stundām atkarībā no strādnieku skaita un zināmā mērā arī no publikāciju tematiem. Tādās reizēs, kad temati interesēja jauniešus un vilināja arī izdevēja asprātība, locītājiem piebiedrojās vidusskolnieki.

Avīzes iznākšanas priekšvakarā pulksten piecos durvis atvērās un tipogrāfijā ienāca tie, ko Mistija dēvēja par «streiklaužu komandu».

Maika darbības sākumā no Mistijas pārmantotais avīžu locītāju vecums svārstījās no četrpadsmitgadīgā Džeinija Gil-berta, kura tēvs pārzināja benzīna uzpildes staciju, līdz septiņdesmitgadīgajai mis Letijai Millerei. Nostrādājusi visu dienu pastā, mis Letija sacīja, ka ar to darbu viņai nepietiekot un viņa labprāt piepalīdzēšot, ja būs vajadzība. Viņa tipogrāfijā allaž plīvot ieplīvoja, cepurīti virs vienas dzīvīgi dzirkstošas brūnas acs novilkusi, piedevām ar pilnu kabatu aprakstītu atklātņu, ko bija izvilkusi no pasta kantora papīrgroziem, kur tās mēdza samest adresāti — totalizatoru bukmeikeri. Rūpīgi izlasījusi un izstudējusi visas atklātnes, ko sūtījuši vietējie iedzīvotāji derību sakarā, mis Letija bija lieliski informēta par to, kurš patlaban atrodas Palmbīčā, kurš Saratogā zirgu skriešanās sacīkstēs, kurš Espenā slēpo.

Ja nebūtu tā viena atgadījuma ar Džimiju Džonsu, apkopēja vecāko dēlu, locītāju vakarēšanas nekad nebūtu piedzīvojušas integrāciju, nekad nebūtu izveidota Cilvēkattiecību padome.

Tajā pirmajā vasarā avīžu locīšana kļuva par tādu kā jauniešu neoficiālu kustību. Vecāki lūdza Maiku, lai pieņem viņu bērnus un nodarbina avīžu locīšanā, paskaidrodami, ka tādējādi pusaudži tiekot atturēti no blandīšanās pa ielām. Džimijs bija viens no lielākajiem dauzoņām. Tajos vakaros, kad vajadzēja locīt avīzes, Maiks pamanīja Džimiju ar mazo brālīti Bārdiju pie rokas stāvam universālveikala durvīs un ilgu pilniem skatieniem noraugāmies, kā pulcējas avīžu locītāji. Vienu vakaru, kad Maikam nebija pilns skaits strādnieku, viņš impulsīvi uzrunāja Džimiju — vai šis negribētu nākt palīgā.

Uz mirkli zēna vājais ģīmītis atdzīvojās. Taču tūdaļ atkal apmācās. — Nesanāk, man jāvāc Bārdijs.

Skaidri zinādams, ka pārkāpj likumu, kas liedz nodarbināt bērnus, viņš nevilcinājies sacīja: — Ņem viņu līdzi.

— Esiet gan piesardzīgāks, — Česters Glovers drūmi viņu brīdināja, kad izdzirda šādu nodomu. — Tie mellie visi ir garnadži. Nedabūsiet ne apskatīties, kad rakstāmmašīnai būs pieaugušas kājas.

Čestera, kuru dēvēja par Česteru cietumsargu, pareģojums nepiepildījās. Džimijs strādāja klusēdams un cītīgi un, kad avīzes bija salocītas, viņš vēl pakavējās, lai uzslaucītu grīdu.

Vienā avīzes iznākšanas priekšvakarā Maiks pēdējā brīdī uzzināja, ka notiek plašas beisbola sacīkstes un daudzu no parastajiem locītājiem darbā nebūs. Kad visi iespējamie palīgi bija aptaujāti, Džimijs bikli piebilda, lai viņš piezvanot uz Masterkorneru sludinātājam Jangam. Tikai dažas dienas pirms tam Maiks bija ievērojis vecīgo nēģeru sludinātāju universālveikalā iepērkamies un apvaicājies pārdevējam, kas šis cilvēks ir.

— Tas ir vecais savādnieks, kas Masterkornerā vada grūti audzināmo bērnu skolu.

Sludinātājs neko nejautāja, bet tūliņ pateica, ka ļoti labprāt izlīdzēšot. Un drīz vien piebrauca viņa vecais pikaps, pilns ar dūšīgiem pusaudžiem.

Tā Masterkorneras zēni kļuva par pastāvīgiem avīžu locītājiem. Nostājies starp Mistiju, kas sēdēja uz sava augstā ķebļa, un mis Letiju, kura strādājot gan bija aizsējusies raupju priekšautu, tomēr jocīgo cepuri nebija noņēmusi, darbā piedalījās arī pats sludinātājs savā tumšajā garīdznieka tērpā.

Laikam ritot, Maiks aizvien vairāk sāka apbrīnot sludinātāju Jangu un viņa ikdienas darbu. Viņš bija sīka auguma, smalkiem kauliem, sirmiem matiem un askētisku seju; pats atzinās: «jāteic atklāti un godīgi, ka vairāk par četrām klasēm skolā mācījies neesmu»; taču, izlasījis, ko vien spēja sadabūt, viņš bija iemācījies runāt un spriest gandrīz par visu. Viņam bija silta, mīlīga balss, un savos ļaudīs viņš baudīja dziļu cieņu un apbrīnu gan kā dievvārdnieks, gan arī kā audzinātājs. Melusīna mēdza sacīt, ka par to, cik labs un derīgs ir dievvārdu sludinātājs, viņa spriežot pēc tā, vai sprediķa laikā bungājot ar kāju pa grīdu vai ne, un piebilda, ka, klausoties Janga sprediķī, sēžot klusu kā pelīte un karstā vasaras laikā pat vēdekli nepavēcinot.

Jangs bija tik spējīgs sludinātājs, ka būtu varējis iemantot pārziņā jebkuru nēģeru baznīcu. Taču viņš labāk izvēlējās palikt Masterkornerā, kur pirms vairākiem gadiem bija izveidojis unikālu vasaras skolu.

Viņa audzēkņi bija mazgadīgie likumpārkāpēji no graustu rajoniem. Sākumā, kamēr skolai vēl nebija internāta, audzēkņiem naktsmājas deva pilsētiņas nēģeru ģimenes. Toreiz visa apkārtne bija kājās. Polopīts Bafords savā īpašumā nostādīja sargposteņus. Majors Delongs šāva uz skolēniem ar skrotīm. Sestdienu pēcpusdienās, kad skolēniem bija atļauts ierasties pilsētā un tos savā vecajā pikapā atveda Jangs, tērpies melnajā sludinātāja ģērbā, Cietumsargs Česters allaž atrada kaut kādus ieganstus — slaistJšanos pa ielām vai sabiedriskā miera traucēšanu, lai piespiestu tos drīzāk sēsties atpakaļ pikapā un braukt projām no pilsētas.

Kad daži zēni tika aizturēti it kā par sīkām zādzībām, kaut gan apgalvoja, ka neesot neko aiztikuši, ka vienīgi skatījušies, sludinātājs Jangs aizliedza saviem audzēkņiem atstāt Masterkorneru. Kaut arī vēlāk atklājās, ka konfekšu paciņas veikalā bija nočiepis Būda Bafords, nēģeru skolēni uz pilsētu vairs nebrauca.

Kad Vašingtons Teilors, vietējais pilsoņtiesību cīnītājs, mudināja rīkot sēddemonstrācijas un vispār cīnīties aktīvāk, Jangs sludināja pacietību un mērenību.

— Mums ar cilvēkiem jāsastopas, tie jāiepazīst, jāiemāca audzēkņiem ne tikai dziedāt un Dievu lūgt, bet ari pareizi dzīvot.

Lai sagatavotu savus ļaudis tai dienai, kad tie brīvi drīkstēs ieiet Kovertsaidas viesnīcā pasūtīt un paēst pusdienas, apmācībā jāietver viss — ari prasme pareizi lietot nazi un dakšiņu, kā nākas nodot pasūtījumu. Valoda, manieres, māka labi ģērbties, vispārēja uzvedība. Viņš rūpējās par labiem pasniedzējiem, kas bērniem radītu izpratni gan par moderno mākslu, gan par antropoloģiju.

Maiks publicēja aprakstu par Masterkornerās skolu, un to uztvēra kāda radiostacija, pēc tam rakstu ievietoja vienā no lielajiem vispāmacionālajiem žurnāliem. Progresīvi mācību spēki brīvprātīgi pieteica savu līdzdalību. Sāka plūst arī bagātīgi ziedojumi.

Kad skola, kurā bija apvienotas mācību telpas ar internātu un kuru skolēni būvēja Vašingtona Teilora un viņa komandas vadībā, pacēlās Čārlza Šelbēma kādreizējās akadēmijas ar sausseržiem aizaugušajās drupās, Masterkorneras vasaras skola pārauga īstā visa gada skolā, kurā no noziedzīgās vides izbrīvētie nēģeru pusaudži varēja apgūt vidusskolas izglītību, un «integrācijas mācību» varēja apgūt ikviens neatkarīgi no vecuma.

Šajā periodā Maiks īsti iepazinās ar Vašingtonu Teiloru.

Sludinātājs Jangs bija tas, kas Maikam ieteica nolīgt Vašingtona celtniecības firmu, lai redakcijā īres staļļa durvju vietā iebūvētu lielo skatlogu. Vašingtons augumā bija sešas pēdas un trīs collas garš, un viņa vectēvs bija baltais. Tie, kam bija gara atmiņa un kas prata ciešāk ielūkoties, nevarēja nepamanīt Šelbēmu izskata pazīmes izcilnajos vaigu kaulos, aso, degošo skatienu. Un, kaut arī viņš izturējās pilnīgi nevainojami, kaut kas viņā cilvēkus satrauca. Palika iespaids, ka viņš redz tiem aiz muguras, apkārt un cauri un ka iekšķīgi par tiem zobojas.

Viņš bija lielisks mūrnieks un namdaris, labi orientējās visos celtniecības aspektos un bija vienīgais nēģeris Ielejā, kam piederēja pašam savs uzņēmums.

Kad Vašingtons Teilors nopirka zemes gabalu līdzās Ielejas skolai un sāka būvēt mūra dzīvojamo māju savai ģimenei, Polopīts gribēja viņu no tās vietas izsvēpināt un blakus Teilora īpašumam iekārtoja cūku fermu zemes gabalā, kas piederēja viņam. Taču, kad cūku fermas ietekme kļuva jūtama arī skolā, kur teju teju būs jāsāk mācīties viņa vienīgajam dēlam Pīteram Jaunākajam (kas bija iesaukts par Budu), Polopītam neatlika nekas cits, kā iesākto ideju atmest un izdomāt kaut ko jaunu. Tas izpaudās vispirmām kārtām tā, ka viņš salīga citu firmu celtniekus visiem būvdarbiem savās daudzajās fermās un lūkoja pierunāt arī kaimiņus darīt tāpat. Taču arī šis nodoms cieta neveiksmi.

Kad pēc kara aizvien vairāk cilvēku sāka pirkt un restaurēt vecās mājas, Vašingtons Teilors un viņa vīri bija vienīgie amatnieki, kas prata vecās dzegas iebūvēt pareizā slīpumā, atjaunot ar cirvjiem tēstās sijas un senlaicīgās koka daļas salikt celtnēs tā, lai jaunie veidojumi nebūtu atšķirami no īsti vecajiem. Arī Zegerens, kad sāka atjaunot Belliouru, noslēdza līgumu ar Vašingtona Teilora firmu. Tagad Vašingtona vecākais dēls Džons uzņēmumu bija izvērsis vēl plašāk un kļuvis bagāts.

No saviem daudzajiem bērniem un mazbērniem Vašingtons visstiprāk bija pieķēries desmit gadus vecajai mazmeitiņai Lūsijai Mejai. Meitene cieta no bērnu triekas sekām — viņai bija paralizētas kājas. Vectēvs noņēmās stundām, lasīdams viņai priekšā, kā arī mācīdams vēsturi un matemātiku. Vienu vakaru avīžu locīšanas laikā viņš parādīja Šellijai zīmējumu, ko Lūsija Mēja viņam uzdāvinājusi. Šellija uzreiz ievēroja meitenes lielās dotības un pati pieteicās divreiz nedēļā par skolotāju. Kopš tā laika Lūsija Mēja, tikko pabeigusi parastās mācības, nodevās zīmēšanai.

Pēcpusdienās Vašingtons bieži tika redzēts vizinām meitenīti līdz konditorejai pēc saldējuma. Tā kā nēģeriem nebija atļauts pasēdēt pie marmora letes, lai kaut ko iebaudītu, tad Lūsija Mēja savā braucamkrēslā gaidīja vectēvu atgriežamies ar pirkumu.

Pēc zināma laika Maiks konstatēja, ka barjera, kas līdz tam pastāvēja balto un nēģeru sarunās, pamazām sagruva. Viņš sāka ievērot nēģerus kā individuālas personības, ne vairs kā amorfu masu. Un nokaunējās, kad pamanīja, ka, līdzīgi daudziem baltajiem, runājot sacīja vienkārši «viņi» vai «tie», neizceļot tos kā atsevišķus cilvēkus ar vārdu, savdabībām un individuālu raksturu. Pamazām viņa paša inteliģence ņēma virsroku. Viņš sāka jautāt, ieklausīties un ievērot smalkās atšķirības, kā viņa paziņas nēģeri sarunājas ar viņu, kā savā starpā, kā ar citiem baltajiem. Cits ar citu sarunādamies, viņi nepavisam nerunāja, galvas klanīdami, vārdus stiepdami, tēlodami verdzisku padevību, kā mēdza izturēties, sazinoties ar baltajiem. Ar viņu pašu gāja puslīdz pa vidu. Lai gan neviens neatļāvās nekādu tuvināšanos un viņš allaž bija «redaktora kungs» vai «misters Leitimers», tomēr tie sāka viņu uzskatīt par cilvēku, kam var uzticēties. Juzdami viņa simpātijas, tie pastāstīja par grūtībām darba dabūšanā, par savām vēlmēm pēc labākiem mājokļiem, pēc iespējām tikt pie izglītības. Kad viņš kļuva vēl atsaucīgāks, viņam atklājās šo cilvēku apspiestības gadsimtos iegrauzušās ciešanas un izmisums. Viņš sāka par to runāt ar mācītāju Čemberleinu, Mistiju, Hanteru Dženiju un citiem, kas viņu uzklausīja. Vienu vakaru viņš tos visus uzaicināja uz Sun redakciju, lai tie satiktos ar sludinātāju Jangu un Vašingtonu Teiloru.

Tovakar piedzima Cilvēkattiecību padome. Un tās nedēļas avīzes numurā sākās Maika raksti par integrāciju.

Neviens neņēma viņu par pilnu. «Gan viņam tas pāries,» sprieda Polopīts, «lai padzīvo vien te kādu brīdi.» Majors Delongs, jāteic gan — bijušais majors, bija gluži tādās pašās domās. Sun bija viņu pacildinājusi, kad viņš aizgāja pensijā, tālab viņš jutās jaunajam redaktoram parādā zināmu pateicību. «Nu, ko jūs no viņa gaidāt?» majors sacīja. «Viņš ir jeņķis. Un visi jeņķi iedomājas, ka var atrasties šeit un pārgrozīt to, kas pastāvējis gadu simtus.»

Šellijas draugi sprieda apmēram tāpat, saglabādami nevērīgo, mazliet ironisko iecietību, kādu turēja rezervē attiecībās ar tiem, kas nepiederēja tieši viņu lokam, tomēr bija ar to kaut kā saistīti. Rotariešu klubā, Ārējo karu veterānu apvienībā, Vecāku un skolotāju asociācijā, kā arī visos citos klubos un komitejās, kuru biedrs un loceklis viņš tagad bija, pret viņu izturējās ar toleranci, kam piemita humoru mīloša pieskaņa. «Jūs taču neticat tam, ko rakstāt savā avīzē?» Kad viņš apgalvoja, ka tic gan, paziņas viedi palocīja galvu un noteica, ka, padzīvojis Dienvidos ilgāk, uzņemšot citu meldiņu.

Pagāja ilgāks laiks, līdz Ielejas ļaužu noskaņojums sāka mainīties. Tas kļuva jūtams gaisotnē, novērstajos skatienos un piesardzībā, kādu daudzi sāka ievērot, sarunājoties ar viņu. Pēc sludinājumu līgumu izbeigšanās jauni līgumi netika slēgti, dažs pat nenogaidīja izbeigšanos, bet pārtrauca sludinājumus uzreiz. Viņš saņēma pat pāris anonīmu vēstuļu un dabūja atsaukties uz dažiem zvaniem, kas pavēstīja, ka viņš esot «nēģermīlis, komunists un vispār neģēlis».

Tieši šajā zeltainajā svētdienas rītā Ielejas iedzīvotāji sēdēja uz pulvermucas, paši to nezinādami. Problēma par sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumu desegregāciju bija sasniegusi klimaksu iepriekšējā svētdienā. Vienam pilsonisko tiesību cīņas aktīvistam, kas bija ieradies, lai noorganizētu demonstrāciju kaimiņu apgabalā, tika liegta apkalpošana drogu konditorejā. Viņa vārds bija Meiss, izrādījās pat, ka viņš ir šejienietis, Menesesa Brauna dēls. Gara auguma, kārns students, savulaik piekauts Birminge-mā, sēdējis cietumā Floridā, apmētāts ar akmeņiem Misisipi. Vaigā viņam stiepās gara rēta, un viena acs bija nopietni bojāta.

Kad viņš piespiedu kārtā gāja ārā no konditorejas, patlaban kopā ar kādu augstu pavalsts amatpersonu garām brauca senators Bentlijs. Viņi bija ceļā uz baznīcu, un viņus pavadīja vesels reportieru bars lielā mašīnā.

Vašingtona Teilora mājā nekavējoties tika sasaukta sapulce. Meiss uzstāja, ka tieši patlaban ir īstais brīdis rīkot demonstrāciju. Tieši tagad, kad klāt ir radio reportieri, kas pavada par liberāliem uzskatiem izdaudzināto senatoru, pilsoņtiesību likuma sponsoru. Tieši šinī brīdī par demonstrāciju dzirdētu visa pasaule.

— Vai mēs tiešām gaidīsim simt gadu? — viņš nikni kliedza. — Šis ir īstais laiks cīnīties un uzvarēt...

— Uzklausiet! — Maiks viņu dedzīgi pārtrauca. — De-segregācija notiks. Bet ļaujiet mums pašiem to paziņot, no brīva prāta.

— Āmen. — Teiktajam pievienojās arī sludinātājs Jangs. — Redaktora kungam taisnība. Mēs negribam, lai to dara ienācēji, cilvēki no malas.

— Pazemīgie krusttēvi Tomi! — Meiss sarūgtināts kliedza. — Baltīši nemainīsies. Nekad no laba prāta nemainīsies, viņi jāpiespiež ar varu.

— Mēs te negribam klausīties apsaukāšanā, — noteica Vašingtons Teilors. — Mēs rīkosimies tā, kā atrodam par pareizu.

Pēc ilgas runāšanas un spriešanas tika panākts kompromiss. Norunāja, ka Pilsoņattiecību padomei būs atvēlēta nedēļa kopienas desegregācijai. Ja nākamajā svētdienā darbs nebūs pabeigts, lai tad ripo galvas!

Nākamajā rītā Maiks, mācītājs Čemberleins un doktors Veterss devās apstaigāt visas sabiedriskās ēdināšanas vietas. Hanters Dženijs, kam piederēja Kovertsaidas viesnīca, bija pirmais, kas ierosinājumam piekrita. Hanters bija šejienietis, kas, atvaļinājies no dienesta flotē, bija atgriezies dzimtajā pusē, lai koptu savu saimniecību un bez tam piepelnītos ar zemes gabalu tirdzniecību.

— Kāda runa, — viņš noteica pārsteigtajiem apmeklētājiem. — Mēs jau sen esam izbeiguši segregāciju. Bet neviens tumšādainais jau nesper kāju te iekšā. Ja nāktu, es katru apkalpotu gluži tāpat, kā apkalpoju baltos. — Pārliecies pār leti, viņš piebilda: — Sasodīts, kāda varētu būt segregācija lapsas alā! — Viņš atspieda tetovētos delmus uz tīrās, spodrās letes. — Es domāju tā — jo drīzāk cilvēki šeit aizmirsīs kādreizējos vergu laikus un sāks domāt, kā pieklājas 1963. gadā, jo labāk mums visiem klāsies.

Kad pienāca piektdiena, visi, izņemot Doku Dikersonu, kam piederēja drogu veikals ar konditoreju, bija ar mieru atteikties no segregācijas.

Dokam Dikersonam bija pāri septiņdesmitiem, plāni sirmi mati un pieglaimīgi laipnas manieres. Viņš trešajā paaudzē vadīja ģimenes drogu veikalu.

— Mani darbinieki draud ar aiziešanu, — viņš novaidējās. — Misis Vainkūpa un Ētele neparko neapkalpošot melnos. Esmu izputināts. — Izbalējušās acis aiz briļļu stikliem pieplūda pilnas asaru. — Var jau būt, ka tas ir aplam, bet es nudien esmu pārāk vecs, lai vēl kaut kā mainītos.

Kad Maiks šo sarunu atstāstīja sludinātājam Jangam, nēģeris klusu noteica: — Baltajiem cilvēkiem tas viss ir kaut kas jauns un nedzirdēts. Maniem ļaudīm jāsaprot un jābūt pacietīgiem. Doks Dikersons ziedoja skolas jaunceltnei. Pērn viņš ziedoja baznīcai simt dolāru. Neviens visā ielejā nav tik daudz darījis manu ļaužu labā. Viņš ir apgādājis ar zālēm slimos un aizdevis grūtā brīdī naudu trūcīgajiem. Teikšu savējiem, lai viņu gan liek mierā.

Pirms atgriešanās mājās tanī vakarā, kad vajadzēja iet uz Zegerena balli, Maikam vēl pēdējoreiz piezvanīja no demonstrācijas organizētāju galvenās mītnes Vašingtonā.

— Autobusi sagatavoti, lai dotos ceļā. Būs piketi pie baznīcām un sēd demonstrācija pie drogu veikala konditorejas.

— Pilsētā segregācija atcelta, — Maiks atbildēja. — Solījums izpildīts, darbs padarīts.

— Neticu, — Meiss strupi atteica.

— Kad es jums saku, ka tā tiešām ir, — Maiks izmisīgi pretojās. — Atbrauciet pats un paskatieties.

— Es vēlreiz piezvanīšu, — sacīja organizators un nolika klausuli.

Maiks devās pie Doka Dikersona. Viņš pastāstīja, ko teicis sludinātājs Jangs, un pieminēja arī telefona vēsti no Vašingtonas.

— Šelbēmas labad, — Maiks lūdzās, — apkalpojiet viņus, kad viņi ienāks konditorejā. — Ienīzdams pats sevi, tomēr saprazdams nepieciešamību, viņš piebilda: — Jūs pats man sacījāt, ka Bentliji esot jūsu labākie klienti.

— Ne tik labi kā Bafordi.

Abi vīrieši klusēdami paraudzījās viens otrā. Tad, juzdams, ka pateicis visu, ko bija iespējams pateikt, Maiks pagriezās un devās uz durvju pusi.

— Pagaidiet! — Doks Dikersons viņam uzsauca nopakaļ. — Es viņus apkalpošu. Ak debess, apkalpošu viņus pats. Lai Dievs man piedod, nemūžam nebūtu domājis, ka man kaut kas tāds būs jāpiedzīvo. — Tad viņš pacēla balsi. Draudīgi pakratīdams pret Maiku pirkstu, viņš uzkliedza: — Bet par vienu es jūs brīdinu. Ja izcelsies kāda jezga, tad nekad vairs neviens melnādainis pie manas letes nesēdīsies!

Maiks palūkojās pulkstenī. Nupat jau drīz jāsākas dievvārdiem. Tuvākās stundas laikā no visām kancelēm paziņos par desegregāciju. Ar Vašingtonu Teiloru viņš nebija runājis kopš vakardienas. Visu rītu viņš nopūlējās, zvanīdams uz Meisa numuru, bet allaž saņēma centrāles atbildi, ka numurs neatsaucas. Vai tiešām demonstranti joprojām plāno ierasties pilsētā? To iedomājoties, Maiks notrīcēja. Bez policijas aizsardzības demonstrācija izplūdīs varmācībā. Ja tas notiks, tad visi komitejas pūliņi vējā. Mērenība lietišķajās aprindās, Cil-vēkattiecibu padomes noskaņu mīkstinošie argumenti, iespēja panākt jaunās kārtības mierīgu pieņemšanu, viss noslīdēs atpakaļ līdz sākotnējam izejas punktam.

Viņš vēlreiz uzgrieza Vašingtonas numuru.

Joprojām nekādas atbildes.

— Maikl, — ierunājās Mistija Montegjū. — Vai drīkstu piesēst?

Viņš bija tā iegrimis domās, ka nemaz nesadzirdēja Mistiju ienākam. Pietraucies kājās, viņš tai piebīdīja vienu no krēsliem, ko bija aizņēmies Šelbērnu muižā, bet vēl nebija atdevis.

— Debestiņ, protams, lūdzu, atsēdies. Un piedod manu neuzmanību, biju dziļi aizdomājies.

Atspiedusi spieķi pret rakstāmgaldu, Mistija uzmanīgi apsēdās. Acīmredzot viņa bija ceļā uz baznīcu. Ietērpusies zilibaltā raibā zīda kleitā, ar platmaļu cepuri galvā. Cepures platā mala bija pie matiem piesprausta ar adāmadatu. Viņa izskatījās vēsi svaiga un ļoti tīra. Redakcijas parastajā putekļu, iespied-krāsas un burtu svina smakā iejaucās viegla mimozu dvesma.

— Es zinu, par ko tu domāji, — Mistija klusu sacīja. — Arī es esmu sēdējusi tanī vietā, kur patlaban sēdi tu, un prātojusi, kā dabūšu drukā nākamo numuru. Tagad par to jāraizējas tev. Un tad vēl ienāku es un zogu tev laiku.

— Nē, Mistij, to nu gan tu nedari. — Un pēkšņi viņš saprata, ka nav runājis tukšu. Viņš negribēja, lai Mistija ietu projām. Vienmēr, būdams kopā ar Mistiju — vienalga, vai tā, kā viņi te sēdēja pašreiz, vai ari bija cilvēkos, likās, ka tā savu dziļo iekšējo mieru pārnes ari uz viņu. Šis miers un bez tam vēl kāda iedzimta, neatņemama drosme staroja no viņas.

— Maikl, — viņa atkal ierunājās, — zini, sākumā es domāju, ka tā būs tīrā svētlaime — būt brīvai, zināt, ka ir diezgan laika gan paspēlēt klavieres, gan apkopt dzīvniekus, izcept maizi, taisīt konservus, lasīt visas tās grāmatas, kurām senāk nekad nepietika vaļas. Bet nekā — Sendijs ir projām, un es jūtos vientuļa. Kā tev šķiet, vai es varētu šeit kaut ko piepalīdzēt? Manas gramatikas zināšanas nedara godu Šelbēr-nas Jauno dāmu skolai, bet, ja tu manus tekstus pakoriģētu, es varētu pastrādāt, alga nav svarīga. Tu varētu maksāt man pats pēc saviem ieskatiem, kādā vērtē turēsi, tādu algu maksā...

— Mistij, es nekad nespētu tev samaksāt to, ko esi vērta. — Maiks pasniedzās pēc pīpes. To saņemdams, viņš pamanīja, ka roka notrīs. Bez tieša sakara viņš piebilda: — Izņemot māti, mani nekad neviens nav saucis par Maiklu.

— Nu labi, Maikl, — Mistija smaidot atteica. — Vai es drīkstēšu nākt pastrādāt?

Maiks ar plaukstas virspusi paberzēja pieri. — Godīgi sakot, es lāgā nezinu, ko iesākt. Pēc šāsdienas paziņojuma atkritīs laba tiesa sludinājumu devēju, un es skaidri zinu, ka Bafords parūpēsies, lai apgabala oficiālie materiāli ari vairs nenonāktu pie manis. Jaunā prese un Šelbērnu muižas restaurēšana ... — Viņš intensīvi savilka plaušās dūmus no pīpes un turpināja: — Nupat drīz ir termiņš arī vienam maksājumam bankā...

— Polopīts vēl joprojām snaiksta nagus pēc šitās avīzes, — Mistija sacīja. — Maikl, to es nepārdzīvotu.

Maiks pasniedza viņai anonīmu atklātnīti, kurā viņš tika apsveikts par to, ka kļuvis «goda nēģeris». — Un pēc šāsdienas paziņojuma... vai tu tiešām vēl gribēsi, lai tavu vārdu saista ar Suni

Mistija nosvieda kartīti uz rakstāmgalda. — Protams.

— Būs vēl daudz sliktāk, iekams kļūs labāk.

— To es zinu. Un tālab gribu būt šeit.

Maiks vēroja slīpu saulstaru kūli no loga apspīdam Mistiju ar spožu zeltu. Instinkts viņam sacīja, ka tā ir ļoti vientuļa. Viņam ienāca prātā, ka ir tādi cilvēki, kas līdzinās Virdžīniasiti-ja vistām — tās sačubina sev ērtu, drošu perēkli un dzīvo nost. Bet viņš juta, ka Mistijas drošības sienas ir tādas pašas kā viņējās, kā, piemēram, tas dēļu aizslietnis, ar kuru viņš atdalīja šo savu darba stūri no tipogrāfijas. Tik un tā darba pulss un dzīvīgums spiedās tam pāri un cauri, turklāt dažreiz tik skaudri, ar tādu caursitošu spēku, ka bija nepieciešams just blakus kādu cilvēku, pret kuru atspiest plecu, zinot, ka šis cilvēks jūt to pašu un ka nav nekādas vajadzības kaut ko paskaidrot.

Impulsīvi viņš ar savu plato, tipogrāfijas krāsas notriepto plaukstu apsedza Mistijas roku. Viņš neapjēdza, cik ilgi bija tā sēdējis, turot tās roku un smeļoties no šā pieskāriena spēku un apņēmību, kad pamanīja, ka zelta staru kūlis aizēnojas. Paskatījies Mistijai garām, viņš ieraudzīja, ka pret logu saulei priekšā aizstājusies Šellija.

— Šellij! — Viņš pietraucās kājās un skrēja uz durvīm. — Šellij! — viņš vēlreiz iesaucās, bet viņa jau sēdēja mašīnā un brauca projām.

Man vajadzēja gan zināt, Šellija domāja, novērsdamās no Sun loga. Dusmīga un agresīva viņa iesēdās mašīnā un ātri aizbrauca pa Lielo ielu. Mana māsīca Mistija. Dzimtas «smadzenes». Gudrā, kurai vienmēr taisnība.

Bērnības gados Mistija vienmēr urbās grāmatās, kad visi citi devās izjādēs. Viņa piederēja pie smalkākajiem Šellbēr-niem, ar diviem «1», kuri allaž turējās pārāki par radiem, kam uzvārdā tikai viens «1». Gaužām iespējams, ka tieši Mistija piebāzusi Maikam pilnu galvu ar to, ko Melusīna dēvē par «rekonstrukcijas idejām», par vienlīdzību un tādām lietām. Sasodīts. Šellija skaitās. Viņa strauji piemina bremzi, lai neuzbrauktu virsū vienam preses fotogrāfam, kas patlaban šķērsoja ielu. Kālab viss nevar palikt tā, kā ir? Kālab visam vienmēr kaut kā jāmainās?

Ceturtā nodaļa

Šajā svētdienas rītā Šelbērna ar savu Lielo ielu, kam gar abām pusēm klusēja slēgtie veikali, bija laiska un nesteidzīga kā jebkura sīkpilsētiņa. Ja neskaita pieminekli pilsētas laukumā, vienīgā ievērojamā celtne bija baznīca.

Šellija nekad nevarēja bez nostalģijas paiet garām vecajai, ar efejām apaugušajai mūra baznīcai, atcerējās necilo, balsināto interjeru, Kukluksklana dāvināto vitrāžas logu, vergu luktu, plašo pagalmu, kur bija atvesti un tika aprūpēti trīs simti kaujā pie Bifeļu strauta ievainotie. Šeit zem ozoliem Ziemsvētku rītā pēc agrā dievkalpojuma tika savesti medību suņi. Kad mācītājs Vitkoms bija suņus svētījis, Mednieku biedrība devās svinīgā gājienā pa Lielo ielu, zirgiem krēpēs ievītas sarkanas rozetes, jātnieki visi mednieku sārtajos tērpos ar akvifoliju zariņiem pogcaurumos. Vecā baznīca ar paaugstinātajām slēgto solu rindām jaukumu iemantoja ar vienkāršību, tā stāvēja kopš Revolūcijas laikiem. Jauno baznīcu bija projektējis arhitekts no Ņujorkas, būvdarbus galvenokārt subsidēja Bafords, sienu paneļos bija attēlotas medību ainas (vienā, piemēram, redzams, kā talārā tērpies mācītājs svētī medību suņus). Gleznojumu autors bija viens no vadošajiem modernās glezniecības pārstāvjiem. Arī mācītājs Vitkoms piederēja pagātnei. Šis priesteris ar sarkano ģīmi bija viens no izcilākajiem Ielejas raksturtipiem. Cilvēki mīļu prātu atcerējās to reizi, kad pēc lielas Mednieku biedrības balles sestdienas vakarā viņam svētdien bija aptrūcies dievgalda vīna. «Neņemiet ļaunā, mīlīši,» viņš, pie altāra stāvēdams, bija dievgaldniekiem atvainojies, «laikam būšu mazliet pārtērējies.»

Šis mācītājs, kas bija vienādi iecietīgs pret «apgrēcību, sūru darbu un paģirām», jāja medībās trīsreiz nedēļā, līdz negantais zirgs, ko viņš bija nopircis no kāda Bellvī zirgu tirgoņa, ietrieca viņu kokā un viņš nositās.

— Tieši tā viņš būtu vēlējies nomirt, — bērēs sacīja misis Dinvidija. — Bet mums tas tomēr ir milzīgs zaudējums. Vēl tikai viņsvētdien viņš nolasīja brīnišķīgu sprediķi. Par sacensību ...

Maiks toreiz nebija varējis nociesties neapvaicājies: — Par cilvēku vai zirgu sacensībām, misis Dinvidij?

Šellija atcerējās, ka mācītājs Vitkoms reiz bija sacījis: tie paši ļautiņi, kas stundām var burties pa suņu ciltsrakstu grāmatām, Bībeli lasīdami, aizmieg jau pēc pirmās lappuses. Taču, ja kāds šos medību un zirgu sporta entuziastus lūkotu apsūdzēt liekulībā, apgalvot, ka tie uz baznīcu nāk tikai tāpēc, lai šķīstītos no iepriekšējās nakts uzdzīves vai apmainītos ar informāciju par to, kādi zirgi patlaban pārdošanā, tie neganti apskaistos. Svētdienas rīta dievkalpojums piederēja pie viņu vispārējā dzīvesveida, tā bija vienīgā reize nedēļā, kad vīrieši ietērpās baltā kreklā un tumšā uzvalkā, bet sievietes no būtnēm ar medību izjādēs vēju appūstām un ārdētām sejām pārvērtās par dāmām labi piegrieztos tvīda kostīmos, kašmira džemperos, ar pērlēm ap kaklu un cepurēm galvā.

Fotogrāfu pulks un citticībnieki bija ieņēmuši ietvi un zālienu ap baznīcu, jo gaidīja uz dievkalpojumu ierodamies Bentlijus. Mācītājs Čemberleins bez sajūsmas vēroja, cik apbrīnojami daudz Ielejas pastāvīgo iedzīvotāju pēkšņi sadomājuši atnākt uz baznīcu. Taču netrūka arī daudz jaunu draudzes locekļu, kas kāroja pabūt dievkalpojumā zem viena jumta ar slaveno senatoru un viņa sievu, kuri zināmā mērā šeit noteica dzīves stilu. Ielejas baznīcai bija savs pastāvīgs, nemainīgs apmeklētāju kontingents, kas sastāvēja no vecās gvardes pārstāvjiem, un tiem rīta dievkalpojums bija sabiedrisks notikums, iespēja pirms un pēc dievvārdiem satikties zālienā baznīcas priekšā.

Bentliju mirdzošais limuzīns izskatījās neiedomājami pret-metīgs majora Delonga noplukušajiem divričiem. Artakserkss, majora vecais melnis, kas šādi bija nosaukts par godu mistera Džoroka slavenajam medību zirgam, stāvēja piesiets stāvvietā pie viena no biļešu skaitītājiem, kas rindojās ietves malā. Džojs, viņa blusu noēstais suns, saritinājies gulēja uz bagija sēdekļa, kas bija noskrandis un vistu mēslu notraipots. Lai gan Džojs ar sirmo purnu un sērīgajām dzeltenajām acīm izskatījās tikpat nekaitīgs kā blusa, kas iekozdamās rosināja viņu uz aizrautīgu kasīšanos, tomēr nēģeri, kas laiski slaistījās pie bankas stūra, tāpat arī vietējie garāmgājēji, ļoti labi zināja Džoja sargsuņa īpašības. Ja kāds iedomātos raisīt vaļā Artakserksa pavadu vai aizbraukt sagrabējušos divričus, ko majors uzskatīja par vienīgo iespējamo transporta līdzekli, Džojs bez kavēšanās mestos tam pie rīkles.

Kad Šellija piebrauca mašīņu stāvvietā, viņa redzēja, kā Būda Bafords «šauj» uz baznīcēniem, kas devās pa celiņu uz baznīcu. Būda piederēja pie tiem bērniem, kas pastāvīgi šauj uz kādu vai uz kaut ko. Tēvs pats viņu uz to mudināja, dāvinādams viņam dārgas kaujinieciskas rotaļlietas — tankus, šautenes un raķetes, par kurām visi citi zēni viņu apskau-da. Ziemsvētkos Būda saņēma visai sarežģītu «kosmisko staru šauteni», kādu lietoja pašreiz visiemīļotākais bērnu komiksu varonis. Būda to dēvēja par «zap» šauteni un centās izmantot jebkuru iespēju, lai ar to «zapotu» cilvēkus.

— Zap, zap! — viņš nokliedzās, tēmēdams uz misis Dinvidiju. — Jūs esat pagalam!

— Cik pretīgs bērns! — Briesmone iesaucās, spiezdama ar lavandu sasmaržotu šifona mutautiņu pie deguna. Tad strauji pameta skatienu uz to pusi, lai redzētu, vai Samanta Sjū, kāpdama ārā no sava jaunā zilā mersedesa, viņas vārdus dzirdējusi.

— Atstāj savus Šaujamieročus ārpusē! — Šellija stingri izrīkoja.

— Zap, zap, jūs esat pagalam! — Būda atsaucās.

Šellijai gribot negribot modās žēlums pret Bafordu vienīgo bērnu. Tanīs reizēs, kad viņa, iedama ar Kemu makšķerēt, paņēma zēnu līdzi, viņš atslābinājās un kļuva pieļāvīgāks. Galu galā viņš nebija vainīgs, jo visi zināja, ka māte gar viņu neliekas ne zinis, bet tēvs viņu līdz nejēdzībai izlutina.

— Tu to «zap» dabūsi no manis, — viņa jokojot sacīja zēnam, — ja tūliņ neiesi iekšā draudzes mājā un neatšķirsi lūgsnu grāmatu vajadzīgajā lappusē. Tā ir vieta par pravieti...

— Ha, ha! — Būda smiedamies viņu pārtrauca. Viņš bija mazs resnulis ar spurainiem, cietiem melniem matiem, ko nebija iespējams gludi piesukāt, un skavām zobu izlīdzināšanai. — Svētdienskolas nebūs. Mācītājs Čemberleins grib, lai visi ir baznīcā.

— Mācītājs Čemberleins teica, ka viņam esot kaut kas, ko sacīt, — sarunā iejaucās Betsija Boldvina. — Kaut kas svarīgs priekš bērniem.

— Es gribu sēdēt pie jums, Šellij! — Būda iesaucās.

— To var, ja tavai mātei nav iebildumu, — Šellija atteica un impulsīvi piebilda: — Vai tu negribētu pēc dievvārdiem atbraukt mums līdzi uz mājām? Mēs varētu sarīkot pikniku.

— Vai ar makšķerēšanu?

— Varbūt.

— Labs ir. — Un pavisam sev neraksturīgā augstsirdībā Būda sacīja Kemam: — Še, paspēlējies, kamēr es aizskriešu pajautāt mātei.

— Kem, — Šellija sacīja dēlam, — ar šaujamo tu varēsi spēlēties pēcpusdienā. Tagad aizej Budam līdzi, lai viņš to noliek mašīnā. Un — paskatieties, — viņa parakņājās plecu somiņā. — Man te ir pa kociņkonfektei jums abiem — nosūkāsiet pēc dievvārdiem. Neaizmirstiet, es sacīju — pēc...

— Vai es arī vienu dabūšu?

Šellija sarāvās, it kā Būdas plinte būtu viņu sašāvusi. Pagriezusies viņa ieraudzīja Zegerenu, kas, klāt pienācis, viņu vēroja. Viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā, baltā kreklā ar tumšsarkanu rozi pogcaurumā un tai pieskaņotu kaklasaiti.

Viņam bija kaila galva un dzintarainajās acīs dzirkstīja smiekli.

— Roze. Ak tā, runājot par rozēm... — Šellija mulsi aprāvās. Pa taku uz baznīcu nāca Mistija Montegjū. Viņas spieķītis viegli klaudzēja uz takas bruģa. Viņa izskatījās vēsa, aristokrātiska un vasarīga. Šellijai uzreiz bija prātā pašas tvīda kostīms, ko viņa bija izņēmusi no glabātavas un apģērbusi, lai godinātu rudens atnākšanu, un viņai ļoti gribējās, kaut nebūtu to šodien uzvilkusi.

Aši uzmetusi skatienu gan vienam, gan otram, Mistija palocīja galvu un novēlēja laburītu. Zegerens atvēra durvis, lai viņa varētu ieiet. Viņa smaidot pateicās.

— Vakarējā balle bija brīnišķīga. Ļoti jauka. Diemžēl man vakar negadījās izdevība jums to pateikt. Cerēju, ka šodien satikšu jūsu kundzi.

— Es viņai pateikšu, — Zegerens steigšus nosolījās. — Viņa sprieda, ka būs pareizāk šorīt palikt ilgāk gultā un atpūsties, jo šovakar esam uzaicināti vakariņās pie Bafor-diem.

— Jā, protams.

Mistija uzmeta Šellijai ašu jautājošu skatienu un iegāja baznīcā.

Šellija pagriezās un ieraudzīja, ka Zegerens viņu vēro, un uz mirkli viņu pārmāca tā pati draudīgi neomulīgā sajūta, ko viņa bija pārdzīvojusi iepriekšējā naktī vasaras mājiņā, redzot sev pievērstas lapsas zalgojošās acis.

Šajā brīdī iedunējās baznīcas zvans, aicinot uz priekšpusdienas dievkalpojumu. Taču zvana mēle sitās nelabi skaļā disonansē, kas norādīja, ka Fredijs Fišers atkal ticis uz plosta. Cerot uz labiem panākumiem, tirgotājs un vienlaikus arī Anonīmās alkoholiķu konsultācijas Šelbērnas nodaļas vadītājs un baznīcas kora diriģents Vilejs Metjūss bija pārliecinājis mācītāju Čemberleinu nodarbināt Frediju. Ja Fredijs bija skaidrā prātā, viņš baznīcas zvanu nodimdināja pilnīgi nevainojami. Bet, ja sestdienas naktī uzdzīvojis, tad juceklīgās zvana skaņas bija gandrīz neciešamas.

Kad zvans apklusa, baznīcēni, kas vēl stāvēja pagalmā un zālienā, beidza sarunas un devās uz ieeju. Šellija kā pusmiegā locīja galvu un smaidīja, atbildot uz garāmgājēju sveicieniem. Zegerena acis turēja viņu kā pienaglotu zāļainajā laukumiņā pie Šaronas rožkociņa, ko komitejas dāmas bija pavasarī tur iedēstījušas.

— Pagājušā nakts Fredijam būs bijusi par stipru, — viņa skumji noteica. — Un man likās, ka darbā, ko jūs viņam piešķīrāt, viņš labi tiks uz kājām.

Mazās uguntiņas, kas iedegās un dzisa Zegerena acīs un pauda gan uzjautrinājumu, gan zobgalību, pazuda. Nu acis vairs nebija saules izgaismotā konjaka krāsā. Tās bija tumšas un saltas kā pulēts marmors. — Es biju muļķis, paklausīdams Vileja Metjūsa ieteikumam. Pagājušajā naktī jūsu draugs piedzērās un pameta vārtus. Viņš ir atlaists.

— Nē! — Šellija impulsīvi uzlika roku Zegerenam uz delma. Sajūta bija tāda kā pieskaroties pirms sacīkstēm saspringta zirga gurnam. Viņa strauji parāva roku atpakaļ.

— Ja jūs to izdarīsiet, tad viņam beigas.

— Māte saka, ka es varot iet ar jums, — Būda pārtrauca viņu sarunu.

— Mammīt, — ierunājās arī Kems, — vai man jāiet iekšā baznīcā? Vai mēs ar Budu nevarētu palikt tepat ārā?

Šellija bija aizmirsusi gan laiku, gan bērnus. Visi, izņemot Budu, kas sūkāja savu kociņkonfekti, ko viņa bija vēlējusi paglabāt, jau bija kopā ar vecākiem sagājuši baznīcā.

— Nē, Kem, es gribu, lai tu nāc man līdzi un sēdi kopā ar mani. — Viņa satvēra zēna roku, priecādamās, ka radusies iespēja atbrīvoties no Zegerena klātbūtnes. Viņu saruna šķita iegriežamies nevēlamā un nepārredzamā gultnē. Tā viņu mulsināja, kaitināja un laupīja viņai pašpārliecību.

— Nāc tu arī, Būda. — Viņa sāka iet uz durvju pusi.

— Tu droši vien gribēsi sēdēt pie vecākiem.

Būda ieķērās viņai svārkos. — Es gribu sēdēt kopā ar jums. Tētis guļ mājās. Viņam ir paģiras. Un mammīte negrib, ka sēžu viņai blakus. Es noķellējot viņai drēbes.

Draudze, kājās stāvot, dziedāja pirmo dziesmu, kad Šel-lija, augstu galvu pacēlusi un izlikdamās neredzam, ka Zege-rens seko viņai cieši aiz muguras, kopā ar abiem zēniem devās pa vidusceļu uz priekšu. Šelbērnu solā sēdēja abi Šligmeni. Ogijs Šligmens, plaši izvērsto Šligmenu alus darītavu tīkla mantinieks, bija liela auguma, plecīgs un plats vīrišķis ar skaļu balsi un kliedzoši spilgtām vestēm — violeti rūtotām dienā, bet oranžām ar sarkana brokāta rotājumiem vakaros. Viņa sieva Keitija, ievērojami jaunāka par vīru, palieca solā uz priekšu puķainā šifonā un zvērādās ietērpto augumu tā, ka briljanti zibēja pa gabalu. Tā kā Šligmeni bieži rīkoja viesības un nežēloja naudu ziedojumiem, Ielejas sabiedrība bija viņus pieņēmusi, atturējās vienīgi saujiņa vecās gvardes pārstāvju, kas šos «brūža ļaudis» ieskaitīja vulgāro kārtā.

Šellijai nepatika Šligmenu it kā dabiskais pieņēmums — ja baznīca tik pilna, tad var gluži vienkārši iesēsties viņas solā un justies kā mājās. Viņa ļoti atturīgi saņēma ar galvu pamātos sveicienus un noslīga lūgsnā uz savas vecmāmuļas tamborētā spilventiņa. Piespiedusi vaigu pie sakļauto pirkstu kauliņiem, viņa lūkoja koncentrēties. Tomēr visu laiku nemaldīgi uztvēra baznīcas smaku sajaukumu — pelējuma, koka, ādas, vaska, sveču dūmu smārdu un bez tam juta, ka Zege-rens, kas sēdēja kopā ar Samantu Sjū divas rindas aiz muguras, nepārtraukti raugās viņas pakausī. Acis aizvērusi, Šellija nopūlējās padzīt nepiedienīgas iztēles ainas un domas, kas mācās virsū kā uzbāzīgas mušas. Piemēram, rozes. Viņa bija aizmirsusi Zegerenam pateikties par tām. Ak, nieki, uzrakstīs zīmīti uz lapas ar Šelbērnu emblēmu. — Mīļais Dievs, — viņa lūdzās, — palīdzi man! — Bet kādā veidā — ko īsti lai palīdz? To viņa nezināja. Šai brīdī viņa apzinājās vienīgi to, ka nākotne izvirzījusi jaunu dimensiju — neizprotamu un bīstamu, pret kuru lūgsnas atsprāga kā pret sienu.

Pacēlusies un stalti iesēdusies baznīcsolā, viņa sāka prātot, kālab gan nekad nespēj saglabāt cimdus tik baltus kā, piemēram, Mistija savējos. Tad atcerējās, ka ar cimdiem rokā bija vākusi kopā medību suņu kucēnus. Viņa atvilka plecus, izsliedamās staltāk. It kā morālu atbalstu meklējot, skatiens aizceļoja līdz piemiņas plāksnei pie sienas tieši pretī viņas dzimtas baznlcsolam.

«Dievam par godu un slavu un pulkvežleitnanta Kinga Šelbērna un viņa sievas Njuelas Šelbērnas piemiņai. 1730. gadā dzimušais Kings Šelbēms apmetās Bellvī apgabalā, kur uzcēla Šelbērnu muižu.

1784. gadā Ģenerālā Asambleja piešķīra viņam 6000 akru zemes, un 1787. gadā viņš 50 akrus no šīs zemes atvēlēja nelielas pilsētiņas izveidei, nosaucot pilsētiņu par Šelbērnu.

1769. gadā iecelts par miertiesnesi, viņš 1774. gadā bija Rezolūcijas līdzautors, Tautas milicijas majors Neatkarības kara laikā. Apgabala Drošības un aizsardzības komitejas loceklis 1775. gadā. Pulkvežleitnants Virdžīni-jas Kontinentālās armijas 16. pulkā, sekmēdams uzvaras pie Vaitmāršas un Vellifordžas 1778.—1781. gados. Vir-džīnijas 1778. gada Konvencijas loceklis Savienoto Valstu Konstitūcijas ratificēšanā. Kandidējis 1796. gada Prezidenta vēlēšanās.

Viņš kalpoja savai zemei kā PATRIOTS KAREIVIS VALSTSVĪRS PILSONIS.»

Patriots, kareivis, valstsvīrs, pilsonis. Un vēlāk — kas sakāms par Kinga Šelbērna pēcnācējiem? Vai tie godam turpinājuši pienākuma uzlikto cildeno mantojumu? Drīzāk likās, ka dzimta, tāpat kā Šelbērnu muiža, paaudzi pēc paaudzes slīdējusi pretī savam galam. Tagad viņa bija pati pēdējā dzimtas tiešā atvase, un mantojums spieda plecus smagi kā biezs zārka pārsegs.

Luktā piecēlās kājās koris, lai sāktu dziedāt. Kora diriģents Vilejs Metjūss bija savācis savus dziedoņus no Anonīmās Alkoholiķu konsultācijas piederīgajiem. Koristu vidū bija, piemēram, Vindzoras zirgaudzētavas pārzinis Donijs Velfords, kas reiz, Mednieku biedrības ballei beidzoties, bija nozadzis Milisentas Blekas piejaucēto lāci, ievedis to Mei-flaueras viesnīcas vestibilā un pulksten piecos no rīta pieprasījis istabu sev un lācim. Korī dziedāja arī Dedlijs Dedlijs-Smaits, kurš jau divus gadus nebija iebaudījis neviena stiprāka malka. Gregu Etvelu, kas bija pametis sievu un bērnus, Vilejam tomēr izdevās atgriezt uz pareizā ceļa, un nesen ģimenes kopdzīve bija atjaunojusies. Līdzīgi Gregam, korī bija vairāki kādas labi pazīstamas Jaunanglijas sanatorijas kādreizējie pacienti. To vidū arī dažas sievietes. Tā bija Debija Derbišīra, kas tiešām bija visas sabiedrības problēma līdz pat tam laikam, kad Vilejs to pierunāja atzīt un pieņemt AA konsultācijas filozofiju. Faktam, ka šie ļaudis ir baznīckora locekļi, nebija nekā kopēja ar viņu dziedāšanas prasmi. Bet Vilejs to izskaidroja šādi: «Esmu pārliecināts, ka draudze daudz labprātāk pacieš viņus noslīdam no meldiņa, nekā aizslīdam ar plostu.»

Pirmās, altārim tuvākās solu rindas bija rezervētas veco, cienījamo ģimeņu pārstāvjiem, tādiem kā Mistija, kuras mazā, lepnā galviņa, viņai solā sēžot, atradās tieši pretī sola galā pie sienas piestiprinātajai viņas tēva Skeisbrūka Šellbērna marmora piemiņas plāksnei.

Nākamajā solā sēdēja mis Letija Millere, mākslīgām puķēm rotāto cepurīti koķeti pavilkusi pār modru, sprikstīgu aci. Viņai aiz muguras, skatienu cieši uz priekšu pavērsis, muguru taisni kā dēli turēdams, stalti novietojies majors Sautgeits Delongs. Vecmodīgās linaudekla frakas krūšu pogcaurumu greznoja pusvītusi pīpenīte, augstā stīvinātā apkaklīte aiz vecuma bija nodzeltējusi.

Solu ap baznīcas vidu aizņēma Bentliji. Senators bija salicis rokas krustā, galvu mazliet pieliecis. Blakus viņa sieva Megija, šika, kā vienmēr — zilā kostīmā, tam piemērotā kārbiņveida cepurītē.

Tēfripltonu rindā stipri nomāktā izskatā, ar tumši iekrāsotu adi, zodu plaukstā atspiedis, kvernēja Bounss Bleks. Acīmredzot Bleķi pēc saķildošanās iepriekšējā naktī atkal pašķīrušies, jo ikreiz, kad Bounss parādījās baznīcā viens

pats, tas nozīmēja, ka viņš «nogājis no skrejceļa» un atgriezies «nebēdnieku stallī» pie sava drauga Feksa.

Pilnīgs pretstats bija Boldvini un viņu pieci gaišmatainie bērni, pat bēbis bija paņemts līdzi un gulēja Betsijai klēpī. Tas bija dzīvs saliedētas ģimenes apliecinājums.

Sniedzoties pēc lūgsnu grāmatas, Šellijas acis uztvēra Feksa ļoti apsarkušo acu skatienu. Viņš tai uzsmaidīja tik īsu mirklīti, it kā jebkura kustība vai pat sejas izteiksmes maiņa viņam sagādātu sāpes, tad no jauna pievērsa acis mācītājam Čemberleinam, kas patlaban nolasīja tāsdienas pamācību.

Šellija vēroja Feksa profilu, prātodama, ka tas joprojām izskatās nemainīgi dižciltīgs, kā daždien īsts patricietis. Mati, kas sākuši sirmot, atsukāti no augstās pieres. Vietumis ieskrambātā āda, kuru viņš no rīta skūdamies pats sagraizījis, cieši pārvilkta pār pārlieku pareizi veidotiem vaibstiem. Skaisti pašūdinātajā tvīda uzvalkā ar zamšādas pastiprinājumiem elkoņos viņš izskatījās pārsmalcināts un kārns. Fekss gaužām reti stāvēja vai sēdēja, stalti izslējies, likās, ka tas prasa no viņa pārāk lielu piepūli. Vislabāk viņam patika zvilnēt. Gluži vienalga, kādās drēbēs viņš ietērpās — nodriskātos haki dungriņos, nošķiebtos kovboja zābakos vai Londonas drēbnieka šūdinātā uzvalkā, vienmēr no viņa staroja elegance.

Šellija iedomājās arī par to, kādu piepūli viņam bija prasījusi piecelšanās no gultas, noskūšanās, ģērbšanās, lai tomēr atnāktu uz dievkalpojumu. Maiks būtu varējis kādreiz tā papūlēties, viņa dusmīgi prātoja tālāk, zināms, ka būtu varējis, un tas būtu labāk, nekā sēdēt redakcijā un turēt Mistijas roku. Arī pagājušajā svētdienā viņš nebija nācis tai līdzi uz baznīcu. Nekā, viņš labāk aizgāja uz sapulci Master-korneras baznīcā, un Mistija kopā ar viņu.

— Lasīsim tagad 63. psalmu. To atradīsiet savu lūgsnu grāmatu 414. lappusē.

— «Ak Dievs! Tu esi mans stiprais Dievs, tevi es nieklēju pašā rīta agrumā.»

Balsis cēlās un krita kā pirmās rudens lapas, kas virpuļoja gar augstajiem logiem.

— «Bet tos, kas manu dvēseli meklē izpostīt... nodos zobena asmenim, un tie būs lapsām par barību.»

Kaut kas piespieda Šelliju pagriezties.

Viņas skatiens sastapās ar Zegerena acīm. Tajās kavējās parastais, mazliet smaidīgais, it kā puspievērtu plakstu aizsegtais skatiens, un tas Šķita redzam cauri ārējām aizsardzības bruņām, šķita ielaužamies dziļi viņas neizpratnē, drebošajā nedrošībā. Viņa strauji novērsa acis.

Draudze atkal apsēdās. Vēlīnie baznīcēni, kas bija palikuši pie durvīm stāvam, nu sanāca iekšā. Milisenta Bleķa, nokļuvusi slīpo saulstaru gaismā, izskatījās nogurusi un sak-ritusies. Abi bērni, kas viņai bija no Bounsa, ienāca baznīcā kopā ar viņu.

Sešgadīgā Merrija atrāvās no mātes un skriešiem metās uz priekšu pa galveno eju. — Tētiņ, tētiņ! — meitenīte iesaucās pilnā balsī. — Es gribu sēdēt pie tevis!

Bounss nesekmīgi lūkoja viņu pieklusināt. Merrija, nelikdamās ne dzirdis, lampačoja pāri Feksa kājām un ierīkojās tēvam blakus. — Tu šorīt nebiji mammītes gultā. Es skatījos un ska...

i

— KuŠ! — Bounss viņu apsauca un piebilda: — Es pārnakšņoju pie onkuļa Feksa.

Šellija pūlējās nepaskatīties uz Koziju Roziju Dedliju-Smaitu, kas sēdēja, stīvi izslējusies, otrpus ejai, ar muguru pret Milisentu, kura ar astoņgadīgo dēlēnu Arčiju veikli ieslīdēja Dinvidiju solā.

Milisenta nometās ceļos noskaitīt lūgsnu un tikai tad, kad piecēlās atpakaļ kājās, pamanīja, ka sola viņgalā sēž Dinvidiji. Kad Milisenta ieradās un apmetās uz dzīvi Ielejā kopā ar savu pirmo vīru Rendalu Meisonu no Meisonu kurpju ražotāju sabiedrības, Šellija to ieveda kā savu viešņu Mednieku biedrībā, iepazīstināja ar veco gvardi, un Milisenta sadraudzējās ar misis Dinvidiju tik cieši, ka nebija šķiramas — ne medībās, ne pie bridža galda. Taču tagad, kaut arī tikās gandrīz vai katru dienu, vairs nebija pārmijušas ne vārda kopš pagājušā pavasara, kad Dinvidiju zirgu kopējs Diksons pārgāja darbā pie Milisentas.

— Atvilt otrai sievietei vīru ir godīga spēle, — dusmās šņāca vecā madāma, — bet pārsolot atņemt zirgu kopēju, tas nav piedodams.

Milisenta savukārt stāstīja ikvienam, ko sastapa, ka vecā skopule liegusies paaugstināt Diksonam algu. Kas gan nezina, kā tā prot dīrāt?

— Memmīt, — Arčijs pačukstēja. — Ja Merrija var sēdēt kopā ar tēti, kālab tad es ne?

— Nē, nolādēts! — Milisenta skaļi atsaucās. Tad, apjēgusi, ka izsaucienu dzirdējusi visa draudze, aši piebilda: — Atvaino, Dievs!

Dziesma beidzās. Mācītājs Čemberleins devās uz kanceli.

— «Un vīri sacīja Latam... «Mēs gribam izpostīt šo vietu, jo liela žēlošanās nākusi tā Kunga priekšā, un tas Kungs mūs ir sūtījis, lai to izpostītu».» — Citātu no Mozus grāmatas mācītājs nolasīja spēcīgā, skanīgā balsī.

Viņa skatiens kavējās pie apaļā vitrāžas loga virs durvīm. Klusāk, it kā sarunādamies pats ar sevi, viņš turpināja:

— Pirms simt gadiem Ābrahama Linkolna pulki Federālās valdības armijas karagājienā pārstaigāja Ziemeļvirdžīniju. Tie cīnījās, lai padarītu visus cilvēkus vienādi brīvus, lai šīs lielās nācijas nēģeru cilmes pilsoņi iegūtu tiesības, kas tiem pēc Konstitūcijas pienākas. Pirms simt gadiem konfederātu kareivji, kas stājās šīm armijām pretī, ievainotie no Menesesas un Bifeļu strauta, apbedīti kapsētā aiz šīs pašas baznīcas. Man ir sāpīgi un kauns, ka pēc vesela gadsimta vēl saglabājies rūgtums. Šeit, mūsu vidū ir tie, kurus mēs nedrīkstam ignorēt, nedrīkstam par viņiem nedomāt...

Samanta Sjū Baforde demonstratīvi nožāvājās un, acis nenovērsusi, raudzījās pāri mācītāja galvai loga vitrāžā tam aiz muguras. Majors Sautgeits Delongs sabīdīja brilles un, atšķīris lūgsnu grāmatu, ņēmās it vērīgi tajā lasīt. Milisenta Bleķa iebāza roku plecu somā, izvilka rokdarbu un sāka šūt.

Mācītāja balss noslīdēja gandrīz līdz čukstam. Tomēr pēdējie vārdi bija ļoti skaidri sadzirdami. — Ir pienācis laiks sakārtot pašiem savu māju. Pienācis laiks izbeigt segregācijas ļaunumu tiklab sabiedrībā, kā mūsu sirdīs. — Viņš pieklusa. Tad pacēla galvu. Balss no jauna pieņēmās spēkā. — Ir tikai viens vienīgs Dievs. Vienīgais pārākais ir Viņš. Viņa acīs mēs visi esam vienādi.

Pēkšņi mācītāja balss pārvērtās. Skatiens pārslīdēja pār lejāk sēdošo draudzi. Paliecies uz priekšu, viņš satvēra kanceles augšmalu un likās, ka tagad uzrunā katru draudzes locekli personiski.

— Pagājušo svētdien bija ieradies pilsoņtiesību darbinieks no mūsu valsts galvaspilsētas. Kad viņš uzzināja, ka šeit vēl valda segregācija, tika ieplānota demonstrācija, kam jānotiek šorīt.

Visi, kas bija neslēpti žāvājušies vai izlikušies laižamies snaudā, piepeši izslējās taisni. It kā kinokamerai puskadrā izslēdzoties, mis Letijas Milleres vēdeklis pēkšņi pārstāja vēzēties šurp un turp. Senatora Bentlija pleci saspringa.,Misis Metjūsa, kas spēlēja ērģeles, paliecās soliņā uz priekšu. Vienīgā skaņa bija Merrijas Blekas balstiņa, kas sacīja: —Tētiņ, man vajag čurāt.

Nu mācītājs uzlūkoja tieši Šelliju.

— Par laimi, mūsu pilsētai ir bezbailīgs un rosmīgs avīzes izdevējs. Cilvēks, kas nebīstas no tā, ko varētu domāt kaimiņš. Pateicoties Maikam Leitimeram, iespējamā vardarbība ir laikus novērsta. Maiks bija tas, kas noorganizēja Cilvēkat-tiecību padomi, Maiks apstaigāja visus sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumus, runāja ar to īpašniekiem un pārliecināja tos atvērt durvis mūsu nēģeru cilmes pilsoņiem. Šis darbs prasīja ne vien smalkjūtību un pārliecināšanas spēju, bet arī labu tiesu drosmes. — Mācītājs skumji pasmaidīja. — Pateicoties Maikam un Cilvēkattiecību padomei, tāpat arī nēģeru sabiedrības tiešām augsta tipa vadībai, citpilsētu organizatori ir atvairīti, mūsu pilsētā segregācija atcelta, un demonstrācija, kas būtu šķitusi ļoti nepatīkama mūsu kaimiņam un draugam senatoram Bentlijam, nenotiks. Šelbērna būs integrēta nevis ar zobena, bet ar spalvas spēku. Lūgsim Dievu.

Parasti Šellija pēc dievkalpojuma pakavējās, lai satiktu draugus, uzzinātu iespējamos jaunumus, kaldinātu plānus nākamajai nedēļai. Šodien, ejot ārā no baznīcas, ar galvas mājieniem sasveicinoties un automātiski smaidot, viņa gaisotnē juta tikko samanāmu atšķirtību, it kā atsvešinātību, gluži kā atbalsi apklusušajiem baznīcas zvaniem.

Samanta Sjū Baforde satvēra viņas roku tik ciešā kniebienā, ka sāpēja.

Šellija strauji apsviedās apkārt. Samantas Sjū acis sirds-veida sejiņā spīdēja saltas, dzidras un neganti zilas, tādā pašā krāsā kā franču importa kostīms, kas viņai mugurā, un smaids līdzinājās tam sastingušajam vieplim, kādu cilvēki rāda zobārsta krēslā, lai demonstrētu sakodienu.

Satraukumā Samanta Sjū nekad neprata apvaldīt spēcīgo Misisipi štata akcentu un arī tagad nežēlīgi staipīja un locīja vārdus.

— Būtu tak tas zēns no ziemeļiem, ko tu esi apprecējusi, mazliet apdomājies. — Smaids atžņiebās vēl platāks, un Šellija nu tikai pamanīja, ka Samantai Sjū uz labā vaiga ir dzimumzīme un tajā ieaudzis viens melns mats. — Zinu jau, zinu ka nav tava vaina, Šellij. — Balstiņa kļuva tik glaimīga, ka Šellija to sajuta kā nejauku kāpuru rāpojam pa miesu. — Es tikai iedomājos, ka tev ir vairāk noteikšanas savā mājā. Bet tā nu ir, mīļumiņ, — kniebiens ap roku kļuva vēl ciešāks, — kārtībai tomēr jābūt. Es ticu, ka tu to savu jeņķa vīru vedīsi pie prāta un ieskaidrosi viņam, ka dienvidnieku dzīvesveids ir pareizais dzīvesveids, un tas ir tikpat negrozāms kā tas, ka Roberta E. Lī dzimšanas diena ir desmitajā janvārī.

Tuvojās Dinvidiji. Kaut arī Samantas Sjū balss plūda it mīlīgi, rokas tvēriens tāds nebija. — Atā, Šellij, mīļumiņ. Tiekamies vakarā. Precīzi pusastoņos. Būs tikai tāda maza pasēdēšana. Daži omulīgi cilvēki. Nāc, Būda!

— Bija tak paredzēts, ka Būda nāks ar mums pikni-kot, — Šellija pasauca viņai nopakaļ. — Kems būs gaužām vīlies.

— Žēl, ka tā iznāk, — Samanta Sjū atknāba. — Es tikai nupat pēkšņi atcerējos, ka tēvs grib ar viņu šopēcpusdien padzīvoties mājās.

Dievkalpojums bija tikko sācies, kad septembra karstajā priekšpusdienā piebrauca automobiļi un apstājās šosejas malā. No mašīnu vaļā logiem rēgojās lieliem burtiem aptriepti plakāti: «Likvidēt segregāciju Šelbērnā!», «Senators Bentlijs ar vārdiem aizstāv integrāciju, bet dzīvo pilsētā, kur pastāv segregācija», «Ko jūs gribat piemuļķot, senator?», «Bentlija pilsētā brīvības nav». Mierīgajos laukos abās pusēs Šosejai ganījās govis un zirgi, neliekoties ne zinis par roku plaukšķināšanu un īsajām dziesmu skrandām.

Česters Glovers regulēja svētdienas satiksmi un pārraudzīja novietotās mašīnas. Zem jaunās, mirdzošās bruņucepures viņa tumši pietvīkušais ģīmis spīdēja vienos sviedros.

— Kālab man par to nekas netika sacīts? — viņš dusmīgi noprasīja Maikam. — Šitiem ļaudīm nav sankcijas. Viņi te nedrīkst rīkot demonstrāciju.

— Mēs nezinājām, ka viņi ieradīsies. — Maiks netīksmē skatījās uz ziņkārīgajiem, kas strauji sāka pulcēties ganībās un gar šoseju. Tās bija nēģeru ģimenes no Masterkorneras un pulciņš balto pusaudžu. Pilsētas puikas sporta krekliņos, plušķainām galvām, plātīgu uzvedību. Ja šeit nonāktu līdz nekārtībām, tieši viņi būtu sācēji.

— Kā mēs tiksim no viņiem vaļā? — policists noraizējies jautāja. — Kā es saprotu — šiem cilvēkiem no cietuma nav bail, bet mums cietumā nemaz nav tik daudz vietas.

— Ļaujiet to nokārtot Vašingtonam, — Maiks atbildēja. — Viņš ir vienīgais, kas spēs panākt, lai tie kādu uzklausa.

Vēsturiska ceļazīme norādīja uz pilsētiņas sākotnējo robežu. «Netālu no šīs vietas Šelbērnas strēlnieki apturēja federālos spēkus un nosargāja, lai Šelbērnas pilsēta nekristu ienaidnieka rokās.»

Nostājies šai zīmei priekšā vietējais pilsoņtiesību cīņas vadītājs noraudzījās «citpilsētas» demonstrantu vadonī.

— Jums šeit nekas nav darāms. — Savā tumšajā svētdienas uzvalkā, baltajā kreklā ar priekšā aizsieto melno kaklasaiti Vašingtons Teilors stāvēja ceļa malā — ļoti liels, slaids un stalts. — Šajā pilsētā segregācija ir atcelta, pat drogu veikala konditorejā. Solījums izpildīts, darbs paveikts. Pateicoties misteram Leitimeram un mūsu baltajiem draugiem.

— Nemuļķojiet pats sevi! — Meiss viņu nikni pārtrauca. — Jūs runājat uz mata tā, kā runā mans papus. Jums nav neviena balta drauga.

Vašingtons Teilors bija pa īstam apskaities. — Tavs papus nav tevi audzinājis, lai tu šitā runātu. Viņš tevi audzināja labā tikumā. Un ej nu vien atpakaļ uz savu mašīnu un brauc turp, no kurienes esi ieradies. Ne mēs jūsu palīdzību gribam, ne mums tā vajadzīga.

Maiks izjuta apbrīnu un atzinību. Viņš nebija gaidījis, ka būvuzņēmējs tik stingri aizstāvēs mērenību. Taču pēdējās nedēļās dažas durvis bija atvērušās, dažas aizvērušās gadsimta nozīmē. Vašingtons Teilors bija redzējis to notiekam. Bet, ka jel viens tumšādainais spējis noticēt baltā cilvēka vārdam, tas sniedzās pāri Maika saprašanai. Meisa saspringtajā, niknajā sejā, klusi nomurminātajos lāstos Maiks saskatīja un sadzirdēja rūgtumu un naidu. Ja viņš pats būtu sists, apmētāts ar akmeņiem, dauzīts ar stekiem un vārdzināts cietumā, vai arī viņš nebūtu tikpat sarūgtināts un kaujiniecisks? Tomēr Maiks saprata arī to, ka Meisa cīņas paņēmieni nav īstā atbilde. Vienīgā Maikam pieņemamā atbilde bija nevardarbība, ceļš, ko izraudzījis Martins Luters Kings, kura māceklis bija sludinātājs Jangs. Šai brīdī, kad sapulcējušos skatītāju barā sāka rūgt nemiers, Vašingtons Teilors meklēja iespējas, kā nomierināt demonstrantus ar saprāta un loģikas argumentiem.

Maiks it kā sapnī dzirdēja pats savus vārdus: — Ja jūs tagad sāksiet demonstrāciju, jūs sagrausiet to, kas jau sasniegts. Padarīsiet par ienaidniekiem gan tos, kas ir ar mums, gan tos, kas ir pret. Mūsu nākamais solis ir atcelt segregāciju skolās. Skolu valde noskaņota pozitīvi. Mēs negribam pakļaut savas iespējas riskam.

Meiss šādu pieeju nespēja saprast.

— Jums nu gan ir pamatīgi izskalotas smadzenes, — viņš nikni pārtrauca Maiku. Zvērojošām acīm to uzlūkojis, viņš turpināja: — Jūs iedomājaties, ka baltais misters Čārlijs ir jūsu pusē. Jūs esat neglābjami jucis!

— Paklausies tagad mani, — Vašingtons saltā balsī ierunājās. — Man ir gluži vienalga, ko tu par to domā. Tas negroza faktu, ka senators Bentlijs ir ievērojams, slavens cilvēks. Viņš ir vairākuma vadītājs Savienoto Valstu senātā. Viņa spēkos ir panākt civiltiesību likuma pieņemšanu. Bet jūs grasāties rīkot demonstrāciju pret viņu? Sadusmot viņu?

Demonstranti sāka kļūt dumpīgi. Roku plaukšķināšana un dziedāšana pārpildītajās mašīnās piebrieda skaļumā. Tanī brīdī viens no Brīvās zonas piederīgajiem, kas bija apstājies šosejas malā, svieda akmeni. Tas nosvilpa gar pirmās mašīnas vējstiklu un nokrita ceļmalā. Maiks sviedējā atpazina vīrieti, ko Šellija bija viņam parādījusi universālveikalā un nosaukusi par Melliku.

— Brauciet projām! — sacīja Vašingtons Teilors, norādīdams uz pirmo mašīnu. — Brauciet tūliņ, kamēr nav izcēlies tracis!

Stāvētāju pulkā ieskanējās murdoņa, tad iestājās klusums. Tāds — varens augumā, kailu galvu, paceltu roku un zibsnījošām acīm Vašingtons Teilors varēja būt reinkarnējies senais vadonis, kas padzen iebrucējus no sava dzimtā ciema Āfrikā.

Meiss neviļus pakāpās soli atpakaļ. Viņš redzēja daudzās vienaldzīgās sejas un juta pēkšņi uzradušos naidīgumu, turklāt ne tikai no baltajiem, bet arī pats no savējiem. Viņš bija pārāk labi izmācīts, lai nesaprastu, ka rīkojies pārsteidzīgi. Aizrāvies ar izsapņoto ainu, kā demonstrācija iemantos slavu visas pasaules masu medijos, viņš bija maldinājis kustības vadītājus, savu priekšniecību, radot viņos pārliecību, ka šā novada nēģeri grib un gaida demonstrāciju. Pats viņš nebija spējis noticēt, ka šejienieši nedēļas laikā panāks segregācijas atcelšanu un bija juties pārliecināts, ka, pienākot izšķirošajam brīdim, demonstrācija būs noderīga. Tā nebija noticis.

Bez vietējo varas orgānu sankcijas un policijas atļaujas demonstrācija nevarēs notikt. Viņam vajadzēs, nekrītot kaunā, izskaidrot studentiem, kurus viņš bija izcēlis rīta agrumā no miega, lai ātrumā uzrakstītu lozungus un plakātus, ka demonstrācija nenotiks.

Viņš paraudzījās apkārt. No pieredzes viņš bija iemācījies ātri apjaust noskaņojumu. Vēl tikai viens akmens vai viens kliedziens, un mierīgais laužu pulciņš pārvērtīsies par trakojošu baru. Viņš zināja — ir tādi brīži, kad vērts uzsākt kautiņu, bet šis nebija īstais brīdis. Kāda gan jēga bāzt galvu cilpā un tikt ieslodzītam cietumā, ja viņš citur ir izmisīgi nepieciešams. Nebija arī jēgas iedzīvoties nepatikšanās un saņemt aizrādījumus no priekšniecības, ja te saujiņa gļēvuļu tēlo padevīgus «krusttēvus Tomus» un neprot novērtēt palīdzību, kas tiek no laba prāta sniegta.

— Labi. Jūs esat uzvarējuši. Bet, kad baltie draugi jums brangi piegriezīs skrūves, tad nesauciet vairs mūs palīgā.

Beidzot aiz pakalna nozuda pēdējā mašīna, lai dotos atpakaļ uz mājām. Ziņkārīgo bariņš nopūtās, pārvērtās atkal par individuāliem cilvēkiem un sāka izklīst. Kaut arī vēl nebija ne pusdienlaiks, Maikam tomēr gauži gribējās, kaut varētu atrast kādu vietu, kur viņi abi ar Vašingtonu Teiloru varētu apsēsties un pa glāzei iedzert. Taču pat tad, ja šāda vieta būtu, nekas lāgā nesanāktu. Lai gan viņi bija tik daudz kopā pārdzīvojuši, formālā atšķirtība, kāda vēl joprojām valdīja balto un nēģeru attiecībās, nekur nebija pazudusi.

— Pateicos jums, mister Leitimer, — dižais nēģeris cienīgi sacīja.

— Es pateicos jums, mister Teilor, — Maiks sirsnīgi atteica, satverdams pretī pastiepto roku.

— Rādās, ka mums izdevās šos atrunāt, — Česters Glovers pašpārliecināts piebilda. — Laikam jau saprata, ka nebūs vērts vēlreiz rādīties šeit.

Maiks lēnām brauca uz redakciju. Viņš mēģināja iedomāties, kāda būs reakcija uz paziņojumu, kas šodien tika «pārmests pār vairākām kancelēm». Taču viņš nepavisam nešaubījās, ka drīz vien to uzzinās.

Šellija izbrauca no pilsētiņas. Svētdienas satiksme šorīt bija dzīvāka nekā citkārt. Viņai likās, ka uz ietvēm redz neparasti daudz tumšādaino. Viņa pamanīja Feksa Tempitona kalpotāju Hembonu un Simeonu Takeru, redzēja arī

Džona Teilora sievu Lindu, kas stūma Lūsijas Mejas invalida ratiņus garām mis Letijas Milleres pagalmam.

— Kālab Būda nebrauc kopā ar mums? — Kems jautāja. — Viņš solīja paņemt līdzi to savu šaujamo. Un teica, ka es varēšot ar to paspēlēties.

— Misis Baforde bija aizmirsusi, ka Būdas tēvam bijuši kaut kādi plāni ar Budu. — Šellija pastiepa roku un paplikšķināja dēlam pa plecu. — Varbūt viņš atnāks rīt...

Viņas balss it kā aizlūza. Viņai likās, ka cieši savilkta dūre ietriekusies taisni pakrūtē. Samantas Sjū vārdi bija izraisījuši izjūtas, kādas viņa līdz šim brīdim vispār nebija pazinusi — dusmas, bailes un vispēdīgi briesmīgu kaunu.

Samanta Sjū nemūžam nebūtu uzdrošinājusies runāt ar viņu tādā veidā, ja tā neko nezinātu par aizdevumu.

Šellija saprata, ka, noklusējot šo notikumu Maikam, viņa taisnā ceļā iegājusi slazdā, ko Polopīts var aizcirst jebkuru brīdi, kad vien tam ienāks prātā, var spēlēties ar viņu kā ar asariem, ko iemitinājis savā zivju dīķī, spēlēties līdz tam laikam, kad tam šķitīs pienācis īstais brīdis notvert viņu tīklā, nožņaugt viņas lepnumu, izspiest sirdsasinis.

Toreiz, kad viņa sāka atkal no jauna dzīvot Šelbērnu muižā, gandrīz apraktās cerības kļuva par īstenību — par īstenību, kur valdīja peles, pelējums un nebeidzamas neērtības, bija tik daudz jālabo un jāremontē, ka, aplūkojot kopumā, tas šķita pilnīgi neiespējami. Piemēram, vecais koka ūdens rezervuārs neganti tecēja. Vajadzēja pagūt pirms ziemas iestāšanās uzmūrēt arī jaunu pavardu. Netrūka sadauzītu logu rūšu, elektrosistēma bija pamatīgi jāpārbauda un jāsalabo. Bibliotēkas istabā viens no smalkajiem paneļiem bija samircis, un sešās paaudzēs sakrātās vērtīgās grāmatas sapelējušas un peļu apgrauztas. Mājas apkārtne bija tā aizaugusi, ka Maiks dienām ilgi cirta un kapāja sausseržus, kamēr terašu dārzs atkal atguva kādreizējo veidu; tika atjaunots gandrīz aizbirušais dīķis, kurā varēja peldēties, un tenisa laukums.

Nauda no viņas mantojuma fonda, kas tika piešķirta mājas remontam, un pirmais Togo Boldvina izsniegtais aizņēmums no bankas aizgāja galvenajām vajadzībām —jumta un ūdensvada salabošanai, jaunas plīts uzmūrēšanai. Par tādiem smalkumiem kā paneļu salabošana vai visu no lejasstāva bēniņos sanesto greznumlietu restaurācija, patlaban vēl nevarēja ne domāt — tas tika atstāts nākotnei. Kad Šellija reiz pieminēja šīs vajadzības, Maiks atbildēja —ja viņa nodomājusi palikt uz dzīvi Ielejā, tad vispirms jādomā par avīzi. Kamēr tā nebūs nostādīta uz kājām un radīta iespēja parādu atmaksai, greznumlietas jāaizmirst.

Šellija to nebūtu spējusi pārciest, ja nevarētu piedalīties lapsu medībās. Vientiesis drīz pēc viņu atgriešanās bija nomiris un apbedīts zirgu kapsētā mežā. Kopš tā laika viņai nebija pašai sava zirga. Par laimi, radās iespēja izmantot staļļus, izīrējot tos medniekiem, kas nedēļu nogalēs ieradās no Vašingtonas un Ņujorkas ar saviem zirgiem; bez tam allaž gadījās jauni zirgi, ko vajadzēja iejādīt un apmācīt. Kaut arī Šie zirgi, tāpat kā tie, ar kuriem draugi lāgiem lūdza viņu izjāt medībās, viņai deva iespēju piedalīties gandrīz visās medību izjādēs, viņa tomēr gauži ilgojās pēc sava zirga, ko pati varētu apmācīt un varbūt kādreiz nākotnē īstenot seno sapni — izcīnīt Šelbēmas kausu.

Šellija nemūžam nebūtu ielaidušies finansu darījumos ar Polopītu Bafordu un kļuvusi no tā atkarīga, ja nebūtu viendien ieraudzījusi Pītu mugurā Mūžam Modrajam un uzreiz iemīlējusies Pilota sirmajā pēctecī. Modrais piederēja pie Šel-bēmu līnijas, kas savulaik cēlusies no slavenā Galvejas Pilota, kuru Sīns Šelbērns bija importējis no ārzemēm. Jaunulis bija skaists tīrasiņu ērzelis, sirms ar melnu lāsmojumu, spēcīgām, pareizi veidotām kājām un īsu korpusu, kas lika tam izskatīties mazākam, nekā tas patiesībā bija. Jaunais zirgs visā savā augumā, katrā collā — slaidajā, liegi izliektajā kaklā, burvīgajā samtainajā purnā, acīs, kas atradās tālu viena no otras, atspoguļoja Pilota mantojumu: tam piemita tā cēlā tīrasinība, kas aizrauj un savaldzina iztēli un liek gavilēt sirdij.

Šellijas pati pirmā doma bija: te nu beidzot atrasts īsts Šelbēmas kausa izcīnītājs, un, ja viņai vispār lemta laime gūt uzvaru šajās kārotajās sacīkstēs, tad šis būtu īstais zirgs, kas to spētu paveikt. Tūliņ sekoja nākamā doma, ka Polopītu ar viņa neiespējamo sēžu seglos, rokām, kas līdzinājās smagiem cementa maisiem, nedrīkstētu vispār laist nevienam tīrasiņu zirgam tuvumā, kur nu vēl tādam ar Pilota temperamentu.

Viņa toreiz piejāja Pītam klāt un apvaicājās, kā viņš ticis pie šī kumeļa.

— Es nopirku Lēdiju vienas audzētavas izpārdošanā. — Paliecies uz priekšu, viņš ieknieba Šellijai ceļgalā. — To ķēvi es izaudzēju Feksa ērzelim Mēnesstaram. Šitais ir Lēdijas pirmais kumeļš. Fekss viņu man iejādīja un apmācīja. — Pīta ļoti gaiši zilās acis paskatījās uz Šelliju un šķita redzam tai cauri. — Vai tev viņš patīk?

Šellija pārvarēja riebumu, juzdama viņa pirkstus spiežamies miesā. — Jā, P. P., man viņš patīk.

Sirmis sākumā labi lēca pār žogiem, bet, medībām ieilgstot, kad jātnieks sāka to raustīt un parāva pavadu tik rupji, ka dzelži sāpīgi iecirtās zirgam mutē, tas lēcienos kļuva nedrošs, bieži aizķēra žoga augšmalu un piedevām tā aprāva skrējienu, ka Polopīts lidot pārlidoja pār zirga galvu. Šellija kumeļu noķēra un atveda atpakaļ pie saimnieka. Saviebies un pārskaities par piedzīvoto kaunu, ko visi bija redzējuši, Polopīts nogaidīja, līdz cerēja, ka Šellija un pārējie mednieki viņu vairs nevar saredzēt, paņēma ķēdi, ar ko bija aizķēdēti žoga vārti, un sāka pārbiedēto zirgu slānīt.

Nenoteicams instinkts piespieda Šelliju paraudzīties atpakaļ. Tas, ko viņa ieraudzīja, viņu saniknoja līdz neprātam. Aulekšos viņa atgriezās pie Baforda un nolēca no jaunā zirga, ko bija paņēmusi apmācībā. Sirmis, bailēs izvelbtām acīm, ieplestām nāsīm, saslējās pakaļkājās un drāzās projām. Pavadai vējojot, viņš aizauļoja tanī virzienā, kurp bija aizjājuši mednieki.

— Kā tu drīkstēji? — Šellija iebrēcās. — Kā tu drīkstēji tik briesmīgi izrīkoties ar tādu zirgu?

Viņas dusmas un nicinājums bija tik spēcīgi, ka resnis uz mirkli pielaidās līdz apjukumam. — Zaudēju savaldību. —

Viņš glaimīgi tai uzsmaidīja. — Protams, izrīkojos stulbi. Sportista necienīgi. īstenībā tas nav tāds zirgs, kādu es sev vēlētos. īstenībā tas piederētos tev, Šellij — gan pēc izcelsmes, gan vispār. —Viņš pieklusa, tad ieraudzīja angļu zirgu kopēju Roju, kas veda kumeļu atpakaļ pie viņa. — Vai tev gribētos viņu iegūt?

Sajūta viņai bija tāda, it kā viņa būtu derībās noriskējusi ar visu naudu un laimējusi. Taču cerība tanī pašā mirklī nomira.

— Maiks man nemūžam nepiedotu, ja es tagad nopirktu zirgu. Mēs tikai ar pūlēm šā tā turamies virs ūdens.

Rojs sirmi bija pievedis viņiem klāt. Šellija redzēja zirga skaistumu un tīrasinību un, kad Polopīts tam pievērsās, arī bailes. Šajā mirklī viņa jo skaidri saprata, ka nekad mūžā nav neko tik kvēli vēlējusies kā šo zirgu.

Polopīts viņu cieši vēroja. — Klausies, ko tev teikšu, Šellij, — viņš sacīja, saņemdams rokā pavadu. — Atnāc rīt pie manis uz banku, un mēs to nokārtosim.

Tovakar viņa pirmoreiz īsti nopietni sastrīdējās ar Maiku. Pirmā vārdu apmaiņa notika, vakariņas ēdot. Tās bija novēlotas un nebija arī sevišķi labi izdevušās. Šellija, aizkavējusies pie Dinvidijiem mednieku azaidā un atgriezusies mājās tikai pēc sešiem, konstatēja, ka Suellena, kas viņai lāgiem izpalīdzēja, jau aizgājusi, atstādama Kemu Virdžīniasitija uzraudzībā, līdz māte pārnāks.

Maiks atzinās, ka viņam redakcijā bijusi drausmīga diena. Mājās pa to laiku jenots bija nokodis divas perētāj vistas. Ūdenssūknis sabojājies un nebija iespējams tikt pie karstā ūdens, lai varētu ieiet vannā. Elektriķis vēl joprojām nebija atnācis, lai sakārtotu hallē apgaismojumu, un aploka žogā viens posms sagāzies, jaunie zirgi izkļuvuši ārā, un Milisentas Blekas ķēve, kas nodota pie Šellijas izmitināšanā, pakritusi un uz šķembas pāršķēlusi kāju.

Kemam apgāzās piena krūzīte, un, kad māte sāka viņu bārt, puišelis apraudājās un izskrēja no virtuves.

— Sasodīts! Te nekam nav ne gala, ne malas! — Šellija uzkliedza, steigdamās pakaļ Kemam.

— Šellij, — Maiks piesardzīgi iebilda. — Tā taču biji tu, kas...

— Kas gribēja atgriezties Ielejā. Es to zinu, zinu. Tikai neatgādini man to ik mīļu brīdi!

Beidzot viņa aizgāja gulēt, un visa viņas pasaule neprātīgā ātrumā riņķoja ap vienu asi — mājturības nebūšanām, nejaukiem sīkumiem un satraukumiem, kam visam īpašu uzsvaru piešķīra vēl viņas fiziskā nevarība. Viņa jutās pagurusi no mūžīgā naudas trūkuma, no tā, ka visu laiku jāiztiek vienīgi ar vecām mantām —māju, mēbelēm, drēbēm.

Ilgi viņa gulēja nomodā, dusmodamās par Maika mierīgo elpu līdzās, par to, ka Maiks varēja bezrūpīgi aizmigt tad, kad viņai no miega ne vēsts. Viņai stāvēja prātā sirmais kumeļš, no jauna viņa redzēja zirga izbailes, iztēlojās tos pārdarījumus, kas nabagam būs jāpārcieš, ja tas paliks pie Baforda. Saspringusi uz muguras gulēdama, viņa raudzījās tumšajos griestos un iestāstīja pati sev, ka izglābt sirmi no Baforda rokām ir viņas svēts pienākums. ,f

Nākamajā rītā viņa aizgāja pie Polopīta uz banku.

Viņš staroja, izturējās sirsnīgi un rādījās kaut kā bikli pazemīgs. Viņš uzslavēja Šelliju par to, cik labi tā izskatās, cik jauki, ka tā atkal dzīvo Ielejā, cik teicami Maiks tiek galā ar avīzi. *

— Baņķiera uzdevums sniedzas pāri vienkāršai aizdevumu sagādāšanai, — viņš svētulīgi penterēja. — Tādā mazā pilsētiņā kā mūsējā mūsu pienākums ir citcitam palīdzēt, lai ikviens kaut ko varētu uzsākt. Jāteic, ka Sun tagad ir nopietna konkurente manai avīzei. — Viņa palsi zilās acis pēkšņi šķita kļūstam tik saltas un analītiskas kā nodokļu tabula uz rakstāmgalda. Taču tūliņ viņš atkal ierunājās silti un pat pārāk draudzīgi: — Es, protams, arī nemaz citādi negribētu. Sacensība taču ir kapitālistiskās sistēmas pamatu pamats. Bez tās pie mums kristīgas brāļu mīlestības vietā valdītu komunisms.

Tūliņ pēc tam viņš pārsviedās tematā uz zirgu, pieminēja, cik īstenībā tas pareizi un taisnīgi, ja šo jauno zirgu īpašumā iegūst kāds no Šelbēmiem, uzsvērdams, ka patiesībā Šellija ir vienīgais cilvēks, kas spēj jāt un izprast zirgus, kuri cēlušies no Pilota, un ka būtībā kumeļš ir turēts un audzināts viņai, cerot, ka viņa atgriezīsies Ielejā un aizvedīs sirmi uz Šelbērnu muižu, kur tam ir īstās mājas.

Viņš vēl paskaidroja — ja tai esot nepieciešama nauda muižas turpmākajam remontam, viņš būtu priecīgs izlīdzēt un naudu aizdot.

— Tā taču ir viena no Ielejas dižmājām, — viņš atgādināja, — tā pieder pie kopējās ainavas. — Viņš sacīja, ka būtu priecīgs radīt Šellijai iespēju iegūt zirgu un aizdotu piecus tūkstošus privāta aizdevuma. Piedevām viņš paskaidroja, ka nav nepieciešams šo darījumu izvirzīt direktoru sapulcē.

— Tas tev dod iespēju vīram neko par to neteikt. —Atgāzies dziļāk krēslā, viņš maigi noraudzījās uz fotogrāfiju sudraba ietvarā. Tur bija redzama Samanta Sjū ar Budu klēpī. Fotogrāfija bija novietota uz rakstāmgalda labi saredzamā leņķī.

— Tavam vīram pašreiz pietiek savu rūpju, un nav nekādas vajadzības uzkraut viņam vēl liekas nastas.

Šellija ieminējās par nodrošinājumu, un viņš, tai labestīgi uzsmaidīdams, atteica, ka viņam būtībā svarīgs esot vienīgi viņas dotais vārds, taču, lai viss tiktu glīti un likumīgi nostrādāts, neesot nepieciešams nekas vairāk kā vienīgi tas, lai viņa izraksta viņam tiesību pēctecību uz savu zemes īpašumu plus 7,5 procentus no aizdevuma summas augļos, kas neesot augstāks procents par to, ko ņem banka. — Piemēram, tās pašas gleznas, — viņš domīgi piebilda, — Gilbers Stjuarts un Pīls — tās noteikti ir ļoti vērtīgas.

Viņš pavadīja Šelliju līdz durvīm un vēlreiz piesardzīgi piekodināja, ka labākais būtu Maikam par to neko nebilst.

— Tas viņu vienīgi satrauktu, un tieši pašlaik viņam visi spēki nepieciešami, lai nostādītu avīzi uz kājām.

Tagad, pēc nupat notikušās saskriešanās ar Samantu Sjū, tikko iznākušām no baznīcas, viņa skaidri apjēdza to, ko īstenībā jau sen bija zinājusi, vienīgi liegusies atzīt — Polopīts Bafords ir zemisks un atriebīgs. Bafordi jau kopš seniem laikiem nav ieredzējuši Šelbērnus un allaž bijuši uz tiem greizsirdīgi un tos skauduši. Kad Mistija liedzās pārdot Sun viņam un pārdeva to Maikam, Polopīts nekavējās uzlabot County Daily kvalitāti, lai izmantotu savu avīzi pret Maiku. Todien tas zirgu arī tik neganti apstrādāja tīšām, lai pamestu viņai ēsmu, un viņa nekavējās ēsmu norīt. Zirgi un Šelbērnu muiža bija kārdinājumi, kuriem viņa nespēja pretoties.

Pagaidām viņa ar ienākumiem, ko guva no zirgu izmitināšanas, bija varējusi samaksāt procentus un no Maika visu noslēpt. Vienīgi tiekoties ar Polopītu un atceroties parādnas-tu, viņu pārņēma neskaidrs mulsums — it kā kauns, it kā vainas apziņa, it kā viņa būtu noslēgusi negodīgu darījumu. Apmēram tā viņa bija jutusies vienīgajā reizē, kad bija gājusi durt zivis ar žebērkli — toreiz viņai likās, it kā būtu ar seju ietriekusies biezos zirnekļa tīklos un aplipuši ar tīmekļiem, ko nespēja noslaucīt.

Debesis bija dzidras, lauki abpus ceļam klusi un mierīgi. Ainavā vienīgi koki, zaļi tīrumi; dīķi lauku sētās vizuļoja saulē kā apaļi sudraba dolāri, pa ganībām rimti staigāja labi baroti lopi. Brīnumaina dziļa miera ainava. Tomēr Šelliju sirds dziļumos urdīja nelabas nojausmas.

Piektā nodaļa

Kad Šellija bija «nogājusi no strīpas», kā mēdza sacīt Melusīna, viņa pieķērās tam, ko vislabāk pazina un saprata. Zaļus laukus un zilus kalnus, kur krāsa pastāvīgi mainījās tikpat dažādās zilās nokrāsās, cik dažādi bija toņi, ko viņa gleznojot mēģināja uztvert. Viņai ļoti gribējās uzkāpt augšstāva guļamistabā, labā apgaismojuma dēļ viņa to bija izraudzījusi par darbnīcu, un paeksperimentēt ar abstraktajām, dzīvīgajām nokrāsām, ko bija atklājusi Ņujorkā, vai arī uzgleznot kādu no šejienes ainavām, kuras mīlēja. Taču tā vien likās, ka laika kļūst aizvien mazāk.

Viņa paraudzījās ziņu dēlī, ko Maiks bija pielicis hallē pie sienas. Uz tā bija informācija par visām sacīkstēm un zirgu izstādēm, un «atzīmes par visu, kas jāpadara». Pašā dēļa augšmalā bija ielūgumi. Šai pašā svētdienā trīs ielūgumi uz vēlajām brokastīm. Viņa bija pieņēmusi Milisentas Blekas uzaicinājumu, jau priekšlaikus zinādama, ka Maiks iebildīs, dusmodamies, ka viņi nekad vairs nevar padzīvoties mājās un ka viņam ir pārāk daudz darāmā gan mājās, gan redakcijā un nekādu prieku nesagādā svētdienas priekšpusdienā noslaistīties pa ciemiem, kur būs jādzer «asiņainās mērijas» un vīns, kas viņu padarīs nespējīgu darbam pēcpusdienā. Bez tam viņa ievēroja trīs vai četrus ielūgumus uz kokteiļiem pēcpusdienā. Labi, gan viņa aizbildināsies ielūdzējiem, kad vakarā tiksies pie Bafordiem. No tā atteikties nevarēja. Maiks nesaprastu, kālab viņa pēkšņi vairs negribētu iet turp pēc tam, kad abi bija gandrīz sastrīdējušies, līdz viņa izlūdzās piekrišanu apmeklēt Bafordu viesības. Arī pati sev viņa neatzinās, ka, par spīti Samantas Sjū indīgajām piezīmēm, tomēr grib uz šīm viesībām iet un — kāpēc.

Viņa piezvanīja uz Pēdējo Cerību un lūdza paziņot Mili-sentai, ka nevar ierasties brokastīs. Pārģērbusies zilajās džī-nās, viņa sagatavoja sviestmaizes Kemam un sev.

Svētdienu pastaigas, kurās Šellija devās ar Kemu un suņiem, noritēja pēc nemainīga rituāla. Izbirzumi vecajā mūrī, kas šķīra kādreizējo rožu dārzu no parka, bija labs izejas punkts, no kura pastaigu sākt. Šellija bija parādījusi Kemam mūrī izdobtu aliņu, kur bērnībā glabājusi visādus dārgumus — nolikusi kādu ābolu vai firziķi, lai ienākas, un dažkārt kādu sevišķi skaistu akmentiņu. Tagad viņiem abiem bija katram sava slēptuvīte, ko neviens cits nezināja.

Pagājušajā nedēļā viņi bija apciemojuši Melusīnu. Vecā auklīte apdāvināja Kemu ar āboliem no sava dārziņa. Kems vienu ābolu paspaidīja un nosprieda, ka tas tomēr nav īsti gatavs.

— Lai pastāv vēl kādu dienu, — māte ieteica.

— Labi, — Kems piekrita un, kamēr Šellija aizgāja uz staļļiem, sāka pārmeklēt malu malas, raudzīdams, vai neatradīs Virdžīniasitija bentamvistiņu izdētās olas, ko tās sadēja ērmotās, neiedomājamās vietās, piemēram, salauztu ratu sēdeklī ratnīcā vai kādā puķupodā vecajā siltumnīcā.

Augstajās staļļa durvīs Šellija brītiņu apstājās uz cietā sarkanā māla klona, ko Virdžīniasitijs allaž turēja tīru un mitru. Tīkamās skaņas no zirgu rosīšanās steliņģos, siena un salmu spēcīgā smarža gaužām nomierināja. Satraukums noplaka, prāts pavērsās citā virzienā, un viņa juta jaunu spara un spēka pieplūdumu, kā vienmēr, pārkāpjot šo slieksni.

Šelbēmu muižas zirgustallis īstenībā bija celts daudz lielākam zirgu skaitam, nekā pašreiz tur mitinājās. Vismaz divpadsmit steliņģu bija noslēgti, tikai pie durvīm piesistajās plātnītēs gandrīz izdzisuši lasāmi tur kādreiz stāvējušo zirgu vārdi.

Ieraudzījis ienākam suņus, Virdžīniasitija svītrainais runcis pieslējās no savas vietas, uzmeta kūkumu un nošņācās uz nelūgtajiem viesiem. Pundurvistiņa, kas bija tupējusi pie rīku šķūņa durvīm pamestā ķerrā, aizplivinājās uz mēslu kaudzi aiz staļļa, kur pārējās jau kašņājās.

Mūžam Modrais bija iemitināts stallī, atvests no ganībām, lai sagatavotos medībām. Viņš pārstāja drasēt pa steliņģi un pienāca pie Šellijas. Medību suņu kucēni slējās augšup viņai gar kājām, kamēr viņa runājās ar savu zirgu, čukstus stāstīdama tam priekus, kas gaidāmi nākamajā rītā, kad pie Belliouras pulcēsies suņi.

Mežs, kas apjoza Šelbērnu muižu, bija vairāk par kvadrātjūdzi plaša vecum vecu ozolu audze, tie slēja savas simtgadīgās galvas pār pamežā sen izcirstiem jājamceļiem un daudzām takām. Taka, ko savai pastaigai izraudzījās Šellija un Kems, aizvijās gar dzidru, Čalojošu strautu, kas savukārt tecēja cauri sensenam augļudārzam pie kapsētas.

Zaļpelēkos tīrumus ieslēdza šā apvidus kalni, lāgiem dūmakā tinušies, lāgiem skaidri saredzami, bet mūžam zili, mūžam valdzinoši. Kaut kur ganībās ieķērcās vārna, un purvainē, kas pletās ap tālīno dīķi, hipnotiskā vienmuļībā kurkstēja vardes. Smaržoja saulē sasilusī zāle, un Šellija zināja, ka neviena vieta citur pasaulē viņai nevarētu nozīmēt to, ko nozīmēja Šī zemesmala ar visām savām parādībām. Pāri laikiem, pāri saprātam viņa mīlēs šo zemi, kurā jo dziļi ieaugušas viņas saknes.

Izgājuši no meža, Kems un Šellija devās tālāk pāri pļavai, kas mirdzēja zeltainruda. Suņiem tuvojoties, gaisā uzplīvoja vesels dzeltenu tauriņu mākonis. Kļavu zelta lapās viegli šalkoja vējš, gabalu tālāk ganāmpulka lopi sacēla galvas, paraudzījās uz nācējiem un turpināja rāmi ganīties.

Klusumam un zeltotās pēcpusdienas skaistumam piemita liels dziedinātājspēks. Pavadot šeit stundu vai ilgāk, viņa atkal varēs savākties vienkop, visi ikdienas nelīdzenumi nolīdzināsies.

Viņi atrada klajumiņu strautmalā, īstu burvju pļaviņu, ko pavasarī vijolītes pārklāj ar zilimēļu segu.

Kems nošķaudījās. Šellija uzreiz jutās vainīga. Viņa bija piemirsusi aizvest zēnu pie daktera Vetersa, kas tam parasti injicēja zāles pret tā saukto siena drudzi. Tas bez kavēšanās jāizdara rīt. — Tā ir alerģija, — dakteris paskaidroja. — Mēs varam izmēģināties visādi, tomēr nemākam atrast cēloni, kas izraisa astmu. Madaras vai vienkārši mājas putekļi. Varbūt zemenes un veļas pulveri.

Pēdējā laikā Kems bija juties ļoti labi. Tomēr dakteris Veterss nevēlēja zēnam daudz uzturēties zirgu tuvumā. Visu vasaru Kems nebija varējis jādelēt ar veco poniju, ko Hanters Dženijs bija atdevis Šellijai, kad paša dēli tik mazam zirdziņam nāca par lielu. Fakts, ka Kems nedrīkstēja jāt un nevarēja iestāties Ponijklubā, Šellijai sagādāja rūgtu vilšanos.

Aizaugušajā vecajā augļudārzā viņi salasīja mazos, apaļos ābolīšus, kas apsūnojušos zarus lieca vai līdz zemei. Lai gan pēc vecā fermera mistera Heča nāves gar augļu dārzu neviens nelikās zinis, koki tomēr joprojām ražoja. Kaut arī vēji un vētras bija nolauzuši daudzus zarus, kas turpat zemē gulēja kā amputēti locekļi, koki joprojām nesa augļus. Iekodusi vēsajā, cietajā ābolītī, Šellija neviļus iedomājās, cik šis auglis gan smaržīgāks un sulīgāks par skaistajiem, nopulētajiem sārtvaidžu āboliem universālveikalā.

— Nesaēdies par daudz, — viņa pabrīdināja Kemu, kad tas sniedzās pēc otra.

— Lūdzu, mammīt, vēl tikai vienu.

— Skaties, lai neapsāpas vēderiņš.

Kems kāri raudzījās uz ābolu. Viņa āda bija tikpat dzidri gaiša kā mati, kas saulē mirdzēja kā zeltains ābols.

— Bet uz mājām varēšu paņemt līdzi?

— Drīkstēsi, ne varēsi, — Šellija automātiski pārlaboja dēla valodu. — Jā, paņem vienu līdzi uz mājām.

— Un vēl vienu tētiņam.

Šellija piekrītot palocīja galvu.

Aizmetot ābola serdi, viņai pārskrēja Šermulis. Instinktīvi viņa pavērās apkārt, it kā gaidīdama no sausseržu biežņas aizšaujamies lapsu. Nekas pat nepakustējās. Atvasaras pēcpusdienas zeltainajā gaismā ainava palika tāda pati kā bijusi — ar brūniem mūriem un baltiem žogiem norobežotas, rūpīgi koptas pļavas, nopietna, skaista aina. Virs galvas norūca lidmašīna, uz kalna pusi laiski aizlidoja vārna, Belliouras ganībās iemāvās kāda govs. Pastorāli rāmajā šodienā pagātne šķita tāla un nereāla.

Viņi piesēda strautmalā apēst sviestmaizes. Pēc tam Šellija kādu brīdi noskatījās, kā Kems met ūdenī kociņus. Kad Lenss tēlotā mednieka priekā metās tiem pakaļ, dēla dzidrie smiekli viņai šķita līdzināmies strauta burbuļošanai, ūdenim veļoties pāri nelielajām krācēm.

Līdzās augļudārzam starp Belliouru un Šelbērnu muižu atradās dzimtas kapenes. Mūra žogs, kas reiz bija apjozis kapsētu, nu sadrupis gruvešos un apaudzis ar nezālēm. No zaļuma ārā slējās vecie pelēkie kapakmeņi. Te viss bija vienkop — gan pīšļos pārvērtusies senatne, gan mantojums. Tumšs, neskaidrs un savijies tādā pašā mudžeklī kā vīnstīgas, kas ieskāva nekoptos kapus.

Man jāparūpējas, lai te viss tiktu uzkopts. Jāsalabo mūris, jānoravē nezāles, jāsaslien sagumušie kapakmeņi.

To viņa izlēma ikreiz, kad gāja vai jāja garām kapsētai. Taču vienmēr gadījās kaut kas svarīgāks. Piemēram, dzīvojamās mājas jumts, aploka žogs, jaunais pavards. Maiks bija pārlieku aizņemts ar avīzi, vienīgais palīgs bija Virdžīnia-sitijs — par maz darbaspēka, lai tiktu galā ar pašu nepieciešamāko, nemaz nerunājot par tik svarīgiem pasākumiem kā iebrauktuves attīrīšana piebraucamajā ceļā, buksusu apcirpšana, kādreiz slavenā rožudārza iztīrīšana.

Šellija lēnām brida pa kapsētas labirintu uz priekšu, staipekņi pinās pa kājām, dadži lipa džemperī. Pieliekusies viņa izlasīja uzrakstu uz kapa, kurā bija aprakta Nellija Šelbēma, kas 1790. gadā bija mirusi dzemdībās, laižot pasaulē ārlaulības bērnu.

No mums tu esi aizgājusi, uz laiku laikiem šķīrusies,

Pestītāja mīlestībā mūža mieru atradusi.

Apstājusies pie vislielākā kapakmens, viņa aplauza sausseržus, kas aizsedza epitāfiju.

Kings Šelbērns.

Miris Šelbērnu muižā.

Pārējā epitāfijas daļa bija padzisusi un laika zoba saēsta. Vietumis Šellija ar pūlēm salasīja atsevišķus vārdus: «cēls un krietns», «cildeni vienkāršs», «gudrs», «nenogurdināms», «uzticams draugs», «dižens cilvēks», un pašā pamatnē akmenim, zem kura lapsas bija ierīkojušas midzeni, tikko salasāms paraksts: «Bēdu māktie tuvinieki».

Kems stāvēja viņai blakus un cieši noraudzījās uz kapu. Viņš izskatījās apmulsis. — Ko visi šie vārdi nozīmē?

— Tie ir labi vārdi, — Šellija atbildēja. — Kad tu mācīsies Ielejas dienas skolā, tu tos sapratīsi un zināsi pareizi lietot. Tie vārdi, Kem, teikti par tavu vecvecvectēvu Kingu Šelbērnu. Šie vārdi ir tavs mantojums. Tavs uzdevums būs piešķirt tiem no jauna pilnu nozīmi.

— Vai viņš ir tas vīrs, kas gleznā?

Šellija papurināja galvu. — Nē, tas ir tavs vecvectētiņš Sīns Šelbērns. Viņš bija Šelbēma kaujinieku komandieris.

— Pastāsti man par viņu.

— Labi. Sēdies blakus. — Šellija aplika dēlam roku ap pleciņiem un kopā ar viņu apsēdās uz saulē sasilušajām efejām. — Bet tad man jāsāk no pašiem sākuma sākumiem. Klausies...

Muguras viņi atspieda pret Kinga Šelbērna kapakmeni. Kizila lapas bija sačokurojušās kā vecīgas rokas un turēja sarkano ogu ķekarus. Vējpūtā, kas nāca no kalniem, lapas viegli čabēja. Pa mūri žirgti aiztecēja burunduks un pazuda alā.

— Reiz senos laikos tālā zemē, aiz trejdeviņām jūrām ...

Šelbēmu vārda pirmsākumi aiztiecās sirmā pagātnē. Pirmais, kas bija pazīstams ar vārdu Angļu Šelbērns, bija kāds sers Hjū Šelbērns, Tomasa Kromvela armijas virsnieks. Atlīdzībā par pakalpojumiem viņš saņēma zemi līdz ar tiesībām uz Belliouras konventa ēkām Korkas grāfistē. Kā redzams no Kromvela laika ierakstiem valsts dokumentos, viņš bija pirmais no angļu Šelbērniem, kas apmetās uz dzīvi Īrijā. Ir saglabājies sens nostāsts: kad viņš ieradies konventā, lai liktu mūķenēm no turienes izvākties, klostera priekšniece kopā ar savu saimi nometušās ceļos un nolādējušas atnācēja dzimtu, lūgdamas Dievu, «lai jaunais īpašnieks nekad nepieredz dūmus paceļamies no konventa skursteņiem».

Neiebiedējamais sers Hjū pavēlējis iekurt spēcīgus kūdras ugunskurus visos konventa kamīnos un kurināt tā, lai no skursteņiem plūstošie dūmi būtu redzami līdz pat jūrai. Pēc tam viņš devās iegūt kāda slavena lorda meitu. Šis lords ilgi un sīvi bija cīnījies pret Kromvela bezdievjiem.

Nolaupījis jaunavu, sers Hjū to kā savu līgavu aizveda uz Belliouru. Viņam bija četrdesmit pieci gadi, viņai tikai divdesmit. Viņš bija karavīrs, viņa dižciltīga dāma, kam nebija ne jausmas par dzīvi tumsonīgā lauku mājā, tālu no līksmības, kas valdīja Dublinā. Arī tēvs, pārskaities par meitas nolaupīšanu, uzsāka asins atriebību pret viņas vīru. Saprazdams, ka ienaidnieks gatavojas uzbrukumam, sers Hjū devās tam pretim un krita ar musketes lodi pierē.

Kad sera Hjū un viņa atraitnes un mantinieces mazdēliem bija jau pāri par divdesmit gadiem, mūķeņu lāsts piepildījās. Bellioura nodega līdz pamatiem, vienīgi skursteņi nesadega, bet pelēki un salti slējās pret kalniem. Bēgdami no vajāšanām un vardarbības, kas varēja pret viņiem vērsties sakarā ar parlamenta likumu «aizkavēt tālāku katolicisma izplatīšanos», izraisot lielas nesaskaņas starp katoļiem un protestantiem, abi brāļi Hjū un Ričards emigrēja uz Jauno pasauli.

Hjū bija zinātnieks un apmetās uz dzīvi Bostonā, kur kļuva par atzītu filozofu un esejistu. Viņa pēcnācēji bija profesori Hārvarda universitātē, grāmatu izdevēji un lugu rakstnieki, kas vēlāk visnotaļ bija stādāmi vienā pakāpē ar tādām ģimenēm kā Kaboti un Loveli, un citām ievērojamām Jaunanglijas dzimtām.

— Tas ir māsīcas Mistijas atzars mūsu ģimenē, — Šellija stāstīja dēlam. — Tie ir Šellbērni ar diviem «1», jo skaitījās smalkāki un gudrāki par ģimenes mūsu atzaru. Bet naudu Šelbēmu muižas uzcelšanai sapelnīja tieši mūsu atzars.

— Vai tagad mums nauda ir? — Kems apvaicājās, noskatīdamies uz aizaugušo kapsētu.

Šellija vēroja Belliouras torņus tālumā. — Kādreiz mums piederēja visa zeme no šejienes līdz Bellvī — tik liela platība, cik vienā dienā varēja ar zirgu apjāt. Tagad atlikusi vairs tikai Šelbēmu muiža. Tajos laikos kungi nestrādāja. Viņiem piederēja lauki, bet paši viņi nodevās lapsu medībām. Ja vajadzēja pelnīt naudu, tad viņi nodarbojās ar zemesgabalu tirdzniecību. Mūsu tiešais sencis Ričards Šelbērns apmetās pie Bifeļu strauta un izvērtās par veiksmīgu tabakas plantatoru. Viņš uzcēla Belliouru, kas bija tieša Īrijas Belliouras līdziniece.

Šķita, ka Bellioura jau no paša sākuma ir it kā nolādēta. Vienam strādniekam, mūrējot mājas pamatus, uzgāzās virsū akmens bluķis un to nosita. Cits strādnieks satrieca un zaudēja kāju, krītot no torņa. Ričarda Šelbērna jaunapprecētā sieva nomira, dzemdējot dēlu, kuram kā pirmdzimtajam deva vārdu Kings Šelbērns, viņam bija lemts kļūt par Belliouras un visas tai piederošās zemes valdnieku. Ričards Šelbērns apprecējās otrreiz — ar laucinieci, un tā viņam dzemdēja otru dēlu — Kinga pusbrāli. Kārters Šelbērns bija vājas gribas cilvēks, turklāt diezgan nelietīgs, brunču mednieks un azart-spēlmanis, pārveidojot teicienu «nenozīmīgs, bet lādzīgs» Ielejas žargonā, jo par viņu mēdza sacīt «nenozīmīgs, bet ne lādzīgs». Kings Šelbērns mantoja Belliouru. Būdams dziļi dievbijīgs cilvēks, viņš stingri ticēja Dieva lāstam pār šo namu un bija pārliecināts, ka visi tā iedzīvotāji nolemti nelaimēm un sirdsēstiem. Tāpēc viņš īpašumu nodeva Kārteram, kas savulaik lielisko plantāciju nolaida galīgā postā, parādos un nabadzībā. Kad viņam nemaz vairs nebija naudas, lai turētos virs ūdens, Kārters pameta visu un pārcēlās uz Barbadosu, tur vēlāk viņa dēls Tomass, ko bija dzemdējusi viņa mīļākā no Masterkorneras, kļuva par veiksmīgu un bagātu cukurniedru plantatoru.

Belliourā dūmi no skursteņiem gaisā vairs necēlās, visi pavardi tur apdzisa. Logus aizsita ar dēļiem, un lielais, cietoksnim līdzīgais nams pamazām pārvērtās par drūmu, spocīgu graustu. Parks aizauga, kļuva par īstiem džungļiem, kur lapsām bija zaļa dzīve; to apmeklēja arī malumednieki, klaidoņi tur meklēja un atrada piemešanos, un jaunas meitenes un puiši devās turp, lai iztēlotos bailes un briesmas un pēc tam meklētu mierinājumu un drošību viens otra skavās.

Kings Šelbēms bija pilnīgs sava pusbrāļa Kārtera pretmets. Krietns cilvēks, draugu un kaimiņu ieredzēts un cienīts vīrs, kas godam nopelnīja visus kapakmenī iegrebtos cildinājumus. Mīlestība uz skaistām mājām un cēliem zirgiem viņam laikam bija iedzimta. Tāpat kā viņa draugs Džordžs Vašing-tons, viņš bija «īsts» lapsu mednieks. Medībās viņu valdzināja galvenokārt suņi un pakaļdzīšanās prieks. Par dienestu un nopelniem Revolūcijas labā viņam piešķīra papildus vēl seštūkstoš akru zemes, padarot viņu par lielāko zemes īpašnieku Ziemeļvirdžīnijā. Tur viņš visu turpmāko dzīvi aizvadīja, audzējot augstas klases zirgus un mdību suņus.

Pēc vairākiem gadiem, kas tika veltīti plānošanai, materiālu vākšanai un konstrukcijas iecerēm, pēdīgi pabeidza Šelbēmu muižas celtniecību. Gala iznākums bija sārtzaigojošā ķieģeļu celtne ar mirdzoši baltiem pīlāriem un platām ieejas durvīm, virs kurām iegrebta Šelbērnu emblēma — pie koka piesiets balts zirgs un zem tā paraksts «Esi modrs!». Jaunā celtne izskatījās kā romāna ilustrācija.

Slienoties ar muguru pret zilzilajiem kalniem, māja ar frontonu raudzījās pāri visai Ielejai. Gar plašo parku dzirkstīdama tecēja upe, kur pirms simt gadiem indiāņi bija slējuši apmetnes un krastos leknajā zālē ganījušies bifeļi. Upes otrā krastā pletās raibas ziedu pļavas, krustu krustiem sašķeltas ar skaldītu akmeņu žogiem, ko bija cēluši vergi no pļavās un tīrumos savāktiem akmeņiem. Viņpus augstajiem žogiem, kas apjoza muižas teritoriju, Kings Šelbērns bija atvēlējis piecdesmit akru zemes, uz tās tika uzcelts krodziņš, kalve, pirmās labības dzirnavas šajā apvidū un akmens dzīvojamās mājiņas viņa vergiem. Šo centru nosauca par Šelbērnu.

Tūliņ blakus Kinga Šelbērna un viņa sievas, Lī dzimtas piederīgās, kas bija viņam dzemdējusi krietni daudz meitu, bet neviena dēla mantinieka, kapiem, atdusējās Šellijas vecmāmuļa, Kinga mazmeita Mārgareta Lī, kas bija pazīstama kā mis Marlī. Mis Marlī apprecējās ar savu brālēnu, Belliouras Kārtera dēlu Sīnu Šelbērnu. Viņa apraksts skanēja: «Negants kā vanags, apburošs kā Lucifers». Viņš bija dzimis Barba-dosā, kur viņa tēvs vēlīnos gados bija apprecējis angju aristokrāti, turklāt ļoti bagātu.

— Pastāsti man par to vīru, kas guļ kapā bez uzraksta, — Kems sacīja, norādīdams uz apdrupušā žoga malu. — Tu teici, ka viņš dzīvojis Belliourā un bijis ļauns.

— Viņš bija mans vectēvs un tavs vecvectēvs...

Itin kā tāpēc, lai neaptraipītu godājamo krietno radinieku atdusas vietas, Sīns Šelbēms bija aprakts otrpus kapeņu žogam. Tagad kaps bija pilnīgi aizaudzis. Viņa vienīgā piemiņas zīme savulaik bija raupjš, nu jau sen satrunējis koka dēlis ar dzejnieka Šellija citātu: «Negantu kaislību plosīts cilvēks ar asiņu sarkano atblāzmu acīs un asiņu trauksmi dzīslās, viņš gatavs dunci tvert un slepkavot.»

Neviens neuzzināja, kas to uz dēļa uzrakstījis. To vienlīdz labi varēja izdarīt kāds no Melliku dzimtas, viņa sieva Mārgareta Lī vai jebkura no daudzajām apkārtnes meitenēm vai precētajām sievām, ko viņš bija ievilcis savā gultā trakulīgajās dzīrēs, kas Belliourā nerima augām naktīm.

Leģendāra aura ieskāva atmiņas par viņu, tai piemita tik spēcīga burvība, tāds mirdzums, ka visi parastie ikdienas ļautiņi to spēja vienīgi apskaust. Nepazīdams baiļu ne kaujas, ne medību laukos, viņš nekad nekavējās ņemt to, ko kāroja.

Viņa ģīmetne, kas tagad karājās Šelbērnu muižā, rādīja tumsnēju seju ar augstiem vaigu kauliem, no gleznas skatītājam dega pretī melnas, caururbjošas acis. Kaut kas šinī sejā skatītāju neatvairāmi pievilka tā, ka gribējās allaž no jauna to pētīt un iepazīt.

Astoņpadsmit gadu vecumā Sīns pameta Barbadosu, lai iestātos Virdžīnijas universitātē un iepazītos ar Virdžīnijā dzīvojošajiem brālēniem un māsīcām. Viņš bija mantojis Bel-liouru un ieraudzījis nolēma to atjaunot un tur dzīvot. Ar naudu, ko bija mantojis no mātes, viņš lika lielo, drūmo kungumāju restaurēt un iekārtot. Aizaugušo apkārtni iztīrīja, žogus salaboja. Sīns nekad vairs neatgriezās savā dzimtajā salā.

Pilsoņu kara beigu posmā viņš vadīja partizānu kaujinieku grupu, kas kļuva slavena ar Šelbēma kaujinieku nosaukumu, kad partizāniem izdevās sagūstīt divus Ūnijas ģenerāļus, kas kļuva par iemeslu kara ieilgumam.

Belliourā bija liels ozols, ko dēvēja par Karātavu koku, tajā viņš esot licis kārt dezertierus un jeņķu gūstekņus, un reiz arī pats esot tajā slēpies, kad māju bija aplenkuši Ūnijas kavalēristi. Ozola attēls redzams daudzās Virdžīnijas vēstures grāmatās, tāpat arī pakavu iecirtuma vietas, kad viņš zirga mugurā bija auļojis cauri mājai un lēkšojis lejup pa akmens kāpnēm pie ieejas, lai nokļūtu uz izbraucamā ceļa. Atgriežoties no kara, viņam bija amputēta kreisā roka un no šrapneļiem krietni cietis kreisās kājas liels.

Šie fiziskie defekti viņu netraucēja ar pilnu krūti nodoties lapsu medībām un plītēšanai. Meži, kas iekļāva cietoksnim līdzīgo celtni, jau gadu gadiem bija labākā medību vieta, tomēr arī labs aizsegs bēgošai lapsai. Taču apkārtnes ļaudis stāstīja par lapsas kūmiņu ar melnu asti, kas esot tik rāms, ka nemaz negrasoties bēgt, redzēdams tuvojamies cilvēkus. Izmantojot to par izaicinājumu, viņš uzzīmēja metu kaula pogām, ko šūt pie medību tērpiem. Tās tika izgatavotas Anglijā un kļuva par Mednieku biedrības emblēmu. Uz pogas bija redzama lapsas maska, ko iekļāva melni nokrāsota aste. Šāda emblēma tika izkalta arī akmenī un piestiprināta virs dzelzs apkalumiem rotātajām galvenajām ieejas durvīm.

Kopš brīža, kad Sīns Šelbērns atgriezās Belliourā, notikumi lielajā pelēkajā mājā kļuva par galveno sarunu tematu apkārtnē. Viņa sarīkojumi bija plaši un izšķērdīgi. Cilvēki nāca un brauca no malu malām, lai varētu stāvēt kalna nogāzē un noraudzīties uz sacīkšu laukumu, kas vēlāk kļuva par Kausa izcīņas vietu un kur skrēja ne tikai viņa lieliskais ērzelis Gelvejas Pilots, bet arī citi slaveni zirgi.

Trīs dienas ik nedēļu livrejā tērpies sulainis jāšus apmeklēja visu zemes īpašnieku mājas, lai padotu ziņu par medību vietu un sākuma stundu. Par tradīciju kļuva brīvdabas mielasts Pateicības dienā. Ļaudis brauca jūdzēm tālu, lai baudītu portvīnu un brendiju un mielotos ar kūpinātu tītara gaļu, ar ko bija krautin apkrauti galdi plašajā zālienā mājas priekšā. Kad lapsu mednieki izjāja ar vareniem tīrasiņu zirgiem, laucinieki kājām devās līdzi, ar līksmām klaigām sveica medību pārzini sarkanajā, krāšņajā tērpā sirmā zirga mugurā, uzgavilēja, kad Šelbērnas Džeks bez pūlēm pārlēca pār piecas pēdas augsto mūra sienu, kas šķīra Belliouru no Šelbērnu muižas. Kad mednieki atgriezās mājās, sākās līksmība un dejas, kas nepierima līdz rītam.

Lai uzņemtu viesus un arī bēguļojošos pārpalicējus no viņa konfederātu kaujiniekiem, Sīns iekārtoja plašu piebūvi pie galvenās mājas un nosauca to par vecpuišu spārnu. Tur sulainis noāva medniekiem zābakus, kas bija sabristi medībās. Tie tika notīrīti un nospodrināti, lai nesabojātu lielās mājas dārgos paklājus un vaskotās grīdas. Pēc tam katram viesim pasniedza lielu sudraba biķeri ar sakarsētu burbonu, bet pašus guldīja karstās vannās — zārkiem līdzīgos peldtraukos no valriekstu koka. Kad arī tas bija galā, sulaiņi medniekiem palīdzēja ietērpties jau iepriekš sagatavotās drēbēs, kas bija izliktas kā izstādē: sarkans viesību svārks, bikses ar lampasiem un smalkādas kurpes. Gultā katram bija izplāts balts iestīvināts krekls ar iecietinātu apkaklīti un aprocēm, balta veste ar slavenajām mednieku pogām, balta kaklasaite un rūpīgi salocīts balts mutauts.

Mirdzošais mahagoni banketu galds bija konstruēts tā, lai to allaž varētu izvilkt vajadzīgajā garumā. Tas parasti bija klāts vismaz trīsdesmit viesiem. Šajos ilgstošajos mielastos cienāja ar dzidru buljonu un ceptu medījuma gaļu, klāt pasniedzot smalkus vīnus. Kad mielasta beigās aiznesa pirkstu mazgājamos traukus, namatēvs pacēla medībragu un ar medību beigu signālu aicināja celties no galda un pāriet uz blakusistabu, kur pasniedza kafiju un cigārus. Pēc pusdienām pienāca kārta sera Hjū kromveliskajam kausam. Saskaņā ar tradīciju tajā ielēja pudeli sarkanvīna. Kausa dibenā bija sabērti sudraba dolāri. Kas spēja izdzert kausu, no lūpām neatņēmis, ieguva vīnā nogremdēto naudu.

Stāstīja, ka šo dzīru ritumā viens sulainis nedarīja nekā cita, kā vien sekoja, lai viesu apkaklītes būtu atpogātas un pats viesis, dzērumā pagaldē veldamies, nenožņaugtos.

Pēc visām šīm īstu vīru izpriecām parasti meklēja rokā Gabrielu, lai tas sagādā nēģerietes. Labi ietrenētais virssulai-nis palūkojās apkārt un apsvēra. Viņš zināja, kādas kuram kungam labāk patīk. Taču vecajam Gabrielam nekad pat prātā neienāca kaut ko no savas zināšanas papaust, gluži tāpat, kā viņš nekad neizrādīja ne mazāko izbrīnu par to, kas notika Belliourā.

Lai gan pamatos kaimiņi Sīnu neieredzēja ellīgā rakstura un izlaidīgās dzīves dēļ (tenkoja, ka Sīns Šelbērns viens pats esot atbildīgs par nēģeru iedzīvotāju skaita divkāršošanos Masterkornerā), tomēr Belliouras skvairpm piederēja visa vara zirgu skriešanās piekritēju un audzētāju aprindās. Importēdams no Īrijas vareno ērzeli Gelvejas Pilotu, viņš iedibināja slaveno Belliouras līniju, kurā ietilpa arī derbija uzvarētājs Pilots Modrais un Šelbērnas Džeks, kura piemiņai ik pavasari notika Šelbēmas kausa izcīņa. Kausu ieguva jātnieks, kas pārvarēja visus Ielejā pie Belliouras kungumājas uzstādītos šķēršļus.

Sīnam Šelbērnam jau bija pāri piecdesmitiem, kad viņš apprecēja savu māsīcu, skaisto Mārgaretu Lī no Šelbērnu muižas. Par spīti izlaidīgajai dzīvei un negantajai žūpošanai, viņš vēl aizvien bija interesanta un romantiska figūra. Ilgas, garas dienas, kas pavadītas seglos un brīvā dabā, bija saglabājušas skaidras viņa melnās, degošās acis, arī augums bija

sausnējs, spēcīgs un stingrs. Marlī, kurai vēl nebija ne pilni divdesmit, neprātīgi viņā iemīlējās. Laulība jau no paša sākuma liecināja par nelaimīgu iznākumu. Sīns Šelbērns bija par vecu, lai kaut ko mainītu savā trakajā dzīvesveidā. Kad pirmais skurbums bija pāri, viņš sāka garlaikoties.

Kad Marlī kļuva grūta un nevarēja vairs sekot viņam līdzi medību izjādēs, paira arī Sīna uzticība sievai. Viņš sāka saieties ar Marniju Melliku, Kovertsaidas viesnīcnieka nesen apprecēto karstasinīgo sievu, kas bija plēsonīga kā mežakaķe. Tajā dienā, kad Marlī dzemdēja meitiņu, Sīns sēdēja Kovertsaidas viesnīcā un žūpoja kopā ar saviem medību draugiem. Uzzinājis, ka piedzimusi meita, viņš atteicās iet uz mājām. Smagi pievīlies, ka Marlī nav viņam dāvājusi dēlu un mantinieku, viņš ierosināja savus pudeļbrāļus uz jājienu no Šelbēr-nas baznīcas pakāpieniem uz kaimiņu pilsētiņas Bellvī baznīcu. Rīkojoties pēc senas, medību rakstos lasītas tradīcijas, tika nolemts, ka sāncenši jājienam ietērpsies naktskreklos un ka uzvarētājs iegūs Kromvela kausa kopiju.

Tās nakts zirgu skriešanās sacīkstēm bija lemts izvērsties par turpmāko gadskārtējo pavasara šķēršļu jājienu Šelbēmas kausa izcīņā, un tās kļuva par Ielejas nemirstīgo leģendu. Vēl Šobaltdien veci vīri, tai pašā krogā pie kamīna sēdēdami, stāsta un pārstāsta jaunpienācējiem mežonīgo nakts jājienu, kad, lecot pār kādiem vārtiem, divi zirgi krita un bija jānošauj, bet skvairs Bollings gandrīz nolauza sprandu. Tie stāsta arī, kā Sīns Šelbērns, uzvaru izcīnījis, rītausmā iejājis atpakaļ Ielejā. Naktskrekls viņam bijis, pār šķēršļiem lecot, saplēsts skrandās, zirgs sviedros un putās, līdz nespēkam pārguris; viņš izrīkojis Tomu Melliku, lai apkopj zirgu, bet pats, tāpat naktskrekla rotā, stāvējis krogā pie letes un visus, kas pagadījušies klāt, cienājis ar dzērieniem un nostāstu par jājienu.

Kad Sīns Šelbērns beidzot atgriezās Belliourā, viņš uzzināja, ka sieva ar visu bērniņu aizvesta atpakaļ uz mājām Šelbēmu muižā.

Drīz pēc tam mīklainā kārtā pazuda Toms Melliks, bet nedēļu vēlāk trakulīgā Marnija pārcēlās uz Belliouru par saimniecības vadītāju.

Tanī laikā būdelē aiz Belliouras dzīvoja veca nēģeriete, kam kopā ar kaķiem, vistām, skunksiem un lutekli jenotu piederēja arī piejaucēta lapsa ar melnu asti. Sievieti sauca par Žēlsirdīgo Keriju un apkārtnē runāja, ka viņai piemītot gaišreģes spējas un viņa mākot arī burt. Tumšādainie, ticēdami viņas dziednieces spējām, allaž gāja pie viņas pēc zālītēm dažādām vainām. Smalkākie ļaudis, par viņu runājot, raksturojumam mēdz teikt vienīgi «tā ķertā veča ar piejaucēto lapsu».

Vienā dzestrā, drēgnā novembra dienā, kas jau sliecās uz pievakari, medību suņi tika šim kūmiņam uz pēdām. Pēc garas, aukstas, tukšas dienas tiklab suņi, kā arī to pavēlnieki bija neganti medībkāri. Kaut gan jaunais piķieris Džons Poups uzkliedza medniekiem, ka tā ir vecās sievas pieradinātā lapsa, Sīns Šelbērns nedeva rīkojumu suņus atsaukt.

Aizgājusi vietā, kur atradās nogalinātā lapsa, vecā sieviete apstājās un klusēdama noskatījās uz saplosītajām paliekām. Tad viņa paraudzījās augšup uz medību pārzini, kas sēdēja sava augstkājainā jājamzirga mugurā. Sīns Šelbērns nebija tādu ļaužu, kas mierīgi paciestu, ka tiek aizkavēts drīzāk nokļūt pēcmedību jaukumos — pie silta kamīna un karsta punša glāzes, kad gara, salta diena pavadīta seglos, tomēr kaut kas vecās sievietes grumbainās sejas izteiksmē viņu uz brīdi aizturēja.

Runādama skaidri un izteiksmīgi nēģeru parastajā dziedošajā manierē, viņa Belliouras skvairam sacīja šādus vārdus: — Es ieskatu, ka ar to, ko šodien te izdarījāt, jūs tīšām piesaucāt nelaimi. Un tāpēc Šelbērniem bēdas un ciešanas vīsies ap galvu kā ērkšķu kronis. — Nesteidzīgi viņa pārlaida skatienu pār mednieku pulciņu. — No šīs dienas ikviens, kas pirmais ieraudzīs lapsu ar melnu asti, mirdams mirs!

Sīns Šelbērns neticēja ne lāstiem, ne citiem pesteļiem. Pasmiedamies par vecās sievietes vārdiem kā par gluži vienkāršām māņticības blēņām, viņš piesauca suņus un aizauļoja mājup uz Belliouru. Piepildījis Kromvela kausu līdz malām, viņš uzsāka traku plītēšanas un uzdzīves nakti, kas turpinājās vēl visu nākamo dienu.

Likās, ka līdz ar šo brīdi viņš tīšuprāt sāka šķērdēt savu bagātību un tērēt pats savu dzīvi. Pagāja gadi. Skaistās mēbeles, ko bija darinājuši izcili Vecās pasaules amata meistari, nolīgti, lai ar savu mākslu kalpotu Dienvidu lielajās plantācijās, tika aizvāktas uz bēniņiem vai salauzītas malkā lielo kamīnu kurināšanai. Suņu mītnes un zirgu staļļi pamazām bruka kopā, māja pārvērtās par īstu pūzni, kur jukuju-kām jaucās nekopti, neapmācīti suņi, mētājās segli, citas zirglietas un skrandainas drēbes. Istabas neviens ir nedomāja tīrīt vai sakopt, dārgie abusona paklāji bija noķēzīti ar ēdiena un stipru dzērienu šļakatām.

Kārtīgi kalpotāji atteicās strādāt tādas sievietes vadībā, kāda bija Marnija, un liedzās paciest saimnieka trakošanu dzērumā. Ielejas rāmāk noskaņotie iedzīvotāji ar laiku iesauca Belliouru par «Bābeli pie Bifeļu strauta».

Kad vairs nebija cilvēku, kas kurina kamīnus, un skursteņi atdzisa, Sīns Šelbērns turpināja žūpot pie Kovertsaidas viesnīcas letes.

Pienāca gads, kad trakumsērgā aizgāja bojā daudz Ielejas lapsu. Ar medībām nevedās nekādā jēgā. Diendienā suņi tika sūtīti uz pēdām, bet atgriezās, neko neatraduši.

Kaut arī plosījās trakumsērga un suņiem bija atļauts klaiņot, kur grib, nekoptajā parkā laupījuma netrūka. Tāpat kā tagad, arī toreiz ikviens zemes īpašnieks godkārīgi centās izveidot labu lapsu kontingentu medībām. Bellioura, kas tika uzskatīta par slavenāko medību vietu visā pavalstī, vēl joprojām godam saglabāja savu labo slavu. Ja visas citas medību vietas pievīla, tad tumšajā mežā tomēr bija rodams medījums.

Tradicionālās Pateicības dienas medības sapulcēja lielu, cerīgu pulku. Diena bija salta, gaiss tāds, ka varēja gaidīt sniegu. Gan māja, gan visa apkārtne bija drūma, gaisotne it kā nelabu nojausmu pilna. Gaidīdami izjādes sākumu, mednieki seglos drebinājās — pussagruvusī, efejām apaugusī māja tiem uzdzina gandrīz tikpat stipras trīsas kā saltais gaiss.

Vecais skvairs Bollings, sēdēdams brangam bērim mugurā, visu laiku sita cimdotās plaukstas vienu pret otru, lai padzītu tirpumu. Pievērsdamies pulkvedim Delongam, viņš ieteicās: — Es gan nesaprotu, kā Sīns spēj padzīvot tādā mauzolejā. — Galvu nogrozīdams, viņš vēl piebilda: — Kauns un žēl, ka dzimta tā var aiziet postā, tā pagrimt kā Šelbērni. Pārāk daudz rados saprecējušies, tas ir akurāt tāpat kā ar medību suņiem. Simt gadu viss šinī ielejā bija nosaucams ar Šelbērnu vārdu. Tad viņi sāka precēt māsīcas. Un nu ar tām māsīcām tikuši pie gala.

Kamēr viņš runāja, no mājas iznāca medību pārzinis. Nepaskatījies ne pa kreisi, ne pa labi, viņš iesēdās Šelbērnu Džeka seglos un, pasaucis kārnos suņus, kas plosīgi kumuroja pa aizaugušo zālienu, gatavojās doties ceļā.

— Jāsim taisni uz mežu, — viņš, garām jādams, uzsauca skvairam Bollingam. — Viņvakar es tur redzēju lapsu.

Seja viņam bija bāla un sakritusies, lūpas nervozi raustījās un viena acs bija gandrīz aizvilkusies ciet.

— Die’s žēlīgais, viņš tak izskatās kā pati nāve! — iesaucās pulkvedis Delongs. — Būs atkal ar to meitieti kāvies. Vai ievērojāt, kāda viņam acs?

Belliourā slampīgā kalpone, ko Marnija bija nolīgusi Brīvajā zonā, gaidīja atgriežamies medniekus, lai cienātu tos ar Pateicības dienas pusdienām.

' Pienāca pulksten četri. Pienāca pieci. Tad nosita seši. Medību pārzinis nerādījās. Visi zināja, ka lapsa bija pamanīta jau pašā sākumā, taču tad patvērusies Belliouras parkā un no turienes pāri Ielejai aizšāvusies uz zilajiem kalniem. Kalpone pavēra durvis un paraudzījās ārā, redzēja, ka sācis snigt. Tumsas bīdamās, aizcirtusi durvis, viņa vēlējās tikai vienu — kaut jel mednieki drīzāk atgrieztos. Kundze pēc drausmīgā strīdiņa iepriekšējā vakarā bija savākusi visas savas purpatas un aizlaidusies, un tagad, kad lielajā šķūnī viņa palikusi vienīgā dzīvā dvēsele, viņu pārņēma patiesas šausmas.

Pēkšņi cauri vēja auriem viņa sadzirdēja tālas suņu rejas. Ieklausoties likās, ka tās tuvojas. Pieskrējusi pie galvenajām durvīm, kalpone redzēja, ka radījumi, kas šķita suņi, iedrāžas parkā. Tad atskanēja zirga zviedziens, taču tā drīzāk izklausījās kā žēla iekaukšanās, it kā nabaga lopiņš būtu līdz nāvei nodzīts.

Spokainā mednieku kavalkāde un dīvainās skaņas uzdzina meitenei šausmu tirpas. Tai pašā brīdī Šelbēma Džeks ieklupa pagalmā. Baltā spalva nošķiesta ar dubļiem un asinīm. Seglos jāteniski ar suņu pavadu siksnām bija piesiets viņa saimnieka līķis. Sarkanais mednieka svārks nolijis tumšām asiņu straumītēm. Svārkiem trūka divu slaveno pogu ar lapsas galvu. Kad Šelbēmu, siksnas pārgriežot, novāca no mirstošā zirga, viņa pierē atrada sīku caurumiņu, kas nebija lielāks par sērkociņa galviņu. Kaklā viņam bija uzmaukts medībrags. Kabatā iebāzta asinīs samirkusi melna lapsas aste.

Slepkava atklāts netika. Vēlā pēcpusdienā mednieki bija pašķīrušies. Kad viens no viņiem uzpūtis medību beigu signālu, pārzinis paņēmis no viņa ragu un turpinājis medības viens pats uz savu roku. Kas pēc tam noticis, to neviens nezināja pateikt.

Ielejnieki domāja, ka slepkavība uzskatāma par atriebēja darbu. Par slepkavu turēja Marnijas Mellikas vīru. Bet Šelbēma tuvinieki, nevēlēdamies nekā cita, kā vienīgi drīzāk visu nejēdzīgo jezgu aizmirst, neuzstāja, ka vainīgo vajadzētu meklēt. Ja cienījamais R. Rāzerfords Dinvidijs nebūtu uzrakstījis grāmatu par Ielejas medniekiem, šis skandāls jau sen būtu pilnīgi aizmirsts.

Kems, acis plati iepletis, klausījās mātes pamatīgi izrediģētajā un viņa saprašanai piemērotajā stāstījumā.

— Pastāsti man par otru vectēvu, — zēns palūdza, kad Šellija bija beigusi.

— Viņš nodibināja Mednieku biedrību, — Šellija sacīja. — Pirms viņš pie tā ķērās, Ielejā valdīja vienkārša malumedniecība, nekārtīga un neorganizēta.

Laikabiedru medniecības annāļos Šellijas tēvs Kemerons Ficdžeralds figurēja kā leģendāra personība. Viņš bija Džona Forčena Ficdžeralda pēcnācējs, tā paša Ficdžeralda, kas ar oglēm, tēraudrūpniecību, dzelzceļiem un daudzām pārdrošām biržas manipulācijām bija ticis pie milzu bagātības, un līdz ar to Kemerons bija viens no bagātākajiem neprecētajiem vīriešiem visā valstī. Aizrāvies ar medību suņiem un skaistiem tīrasiņu zirgiem, viņš noorganizēja lapsu mednieku apvienību Ņūdžersi-jā, kas strauji kļuva par Ņujorkas priekšpilsētu. Tad viņš nolēma meklēt sev un saviem biedriem jaunus medību laukus.

Izbraukājis visus Dienvidus savā privātajā luksusvagonā, kur bija ne tikai koncertflīģelis, bet arī vannasistaba ar zelta krāniem, viņš nebija atradis nevienu vietu, ko varētu salīdzināt ar šo Virdžīnijas ieleju, kuru gan rietumos, gan austrumos ieskāva blāvi zilie kalni.

Sīna Šelbēma valdīšanā visas suņu mītnes un būdas sagruva un kļuva nelietojamas, suņi skraidīja brīvībā, paši meklēdami barību. Sīns Šelbērns apgalvoja, ka, tā dzīvodami, suņi kļūstot medīgāki. Pārvērtušies par īstiem plēsoņiem, tie nokoda daudz aitu un sakoda citus mājlopus, un zemnieki sāka dumpoties, sacēlās pret Sīna vadītajiem medniekiem un to piekritējiem.

Tajā laikā Ielejā vēl dzīvoja daudzi fermeri, kas, lai arī nepiederēja oficiālajai mednieku draudzei, tomēr individuāli bija kaislīgi lapsu mednieki. Gandrīz ikviens no tiem turēja pāris vai vairāk medību suņu, kuriem ļāva brīvi klejot, aizbildinoties, ka šādā veidā tie kļūst par labākiem medniekiem. Par suņu pareizu apmācīšanu neviens nedomāja. Kamēr suņi siroja, saimnieki sēdēja tumšajā rudens naktī ap ugunskuru kāda paugura virsotnē, laida apkārt māla krūku ar kukurūzas šņabi un slēdza derības, kura suns «ierunāsies» pirmais un būs «uzvarējis medībās», lapsu nokozdams vai notrenkdams līdz nāvei.

Šie vīri, no kuriem ne viens vien tika slēpies no Ūnijas kareivjiem, kas bija izlaupījuši un nodedzinājuši viņu mājas, jutās vienoti naidā pret jeņķu ieklīdeņiem. Apņēmušies izjaukt jeņķiem medību priekus, viņi pamatīgi izstudēja paredzētos medību datumus un vietas, pārsiroja visas labākās lapsu slēptuves, kurp nākamajā dienā bija paredzēts palaist likumīgo mednieku suņus. Tādā veidā tie nodrošinājās, ka oficiālās organizācijas medniekiem neizdosies ne kādu lapsu uziet, ne medību priekus izbaudīt.

Kemerons Ficdžeralds ķērās tieši pie šiem vīriem. Viņš uzpirka no tiem zirgus, palīdzēja tiem tikt pie turības, līdz beidzot fermeri pārtrauca sirojumus ar saviem suņiem un sāka piedalīties oficiālajās medībās.

Viens no tiem, kas pretojās visilgāk, bija pulkvedis Saut-geits Delongs, vistu audzētājs fermeris, kas turpināja medīt ar malumedniecības suņiem un centās darīt visu iespējamo, lai jauktu organizētajiem medniekiem medības.

Viendien, kad Mednieku biedrības dalībnieku suņi joņoja pāri Delongu zemei, «Jaunais Šauts», pulkveža dēls, kas tai laikā vēl bija pusaudzis, nekautrēdamies piejāja pie Kemerona Ficdžeralda un lika nekavējoties jāt projām, piebilstot: kamēr šis dzīvs, «neviens nolādēts jeņķis pa Delongu zemi nejādelēs».

Kad nākamajā dienā Jaunais Šauts ieradās, lai nodotu olas, Ficdžeralda virssulainis sūtīja viņu uz salonvagona virtuves ieeju. Vagons bija novietots uz rezerves sliedēm Šelbēr-nā. Izdzirdis Jaunā Šauta nikno atbildi, vagona durvīs parādījās Kemerons Ficdžeralds. Saprazdams, ka viņa mednieki aizvainojuši Delongu lepnumu, viņš aicināja zēnu pie sevis, teikdams: — Mister Delong, ser. Priecājos jūs redzēt, ser. Lūdzams, nāciet iekšā. Nolieciet tās sasodītās olas uz klavierēm un iebaudīsim pa lāsītei burbona.

Kad jaunais Delongs tovakar atgriezās mājās, viņš bija apsolījis, ka vairs nelaidīs savus suņus trenkāt lapsas Medību biedrības teritorijā.

Šellijas tēvs bija slaida auguma, sportisks, un viņam bija siltas brūnas acis. Neskaitāmas daiļavas no visas apkārtnes devās medību izjādēs tikai viņa dēļ. Taču viņam stāvēja prātā viena vienīga.

Nedēļu pēc viņu pirmās sastapšanās medību izjādē viņš bildināja Sīna Šelbērna meitu Njuelu.

— Precēšos ar jums tikai tad, ja iegūsiet Šelbēmas kausu, — viņa atbildēja preciniekam.

Kemerons Ficdžeralds Šelbērnas kausu neizcīnīja. Sacensībās uzvarēja tā laika labākais jātnieks Tomijs Tolbots, bet Kemerons Ficdžeralds bija novēlies no zirga aiz pirmā Šķēršļa.

Ielejā visi domāja, ka no Tomija Tolbota un Njuelas beigās noteikti iznāks pāris. Taču Njuelas māte tādām precībām sīvi pretojās. Nīzdama smalko aprindu nabadzību, kuras dēļ nebija iespējams salabot Šelbēmu muižas cauro jumtu, mis Marlī nosprieda, ka meitai jāprec bagāts vīrs, kaut arī laužot tradīciju un izejot par sievu pie jeņķa. Kad Njuela piedraudēja aizbēgt kopā ar izskatīgo sacīkšu jātnieku, māte viņu iespundēja guļamistabā. Pēc trim dienām Njuela padevās mātes gribai un piekrita precībām ar Kemeronu Ficdžeraldu.

Ielejas ļaudīm ir gara atmiņa, un daži vēl tagad ir dzīvi, kas atceras Šellijas vecmāmuļas nolīgumu ar «jeņķi» Ficdžeraldu. Kaut daudz dārgumu no ģimenes mantojuma, kas krāts kopš Revolūcijas laika, jau bija pārdots un pagalam, lai paglābtu Šelbērnu muižu no pāriešanas ziemeļnieku īpašumā, kuri aizvien vairāk spiedās iekšā Ielejā, tomēr Gilberta Stjuarta gleznotais slavenais Kinga Šelbērna portrets revolucionāra formas tērpā greznojās virs viesistabas kamīna dzegas. Klīda nostāsts, ka Kemerons Ficdžeralds to nopircis, samaksājot nākamajai sievasmātei simttūkstoš dolāru. Pēc tam gleznu pasniedza līgavai kā kāzu dāvanu, un ģīmetne palika ierastajā vietā viesistabā.

Njuelas ģīmetne, ko Augusts Džounss gleznojis viņas medusmēneša laikā Anglijā un kas vēl joprojām karājās pie sienas ēdamistabā, rādīja garu, slaidu meiteni pastaigājamies parkā. Aizmugurē pletās dižu ozolu velve, un to masīvie stumbri jo skaidrāk izcēla meitenes vijīgo smalkumu. Tikai ciešāk ielūkojoties, varēja pamanīt neparastās sejas acīs un ap muti visai neapvaldītu kaismi. Jādomā, ka viņā bangojušas senču nesavaldīgi karstās asinis, modinot nemieru un nespēju dzīvot rāmi un pēc likumiem, līdz beidzot viņa no šādas rāmas dzīves patiesi aizbēga.

Taču Kemeronam Ficdžeraldam liktenis bija lēmis visu mūžu uzlūkot Šo guvumu bijīgā pielūgsmē.

Tikai daudzus gadus vēlāk Šellija uzzināja un atskārta, ka pasaulē ir arī tādi vīrieši, kuriem sāpes kalpo par stimulatoru un kuri, ja tiek mīlestībā ievainoti, mīl vēl kvēlāk. Tēvs māti mīlēja, bet arī bijās no tās. Izmantojot līdzjūtību par vairogu, viņš izlikās neredzam sievas niknumu, aizsargājās no viņas paranojai līdzīgajām dusmu lēkmēm, aiziedams lapsu medībās vai ieslēgdamies savā darbistabā.

Šellijas atmiņas par māti bija visai neskaidras un fantastiskas. Viņa atcerējās iedomīgu sievieti, kam patika glaimi; tai bija acis zilas kā jūra, un krāsa tajās mainījās atkarībā no noskaņojuma — lāgiem pabalēja, lāgiem uzdzirkstīja tirkīza spožumā. Šķiet, viņa prata dzīvot bez atskārsmēm, bez piekāpības. Viss vienmēr tika darīts pēc «pareizajiem likumiem», pēc Šelbērnu likumiem.

Šellijas vecāku dzīve aizritēja medību laukos, viesojoties vai uzņemot viesus, turklāt gandrīz vai ik vakaru. Ilgie, nesteidzīgie azaidi Šelbērnu muižā sākās ar importēta kaviāra spainīšiem, kas dižojās sakapātā ledū, kaviāru pasniedza ar vislabāko šampanieti. Pēc tam viesi sēdās pie piecu ēdienu maltītes, protams, ar piedienīgajiem trauciņiem pirkstu no-skalošanai, un pēc tam dzēra kafiju no tasēm, kas piederējušas Dollijai Medisonei^3. Pēc azaida viesi spēlēja polo vai Šāva māla baložus. Likās, ka Njuela interesējas vienīgi par virspusējo gan mīlā, gan dzīvē, nelikdamās ne zinis par to, kas slēpjas dziļāk prātā vai miesā. Viņas nicinošā attieksme pret vīru bija acīm redzama. Ficdžeraldus viņa uzskatīja par iznireļiem, jaunbagātniekiem un nekādā ziņā viņai līdzīgiem. Taču pārāk pie sirds viņai laikam nebija arī Kinga Šelbērna celtā skaistā māja, jo viņa neatteicās no medību sezonas, lai dāvātu mājai mantinieku. Tas, ka viņai piedzima meita, nevis dēls, šķiet, arī piederēja pie sazvērestības, ko viņa bija noslēgusi ar likteni. Šellija tikai pēc daudziem gadiem sāka izprast, kas māti pamudināja pamest visu un aizbēgt.

Šelliju audzināja Melusīna un vecmāmuļa — mis Marlī, kas dzīvoja pati savā apartamentā muižas rietumu spārnā. Tur viņa vadīja bezrūpīgas saulainas dienas, vasarā izjādēs gar vēsiem ūdeņiem, pa sausseržu apēnotiem ceļiem vai ari piknikos vītolu paēnā dīķmalā, kur labprāt sapulcināja visus tuvākās apkārtnes bērnus — Hanteru Dženiju, Telliju Tol-boti, Feksu Templtonu, Storiju Džeksonu, Frediju Fišeru, Deivu Montegjū, Šellijas māsīcu Mistiju, Boldvinu meitenes un vēl citus, kas labprāt nāca uz dīķi peldēties. Bērni tur spēlēja «Šelbēma kaujiniekus» vai paslēpes Belliouras drupās un parkā, kas bija īsta burvju valstība ar lapsām, trušiem un dažkārt pat ar kādu briedi. Dīķī netrūka zivju, bet pussakri-tusī vasaras mājiņa rožu krūmu vidū bija brīnum jauka vieta, kur sēdēt un pasapņot.

Šellijas galvenā dzīve norisa ap stalli. Tā bija Virdžīniasi-tija valstība. Viņa uzdevums bija rūpēties, lai steliņģi būtu tīri izmēzti un pakaisīti ar sausiem, smaržīgiem salmiem, lai pavadas karātos kārtīgās rindās pie zirglietu kambara panelē-tās sienas, bet segli salikti katrs savā statīvā, noberzti ar seglu ziepēm tā, lai mirdzētu un lai kāpšļu dzelzs daļas būtu tikpat spožas kā sudraba galda piederumi ēdamistabā.

Šellijas tēvs Virdžīniasitiju bija atklājis, kad tas vēl bija bērnelis, kas slamstījās ap stalli Saratogā, kur bija novietoti Ficdžeraldu zirgi. Kaut kas mazajā puišelī piesaistīja viņa uzmanību, varbūt tas bija vājais augumiņš, ko izērmoja pārāk lielas drēbes, varbūt zēna intensitāte. — Hei, puika, — viņš reiz uzsauca, — kas tev vārdā?

— Roanoks, mister Ficdžerald, ser.

— Roanoks! — Kemerons Ficdžeralds nicīgi nosprauslājās. — Tas ir pilsētas nosaukums, nevis cilvēka vārds. — Puika piekrizdams apstiprināja: — Jā, ser. Virdžīniasitijas nosaukums.

Kemerons Ficdžeralds sacīja, ka tieši tāpēc, neatceroties, kā puiku saukt, parasti uzrunājis to par Norfolku vai Ņūport-ņūzu, vai Vinčestru, bet tad nospriedis, ka daudz vieglāk ir izsaukt Virdžīniasitij, to varēja kā dziedāt nodziedāt. Virdžī-niasitijam nebija ne tēva, ne mātes, viņš bija atrasts uz kāda lieveņa Roanokā. Divpadsmit gadu vecumā viņš aizbēga no grūtdieņu ģimenes, kas viņu bija pieņēmusi un audzināja — tie bija trūcīgi laukstrādnieki, kam pašiem bija septiņi bērni. Viņš dzīvoja no rokas mutē, kaut ko pastrādāja, ja gadījās, kaut ko pačiepa. Apsvēris zēna sīko augumu — ilgais pusbadā nodzīvotais laiks bija aizkavējis augšanu un veidošanos — un acīmredzamo iedzimto aso saprātu, Kemerons Ficdžeralds nolēma, ka tas būs labs palīgs zirgu iejādīšanā, un to nolīga.

Kad sacīkšu zirgi bija izpārdoti, Virdžīniasitijs palika un sāka strādāt medību zirgu stallī Šelbēmu muižā. Tur viņš vēlāk stundām ilgi apmācīja Šelliju poniju ringā, mierināja, kad stūrgalvīgais Šetlendas ponijs Džeks Sprets izmeta meiteni no segliem, apmācīja to jenotu medībās pats ar saviem «medību suņiem». Smiedamies viņi rāpaļāja pa nogāzēm augšup un lejup, rausās pāri klintsakmeņiem, lauzās cauri brikšņiem, sabrida apavus, saskrāpējās paši, cieta gan sejas, gan rokas, gan ceļgali. Straujā, elpu aizraujošā pakaļdzīšanās, fiziskā piepūle bija pats aizraujošākais medību piedzīvojumā. Turpretī, kad suņi bija jenotu uzdzinuši kokā un Fekss vai kāds cits no zēniem arī uzrāpās un nokratīja zvēriņu zemē tieši suņu barā, Šellija novērsās.

Dažos speciālos gadījumos viņai atļāva palikt augšā un naktī doties lapsu medībās kopā ar Delongiem un dažiem vecajiem malumedniekiem. Juzdamās pieaugusi un ļoti nozīmīga, viņa klusēdama sēdēja nomaļus, kur vairs nesniedzās lielā, rēcošā ugunskura gaisma. Uguns bija iekurta paugura virsotnē, ap ugunskuru sēdēja vīri, dzēra no krūkas mājās dedzinātu kukurūzas šņabi un klausījās savu suņu rejās kā mūzikā. Šellija mācījās iepazīt suņu balsis, līdz arī pati varēs piedalīties derību slēgšanā par to, kurš suns uzvarēs. Tā sēdēdama, viņa izjuta ārkārtīgu kopību, tuvību ar dabu, kad laiks ir zudis un visu pārņēmis neizsakāms miers. Tās ir izjūtas, kam vēlāk atskatā grūti vispār noticēt.

Šī kopības, veseluma izjūta saistībā ar savu esību, izjūta, pēc kuras viņa ilgojās, vēlāk bija rodama vienīgi medību laukā. Dodamās lapsu medībās, viņa nedomāja ne par ko citu, un, ja nevarēja palikt mežā līdz tam brīdim, kamēr atgriezās suņi, tad labāk vispār nemaz neiet.

Tikšanās vieta apkārtnes bērniem bija Tempitona. Tā kā Šelbēmu muižā tenisa laukumu parasti aizņēma vecāku viesi, Šellija mācījās spēlēt tenisu Templtonas primitīvajā laukumā, kur tīkls caurajās vietās bija saspraudīts un sastiprināts ar milzīgajām spraužamadatām, ko lietoja zirgu segās. Spēlējot tur pazuda tik daudz bumbiņu, kas pārlidoja pār žogu rožu biezoknī un nekad netika atrastas, ka, kopā sabērtas, tās piepildītu spaini.

Templtonā noorganizēja «Šelbērnas kaujiniekus». Ar kvēliem kaujas saucieniem Feksa virsvadībā viņi terorizēja visu apkārtni, kā negudri auļodami pāri mūriem un žogiem, rūpīgi koptiem zālieniem ar sētu zālīti, aurodami spalgo «dumpinieku kliedzienu», jo viņus vajāja iedomāti ienaidnieki, un tad bija vienalga, kas gadījās ceļā uz viņu tversmes vietu — Templtonas lielo šķūni. Templtoni nekad nedusmojās un neskaitīja, cik bērnu auļo pāri puķu dobēm, jāšus uz ponijiem spēlēdami paslēpes starp ļoti dārgajiem angļu buksusa krūmiem, vai rīkoja turnīrus tīrumā. Tiesnesis Templtons bija gara auguma, cienīga izskata vīrs baltiem matiem, ar ķīļbārdu, valkāja uzvalkus ar gariem frakas veida svārkiem. Viņš bija it kā izkāpis no reklāmas, kas attēloja Kentuki pulkvedi, dzerot džulepu, pāri smaragdzaļām ganībām sapņaini noraugoties tālē. Kaut kādu nesaskaņu dēļ ar Tolbotu viņš gandrīz piespiedu kārtā aizgāja no tiesneša darba un priecīgu prātu raktin ierakās nelielā tumši panelētā darbistabā, kur viņu no visām pusēm apņēma ar aktu vākiem pildīti plaukti, biezi sējumi tumšos ādas vākos, pabālējušas fotogrāfijas, kurās bija redzami zirgi ar īsi apgrieztām astēm lecam pār augstiem šķēršļu žogiem vai arī sen miruši radinieki; vēl tur bija pāris kožu saēstu suku, makšķerēšanas piederumi, necilas zirgu izstādēs iemantotas trofejas, mednieku cepures, salauztas jā-jampātagas, tikko piedzimuši kucēntiņi, absorbīna, līmes un viskija pudeles. Misis Templtonā bija resna, kustīga un jautra sieva. Dažkārt viņai pēkšņi ienāca prātā, ka jāsakopj vīra istaba, un viņa nekavējās ķerties pie darba. Tādās reizēs tiesneša niknā baurošana bija dzirdama līdz pat staļļiem.

Kad jaunie kaujinieki uzsāka «nēģeru polo», Fekss viņus brīdināja —ja tiesnesim tas nāks ausīs, viņš tiem dzīviem ādu nomaukšot. Tā bija visbīstamākā un satraucošākā spēle no visām, to izdomāja Pīts Bafords, meitenes tajā nedrīkstēja piedalīties.

Vienu vakaru tūliņ pēc tumsas iestāšanās Pīts, Tellijs Tolbots, Fekss un Melliki no Brīvās zonas, uz kurieni viņi bija devušies pēc kukurūzas šņabja, slepus aizlavījās uz Masterkor-neru. Tur patlaban notika ticības mācību stunda. Uzbrucēji, nezālēs paslēpušies, gaidīja, līdz bērni iznāca no baznīcas. Pīts bija sagādājis zirgiem apsegus ar Silverhilas monogrammām, un, kad tumšādainie bērni ieraudzīja jātniekus, kas, polo kokus vicinādami, auļos metās tiem virsū, visi šausmās diedza prom pa ceļu — visi, izņemot Meisu Braunu. Pirmā roka bliezt iekrita Pītam — ar sānsitienu pa galvu viņš iegāza Meisu grāvī.

Tellija tēvs, kas togad bija pirmoreiz ievēlēts par senatoru, notikušo uzzināja no Vašingtona Teilora. Delegācija no Masterkorneras devās pie tiesneša Templtona, kas Feksam aizliedza veselu mēnesi izjāt ar tēva jauno zirgu un, sasaucis kopā «kaujiniekus», nolasīja tiem tādu lekciju, ko Šellija nemūžam neaizmirsa.

— Jūs piederat pie sabiedrības labākās daļas, — viņš sacīja, zilajām acīm zibšņojot. — Un kā tādiem jums jāuzņemas atbildība par tiem, kas zemāki par jums. Labdzimtība uzliek pienākumus. Ja jūs nesaprotat, ko tas nozīmē, es paskaidrošu. Tas nozīmē izturētu pieklājību visos apstākļos, vienmēr domājot arī par citiem.

— Bet tie tak ir tikai mellie, ar mellajiem taču nav jārēķinās, — Pīts turējās pretī.

Tiesnesis pievērsās zēnam un, balsij ietrīcoties, sacīja: — Nav mans uzdevums mācīt tev morāli. — Tiesnesis Templ-tons pacēla roku. — Džentlmeni, Dienvidu džentlmeni iezīmē tas, kā viņš izturas pret saviem tumšādainajiem. Viņa attieksmei pret tiem jābūt tādai pašai kā pret saviem mājdzīvniekiem. Tu taču nedarītu pāri labam zirgam? — Viņš pārlaida skatienu visu klātesošo sejām. — Nu, vai jūs to darītu?

Līdz divpadsmitajam mūža gadam Šellija sevi uzskatīja par laimīgu, bez liekas domāšanas akceptēdama faktu, ka viņa ir Šelbēma un tas viņu paceļ pāri Bafordiem, kas Silverhilu nopirkuši nesen un bija likuši atjaunot vecos mūra žogus vienīgi tālab, lai nebūtu redzams, cik viņi paši šajā apvidū ir jauni. Bet tad visi pamati, uz kuriem balstījās viņas pasaule, sabruka un nekas nekad vairs nebija tā, kā bijis.

Lielās depresijas laikā viņas tēvs zaudēja lielāko daļu sava mantojuma. Kārodams bagātību atgūt, viņš uzsāka veselu virkni izmisīgu spekulāciju. Izrādījās, ka tās visas bijušas bezjēdzīgas un kopā ar gadiem ilgušo ekstravaganto dzīvesveidu nodeldējušas kapitāla pēdējās paliekas. 1945. gadā, kad Šellijai palika pilni divpadsmit, viņš bija bankrotējis.

Vecmāmuļa Šellijai sacīja, ka viņas māte aizbraukusi ārstēties. Taču viendien drogu veikala konditorejā Šellija uzzināja patiesību. Pīters Bafords, Fekss Templtons, Samanta Sjū Haldērda un Betsija Vetersa dzēra kokakolu un tērgāja.

Betsija Vetersa, vēl aizvien pietvīkusi, jo pēcpusdienā lauka hokeja mačā bija iesitusi uzvaras vārtus, stāstīja visu, ko zināja par Šelbēmas jaunāko skandālu.

Česteru, ko dēvēja arī par Cietumsargu, kapsētas uzraugs Nets, slēgdams uz nakti ciet kapsētu, neviļus ieslēdzis. Policistam vajadzējis atstāt universālveikala kasieri Dēziju mašīnā, kamēr pats dzinis pēdas Netam, lai tas šos izlaižot ārā.

Šellija sašutusi iesaucās: — Cik pretīgi! Česters taču ir precējies.

— Pretīgi? — Betsija kā atbalss atsaucās. — Liecies nu mierā, Šellij! Ko tu pati darītu, ja būtu precējusies ar tādu akmensģīmi kā Čestera sieva? Dēzija tak ir forša.

— Policistam gan nāktos būt citiem par priekšzīmi, — Šellija nerimās.

Nu iejaucās arī Pīts Bafords. — Nūjā, ko gan gaidīt no ļaudīm, kas dzīvo glāžu pilīs...

«Apakšlūpa tev padevusies tik gara kā kalēja skotele,» reiz viņai bija sacījusi vecmāmuļa. Kopš tā laika Šellija saspringuma mirkļos allaž mēdza aizšaut mutei roku priekšā.

— Kāpēc lai viņa neuzzinātu patiesību? Vai tikai tāpēc, ka viņa ir Šelbērna un iedomājas sevi labāku par visiem pārējiem?

— Pīt... — Betsija viņu pārtrauca.

— Iedomājas gan, — Pīts turējās pretī. — Vienalga, viņai tas tik un tā jāzina. To taču zina visi.

— Ko zina? — Šellija bija plaukstu cieši piespiedusi pie lūpām, tā ka balsi tikko varēja sadzirdēt.

— Par tavu māti un Tomiju Tolbotu. Viņi abi kopā aizlaidušies.

Fakts, ka šo jaunumu viņai pavēstīja Polopīts, padarīja triecienu vēl sāpīgāku. Pēc Pīta sejas izteiksmes viņa redzēja, kā tas izbauda gandarījumu, ka bijis pavēstītājs. Šās sajūsmas pamatā bija sensenais rūgtums un mazvērtības sajūta, kas cēlās no abu ģimeņu nevienādības un neveiklajām attiecībām.

Polopīts Bafords varēja lepoties ar vienu no visprominentākajiem uzvārdiem Amerikas finansu vēsturē. Viņa vectēvs P. G. Bafords — iniciāļi apzīmēja kristām vārdus Pīters Gel-tijs — bija pametis dzimto ciemu Īrijā caurām pašaustas vadmalas biksēm kājā, no kurām krekla stērbeles rēgojās ārā. Pēc ierašanās Savienotajās Valstīs viņš aizkūlās līdz Virdžīnia-sitijai Nevadā, kur viņš drīz pēc savas divdesmit piektās dzimšanas dienas uzdūrās visbagātākajām atradnēm apkārtējos kalnos. Sasniedzis četrdesmito dzimšanas dienu, viņš bija starptautiski pazīstams finansu ģēnijs, Rietumos viņu līdzināja ar Relstonu un Milsu, Austrumos — ar Kārnegi un Herimenu.

Iedzimtā mīlestība uz zirgiem un māņticība, ka Virdžīni-jas nosaukums viņam nesis laimi, viņš devās uz Ieleju, kur gadsimta pirmajos gados ar naudu, kas bija iegūta banku darījumos, transakcijās ar dzelzceļiem un ieročiem, sākās Otrā jeņķu invāzija.

Saprazdams, ka Ielejas zaļojošais skaistums un atrašanās tik tuvu valsts galvaspilsētai drīz vien augstu sacels zemes vērtību, P. G., gluži kā tas pirāts, kas savām operācijām par bāzi izraudzījās Kārību jūru, sāka uzpirkt zemi un netālu no Masterkorneras celt milzīgu māju viktoriāniskā stilā. Ar saviem ainavu dārziem, itāļu skulptūrām, ar oranžērijām, suņu sacīkšu trekiem, staļļiem un privāto dzelzceļa atzaru māja izpelnījās Silverhilas^4 nosaukumu.

P. G. apprecējās divreiz. Pirmā sieva — Bella Flērija — bija kāda Virdžīniasitijas krodzinieka meita. Viņa bija raženi noaugusi, sirsnīga un varen ilgojās pēc augsta stāvokļa sabiedrībā. Kad Silverhila bija pabeigta, ērģeles iebūvētas «mūzikas istabā» ar velvētajiem griestiem un ziemas dārzā iekopti tropiskie augi, Ielejas labāko sabiedrību uzaicināja uz suareju.

No Ņujorkas tika piegādāti viseksotiskākie vīni un ēdieni — tos pieveda P. G. privātais vilciens; tas atveda arī slavenu stīgu kvartetu, lai starp podos sastādītajām palmām skanētu kamermūzika. Vakaram nolīga nēģeru sulaiņus, kas, sarkanās livrejās ietērpti, banketa zālē stāvēja aiz katra viesa krēsla, un Bellas rozā tērps, tāpat arī gari, balti smalkas zamšādas cimdi bija importēti no Parīzes. Rīkotājus nebiedēja nekādas izdošanas. Nekas netika atstāts nejaušības ziņā.

Nekad un neparko Bella vēlāk nespēja izprast, kāpēc nesekoja atbildes ielūgumi no Šelbēmiem, Tolbotiem, Dinvi-dijiem, Delongiem, Templtoniem vai citām Ielejas ievērojamākajām ģimenēm. Viņa tīšām bija noturējusies neiedzerot lieku šampanieša malku, bija stāstījusi tikai mazdrusciņ pikantas anekdotes, nevienu no tiem karstajiem gabaliem, ar kuriem bija zeltračus smīdinājusi līdz asarām un krampjiem. Pat tad, kad vienam no sulaiņiem netīšām nokrita zemē paplāte ar brīnišķīgi dekorētu fazānu, viņa noturējās, pa īstam neizlamā-jusies. Un cimdi, tie cimdi bija prasījuši vislielāko piepūli. Lai arī tie bija par šauru un milzīgi traucēja, kad viņa gribēja uzsmēķēt savus iecienītos cigārus, viņa noturēja tos rokās visu nebeidzami garo vakariņu laiku, ar gandarījumu vērodama, ka to nespēja izturēt neviena no citām dāmām, pat ne jauniņā misis Šelbērna no Belliouras.

Tās bija pirmās un pēdējās viesības, ko Bella sarīkoja Silverhilā. Drīz pēc tam Bafordi aizbrauca uz Eiropu, izceļojās pa visām smalkākajām un modernākajām avotu kūrvietām kontinentā un nopirka māju Londonā. Tur Bella ar saviem cimdiem, cigāriem un Mežonīgo Rietumu stāstiem iekaroja Edvarda VII labvēlību un piedzīvoja tos slavas laikus, par ko vienmēr bija sapņojusi.

Bellai piedzima četri dēli, no kuriem vecākajam deva Pītera Geltija II vārdu. Par šo Geltiju Bafordu runāja, ka viņš esot mantojis visus tēva netikumus, bet nevienu tēva tikumu. Viņš savā paaudzē bija vienīgais, kas atteicās strādāt Bafordu uzņēmumu labā un vairot Bafordu ģimenes bagātības. No Harvarda universitātes viņš izstājās pirmajā studiju gadā, lai pievienotos Lafajeta eskadriļai. Palicis karā sveiks un vesels, viņš kļuva par slavenu, varonīgu lidotāju, viņa kontā bija divpadsmit notriektu vācu lidmašīnu. Tad viņš devās ar motociklu apceļot pasauli. Gandrīz dabūjis Sahārā galu aiz slāpēm, viņš pameta tiklab tuksnesi, kā motociklu un ceļojuma beigu posmu nodzīvoja Parīzē, kur kļuva par Ģertrūdes Steinas favorītu un Skota Ficdžeralda pudeles brāli. Parīzē dzīvojot, viņam bija mīlas dēka ar melnmatainu bohēmieti no Aiovas. Tā Parīzē studēja moderno mākslu.

Viņa arī bija Polopīta māte, un Geltijs pieklājības labad viņu apprecēja. Aiziedama no Geltija jauna impresionistu skolas gleznotāja dēļ, viņa pameta arī savu mazo dēlēnu trauksmaino vecvecāku aprūpē.

Kad puisēnam bija divi gadiņi, nomira viņa vecmāmuļa Bella; vectēvs uz karstām pēdām apprecēja jaunu itāliešu marķīzi — atraitni ar vairākiem pašas nepieaugušiem bērniem. Kad Bafordi neceļoja vai nemedīja lapsas Īrijā (par savu pirmo miljonu P. G. bija nopircis Īrijā to pili, kur viņa māte bija kalpojusi par istabmeitu, un kļuva ievērojams ar to, ka pirmais tanī Īrijas novadā ierīkoja savā īpašumā ūdensvadu un kanalizāciju), tie uzturējās savā villā Itālijas Rivjerā. Negribēdams apgrūtināt jauno sievu ar Geltija dēlu, neglītu, nepievilcīgu bērnu ar rupjiem sejas vaibstiem un nelāgu ieradumu sūkāt īkšķi, viņš nodeva zēnu bargas angļu aukles — mis Dillas — aprūpē un aizsūtīja to atpakaļ uz Silverhilu.

Kad P. G. nomira (viņam bija septiņdesmit astoņi gadi, un viņš iemiga mūža miegā pēc garas Īrijas medību laukos pavadītas dienas), Geltijs mantoja Silverhilu ar visām apkārtējām fermām.

Atšķirībā no tēva Geltijs nepavisam neinteresējās par dzimtas bagātības vairošanu, bet kapitāls, par laimi, bija nodots uzticības pārvaldījumā. Taču, lai arī viņš nebija mantojis ne tēva darba spējas un uzņēmību, nedz mātes sirds siltumu un aso prātu, viņam tomēr piemita šarms un dzīvot-prieks, kam kopā ar bagātību bija visai augsta vērtība sieviešu acīs. Viņa nākamā sieva bija angļu aktrise, ar kuru viņš izšķīrās, lai apprecētos ar austriešu grāfieni, ar ko bija iepazinies Arlbergā slēpojot. Kad pajuka arī Šī laulība, viņš nolēma atgriezties Silverhilā.

Ap to laiku, kad tēvs atgriezās mājās, P. G. Trešajam bija seši gadi. Zēnam klāt neesot, tiklab kalpotāji, kā arī citi bērni viņu saukāja par Ruksīti, un šī iesauka šķita visai piemērota tuklajam puišelim ar resno kaklu un nesamērīgi lielo galvu. Viņš bija nerimtīgs izēdājs un neparko nespēja atbrīvoties no ieraduma sūkāt īkšķi. Mis Dilla nolēma viņu atradināt, apliekot īkšķim ar asajiem sarkanajiem pipariem piesātinātu apsēju. Tas izraisīja zēnam šķavas, līdz acis sāka asarot; no tā viņš kaut kā mēģināja glābties, graužot nagus un bakstot ienadžus. Ar angļu modē grieztiem, pārāk gariem matiem un apaugušās, paīsās vilnas flaneļa bikšelēs viņš neglābjami izskatījās smieklīgs. Zirgu puisim Patrikam un mis Dillai viņš likās nemīlams un atpalicis. Kad viņu piespieda jāt — poniji, ko Patriks sagādāja, bija pārāk strauji viņa spējām — nabaga Ruksītis biežāk vārtījās pa zemi, aiz pārbīļa raudādams, nekā sēdēja seglos. Padzirdis, ka tēvs gatavojas atgriezties uz mājām, vientuļais puisēns sāka to gaidīt kā atpestīšanu.

— Kad mājās atgriezīsies mans tētis, — viņš dusmīgi paziņoja guvernantei, — jūs vairs nedrīkstēsiet man lupatas siet ap pirkstiem un mani pērt.

Tēvu viņš gaidīja diendienā, sakāpinādams cerības līdz kaislai aizrautībai. Viņš zināja, ka citiem bērniem ir tēvi un mātes, un ka tam nav nekāda sakara ar bagātību. Pat pavisam trūcīgajiem nēģeru skuķēniem ar sivēnastēs sapītām biže-lēm un skrandainajiem puikām no Masterkorneras bija ģimenes. Siltā vakaru mijkrēslī viņš bieži dzirdēja no Masterkorneras būdām skanam smieklus un mūziku. Viņš nesaprata, kas viņu tā pievelk, kas liek aizlavīties līdz tam mūrim, kas atdala Silverhilu no nēģeru kopienas ciema. Mis Dilla nebeidza pātarot, ka visi nēģeri ir netīri un ļauni. Kad Vašingtona Teilora dēls Džons parādīja, kā viņa tēvs uztaisījis slazdu kastes trušiem, kā tur iestiprinājis ēsmu, un stāstīja, ka truši pēcāk pārvēršas par mammas gatavotiem smaržīgiem sautējumiem, Pīts ilgoties ilgojās paaicināt Džonu augšā uz savu istabu un parādīt tam lidmašīnas modeli, ko tēvs viņam bija atsūtījis uz Ziemsvētkiem. Tomēr viņš zināja, ka nedrīkst to darīt. Tas bija gluži tāpat kā ar viņa spanielu, kam bija jādzīvo būdā. Suņiem un tumšādainajiem bērniem ieeja kun-gumājā bija liegta.

Vienīgo laipnību, kādu viņam vispār izdevās saņemt, viņš ieguva no nēģeriem. Mūris, kas šķīra Silverhilu no Masterkorneras, nozīmēja robežlīniju, un viņš gauži ilgojās to pārkāpt un ieiet tanī otrā pasaulē, kas šķita pilna mīlestības, sirsnības un līksmu smieklu. Un tieši tādēļ, šīs atšķirtības un nesapratnes dēļ, viņā krustu šķērsu sajuka dažādas izjūtas — vainas apziņa, skaudība; ilgas sāka viņu žņaugt un smacēt kā sausseržu stīgas. Sāpīgais tukšums, ko viņš nespēja piepildīt, tāpat kā nespēja remdēt nerimtīgo fizisko kāri pēc kūkām un saldumiem, izvērtās par negantu, ļaunu tieksmi kauties ar dūrēm, ar kājām izdzēst un nobradāt gaišumu un smieklus.

Paslēpies aiz biezā sausseržu žoga, aiz robežas, ko viņam nebija atļauts pārkāpt, viņš bakstīja un plēsa ienadžus, līdz tie sāka asiņot.

Beidzot pienāca Geltija atbraukšanas diena. Kops agra rīta no virtuves dāsni plūda kārdinošas smaržas, jo tur gatavoja grandiozu maltīti. Kamēr neviens neredzēja, Ruksītis pamanījās nogaršot kūkas un pagrābt riekšavu šokolādes konfekšu no sudraba trauka, kas stāvēja uz bufetes. Ieģērbts baltā matrožu uzvalciņā, viņš dažas paslēpa kabatā.

Privātā dzelzceļa līnija vairs nedarbojās. Līdz ar automobiļu laikmeta iestāšanos cilvēki uz un no lielajām pilsētām brauca ar auto. VaŠingtons Teilors, kas tolaik vienā personā apvienoja šoferi un virssulaini, bija aizbraucis uz Vašingtonu Geltijam pretī.

Ruksītis kopā ar mis Dillu un kalpotāju ierindu dabūja ilgi nostāvēt verandā. Bija karsti, un guvernante visu laiku noņēmās ap viņu — saraustīja apkaklīti vai lika, lai viņš savelk augstāk nobrukušās īszeķes. Tiklīdz šī aizgrieza galvu, viņš žigli iestūķēja mutē pakusušo šokolādi. Tieši tādā brīdī, putekļus uzvirpuļodama, piebrauca mašīna un apstājās pie buksusiem apstādītā ceļa, kas veda uz verandu. VaŠingtons atvēra mašīnas aizmugures durtiņas. Izkāpa gara auguma vīrietis žilbinoši baltā linu uzvalkā ar salmu platmali rokā un līganu soli tuvojās.

Iekams mis Dilla paguva zēnu apturēt, tas nodrāzās lejup pa kāpnēm un šņukstēdams metās tēvam klāt.

Geltijs apjuka. Viņam nebija ne mazākās jēgas par bērniem un par bērnu jūtu izpausmēm. Pat tad, ja tas notika ar sešgadīgu zēnu, kas bija viņa vienīgais dēls, viņam tik un tā no tā radās nepatika. Viņš nepavisam nevēlējās būt cietsirdīgs. Viņam tikai gribējās atbrīvoties no Šņākuļainā radījuma, kam mute nojaukta ar šokolādi un kas ieķēries viņam kājā; viņš vēlējās iespējami ātrāk un īsāk sasveicināties ar kalpotājiem un tikt pie dzeramā.

Drīzāk ar instinktīvu nekā apzinātu kustību viņš pieliecās, atvilka dēlēna rokas, kas bija apvijušās ap viņa lielu, un zēnu viegli atgrūda.

Klāt pieskrējusī mis Dilla sagrāba Ruksīti.

Šausmās guvernante ieraudzīja bērna rociņu atstātās brūnās švīkas uz tēva nevainojami baltā uzvalka.

— Ai, ser, — viņa aizelsusies izdvesa, — mister Baford, ser, man ārkārtīgi žēl. — Viņas garie pirksti ieķērās Ruksīša dibenā kā vēža spīles. — Tas bērns ir notraipījis jūsu uzvalku. — Un tad, savilkusi ģīmi īstā svētā mocekļa izteiksmē, turpināja: — Es daru visu labāko, ko spēju. Bet grūti tas nākas. Taču diemžēl jūs pats redzēsiet, ser, ka zēns ir melīgs un nepaklausīgs...

— Viss kārtībā, — Geltijs nepacietīgi viņu pārtrauca. — Tagad, ja jums nav iebildumu, es gribētu nokļūt savā istabā.

Uz savu dēlu viņš vairs pat nepaskatījās.

Ruksītim bija deviņi gadi, kad viņa tēvs pievāca par mīļāko eksotisku dejotāju, kas patlaban ar lieliem panākumiem uzstājās kādā mūziklā.

Marija bija iekarojusi Ņujorku. Dzimusi Martinikas salā, viņa bija baltā plantatora un mulatu sievietes ārlaulības meita, uzaugusi Parīzē, kur, tikko sākusi uzstāties, tūdaļ kļuva slavena. Līdztekus izcilajam skaistumam viņai piemita arī kaut kas vairāk, kaut kas garīgs, zināms maigums. Modernie mākslinieki, kas viņu gleznoja neskaitāmās pozās, ievēroja aizvien jaunas vibrācijas un izpausmes viņas daiļumā. Pirmoreiz mūžā Geltijs neprātīgi iemīlējās. Nekas viņu nespēja ne iebiedēt, ne atturēt — ne vietējās sabiedrības sašutums, ne Virdžīnijas likums, kas aizliedza jauktu rasu laulības.

Kaut arī Bafordiem piederēja tik milzīgi zemes īpašumi, šo notikumu Mednieku biedrība pārvarēt nespēja. Sievasmātes urdīts, Kemerons Ficdžeralds aizgāja pie Geltija un paziņoja, ka turpmāk viņš vairs netikšot pieņemts ne medībās, nedz arī mednieku klubā. Ar to sākās klasiskais naids Ielejā, turklāt viens no lielākajiem. Kad Geltijs apjoza Silverhilu un pārējās savas fermas ar nepārlecami augstiem žogiem, gar kuru augšmalu piedevām vēl novilka dzeloņstieples, Mednieku biedrība brīdināja visus vietējos uzņēmējus — ja tie pieņemšot Baforda pasūtījumus, tad lai necerot ne uz kādiem darījumiem ar Mednieku biedrības locekļiem. Tā kā tas bija ekonomiskas izdzīvošanas jautājums, tad visi, izņemot Han-teru Dženiju, prasībai padevās. Kad Hanters turpināja pārdot

Bafordiem lopbarību, viņa veikalam pielaida uguni un tas nodega līdz pamatiem, un nelīdzēja ne sūdzēšanās Ričmondā, ne pulkvedim Delongam, kas tolaik bija senators. Dedzinātāju neatrada, un tas palika nesodīts.

Geltiju tāds karastāvoklis sajūsmināja. Klaji parādīdams savu izaicinājumu, viņš aulekšoja pa Ieleju šurp un turp savā citrondzeltenajā četrjūgā, viņam blakus ūdeļādās tērptā Marija. Šādos trakos braucienos spoži izskatījās vienīgi četru spēcīgu bēru zirgu aizjūgs. Un klusajā laikā, kad nenotika zirgu skriešanās sacīkstes vai citas izcilākas norises, Ielejas iedzīvotājiem gribot negribot iznāca ne vienreiz vien paskatīties uz to sievieti.

Geltija dēls no Marijas saņēma vienīgo sirsnību un mīlestību, ko viņam jelkad mūžā gadījās piedzīvot. Kad viņa ieraudzīja, kā mis Dilla sāpīgi sit zēnam pa pirkstiem, viņa īsi un ātri panāca guvernantes atlaišanu. Uz laiciņu Pīts Bafords pietuvojās laimei vairāk nekā jelkad vēlāk visā mūža garumā.

Un tad notika traģēdija. Tas atgadījās Šelbērnas kausa izcīņas dienā. Marija palika mājās. Turpretī Geltijs, uzcirties pērļaini pelēkā cilindrā un getrās, iekrāvis ratos saltumkastes ar vēsinātiem džulepiem un iesēdinājis nedēļas nogales viesus, to vidū ari ievērojamu krievu horeogrāfu ar neizrunājamu uzvārdu, vadīja savus bērus straujos auļos mājup no sacīkstēm.

Vairākas nedēļas nebija lijis un toreiz nenobruģētais ceļš tinās biezā putekļu mākonī. Tāpēc Geltijs nepamanīja tiesnesi Templtonu viņa jaunajā, spēcīgajā mašīnā, kad, zirgiem gaitu nesamazinot, gribēja iegriezties Masterkorneras ceļa līkumā, kas veda tieši uz Silverhilu.

Pajūgs apgāzās un, kaut arī neviens cits no braucējiem nebija nopietni ievainots, Geltijs kritienā tika uzmests uz akmeņu kaudzes, ko ceļmalā bija atstājuši ceļa būves ļaudis dangu aizpildīšanai. Trieciens viņam salauza galvaskausu, un, kad ieradās doktors Veterss, viņš jau bija miris.

Tūliņ pēc bērēm Marija nolīga Vašingtona Teilora tanti Rutu, lai tā rūpētos par saimniecību un arī par Pītu. Ruta piekrita ar noteikumu, ka drīkstēs atvest ari savus bērnus, un Marija sāka gatavoties projāmbraukšanai. Nākamajā rītā Pīts ar smagu sirdi un sāpīgu zaudējuma sajūtu noraudzījās viņas aizbraukšanā.

Kļuvis divdesmit vienu gadu vecs, Pīts Bafords mantoja vectēva viņam uzticības valdījumā atstāto naudu. Viņš nebija nevienu dienu mūžā strādājis. Koledžā viņš skolojās boksā un polo spēlē, dzīvoja Longailendā, kur viņa Bafordu brālēniem piederēja lielas mājas, un spēlēja polo Vestberijā.

Geltijs Bafords, lai gan izlaidīgs un kārs uz izpriecām, tomēr bija pratis nodzīvot krāšņu un pilnskanīgu dzīvi. Viņa dēlam turpretī, kaut ari tas bija izlaidīgs un kārs uz izpriecām, tomēr nepiemita tēva individualitāte un pašapziņa. Bērnībā viņš gribot negribot dabūja izjust tēva nicināšanu. Pieaudzis viņš nolēma par katru cenu iegūt to, ko tēvam nekad nebija izdevies iegūt: atzinību un uzņemšanu sabiedrībā.

Viņa pirmais solis šajā virzienā bija apprecēšanās ar Samantu Sjū Halbērdu un atgriešanās Silverhilā. Cēlusies no nabadzībā pagrimušas Ielejas sākotnējo iedzīvotāju dzimtas — Halbērdi bija rados ar Delongiem, un Samantas Sjū māte meitas vārdā bija Tolbote — pati Samanta Sjū bija sīka auguma, bet liela rēķinātāja. Izlikdamās gauži nevarīga un apveltīta ar dienvidu skaistulēm izslavēto koķetēriju, viņa īstenībā bija tikpat nāvējoša kā revolveris ar īso stobru un perlamutra spalu, kuru — kā pati lielījās — papiņš esot viņai licis vienmēr nēsāt līdzi, «lai aizsargātos no mellajiem». Ar burvīgo valodiņu, zīdainajām brūnajām cirtām, magnoliju ziediem līdzīgo balto ādu un garo skropstu aizēnotām zilām acīm, turklāt, aplaimojusi Pītu ar dēlu, ko viņš dievināja, Samanta Sjū ietina Polopītu kā tīklā, nomaitāja viņā interesi par dzeju, atdodama viņa vecās, papluinītās grāmatas Pestīšanas armijai, kad ķērās pie Silverhilas pārveidošanas; iežūžoja viņu simulētā dievināšanā, pilnīgi pakļaudama savai gribai, līdz gluži kā ar gurdinošu, indīgu vīnu apturēja Pītā jebkuru tālāku izaugsmi, pat ja viņš būtu uz tādu spējīgs. Iznākumā Polopīts kļuva par alkoholiķi un galīgu nulli un gandrīz vai aizkustināja ar ilgām tikt akceptētam jelkādā līmenī, kas nesaistītos ar viņa naudu.

Lai šādu mērķi sasniegtu, viņam likās nepieciešams nomaskēt savu banālo veidolu un katrā ziņā kaut kā piesaistīt uzmanību pie savas personības. Tieši tā, kā viņa automobiļi spīdēja un laistījās hromā, viņa nodzertais, noplicinātais prāts jau pa gabalu atklāja savu vulgaritāti.

Viņa joki, tāpat kā viņa apģērbi, bija skaļi, acīs krītoši un bezgaumīgi. Ķermenis izlaidīgajā dzīvē bija izkurtējis, tāpat kā pirksti ar saplosītajiem ienadžiem, lai arī viņš, pēc Samantas Sjū pavēles, pastāvīgi valkāja plānus kokvilnas cimdus. Tomēr nauda un vara — viņam piederēja visvērtīgākā zeme Ielejā un arī apgabala avīze — palīdzēja nezaudēt zināmu politisko ietekmi Ričmondā. Kad vecā paaudze pamazām apmira, cilvēkiem sāka aizmirsties, ka Pīta vecmāmuļa bijusi krodzinieka meita, un viņu pieminēja vairs tikai kā leģendāro Bellu Bafordi, kas bijusi draugos ar karaļiem, pat tēva skandāls ar Mariju nogrima aizmirstībā. Un, kad viņš tika ievēlēts par Mednieku biedrības un bankas prezidentu, tad droši varēja sacīt, ka Pīts savus godkārīgos mērķus sasniedzis.

Uzzinājusi no Polopīta, ka viņas māte aizbēgusi, Šellija kļuva absolūti nepieejama un negantā kaismē centās sevi apliecināt. Ar Sirmo Vientiesi, medību zirgu, kuru pati bija izskolojusi, viņa reizi pēc reizes vietējās sacīkstēs izcīnīja uzvaras, bet zirgu izstādēs izpelnījās zilās goda lentes. Viņa vairs nesēdēja konditorejā un nedzēra kokakolu, negāja uz viesībām, bet pilnīgi nodevās zirgu apmācīšanai. Tā vien likās, ka viņa cieši apņēmusies Ielejai pierādīt, ka Šelbērnu vārds vēl kaut ko nozīmē, lai gan neviens, pašu Šelliju ieskaitot, šķiet, īsti nezināja, kas šis netveramais «kaut kas» ir. Un, ja arī attieksmē ar pieaugušajiem Šellija skadri ierāvās čaulā, ar bērniem un dzīvniekiem rotaļājoties, viņa bija pilnīgi dabiska un atraisīta. Un tie viņai atmaksāja ar to pašu. Kad viņa uzsāka Šelbērnā vadīt jāšanas apmācību, audzēkņu pieteicās bez jēgas daudz. Bērni viņu dievināja, ar tiem viņa varēja darīt visu, ko vien gribēja.

Ar zirgiem bija gluži tāpat. Konnors, Deš-Smaitu īru zirgkopējs, šo attieksmi izteica tādiem vārdiem: — Viņas rokas pie zirga purna ir tik maigas, ka viņa laikam varētu novīt pīni no zirnekļa tīmekļiem, nesašķaidot rasu.

Viņai piemita tāda trauksme un kaisme, ka to varēja remdēt vienīgi, ar straujiem zirgiem pārvarot visaugstākos šķēršļus. Parasti viņa šo trako kaismi stingri valdīja grožos. «Turēt slepenībā» bija apzīmējums, kādu mēdza lietot uz skrejceļa, kad zirgus apvaldīja, neparādot labāko ātrumu, kādu tie spēj sasniegt. Mājās vai satiksmē ar cilvēkiem ārpus mājas viņa bija atturīga. Un atdzīvojās tikai vienatnē jājot vai arī medībās. Kad vējš sitās sejā, viņa aiz prieka dziedāja, atraisījusies no visa, aizmirsusi mocības, ko sagādāja vecmāmuļas novecojušie pasaules uzskati, tās instinktīvais visa jaunā noraidījums.

Šellija kopā ar tēvu izmisīgi cīnījās, lai saglabātu Šelbērnu muižu un savu vietu Mednieku biedrībā, un beidzot nolēma uzņemt mājā viesus par maksu.

Šis pasākums noturējās divas medību sezonas un izvērtās par īsti haotisku laika sprīdi ar slikti apmācītiem zirgiem un saniknotiem pavāriem un citiem kalpotājiem, kas nebija ar mieru gatavot maltītes augu diennakti un spodrināt svešus zābakus līdz pat rītausmai.

Lāgiem atmiņas par šo laikposmu atdzīvojās pilnā asumā. Dīvainā kārtā viņa tad vēlējās vēlreiz pārdzīvot nelaimīgās dienas, kad nomira vecāmāte.

Rožudārzs aizauga, tenisa laukumu apdēstīja ar runkuļiem, dīķī ūdens saglumēja un pieauga ar dažādiem gliemjiem. Kad tēvs nebija spējīgs novadīt medības vai bija pārāk piedzēries, lai sēstos zirgam mugurā, medību vadību uzņēmās Šellija.

Ar laiku tēvs pasāka visas nomoda stundas pavadīt savā tā sauktajā darbistabā, ieslēdzās šajā telpā, kur visas sienas nosedza grāmatplaukti, un, kad Šellija apvaicājās, ko viņš visas garās stundas tur sadara, viņš atbildēja: — Cīnos ar savu sirdsapziņu. No tās neviens nespēj izbēgt.

Saprazdams, ka meita pamanījusi pusizdzerto pudeli viņa rakstāmgaldā starp nesamaksātajām lēsēm, viņa vaigā iegūla rezignācijas izteiksme.

— Man gauži žēl, — viņš sacīja, paceldams galvu un skatīdamies tieši uz meitu. Un tā ieraudzīja asaras viņa acīs. — Šellij, tavs uzdevums būs izkārtot nākotni un no jauna atdzīvināt savu mantojumu.

Šellija bija pārnākusi no skolas un posa pusdienas tēvam, kad viņu sarkanajā mednieka svārkā, kas bija nojaukts ar dubļiem, ienesa Šelbērnu muižas lielistabā. Virdžīniasitijs zināja stāstīt, ka tēvs mājā dzēris un ka viņš visiem spēkiem centies to atrunāt, lai nejāj medībās. Taču tēvs neklausījis. Jāšus lēcis pār augsto mūra žogu, kas viņu īpašumu šķīra no Belliouras. Ceļā gadījies zems zars, kas jātniekam sašķaidījis galvu.

Šellija nekad nespēja aizmirst, ka baltais kaklauts viņam ap kaklu atraisījies un saburzījies un vienam zābakam saite satrūkusi. Kopš agras bērnības, kad Šellija vēl neprata pati sasaitēt savus brūnos zābaciņus, viņa ļoti labi zināja, kā sasienams pie mednieka svārka valkājamais kaklauts. Tēvs bezgalīgā pacietībā viņu bija apmācījis tādos sīkos smalkumos kā zābaksaites vai kaklauta adatas, norādīdams, kā iespraužamas zelta, kā sudraba adatas. Gaužām dīvainā kārtā šie sīkumi bija tā iegūluši viņai prātā, ka viņa pat neiedomājās, kas īstenībā noticis — ne par nāvi, ne to, ka tēvs vairs nekad kopā ar viņu neizjās. Nē, viņa noņēmās ap kaklautu un zābaka saiti.

Kemerons Ficdžeralds bija vājas dabas vīrs. Tomēr cienīts un mīlēts. Cilvēki viņam juta līdzi par to, ka sieva viņu pametusi, un, pirms viņš sāka pārāk stipri dzert, visas vietējās atraitnes un šķirtenes meta aci uz viņu. Bez tam viņš allaž bija dāsns un iejūtīgs, viņam piemita spējas labi satikt ar cilvēkiem visādos apstākļos, turklāt bez lieka lipīguma vai pazemošanās.

Bēres izvērtās grandiozas. Iela un laukums pretī vecajai baznīcai bija pilnum pilns ar automobiļiem, divričiem, un līķratiem sekoja četru lielisku jājamzirgu vilktā Dinvidiju kariete ar diviem kučieriem uz bukas. Uz ietves drūzmējās nēģeri un pilsētiņas iedzīvotāji.

Vecā mūra baznīciņa bija pārpildīta. Tur pulcējās fermeri un tirgotāji, zirgupuiši, dārznieki, pavalsts iestāžu darbinieki. Kam neiznāca apsēsties, tie stāvēja gar sienām vai ārā pagalmā, un sniega pārslas klusi krita uz kailajām galvām.

Šellijai ienāca prātā, ka tēvam nepatiktu ne visa apkārtējā jezga, ne puķes, it sevišķi ap zārku sakārtotie vijolīšu pušķi. «Paskaties tik uz tām nejēgas vijolītēm,» viņš ik pavasari, dusmīgi nošņākdamies, sacīja. «Tās nozīmē tikai to, ka viena lapsu medību sezona atkal galā.»

Mācītāja Vitkoma vārdi sēru dievkalpojumā Šellijai neko īpašu nenozīmēja. Bet skats, kā ķesteris rūpīgi citu pēc cita$ nopūta altāra sveces, iespiedās prātā uz laiku laikiem.

Kad ar zaļajām un zeltainajām krizantēmām — Ficdže-raldu sacīkšu krāsās — nosegto zārku lēnām nesa ārā no baznīcas, zvani, šķiet, iedunējās skaļāk, un žņaudzošā sāpe kaklā kļuva gandrīz neizturama.

Tūliņ aiz zārka sekoja R. Rāzerfords Dinvidijs, tiesnesis Templtons un vecais medībzinis Timijs Glāskoks, kas divdesmit gadu bija nokalpojis par piķieri, bijušais virssulainis Aikijs Smits, Fredijs Fišers un Fekss Templtons, tēva sacīkšu jātnieki, viņa zirgu treneris Sidnejs Nervuds, fermeri Flečers, Fullers un Vebsters, pār kuru laukiem mednieki bija jājuši gadu desmitiem, jaunais Šauts, kas reiz bija olu pirkumu nolicis uz koncertflīģeļa, Anglijas sūtnis lords Demonds, un pašās gājiena beigās Virdžīniasitijs, apvienotais staļļapuisis un kambarkungs.

Sēru dievkalpojuma laikā baltie zārka pavadoņi sēdēja divās pirmajās, viņiem rezervētajās solu rindās. Nēģeri aizgāja atpakaļ pie izejas un palika noliektām galvām stāvam.

Kemerons Ficdžeralds bija vienīgais Šelbēmu ģimenes kapenēs aiz Šelbērnu muižas apbedītais jeņķis. Viņš bija ietērpts sārtajā mednieka svārkā, pār vienu delmu pārlikta slavenā sacīkšu pavada. Virdžīniasitijs bija parūpējies, lai zābaki būtu spodri ievaskoti, baltās zamšādas bikses nevainojamas, kaklauts pareizi apsiets, jājampātaga nolikta blakus pie sāniem — medību pārzinis bija pienācīgi saposts tālajam jājienam uz Nezināmo zemi.

Sniegpārslas virpuļoja lejup uz godbijīgi malā nostājušos nēģeru neapsegtajām galvām. Tās aizķērās misis Dinvidijas sēru šķidrautā, lorda Demonda ūsās. Tālu kalnos tikko dzirdami ieskanējās karilona zvanu spēle un melodija par mednieku Džonu Pīļu... Dziesmas pazīstamais refrēns atbalsojās Šellijas galvā, sajaukdamies ar mācītāja pēdējiem atvadu vārdiem, galu galā kļūdams līdzīgs melanholiskām suņu gaudām tālās novietnēs.

Zārku ielaida kapā, arī tur ievirpuļoja sniegs. Vecais medībzinis pacēla izliekto govs ragu un nopūta medību beigu signālu. Līdz ar pēdējo akordu, kas pārdzina tirpas pār muguru un ko aiznesa vējš, visi, kas stāvēja ap kapu, saprata, ka Kemerona Ficdžeralda nāve nozīmēja galu veselai sporta ērai — tādam laikam, kuru nesapratīs tie, kas to nepazina, bet tie, kas pazina, nešaubījās, ka nekā tamlīdzīga nekad vairs nebūs.

Vēl mēnesi vēlāk no Anglijas pienāca vēsts, ka Šellijas māte un tās mīļākais nositušies autoavārijā, braucot uz Ņū-mārketu apskatīt vienu zirgu.

Vecāku nāve pārmeta garu ēnu Šellijas agrajai jaunībai, un dzīve Šelbērnu muižā to padarīja dziļāku un tumšāku. Muiža, tāpat kā tās īpašnieks, bija nonākusi līdz pēdējai sairuma robežai. Mis Marlī liedzās tērēt naudu muižas saglabāšanai. Neesot tak vairs Šelbērnu, kam šeit turpināt dzīvi. Tāpēc viņa nosprieda, ka māja miršot reizē ar šo.

Vecuma plānprāta krēslībā iegrimusi, viņa atteicās no jebkādas atbildības. Māja sāka izskatīties jo dienas jo drūmāka. Glicīnijas apvijās ap pīlāriem, nokārās gar logiem, neļaujot telpās ieplūst gaismai. Sen nekrāsotās ēkas koka daļas, arī pīlāri sāka trupēt. Lejas zālē krāsojums plaisāja, apmetums drupa, skaistās franču tapetes lobījās nost kā atlupusi āda. Sarkanbrūnie aizkari, kas Šellijas dzīves laikā ne reizes nebija tīrīti, karājās šļaugani un netīrumos saķepuši; suņi — Šellijas mastifs un medību suņu kucēni — bija pietraipojuši smalkās, vecās mēbeles un grīdas.

Viesi kļuva par retumu. Iegriezās vienīgi izkaltušas večas — vecās Tolbotu jaunkundzes un tikpat vecā misis Hal-bērda — mis Marlī laika biedrenes, kas sapulcējās, lai gaustos par jaunajiem ļaudīm, tenkotu un piepildītu salonu ar sen aizmirstiem skandāliem. Izbalējušām, stingām acīm viņas blenza uz Šelliju, ar skatieniem vai aprīdamas tās jaunību un nevainību. Šellija nesaprata, ko šie skatieni nozīmē, kālab večas piebiksta cita citai un krekšķ smieklos. Trūdu smaka, kas plūda no tām, to savītušie ģīmji un červeļainie pirksti uzdzina viņai tirpas un zosādu.

Pēc Šellijas mātes nāves vecmāmuļas plānprātība padziļinājās. Šellijā viņa saskatīja meitu, kas viņu nodevusi, un vīru, kas viņu pametis. Baismīgās mīlināšanās vietā vecāmāte izvir-da pār meiteni kaislu neprāta niknumu.

Naktīs vecāsmātes spieķis klidzināja pa spokaino, zirnekļu tīmekļiem pievilkto gaiteni. Piedevām vecā spalgā, čerkstošā balsī dziedāja garīgas dziesmas. Kad Šellija mēģināja veco sievieti ar godu aizvadīt uz gultu, tā draudēja viņai ar spieķi. Pacēlusi to pret mazmeitu, vecā brēca: — Tu esi tāda pati, kā bija šī. Tāda pati. Apgrēcīga! Apgrēcīga!

Vecāsmātes apsūdzības Šellijā sāka modināt vainas apziņu. Likās, it kā dzīvības noslēpumi, ko glabāja viņas augums, ir kaut kas tāds, gar ko vispār nedrīkst likties zinis, bet, ja tomēr to ievēro, tad tas jāiznīcina. Šellija nelepojās, ka piedzimusi par sievieti, viņa sāka par to kaunēties.

Vienīgā vieta, kur viņa bērnības gados cik necik iepazina cilvēcisku siltumu un mīlestību, bija pie kalpotājiem, gandrīz var teikt — patrepē. Tur viņa izsmēķēja pirmo cigareti un izdzēra šampanieša paliekas no svētdienu azaidiem. Viņa mācījās gūt prieku no aizliegtā, un tam, protams, sekoja sirdsapziņas ēdas.

Sasniedzot divpadsmit gadu vecumu, Šellija sāka just sevī kaut kādu noslēpumainu augsmi. Naktī, gultā guļot, viņa juta

krūtis briestam, un, kad pieskārās krūšgaliņiem, visā augumā ielija neizprotams satraukums. Viņa dziļi apzinājās, ka tagad jājot krūtis zem polo krekliņa kratās līdzi viņas kustībām. Viņa bija pārliecināta, ka cietumnieki, kas būvēja ceļu un, galvas pacēluši, vienaldzīgām, neizteiksmīgām acīm noskatījās, kad viņa jāja garām, redz cauri krekliņam sabriedušos miesas pauguriņus. Tas viņā iededza sveloši karstu kaunu, un, lai noslēptu krūtis, viņa tās cieši notina ar zirgu kājtiņiem.

Kādu dienu viņa ar Vientiesi bez segliem jāja gar upi aiz Masterkorneras, kad ieraudzīja klajumiņā pie akmeņlauztuvēm zem koka guļam divus cilvēkus. Meitene gulēja uz muguras, gari melni mati klaidā pajukuši aiz galvas. Puisis bija viņai uzgūlies virsū, un viņa no jostas vietas kailais augums saulē spīdēja. Kad viņš pagrieza galvu sāņus, Šellija ieraudzīja meitenes seju, acis tai bija ciet. Vīrieša rokām slīdot pār tās augumu, meitenes seja saviebās it kā sāpēs. Kamēr Šellija kā hipnotizēta abus vēroja, to kustības kļuva aizvien neapvaldītākas un straujākas. Šķiet, neredzēdams nekā no tā, kas visapkārt — ne zeltaino tauriņu, kas lidinājās virs meitenes matiem, ne draiskulīgo, trokšņaino vāverīti, vīrietis atvilka plaši meitenes gar sāniem turētās rokas un nosedza tās ar savējām. Kad nu meitene nevarīgi gulēja, kā krustā piesista, Šellija redzēja muskuļus uz vīrieša melnkokam līdzīgās muguras saspringstam, redzēja meitenes garās kājas apvijamies vīrietim apkārt. Tad meitenes aizrautīgā iekliegšanās pārplēsa klusumu.

Šellija bija izmirkusi sviedros. Kad viņa piespiedās jāt tālāk, zirga kustību ritms viņu satrauca vēl spēcīgāk. Satraukums izpaudās kūstošā, gaistošā atšķirtībā no visa un tomēr dīvainā skaidrībā. Viņa juta, ka, pati neapzinādamās, noliecās uz priekšu un cieši piespiedās zirga skaustam. Izjūta, kas sekoja — svētlaimīgi sāpīga un griezīga, it kā viņai starp kājām būtu ass nazis, nebija līdzināma ne ar ko iepriekš pārdzīvotu.

Pasaule visapkārt tinās zelta mirdzumā. Ķermenis šķita pilnīgi nošķiramies no apziņas. Alkdams atvieglojuma, tas \

kustējās bez viņas apzinātas līdzdalības. Vientiesis, nelikdamies ne zinis par neparastajām norisēm viņam uz muguras, prātīgi un lēnīgi soļoja vien uz priekšu. Noliekusies vēl zemāk, Šellija berza sāpošās krūtis pret tā asajām krēpēm. Pieplūkot ciešāk zirgam, asā izjūta kļuva gandrīz neizturama. It kā gribēdama atbrīvoties no trīsuļojošās izjūtas — reizē sāpēm un svētlaimes, viņa ieslidināja plaukstu starp zirga ķermeni un savējo. Vienu mirkli satraukums sakāpa līdz neiespējamībai, likās, ka visas izjūtas apvienojušās neaptveramā kulminācijā, un, līdzko šis mirklis beidzās, viņa sašļuka pilnīgi ļengana. Ja zirgs šai brīdī būtu satrūcies vai sācis rikšot, viņa nudien būtu novēlusies zemē.

Šellija bija satriekta par savu izrīcību. Aizjājusi līdz staļļiem viņa bija pārliecināta, ka apgrēcība visiem redzama, ka tā atspoguļojas tiklab degošajās acīs, kā sasvīdušajā sporta krekliņā. Turklāt viņa jutās nogurusi, taču pēc ilgiem mēnešiem dziļi mierīga.

Turpmākajās dienās viņa cīnījās pret kārdinājumiem. Tie uzmācās visnepiemērotākajos brīžos. Klausoties Melusīnas runāšanā vai noraugoties Virdžīniasitija darbā, redzot viņa muskuļus zem krekla plūstoši kustamies. Arī jājot tas atgadījās pēc augsta šķēršļa pārvarēšanas, tāpat, noraugoties dabas ainavā, piemēram, vēlas pēcpusdienas zeltainajā saulē vai skaistā rietā, vai vērojot suņus straujā stiepienā skrienam pāri zaļai pļavai. Pārdzīvotā ekstāze saistījās ar zirgiem; nebeidzamā aktivitāte, darbojoties ar tiem, remdēja viņas apkaunojošo iekāri.

Vecāsmātes plānprātība un mājas postaža nebūtu bijusi izturama, ja tuvumā nebūtu Melusīnas. Kaut arī Melusīna bija apprecējusies ar Džonu Teiloru, Vašingtona Teilora tēvu, un dzemdējusi tam vienpadsmit bērnus, īstenībā viņa savu dzīvi tomēr veltīja Šelbēmiem. Ilgāk nekā pusgadsimtu viņa nemitīgi bija ceļojusi no «pašas mājām» Masterkornerā uz muižu pie mis Marlī, lai ceptu, vārītu, tīrītu māju un arī citādi kundzi aprūpētu.

Mis Marlī nešaubīgi ticēja, ka viņa piedzimusi bagāta tādā veidā, kā cilvēks piedzimst ar nepieciešamību izkārnīties, un tāpēc arī nauda ir temats, par ko gluži vienkārši nekad nerunā. Ja kāds tirgotājs, kas nebija vietējais, rakstīja asas, prasīgas vēstules vai liedzās turpmāk dot preces uz parāda, viņa šādā uzvedībā vainoja komunismu, kas vēršoties plašumā visā pasaulē. Kad vecā pārtikas veikala vadītājs, kura māte piederēja pie Mellikiem no Brīvās zonas, atteicās pieņemt samaksai nesegtu, nevērtīgu čeku, mis Marlī tikai paraustīja plecus un noteica, ka no baltajiem salašņām neko citu nevarot gaidīt kā vien rupjības un necieņu.

Melusīna bija vienīgā, kas nepretojās, ja vajadzēja strādāt bez samaksas, piedevām paciešot nopēlumus un apvainojumus. Mis Marlī mūža pēdējos mēnešos Šellija un vecmāmuļa pārtika vienīgi no vistu gaļas un ja gadījās nopirkt gabaliņu mājās kautas cūkgaļas, tāpat arī no rāceņiem, kāpostiem, salātiem un tomātiem; tos Melusīna audzēja vecajā tenisa laukumā, kuru viens no viņas dēliem bija uzracis, apgādājis ar augsni un samēslojis.

Šellijas vecmāmuļa nevarīga un plānprātīga gulēja savā lielajā baldahīngultā. Melusīna baroja viņu kā mazu bērnu un turēja naktspodu tīru. Mis Marlī skaidrā prāta brīži kļuva aizvien retāki. Gandrīz visu laiku viņa dzīvoja pagātnē. Viņa, piemēram, atcerējās savas mātes atslēgu grozu, sašķobīto, salauzīto pinumu ar smagām, sarūsējušām ārdurvju, pieliekamo, gaļas kūpinātavas un citu saimniecības ēku atslēgām. Bieži viņa stāstīja, kā māte ar ārdurvju lielo dzelzs atslēgu iebelzusi pa galvu jeņķu virsniekam, kad tas tīkojis ielauzties gaļas kūpinātavā, un pieminēja arī jeņķa atbildi: «Ikviena tik drosmīga sieviete ir pelnījusi paturēt savus sasodītos šķiņķus,» un kā virsnieks pēc tam pavēlējis saviem zaldātiem likt Šelbērnu māju un «drosmīgās dāmas» mierā. Viņa pieprasīja, lai Melusīna ik vakaru aizslēdz visas durvis, bet veco, sadris-kāto grozu ar sarūsējušajām atslēgām atnes viņai. Viņa to paslēpa zem sava matrača; tur glabājās arī kaste ar Konfederācijas banknotēm, kas kopā ar sudrablietām savulaik bija aprakta zem ozola lejā pie akas. Bez gala un mitas viņa runāja par Sīnu Šelbērnu, kā tas tolaik, kad viņa vēl bija meitene,

auļos atjājis uz Šelbēmu muižu savu kaujinieku priekšgalā. Viņa sīki attēloja tā savādo tumsnējo glītumu, pelēkā formas tērpa piedurkni, kas bijusi piesprausta pie svārka sāna, vecos novalkātos zābakus, kas spīdējuši kā mahagoni galda virsa, kā viņš pasviedis zirga pavadu vecajam Solomonam, pārmetis labo kāju zirgam pār skaustu un nolēcis zemē. Viņai bijusi mugurā baltā muslīna kleita ar rozā jostu un zvanveida svārkiem. Ieraudzījis Šo stāvam uz sliekšņa, ar veselo roku satvēris un pacēlis augstu gaisā, tad cieši nomutējis uz vaiga un uzsaucis: «Viri, šī ir mana māsīciņa Marlī, daiļākā meitene visā Bellvī apgabalā.» Garā spalva, kas greznoja viņa cepuri, kutinājusi viņai seju, kad tas viņu nolaidis atpakaļ zemē. Tad visi smējušies, uzgavilējuši brašuļiem un devušies iekšā mājā, bet kalpotāji steigušies atnest apsūbējušas vīna pudeles, kas bija pagrabā labi nobēdzinātas no jeņķu sirotājiem.

Izklāstījusi šo seno stāstu, Šellijas vecmāmuļa apraudājās. Melusīna tad ņēmās berzt kundzes muguru ar odekolonu, un pēc brītiņa mis Marlī nomierinājās.

— Sīna, — viņa miegaini ierunājās, satverdama nēģerietes roku, — mēs drīz vien tiksimies debesīs.

— Nūjā, tiksimies.

— Es sēdēšu salonā ar šuvekli, un tu būsi virtuvē.

Kad ugunsgrēku pamanīja, rietumu spārns dega kā lāpa. Ugunsdzēsējiem izdevās gan saglābt pārējo muižas daļu, taču Šellijas vecmāmuļas labā tie neko vairs nespēja līdzēt, viņas sadegušās paliekas izvilka no drupām.

Nekad mūžā Šellija vairs nespēja aizmirst šausmas to cilvēku sejās, kas bija ieradušies sarīkot visu nepieciešamo apbedīšanai, un līdz ar atmiņām modās ari vainas sajūta. Viņa, proti, par notikušo nepārdzīvoja bēdas un pat nejutās pārsteigta.

Toreiz viņa sāka atskārst, ka nevis pati nāve ir traģēdija, bet gan tas, ko nāve nodara dzīvajiem. Visdrausmīgāk viņa pārdzīvoja to, ka nespēj sērot. Tāda vienaldzība bija ļaunāka par jebkurām sērām, kas būtu varējušas viņu nomākt. Sirds-ēstu trūkums padarīja vecmāmuļas mūžu par velti nodzīvotu laiku. Viņai gribējās izraudāties, taču raudas nenāca. Toreiz viņa saprata, ka nejūtas vientuļāka, ne mazdrusciņ vientuļāka, kā vienmēr bijusi.

Zirgi tika izsolīti galīgā izpārdošanā, ar iegūto naudu varēja samaksāt pašus spaidīgākos parādus. Par naudu, ko viņa dabūja no summas, kuru tēvs viņas labā bija noguldījis uzticības valdījumā, viņai bija iespēja nopirkt un salabot lietošanas kārtībā no kādreizējas kravas mašīnas izveidotu treileru. Atstājusi Virdžīniasitiju sargāt māju, viņa ieveda Vientiesi treilerā un devās uz ziemeļiem.

Saule sāka laisties lejup un gandrīz jau bija sasniegusi zilpelēko kalnu virsotnes, kas iejoza Ieleju, iekrāsojot laukus, mežus un viļņojošo grīsli rieta sarkanumā. Izņemot vēja kluso šalkoņu vecajos kokos un kucēnu ieinteresēto šņukurēšanu, ošņājoties ap susura alu, nekāds cits troksnis netraucēja pastorālo mieru un klusumu. v.

Kems, apnicis sēdēt, bija aizgājis paskatīties, ko kucēni tur atraduši.

Šellija sēdēja nepakustēdamās, izbaudīdama saules dziedinošo siltumu sejā un liegi smaržojošo gaisu.

Pakavu duna, kam sekoja skaļa smieklu šalts, lika viņai pacelt galvu un paskatīties. Pāri laukam tuvojās meitene tumši rudā zirgā, tai sekoja otrs jātnieks — vīrietis. Meitenei straujajos auļos mati mežonīgi plīvoja, un Šellija redzēja, ka tie ir oranžsārti, līdzīgi saules iekrāsotajiem grīšļiem.

— Ai, sveika! — uzsauca meitene, apturēdama zirgu otrpus kapsētas žoga mūrim. — Es esmu Teitīna Zegerena. Un jums jābūt misis Leitimerei.

—»• Sveika, — Šellija smaidīdama atņēma sveicienu. — Viņnakt man neradās izdevība pateikties par jūsu burvīgo balli.

— Beidzot tā ir cauri, nodarīts, un galā. — Teitīna sarauca degunu. Viņas ārkārtīgi savdabīgās acis — zaļas ar dzeltenām dzirkstīm, gluži kā agrīnā rudens lapas — atradās tālu viena no otras. Labāk ieskatoties, varēja redzēt, ka mati viņai ir tieši tādā krāsā kā konjaks, ko Maikam patīk iebaudīt pēc pusdienām. — Lētāk un vienkāršāk būtu iznācis nokrāsot vārtus pie ieejas zilā krāsā un pie durvīm pakārt plakātu ar uzrakstu: «Izprecināma meita. Kungi, nekavējieties!» Hei, jauno cilvēk! Kas tu esi? Paklau, un ko tu tur dari?

— Es esmu Kems, — zēns atteica. Viņš patlaban vēroja resnu zaļu kukaini. Mazie, galvā iestiprinātie tausteklīši, kas auga kukainim uz pieres, izskatījās pēc sīkiem radziņiem. Tie padarīja kukaini līdzīgu mazmazītiņam pūķītim.

— Vai! — Teitīna iekliedzās, paliekdamās uz priekšu, lai tuvāk aplūkotu Kema guvumu. — Kāds drausmīgs radījums.

Šellija ievēroja, ka jauneklis, kurā viņa atpazina Jauno piķieri, apturējis zirgu un pazemīgi gaidīja gabaliņu nostāk. Kamēr Teitīna un Kems turpināja vērot un apspriest ērmoto kukaini, Šellija apvaicājās Jaunajam piķierim, kā klājas suņiem.

— To rīt redzēsim, — viņš atbildēja. — Misters Templ-tons domā, ka suņi jāpalaiž rīt pulksten septiņos Belliourā. — Viņš pavērās debesīs. — Es teiktu, ka tad jau ir krietni karsts un sauss, bet misters Templtons saka, ka tā jādarot sakarā ar tām viesībām, viesiem un tamlīdzīgi.

Šellijai prātā pazibēja Jaunā piķiera sejas izteiksme, kad viņš balles naktī tieši tādām pašām acīm skatījās uz Teitīnu. Šellija nespēja viņam to ņemt ļaunā. Kad meitene uzmanīgi klausījās Kema paskaidrojumos par slepeno mantu glabātavu, viņa vairs nebija ciniskā, šķietami daudzpieredzējusī jaunkundze. Pašlaik, tērpusies biksēs un polo krekliņā, pilnīgi bez kosmētikas, ar ugunīgajos matos iebirušu zeltotu rudens lapu, viņa bija daiļa un sprigana meitene, kam nevarēja dot vairāk par piecpadsmit gadiem. Jaunais piķieris bija aizmirsis Šellijas klātbūtni, aizmirsis nomaskēt savas jūtas, kas tik nepārprotami staroja viņa zilajās acīs, un tās savukārt bija liptin pielipušas slaidajai meitenei skaistā kastaņbrūnā tīrasiņu zirga mugurā.

Zirgs sapurināja galvu un nemierīgi sakustināja žokļos laužņus. — Rāmi, Burvīt, rāmi, — Teitīna viņu labināja. — Atpūties, mīļais.

— Ir gan skaists, — Šellija no tīras sirds nopriecājās. — Atceros, ka lasīju par viņu avīzē The Chronicle. Vai togad, kad piedalījāties ar viņu izstāžu sezonā, bieži uzvarējāt?

Teitīna palocīja galvu. — Mums veicās labi. — Pieliekusies viņa mīļi apskāva zirga kaklu. — Burvi, es tevi mīlu. Nu viņš jau ir krietni vecs, izstādīt viņu vairs nevaru, bet vēl viņš piedzīvos dažu labu interesantu sazonu. Medībās viņš ir sapnis, ne zirgs.

— Jūs jāsiet medībās?

— Es dievinu Ieleju, —Teitīna, apstiprinot galvu palocījusi, atteica. — Es nekad negribēšu braukt no šejienes projām.

— Vai jūsu vecāki arī piedalīsies medībās?

— Tētis piedalīsies, — sacīja Teitīna, — māte gan ne. Māte nejūtas labi. Šķiet, ka vakarējā balle viņu sagurdinā-jusi. — Viņa paraudzījās lejup slīdošajā saulē. — Ak, nu jālaiž uz māju. Naktsguļas viesus atstāju snauduļojam pie dīķa. Uz redzēšanos, misis Leitimer. Droši vien satiksimies vakarā Bafordu plostā. Un ar tevi, draudziņ, — viņa, burvīgi pasmaidīdama, uzrunāja Kemu, — iesim makšķerēt, vai ja?

Šellija noskatījās, kā Teitīna un Jaunais piķieris aizjāja. Tas, kā meitene bija uzlūkojusi un uzrunājusi Kemu, bija tikpat negaidīti un neparasti kā viņas pēkšņā uzrašanās. Viss, ko Šellija bija par Teitīnu dzirdējusi, rosināja domāt, ka tā ir asa un atskabargaina, taču tagad Šelliju bija pilnīgi aizrāvis meitenes skaistums. Viņa pievērsa skatienu Kemam. No zēna apcerīgās sejas izteiksmes, kad viņš noraudzījās pakaļ jātniekiem, vēl joprojām turēdams kukaini pavērtajā plaukstā, Šellijai kļuva skaidrs, ka Teitīnas varai pār vīriešu dzimuma radījumiem vecuma cenzs nepastāv.

Kad jātnieki nozuda aiz pakalna, Šellija redzēja sauli slīdam aizvien zemāk un tuvojamies Belliouras tornim un arī ēnas pār zilajiem kalniem stiepjamies garumā. Viņas skaistā pēcpusdienas pasaule sabruka. Vajadzēs doties mājup, vaigu vaigā sastapties ar Maiku, atgādināt, ka viņi ielūgti pie Bafordiem vakariņās. Viņa nedrīkstēs sacīt Maikam to, ko viņai pie baznīcas pēc dievkalpojuma pateica Samanta Sjū. Ja

pastāstītu par notikušo sarunu, Maiks tā apskaistos, ka neparko nebrauktu uz viesībām. Par to nedrīkstēja runāt, gluži tāpat kā par naudas aizņemšanos. Ja viņa par to ieminētos, Maiks nemūžam nespētu ne piedot, nedz arī viņai vairs uzticēties. Bija tikai viena izeja — izlikties, ka nav noticis nekas tāds, kas radītu pārmaiņas viņu attiecībās ar Bafordiem.

Kad Šellija pagriezās, lai dotos atpakaļ uz māju, bailes, ko viņa visu dienu bija pūlējusies atvairīt, uzviļņoja no jauna. Pagātne pēkšņi sajuka pārmīšus ar tagadni, un Sīna Šelbērna tēls, kādu viņa to bija izveidojusi domās, kad daļēji atstāstīja notikumus Kemam, apziņā pēkšņi sāka jaukties ar Zegerena veidolu.

Ja aizbrauks pie Bafordiem, tad neizbēgami satiksies ar Zegerenu. Būs iespēja pateikties tam par atsūtīto auskaru un arī par rozēm. Pēkšņi viņa atcerējās, ka tās vēl aizvien guļ samestas vannā. Beidzot atzīdamās pati sev, kādēļ īstenībā vēlas braukt uz Bafordu viesībām, viņa pēkšņi juta lēnām aptraipāmies dvēseli, juta dziļi apziņā atskārsmi: ja pieļaus turpināties aptraipīšanās procesam, kas sākās tajā brīdī, kad viņa slepus aizņēmās naudu no Polopīta, tad pienāks laiks, kad pat ar aso suku, ko viņa bija nopirkusi, lai noskrāpētu zirgiem no spalvas vasaras netīrumu nosēdumus, nebūs iespējams noberzt smago vainu, ka viņa viļ un krāpj Maiku.

Saule bija pārvērtusies par sarkanu lodi. Šķita, ka tā karājas tieši virs tālā kalna, kur atradās Brīvās zonas iedzīvotāju apmetne. Pakalnā tumša, majestātiska, it kā no viduslaikiem patvērusies, drūmi slējās Bellioura. Gaisā ierūcās lidmašīna. Pret debesīm tā zaigoja sarkanzeltaina. Aiz Šelbēmas kausa izcīņas treka tā nosēdās privātajā lidmašīnu skrejceļā, kas aizstiepās līdzteku zirgu skrejceļam, un apstājās. Kad apklusa lidmašīnas motora troksnis, Šellija izdzirda medību suņu ieņaukstēšanos, kad tie pa ganību pāraugušo zāli sāka dzīties pakaļ trusim. Bija pēdējais laiks atgriezties mājās, padot vakariņas Kemam un Virdžīniasitijam, kas paliks pie zēna, un pašai saposties vakariņām pie Bafordiem.

— Kem, — viņa uzsauca. — mums laiks doties mājup. Nāc, Lēns! Suņi, suņi, ejam uz mājām!

Mastifs paklausīja uz pirmo saucienu un sāka lamzāt puišelim nopakaļ. Kucēni, negribēdami pārtraukt pakaļdzīšanos medījumam, nelikās saucienu ne dzirdis. — Jādomā, ka beidzot atgriezīsies, — Šellija sacīja, — tomēr man nepatiktu, ja tie izskrietu uz ceļa.

Pievakares mirdzošajā gaismā, kas lauzās cauri ozolu pazarēm, viss parks atspīdēja nopulēta vara sārtenaja tonī. Šī gaismas rotaļa Šellijai patika vislabāk. Tai piemita zeltainza-Jais tonējums, kas raksturīgs vienīgi Ielejai, jo nekur citur viņa tādu gaismu nebija redzējusi. Cauri lielo koku lapotnei spiedās palsi dzeltenīgs zaļums. Dzīvīgs. Skaidri redzams. Ņujorkā dzīvodama, viņa to bija gleznojusi pēc atmiņas. Tagad viņai ienāca prātā, ka noteikti jāatsāk gleznošana. Varbūt pat izdotos labas Ziemsvētku kartītes. Bet varbūt palaimētos dabūt kādus pasūtījumus zirgu portretēšanai. Iegūtā nauda noderētu, lai sāktu parāda — slepenā aizņēmuma — atmaksu.

Kems paskrējās pa priekšu nolikt no dārza atnestos ābolus slēpnītī. Suņi drāzās viņam līdzi. Šellija juta uzbrāzmo-jam mīlestību un lepnumu par sava puišeļa spēcīgo, veselīgo augumiņu, par ziedoši sārtajiem vaigiem un zeltainajiem matiem. Viņš ir mūsu apliecinājums, viņa nodomāja, viņš mantos Šelbēmas muižu, neļaus, lai dzimtai tā pazūd.

Kems apstājās. Takas malā viņš bija ieraudzījis divus gliemežus. Vienam bija mājiņa ar zeltainiem, otram ar oranžiem plankumiņiem. Pirmais bezcerīgi lūkoja aizbēgt. Otrs nobijies ievilkās mājiņā un pilnīgi tur pazuda.

— Atstāj tos saulītē, — Šellija pamācīja.

— Man gribas tos aiznest uz mājām un parādīt tētiņam.

— Labi, ieliksim šos kastītē.

Pa taku kūleņu kūleņiem tuvojās kucēni. Mūžam Modrais pastiepa brīnišķīgi smalki veidoto galvu pa steliņģa durvīm un klusu iezviedzās. Ganībās izlaistie zirgi arī pacēla galvas un saslēja ausis. Un tad pēkšņi, kā pavēli saņēmuši, auļos metās uz vārtiem, krēpes un astes plīvoja rieta gaismā kā tumšas lentes.

Vienu roku padevusi Kemam, otrā nesdama abus gliemežus un atvairīdama ziņkārīgos kucēnus, kas nelāgi pinās pa kājām, Šellija atkal jutās iekļauta atpakaļ parastajā dzīvē, kas nesaraujami saistījās ar viņas bērnu, zirgiem un suņiem.

Sestā nodaļa

Otro vakaru pēc kārtas Leitimeri brauca pa Ielejas galveno ceļu. Sausums, kas valdīja visapkārt, bija gandrīz sadzirdams, kad, piemēram, noskanēja kāds lūstošs žagars, kad zirgi ganībās sarosījās un arī kad putekļu mākoņi sacēlās mašīnai aiz muguras. Viņi bija par pusstundas tiesu nokavējuši ierasties uz sarīkojumu, ko Samanta Sjū bija nodēvējusi par «vienkāršu svētdienas vakariņu maltīti Teitīnai Zegerenai un dažiem viņas draugiem, par jautru kopā pasēdēšanu».

Viņi iegriezās smagi izbrauktajā ceļā, kas veda cauri Masterkorneras ciemam uz Silverhilu.

Kaut visi Šelbērnu īpašumi un citas plašās plantācijas Ielejā vairs nepastāvēja, kaut visi īpašumi bija pārdoti vienreiz vai vairākkārt, Masterkornera stāvēja, kā stāvējusi, un palikusi, kas no laika gala bijusi — grupiņa pussagruvušu būdu, ko apdzīvoja nēģeru ģimenes bezcerībā un trūkumā. Gadsimtu mijā, kad zemes gabalu nopirka P. G. Bafords, lai par naudu, ko bija izcēlis no raktuvēm Nevadā, tur uzbūvētu lielo viktoriānisko savrupmāju ar oranžēriju un kupoliem, kokgriezumu rotājumiem un vareniem dārziem, Masterkorneras nēģeriem radās iespēja atrast darbu jaunuzceltajā mājā, staļļos, arī fermā, kur audzēja un turēja tīrasiņu zirgus un govslopus.

Pašlaik ciema iedzīvotāji mijkrēslī sēdēja savu nekrāsoto būdu pudura durvju priekšās. Vairāki bērni rotaļājās pie automobiļu bezriepu vrakiem, kas pamesti putekļainos pagalmos. Citi slamstījās ceļa malās, visai vienaldzīgi noraudzīdamies, kā mašīnas iegriežas Silverhilas ceļā. Jebkur citur šādu apkārtni nosauktu par graustu rajonu, Maiks nodomāja, atcerēdamies žurkas, ko bija redzējis skraidām pa Džūbela Džonsa būceni, kad gāja meklēt sava kantora apkopēju, kas pēc kārtējās pļēgurošanas nebija ieradies darbā. Šeit to dēvēja par glezniecisku ainavu.

Masterkornera te bijusi vienmēr, Maiks vērpa domu tālāk. Un atradīsies šeit vēl ilgi pēc tam, kad viņa te vairs nebūs. Tādas Masterkorneras būs vienmēr, jo ļaudis, kas dzīvo lielajās mājās, diendienā brauc šiem ciemiem garām un cauri, tos nepamanot un neredzot. Viņu skatījumā Master-kornerai nebija sejas, un tās iedzīvotājiem nebija vairāk personības iezīmju kā Bafordu lopiem, kas ganījās apkārtējos laukos. Polopīts gadiem vadījis savas lielās fermas, izmantojot cietumnieku darbaspēku, kuri, pret godavārdu izlaisti brīvībā, dzīvoja pussagruvušās būdās bez jebkādām labierīcībām, ar vienu aku uz trīsdesmit divām ģimenēm. Jebkura sūdzība, jebkāda visniecīgākā norāde uz dumpošanos izraisīja telefona zvanu uzraudzības ierēdņiem, un vainīgie nekavējoties tika nogādāti atpakaļ cietumā. Polopītu šāda kārtība gaužām apmierināja. No visiem zemes īpašniekiem Ielejā viņš piederēja pie tiem nedaudzajiem, kam nekad nebija problēmu darbaspēka trūkuma dēļ.

Tālāk uz priekšu pa ceļu bija iebrauktuve Silverhilā un tai piederīgajā fermas ēku kompleksā. Lopkopības ēku sektoram katrā pusē slējās pa impozantam akmens stabam, bet uz tiem pa ērglim ar atplestiem spārniem un vaļā knābi. Turpat bija arī pastkastīte nelielas mājiņas veidā ar apgleznotām durvīm un ziedu kastēm pie logiem, bet uz sāna uzraksts «Silverhilas ferma». Garā aleja veda garām fermas dīķim un pāri arkveida tiltam, un Maiks samazināja ātrumu tīši ceļā izveidoto padziļinājumu dēļ. To nolūks bija aizkavēt ātrgaitas mīļotājus, lai Bafordu vienīgais dēls Pīters Geltijs Ceturtais, saukts Būda, un mājas suņi netiktu apdraudēti.

— Tu taču Pītu pazīsti jau sen? — Maiks apjautājās, kad viņi pabrauca garām pēdējam aplokam.

Šellija pagriezās un paraudzījās uz viņu, nesaprazdama, kālab viņš tieši tagad to jautā. Neviļus viņa ievēroja, ka Maikam mati par gariem. Tie sniedzās pat līdz baltā krekla apkaklītei.

— Vai tad tu nezini? Mēs ar P. P. esam kopā uzauguši.

— Tad tev arī būtu jāzina, kas viņš par cilvēku.

— Neesmu par to domājusi, — Šellija atteica, it kā aizstāvēdamās. — Tā tak ir ar cilvēkiem vai ar vietu, ko esi vienmēr pazinis — tad par to vispār nedomā.

Nesamērīgā māja ar smailo, stāvo jumtu, sarežģītajiem kokgriezuma rotājumiem un krāsainajiem vitrāžas logiem stāvēja paugura virsotnē visparastāko ganību vidū. Jūdzēm gari dēļu žogi ieskāva laukus un tīrumus, un ar gādīgu rūpību ieaudzētos kokus, kam vajadzēja sagādāt ēnu lopiem — zirgiem un izcilajām slaucamgovīm.

Bija jau gandrīz sakrēslojis. Džulepa stunda, Maiks nodomāja. Izpriecu brīdis vecajā Virdžīnijā. Aiz Silverhilas izcizelē-tās fasādes debesis mirgoja sārti violetas. Mājas priekšā abpus ceļam greznojās pa augstam magnoliju kokam. Tos Samanta Sjū par bargu naudu bija likusi izrakt mājas aizmugurē un pārstādīt pie ieejas tad, kad restaurēja Silverhilu, izveidojot ainavas. Gludās magnoliju lapas izskatījās eļļainas, un vaskai-nie baltie ziedi šķita nevis dzīvi, bet mākslīgi. Tikpat samākslots likās apgaismes ķermeņu loks un kokos paslēptās laternas visapkārt peldbaseinam. Nemierīgajā apgaismojumā Maiks ievēroja Šellijas satraukto, gaidpilno skatienu, it kā pietiktu ar mūziku un smiekliem, ko dzirdēja plūstam no spoži apgaismotās terases, lai jau būtu aizmirsusi viņa klātbūtni un domātu vienīgi par tiem, ko sastaps šāvakara viesībās.

. Viņš nepiederēja pie cilvēkiem, kas izrāda jūtas, vismaz ne publiski, tomēr, kad viņi sasniedza divpusējo kāpņu pakāji, ko apgaismoja stilizētas ananasa veidā slīpētas stikla bumbas dzelzs režģu balustrādes augšmalā, viņam pēkšņi uznāca tāds vājums, ka pazuda virziena sajūta un viņš vairs nezināja, kuru kāpņu pusi izvēlēties — kreiso vai labo. Pasniedzies uz priekšu, viņš satvēra Šellijas delmu. Žests bija instinktīvs. Tā cilvēks, jūras viļņos cīnīdamies, tveras pie glābiņa, kas var viņu aizvest krastā un drošībā.

Šellija pārsteigta apstājās. Maiks juta to saspringstam, un viņā, kā parasts — pēkšņi, uzvilnīja dusmas. Par to, ka tikai viņas dēļ viņš atrodas šeit, svešā zemē, tādu cilvēku vidū, ar kuriem viņam nav nekā kopīga. Viņam gribējās uzsākt īstu cīniņu ar Šelliju, nomākt, noslāpēt viņas pretestību. Viņa roka ap sievas dilbu sažņaudzās ciešāk. Un vienlaikus viņam kārojās to pievilkt klāt, ar varu piespiest, lai tā viņu grib, lai viņš tai būtu vajadzīgs.

— Hei! — Tas bija Fekss Templtons.

Viņš bija bez savas terapeitiskās apkakles. Tās vietā augsto, balto krekla krokojumu apjoza rūsas krāsas fulārzīda kaklauts, un diezgan apvalkātās, lieliski pašūtās gabardīna žaketes pogcaurumā bija iesprausts dzeltens rozes pumpurs.

— Paklau, Feks, — Šellija atsaucās. — Tev tak nav tās apkakles.

— Nav gan, — Fekss apstiprinādams palocīja galvu. — Viņnakt dejodams es šamējā tā nokarsu, ka šodien aizgāju pie Dubļu Vetersa. Viņš teica, lai pēc dievvārdiem iegriežoties vēlreiz, tad to noņemšot. Tā tikai sautējot kaklu. Viņš sacīja, ka rītrītā varēšot jāt medībās bez apkakles. Teica, ka drīkstēšot pat šito pašu hercogieni apsargāt, ja vien pārāk nesatra-košoties. Klau, ko jūs tik ilgi kavējāties? Meņģējāties, vai?

Viņš pievērsās Bebai Brūsai. — Te tu redzi laulātu pāri, kuri vēl viens ar otru sarunājas. Beb, iepazīsties ar Leitime-riem — ar Maiku un Šelliju. Visciešākais pāris Ielejā.

— Esmu jau ar viņiem tikusies, — hercogiene mazliet piesmakušā balsī atdūdoja. Viņas skatiens pārslīdēja Maikam. Lūpās ievilkās smaids. —Jūs tātad esat tas Maikls Leitimers. Avīzes redaktors.

Izteiksmei, kādā viņa to pateica, klusinātā, seksīgi ūbojo-šā balsī ar uzsvariem, it kā viņa runātu ar Capital Courrier izdevēju, bija tāds efekts kā Būdas zapšautenei, ja tā būtu īsts ierocis un pavērsts pret cilvēku. Taču Maiks no šī šāviena nesabruka, tikai pasmaidīja. Šarmantā pieklājībā viņš atteica, ka tiešām esot ar hercogieni ticies vakardienas ballē un cerot, ka dzīve Ielejā tai patīkot.

— Jums noteikti jāieraksta mani savas avīzes abonentos, — Beba sacīja, kāpdama augšup pa trepēm. Slidinādama roku gar margām, viņa paraudzījās atpakaļ uz Maiku. — Esmu dzirdējusi, ka tā esot gaužām uzjautrinoša.

Ielūkojušās Bebas zilajās acīs, Šellijas pašas acis aši pievērsās vīram. Viņam bija četrdesmit divi gadi, bet viņš izskatījās vecāks. Visai smalkā kaulu uzbūve, slaidais augums nebija mainījies, tomēr žaketes brīvais kritums viduklī norādīja, ka viņš novājējis. Arī seja kļuvusi kalsnāka, bet acīs jaušams nogurums. Un, noraugoties viņā tikpat objektīvi vērtējoši, kā bija skatījusies Beba, Šellija pēkšņi atklāja, ka Maiks ir ārkārtīgi pievilcīgs vīrietis. Un viņa sāka brīnīties, kālab tad jūt tādu vienaldzību, pat atrautību, kad tas viņai pieskaras.

Pa to laiku viņi bija iegājuši hallē. Bafordu priekšzīmīgais virssulainis Deivids (par labu uzvedību pirms termiņa izlaists no cietuma, kur bija izcietis sodu par sievas mīļākā nosišanu ar cirvi) viņus sirsnīgi sagaidīja un apsveicināja.

Kamēr hercogiene aizgāja uz dāmu tualetes istabu pilnveidot savu pilnīgi nevainojamo kosmetizējumu, Šellija pameta skatienu lielajā, zeltītajā rāmī ietvertajā spogulī, kas bija atvests no kāda Virdžīniasitijas kroga un ko Samanta Sjū glabāja gandrīz kā leģendāru gleznu.

Tagad, pēc trim paaudzēm, Bella Flērija bija uzņemta ģimenē. Bafordi dižojās ar viņas visai košo, interesanto pagātni un viņas sakariem ar tik augstu karalisku personu Eiropā. Kad Samanta Sjū nolīga slaveno dekoratoru Dikiju Spēru, lai tas restaurē māju, Spērs bija kā apburts, ieraudzīdams masīvās mēbeles, krāsainās vitrāžas, stikla vitrīnas ar kaltētu puķu kompozīcijām un izšķērdīgi dārgos rāmjos ietvertās eļļas gleznas, no kurām dažas bija darinājuši Nevadas zeltrači krogu izgreznošanai, iemainot tās pret degvīnu, un visus citus uz bēniņiem aizstieptos krāmus. Apbrīnojami viņš bija pratis likt lietā un atdzīvināt pagājušās zelta ēras senlietas, kas neparko nebija saskaņojamas ar pasteļgleznām un liegām līnijām un brēcoši kontrastēja ar viņa specialitāti — moderno zviedru dekoru. Rezultāts bija apbrīnojams, un māja, kaut arī ne pārāk piemērota dzīvošanai, kā teiktu Šellija, tomēr atstāja neaizmirstamu iespaidu.

Kad Šellija novērsās no spoguļa, Fekss atzinīgi viņu uzlūkoja. Pagriezies pret Maiku, viņš sacīja:

— Nezin, vai jūs maz nojaušat, cik daudz vīriešu jūs neieredz kā rūgtu nāvi par to, ka esat nocēlis visburvīgāko Ielejas meiteni mums akurāt deguna priekšā?

Maiks pasmaidīja. — Šad tad man tas ienāk prātā.

— Tagad pat viņš būtu ar mieru mani pārdot ūtrupē tam, kas solītu visvairāk, — Šellija attrauca, būdama pateicīga Feksam, kas allaž prata visu padarīt tīkami vieglu. — Un, godīgi atzīstoties, Feks, ir brīži, kad es viņam nespēju to ņemt ļaunā.

Kaut kas Šellijas balsī mudināja Feksu, kurš allaž bēga un vairījās no disonansēm kā trusis, kas bēg no bīglu bara, pievērst uzmanību Bebai, kad tā atgriezās no tualetes telpas.

Melnās samta biksēs un baltā zīda blūzē, ar vienkāršu melnu lenti saturētajiem gaišajiem matiem slaidā hercogiene izskatījās ļoti meitenīga un neviltoti jauka. Ja vien neieskatījās viņas līganajā gaitā un manierē noraudzīties uz vīriešiem, bija grūti iedomāties un noticēt, ka viņas mīlas dēkām nav skaita, un, ja citu aiz cita saliktu to vīriešu vārdus, kas bija iegravēti viņas platīna cigarešu etvijā, un vēl to, kas bija pagodināti redzēt slaveno firmas zīmi — divas tetovētās kamenītes uz viņas kreisā gurna, tad šis saraksts laikam aizstieptos Ielejas galvenā ceļa garumā.

Fekss pameta viņai savu draisko maza puikas smaidiņu; tas apvienoja mazlietiņ nožēlas ar vieglām skumjām un ilgām. Šī izteiksme jebkurai sievietei lika nodomāt, ka viņa ir vienīgā, kas prastu un spētu viņu apmīļot, labot, izveidot par kaut ko tādu, ko radījusi tieši viņa. Tad viņš nekavēdamies izvilka medlbragu no vietas, kur tas atradās starp viņa greznā vakartērpa krekla pogām līdzīgi Napoleona rokai imperatora iemīļotajā pozā. Pielicis to pie lūpām, viņš ar fanfāras skaņām paziņoja jauno viesu ierašanos.

Atskanot Feksamedībraga saucienam, namatēvs pārtrauca sarunu ar televīzijas komentētāju Kevinu Martinu, kas bija nopircis Dženiju māju. Polopīts bija ģērbies savā «mājas formas tērpā» — pudeļzaļā smokinga žaketē, neiecietinātā kreklā ar melnu tauriņu un izrakstītās čībās ar viņa monogrammu. Ieraudzījis atnācējus un pievērsis uzmanību hercogienei, viņš ierunājās, un viņa balss noskanēja pāri visai cilvēku pilnajai telpai.

— Priecājos. Ļoti priecājos. Iedzersim. Hei, puis! — Viņš izsita knipi ar cimdotajiem pirkstiem. Menesess Brauns, kura sejā neparādījās nekāda izteiksme, panācās uz priekšu, turēdams rokā paplāti ar dzērieniem.

— Vai šampanieti gribat? — Polopīts jautāja Bebai. — Man tā ir papilnam. Vienmēr glabāju krājumā gadījumam, kad ievājadzēsies. īpašam gadījumam, ko sieva nezin, skaidrs?

Hercogiene uzmeta viņam saltu skatienu.

— Pilnīgi pietiks ar glāzi džulepa. — Viņa vēlīgi paņēma saltumā aprasojušu sudraba kausiņu, kurā peldēja piparmētru zariņš. Namatēvam viņa raudzījās garām tik vienaldzīgi, it kā viņš būtu viens no tiem joniešu pīlāriem, kas balstīja durvju aili, un bilda Feksam: — Mīī-īlīt, kas tie par cilvēkiem te sanākuši? Piemēram, tā tantīte tur, tā, kas ietinusies maisa gabalā un to sastiprinājusi ar briljantu spraudēm? Savi simt desmit gadi viņai jau droši.

Fekss pasmējās. — Tā ir R. Rāzerforda Dinvidija kundze. Viņa vēl aizvien jāj medībās kā plēsta. Par viņas vecumu nezinu teikt. Man nav gadījies paskatīties viņai zobos.

Redzēdams, ka hercogiene no viņa tiešā tvēriena izslīdējusi, Polopīts satvēra Šelliju aiz delma. Ar pūlēm noturējusies, lai neizrautos, Šellija pacietīgi palika stāvam, kad namatēvs viņu uzrunāja:

— Man ir viens jauns jociņš, ko tev pastāstīt. — Nu tikai pamanījis Maika klātbūtni, viņš turpināja: — Mūsu redaktors nepratīs to novērtēt, bet tu gan. Kā tev liekas, ko varētu nozīmēt «N. J.»?

Šellija papurināja galvu, ar šausmām domādama, kāda stulbība nu sekos.

— Niggers and Jews^5. — Viņš zviedzīgi iesmējās. — Tu noteikti nodomāji, ka tas nozīmē Ņūdžersiju,[6] — vai ne? — viņš uzstājīgi noprasīja, spaidīdams viņas delmu. —Es nemaz negaidu, lai viņš to saprastu, bet tu gan, Šellij, tu tak esi mūsējā!

— Neņem ļaunā, Pīt, — Šellija attrauca, izvilkdama roku no viņa tvēriena. — Bet es tur nekā jocīga neatrodu.

Vienu mirkli resnis stāvēja, kā pa pieri dabūjis. Viņa acīs parādījās tāda pati izteiksme kā labradoram Mīlam, kad pēkšņi sāka darboties Sun iespiedmašīna un suns nesaprata, kur tverties, kur glābties, un izskatījās tāds, kas bīstas, ka tūliņ saņems sitienu. Tad viņš ievilka garu malku no glāzes, ko turēja rokā, un skatiens pēkšņi kļuva glūnīgs un viltīgs.

— Šellij, es labprāt gribētu Mūžam Modro paņemt atpakaļ. Es, saprotams, tev kārtīgi samaksāšu. Tu tik daudz esi pūlējusies tā zirga labā. Bet nāc, pašreiz tev kaut kas jāiedzer. Par darīšanām runāsim vēlāk. — Kad viņš ar baltcimdoto roku satvēra Šellijas elkoni, viņa nespēja uzsākt neko vairāk, kā vienīgi apspiest drebuļus. Pirmīt viņa nebija izturējusies godīgi pret Maiku. Godīgi būtu bijis pasacīt, ka Pīts Bafords viņai licies riebīgs jau kopš visagrākās bērnības.

— Vai vēlaties kaut ko iedzert, mister Leitimer? — Me-nesess Brauns, kura seja izskatījās tik stinga, it kā būtu izgriezta no tā paša mahagoni koka, no kā darināti masīvie galdi, apstājās Maikam līdzās ar sudraba paplāti rokās.

Palūkojoties uz bārmeni, Maikam uzplūda ar pretīgumu sajaukts mulsums. Ja pietiktu uzņēmības, viņš šai pašā brīdī sagrābtu Šelliju aiz matiem un izrautu no šejienes. Taču tūliņ sev atgādināja: kamēr viņa neprata saskatīt Polopltu tādu, kāds tas ir, kamēr neredzēja tā apmātību un aprobežotību, nekas nemainītos.

— Man vajadzētu kaut kādas brīnumzāles, lai pārciestu šo vakaru, — viņš klusu nomurdēja.

Maika skatiens sastapās ar tumšādainā sulaiņa skatienu. Ļoti īsu mirkli viņš uztvēra tajā pazibam izpratni, taču tūliņ skatiens aizplīvurojās un vairs neizteica neko.

— Paldies, — Maiks sacīja. — Varbūt glāzi burbona ar ūdeni.

Lai ieietu viesistabā, vajadzēja apiet apkārt Džonsa gleznotajiem terjeriem un pusmēness veida medību plauktam. Sākotnēji tas bija novietots pretī kamīnam. Vecos laikos tas parasti tika apkrauts ar sieriem un portvīna traukiem, lai mednieki, atgriezušies mājās, varētu tur sildīties, iekost un iedzert. Tagad uz tā glabājās rūpīgi apsvērtā vienādā attālumā cits no cita novietoti dārgā zaļā smalkādā iesieti kādi desmit biezi albumi. Uz katra no tiem bija attiecīgs uzraksts lieliem zeltītiem burtiem: ZIRGI, SUŅI, ŠAUŠANAS SACENSĪBAS, ZIRGU SKRIEŠANAS SACĪKSTES, LAPSU MEDĪBAS un vispēdīgi — IZKLAIDE.

Tur uz dīvāna sēdēja Bounss Bleks un Kozija Rozija. Bounss izskatījās kārns un izmocīts. Gadiem ilgās diētas un treniņa skrējieni sviedrēšanās tērpā pa Ielejas galveno ceļu bija viņu padarījuši gandrīz ēnai līdzīgu. Maiks iedomājās, ka sacīkšu jātnieki visi izskatās tā, it kā bērnībā tiem būtu uzkritis virsū zirgs un tos saspiedis plakanus, aizturot augšanu un auguma izveidošanos. Mazā, glītā Kozija Rozija ar īsu, strupu deguntiņu, platām, brūnām, apbrīna pilnām acīm noskatījās uz Bounsu, kamēr viņš ņēmās stāstīt, kā izcīnījis Merilendas mednieku biedrības kausu, jādams ar zirgu, ko neviens nebija varējis izkustināt kaut vai jardu no vietas.

R. Rāzerfords Dinvidijs un Dedlijs Dedlijs-Smaits stāvēja pie bāra. Nebūtu viegli noteikt, kurš no abiem ir briesmīgāks snobs. Deš-Smaits bija pārliecināts anglofils, kas sarunā allaž mēdza iepīt atgādinājumu, ka viņa tiešie senči Jaunajā pasaulē ieradušies ar Mayflower. Viņš ļoti lepojās ar to, ka izskatoties līdzīgs Vindzoras hercogam, un vēl īpaši uzsvēra to ar attiecīgi sasietu kaklasaites mezglu un Anglijā šūdinātiem uzvalkiem. Viņš patlaban runāja par savu vecāko meitu Diānu no pirmās laulības ar Sionu, kurai bija apnikusi senču dievināšana un kura bija no viņa šķīrusies, un apprecējusies ar advokātu Gregu Etvelu. Maiks dzirdēja Dedliju žēlojamies R. Rāzerfor-dam, ka Diāna viņu nodevusi, pārcēlusies uz ziemeļiem — uz Redklifu un tagad ievainošot viņu vēl sāpīgāk, jo grasoties apprecēties ar kādu, kas beidzis Hārvardu.

— Šausmīgi! — R. Rāzerfords sašutis iesaucās. — Tā tak var pilnīgi sabojāt tīrasiņu līniju.

Polopīts bāra augšgalā pārliecās pār leti un uzsita cimdotu knipi. — Hei, kur mans burbons?

Viņš pievērsās abiem runātājiem. — Kā nu ne — piemēram, mans pienalopu ganāmpulks. Vairums cilvēku domā tikai par to, cik piena no govs var izslaukt. Es turpretī domāju vienīgi par tīrasinību — gan govīm, gan cilvēkiem. — Viņa skatiens sastapās ar Maika acīm. — Tīrasinība un kristīga brāļu mīlestība — tas ir pats svarīgākais.

Maiks paraudzījās apkārt, vai neizdosies pamukt, bet cilvēku bija tik daudz, ka viņš jutās pie bāra kā pienaglots.

— Kad es jums saku — Amerika tikai tāpēc ir varenākā zeme pasaulē, ka tā ir kristīga zeme un jau tās agrīnajiem iedzīvotājiem bija ideāli. — Iebakstīdams ar rādītājpirkstu Maikam krūtīs, Polopīts turpināja, gandrīz vārdu vārdā citēdams senatora Tellija Tolbota pēdējo runu. — Pret komunismu mēs varam sekmīgi cīnīties, izplatot kristīgo mācību visā pasaulē. Franciju un Angliju pārņēmis un korumpējis pagānisms. Bet mēs zinām un pazīstam patieso, dzīvo Dievu. Viņš ir šeit klāt, ir šinī istabā!

Maiks redzēja Bounsu Bleķu un Koziju Roziju pazūdam tumsā aiz Samantas Sjū magnolijām. Atgriežoties pie sarunas, viņš nespēja noturēties pretī kārdinājumam atgādināt, ka pēdējos pārdesmit gados kristieši nogalinājuši aptuveni piec-

a.. ‘

desmit miljonu citu kristiešu. — Vai to varētu saukt par brāļu mīlestību? — viņš apvaicājās.

— Paskatieties vien, kā mazattīstītās tautas pagrimušas nabadzībā, — Polopīts penterēja, nelikdamies dzirdējis Maika jautājumu. — Pašas vainīgas, ja mirst badā. Tās nav parādījušas kristīgu cilvēku brāļu mīlestību. Un es teikšu no savas puses — labāk apšaut, nekā redzēt, kā tās, neparādot brāļu mīlestību, cita citai ļauj mirt badā.

Maikam ienāca prātā Smitu ģimene Masterkornerā. Tēvs bija laukstrādnieks Baforda fermā. Trīsistabu graustā mitinājās deviņi bērni uzpūstiem vēderiņiem, kas nepārprotami liecināja par nepietiekamu uzturu.

— Labi, ka apgabala pašvaldība piepalīdz... — tālāk viņš netika.

— Neviens vairs negrib strādāt. Un viņiem visiem mājās ir televizors, — dusmīgi vidū iemeta R. Rāzerfords.

— Kālab lai viņi strādātu, ja valdība šiem maksā, lai tikai nestrādā? — Deš-Smaits papildināja.

— Kad es jums saku, — Polopīts kratīja pirkstu Maikam

pie paša deguna, — tie tur Vašingtonā, tie komunistu aģitatori, mūs iznīcinās. Kristīgas brāļu mīlestības vietā pie mums sāk ieviesties sociālisms. *

Maiks pamanīja cilvēku biezumā spraugu un metās to izmantot. Bet Polopīts pastiepa roku, lai viņu nelaistu. — Es nebūtu pieļāvis, ka banka jums aizdod naudu, — viņš ļoti lietišķā un noteiktā balsī paziņoja, — ja būtu zinājis, kāds nēģermīlis esat.

Maiks gatavojās kaut ko atbildēt, taču Polopīts jau bija pazudis un Maiks bija no jauna atstāts savvaļā. Nostājies patumšajā terasē viņš ar skatienu kā ar slotu pārslaucīja viesistabu, meklēdams cilvēkus, ar kuriem varētu parunāt, vai arī tādus, kas gribētu runāt ar viņu.

Līdz šim viņam nekad nebija trūcis cilvēku, ar ko sarunāties. Vienalga, kur gadījās būt, allaž iznāca sastapt kādus, ar ko varēja runāt par darbu, tādus, kas interesējās par to, ko viņš dara. Taču šeit ar viņu par avīzi runāja tādā tonī, it kā avīzes izdošana viņam būtu vaļasprieks, paniekošanās kā, piemēram, Milisentai Blekai viņas šuveklis.

Ja Ielejā kāds rīkoja viesības, kaut vai «vienkāršas svētdienas vakariņas», tad gandrīz neiespējami bija saietu noregulēt uz saujiņu viesu. Maiks skatījās un redzēja, ka Samanta Sjū ielūgusi gandrīz visus paziņas, pat abus Dinvidijus, kas bija vakaram īstā rota. Šis vecais pāris īstenībā jau bija pilnīgi atrāvies no sabiedriskās dzīves un centās spēka paliekas pietaupīt medību laukiem. Būdami visīstākie vecās gvardes pārstāvji, Skaistulis un Briesmone zināmā mērā piešķīra netveramu noskaņu visiem pasākumiem, kur piedalījās. Mili-senta Bleķa, tērpusies no augšas līdz apakšai pogājamos garos rozā un oranžos vakarsvārkos, kas stipri atgādināja zirgadeķi, bija ierīkojusies uz sofas. Viņa pamāja Maikam ar Šuvekli, norādīdama, lai sēžas blakus.

— Tev tiešām jāpārtrauc rakstīt tos sūdīgos ievadrakstus, — viņa spēra vaļā bez ievada. — Šelliju tas pagalam nomoka.

Iekams Maiks paguva atbildēt, viņas uzmanību novērsa ienaidniece numur viens — misis Dinvidija, kas patlaban bija ceļā uz terasi. Milisenta savilka lūpas urskulī. Noskatīdama Briesmones vecmodīgo puķaino Šifona kleitu un dzintara krelles, viņa uzrunāja līdzās sēdošo Debiju Derbišīru. — Mīlīt, viņa taču nudien izskatās taisni kā viena no Samantas Sjū kaltēto ziedu kompozīcijām.

Maiks pagāja abām garām un devās uz telpu, ko Samanta Sjū dēvēja par «kāršu istabu» un kur sapulcējās jaunākās precētās sievietes. Tā kā Maiks līdz šim bija tās saticis vienīgi universālveikalā vai vecāku apspriedēs un tad tām allaž mugurā bija jājamtērps un bieži vien rokā arī jājampātaga, tad viņš tās bija iesaucis par «jātnieču komandu». Kaut arī tagad tās bija tērpušās vakarkleitās, Maikam likās, ka īsti no zirgu piesmakas tās atbrīvojušās nav.

Milisenta Bleķa bija viņu vadone. Maiks nekad nebija spējis saprast, kālab Šellijai Milisenta tā patika. Viņš pieļāva iespēju, ka pamatā ir viņu sensenās kopējās gaitas — sākumā mis Šelbērnas skolā, vēlāk tāpēc, ka Šellija iejādīja Milisentas zirgus. Bez tam Šellija bija viņam izstāstījusi, kā palīdzējusi Milisentai pārvarēt pēdējās šķiršanās pārdzīvojumu, sēžot draudzenei augām naktīm klāt un noklausoties sūdzībās par toreizējo vīru un atzīšanos, ka tā iemīlējusies Bounsā.

Maiks netika gudrs arī par to, kas gan Milisentai sagādāja tādu gandrīz vai starptautisku reputāciju. Inteliģence tā nebija. Viņa pati lielījās, ka vienīgā grāmata, ko mūžā izlasījusi, esot bijis romāns par zirgu — Melno skaistuli un ka gaužām maz trūcis, lai tā netiktu izlingota no mis Šelbērnas skolas. Tomēr Terensa Glindona pēdējā ceļojumu grāmata esot veltīta viņai un neesot gandrīz nevienas slavenības mākslā, literatūrā, sportā vai politikā, kas nepaciemotos Pēdējā Cerībā.

Arī skaistums nederēja par pievilkšanas spēku, jo Mili-senta bija rupji veidota, plakanām krūtīm. (Maiks, uz viņu paskatoties, nekad nespēja neiedomāties Dilena Tomasa piezīmi par kaulainām jātniecēm, kas muskuļos sabriedinātos lielus ieauj biezās, rupjās zeķēs.) Seja brūna, kā izkaltēta. Cietie, spurainie, pāragri sirmot sākušie mati apskāva galvu kā tēraudadatains ezis. Stūrainie, asie gurnu un vaigu kauli šķita veidojam kaut ko līdzīgu tās vecvectēva ātrajiem buru kuģīšiem un palīdzēja tai viegli tikt galā ar visu, kas gadījās ceļā — cilvēkiem, zirgiem, suņiem un pašas bērniem.

Maikam vedās domāt, ka Milisentas prestiža pamatā ir četru paaudžu Melnā līča bostonieŠu sabiedriskais stāvoklis kopā ar milzu naudu, ko viņas dzimta bija iepelnījusi ar importa un eksporta darījumiem. Tiklab prestižā, kā mantā viņa pacēlās vēl augstāk, apprecēdamās ar Rendelu Meisonu, no Longailendas Meisoniem, kurš pēc kāzām nopirka un restaurēja Pēdējo Cerību — vēsturisko plantāciju, kur Džebs Stjuarts bija iznīcinājis veselu jeņķu kavalērijas vienību. Laulībai nebija ilgs mūžs, tāpēc ka Milisenta liedzās dzemdēt bērnus, jo tie būšot traucēklis lapsu medībās; tad vīrs bija atteicies no leģendārā rēga, šai gadījumā no nama īstenā cēlāja un īpašnieka gara, kurs pēc divkaujas bija līdz nāvei noasiņojis viesistabā uz grīdas. Meisons šķiršanās prāvā par vienu no iemesliem tika minējis terjerus, apliecinādams, ka gulta bijusi tik sasodīti pilna ar suņiem, ka viņam tur vietas neesot atlicis. Prese pasteidzās šīs viņa piezīmes citēt sacerējumā ar virsrakstu: «Meisona kurpju ražotnes bagātību mantinieks piešķir sievai vilkapasi, jo laulības laimes piepildīšanai tā labprātāk izraugoties suņus.»

Milisenta, kuras caursišanas spēks nebija mazāks kā viņas senčiem, pieprasīja laulības šķiršanas procesā sev Pēdējo Cerību un miljonu dolāru. Tūliņ pēc tam viņa sāka būvēt lielākos staļļus valstī. Neviens nespēja pateikt, vismazāk pati Milisenta, cik zirgu bija piedzimuši vai mitusi daudzajos staļļos. Arī māja un dārzi bija dažādas dzīvas radības pārpilni. Kā gan tur nebija — visdažādākā izskata suņi, papagailis, kas prata izteikt gandrīz tikpat daudz rupju vārdu, cik viņa saimniece, divi mērkaķīši, piejaucēts jenots un kādu laiku pat lācis, kas smagi piedzērušiem viesiem laizīja ģīmi, līdz tie atžirba un nāca pie sajēgas.

Milisentas otrais vīrs bija džeza pianists, pievākts no to slavenību vidus, kas nemitīgi apsēda Pēdējo Cerību. Šai laulībai mūžs iznāca vēl īsāks. Milisenta atpirkās no viņa ar koncertflīģeli pēc tam, kad vienunakt bija pārsteigusi viņu savā superplatajā gultā kopā ar veikala īpašnieci Tīnu Vel-fordi, kas līdz tam laikam bija viņas labākā draudzene.

Trešais laulātais draugs bija lielo zvēru mednieks un žūpa. Kad tas viņai reiz bija iebelzis pa plecu ar šauteni, ko lietoja, medījot ziloņus, viņa to nometināja kādā fermā Kenijā ar stingru noteikumu, lai turas trejdeviņu zemju attālumā no Virdžīnijas.

Pēc tam viņa iemīlējās Bounsā Blekā. Tas bija vietējā veterinārdaktera Bleķa dēls, jaunāks par Milisentu un neapgrozījās gluži tai pašā sabiedrībā, kur viņa. Pēc vietējās skolas pabeigšanas viņu iesauca armijā un nosūtīja uz Koreju. Atgriezies viņš konstatēja, ka laulība ar daktera Vetersa meitu Betsiju paputējusi. Pēc šķiršanās viņš apmetās dzīvot pie Feksa un sāka piedalīties jāšanas sacensībās. Fekss viņu paņēma līdzi uz pirmssacīkšu brokastīm Šelbērnas kausa izcīņas dienā. Nedēļu pirms sacīkstēm Bounss bija salauzis pleca kaulu un pats piedalīties nevarēja. Milisentai viņš iepatikās — slaids, gara auguma, tumsnējs, gaužām izskatīgs ar tukšo piedurkni un košajā zīda cilpā ievērto roku. Uz sacīkstēm tā viņu aizveda oranžkrāsas miniatūrpajūgā, ko vilka četri balti poniji, ik gadu tā iezīmējot Šelbērnas kausa sacīkšu dienu. Vēlāk tā viņu atvilināja atpakaļ uz Pēdējo Cerību, pacienāja ar importa šampanieti, ar ko Rendels Meisons savulaik bija piepildījis pagrabu gandrīz līdz griestiem, un visupēc uzvilināja viņu augšā uz guļamistabu.

Izrādījās, ka Bounss prot mīlēties tā, lai Milisenta gandrīz tūliņ nonāktu līdz kulminācijai. Viņš bija pirmais vīrietis, kas spēja to apmierināt. Viņa bija pat ar mieru laist pasaulē bērnus, ja Bounss viņu apprecētu.

Kad tā apsolņa nopirkt viņam jaguāru un nodeva viņa pārziņā sacīkšu zirgu stalli, viņš nosprieda, ka apprecēšanās būtu visvieglākās pretestības ceļš. Milisentu un Bounsu salaulāja Pēdējā Cerībā, un istabas durvīs stāvēja visi suņi un Milisentas sacīkšu zirgs Nautils. Zirga apauši bija izrotāti ar sarkanām magonēm.

Drīz pēc tam Fekss apprecēja Kediju Maklīnu, kuras tēvs ar kaut kādu īpašu automobiļu filtru bija ticis pie biljoniem vērta darījuma.

— Šitie puiši gan māk dzīvot, — notikumus komentēja avīžu pārdevējs Čārlijs Vūdrafs. — Lai mani nelabais rauj, ja tie nav iekrituši īstā sviesta ķērnē.

Taču veci paradumi turas sīksti un nemirst, un, kad Milisentas diktētā kārtība kļuva nepanesama, Bounss «paņēma vagu» un apmainīja sviesta ķērni pret margarīnu Feksa noplukušajā stallī.

Milisentai ikreiz vajadzēja paturēt pēdējo vārdu. Arī tagad Maiks dzirdēja viņu sakām. — Es savam čalim pateicu — ja nenāks uz mājām, nosūtīšu zirgus apmācībā uz Merilendu.

— Un ko viņš par to saka? — Debija kāri iejautājās.

Milisenta pacēla acis no šuvekļa — krustdūrienu izšuvuma ar lapsas un suņu attēliem, ko viņa darināja baznīcai, — un triumfējot atsaucās: — Pārnāca, asti nolaidis. Viņš gluži labi zināja, ka šoreiz es runāju nopietni, kad solījos viņam atņemt Nautilu, un Bounss vairāk par visu pasaulē kāro iegūt Šelbēmas kausu.

Viņā klausoties Maiks sāka dziļi just līdzi Bounsam. Viņš atcerējās, kā Milisenta bija apgājušies ar labradora kucēnu un kā piespiedusi savu sešus gados veco meitiņu Merriju jāt, piedraudēdama tai ar jājampātagu. Viņš atcerējās arī iepriekšējo gadu, kad jau trīs mēnešus pirms kausa izcīņas sacīkstēm Milisenta «apmācīja» Bounsu, «vadīdama» treniņu, džipā sēžot un liekot viņam ik rītu gumijotā sviedrēšanas tērpā noskriet trīs jūdzes pa Ielejas galveno ceļu, bet pati ar hronometru uzņēma laiku.

Pat ar garajiem balles svārkiem mugurā un augstpapēžu kurpēm kājā viņa drasēja tā, it kā būtu ieāvusies jājamzābakos. Ierastajā vīrišķīgi garajā solī viņa zēģelēja pa dzīvi, radot ap sevi tik apņēmīgu un izlēmīgu gaisotni, ka ikviens cilvēks viņas tuvumā sāka šaubīties par sevi un savām spējām un viņu apskaust par prasmi visus pārējos iebiedēt.

Patlaban viņa pilnās burās metās virsū Maikam. Apņēmīgi nolikusi šuvekli malā un pasniegdamās pēc cigaretes, viņa sacīja:

— Paklau, draugs, uz kurieni tu patlaban stūrē, ko gribi panākt? Atdot valsti melnajiem un komunistiem?

Nezin kā tas nācās, ka Milisenta allaž piespieda Maiku aizstāvēties.

— Man nudien jābrīnās par tevi, Milisent. — Viņš meklēja atbalstu, taustīdamies kabatā pēc pīpes. — Ar tādu izcelsmi un audzināšanu, kādu tu esi baudījusi, es iedomājos, ka tu piederi pie Ielejas gaišākajiem prātiem. Ir taču pats par sevi saprotams, ka, ievērojot to, kas notiek visā valstī, nekas labs nav gaidāms, ja baltie cilvēki mērenības ietvaros neatbalstīs tikpat mēreni noskaņotus tumšādainos.

— Tas ir jautājums par brīvību, — viņš turpināja, it labi apzinādamies, ka vārdi izklausās sausi un dogmatiski. — Par brīvību ēst restorānos un mācīties pieklājīgās skolās...

— Nu tieee-šām! Maik! — Milisenta viņu pārtrauca, stalti

izsliedamās krēslā. Smagais pakavveida zelta piekars pie rokassprādzes, ko viņa ļāva kucēniem kodīt, zobus trenējot, ieskanējās. — Paklau, draugs, tā taču nevar būt tava nopietnība, ka tu vēlies, lai viņi mācās Ielejas skolā? Maik, vai tu gribētu, lai Kems apprec kādu no tām? ✓

Maiks iekodās pīpes kātā, vēlēdamies ātri atrast, ko atcirst pretī. — Nē, — viņš pēdīgi noteica, juzdamies noguris un vārdu kaujā zaudējis. Uzskatījis Polopīta piesarkušo ģīmi, kas vērās uz viņiem, viņš, paklausīdams impulsam, sacīja: —Tāpat, kā es nevēlētos, lai viņš apprecētu Polopīta meitu, ja viņam tāda būtu.

— Nu, zini, — Milisenta Šķelmīgi uzbilda. — Tu esi dumpinieks.

Nospriezdama, ka ir piespiedusi Maiku pie sienas, viņa nodomāja, ka nu var izturēties augstsirdīgi, no jauna paņēma rokā šuvekli un sāka darboties.

— Pērn Sun tik brīnišķīgi attēloja poniju izstādi, un tu, Maik, taču noteikti darīsi to pašu ari šoruden.

— Paskat, tu jau gandrīz esi izšuvusi to paklāju visa sola garumā, — Debija apbrīnodama sacīja. — Milisent, kur tev rodas laiks to visu izdarīt?

— Pikapā, braucot uz sacīkstēm, —Milisenta paskaidroja.

— Un ko tu dari, mājup braucot? — Maiks nevainīgi apvaicājās.

— Sadzeru ar zirgiem aliņu, — Milisenta atbildēja.

Kopš vien spēja atcerēties, Šellija allaž uz viesībām bija devusies gaidpilna, cerīga, taču vienmēr piedzīvojusi, ka nav nekā jauna, viss ir tāpat kā parasti. Tie paši cilvēki. Tās pašas sarunas. Un neizbēgami tas pats vecais biklums, ka viņa nespēj tā žilbināt kā Samanta Sjū un Kozija Rozija gan ar žestiem, gan, kautri nolaižot acis.

Tālāk iedama, viņa izdzirda Debiju un Milisentu aprunājam Zegerenu.

— Lai saka, ko grib, — Debija ar apbrīnu ieteicās, — viņš tomēr ir pievilcīgs, tieši ar to izdangāto ģīmi un laisko eleganci.

Milisenta paraustīja plecus. — Var jau būt, ka viņš ir finansu ģēnijs, bet ne sūda nejēdz no zirgiem. Padomā — nopirkt to dullo, nešķīsto ķēvi!

Šellija aizslīdēja tālāk. Balsu murdoņa visapkārt bija tik vienmuļi burkšķīga kā varžu kurkstēšana tīrumos vai dīķī. Tālāk lejā aiz magnoliju un mežābeļu izplestajiem zariem ievizējās jauna mēness sudrabs. Tad pēkšņi smalkā sudraba vizma pazuda, jo spoža starmešu gaisma nolija pār Teitīnu Zegerenu un viņas draugiem. Tikko bija piebraukuši Zege-reni. Teitīnu, kas bija ģērbusies ļoti īsā svītrainā kleitā un iespraudusi ausīs ļoti garus auskarus, pavadīja garmataini jaunekļi. Pēdējie izkāpa Zegerens un Andrea. Viņu aizkavēšanās dēļ vakariņas bija ievilcinātas, un kokteiļu periods bija ieildzis garāks, nekā Samantai Sjū patika, jo viņas saimniecībā viss norisēja stingrā kārtībā un secībā.

— To es gan varu sacīt, cilvēkiem vairs nav nekādu manieru, — viņa sūdzējās misis Dinvidijai. — Mana mamma allaž mani mācīja visu darīt laikā.

Taču, kad Andrea un Zegerens parādījās terasē, viņa izplūda nebeidzamos burvīgos smaidos. — Andrea! B! — viņa iesaucās, pastiepdama pretī abas rokas. — Cik jauki, ka atbraucāt. Pēc pagājušās nakts balles droši vien esat galīgi saguruši.

Andrea Zegerena izskatījās briesmīgi. Kosmētika nespēja noslēpt viņas sejas krāsu, kas sveču un spuldžu gaismā bija tāda pati kā nikotīna brūnums uz pirkstiem. Acīs plaiksnīja izbailes, un, uznākot terasē, viņa paklupa. Ja vīrs nebūtu steidzies to atbalstīt, tā būtu nostiepusies gar zemi. Tomēr kādreizējā skaistuma pēdas nebija pilnīgi izdzēšamas ne labi veidotajos kaulos, ne izteiksmīgajā mutē. Un pat sērīgajās, izbiedētajās acīs vīdējā dzīvīgs saprāts.

Parasti pēc otrās vai trešās kokteiļu kārtas pirmējā pacilātība par draugu satikšanos, kas radās pēc pirmās kokteiļa glāzes, jau sāka atslābt, sarunas lāgiem pārtrūka. Taču tagad pēc Zegerenu ierašanās sabiedrībā kaut kas mainījās. Šķita, ka no Zegerena izplūst elektriskā strāva. Viņa ierašanās līdzinājās vējpūsmai, sarunas uzplīvoja kā liesmas laternās, it kā noplaka, tad pacēlās no jauna.

Šellija vēroja viņu kustamies pa istabu, ievēroja skaisti pašūto gabardīna žaketi, pelēkās vilnas flaneļa bikses, fulār-zīda kaklautu un vieglās lakādas vakarkurpes. Baltais krekls bija nevainojami spodrs, bet uz žaketes krūškabatas rēgojās gari izvilkts sarkans «Z», tāds pats kā uz zīmītes, ko viņš bija atsūtījis kopā ar rozēm. Pogcaurumā burtam krāsā pieskaņots rozes pumpurs.

Šellijas apjukums un biklums pagaisa. Viņa juta sevi it kā sastingstam, cīnoties pret impulsu steigties Zegerenam pretim un ar to sasveicināties. Un, kad tā skatiens paslīdēja viņai garām un apstājās pie Bebas Brūsas, viņai sirdī iedzēla sāpīga vilšanās.

Paņēmusi no Menesesa Brauna paplātes vēl glāzi šampanieša, viņa saprata, ko bija gaidījusi — ka Zegerens tūdaļ pienāks pie viņas, ka zemapziņā viņa bija gaidījusi mirkli, kad tas šķērsos istabu, pienāks, pacels viņas rqku un īsi, aprauti, pavisam ārzemnieciski paklanīsies. Ikvienam citam tāda izturēšanās iznāktu afektēti. Viņa sāka ātri maziem malciņiem dzert vīnu. Mute kalta, un, elpai mazliet aizraujoties, uzmācās ērmota sajūta, kas viegli varēja pāriet sapīkumā, ja Zegerens vēl ilgi turpinās viņu ignorēt. Šellija vēroja, kā viņš veltīja savu šarmu hercogienei, kā Samantas Sjū lūpas savelkas plēsoņas smaidā, sastopoties ar viesa tumšo acu skatienu, kā tas tālāk aizslīd pie Debijas, un kā viņš vispēdīgi dziļu uzmanību veltī misis Dinvidijai, apsēžas tai līdzās un noklausās stāstu par Milisentas nodevību un par visiem viņas pašas zirgiem, kas izpelnījušies čempionu nosaukumus šāsvasaras izstāžu turnejā. Saniknojusies pati uz sevi par nejauko iekāri, Šellija tīšām meklēja patvērumu pustumšajā terasē.

Teitīna Zegerena tur patlaban uzjautrināja Mārtiņus un Etvelus, stāstīdama, kas noticis otrā rītā pēc balles. — Aizgāju pēc Burvja un ar viņu iejāju dīķī, — viņa pavēstīja.

— Tāpat balles kleitā? — Siona Etvela iesaucās.

Teitīna no sāniem palūkojās jautātājā. — Protams — ne. Kleitu es novilku.

— Jūs gribat sacīt, ka — kaila?

Teitīna paraustīja plecus. — Ne es vienīgā. Lēdija Go-daiva arī bija tāda pati. Goda vārds... — Viņa pasmaidīja.

— Par ko jūs tā šausmināties? Man zem kleitas bija bikini. Citādi taču es būtu uz zirga muguras noberzusies jēla.

— Un vai Burvim tas sagādāja prieku?

— Laikam vairāk prieka viņam sagādāja šampanietis. Salēju viņam pēc tam rīklē puspudeles, lai sasildās. Viņš aizlēkšoja pāri zālienam, pārlēca pār dārza žogu un viņu savaldīt man izdevās tikai stallī. Nē, tas rīts pēc balles bija ko vērts, — Teitīna turpināja. — Gulēt nevienam negribējās, tāpēc mēs iemunsturējām orķestri tanī mājas spārnā, kur apmetušies puiši. Hilērs Hantingdons sakāvās ar Bordžu, jūs jau zināt — to ūsaino itāļu grāfu. Betsija Boldvina šļāca viņiem virsū šampanieti, lai pierimst, bet tas neko nelīdzēja. Nebija ilgi, kad kaut kā darbojās visi. Sendijs Montegjū un Timijs Tolbots sāka mest spilvenus un segas laukā pa logiem, Tomijam Etvelam vajadzēja iet uz slimnīcu sakarā ar dažiem izdauzītiem zobiem, un Martija De la Tūra sagrieza delmu, kad bāza roku ārā pa saplīsušu loga rūti.

Šellija stāstītāju uzlūkoja šausmās ieplestām acīm. — Kālab jūs to visu darījāt?

Teitīna saspringa. Viņas garās acis samiedzās šauras.

— Gribējām satraukties. Kālab gan citādi?

Šellija pēkšņi gribēja būt pie Maika. Viņa pagriezās un redzēja, kā Maiks aiziet no galdiņa, pie kura bija sēdējis kopā ar Debiju Derbišīru, un pieiet pie bāra.

— Vai man arī sagādāsi ko dzeramu? — viņa vaicāja, nostādamās vīram blakus.

— Tev? Tev arī? Šī glāze būs Debijai. Šellij, meine Frau, tu taču nekā stiprāka nedzer!

— Šovakar dzeru gan. — Viņas balsī ieskanējās viegls izmisums. — Man gribētos glāzi tā jaukā burbuļūdentiņa, kā teiktu hercogiene.

— Lai notiek. — Un Maiks palūdza Deividam, kas stāvēja aiz bāra letes: — Lūdzu, glāzi šampanieša Leitimera kundzei.

— Bet man viskiju ar sodu.

Šellija apsviedās apkārt kā atspole. Viņa sejas izteiksme bija tieši tāda, kāda Šellijai bija rēgojusies acīs visu dienu — greizi smīnīga, piesardzīga, zobgalīga.

— Man šķita, ka jūs dienvidnieki labāk dzerat visu stipru un tīru, — viņš ierunājās, kad Maiks pielēja savā burbona glāzē vēl papildus ūdeni no karafes, kas stāvēja uz bāra.

Maiks lēnām pagriezās. — Ir šis tas, ko mums patīk pašķīdināt.

— Zinu, — Zegerens atteica, noraudzīdamies uz Šelliju.

— Piemēram, tīrās asinslīnijas.

— Nesteidzieties ar secinājumiem, — Maiks sacīja.

— Vispirms atgādināšu, ka esmu no Ņūhempšīras.

Zegerens laipnīgi viņā pavērās. — Kā gan man tā piemirsās. Dienvidniece ir vienīgi jūsu sieva.

— Maikl, kur paliek mana lāsīte? — Debija Derbišīra nepacietīgi sauca no galdiņa, kur Maiks viņu bija pametis. Viņa jau iepriekšējās nakts ballē bija piedzērusies un tagad acīmredzami vēlējās turpināt. Maiks nelikās viņu dzirdam.

— Mister Zegeren, man nepatīk jūsu tonis.

Zegerens paraudzījās uz glāzi, ko Maiks turēja rokā.

— Dažkārt ir aplam kombinēt alkoholu ar nepareizi ievirzītu altruismu.

— Maikl, jaukumiņ, — Debija iesaucās vēl skaļāk.

— Man apnicis gaidīt lāsīti, ko apsolīji.

Maiks paņēma glāzes no letes. Uzsvērtā laipnībā viņš uzbilda:

— Parunāsim kādreiz par to, mister Zegeren. Varbūt jums pat interesēs uzzināt, kas notiek.

— Maikl! — sauca Debija.

— Šis, protams, nav piemērots brīdis, — Maiks ātri nobeidza sarunu.

Zegerena izturēšanās pārvērtās tikpat pēkšņi kā viņa smaids. — Lūdzams, nepārprotiet. Es pilnā mērā atbalstu to, ko jūs darāt, un ļoti labprāt vēlēšos uzzināt vairāk par to apgabalu, kur dzīvoju.

— Jūs jebkurā laikā varat mani sastapt Sun redakcijā, — Maiks noteica, pagriezdamies uz iešanu.

Kad viņš bija aizgājis, Zegerens jautāja: — Kur tad auskari? Jūs neesat tos šovakar ielikusi ausīs?

— Es tos nevalkāju vienkāršā svētdienas vakara sanākšanā.

Ar strauju, aprautu žestu viņš pastiepa roku un pieskārās

viņas linaudekla kleitas baltajai, apaļajai apkaklītei.

— Mädchen in Uniform. Tik nepieļaujami rezervēta. Un mati. Sakiet, vai jūs nekad tos nepalaižat vaļā?

Šellija pacirta galvu uz augšu. Uzmezdama Zegerenam saltu skatienu, viņa noprasta: — Un kāda jums daļa gar to, kas man mugurā vai kā es jūtos?

— Vakariņas ir galdā, — sacīja Samanta Sjū, pēkšņi iznirusi Zegerenam blakus. Viņa paņēma Zegerenu zem rokas. — Vai ievērojāt saulrietu? Efektīgs skats.

— Atvainojiet, — ieteicās Šellija, — laikam esmu aizstājusies priekšā saulrietam.

— Skats patiesi ir brīnišķīgs, — Zegerens sacīja, balsi pieklusinādams. — Es to vēroju, raudzīdamies cauri jums, Šellij.

— Nu nāciet jel, — Samanta Sjū murrāja. — Jūs esat mans galda kaimiņš.

Ko, ellē, tas nozīmē — Mädchen in Uniform? Šellija apskaitusies prātoja. Moderno bikšu kostīmu un vakarsvārku vidū viņas taisnās līnijās ieturētā baltā linaudekla kleita ar apaļo apkaklīti pēkšņi šķita pārlieku vienkārša, neinteresanta.

— Velns lai viņu rauj! — viņa klusu savā nodabā nopurpināja. — Lai velns viņu rauj!

Viņai iznāca sēdēt blakus Bounsam Blekam. Izdzertā šampanieša efektu pastiprināja Zegerena zobgalīgie vārdi. Šellija palūkojās pāri galdam uz viņu; viņš bija galvu noliecis un klausījās Samantas Sjū valodā ar tādu uzmanību, ko sievietes uzskata par neatvairāmu. Tad viņš strauji pacēla galvu, un viņu acis sastapās. Šellija ātri pievērsās Bounsam un sāka ar to sarunāties. Droši vien ar velnišķīgu nodomu Samanta Sjū bija nosēdinājusi Koziju Roziju blakus Boun-sam. Fekss Templtons sēdēja kopā ar Debiju DerbiŠīru, pretī tiem sēdēja Milisenta un Deš-Smaits. Maiks, kā Šellija ievēroja, bija nosēdināts līdzās misis Dinvidijai. Polopītam pie kreisā sāna sēdēja Kevina Martina sieva Mārdžorija, bet Andrea Zegerena, mulsa un bez dzīvības, sēdēja viņam labajā pusē. Pat gribēdama, Samanta Sjū nebūtu varējusi viesus sasēdināt juceklīgāk un nesaderīgāk. Varēja iedomāties, ka viņa viesu vārdus uzrakstījusi, sabērusi cepurē, tad vilkusi laukā, nemaz nepadomājot, kurš ar kuru vispār sarunājas vai kurš ar kuru guļ.

Liela daļa pašreizējo viesu bija visu augu svētdienu pavadījuši dzerdami. Sākot ar «asiņaino mēriju» pie Etveliem, tie bija pēcāk devušies uz visai apslacītu pusdienu azaidu Pēdējā Cerībā. Un tagad, pēc ieilgušās iesildīšanās ar kokteiļiem, sāka nepārprotami izpausties garās nedēļas nogales efekti.

Tikko bija pasniegts pirmais ēdiens — saldēta balta aukstā zupa, kad Andrea, tikpat bāla kā pasniegtais ēdiens, lūdza, lai viņu atvainojot. Pēc īsas sačukstēšanās ar namamāti Zegerens piecēlās un aizgāja sievai līdzi.

Šellija dzirdēja noklaudzam ārdurvis, kad tās aizvērās. Viņai likās, it kā krēslu, uz kā viņa sēdēja, kāds būtu parāvis un viņa palikusi gaisā karājamies. Tad redz, kas iznāks no šī vakara. Viņa blenza savā zupas šķīvī un vēlējās, kaut varētu izgaist līdzīgi daudzo cigarešu dūmiem. Tad satrūkusies izdzirda blīkšķi. Visu galvas pagriezās uz trokšņa pusi.

Kāds, izrādījās, ka tā bijusi Būdas jaunā, nesen darbā pieņemtā bērnumeita, kas palīdzēja apkalpot viesus pie galda, nākot ar traukiem pilnu paplāti rokās, bija paklupusi un iegāzusies dīķī. Kad viņa jau pa otram lāgam pazuda zem ūdens, viens no Teitīnas garmatainajiem pavadoņiem metās ūdenī starp peldošajiem vai saplīsušajiem traukiem un galda piederumiem un izvilka sausumā pārbijušos un ar ūdeni aizrijušos meiteni.

Maiks ar patiesu garšu izbaudīja gardo, trekno šokolādes desertu, kad misis Dinvidija viņu pirmoreiz šajā vakarā uzrunāja:

— Mister Leitimer, ceru, ka jūs kaut ko savā avīzē darīsiet indiāņu sakarā. — Briesmone runāja parastā saviesīgu valodu tonī, taču viņas acis, kas neatlaidīgi vēroja ar Bebu šķietami interesantā sarunā nogrimušo vīru, bija saltas un nepielūdzamas. Viņa piecēlās, atgrūzdama krēslu. —Ja mēs rīt domājam jāt medībās, tad ir laiks posties mājup. Arlabunakti, mister Leitimer. — Kaut gan viņa ar Maiku bija tikusies nezincik reižu, joprojām uzrunāja viņu par misteru Leitimeru.

Maiks aši pielēca kājās. — Atļaujiet, — viņš palūdza un atvilka dāmas krēslu.

Glenko hercogiene, turēdama vienā rokā garu ziloņkaula cigarešu iemuti, bet otrā šampanieša glāzi, patlaban sacīja misteram Dinvidijam: — Pastāstiet, lūdzu, vēl par tiem burvīgajiem, mīļajiem medību suņiem un viņu ciltsrakstiem.

— Dinnij, — Briesmone stingrā balsī atgādināja, — laiks doties uz mājām.

— Ai, nē! — Beba iesaucās un papleta rokas. — Jūs nedrīkstat viņu aizsaukt projām jau tagad. Es biju tā sajūsmināta par viņa grāmatām, ka pat ēst aizmirsu.

— Nāc, Dinnij, — sieva atkārtoja. — Šellijas vīrs apsolīja izbraukt mašīnu uz ceļa.

Milisenta Bleķa, acis Šauri samiegusi, lūpas urskulī savilkusi, blenza uz savu vīru, kas jo dziļi bija iegrimis sarunā ar Koziju Roziju, kuru līdz pat Zegerenu ballei bija uzskatījusi par labāko draudzeni. Negaidot Milisenta nozuda zem rozā damasta galdauta. Kozija Rozija, kas sēdēja viņai pretī galda otrā pusē, piepeši skaļi iebrēcās.

— Viņa man iekoda!

Milisenta, iznirusi atpakaļ pie galda, mierīgi paņēma karoti un tikpat mierīgi sāka tiesāt desertu.

— Draņķe, — viņa noteica tik skaļi, ka visam galdam tas bija dzirdams. — Iedomājieties tik — saķērusies rociņās ar manis pašas vīru, piedevām manis pašas acu priekšā!

Kozija Rozija žēli auklēja īkšķi, kurā pie pamatnes bija iecirtušies un nepārprotamas kodienu pazīmes atstājuši zobi. — Dadlij, — viņa žēlabaini iesaucās, — dari taču kaut ko!

— Ko tu man pavēlēsi darīt? — viņas vīrs atsaucās.

— Nocirst šai galvu un tad to aizsūtīt uz Veselības aizsardzības pārvaldi?

Kozija Rozija pārlaida galdam izmisušu skatienu. Tad strauji atgrūda krēslu un aizmuka, pār vaigiem tai aumaļām lija asaras.

Milisentas ekscentriskā izdarība kļuva par pavērsiena punktu viesībās. Maiks vēlāk sacīja, ka ar to brīdi sākusies asins nolaišana. Kad vakariņu maltīte līdz ar dažādo vīnu baudīšanu beidzās, Polopīts bija sasniedzis to dzēruma pakāpi, kas parasti noslēdzās ar medību sarīkošanu terjeriem. Par laimi, misis Dinvidijai bija izdevies pierunāt vīru doties mājup, jo Pīta atpūtas istabā piekarinātajām lapsu maskām un astēm bija piešķirti Mednieku apvienības biedru vārdi. Viena no nesen pie sienas piekārtajām maskām nosaukta par Skaistuli, otra, krietni paplukusi — par Briesmoni. Noņēmis masku no sienas, Polopīts ņēmās to vicināt terjeriem gar degunu. Tad aurodams un iekliegdamies sāka ar masku dzīties pa terasi turp un atpakaļ, pāri dīvāniem un krēsliem, apgāžot Samantas Sjū dārgos mākslas priekšmetus, stikla kupolus ar kaltētu puķu kompozīcijām, pelnutraukus. Kad Polopīts vairs nespēja paskriet, viņš suņiem pasvieda Briesmones masku saplosīšanai, un tai tika nodīrātas pēdējās kažoka driskās.

Atkritis krēslā, Polopīts noslaucīja sviedrus no pieres.

— Hei, puis, — viņš uzsauca Menesesam Braunam. — Atnes man dzeramo!

Viesistabā grīdsegas bija atritinātas. Raimonds Hou, kas bija ar ģitāru viņus priecējis vakariņu laikā, tagad tika aizstāts ar skaņuplatēm. Teitīna un viņas draugi dejoja. Milisenta Bleķa pacirta zodu augšup. Ar sejas izteiksmi, kas pauda: «Dzīva vai mirusi, pār Šito žogu es pārlēkšu, man medībās jāuzvar», viņa pagrāba divas mazas melonītes no Samantas Sjū rūpīgi sakārtotā galda dekora, aizspēra projām augstpapēžu kurpes, atrāva vaļā zīda blūzi un iestūķēja melonītes aiz ņiebura.

Izgājusi istabas vidū, viņa uzsāka dejot kaut kādu mežonīgu tvista versiju. Viņas uzstāšanās nepatīkami mulsināja ne

tik daudz ar augļu izķēmotā auguma nepiedienību, cik ar neprašas mēģinājumiem atdarināt profesionāļus. Milisentas kustībās nebija nekā no Teitīnas graciozā erotisma. Tiklab dejas soļi, kā arī pārējās kustības Šķita nevarīgi kuslas.

Līdz šim Maiks nekad nebija redzējis Milisentu nometam arogantās pašaizsardzības masku. Taču tagad, redzēdams smago nedrošību, savas fiziskās nepievilcības apzināšanos un bailes zaudēt vīru, cenšoties to visu noslēpt ar izmisīgu vēlēšanos piesaistīt uzmanību, viņš pēkšņi juta uzplūstam dziļu līdzjūtību.

Jaunieši cits pēc cita pārstāja dejot, Milisenta deju laukumiņā palika viena pati. Atjēdzies no trulā paguruma pēc trakošanas ar suņiem, Polopīts pagrāba tukšu šampanieša pudeli, iespieda to kājstarpē un devās uz deju laukumiņu Milisentai par partneri. Kamēr Milisenta grozījās neritmiski un biklā stīvumā, Polopīts ar baltcimdotajām rokām demonstrēja neķītrus žestus.

Ja pirmāk Maikam kāds būtu jautājis, kurš sāks nepiedienīgi uzvesties, viņš laikam pirmkārt būtu minējis Teitīnu vai Bebu Brūšu. Bet, pamanījis riebumu Teitīnas sejā, kad viņa, savākusi savus pavadoņus, devās uz terasi pie Samantas Sjū atvadīties, un arī to, kā Beba prata atvairīt Feksa Templtona uzmākšanos, kad tas centās viņu iespiest dziļāk dīvānā, viņš konstatēja, ka ne izcelsmei, ne audzināšanai, ne izlaidībai nav nekā kopēja ar iedzimtu godīgumu, gaumi un krietnumu, kas cilvēkam vai nu piemīt, vai nepiemīt. Maiks apbrīnoja Bebas atjautu.

— Mīļumiņ... — viņa uzmanīgi, bet noteikti atvirzīja Feksa roku no savas blūzes krūtežas. — Vai nevēlies cigareti? Ko? Tu nesmēķē? Ak tikai cigārus? Žēl gan. Tev, mīļo puikiņ, derētu, tad tu zinātu, ko iesākt ar rokām. Ko? Tas kaitīgi elpošanai? Puikiņ, vai tev tiešām trūkst elpas?

— Ja runā par elpu, — sacīja Maiks, nosēzdamies tiem blakus, — kālab tu, Feks, neizej ārā paelpot ar pilnu krūti svaigu gaisu?

— Jā, puikiņ, kālab tu neizej ārā paelpoties? — Beba pacietīgi bīdīja projām Feksa roku, kas tai zagās klāt gar muguru. Tad viņa atvēra somiņu un izņēma no tās platīna cigarešu etviju. Tai augšstūrītī bija iegravētas divas kamenes. Pārējo virsmu nosedza gravēti paraksti. Tā bija slavenā etvija, par kuru nostāstus bija dzirdējis arī Maiks: tajā Beba esot iegravējusi savu mīlnieku vārdus.

— Sasodīts, — viņa, to atvāzdama, iesaucās. — Izpīpētas.

— Ssirsniņ, — Fekss ar pastīvu mēli sacīja, — ttā tev piemetīssies vvēzis.

— Mīļo puikiņ, es arī lasu, ko raksta ķirurgi, lasu arī, ko raksta narkologi. Bet, ja spriežam pēc tā, kas te notiek šovakar, tad jāteic, ka ne vienus, ne otrus te neņem galvā.

Tikko viņa beidza runāt, pudele, ko Polopīts bija turējis ciet, noblīkšķēja uz grīdas un saplīsa. Pierāvis Milisentu klāt, viņš ar muti metās virsū melonītēm. Milisenta viņu atgrūda. Iebāzusi roku neaizpogātajā garpiedurkņu kreklablūzē, viņa izvilka abas melonītes. Polopīts noraudzījās viņā pilnīgi stulbu, dzērumā piesarkušu ģīmi. Tad iekārīgi pablenza uz apvītušajiem, tumšajiem krūšgaliem, bet Milisenta ar žestu, kāds var piemist vienīgi pie smalkākas jūtelības nepieradušam, bet kaunu un godu pilnīgi zaudējušam cilvēkam, sāka šūpot krūtis Pītam pašā acu priekšā. Pēkšņi Milisenta sagrīļojās, Polopīts viņu sagrāba un turēja ciet. Vienu mirkli likās, ka abi teju teju metīsies dīvānā.

Beba sastinga. Visi angļu senču smalkie tikumi bija izkūpējuši.

— Nu, mīlīši, man pietiek! — Acis viņai draudīgi samie-dzās. — Dieva dēļ, nebradājiet man uz kājām! Ja gribat drātēties, tad vācieties projām un izdarieties! — viņa taurēja pilnā rīklē.

No terases istabā ieskrēja Samanta Sjū un ar vienu skatienu aptvēra situāciju. Nelikdamās gar Milisentu ne zinis, namamāte stingrā solī piegāja pie vīra un iešļāca tam ģīmī savas šampanieša glāzes saturu. Tad pastiepa roku pie paplātes, kur Menesess Brauns bija salicis savāktās izdzertās glāzes, un sāka metodiski citu pēc citas pilnā atvēzienā triekt vīram pret galvu.

Menesess un pārējie kalpotāji paglābās aiz bāra letes. Rokas pār krūtīm sakrustojuši, tie stāvēja nekustīgi, neizteiksmīgiem, nekurp nevērstiem skatieniem. Maikam neviļus ienāca prātā triju mērkaķīšu plastiskais veidojums — neredzi ļaunu, nedzirdi ļaunu, nerunā ļaunu.

— Kā tev nebija kauna, kā tu varēji, — Samanta Sjū iesaucās, triekdama pēdējo glāzi pret mērķi, — kalpotājiem redzot...!

— S-s-s-sākam izklīst! — sacīja Fekss, nākdams no vīriešu tualetes. — L-l-laiks beigu signālam.

Viegli zvārodamies, viņš izvilka medībragu. Ar piepūli piepūzdams vaigus, izmocīja pāris žēlabainu skaņu.

— Izbeidz, Feks Templton, ciet klusu! Aiaiaiai! — Samanta Sjū aizšāva plaukstas sejai priekšā. — Pagalam! Sacū-kotas manas viesības!

Gandrīz pilnais mēness peldināja laukus pienaini bālganā gaismā. Garais iebraucamais ceļš vizmoja priekšā kā gara sudraba lente.

— Manu dieniņ! — Šellija iesaucās. — Kas tas?

Garos brunčos tērpts augums uz augstiem papēžiem

grīļīgi lampatāja pa ceļa vidu.

— Milisenta, — Šellija izdvesa. — Milisenta kāto uz mājām.

— Uz mājām? Tās tak ir astoņas jūdzes no šejienes.

— Tu arī mazliet pazīsti Milisentu un zini, kāda viņa ir, ja kaut ko ieņem galvā.

Pēc atgadījuma pie galda — Maiks to vēlāk dēvēja par Milisentas ar zobiem izteikto sarkasmu — un Kozijas Rozijas asarainās noiešanas no skatuves Bounss bija notvēris Šelliju lejā pie dīķa.

— Ko man iesākt, kā dzīvot? Viņa savāc pilnu gultu ar suņiem tā, ka man tur vairs vietas nav. Nupat viņvakar, kad es vēlu atgriezos no treka, viens nolādēts terjers man iekoda.

Šellija dzirdēja skaļu dzīru troksni viesistabā. Viņa gaužām gribēja tikt vaļā un paskatīties, kas tur notiek.

— Es aizietu no viņas ar mīļu prātu, — Bounss žēlabaini činkstēja, — aizietu rīt pat uz neatgriešanos, ja nebūtu bērnu.

Feksa medībraga pūtiens izbeidza Bounsa žēlināšanos. Viņi abi parādījās uz skatuves, lai dzirdētu Samantas Sjū pēdējo kliedzienu.

Tad Milisenta beidza pogāt ciet savu blūzi un izvilka kurpes no dīvānapakšas, pievāca džemperi, saņēma ciešāk brunčus un izslāja no mājas, izlikdamās neredzam Bounsu, kas bija izbāzis galvu pa jaunā HKE lodziņu un lūdzās, lai viņa kāpj mašīnā.

— Brauc ellē! — Milisenta negantā niknumā atcirta. — Brauciet visi uz elli, es iešu kājām, iešu Ielejas ceļam pa pašu vicju, lai mani sabrauc. Lai jums tad ir žēl.

— Mīļumiņ! — Bounss činkstēja. — Tu tak neesi apāvu-sies tik garai kājāmiešanai.

Apstājusies ceļa vidū, Milisenta pagriezās atpakaļ aci pret aci ar vīru. Starmešu gaismā viņa tika skaidri saredzama — spurainie mati sajukuši, kā izpluinīti, blūze sagriezusies, svārki saplēsti.

— Drīzāk nomiršu, nekā braukšu ar tevi vienā mašīnā! — viņa dramatiski iekliedzās.

— Mīļumiņ, — pazemīgi atskanēja Bounsa balss. — Man vajadzēja sēdēt kopā ar viņu. Samanta Sjū bija mūs tā sasēdinājusi.

— Varu saderēt, ka tu pats samainīji galda kartītes. — Milisenta novērsās un sāka atkal soļot uz priekšu. — Šitais, draudziņ, bija pēdējais salmiņš, — viņa pār plecu uzsauca uz aizmuguri. — Tu vari pievākt to krāma mašīnu, bet es paturēšu zirgus, suņus un bērnus.

— Es savukārt varu saderēt, ka viņa tiešām tā domā, kā saka, — Maiks noteica. — Turklāt tieši tādā secībā. — Paraudzījies uz aizmuguri, viņš redzēja, ka tur sastājusies vesela mašīnu rinda. — Vai nepalaidīsi mūs garām? — viņš apjautājās Bounsam. — Varbūt viņa iesēdīsies pie kāda no mums.

Bounss paklausīgi nobrauca malā.

Maiks panāca Milisentu. — Viņa ir tava draudzene, — viņš bilda Šellijai, — pamēģini tu kaut ko darīt.

Šellija paliecās ārā pa lodziņu. — Milisent, lūdzu, ļauj, lai aizvedam tevi uz mājām.

— Paldies, nē, — Milisenta nostenējās. Viens kurpes papēdis viņai iemuka grambā, un viņa gandrīz pakrita.

— Velns parāvis, nolūza papēdis!

— Mīļumiņ, — aizmugurē ieskanējās Bounsa žēlabainā balss. —Tu nemūžam netiksi pāri lopu aizsprostam.

Milisenta neklausījās viņā. Plecus atvilkusi, zodu izslējusi tā, it kā viņai vajadzētu izvadīt vienu no vectēva ātrajiem kuģīšiem apkārt Labās Cerības ragam, viņa apņēmīgi devās tālāk piebraucamajā ceļā pa pašu vidu.

— Varēja gan reiz to spēlīti izbeigt, — Maiks skumīgi noteica, izslēgdams motoru.

— Kā tik ar viņu būs, kā būs? — Bounss minstinājās, stāvēdams pie jaguāra durtiņām.

— Tu prāto, vai viņa tevi atstās vai neatstās? Droši vien atstās. — Milisentas gājiens vairs nelikās jocīgs. Maiks gribēja tikt mājās un gultā.

— Nē, es domāju — vai viņa tiks vai netiks pāri Lielajam lopu aizsprostam, — Bounss atbildēja.

— Kkas te-te notiek? — uzsauca Fekss Templtons no sava pikapa, kas atradās aiz Bounsa mašīnas. Nakts gaiss bija viņu atžirdzinājis. — Hhercogiene grib uz mājām. Un mmman pulksten septiņos jāizved medību zzzirgi.

— To tu sasodīti pareizi pateici, es tiešām gribu tikt mājās, — Beba apstiprināja. Viņa sēdēja ļoti taisni izslējusies noputējušā zirgu pārvadājamā pikapa augstajā priekšējā sēdeklī, kam uz durtiņām lieliem burtiem bija rakstīts «Trakuļu stallis». — Bez tam man izbeigušās cigaretes.

— Ņem manējās, — Bounss sniedza Bebai savu paciņu.

— Man ir vēl, šīs paturi. Var gadīties, ka mums nāksies te kādu brīdi uzkavēties. Varbūt noslēgsim derības, vai viņa tiks vai netiks pāri lopu aizsprostam.

— Kurš? — Beba jautāja.

— Mana sieva. — Bounss pasniedza viņai uguni. — Viņa nez kāda iemesla dēļ liedzas braukt kopā ar mani.

— Ej nu, ej, — Beba jautri atsaucās. — Es nevaru iedomāties, kāpēc. Vai tu vari iedomāties, Feks? — Omulīgi atlaidusies sēdeklī, viņa dziļi ievilka dūmu.

— Uz cik saderēsim? — Fekss, pēkšņi ieinteresēts, noprasīja. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka saņurcītu naudas zīmi.

— Uz līdzīgu likmi, — Bounss atbildēja. — Pazīstot savu sievu, domāju, ka viņa tiks.

— Mēs taču nevaram te nonīkt visu nakti, — no aizmugures sauca Krokers Stīvenss.

— Kas tur galu galā notiek? — jautāja cita balss.

— Die’s pasarg — kāds aizsprostojis piebraucamo ceļu.

No aizmugurē iestrēgušajām mašīnām atskanēja vesels

neapmierinātu balsu koris.

— Mēs slēdzam derības, — Bounss jautri atsaucās, — vai Milisenta tiks vai netiks pāri lopu aizsprostam.

— Ilaijā! — Fekss sauca, pūzdams medībragā. — Nnnu-pat jau viņa ir kkklāt.

Bounss mēģināja vēl pēdējoreiz glābt, kas glābjams.

— Mīļumiņ, lūdzu, esi jel prātīga un kāp mašīnā!

Visu izšķīra Milisenta. Viņa piesardzīgi uzlika kāju uz apaļās caurules. Mirkli viņa nostāvēja vilcinādamās. Tad straujā apņēmībā kā cilvēks, kam pa pēdām dzenas bīglu bars un jāpārvar visi šķēršļi, lēca pāri atlikušajām caurulēm. Diemžēl viņai nebija prātā piņķerīgie garie brunči un viens atlikušais augstais papēdis. Uz pēdējās caurules viņa zaudēja līdzsvaru. Krītot viņai viena kāja pakļuva zem ķermeņa, un, sāpēs iekliegdamās, viņa palika guļam.

Bounss zibenīgā ātrumā bija pie viņas. Rokās pacēlis, viņš to aiznesa ceļmalā.

— Vai varam kaut ko līdzēt? — Šellija apvaicājās garāmbraucot.

— Man ir izmežģīta potīte, — Milisenta vaidēja. — Tas jaunais instruktors šorīt neatnāca. Nu man pašai jāņem priekšā visi sasodītie zirgi.

— Ar zirgiem es tikšu galā, — Bounss viņu mierināja.

— Tagad ļauj, es tevi aiznesīšu uz mašīnu un aizvedīšu mājās.

— Rrre, kkā man lllaimējās. Ttās derības es bbūtu zzaudējis, — Fekss noteica, atgriezdamies pie sava pikapa.

Maiks nospieda starteri, un viņu mašīna uzņēma ātrumu. Tad viņš negaidot piepeši sāka smieties. — Mierīgas svētdienas vakariņas uz laukiem!

Šellija uzmeta viņam skatienu. Atceroties Milisentu varonīgi drasējam mēnesnīcā pa ceļu, viņa ieklukstējās sīkā smiekliņā. Taču drīz vien smējās locīdamās kopā ar Maiku. Apskāvis roku sievai ap pleciem, viņš to pievilka cieši sev klāt un veda uz mājām.

Otrā daļa. MEDĪBAS

.

Septītā nodaļa

Septembris bija tas dzīvīgais gada brīdis ar zeltainiem rītiem, ugunskuru dūmu smaržu gaisā, spirgti dzestrs un pārmaiņu pilns, ko Šellija visvairāk mīlēja. Sveķkoku, ozolu un kļavu zaļās lapotnes jau sāka dzeltēt un rūsēt, vietvietām iedegās pa koši sarkanam lāsumam, spilgti iezīmējoties Ieleju ietverošo kalnu dūmakainajās pasteļkrāsās.

Medību zirgi bija aizvesti no ganībām. Pēc garās, bezdarbīgās vasaras, ko bija pavadījuši vītolu paēnā upes krastos, ar astēm mušas gainot, tie nu bija ievesti staļļos, apkopti un no jauna apkalti, tātad sagatavoti lapsu medību sezonai.

Pirmā pulcēšanās notika pirmdienas rītā. Trīsreiz nedēļā mednieki pulcēsies rītausmā. Līdz ar saullēktu, kura spozme sarauj zaigojošos zirnekļu tīmekļus, uzmirdzina zāli un izlaužas cauri biezoknim, laukā tiek palaisti jaunie medību suņu kucēni un apmācīti mūžsenajā sportā meklēt un dzīt lapsas. No visas piecu mēnešu garās medību sezonas, kas oficiāli tiek atklāta novembrī, Šellijai vislabāk patika šis neoficiālais periods, kad medībās izjāja tikai visīstākie, paši pieredzējušākie mednieki.

Šellija trauksmaini uztrūkās no miega līdz pilnai apziņai. Strauji pagriezusies, viņa nopurināja miega paliekas un brītiņu palika guļam sastingusi, visā garumā zem segas plakana nostiepusies, rokas cieši cieši pie sāniem piespiedusi; likās, ka tā būs vieglāk atvairīt un pieveikt baiļu drumslas, nemiera un raižu skrandas, kas sāka piepildīt viņas prātu un krājušās gluži kā dažādas nevajadzīgas un nesaderīgas lupatas un ķeskas vecāsmātes lupatmaisā. Atmiņas par Bafordu viesībām iepriekšējā vakarā sāka no apziņas perifērijas zagties uz centru un sliet galvu kā čūska, kas gatavojas cirtienam. Visiem spēkiem viņa tās bīdīja atpakaļ, un tomēr, par spīti viņas godīgajiem pūliņiem, Zegerens nebija atvairāms — tumšās acis tracināja ar mulsinošo nekautrību un zobgalību, tāpat arī augšup pavilktā uzacs ar šauro rētas iezīmi.

Zegerenam šī būs pirmā izjāde, pirmās medības ar suņiem. Tā slepkavīgā ķēve — Melnā Burve — piepildīs un panāks to, ko viņa nebija spējusi — apkaunos un pazemos augstprātīgo.

Iedziedājās gailis, ierējās viens no jaunajiem medību suņu kucēniem. Aiz robainās tumšās koku galotņu līnijas apvārsnis sāka baloties, piepildot Šelliju ar nerimtīgu trauksmi. Garā vienlaidu kustībā viņa izslīdēja no gultas. Uz grīdas kailajās kājās iekoda saltums. Viņa steigšus pagrāba veļu, jājambikses un sarkano džemperi ar atritināmo apkakli, ko bija naktī pirms gulētiešanas salikusi uz Mērijas Vašingtones apzeltītā krēsla. Nakts gaiss bija gandrīz stindzinoši auksts. Šellija brīdi nevarēja izlemt, vai zem tvīda žaketes vilkt vai nevilkt džemperi, beidzot nosprieda nevilkt. Kad saule pakāpsies augstāk, diena būs sausa un karsta.

Gandrīz jau aizslīdējušā mēness atblāzmā, kas iespīdēja pa augstajiem logiem, viņa pieliecās un aizsaitēja garos vīriešu zābakus. Tad klusiņām uz pirkstgaliem ielavījās Kema istabā. Lenss, kas gulēja uz paklāja pie gultiņas, pacēla galvu. Šellija mierinot papliķēja suni. Pārliecinājies, ka bērns drošībā, mastifs nolika galvu uz ķepām un no jauna aizmiga.

Naksnīgi tumšpelēkajā gaismā Kems gulēja uz sāniem, dūrītes viegli savilcis tā, ka tās izskatījās pēc rožu ziedlapām. Zēna burvīgais profils aizgrāba Šellijas sirdi. Viņa noskūpstīja dēlu uz pieres un sačubināja segu tam visapkārt. Bērns sarosījās, satvēra ciešāk plušķaino rotaļu minku un atkal iegrima dziļā snaudā.

Plašajā pagrabstāva virtuvē tagad, kad naktis vērtās garas, bija mikli un dzestri. Viņa ieslēdza elektrisko kafijas automātu un tad sāka vārīt auzu pārslu putru Maikam un Kemam brokastīs. Gaidīdama, kad kafijas automāts sāks priecīgi pukšķēt, viņa maisīja katliņā putru un izlasīja zīmīti, ko Maiks bija atstutējis pret cukurtrauku.

«Veiksmīgas medības! Es pieskatīšu Kemu, līdz Tu atgriezīsies. Šellij, es Tevi mīlu.»

Viņa stāvēja nepakustēdamās un turēja rokā zīmīti. Iedzēla vainas apziņa. Parasti viņa nepavisam neuztraucās, atstājot Kemu un saimniecību Maika pārziņā, kad Suellenas nebija, bet viņa pati izklaidējās medību laukā. Bet šorīt... Šķita, ka vējš un pirmsausmas tumsa mudina viņu pasteigties.

Vectēva laiku sienas pulkstenis nosita sesto rīta stundu. Pēdējo sitienu atbalss noskanēja klusajā mājā. Šellija iedomājās, kā lauki un meža biezoknis drīz pavīdēs sārtajā ausmā, redzēja medītkāros pošamies uz pulcēšanās vietu, izjuta Mūžam Modrā satraukumu, un viņai pār augumu pārskrēja gaidpilnas trīsas.

Un piepeši radās spars un enerģija. Steigšus viņa izēda bļodiņu sausu diedzēto graudu un lieliem malkiem uzdzēra virsū karstu kafiju. Sakasījusi graudu paliekas suņa ēdam-traukā, viņa izskaloja bļodiņu un kafijas krūzīti. Kema vakardienas gliemeži kūņojās kastītē pie pavarda. Kustīgākais skrapstinājās gar kastītes sienu, lūkodams tikt ārā. Otrs, tikko Šellija uz to paskatījās, tūdaļ ievilkās atpakaļ mājiņā. Raibā bantu vistiņa bija izdējusi olu iekura kastē. Šellija olu paņēma. Tā vēl bija silta. Maiks vai Kems varēs to apēst brokastīs. Viņa aiznesa oliņu uz pavardu.

Steigdamās drīzāk tikt projām, viņa olu nolika neuzmanīgi, čaumala pārplīsa, bet olas saturs izlija pār vienu no degļiem. Apskaitusies viņa sameta čaulas paliekas atkritumu spainī. Pāris minūšu viņa rakņājās, kamēr izķeksēja savu tvīda jaku no pārējo virsdrēbju kaudzes uz vadžiem un sameklēja mednieces cepuri un pātagu uz galdiņa, kur bija jukujukumis samestas avīzes, žurnāli, nesamaksāti rēķini. Ātri, gandrīz zagšus viņa steidzās ārā, it kā neredzamas rokas varētu pastiepties un atvilkt viņu atpakaļ īstenībā ar brokastīm, traukiem un pārējo ikdienu, ja kaut mirkli vēl kavētos. Viņa izgāja un klusi aizvēra durvis aiz sevis.

Stallis Šelliju sagaidīja ar tīru, stipru smārdu, zirgu bubi-nāšanu un zvirbuļu čirkstēšanu sijās augstu virs galvas. Oranžzeltotajā rīta gaismā vizēja vecais tumši kodinātais koks un dzirkstīja durvju vara apkalumi. Zirgi bija nosukāti līdz spīdumam.

Virdžīniasitijs jau gaidīja, turēdams pavadā Mūžam Modro.

Augumā nelielais, līkkājainais nēģeris ar kluso, mīksto balsi un nebeidzamu pacietību bija īstens nomierinājuma simbols, kaut kas pamatīgs, stabils un nemainīgs, saprotams un iepriekš nosakāms, gluži tikpat droši nosakāms kā zirgi, suņi un savvaļas dzīvnieki. Vēl viņam piemita vārdā nenosaucams bezpersoniskums, kas pats par sevi bija liels mierinājums — drošs kā Šelbēmu muižas ķieģeļi, kā lielie ozoli, kas ar savu šķietamo bezdvēselību bija vēlīgi un bez prasībām. Pustumsā viņa acis un seja šķita gan krāsā, gan vieliskumā līdzināmies vecajai, tumšajai, tomēr vēl aizvien vizmainajai ādai, no kā gatavoti iemaukti, pavadas un segli, kas glabājās zirglietu noliktavā un bija Virdžīniasitijs prieks un lepnums. Lai gan Šellija zināja, ka viņam jau nāk pāri septiņdesmitiem, viņš neizskatījās vecāks par piecdesmit gadiem. Tiklab viņa sejā, kā kustībās nekas nebija mērojams ar laiku; viengabalains, nesatricināms, nemainīgs — tāds viņš Šellijas dzīvē bija tikpat nozīmīgs kā dūmakā slīgstošie zilie kalni.

— Labrīt, mis Šellij, — viņš sveicināja, palocīdams galvu. — Izskatās, ka gaidāma jauka diena.

— Labrīt, Virdžīniasitij. — Viņā uzviļņoja silta sirsnība pret veco vīru. Kaut arī drēgnā laikā artrīta mocīts, ko viņš dēvēja par savu postu, vecais nēģeris darbā nekad nezaudēja pašcieņu vai pamatīgumu. Strādādams viens par trim, viņš turēja stalli tādā kārtībā un tik sakoptu, ka Šelliju apskauda visa Ieleja.

— Tev nevajadzēja tik agri celties, Virdžīniasitij, — Šellija sacīja. — Es jau tev teicu, ka ar kumeļu tikšu galā. Kā tev ar kaulu sāpēm?

— Ciešami, mis Šellij, ciešami. — Viņa balstī skanēja it kā atvainošanās. — Nezinu īsti, cik ilgi varēšu valgu pavilkt. Bet, kamēr vēl turos kopā vienā gabalā, mis Šellij, nepieļaušu, ka jūs izjātu medībās ar netīru zirgu. — Viņš novilka plaukstu gar jaunā zirga spoži nosukāto plecu. — Gandrīz stunda pagāja, līdz dabūju nost visu vasaras netīrumu.

— Ja vien spēsim ar veselu ādu tikt cauri šai nākamajai sezonai... — Šellijas balss izdzisa. Ik rītu viņi risināja vienu un to pašu sarunu. Zirgu kopēji, kam vajadzēja palīdzēt aprūpēt izturēšanai nodotos zirgus, bija nākuši un gājuši, nebija iegadījies neviens tāds, kam varētu uzticēties. Un tā visu darbu joprojām veica Virdžīniasitijs viens pats.

— Es vispār nespēju iedomāties, ko bez tevis iesāktu, — Šellija godīgi atzinās.

— Kamēr man rokas, kājas kust, es savu darbu varu padarīt. — Balsī ieskanējās lepnums. —Teikšu jums taisnību, mis Šellij, es desmitkārt labāk visu padaru pats, nekā paļaujos uz tiem kopējiem, kādi mūsdienās klīst apkārt. Zirgi — tie katrs ir savādāks. Dažāda spalva, dažāda tiem ir arī daba. Šis pats Modrais, piemēram... — Izvezdams kumeļu no steliņģa, viņš ar to sarunājās, klusu un vārdus maigi izdūdodams, kā sarunājoties ar mīļoto, un zirgs atbildēja, mīlīgi saķerdams mutē kopēja novalkāto svārku plecu un rotaļīgi to pagrauzdams.

Modrais iznāca ārā — skaists tīrasiņu dzīvnieks, sirmajā spalvā vēl jaunzirga melnais lāsmojums. Kad kopējs viņu pieveda pie paaugstinājuma, kur jātnieks sēžas mugurā, viņš pacēla skaisto galvu. Mirkli tas nostāvēja nepakustēdamies, tikai ausis saspicējis un noraudzīdamies rītausmas mijkrēslī, it kā ar skatienu kavēdamies pie kaut kā iedomāta.

— Viņš jūtas lieliski, — Virdžīniasitijs noteica. — Varat būt mierīga, mis Šellij. Šitais ir labākais zirgs, kāds jebkad šinī mājā bļjis, — viņš prātoja, gandrīz vairāk runādams pats ar sevi. — Pārāks par Vientiesi. Šitenais varētu paņemt Šelbēr-nas kausu. — Ar lupatu, ko pastāvīgi nēsāja svārku kabatā, viņš vēl pēdējoreiz pārvilka pār Šellijas zābakiem.

Garajās stundās, ko bija pavadījusi, sēžot kumeļa steliņģa kaktā, maigi ar to sarunājoties, izbarodama tam burkānu pēc burkāna un glāstot tā galvu, lai izpelnītos uzticēšanos, lai atdotu tam ticību cilvēkiem, kas bija zudusi sliktās apiešanās laikā, viņa Mūžam Modro bija iemīlējusi tā, kā pirms tam nevienu zirgu nebija mīlējusi. Apmācīt viņa to sāka no pašiem pirmsākumiem, vispirms bez jātnieka vadot pāri zemākajiem šķēršļiem, lai tas vairs nebaidītos, ka var tikt ievainots. Šelliju patiesi satrauca jaunā zirga spējas, grācija un elegance, ar kādu tas kustējās un lēca.

Paliekusies uz priekšu, viņa drošināja Modro ar balsi. Tumšais mežs ietina viņus kā platā mētelī. Stallis un māja izgaisa ēnās. Šellijā kaut kas sarosījās. Spriedzes mezgli atraisījās. Priekšsajūta sacēlās kā zirga ausis, modra, spraiga, uztverot katru iečabēšanos krūmos un ceros. Pakavu mīkstā duna sausajās lapās, spirgtais vējš sejā radīja tik intensīvu brīvības, izraušanās un laimīgas vientulības izjūtu, ka to gandrīz varēja sataustīt.

Viņa palaida Modro riksī. Saslējis ausis, mazliet trūkda-mies no ēnām, tas kustējās uz priekšu ar tādu vieglumu un sparu, kas sasaucās ar viņas pacilātību, traucoties pretī rītam.

Ielejā Mednieku biedrība bija tikpat būtiska sastāvdaļa kā, piemēram, pārtikas preces universālveikalā. Īstenībā tā iemiesoja Ielejas dzīves jēgu un veidoja sadzīves stilu, īsi sakot, dzīvi, kas jau kopš plantāciju laikiem bijusi viegla un bezrūpīga, jo zemes bija papilnam un darbaspēks gaužām lēts.

Mednieku biedrība bija tikpat ekskluzīva kā Apaušu klubs. Tikai nelielai izredzēto saujiņai bija tiesības valkāt zaļo apkakli un piešūt speciāli izgatavotās pogas no valzivju kaula. Šellija bija viena no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kam piederēja īsti oriģinālās pogas, kad tās vēl tiešām taisīja no valzivju kaula. Tagadējās pogas, kas tika uzdāvinātas Debijai Derbi-šīrai, Milisentai Blekai un citiem dāsnu summu ziedotājiem un zemes īpašniekiem, bija darinātas no vara. Feksam labprāt patika sacīt — kaut arī viņš esot sestās paaudzes Templtons, kas dzīvo Ielejā, pogas saņēmis tikai tad, kad ievēlēts par medību pārzini.

Pēdējos gados pirms Otrā pasaules kara Mednieku biedrība sasniedza apogeju. Vairums vīriešu valkāja sarkanos uzvalkus, un sievietes sēdēja dāmu seglos. Bija otrēji zirgi, ko atveda kopēji, kad mednieki apmetās ieturēt azaidu; ēsts tika pie veclaicīgiem, kastēm līdzīgiem apjumtiem ratiem, kuros katrai ģimenei bija atvests ēdamais un dzeramais. Pēcāk, kamēr kalpotāji turēja suņus pavadās, mednieki devās mežā nokārtoties (sievietes tur uzkavējās daudz ilgāk, pie kā bija vainīgi dāmu seglos lietotie jājamkostīmi ar sarežģītiem platiem brunčiem un importētā vilnas apakšveļa).

Šellijas bērnībā lapsu mednieki patiesi šo sportu mīlēja un saprata. Viņi tam piešķīra jēgu, cieņu, mērķi un spožumu. Viņi ticēja, ka šāds sports nepieciešams, lai saglabātu pareizu līdzsvaru starp cilvēku un mašīnu. Viņi ticēja, ka tās pašas īpašības, kas veido pirmšķirīgu zirgu un medību suni, ir būtiski svarīgas arī cilvēkam, proti, godīgums, apņēmība, drosme, spars. Cik bieži tēvs, iespaida labad dūri pa galdu rībinādams, bija deklarējis: «Lapsu medības prasa drosmi un pareizu dabas un dzīvnieku pazīšanu un izprašanu, un tas ir vienīgais sports pasaulē, ko nav iespējams padarīt komerciālu.»

īsti autokrātiski Kemerons Ficdžeralds izlēma, kas aicināms mednieku tā sauktajos brokastazaidos un kas ne. Viņš sīksti turējās pie uzskata, ka noteikt cilvēka raksturu un vērtību var, noskatoties, kā tas izturas zirga mugurā un medībās. Un to viņš vērtēja augstāk par naudu. Viņš pielaida medībās vienīgi īstus sporta mīļotājus un tikai ar ielūgumiem. Dažos gadījumos tādus, kas bija vienu sezonu medījuši, bet neatbilda prasībām, nākamās sezonas medībās neieskaitīja. Toties citos gadījumos viņš ielūdza smagi nostrādājušos fermerus un vietējos iedzīvotājus, kas nespēja samaksāt par līdzdalību medībās, ielūdza tādēļ, ka tie bija principiāli un patiesi mīlēja šo sportu. Kemerons Ficdžeralds ļoti lielu nozīmi piešķīra godam, zināmam kodam un uzvedībai.

— Gandrīz vai visnepatīkamākais pasaulē ir tas, — viņš reiz sacīja Šellijai, — ka ikviens cenšas otru cilvēku nogrūst no ceļa. Nevienam, kurš kaut kā aiztur manus suņus vai tīšām iesprosto kāda cita mednieka suņus, nav tiesību atrasties mednieku pulkā. Un tāpat ir ar visu, kas tiek darīts. Katram, kas grib, lai viņu ciena un ievēro, vispirms jāievēro citi cilvēki. Vienalga — augsti vai zemi. Mednieku biedrībai biedrs, kam pieder pieci akri zemes, ir tikpat nozīmīgs kā tas, kam pieder piecsimt akru. Zemes īpašnieki gaužām drīz pamanīs tos, kas nerespektē likumus ne attiecībā uz lapsām, ne uz suņiem, un tādus zemes īpašnieki savos laukos neielaidīs, un medības tiem paliks liegtas uz visiem laikiem.

Tāpat kā visi lietpratēji medību suņu jautājumos, Kemerons Ficdžeralds bija arī diplomāts. Nepagāja gandrīz ne diena, kad viņš neiegriezās pie fermeriem, lai ar katru kādu vārdu pārmītu.

Tā viņš izveidoja saikni starp lauciniekiem un lapsu medniekiem, saikni, ko stiprināja apciemojumi Ziemsvētkos katrā sētā, kur medību pārzinis sēdēja virtuvē pie svētku maltītes, piedalījās kopīgajā jautrībā, tērzēja ar fermeri un tā ģimenes locekļiem par jautājumiem, kas interesēja visus. Šellijai bērnībā bija ļoti paticis izbraukāt pa lauku ceļiem, lai ciemotos lauku mājās, kur viss smaržoja pēc svētku gardumiem, un pēc tam atgriezto? mājās, siltās segās līdz degungalam ievīstītai sēžot aiz muguras kādam no vecajiem medniekiem, kas kučierēja poniju pajūgu saltajā, zvaigžņotajā naktī.

Pēc Kemerona Ficdžeralda nāves Mednieku biedrība sāka slīdēt lejup. Šellija bija pārņēmusi medību pārziņa pienākumus. Kad viņa aizbrauca, lai darbotos ar zirgiem, par medību pārziņiem kļuva abi Dinvidiji un vadīja visu pēc sava prāta. Žogu dēļi sabruka, tos aizstāja ar stieplēm, nauda žogu atjaunošanai netika sagādāta. Beidzot viņi no amata atkāpās, nododami vadību Feksam Templtonam.

Fekss izstrādāja interesantu un grūtu jāšanas treniņu grafiku, tomēr uz viņu nemaz nevarēja paļauties. Bieži vien viņš aizbrauca no pilsētas uz sacīkstēm un palika projām garu nedēļas nogali vai Longailendā uz viesībām, ko bija sarīkojusi kāda no viņa vecajām draudzenēm. Pirmdienas rītā viņš pa telefonu tālsarunā paziņoja, ka nokavējis lidojumu, ar ko bija paredzējis atgriezties mājās, vai Šellija nevarētu viņam palīdzēt un padarboties viņa vietā medību sakarā. Bieži vien tas viņai sagādāja drausmīgas neērtības, sanāca milzīga zvanīšanās pa telefonu, dažus plānus vajadzēja mainīt līdz pamatiem. Taču, juzdamās cieši piederīga Mednieku biedrībai, uzskatīdama to par savu mantojumu, Šellija ne reizi nenokavēja ierasties pilnā ietērpā un laikā, lai novadītu medības.

Ar Feksu bija vēl citas grūtības. Viņš nepievērsa nekādu uzmanību organizatoriskām problēmām. Mednieku biedrības staļļi un suņu mītnes gruva kopā, medību suņu kontingentā netika iepludinātas jaunas asinis.

Tagadējā Mednieku biedrība ļoti atšķīrās no tās, kāda bija pastāvējusi Kemerona Ficdžeralda laika. Tagad tās sastāvā bija saradušies jauna tipa cilvēki no malu malām — no Dženeseo un Leikforestas, no Konektikutas un Kalifornijas. Bija izstājušies daudzi fermeri, kuru zemei pāri gāja medību ceļi. Viņu vietā uzradušies cilvēki, kuriem galvenais bija izrādīšanās un sabiedriska popularitāte, nevis senā, sportiskā aizrautība. Kaut kādā veidā arī gaisotne pašās medībās bija mainījusies. Šellija to izjuta, bet nesaprata, kāpēc un kas īsti mainījies. Viņa apzinājās vienīgi to, ka neizprotams jauns elements padzinis no medībām seno līksmo aizrautību ar sportu paša sporta dēļ.

Priekšā iznira Belliouras skursteņi. Kad viņa iegriezās iebraucamajā ceļā, kļuva aizvien gaišāks, un mežā sāka plesties rītausmas dūmaka. Viņa juta matiņus uz roku delmiem iekņudamies. Tādos mirkļos kā šis viņa saprata, kāpēc nēģeri apgalvo, ka Bellioura esot noburta. Likās, ka teju teju miglā atskanēs Sīna Šelbērna medībrags.

It kā ari sajuzdams pārdabiskas būtnes klātesfbu, kumeļš sāka nervozi mīņāties, purināja galvu no vieniem sāniem uz otriem un nokrācās pretī tumsnējām ēnām.

Pēkšņi klusumu pārcirta skaļš, spalgs zviedziens. Izjājusi no meža tumsas jaunajā rīta gaismā, Šellija ieraudzīja pagalmā pie staļļa stāvam Simeonu Takeru, kas turēja Melno Burvi. Ķēve nepacietīgi spārdīja zemi, pūlēdamās izrauties.

— Nu, nu, ķēvīt, — Simeons mierinot runāja. — Nu, nu...

Tātad viņš jās medībās tomēr ar šo, Šellija nodomāja, un piepeši kaut kāda pilnīgi neizprotama iemesla dēļ viņai vairs negribējās pieredzēt, kā ķēve iznerros Zegerenu.

Cik viņai zināms, vēl neviens nebija jājis ar Melno Burvi medībās. Ķēve bija no T. Petersona Gibsona staļļa. Cēlusies no ekscentriskās Burvestības, kas bija laidusi pasaulē Džipsiju Kingu, daudzkārtēju sacīkšu uzvarētāju, un arī Vūdū, kas pašreiz bija galvenais pretendents uz uzvaru Kentuki derbijā. Taču Burve bija viltīga negantniece. Izslēgta no iespējas piedalīties sacīkstēs, jo, tīši niķodamās, bija nopietni ievainojusi žokeju, vairākkārt pārdota, gājusi no rokām rokās, un visi īpašnieki cits pēc cita bija no viņas atteikušies, kad neizdevās salauzt viņas tīšo ļaunprātību. Polopīts, kad ķēvi nopirka, nebija zinājis nekā par tās iedabu. Aizrāvies ar tās skaistumu un lielisko asiņu līniju, viņš iedomājās, ka laimējies noslēgt spožu darījumu. Taču, kad ķēve viņu vienā rāvienā kūleniski nosvieda zemē un viņš salauza kāju, kļūdams nekustīgs uz pusgadu, Polopīts pavēlēja briesmoni nošaut un izbarot suņiem. Storijs Džeksons, tādu valodu izdzirdis un cerēdams, ka izdosies zirgu vēlreiz pārdot, aizveda to atpakaļ uz savu stalli. Fakts, ka Zegerens melno ķēvi nopirka, liecināja vienīgi par to, cik maz viņš sajēdz no zirgiem.

t

Kalējs Dūlijs Raits bija pastāstījis Šellijai, ka Melnā Burve jau atklājusi savu dabu saskarsmē ar Tomu Melliku — staļļapuisi, ko Zegerens bija nolīdzis Brīvajā zonā. Melliks atmaksādams bija meties ķēvei krūtīs ar mēslu dakšām. Kaut kā viņam bija palaimējies dzīvam izkļūt no steliņģa. Pēc tam esot izmēģināti vairāki kopēji, taču nevienam nebija izdevies tikt galā ar melno Burvi. Vispēdīgi Simeons, kas zirgus pazina un mīlēja, uzņēmies grūto uzdevumu.

— Simeonam ir vesels bars bērnu, — Virdžīniasitijs sacīja Šellijai, — viņam traki vajag tās naudas, ko misters Zegerens solījies maksāt. — Viņš sablisināja acis. — Nolīgt strādniekus Belliourai nav viegli — kad klīst apkārt tik daudz valodu, ka tur viss noburts. Simeons teic, ka esot tikai viens iemesls, kā vispār jelkādu nolīgt, proti, misters Zegerens ir ar mieru maksāt lielu naudu.

Šellija pajāja garām stallim un jāja tālāk uz plašu laukumu lielās mājas priekšā, kur patlaban brauca klāt gan vieglās mašīnas, gan treileri.

Maigajā ainavā torņu, tornīšu un robainu mūru biezoknis bija tikpat slavens kā medības. Kāds reiz Belliouras celtņu kompleksu bija nodēvējis par «ģenerāļa Grānta agro gotiku». Bet, kaut arī ēkām trūka arhitektūras simetrijas, tomēr vecums, vēsture, leģenda un pašu ēku smagnējā nesamērība kopumā piešķīra celtnei cildenumu. Ielejā šī bija vieta, ko svešiniekiem nekad nepalaida garām nepieminētu.

Tagad māja līdzinājās vecai dāmai, kas pārcietusi kosmētisko operāciju un pavērš pasaulei pretī jaunu seju ar izplūkātām uzacīm. Apkārtne pārvērsta par ainavām, leģendārais Belliouras Ozols nostiprināts ar darvu un cementu, zālieni no jauna iekopti. Tomēr līdz ar pārbūvi mājas vecīgā burvība iznīcināta, atstājot vienīgi nemīlīgu, drūmu ēkas masīvu, stingu un nedzīvu — kā kartona rotaļu pili.

Šellija palūkojās visapkārt. Kaut ari vakarējās dzīres bija ieilgušas līdz naktij, parastā sabiedrība no medībām neatteiksies. Daudzi jau bija atbraukuši. Sezonas atklāšanas dienā un pēc tam visu laiku īstenie mednieki tērpsies sarkanās vai melnās žaketēs, tīrās gaišas krāsas galifejās un nospodrinātos melnos zābakos. Taču tik agrā rudenī visi vēl bija ģērbušies kā kurais. Jaunās precētās sievas, kuru aprūpē bija bērni un poniji, uzvilkušas zilas džīnas vai vienkārši rupja auduma garās bikses ar kovboju zābakos sabāztiem bikšugaliem, džemperus ar atritināmām apkaklēm vai pie kakla neaizpogātus kreklus.

Ieradusies bija arī Debija Derbišīra grenadiera izskatā, apsirmojušos matus nevīžīgi sastūķējusi mednieces cepurē. Dungriņbikšu gali sabāzti kovboja zābakos, mugurā veca, vatēta žakete. Atjājusi ar savu veco medību zirgu, kas laikam bija atvests tieši no ganībām.

— Netīrs! — Viņa uzsita ar plaukstu zirgam pa gūžu. Gaisā pacēlās putekļi. — Pie visa vainīgi sasodītie mellie. Tas diedelnieks Hārpers nav acu rādījis kopš pagājušās otrdienas. Un Rūzvelts, kā gāja, tā taisnā ceļā aizgāja strādāt pie Šligmeniem. Tie sākuši audzēt govslopus un tagad viļ visiem strādniekus citu pēc cita nost. Rūzvelts skaidri pateica, ka šis nevarot nepieņemt tik labi samaksātu darbu, galu galā šim esot jāuztur sieva un astoņi knauķi. Es viņam atklāti pasacīju — tā tev vajag, ko gādāji tik daudzus bērnus. — Viņa pieklusa, lai aizkūpinātu cigareti.

Piejāja Siona Etvela vienā no sava vīra četrjūga zirgiem. Kājās viņai bija zilas džīnas, bet galvā kovboja cepure. — Īstenībā man vajadzēja pārdzīt lopus uz citām ganībām, bet neparko nespēju atteikties no pirmās medību dienas.

— Es nupatiņ stāstu Šellijai, kā Šligmeni grauj darba tirgu, — Debija sacīja, izpūzdama dūmu mutuli. — Aizmirsu, Šellij, ka Šie ir tavi draugi. Vakar baznīcā sēdēja jūsu rindā. Saki, ko gribi, bet es to uzskatu par noziegumu, ka tāda publika sanāk te dzīvot un sāk mainīt visu dzīves būšanu.

Līdz šim Šellija nekad nebija jutusi nepieciešamību aizstāvēt Šligmenus, bet spīvums Debijas balsī, spīvums, ko viņa kaut kādā veidā juta vērstu pret sevi, pamudināja šoreiz to darīt. — Man šķiet — Keitija un Ogijs ir krietni cilvēki.

Keitija ir uzņēmusies rūpes par Sarkanā Krusta asiņu banku, un jūs pašas zināt, cik tas ir nepateicīgs amats, un bez tam vada lietoto mantu pārdošanu draudzē.

— Viņiem nav ne mazākās jēgas par lapsu medībām, — sacīja Siona.— Visu vasaru viņi nodzīvoja pa Storija Džekso-na izstāžu ringiem, lai «iemācītos medīt», kā izteicās Keitija.

Debija atkal izpūta dūmu mutuli. — Ha, tie tak nemāk vārdu «zirgs» pat pareizi uzrakstīt, kur nu vēl uz īsta zirga jāt.

Šellijai sametās pavisam nejauki ap dūšu. Nekad viņa vēl nebija papūlējusies mednieku kompāniju analizēt vai parakt mazliet dziļāk par virskārtu. Gandrīz likās, ka no tā viņu brīdina instinkts: ja ķertos tam klāt, visa viņas pasaule varētu pēkšņi sadrupt, saplīst tāpat kā tā bantu vistiņas ola šorīt.

Apņēmusies, ka neļaus sabojāt sev prieku par brīnišķīgo rītu, Šellija aizjāja pāri pagalmam pie Betsijas Boldvinas. Betsija bija atjājusi uz veca polo ponija, un līdzi viņai bija visi trīs bērni, ieskaitot piecus gadus veco Spankiju uz ponija garā pavadā.

— Labrīt, Šellij! — viņa uzsauca. — Spankij, nelaid to savu poniju man pa kājām. Burvīgs rīts, vai ne? Batons, uzmani suņus, šitais ponijs ir spārdelīgs, ka neiesper.

Kozija Rozija un Milisenta Bleķa piebrauca reizē, vilkdamas ar mašīnām līdzi treilerus. Kozija Rozija, kuras mašīna bija pirmā, lūkoja iegriezties laukumā tieši pretī staļļiem. Taču, nespējot ielocīties apgriezienā, bija spiesta apstāties apļa vidū. Viņas mašīnai aiz muguras pie sava rolsroisa stūres sēdēja Milisenta ar akmeņaini stingu vaigu, izliekoties kādreiz labāko draudzeni neredzam.

— Ak vai! — Kozija Rozija bezpalīdzīgi iesaucās, atraudama no stūres un paceldama uz augšu apsaitētu roku. — Es tak nejēdzu, kā to nešķīsto būšanu apgriezt apkārt.

Šellija nolēca no zirga. Viņa bilda Batonsai Boldvinai: — Vai tu, lūdzu, pieturēsi manu zirgu?

Ejot garām Milisentai, viņa ieminējās:

— Hei, labrīt! Man likās, ka tev izmežģīta potīte.

— Biju Merrijai apsolījusi paņemt viņu līdzi medībās. — Milisentas seju apvija viņas pašas cigaretes dūmi. — Potīti attiecīgi apsaitēju. Jāšu ar veco vadītājponiju sāniskajos seglos. Ja tā stulbene atbrīvotu ceļu, mēs varētu sākt izkravāties.

Šellija paraudzījās uz sešus gadus veco Merriju, kas sēdēja mātei blakus. — Sveika, Merrij! — viņa uzsauca. —Tu tātad šorīt izjādināsi savu jauno poniju? — Meitēnam sejiņa bija nelaimīgi saviebta. Roka dūrītē sažņaugta ap jājampā-tagu. Nespēdama ne vārda izteikt, viņa tikai mēmi palocīja galvu.

Šellija gluži labi atcerējās dienu, kad Merrija bija nokritusi no izstādē demonstrētā ponija, ko Milisenta bija nopirkusi Devonā, un salauzusi rokas locītavu. — Dabūja, ko pelnījusi, — toreiz noteica Milisenta. — Nu viņa varbūt pēdīgi iemācīsies jāt.

Taču meitene nebija iemācījusies. Viņa vēl joprojām izskatījās nobiedēta. Kālab gan Milisenta nevarēja būt godīga un atzīt, ka uz medībām nav braukusi Merrijas dēļ? Likās, viņa iemantojusi jaunu nojausmu, ka visam ir dziļāks pamats — it kā kaut kādā paradoksālā veidā, izturēdamās maksimāli vīrietiski, spētu pierādīt, ka ir sieviete.

Šellija apsēdās pie Kozijas Rozijas skauta markas mašīnas stūres. Treilerā atskanēja spērieni. — Tas ir Dedlija jaunais zirgs! — Kozija Rozija izskatījās bāla un nogurusi.

— Tikai nupat atvests no treka. Ak Die’s, kāds rīts! — Viņa sakārtoja mednieces cepuri stingrāk uz meduskrāsas matiem.

— Dženiferai šī ir pēdējā iespēja piedalīties medībās pirms aizbraukšanas uz skolu. Šellij, vai tu varētu šito nejēgas braucamo iegrozīt tā, lai es zirgu dabūju laukā, pirms tas būs treileru saspārdījis šķēpelēs? — Viņa palūkojās uz apsaitēto roku. — Es pašreiz esmu tik neveikla.

Šellija prasmīgi izmanevrēja treileru un piebrauca to ceļa malā.

— Bija arī pēdējais laiks, — Milisenta, garām braukdama, skaļā balsī noteica. — Savu mūžu neesmu redzējusi tik neizdarīgu sievišķi.

— Neņem galvā! — Šellija pasmējās. — Viņa kož sāpīgāk, nekā rej.

Milisenta ņēmās komandēt savu zirgupuisi Diksonu un Merriju treilera izkraušanas laikā, kad no tā izlaida zirgus. Viņas aizrādījumi un padomi bira kā no pilnības raga: — Skaties, Merrij, nelaid savu poniju pie. citiem zirgiem! Dieva dēļ, Merrij, neļauj viņam ēst! Merrij, nostiprini savu seglu jostu! — Pēdīgi bērns, kam acis bija pilnas asaru, tika uzsēdināts ponijam mugurā. — Dieva dēļ, raugi, ka netiec tuvumā tam zirgam! — Milisenta nokliedza, pieklibodama pie guļoša koka stumbra, uz kā pakāpties, lai uzraustos Bounsa ponijam mugurā. — Dažs labs, nudien, rīkojas pavisam bez sajēgas, — viņa nikni murmulēja, blenzdama uz Koziju Ro-ziju. — Atvest tādu zirgu medībās, kur piedalās bērni. — Nometusi izsmēķēto cigareti zemē, viņa ar veselo kāju to izberza. Viņa bija ģērbusies zilās džīnās, veselajā kājā uzāvusi kovboja zābaku, bet skādēto nosaitējusi tā, lai varētu jāt. Vēl aizvien purpinādama, viņa tomēr ierausās sānsēžas seglos, uzmanīgi novietodama klibo kāju.

Pa to laiku arī Kozija Rozija pūlējās tikt savam zirgam mugurā. — Šellij! — viņa izmisīgi sauca, kad zirgs dīdījās, grozījās un centās iespert kādam ponijam. — Lūdzu, pieturi šo tā, lai tieku seglos. Šis vēl nekad nav redzējis medību suņus.

— Rāmi, vecīt, nomierinies, neviens tev pāri nedarīs, — Šellija mīlīgi mierināja zirgu. Beidzot Kozija Rozija sēdēja tam mugurā un nostiprināja seglu jostu. — Šitais maniaks droši vien mani nogalinās, — viņa teica, beigdama sasprādzēt aizsargķiveri, ko Dedlijs viņai bija nopircis pēc pēdējās kontūzijas, un saņēma rokā grožus. Pirms aizjāšanas viņa vēl papildināja pēdējo teikumu: — Milisenta par to noteikti gavilēs.

Šellija turpināja glaudīt satraukto sacīkšu zirgu. —Atslābinies jel, atslābinies. — Tā runādama viņa skaidri pat nezināja, kam to saka — zirgam vai Kozijai Rozijai.

— Es vispār neesmu gulējusi. — Tās sirdsveida ģīmītis ar vaibstiem kā nozīmētiem no konfekšu kastes vāka — strupo deguntiņu un lūpām, kas paveroties atklāja baltu, ne pārāk blīvu zobiņu rindu, bija saviebts tikpat raudulīgi kā Merrijai

Blekai. — Dedlijs ir zvērīgi nikns uz mani. Viņš pat atteicās piedalīties medībās. Bounss mani nemaz neinteresē. Goda vārds, Šellij, tiešām ne. Bet viņš man seko pa pēdām un sastāsta nezin ko...

— Mans tēvs mēdza sacīt, ka zirgs spējot padarīt vīrieti labāku un stiprāku, tomēr mēdzot būt arī tā, ka teniss, peldēšana vai kāds cits sports ir noderīgāks, arī neizmaksā tik dārgi un neprasa tādu piepūli, tāpēc drīzāk iesakāms šādam nolūkam. — Šellija vēl pēdējoreiz draudzīgi papliķēja nervozo zirgu. — Rozīt, tev gan nevajadzēja jāt uz sacīkšu zirgiem vai labi vēl neiejādītiem gadu veciem kumeļiem, kas tevi tik bieži nosviež.

Uzrunātā pateicīgi uzsmaidīja Šellijai. — Gan jau tikšu galā, kolīdz viņš nomierināsies. Tu esi traki mija, Šellij. Paldies!

— Paskat — re, kur Polopīts, — ieteicās Debija. — Es nu gan vairs neticēju, ka viņš vēl kādreiz sēdīsies zirgam mugurā.

Kopš pēdējā kritiena, kas salauza kāju, Polopīts nelietoja parasto spieķi, bet gan sēžamspieķi. Malakajs, viņa šoferis, aiznesa to līdz paaugstinājumam, kur zirgupuisis Rojs jau stāvēja, turēdams gatavībā Pīta lielo brūno medību zirgu. Pēc mežonīgās ālēšanās iepriekšējā naktī Pīts kliboja vēl stiprāk nekā parasti. Uz acīm viņam bija tumšas brilles un ģīmī divi plāksteri. Zaļais mednieka uzvalks izskatījās tā, it kā viņš būtu ar to kāvies un uzvalks būtu uzvarējis.

— Viņš tak izskatās galīgi kropls, — Debija norādīja. — Laikam kājas vēl sāp no auļošanas pāri mēbelēm.

— Varu saderēt, ka galva viņam sāp pamatīgāk nekā kājas, — savukārt noteica Siona Etvela, piejājusi ar savu kastaņrudo zirgu.

Debesis pildījās ar rožainpelēku rīta gaismu. Dūmaka pletās pār ieleju kā sudrabaina jūra, no kuras ārā slējās kalnu salas.

Nakts klusumu un noslēpumainību mežā nomija zirgu un suņu ierašanās — tie piebrauca mašīnās vai ar zirgu vilktiem treileriem, paši mednieki pulcējās ceļmalā, grupiņās sastājuši un jautri tērgādami.

— Kur ir mūsu namatēvs? — Kozija Rozija jautāja, jājot garām misis Dinvidijai. Viņa pacēla apsaitēto roku, lai atvairītu mušu. Šī kustība atklāja, ka zem polokrekla ar V veida izgriezumu viņai vairāk mugurā nekā nav. Iepriekšējā gadā viņas zirgs bija skrejot ieklupis kādā nepamanītā dziļā grambā un izmetis jātnieci no segliem. Mednieki, kas parasti tādu nieku dēļ neapstājās, tomēr šoreiz bija apturējuši zirgus un sastājušies apkārt. Bounss Bleks bija atraisījis viņas medīb-tērpu, lai cietušajai būtu vieglāk elpot, un, visiem par varenu brīnumu, atklājis, ka šai zem smagā, melnā medībtērpa nav pat krekla mugurā.

— Sasodīts, nesaprotu gan, kā viņa to dabū gatavu, — Debija Derbišīra brīnījās. — Vai jūs kādreiz esat mēģinājusi doties izjājienā bez krūšturiem?

— Cik man zināms, misters Zegerens šodien izjāšot medībās kopā ar mums, — sacīja Briesmone, novirzīdama sarunu citā gultnē, kad Viljams, viņas jaunais zirgupuisis, gādīgi palīdzēja viņai ievietoties sānsēžas seglos vecā, bērā medību zirga mugurā. Pēc tam viņš sakārtoja kundzes zilā jājam tērpa brunčus. Šo tērpu viņa bija likusi pašūdināt pirms gadiem četrdesmit. Tagad tas gan bija novalkāts un padilis, tomēr sākotnējā elegance vēl joprojām manāma. Uzmetusi rezignētu skatienu vīram, kas, ietērpies skaistā tvīda uzvalkā, uz spieķa atspiedies, sarunājās ar Bebu Brūšu, Briesmone satvēra grožus un kopā ar Debiju aizjāja.

Beba šķita ne redzam, ne manām viņai veltītos sieviešu skatienus. Ietērpusies jājambiksēs un cieši pieguļošā tvīda žaketē, ar mednieces cepuri galvā, mākslīgām skropstām un ausu ļipiņās ievērtajām firmīgajām zelta dubultkamenītēm, hercogiene bija spožā zvaigzne, ap kuru riņķoja vīrieši.

Kad Šellija devās atpakaļ pie sava zirga, viņa pamanīja pa braucam ceļu piejājam Stauntonu, Šligmenu zirgupuisi. Stauntons piederēja pie Ielejas raksturtipiem. Pirms gadiem Šelbērnu staļļu zirgu treneris Sidnejs Nervuds bija viņu atvedis no Anglijas. Kad Sidnejs aizgāja vecuma atpūtā un pārcēlās uz savu kotedžu, T. Petersons Gibsons nolīga Staun-tonu. Nespēdams atturēties pretī kārdinājumam, kas solīja krietni lielāku algu, Stauntons aizgāja strādāt pie Šligmeniem. Viņš allaž ģērbās ļoti korekti — melnā svārkā, katliņcepuri galvā, un uzskatīja sevi krietni pārāku par citiem zirgupui-šiem — nēģeriem un zaļajiem zēniem no Brīvās zonas. Tagad Šellija redzēja, ka viņš ved Ogija Šligmena salno zirgu un Keitijas ķēvi, kas abi nesen bija nopirkti no Storija Džeksona godalgoto zirgu staļļa par fantastisku cenu. Abiem zirgiem krēpēs un astēs bija iepītas zaļas rozetes. Kad Stauntons zirgus apturēja, lai parunātos ar Baforda puisi Roju, seja viņam bija sastingusi nepatikā. — Es misteram Šligmenam sacīju, ka neklājas medību sezonas laikā pīt krēpes un astes. Bet viņš atbildēja, ka kundze vēloties, lai viņas ķēve būtu safrizēta. — Stauntons pagrieza baltas acis pret debesīm.

— Vai tu ko tādu jelkad esi dzirdējis? Drīz tu piedzīvosi, ka es vairs nevaldīšu stalli, bet vadīšu nāvīgāko frizētavu.

Zirgupuiša sašutums, skaļais snobisms, kas nebija savienojams ar labi apmācīta kalpotāja manierēm, skaidri norādīja, ka Šligmeni nav īsteni Ielejas ļaudis. Ogijs bija censonis, kas pats saviem spēkiem aizkūlies līdz bagātībai, un to nepavisam neslēpa. Viņš bija tikpat apaļš un masīvs kā jebkura no mucām viņa Milvoki alus darītavā. Keitija jeb mammucis, kā vīrs viņu dēvēja, savulaik bija tēlojusi lomu ceļojošas trupas ziepju operā Pegij, mana sirdsmīļotā. Viņai bija kuplas krūtis, balināti mati, pārāk bieza kārta kosmētikas un pavisam trūka uzacu. Komjunitija Brauna, kas bija Šligmeniem izlīdzējusi saimniecībā, līdz tie sameklēja pastāvīgus kalpotājus, stāstīja, ka misis Šligmenai ik rītu paejot četrdesmit piecas minūtes, līdz viņa pieliekot uzacis, bet, ja drebot rokas, tad vajagot vēl vairāk laika.

Sākumā kundze bailīgi mēģināja tuvoties misis Dinvidijai un citām Ielejas matronām, ar ko sastapās universālveikalā.

— Šī mani ielūdza uz tēju, — Briesone klāstīja. — Vai esat ko tamlīdzīgu dzirdējušas? Nekad neesmu par tādiem Šligme-niem nekā zinājusi, vien to, ka viņi pārtrauc televīzijā ziņas, ko skatos, ar savu dulno vādžošanu: «Alus, alus, alutiņš — gards gan rītā, vakarā».

Kad Šligmeni iegādājās vairākus zirgus un pieņēma Fek-su par sava staļļa pārzini, Fekss izjuta par pienākumu pieteikt viņus Mednieku biedrībā par biedriem. Ne visai sen kāda sapulce bija veltīti tieši «par» un «pret» balsojumam par Šligmenu uzņemšanu. Visiem «par» bija finansiāls pamats. Ogijs, kurš, kā Fekss izteicās, laikam būs kādreiz mācījies jāt uz viena no saviem brūža vezumnieku zirgiem, bija ar mieru maksāt pieprasītos tūkstoš dolārus biedra naudas un bez tam vēl ziedot pieczīmju summu staļļu uzturēšanas fondam. Tas nozīmēja, ka Šligmeni būtu jāuzņem biedrībā, piešķirot tiem visas biedru tiesības.

— Neba tāpēc, ka viņi ir ebreji, — misis Dinvidija tiepās. — Galvenais ir tas, ka viņi izlikuši to brēcošo, izērmoto izkārtni «Šligmeni» un ka visu nokrāso rozā.

Diskusija ritēja tālāk līdz brīdim, kamēr Togo Boldvins nolasīja gada finansiālo pārskatu un norādīja, ka Mednieku biedrībai ir piectūkstoš dolāru liels parāds, un, ja Šligmeni netiks uzņemti apvienībā, parāda summa biedriem būs jāsedz pašiem no savas kabatas.

Nākamajā nedēļā abi Šligmeni un viņu meita Džūdija saņēma uzaicinājumu kļūt par Mednieku biedrības biedriem.

Tagad, ieraugot Ogiju Šligmenu izkāpjam no viņa rozā kadiljaka, visiem, kas stāvēja iebraucamā ceļa malā, mutes aizcirtās no brīnumiem. Kaut gan rīts jau sāka kļūt karsts un sausi tveicīgs, Ogijam Šligmenam kājās bija melni zābaki un biezas jātnieka bikses, bet mugurā sārtais mednieka svārks. Baltais kaklauts bija sasiets nevainojami, un, izņemot zīda gardibeni, ko bija uzlicis otrādi, viņš bija ietērpies pilnā lapsu mednieka formā, kā būtu piedienējis ģērbties novembra sezonas atklāšanas saietā, nevis šajās neoficiālajās ieskaņas medībās.

Arī Keitijai mugurā bija formālais medību tērps — melna žakete, balts kaklauts, kājās kanārijdzeltenas galifē bikses un mirdzoši melni zābaki. Seja bija ārkārtīgi kosmetizēta — iezīmētas uzacis, zilas acu ēnas, uz vaigiem rūpīgi uzklāta rūža, kas izveidoja divus visai koši sārtus plankumus vaigu augšdaļā, bet pašus vaigus agrā rīta stunda kombinācijā ar bailēm bija nobalinājusi pelnu pelēkumā. Gaišie mati savīti varen meistarīgā mezglā, bet tas nostūma viņas derbijas cepurīti stingri uz deguna. Taču ne tikai valodas, bet arī elpa visiem klātesošajiem medniekiem aizrāvās pavisam cita iemesla dēļ, proti: viņas melno žaketi rotāja tradicionālās Mednieku biedrības pogas zaļā krāsā.

— Nē, nudien, lai nu viens cilvēks saka... — Briesmone pēdīgi izdvesa.

— Un tā trakā izmālēšanās! — iesaucās Debija. — Viņai taču vajadzēs mūrnieka skrāpi, lai vakarā to visu dabūtu nost.

Šellija redzēja, kā Keitijas Šligmenas sejā apdzisa smaids, kad sievietes cita pēc citas no viņas novērsās.

— Pogas! —misis Dinvidija iesaucās, noskatīdamās lejup no sava bērā zirga seglu augstumiem. — Tik daudz jums, mīļā, gan vajadzētu zināt, ka vienīgi tiem, kas medījuši biedrībā daudzus gadus, ir tiesības piešūt šādas pogas pie apģērba.

— Mēs nezinājām. — Keitijas zilās acis pieriesās pilnas asaru. — Neviens mums to nepateica.

Ogijs aizsargādams aplika roku sievai ap pleciem. — Tas vīrietis no Anglijas, kas bija ieradies Lapsas un gardibenes veikalā, noņemdams tērpam mēru, tikai pajautāja mammu-cim, kurā biedrībā viņa medīšot. Viņa sacīja, ka šejienes Mednieku biedrībā, un viņš tad pieskaņoja apkakli un pogas.

— Es nodomāju, ka viņš zin, ko dara, — Keitija skumīgi piebilda.

— Man šķiet, jūs izskatāties brīnišķīgi, misis Šligmen, — Šellija aši ierunājās. —1 Misis Dinvidij, vai viņa patiesi neizskatās labi? Žaketei ir tik skaists piegriezums.

Skatiens, kādu Briesmone uzmeta Šellijai, bija tikpat salts un ciets kā briljants, kas iedzirkstījās Keitijai pirkstā, kad viņa novilka raupjo jājamcimdu, lai sameklētu mutautiņu.

— Manu mīļo Šellij, tev gan vairāk nekā jebkuram vajadzētu zināt, ko nākas un ko nenākas darīt un valkāt.

Keitija pūlējās pasmaidīt. — Varbūt vispār būtu labāk, ja mēs nepiedalītos medībās.

— Nē, nu mēs vairs nevaram atteikties, — Ogijs čukstus izdvesa, kad Briesmone aizjāja. — Neļaujies viņiem, mammu-ci, turies stalti! Lai runā, kam tīk runāt.

Šellija, Briesmones norāta, paskatījās rokaspulkstenī. — Jau piecas minūtes pāri laikam. Fekss atkal kavējas, kā parasts. Rau, kur piebrauc mašīna ar suņiem.

Kopš Sīna Šelbērna laikiem suņi vairs nemitinājās Bel-liourā. Kemerons Ficdžeralds nopirka fermu aiz Šelbēmas, kur suņus turēt. No turienes tos izveda uz mednieku pulcēšanās vietām. Tagad suņi izkumuroja no zaļi nokrāsotās kravas mašīnas stiepļu sieta krātiņa. Viss bars balto un melno astu strupulīšu tika novirzīti pie Vecā medībziņa.

— Šodien, kā redzams, laidīs ārā kuces, — noteica Milisenta.

— Visas mazās, jaukās sunītes, — Kozija Rozija jūsmīgi piebilda.

— Kā tad, — Milisenta sausi atteica. — Visām pupi pa zemi vazājas.

Mednieku biedrības dižajos slavas laikos visu sezonu tika turēti trīs duči zirgu personālam un viesiem. Vairums bija labi apmācīti sirmji. Toreiz svarīgi šķita nolīgt vislabāko apkalpi, kāda vien dabūjama. Kemerona Ficdžeralda medībzinis bija Džons Poups, kas bija ieradies no Brīvās zonas, lai kalpotu Sīnam Šelbērnam par galveno piķieri. Viņš nomira no kritiena, kad zirgs ieklupa bedrē, pēc tam medībragu pārņēma viņa dēls Toms. Tai laikā viņš vēl bija pusaugu zēns un savu medībziņa slavas laiku piedzīvoja trīsdesmitajos gados, kad viņa medību suņi visas valsts lapsu medību suņu sacensībās pārspēja vairākas labākās Amerikas foksterjeru kopas.

Kad iepriekšējā pavasarī viņš kritienā no zirga bija salauzis plecu, daži mednieki uzstāja, lai Toma vietā pieņem jaunu medībzini. Šellija, atcerēdamās varenās medības savā agrīnajā jaunībā, pretojās, jo sacīja, ka tas Tomam būtu pārāk sāpīgi, jāatļauj viņam vēl vienu sezonu novadīt medības pirms atlaišanas pensijā.

— Zinu, ka viņš vairs nav tik žigls un izveicīgs, — Šellija aizstāvēja savu viedokli. — Kurš gan pēc četrdesmit darba gadiem tāds ir? Tomēr neviens neprot palaist suņus uz pēdām tik lieliski kā viņš. Ļaujiet viņam vēl vienu sezonu nostrādāt un apmācīt Jauno piķieri.

Ar Feksa, R. Rāzerforda Dinvidija un vēl dažu veco, īsto mednieku atbalstu viņai izdevās uzturēt savus argumentus spēkā. Un Vecais medībzinis palika savā vietā, mazliet smagnējs, ne gluži vairs tik lokans, tomēr, ar melno, aiz vecuma zaļgani nosūbējušo samta medniekcepuri galvā un neizsakāmi dārgo medībragu ādas saitē kaklā pakārtu, viņš izrīkoja savus padotos.

Gaidīdams v'ņa pavēles, Jaunais piķieris Ričards Doils stāvēja nomaļu, pūlēdamies jaunos medībsuņu kucēnus noturēt vienkop, brīžam viegli tiem uzšaudams ar garo medīb-pātagu un saukdams: — Suņi, šurp! Bomer, Baunser! Vietā!

Šellija vēroja, ka Jaunais piķieris ir gara auguma, pareizi veidots, kalsns, muskuļains, norūdīts, kā daždien cilvēks, kas gandrīz visu laiku dzīvo pa āru. Viņa nevarēja vien nopriecāties, cik labi puisis izskatījās zirga mugurā, tad pagriezās un ieraudzīja Medību pārzini.

Fekss sēdēja mugurā Svētajam. Šis zirgs bija uzvarējis gandrīz visos barjeijājienos pār koka šķēršļiem. Nu Fekss viņu vairs sacīkstēs neveda, bet turēja izjādēm medībās. Augsts, garkājains, ar garu ķermeni, Šauru, asinsvadiem cauraustu galvu un plīvojošu asti, ko Hembons, atstājis pilnā garumā, allaž rūpīgi izsukāja; zirgs izskatījās, kā izkāpis no Herringa gleznas.

Zirga mugurā Fekss bija tikpat žilbinošs un pievilcīgs kā balles zālē. Kaut gan valoda šķita gausāka un komplimenti puķaināki, kas neapšaubāmi norādīja, ka viņš jau vienu vai pāris malciņu iebaudījis no sudraba blašķes, tomēr Hembons bija parūpējies, lai viņa kaklasaite būtu nevainojami sasieta, galifejas un jājamzābaki tīri un spodri, bet žaketes atloka pogcaurumā iesprausts dzeltens rozes pumpurs. Pateicis Šeili-jai, cik jauki tā izskatās, cik jauks izskatās Mūžam Modrais un cik jauki tie izskatās abi kopā, viņš izņēma no kabatas alkoholā samirkušu cigāru.

— Jāj visu dienu no rīta līdz vakaram un dzer augu nakti līdz rīta gaismai, — viņš līksmi uzsauca un iestūma cigāru mutes kaktiņā. — Šellij, jaukumiņ, tā ir īstā dzīve. Zābaki man allaž stāv pie gultas, lai varu tos bez kavēšanās aut kājās. Dievam, tam Kungam, es nelūdzu nekā cita kā vien to, lai varu nomirt ar zābakiem kājā. — Spēji pārtraucis runu, viņš sāka kaut ko vērot. — Ja vien acis mani neviļ, tā tak ir Milisenta. Ak mandieniņ, tā meičiņa gan taisīta no tīras dzelzs — kā locīt izlocīta no vienas tādas caurules, pār kurām tā viņnakt klupa un krita.

It kā nebūtu medību draugus redzējis mēnešiem, nevis šķīries no tiem pirms dažām stundām, Fekss aizrautīgi izteica misis Dinvidijai cerību, ka viņa jauki pavadījusi vasaru, un apvaicājās viņas laulātajam draugam, vai šis manījis savā meža daļā lapsas; aprunājās arī ar visiem bērniem. Palīdzējis Bebai Brūsai uzsēsties mugurā jaunajam tīrasiņu zirgam, kuru Hembons pēdējos pāris mēnešos bija apmācījis tieši viņai, sakārtojis kāpšļu siksnas un savilcis seglu jostu, viņš atkal sēdās zirgam mugurā un vēroja mednieku pulcēšanos.

Šellija ne vienreiz vien bija pieminējusi, ka Fekss, kad jāšus, nekad nestostās. Viņš pats zināja tam izskaidrojumu: — Kad sēžu seglos Svētajam mugurā, es jūtos kā karalis.

Un tagad, kaut arī iebaudījis malciņus no blašķes, viņš droši un skaidrā balsī uzrunāja sapulcējušos sev visapkārt.

— Mežā un visā apkārtnē valda stiprs sausums, es gauži lūgšu, lai neviens nesmēķē. — Ar plašu vēzienu viņš nometa savu cigāru uz ceļa bruģa. — Mēs centīsimies būt tik uzmanīgi un piesardzīgi, cik vien iespējams, un satikties, cik vien bieži varēsim, iekams iestājas ziemas sals. Rozij. — viņš pagriezies uzsauca, — vai tu nevarētu pievaldīt savu zirgu, lai tas neizbradā rododendrus? Tātad — kā jau minēju, visapkārt ir liels sausums. Un mēs negribam, lai mednieku vainas dēļ izceltos ugunsgrēks.

Viņš pamāja Vecajam medībzinim, tad iegriezās piebraucamajā ceļā. Jātnieki ierindojās aiz Medību pārziņa un devās ceļā — ārā pa akmenī veidotajiem iebraucamajiem vārtiem, pa kuriem ceļš veda laukā no staļļu pagalma. Masīvajos vārtu stabos bija izkaltas akmens lapsas līdz ar Sīna Šelbērna izteikumu: «Karš bez kara posta».

Viņš tātad nepiedalīsies, Šellija atvieglota nodomāja. Viņa atskārta, ka tīšuprāt bija apspiedusi cerību ieraudzīt Zege-renu. Šo izjūtu pārvaldīja aizvien pieaugošās bailes, ka viņš varētu parādīties nepiemērotā ietērpā un kļūt par apsmieklu, tāpat kā Ogijs Šligmens. Un līdzjūtība — vienalga, viņas vai citu — bija kaut kas, ko Šellija nespēja asociēt ar Zegerenu.

Taču tad viņa izdzirda pakavu dunu uz staļļu pagalma bruģa un aizvien gaišākajā rītausmā ieraudzīja jātnieku un tā melno ķēvi.

Jau pirmajā acu uzmetienā viņa ievēroja, ka viņas baiļpil-nā ideja bijusi pilnīgi aplama. Zegerena apģērbs bija nevainojams. Galvā katliņcepure, lieliski piegrieztie svārki no sarkanbrūna tvīda, gaišbrūnās jājam bikses skaisti saskanēja ar spoži nospodrinātajiem tumši brūnajiem zābakiem. Kamēr Simeons darbojās ar beržamo drānu, visu laiku dziedoši dudinādams, ķēve ļāva Zegerenam pieiet tai klāt. Un tad pēkšņi ar strauju, apņēmīgu kustību Zegerens uzlika abas rokas uz segliem un, iekams zirgupuisis paguva piepalīdzēt, jau sēdēja seglos.

— Rāmi, rumak, — Simeons mierināja. — Kas tur atnācis?

— Ar viņu viss būs labi, — Zegerens noteica. — Laidiet vaļā!

Zirgkopis nometa ķēves pavadu un palēca sāņus.

— Man gan likās, ka viņš joko, teikdams, kājās ar Melno Burvi medībās, — sacīja Debija Derbišīra.

Viņai vēl runājot, ķēve satrakojās, noņirbēja kājas, pazibēja pakavi, visu acu priekšā tā pārvērtās par mežoni, par slepkavnieci. Staļļapuiši, kas bija sanākuši pie durvīm, zirgam tuvojoties, tagad paspruka nost kur kurais, pēdējā mirklī paglābdamies, lai tos nepiespiež pie mūra, kas apjoza bruģēto pagalmu.

Zegerens turējās ķēvei mugurā kā rodeo jātnieks vai kazaks. Jo trakāk ķēve plosījās, lai viņu nomestu vai ietriektu žoga mūrī, jo labāk viņam tas patika, to skaidri varēja redzēt. No sejas nepazuda smējiens, acīs neapdzisa pārgalvīgās dzirkstis.

Un tad, tikpat pēkšņi, kā sācies, viss bija galā. Melnā Burve apstājās un palika stāvam nokārtu galvu. Zegerens pārmeta labo kāju pār segliem un nolēca zemē.

— Ved viņu projām, — viņš noteica Simeonam.

— Es domāju, ka jūs ar viņu jāsiet medībās, — apmulsušais staļļapuisis atsaucās.

— Gribēju gan, bet sanāca citādi. Es tūliņ lidošu uz Ņujorku.

Viņš uzmeta skatienu Melnajai Burvei, kas stāvēja pavisam rāma, kā spēkus zaudējusi, un tad, pat nepalūkojies uz jātniekiem piebraucamajā ceļā, strauji aizgāja atpakaļ uz māju.

— Nāc nu, ķēvīt, nāci nu, nāc... — Simeons turpināja pusdziedus dudināt, ievezdams ķēvi atpakaļ stallī.

— Nē, nudien, lai nu saka viens cilvēks, — noteica misis Dinvidija.

— Un tagad, kad izrādīte beigusies, — itin sausi ierunājās Fekss, — iesim uz lapsām. — Šellija izdvesa garu nopūtu. Viņa pat neatskārta, ka visu šo brīdi bija aizturējusi elpu.

Galvas pārsteigumā grozīdami, mednieki jāja tālāk pa ceļu uz priekšu. Rindas pēdējā galā jāja Šellija un Šligmeni. Stauntons sekoja saviem darba devējiem, lūpas cieši visai noraidošā menierē sakniebis.

— Es negribu jāt nekādās medībās, — Keitija iesaucās, paraudama pavadu. Nervozā ķēve satraukta sāka mētāt galvu.

— Nepievelciet tik stingri, — Šellija viņu pamācīja un klusībā vēlējās, kaut Storijs būtu iesācējiem ieteicis mierīgākus

zirgus, taču zirgu tirgotājam nebija lielāka prieka, kā iztirgot jaunatnācējiem, jo sevišķi jeņķiem par lielu naudu iespējami niķīgus zirgus.

— Es nevaru, man pazuda pavada, — Keitija vaimanāja,

— nu es to vairs nekad nedabūšu rokā, noteikti nedabūšu.

— Saturies, mammuci, — Ogijs drošināja. Pats viņš jāja uz liela, smagnēja bēra, ko Storijs bija ievedis no Īrijas.

— Pagaidi vien, kad sāksies medības, viss būs labi.

— Šorīt iedzēru divas nomierinošas tabletes un virsū vēl uzdzēru apelsīnu sulu, — Keitija stāstīja, — citādi nebūtu uzdrošinājusies.

Abi zirgi gribēja turēties kopā. Tiklīdz Ogijs aizjāja patālāk, Keitijas ķēve metās tam nopakaļ. Keitija kļuva vaigā gluži pelēka, mednieces cepurīte viņai galvā sašķiebās, gaišu matu šķipsna bija izslīdējusi no tīkliņa. — Tēt, pagaidi! — viņa asarainā balsī sauca. — Pagaidi mani!

Simeons bija ievedis melno ķēvi atpakaļ steliņģī, kad no pagalma izjāja Teitīna Zegerena sava Burvja mugurā. Ģērbusies novalkātās Levis džīnās un džemperī ar atritināmu apkakli, liesmainos matus sasējusi zirgastē, kas karājās ārā no samta cepurītes apakšas, viņa bija tieviņa, tikpat burvīga un spirgta kā agrais, gaišais rīts. Viņa pieturēja zirgu, ļaudama Šellijai un Šligmeniem pajāt garām.

— Sveika, misis Leitimer! — viņa priecīgi uzsauca. — Labrīt, mister un misis Šligmeni. Priecājos, ka jūs arī piedalāties.

— Man pateica, ka mums neesot pareizas drēbes... — Keitija nenoturējās nepasūdzējusies.

— Mammucis traki uztraucies, — Ogijs tūliņ ņēmās skaidrot. — Mēs saskatījāmies visādas mednieku bildes. Nodomājām, ka tāds apģērbs ir īsti reizē.

— Man šķiet, jūs abi izskatāties lieliski, — Teitīna viņu mierināja. — Neļaujiet tām trakajām kucēm jūs noriet. — Viņa paskatījās uz Šelliju. — Piedodiet, misis Leitimer. Man laikam nevajadzēja tā sacīt.

— Nē, — Šellija atteica. — Nu jā... — Viņa jutās kā gabalos saraustīta. Rīta dzidro, mierīgo noskaņu, šurp jājot, bija saplosījusi Zegerena uzstāšanās un pēkšņā aiziešana. — Dzirdēju, ka tava māte esot apsirgusi.

Teitlna paraustīja plecus. — Ne vairāk kā parasts.

— Tavs tēvs nupat sarīkoja pamatīgu izrādi.

Teitīnas vecgudrās zaļās acis cieši pavērās uz Šelliju. Tad meitene novērsās un skadri noteica: — Viņam vajadzēja kļūt par aktieri. Traki nadzīgs uz dramatiskiem efektiem. — Viņa spēji pacēla roku. — Paklausieties! Es dzirdu suņu rejas!

Pamanījis, ka visi pārējie zirgi jau gabalā, Ogija bēris strauji rāvās uz priekšu. Smagais, lempīgais vīrs gaužām vārgi turējās seglos. Ar katru zirga nostiepienu viņa sēža kļuva kritiskāka. Keitijas zirgs, kas negribēja tikt atšķirts no bērā, apņēmīgi centās to panākt

— Tēti! — Keitija izmisusi brēca. — Nepamet mani vienu, tēt!

Šai pašā mirklī no meža izdrāzās suņi. Viss bars metās pāri rasas dārgakmeņos mirdzošajai pļavai, garām lielajai kungumājai un Belliouras ozolam un tad tālāk pa garo nogāzi, kur zaļajā ielejā pacēlās Šelbēmas kausa izcīņas treka sacīkšu barjeras, bet vēl tālāk vizmoja Zegerena lidmašīna uz jaunizbūvētā skrejceļa.

— Lūdzu, jājiet vien tālāk! — Keitija izmisumā sakostiem zobiem mudināja.

— Jā, mis Šellij, — Stauntons ar neizteiksmīgu ģīmi piebalsoja, — par kundzi es parūpēšos.

— Dariet gan to, — Šellija nokomandēja. — Jājam, Teitīn, izskatās, ka būs jautri.

— To tu labi izdarīji un pateici, — Šellija meiteni paslavēja, kad viņas Keitijai vairs nebija sadzirdamas.

— Tā vecā Dinvidiju graža gan iedomājas sevi par pasaules pārvaldītāju, —Teitīna atteica. — Brīnums, ka viņa ikvienu, kas no jauna apmetas Ielejā, vispirms neaizsūta pie veterinārārsta uz pārbaudi.

Kad suņu bars aizzibēja zeltotajā rīta gaismā, Mūžam Modrais sāka trūkties, viņu nobiedēja gan treniņšautuves mērķi, gan trusis, kas lidin izlidoja no kādas paceres, kucēns, kas pagadījās ceļā, un viņš metās lejup pa nogāzi tādos auļos, ka mazāk pieredzējušu jātnieku būtu it viegli izlingojis no segliem. Parāvusi zirga galvu uz augšu, Šellija skaļi smējās aiz prieka par izaicinājumu nomierināt dižciltīgo trakuli.

Aiz betonētā skrejceļa, kas norobežoja sacīkšu treka tālīno malu, Vecais medībzinis savāca suņus vienkop augstajā, pietīmekļotajā zālienā. Šellija palika uz vietas, maigi plikšķināja sava kumeļa kaklu, mierināja viņu, mācīja stāvēt rāmi un pacietīgi gaidīt, kaut arī visapkārt kūsāja strauja rosība.

— Skaidrs, ka šogad te būs lapsu, ka biezs, — Šellija dzirdēja Deš-Smaita zirgkopi īru Konnoru sakām Baforda staļļupuisim Rojam. — Viņpavasar tām bija lieli metieni.

— Mūsu tiesā arī nav mazums, — Rojs atteica. Viņš bija plāns kā dēlis, nošļauktiem pleciem un jāja ar augstāk savilktiem kāpšļiem. — Viņdien man nācās vienu nošaut. No pelēkajām. Bija ieklīdusi vaislas ķēvju ganībās. Likās, ka bij ar trakumsērgu.

— Pelēkās nav ko žēlot, — Konnors nevērīgi piebilda. — Cita lieta ar rudo — tā būtu skāde.

Šai brīdī parādījās lapsu jaunulis, kas laikam bija slēpies aiz akmeņu grēdas. Saules apmirdzēts, tas apstājies mirkli mulsi vēroja savus vajātājus. Rīta saules stari dzirkstīja krāšņajā rudajā kažokā. Tad, pasitis kuplo asti uz augšu, ka baltais astesgals nospīdēja vien, lapsēns aizjoza pa ieleju.

Jaunais piķieris pavicināja cepuri un uzsauca: — Aijāāā!

Tanī pašā mirklī Vecais medībzinis palaida spalgo dumpinieku brēcienu, kas skaļi atbalsojās pakalnos. — Skrieniet, mani mīļie, skaistie! Ķeriet, plēsiet!

Suņi tūdaļ bija klāt visi kā viens, to rejas saplūda ellišķīgā korī, kad pie zemes piegrūstie purni saoda lapsas smaku.

— Aiz-iet! — dedzīgi uzsauca medībzinis, plaši pavēzē-dams roku virzienā, kādā jāskrien.

Saule nu jau bija augstu debesīs, nožāvējusi rasu un sarāvusi tīmekļu lakatiņus. Priekšā pletās atklātas āres, kurās iezīmējās pelēki akmens žogi.

Starp zirga saslietajām, smailajām, satraukumā trīsošajām ausīm pavērās plašais medību lauks. Zaļajā zālē joņoja melnbaltie medību suņi, Vecais medībzinis, sirmja mugurā sēdēdams, tos nemitīgi pucināja. Tad piejāja Fekss.

Domas pārtrūka. Laiks apstājās. Šis bija Šellijas gaidītais brīdis, kad visi kaleidoskopa stikliņi sakrita vienuviet, kad vairs nebija ne pagātnes, ne nākotnes, bija vienīgi pašreizējais mirklis. Un līdz sāpēm skaudrs skaistums, tuvības, kopības sajūta ar visu, kas apkārt, ar visu, kā daļa ir arī viņa pati.

No pakalna lejup vēlās mednieku kopa. Teitīna uz sava kastaņbērā ar skaisto garo soli, turoties medībmeistaram cieši uz pēdām, misis Dinvidija uz augstkājainā rumaka, Polopīts, kājas no segliem tālu uz priekšu izstiepis, katrā solī bez žēlastības ar visu svaru gāzdamies zirgam uz nierēm; turpat blakus augstkājaina zirga mugurā elegantā sēžā auļoja Ričards Doils ar kucēniem garā pavadā.

Lapsas jaunulis, izdzirdis aiz muguras neganto traci, aši paraudzījās atpakaļ un diedza prom vēl ātrāk. Uzlēcis uz viena no mūra žogiem, tas apstājās un, šķiet, mazliet paprātoja, kādā virzienā laisties tālāk. Tad nolēca un ātri vien pazuda, kad tā košais kažoks krāsā saplūda ar krūmu brikšņiem.

Redzot, kā vecākie zirgi attālinās, Mūžam Modrais arvien stiprāk satraucās. Šellija juta zirga trauksmainos sirdspukstus pie sava ceļgala. Zirga satraukums pielipa arī viņai.

— Labi! — viņa uzsauca, atlaizdama pavadu vaļīgāk. — Laižam arī mēs!

Zirgs tūdaļ metās auļos, stingri apņēmies panākt pārējos. Tikai ar pūlēm Šellija viņu sagatavoja lēcienam. Kumeļš pārlidoja vismaz pēdas tiesu augstāk par mūri. — Kāds tu esi varens lēcējs! — Šellija čukstus līksmi izdvesa. Aizmirsusi pirmējo apņemšanos aizjāt kumeļu lēnām pāri uzkalnam un neļaut tam piedalīties kopējā skrējienā, viņa tagad palaida to pilnos auļos pāri plašajai pļavai.

Pa gabalu viņa redzēja joņojam suņu baru vienotā kopā, jaunie riešanā sacentās ar vecākajiem ciltsbrāļiem, visus vadīja nemaldīgs instinkts. Kad zirga soļi kļuva garāki un tas ņēma šķērsli pēc šķēršļa, Šellijai likās, ka viņu uz priekšu nes varens tīra prieka vilnis. Palaižot sirdi jau pār vienu vai diviem šķēršļiem uz priekšu, turoties zirga mugurā bez piepūles, viņai likās, ka saule, vējš un visums saplūst vienā kopumā, aizdedzina viņas jutekļus, līdz pilnīgi izzūd apziņa par sevi kā par atsevišķu būtni.

— Tie abi gan varen saderas, — vērodams sacīja Kon-nors. — Viņas sirds un tā zirga sirds ir viena.

Un viņi jāja tālāk pa klusi šalcošo garo zāli, kur vietvietām ziedēja zilu puķu puduri, brida pāri strautiem, rausās augšup stāvos krastos, Mūžam Modrā gurnos ņirbēja muskuļi.

Vebsteru meža daļā kizilu krūmu lapas bija koši nosarkušas un tikpat sarkanas bija arī ogas.

Aiz Vebsteru zemes lapsēns apmeta cilpu un šāvās projām tieši uz Masterkorneru. Kamēr neskaitāmie radinieki un mazbērni stāvēja sapulcējušies zem firziķu koka un vēroja medniekus, Šellija palaida zirgu pār zemo žogu, kas apkļāva Melusīnes pagalmu, un devās tālāk pa zālienu un garām dīķim, kur ciema bērni vasarā peldējās.

— Re, kur aizjāj mis Šellija! — bērni sauca, kad viņa auļos laida garām. — Labdien, mis Šellij!

Šellija, vienu roku no pavadas atlaidusi, pamāja tiem pretī. Bērni aizrautīgi noskatījās mednieku kavalkādē.

Mednieki nevērīgi brāzās uz priekšu pa sprunguļceļu, kas aizlocījās pa vidu Masterkorneras nožēlojamām būdelēm. Bērni, vistas un suņi paspruka kur kurais. Trijkājains šunelis paglābās, uzklumburodams uz Smitu ietrunējušā, pussabru-kušā lieveņa un sāka neganti apriet elegantos jātniekus, kas auļoja garām, nepalūkojoties ne pa kreisi, ne pa labi, tikai zirgu tikpat nevērīgie pakavi sacēla un atstāja gaisā putekļu virpuļus.

Aiz mācītāja Janga skolas suņi iekūlās Masterkorneras izgāztuvē, kas veido sirreālistisku grēdu no sarūsējušiem, sadauzītiem automobiļiem, skārdenēm, tukšiem stikla traukiem un citādiem krāmiem, un tur apmaldījās.

Vecais medībzinis ar medībraga signālu sasauca suņus pie sevis un pāri ceļam devās uz Silverhilu. Rojs atvēra vārtus pie lopu aizsprosta un izlaida jātniekus cauri. Visi sajāja ceļmalas ganībās.

Kozija Rozija pajāja savu putās saskrieto sacīkšu zirgu malā drošībā. Merrijas Blekas ponijs grasījās plūkt zāli un ēst.

— Dieva dēļ, Merrij, neļauj viņam liekt galvu pie zemes! — Milisenta nokomandēja. Nepieradusi jāt sāniski, viņa izskatījās saspringta un nomākta. Tomēr kaut kā viņai bija izdevies izturēt straujo jājienu un neizkrist no jātnieku ierindas.

— Es nevaru! — meitene atsaucās, izmisīgi stīvēdama pavadu, kad ponijs neatlaidīgi lieca galvu lejup, uzvilkdams mazo jātnieci sev gandrīz uz kakla.

— Vari gan. Velc stingrāk!

Merrija nevarīgi raustīja pavadu. — Nevaru! — viņa gaudās. Tad pēkšņi elsodama iešņukstējās un saguma uz ponija kakla, noslēpdama sejiņu zirga krēpēs.

Milisenta pievērsās Debijai Derbišīrai. —Tie-iešām, dažkārt es patiesi nezinu, vai ir vērts tā nopūlēties, lai viņai iemācītu jāt. — Izgramstījusies pa bikšu kabatu, viņa izvilka cigareti un šķiltavas. — Nolādēts — benzīns izbeidzies.

— Fekss lūdza, lai neviens nesmēķējot, — Debija atgādināja.

— Die’s žēlīgais! — Milisenta kareivīgi atsaucās. — Man riebīgi ellišķīgi sāp potīte. Vai tu tiešām iedomājies, ka es visu rītu nodzīvošu bez vienas vienīgas cigaretes?

Šellija piejāja pie šņukstošās meitenītes. — Neraudi, Merrij. Rīt būs tikšanās Ponijklubā. Tur mums ies ļoti jautri.

Milisenta pa to laiku bija aizkūpinājusi cigareti, dusmas līdz ar to iztērējušās. — Viņai nekas nekait, Šellij. Tikai jāiemācās savaldīties.

— Daži no mums to neiemācās visu mūžu, — Šellija asi atcirta. — Nebija nekādas vajadzības viņu tā sabiedēt.

Milisentas acis draudīgi samiedzās. Lēnītēm viņa izņēma cigareti no mutes. — Vai zini, būtu laiks tev painteresēties pašai par savām darīšanām. Tiklab tev, kā tavam vīram.

— Ja viņai tik traki sāp potīte, kālab viņa nebrauc uz mājām un neliekas gultā? — Beba Brūsa apvaicājās Feksam.

— Vecais dzelzspuika? — Medību pārzinis paraudzījās uz Milisentas pusi. — Ja tu man jautā, kas Milisentai īstenībā vajadzīgs...

— Es nejautāju, — Beba atteica.

Šim rītam nebija lemts palikt bez «atsevišķiem gadījumiem», kā mēdz rakstīt grāmatās un žurnālos par sportu. Kamēr suņi neatņemdamies ostīja zemi, pūlēdamies no jauna atrast lapsas smaku, Šligmeni devās uz priekšu. Pateicoties Stauntona labajai apkārtnes pazīšanai un visu vārtu atrašanās vietu pārzināšanai, viņš bija tiem palīdzējis noturēties kopā ar medniekiem.

Taču tad suņi pēkšņi no jauna tika uz pēdām, un visa jātnieku rinda traucās uz Silverhilu. Ogija Šligmena bēris sāka aulekšot, gandrīz izmezdams jātnieku no segliem. Keitijas ķēve nolēma neparko nešķirties no sava staļļa biedra un drāzās tam pakaļ.

— Turieties rindā! — Fekss brēca pilnā kaklā. — Nesabradājiet suņus!

Ogijs turējās visiem spēkiem, lai nenokristu, un nespēja atbildēt. Viņa masīvajam bērim ne prātā nenāca apstāties, pirms nebija padrāzies visiem citiem zirgiem garām. Ogijs, ģīmī tikpat sarkans kā viņa mednieka mundieris, aizzibēja garām, tuvodamies suņu bara viducim.

Keitijas ķēve lēkšoja bērim pa pēdām. Cepure Keitijai pa ceļam nokritusi, gaišie mati atrisuši. Šausmās brēkdama, viņa bija pieplakusi pie auļojošā zirga kakla.

— Apturi to dullo govi! — Fekss uzsauca Vecajam medībzinim.

Vecais medībzinis, kas neparko neatzinās, ka pēdējā gada laikā kļuvis jau gandrīz kurls, pārziņa saucienu nesadzirdēja. Taču Jaunais piķieris to dzirdēja. Apsviedis savu zirgu apkārt, viņš aulekšoja projām no laukmales, kur pirmoreiz medībās palaists kucēns kaismīgi dzenāja kizila cerā pamanītu trusi.

Nespēdams panākt Ogija zirgu, piķieris izstiepa roku, lai sagrābtu Keitijas pavadu. Ķēve viņu pamanīja, saslējās pakaļkājās un nosvieda Keitiju zemē. Jaunais piķieris apturēja zirgu un nolēca no tā.

Suņi riedami un ņaukstēdami pārrāpās pār spraišļu šķērsli un laida pāri Bafordu ganībām.

— Ej atpakaļ un aizdzen kucēnu pie pārējiem! — Fekss pavēlēja. Jaunais piķieris vilcinājās. Tad, redzēdams tuvojamies palīgā Stauntonu, viņš no jauna sēdās zirga mugurā un jāja izpildīt medību pārziņa komandu.

Ticis līdz spraišļu šķērslim, Ogija bēris apstājās. Likās, ka tas gana noskrējies, jo nemaz nepretojās, kad Ogijs to apgrieza un jāja turp, kur zemē gulēja Keitija.

— Mammuci! — viņš iesaucās, rausdamies nost no zirga. Palaidis pavadu vaļā, viņš steidzās pie sievas.

— Uzmanieties! Zirgs palaists savā vaļā. Noķeriet jel kāds viņu ciet! — uztraukta sauca Debija DerbiŠīra.

Šellija sāka savu zirgu piebremzēt, lai varētu apstāties. Kozija Rozija gandrīz uztriecās viņai virsū. Lielās kņadas, klaigu, suņu reju līdz neprātam satrauktais sacīkšu zirgs vairs nebija valdāms. Šellija tikai uz mirkli paguva ieskatīties Ro-zijas pārbiedētajā sejā, un jau zirgs pilnos auļos to nesa uz spraišļu šķērsli. Pārējie mednieki sekoja. Tā kā bija ieradies zirgkopējs, visi jutās atbrīvoti no pienākuma apstāties. Uz nokritušo jātnieci lāgā pat nepaskatījušies, mednieki rūpējās tikai par to, ka jāsagatavojas lēcienam pār kārtējo šķērsli.

Lapsu medības nav piemērota nodarbība smalkstīgotām dvēselēm. Kritieni no zirga bija ieskaitīti spēlē kā itin dabiska sastāvdaļa. Pavasarī, lapsu atnešanās laikā, kad mednieki jāja jaunos, neapmācītos zirgos, kritieni atgadījās visai bieži.

Šelliju tomēr satrieca kompānijas pilnīgā bezjūtība. Likās, it kā šajā savādajā rītā saule sadedzinājusi visus tīmekļus un tagad skadrā spožumā apspīdētu visu, un vienlaikus aiz-traukusi arī miglojumu viņai no acīm. Uz medniekiem viņa allaž bija pilnīgi paļāvusies, aizstāvējusi un aizbildinājusi tos, runājot ar Maiku. Šodien Milisenta bija satricinājusi viņas paļāvību. Un piedevām vēl tik strauji pārsviedusies no sirsnīgas draudzības uz skaudru naidīgumu.

Mūžam Modrais izskatījās nelaimīgs par to, ka nebija drīkstējis aizlēkšot līdzi pārējiem, kas tagad pazuda aiz

Silverhilas paugura. Viņš košļāja laužņus un nepacietīgi mīņājās.

Šellija nolēca zemē un aizveda zirgu pie Stauntona un Roja, kas ari bija palicis iepakaļ, lai palīdzētu draugam. Abi staļļapuiši raidīja ilgu pilnus skatienus pakaļ baram, kas pazuda aiz paugura. —Tādiem ļaudīm kā šitā kundzene nav medībās ko meklēt, — Stauntons drūmi nomurdēja. Tas ilgi vairs pie Šligmeniem nestrādās, Šellija nodomāja, pasniegdama viņam Mūžam Modrā pavadu.

Keitija bija uzslējusies sēdus. Vīrs bija viņai atpogājis apkaklīti, tomēr īsti atjēgties viņa vēl nespēja. Vaigi notriepušies ar skropstu tušu, pierē skramba.

, Ogijs līdzjūtīgi dūdoja: — Mammucīt, maziņo, tā jau nebija tava vaina.

— Es jūtos kā vispēdīgā muļķe, — Keitija šņukstēja.

— Tas varēja notikt ar jebkuru no mums, — Šellija lūkoja viņu mierināt. — Vai esat ievainota?

— Domāju, ka man lauzts atslēgas kauls. — Keitija gribēja pagrozīt galvu un ievaidējās. — Man tik briesmīgs kauns. — Nu viņa ļāva asarām pilnu vaļu. — Biju traki pārbijusies. Visu vasaru taču trenējos ringā, pacietu, kā Storijs Džeksons uz mani kliedza. Bet es gribēju, lai tētis varētu ar mani lepoties, gribēju iemācīties.

Gaisā ierēcās lidmašīna. Pacēlusi galvu, Šellija redzēja Zegerena lidmašīnu kā sarkanu šautru kāpjam zilajās debesīs.

— Es aizjāšu līdz ceļam, sameklēšu Rūzveltu ar mašīnu.

— Jūs nokavēsiet medības, — Ogijs iebilda.

— Par to nekas, — Šellija atteica un jutās pārsteigta, kad atskārta, ka nemaz nemelo. — Modrajam šai dienai pietika izjādes.

Lielais, lempīgais vīrišķis uzlūkoja viņu pateicīgām acīm. Paņēmis savu zīda medībcepuri, viņš sāka to stutēt galvā.

. — Mister Šligmen, — Šellija ieteicās, — vai neņemsiet ļaunā, ja jums kaut ko pateikšu?

— Jaukā kundze, jūs drīkstat man teikt itin visu, ko gribat, ja vien uzrunāsiet mani par Ogiju.

— Nu tad, Ogij, — Šellija sacīja, dziļi ievilkdama elpu.

— Jūs cepuri liekat galvā ačgārni. Tam gredzentiņam jābūt aizmugurē. Jums jāiegādājas cepures sargātājs — ķēdīte ar āķīti galā. Tā jāizvelk caur gredzentiņu un tad jāiestiprina cilpā, kas ir jūsu medībsvārku apkaklē. Ja cepure jājot nokrīt no galvas, tad nevarat to pazaudēt.

— Tavu traku būšanu! — Ogijs brīnīdamies iesaucās.

— Es gudrodams nevarēju izgudrot, kādam nolūkam tas gredzentelis tur pielikts.

Beidzot Šellija sameklēja arī Rūzveltu, kas patlaban lepni demonstrēja saviem Masterkorneras draugiem rozā kadiljaku. Norīkojusi, lai viņš brauc pakaļ Šligmeniem, Šellija pati sāka jāt mājup. Pa ceļam viņa dzirdēja suņu rejas un divreiz ieraudzīja pret apvārsni arī jātnieku siluetus.

Saule nu jau bija lielā gabalā pakāpusies debesīs, rīta zeltaino maigumu izdedzinājusi baltā svelmē. Arī rīta agrumā izjustais prieks bija pazudis. Viņai ļoti negribējās ticēt, ka Milisenta un Debija, un arī visi pārējie būtu tādi, kādi tie tiešām ir. Ja viņa tam noticētu, tad brīnišķīgais zeltotais priekšstats, kas dzīvoja viņas prātā un uztverē un spožā gaismā apmirdzēja Ieleju, viņas Ieleju, izgaistu, gluži kā izgaist rīta rasa.

Fekss Templtons un Beba Brūsa patlaban vēra vaļā kādus vārtus, kas veda no fermas lauka uz ceļu.

— Hei! — Fekss uzsauca. — Kur tu pazudi? Tā tu nemaz nepaguvi piedzīvot tik labas medības, kādas reti gadās šajā gadalaikā. Suņi sadzina pēdas līdz pat alai.

— Es jūtos kā izvārīta, — sacīja Beba, bet izskatījās tikpat svaiga un nevainojami sakārtota, kā no rīta satiekoties pulcēšanās vietā.

— Es atpaliku, jo gribēju palīdzēt Keitijai Šligmenei, — Šellija paskaidroja. — Viņa bija pilnīgi pamesta likteņa ziņā.

— Neviens neuzdrošinājās, — Beba zobojās tēlotās šausmās. — Viņu zirgi nekādā ziņā nebūtu pieļāvuši pagriezties atpakaļ. Nabaga Keitija. Un bez visa tā, — viņa vēl piebilda,

— misis Dinvidija piedevām sakūra viņai tādu pirti. Man šķiet, ka tās vecās madāmas ciltsrakstos kāda kučele tomēr būs sapārojusies ar plušķi.

Šellija uzmeta runātājai ašu skatienu. Bija grūti iedomāties, ka Bebu viņa pazīst tikai kopš sestdienas vakara, kad sastapa to Zegerenu ballē. Šai brīdī viņai likās, ka pazīst Bebu labāk nekā Samantu Sjū, Milisentu un pārējās. Viņa līdzinās Teitīnai, Šellija pēkšņi nosprieda, viņai raksturīga tā pati tiešā pieeja — kā ar āmuru pa pieri — un galējs godīgums.

Fekss, kas jau sen bija iemācījies, ka šejienes mednieku sabiedrībā iespējams izdzīvot vienīgi tad, ja nenostājas kāda pusē un neļauj sevi iejaukt garos naidos, sataustīja cietāku pamatu zem kājām, iesaukdamies: — Pusdienas! — Izvilcis no kabatas banānu, viņš sāka to mizot. — Šellij! Hercogieni Ko jūs teiksiet par pusdienu azaidu?

— Mīļo puikiņ, — Beba atsaucās, — tu laikam joko. Es tev jau no paša rīta sacīju, ka man vienos jābūt Vašingtonā, un es droši vien drausmīgi nokavēšos. Mums vajadzētu rikšot tālāk.

— Es taču tev piedāvāju tikai nokosties no mana banāna.

— Mīļo puikiņ, — Beba iesmējās savu mazliet piesmakušo smieklu. — Kālab neteici tūliņ? Mīļumiņ, — viņa, smieklus neapraudama, turpināja, — dod gan nokosties kumosiņu no tā gardā banāna.

Nu visi trīs sirsnīgi pasmējās, un to brītiņu, pirms Fekss un Beba nogriezās pa ceļu, kas veda uz Tempitonu, viņi īsi pārsprieda pagājušo nakti un parunājās par saviem zirgiem, Mednieku biedrību un to, cik gauži vajadzīgs lietus. Tie bija trīs cilvēki, kas jāja mājup no medībām, un būtu gandrīz neiespējami iedomāties, ka jel vienu no viņiem dzīvē nomāktu kaut mazākās rūpes.

— Paliec sveika! — viņi uzsauca Šellijai. — Uz drīzu saredzēšanos!

Šellija viņiem pamāja un tālāk aizjāja viena.

Kad viņa sasniedza savu stalli, bija jau gandrīz pusdienlaiks. Pieteikusi, lai kārtīgi noberž kumeļu un palaiž laukā pārējos zirgus, ko vēlāk vajadzēs izjādīt, viņa nodeva Mūžam Modro Virdžīniasitijam tieši rokā.

Kad viņa sasniedza ceļa apgrieziena loku pie ieejas, lielās ārdurvis atsprāga vaļā, Lenss un labradors jūsmīgi metās viņai klāt. Iznāca arī Kems un Maiks.

— Es tētim palīdzēju, — Kems lepni pavēstīja. Ģīmītis viņam bija švīkains, džīnu bikšeles apskretušas ar dubļiem. — Tētiņš ar manīm stiepa malku ugunskuram.

— Mēs ar tētiņu strādājām, — Šellija gluži automātiski pārlaboja dēla runas stilu. Tad pacēla puišeli rokās un apmīļoja.. — Vai brokastis paēdi?

Kems palocīja galvu. — Un vai tu redzēji lielu, rudu lapsu?

Šellija, mirkli vilcinājusies, atteica: — Nē, redzēju mazu, rudu lapšeli. Lapsēnu.

— Aha, — Kems zinoši noteica, — mazu nieka lapšeli. Un tā skrēja un skrēja, un neapstājās.

— Jā, — Šellija piekrita. — Tā skrēja un skrēja, un neapstājās.

— Pagriezīšu tevi mazliet uz citu pusi, — Maiks ieteicās, šķietamā izmisumā pagrozīdams galvu. — Vai tu zini arī, cik pašreiz pulkstenis?

— Piedošanu, — Šellija attrauca, un viņai sāka mākties virsū smags noskaņojums. — Nekādi nevarēju drīzāk atgriezties.

— Nevarēji? Kā tu to izproti — nevarēji? — Maiks dziļi ievilka elpu. — Es aizvien vairāk sāku saprast, ka tev milzīgi patīk staigāt pa tādām viesībām kā, piemēram, viņnakt... — Viņš pieklusa un beigās tikai noteica: — Manā atvilktnē nebija neviena tīra krekla.

Šellija juta, ka rīta gaišais, spodrais spogulis saplaisā arvien vairāk. — Ak, man bija prātā tos visus salikt mazgājamā mašīnā... pirms aizjāju medībās.

— Žāvējamā mašīnā es vienu atradu.

— Tētuks pats to kreklu izgludināja, — piebilda Kems.

— Tu tiešām to izdarīji? — Šellija izbrīnā vaicāja. — Ai Maik, — tu aizvien no jauna mani ar kaut ko pārsteidz.

— Un, ja tu uzzinātu itin visu, ko es māku, tu dzīvotu vienos pārsteigumos. — Viņš draiski pasmaidīja, un Šellija pēkšņi jutās ļoti atvieglota.

— Tu esi vissliktākā veļas mazgātāja pasaulē, bet tik un tā — es tevi mīlu.

Šellija viņam uzsmaidīja. — Tūliņ ķeršos klāt un sataisīšu pusdienām sautējumu. Lūdzams, pacenties tikt laikus mājās.

Kems stāvēja, nolūkodamies uz abiem vecākiem. Sapratis, ka viņa pasaule atkal ir kārtībā, viņš satvēra māti pie rokas. — Nāc nu, mammīt, tu apsolīji paņemt mani līdzi pie Rob-Roba.

— Tas man pavisam bija piemirsies. — Redzot, ka dēlēna gaidpilnajai sejiņai pārstiepjas pāri vilšanās ēna, viņa noteica: — Labi,' tiklīdz būšu tikusi te ar darāmo galā.

Astotā nodaļa

Šellija pabaroja suņus, zelta zivtiņas un bruņrupučus, Kems parūpējās par mazo, raibo vistiņu un tās cāļu saimi, tad pabēra barību arī pārējām vistām. Viņš bija gauži satriekts, uzzinājis, ka naktī ielauzušās lapsas vai jenots un aizstiepušas divas perētājvistas. Pēc tam, kamēr viņš braukāja ar trīsriteni šurp un turp no virtuves uz veļasmāju, Šellija no vistu gaļas, sēņu pārpalikumiem un artišokiem sagatavoja sautējumu pusdienu maltītei un uzlika kastroli uz uguns, tad sabāza netīro veļu mazgājamā mašīnā un prātā saskaitīja visu, kas jānopērk universālveikalā — kafija, milti, cepumi un limonāde Ponij-kluba saieta dalībniekiem rīt pēcpusdienā. Tad vēl gaļa, dārzeņi...

Lielā mašīna iekustējās visai negribīgi. Tā bija viņiem kalpojusi jau Ņujorkā un sen vairs nebija uzskatāma par jaunu braucamo. Cita vāģa tomēr nebija, jo džipu Maiks izmantoja savas avīzes ekspedīcijas braucieniem.

Pie izbrauktuves viņai nācās pilnīgi apstāties. Tie krūmi patiesi jāapcērp, viņa nodomāja, snaikstot kaklu, lai redzētu, vai netuvojas kāda mašīna. Kopš ceļš nobruģēts, mašīnas brāzās pāri pakalnam nepieļaujamā ātrumā. Uz priekšu paliekusies, viņa redzēja, ka ceļš brīvs.

Dakteris Veterss, nu jau krietni iekāpis piecdesmitos, bija visīstākais lauku ārsta prototips — parupjš un atklāts. Reiz, pieņēmis naktī dzemdības lauku mājās, dakteris savā pikapā tika aizpeldināts, kad Bufalo strauts pavasara palos bija negaidot strauji pārplūdis. Krastā nabadziņš ticis tikai krietnu gabalu lejāk pa straumi, kad, paķēris katliņcepuri, kas visu laiku peldējusi līdzi, dubļiem un dūņām apķepis, izkāpis no ūdens. Kopš tā laika viņam uzradusies iesauka Dubļu Veterss.

Viņš bija ir lapsu mednieks, ir polo spēlētājs. Daži pacienti apgalvoja, ka polo un medības nodarbinot viņa prātus vairāk nekā iesnas vai sarkomas. Paklīda viens nostāsts par cienījamo R. Rāzerfordu Dinvidiju, kas ieradies pie daktera Vetersa sakarā ar aizcietējumu krūtīs. Dakteris pavēlējis vecīgajam lapsu medniekam nekavējoties gulties slimnīcā.

— Šodien es nekādā gadījumā nevaru, — noelsies R. Rāzerfords. — Man jānokārto dažas lietas. Varbūt rīt.

— Rīt es nevaru jūs uzņemt, — Dubļu Veterss stingri noteicis. — Rīt ir medību sezonas atklāšana.

Daktera Vetersa māja un ambulance, saukta Pilhila, atradās sānielā. Tā bija veca mūra ēka ar plašām, glicīnijām apaugušām lievenēm, uz kurām stāvēja drebelīgs šūpuļkrēsls. Pīlāri bija nokvēpuši, sen nekrāsoti, un Kārlina, daktera saimniecības vadītāja, labu laiku nebija aizslaucījusi nobirušās lapas no kājceliņa un lievenēm.

Šellija un Kems iegāja uzgaidāmajā telpā, kas bija stāvgrūdām pilna ar gaidītājiem — lauku sievām un to bērniem, kā arī fermu strādniekiem. Gatavais posts, Šellija nodomāja. Vienmēr iznāca tik ilgi gaidīt, ka līdz tam brīdim, kad beidzot pienāca kārta ieiet vissvētākajā vietā, gandrīz jau bija aizmirsies nāciena iemesls. Virdžīniasitijs reiz tā bija nosēdējis uzgaidāmajā telpā visu dienu, un, kad pēdīgi būtu ticis klāt, dakteri piepeši izsauca neatliekamā vajadzībā un tas aizdrāzās, atpakaļ neatskatījies. Mājās atgriezies, Virdžīniasitijs bija sacījis Šellijai, ka nogaidījies tik ilgi, līdz kaite pārgājusi pati no sevis.

Kad Šellija un Kems pēc stundu ilgas gaidīšanas tomēr tika ārsta kabinetā, dakteris Veterss bez ievada tūdaļ noprasīja: — Kā šodien gāja medībās? — Apsēdies savā grozāmajā krēslā pie krautin apkrautā vecmodīgā rakstāmgalda ar nori-tināmām žalūzijām, viņš noraudzījās abos caur biezajiem briļļu stikliem, briļļu ietvars bija nostiprināts ar leikoplasta lenti. — Gaužām jauks rīts, man ari būtu gribējies būt kopā ar jums. Cik žēl, ka Keitija Šligmena salauza atslēgas kaulu. Nupat pabeidzu viņu ieģipsēt. Kozija Rozija Deš-Smaita bija iegriezusies un palūdza tetānusa poti, jo viņai sakosta roka. Es pavaicāju, kas viņu sakodis, un viņa teica, ka Milisenta Bleķa. — Viņš pagrozīja galvu. — Dieva vārds, Šellij, dažkārt nudien nespēju izprātot, kādu žurgu ļaudis te Ielejā dzer, kas viņiem liek darīt visu to, ko tie dara. — Viņš ielaida visus desmit pirkstus biezajos tēraudpelēkajos matos. — Nu, jaunekli, vai esi gatavs saņemt špricīti?

Kems ļoti vīrišķīgi pavilka piedurkni uz augšu, atbrīvodams delmu. — Bet vai es kociņkonfekti dabūšu? — viņš jautāja, noraudzīdamies uz stikla trauku, kas stāvēja uz daktera rakstāmgalda. — Ja būšu labs puika?

Dakteris pasmaidīja. — Tu tiešām esi labs puika. Kociņkonfekti tu noteikti dabūsi. — Tad viņš jautāja Šellijai: —Kā tagad ir ar viņa astmu?

— Kā kuro dienu. Pēdējā laikā viņam ir pavisam labi.

— Man ļoti gribētos dot jums skaidru, saprotamu atbildi, — ārsts sacīja. — Mēs, protams, varam turpināt testus un censties noskaidrot Kema alerģijas cēloņus. Bet pēc savas saprašanas varu teikt, ka tā būtu veltīga laika un naudas tērēšana. — Viņš paraustīja plecus. — Pie vainas varētu būt viss — tiklab parastie putekļi mājā, kā arī zirgi. Labāk turpināsim iešļircinājumus un cerēsim, ka, zēnam pieaugot, kaite pāries pati no sevis. ,

— Vai tagad viņš drīkstēs jāt? — Šellija jautāja, domādama par Ponijkluba saietu.

— Nogaidiet, līdz sāksies lieti. Tad gaisā būs mazāk putekļu un ziedputekšņu. — Iebāzis roku stikla traukā, ārsts izvilka no tā zaļu kociņkonfekti. — Sūkā vesels, jaunekli. — Viņš pasniedza Kemam konfekti. — Un atbrauc drīz atkal pie manis.

— Starp citu, Šellij, — viņš teica, pavēris durvis, lai tos izvadītu, — neaizmirstiet trakumsērgu. Pieskatiet Kemu, ja ejat uz mežu. Nebūtu labi, ja viņam būtu nepieciešamas Pastēra potes.

— Esmu dzirdējusi, ka to visvairāk izplatot nešķīstās pelēkās lapsas. — Mirkli vilcinājusies, viņa piebilda: — Jūs taču visā nopietnībā neticat, ka lapsu mednieki liegušies pieļaut epidēmijas radikālu apkarošanu?

— Mīļo meitenīt, rudās vai pelēkās lapsas, suņi, kaķi, jenoti... trakumsērga tos nešķiro. Ja migas un alas ir inficētas, tās jāuzspridzina. Viņnedēļ man bija jau trīs cietušie. Bet Kemam var būt alerģija pret šo vakcīnu. Tālab iesaku būt uzmanīgai.

Šellija strauji ievilka elpu. — Labi, bet... — turpinājums pagaisa. Ārsta prāts jau kavējās pie nākamā pacienta.

— Vai tagad varam braukt pie Rob-Roba? — Kems pieķērās mātei pie rokas.

— Labi, bet tikai uz īsu brīdi. Man drīz jātiek mājās, jāsarūpē pusdienas un jāizgludina tev skolasdrēbes. Trešdien sākas skola.

— Un Budam drīz būs dzimšanas diena, — Kems cerīgi ieteicās. — Pagājušogad viņam bija leļļu teātris.

Viņi izbrauca uz Ielejas ceļa, un Kems turpināja stāstīt par pērnajām viesībām. Būdas dzimšanas diena iekrita pavisam drīz pēc mācību sākuma pirmskolā. Tas bija ļoti ievērojams notikums. Šellija atcerējās, ka dzirdējusi Samantu Sjū runājam par cerībām šāgada svinībām nolīgt televīzijā redzēto klaunu. — Mums būs izjādes ar ponijiem, viss notiks cirka izrādes noskaņā, — bija teikusi Samanta Sjū.

— Varbūt, ka pastkastītē jau iemests ielūgums. — Šellija ielūkojās dēla satrauktajā vaigā, kur bija lasāma gaidāmo prieku nojausma, un viņu pēkšņi sažņaudza saltas bailes.

Viņa dziļi ievilka elpu. Lauki abās ceļa pusēs smaržoja pēc tikko nopļautā atāla siena, kas gulēja, kur kritis. Gaiss smaržoja kā daždien agrā rudenī. Viņa juta uzplūstam laimīgu labsajūtu. Pastiepusi roku, viņa noglāstīja Kemam galvu. — Drīz būsim pie Dženijiem, tu varēsi kādu brīdi paspēlēties kopā ar Rob-Robu.

Maiks neslēpa, ka Tnida un Hants Dženiji ir vienīgie cilvēki Ielejā, pie kuriem viņš jūtas patiesi kā mājās. Sūri pūlēdamies, paša spēkiem vien Hants apstrādāja savus simt akrus Silverhilas kaimiņos, audzēja vistas, Velsas ponijus, ko viņa dēli Sems un Bilijs izstādīja vietējās zirgu skatēs, nodarbojās ar nekustamu īpašumu tirdzniecību, bez tam viņam piederējka Kovertsaidas viesnīckrogs. Par nabadzīgu, lai piederētu lapsu mednieku saimei, par lepnu, lai paciestu jelkādu aizbildniecību, Dženiji turējās nomaļus, ļoti rūpējās par bērnu audzināšanu, labi kopa visus savus mājdzīvniekus, dzīvoja mīlestības piesildītā un piestarotā mājā, kur valdīja jauks haoss un nekad netrūka materiālu rūpju un morālu satraukumu.

Hants bija liela auguma, plecīgs, gausu valodu, skarbu, visu vēju ārdētu vaigu un laipnām pelēkām acīm. Tnida turpretī bija sīka auguma, melnīgsnēja un talantīga — viņas īsstāsti bija atkārtoti publicēti vairākās antoloģijās, un tiem netrūka ne dzirkstoša humora, ne stingri izturētas morālās līnijas.

Ielejas bagātie un varenie Dženijus nīstin nīda. Galvenokārt tāpēc, ka Hants bija caurcaurēm Dienvidu cilvēks, pagātnes palieciņš, kas vēl nebija iznīcināts. Viņš dzīvoja uz savas zemes, savā Ielejā, un pavisam dīvainā kārtā pēcākie ienācēji, no ārpuses klāt pienākušie, ar nepatiku vērsās pret faktu, ka Hants bija spējis un pratis saglabāt neatkarību.

Pirmās nesaskaņas radās sakarā ar Ielejas braucamceļa nobruģēšanu. Ziemā un agrīnā pavasarī ceļš pārvērtās par neizbrienamu un neizbraucamu mālu un dubļu dumbrāju. Hants sāka klapatāties pavalsts iestādēs, pūlēdamies panākt ceļam cietu segumu. Kaimiņi tam stingri pretojās. Viņi tur trenēja zirgus, un, jo dumbraināks vērtās ceļš, jo drošāk varēja cerēt, ka tas atbaidīs tūristus un vispārēju satiksmes attīstību. Rīkodamies pret kaimiņu gribu un turpinādams pārliecināt Ričmondu par nepieciešamību ceļu salabot, Hants par ienaidniekiem ieguva visus lapsu medniekus.

Ceļš nebija vienīgais strīda ābols, kaimiņi uzbruka Dže-nijiem arī no citām pusēm, taču Dženiji nelikās to visu ne dzirdam, ne redzam. Nebija, piemēram, tiesa, ka Hants noslēdzis pieeju savam zemesgabalam pēc tam, kad kāds bija pametis vārtus vaļā un Sema poniju ķēvīte izgājusi uz ceļa, kur tai uztriecās mašīna un to vajadzēja nošaut. Hants nebija teicis ne vārda vairāk kā vien to, ka medniekiem nevajadzētu izturēties tik nevērīgi pret citu ļaužu īpašumu un, ja arī turpmāk kāds no viņa lopiem būšot izlaists ārā, tad gan viņš apjozīšot savu īpašumu ar dzeloņstieplēm un noslēgšot vārtus. Tāpat taisnība nebija arī valodām, ka Tnida esot nūdiste. Tādas runas paklīda pēc tam, kad Milisenta reiz bija aizgājusi pakaļ savai Merrijai, kas todien rotaļājās kopā ar Rob-Robu. Milisenta esot redzējusi Tnidu pilnīgi mierīgi nākam pa iebraucamo ceļu ar cepuri galvā, augstpapēžu kurpēs, baltiem cimdiem rokā, bet vairāk ne diega galiņa mugurā.

Vēlāk noskaidrojās, ka Tnida bija aizbraukusi uz Vašingtonu tikties ar kāda žurnāla redaktoru. Atgriezusies mājās nokarsusi un nosvīdusi, viņa bija nospriedusi, ka jāizpeldas dīķī. Kamēr viņa peldēja, Hants, garām iedams, ieraudzījis un savācis viņas drēbes, atstādams vienīgi cepuri, cimdus un kurpes. Tnida savukārt, izlikdamās, ka drēbju trūkumu nav pamanījusi, mierīgi soļojusi pa piebraucamo ceļu uz mājām.

— Pat-iešām! — Milisenta bija iesaukusies, atstāstīdama šo teiksmu medību laikā. — Viņa soļoja pa pašu ceļa vidu — ne tik, cik adatas dūriena mugurā. Pa to ceļu tak jebkurš varēja viņai nākt pretī.

Kopš iepazīšanās dienas Šellijas cieņa un apbrīns pret Tnidu auga augumā. Lai gan aktīvā āra dzīve neatstāja Šellijai daudz brīva laika lasīšanai vai gleznošanai, viņa ļoti augstu vērtēja īnidas rakstnieces talantu un drosmi dzīvot tieši tā, kā pašai šķita pareizi. Līdztekus četru bērnu audzināšanai Tnida it kā bez piepūles vadīja saimniecību, strādāja dārzā, konservēja un marinēja, turklāt izlasīja katru grāmatu un žurnālu, ko vien dabūja rokā. Kaut kādā brīnumainā kārtā viņa pat atlicināja laiku rakstīšanai. Viņas visraksturīgākā īpašība bija dziļš iekšējs miers un izlīdzināta skaidrība. Reiz Šellija piedāvājās savākt pie sevis un pieskatīt bērnus, lai Tnida ar Hantu

varētu kaut kur aizbraukt un divatā pavadīt nedēļas nogali.

Tnida izbrīnā bija uz viņu palūkojusies. — Kālab lai mēs vēlētos kaut kur aizbraukt? Mums ir viss, ko sirds kāro, tepat uz vietas.

Kaut ari Dženiji pastāvīgi bija aizņemti, tomēr tiekoties radās iespaids, ka viņiem ir neizmērojami daudz brīva laika, ko ziedot draugiem. Kamēr Kems ar Rob-Robu pagalmā rotaļājās, Tnida salaboja kādu bojājumu pie mēbelēm, adīja, vārīja ēdienu vai klabināja savu mūžseno rakstāmmašīnu. Hants, ja patlaban nenoņēmās ar lauku darbiem, tīrīja vistu kūti vai sēja minerālmēslus tīrumos un uzraudzīja zēnus, kas trenēja ponijus.

Dažkārt Šellija un Maiks piebiedrojās pie Dženiju vienkāršo vakariņu galda. Kad bērni pēc ēšanas līksmi izskrēja ārā un pazuda maigajā Virdžīnijas nakts tumsā, Šellija no jauna izjuta brīnišķīgo ticību un uzticēšanos Ielejai. Dženiji izstaroja patiesu spožumu, prieku, kas lika mīlēt dzīvi un vienam otru un vienlaikus noberza spodrus un atjaunoja visus, kas bija viņu tuvumā.

Lauku ceļš, kas kalpoja arī par piebraucamo ceļu pie mājas, veda gar līkloču upīti. Augstu virs galvas liecās koku galotnes, caur kuru lapotni lauzās saules zelts līdz pat cieti noblietētajam māla ceļam, kas saulē vizmoja maigi sārtens.

Tālāk aiz strauta pletās zaļas pļavas, kur ganījās poniji, bet ģimene vāca kopā pēdējo atāla pļāvumu.

Piebraukusi mašīnu ceļmalā, Šellija to apturēja. Kad motors apklusa, pāri pļavai atskanēja Hanta rīkojumi un priecīgi smiekli. Staipekņi vijās augšup gar apsūbējušo akmens žogu, kas apjoza pļavu, un no apkārtējām tālākajām pļavām, kur ganījās Baforda govis, liegi džinkstēja zvārgulīši.

Kems nekavējās pārrausties pār žogu un skriet pie siena vācējiem. Šellija viņam sekoja. Viņiem vēl palaimējies, ka vispār lielajā sausumā zāle paaugusi tā, lai būtu ko nopļaut un savākt, Šellija nodomāja. Galvu pacēlusi, viņa paraudzījās debesīs. Neviena paša mākonīša. Ja drīz nesāksies lietavas, panīks lielu lielie zemes gabali.

Pie traktora stūres sēdēja Laida, ģērbusies zilās džīnās un rūtainā kreklā. Galvā salmu cepure platām malām. Hants ar vecāko zēnu palīdzību saņēma saveltās ķīpas un cēla kravas ratos. Mazākie puišeļi tupēja uz ķīpu piramīdas un sniedza Kemam pretī rokas, lai arī tas tiek augšā.

— Un sēdi rāms — blakus Rob-Robam, — Hants piekodināja. — Labi, — viņš pamāja īnidai. — Atiet!

— Es palīdzēšu, — Šellija pieteicās.

— Nebūs vajadzības, — Hants, plati pasmaidīdams, attrauca. Noņēmis jau krietni ielauzīto salmenīcu, viņš noslaucīja seju rūtainā mutautā, tad uzlika cepuri atpakaļ galvā. — Man ir pirmšķirīga komanda.

— Ej vien taisni uz māju, — Inida mudināja. — Šis ir pēdējais gabals. Gribējām tikt ar to galā, kamēr puikām vēl brīvdienas.

Šellija sāka iet uz mājas pusi, bet tad pārlēma citādi. Darba trokšņiem — traktora pukšķēšanai, ķīpu vēlēja rūkoņai, kad tas no izklaidus guļošā siena izveidoja stingras sasietas ķīpas — pievienojās vārnu klaigas augļudārza ābelēs. Darba troksnis un bērnu gaišās, priecīgās balsis. Atmiņas par nogurumu un sāpošajiem locekļiem pēc darba siena laikā tajās dienās, kad ferma un zeme vēl nebija izpārdota. Tas viss no jauna modās Šellijai prātā, kad viņa pagriezās un sāka iet blakus kravas ratiem, kas lēnām virzījās uz priekšu. Hants un Bilijs meta ķīpas uz kravas ratiem, bet Sems ņēma tās pretī, lai nokrautu vietā. Nevarēja manīt, ka darbs tiem liktos smags, bet Šellijai, kad bija piecas ķīpas izcilājusi, spēki bija galā. Hants pēkšņi atskatījās.

— Die’s pasarg! — viņš iebrēcās. — Neiedomājies tās cilāt! Tās tev nav pa spēkam.

Šellija pati bija nolēmusi mest mieru. Sen tāds darbs nebija darīts, sāpēja gan mugura, gan rokas. Bet, kad Hants skatījās uz viņu, it kā teikdams: «Tu esi meitene, tev neklājas darīt vīru darbus», pretestība ņēma virsroku, gribējās ir viņam parādīt, ko spēj, ir pašas acīs sevi apliecināt.

;— Strādā vien, — viņa atteica, — un neraizējies par mani!

Hants neziņā paraustīja plecus un turpināja strādāt. Šel-lija arī. Ķīpas kļuva arvien smagākas.

Hants apstājās, atkal noslaucīja sviedrus, grasījās viņai kaut ko teikt, tomēr muti neatvēra. Atpūties īso brītiņu, kamēr Tnida iegrieza traktoru otrā vālā, viņš atkal ķērās pie darba. Šis garais vāls mazliet kāpa pakalnā, darbs bija krietni smagāks. Šellijai sviedri lija aumaļām, kreklablūze piemirka. Un tā nedaudz ieslīpajā pļavā vāls sekoja vālam.

Šellija vairs neatskārta laiku — vai vēl agrs vai jau vēls. Viņa strādāja nedomādama, bez apziņas līdzdalības. Sviedros mirkdama, viņa rāvās, cik spēja, un pamazām sāka mosties īsti laimīga jušana.

Un beidzot viņi patiesi tika līdz pēdējam vālam. Šellija gluži apreibusi paraudzījās apkārt. Saule jau slīdēja aiz kokiem. Pēcpusdiena drīz būs galā. Matos Šellijai bija ieķērušies siena smalkumi. Drēbes pielipušas pie miesas. Potītes siena rugāju sabakstītas un saskrāpētas. Taisni izslejoties, mugurā starp lāpstiņām šķita griežamies nazis. Un tomēr — viņai pēkšņi iešāvās prātā — es jūtos laimīga, tādā veidā, kā biju laimīga pašā rīta agrumā pirms medībām, kad jāju uz pulcēšanos.

— Kas grib izpeldēties? — Hants uzsauca.

Zēni pāris mirkļos bija norāvuši kreklus, Rob-Robs un Kems, kuriem nebija cita apģērba kā vien īsas bikšeles un sporta krekliņi, tikai noāva kurpes un metās ūdenī. Tūliņ tiem sekoja Šellija.

Kad nomira vecā Dženija kundze, Hants pārdeva lielo dzīvojamo māju Kevinam Martinām. Paturējis sev simt akru zemes, viņš vienu staļļa spārnu pārbūvēja par dzīvokli.

Apkārtnē, kur mājas un muižas sacentās apmēros un greznībā, vienkāršā celtne, kas deva pajumti ir bērniem, ir lopiņiem, izskatījās burvīgi neiederīga. To rotāja pašrocīgi sagleznotas tiroliešu figūras. Pie zedeņu vārtiem sardzē stāvēja koši zils nokrāsots karuseļa zirgs, kam trūka vienas kājas.

— Uf! — Tnida noelsās un vēdināja no džīnu kabatas izvilktu sarkanu lakatiņu, vēsinot nokarsušo, brūni iedegušo seju. —Jāpameklē kāds auksts dzeramais.

f

Šellija noraudzījās uz savām ūdenī samirkušajām, pilošajām biksēm un basajām kājām. — Es šitāda nevaru iet istabā, — viņa sacīja. — Un bez tam ir jau tik vēls. Netrūkst daudz no vakariņu laika.

— Paliec! — īnida sirsnīgi aicināja. — Es tev iedošu kādas sausas drānas. Piezvani Maikam, lai brauc tieši šurp. Man ir kūpināts šķiņķis un svaiga maize.

— Man ļoti gribētos palikt, bet mēs nevaram. — Šellija atcerējās visu, kas mājā darāms. Jāizgludina Kemam drēbītes, ko vilkt mugurā, ejot uz sākumskoliņu. Jāpiezvana Samantai Sjū. Jāpārbauda zirgi. Vakariņas. Priekšdarbi Ponijkluba sanāksmei rītdien.

— Nu ienāc vismaz uz brītiņu, — īnida aicināja.

Šellija iegāja. Virtuve un ar ēdamistabu apvienotā dzīvojamā istaba bija pārbūvētas no steliņģiem, šķērssienas izņemtas, lai izveidotu vienu lielu telpu. Pie vecajām ozolkoka sijām un arī pie sienām karājās plašā izvēlē dažādu tējas zāļu buntes, vara kastroļi un pannas, visādi saimniecības trauki, lietusmēteļi un lupatlelles. Telpas tālīnajā galā slējās no akmeņiem samūrēts kamīns, aiz virtuves atradās guļamkambari, visi ar durvīm uz gaiteni.

Gaisotnei siltumu un sirsnību piešķīra nevis pavardā sprakšķošā gaišā uguns, bet cilvēki, kas šeit dzīvoja.

— Nekārtība te tāda, ka pat ziloņmātei savu mazuli nebūtu viegli atrast, — īnida noteica. Viņa aizdzina kaķi no šūpuļkrēsla. — Hants saka, ka Šī māja esot kā izpluinīts susura midzenis.

Viņa iekūra uguni arī kamīnā. — Rudens gandrīz jau klāt. Līdzko saulīte noriet, tūdaļ kļūst nemīlīgi vēss.

Šellija apsēdās šūpuļkrēslā un noskatījās, kā īnida velk ārā no krāsns zeltainbrūnus maizes klaipiņus. Kems, pārģērbies Rob-Roba drēbēs, palīdzēja Hantam un zēniem vakara darbos. Šellijai negribējās ne loceklīti pakustināt. Tā varētu nosēdēt līdz mūža galam, ieelpojot svaigās maizes smaržu. Šeit, kur īstenība bija tikpat visu pārspējoša kā svaigās maizes smarža, viņa vairs nespēja noticēt, ka vien vēl vakar pieredzējusi viesības pie Bafordiem, bet šodien medības; pat Zegerens šķita kā sapnis — sapnis ar vieglu murga pietonējumu.

Piepeši viņa atcerējās Šligmenus. Noteikti jāpiezvana un jāpajautā, kā Keitija jūtas.

Tnida apsēdās un sāka adīt aizsāktu kapzeķi, bet Šellija izstāstīja viņai rīta notikumu.

— Tas nevar būt! — Tnida sašutusi iesaucās, kad Šellija ar stāstu bija galā. — Keitija ir viens no sirsnīgākajiem cilvēkiem, ko pazīstu. Šovasar, kad Sems bija slimnīcā ar mandeļu iekaisumu un man nebija neviena, ko atstāt pie Rob-Roba, viņa to pievāca pie sevis uz veselu nedēļu.

— Es tak tev piedāvāju...

— Zinu, ka piedāvāji, zinu. Bet tev ij tā darba netrūkst. Keitija tiešām gribēja manu puiku. Viņa apgalvoja, ka mazais Ogijs jūtoties gaužām vientuļš.

— Teic, kālab uz šejieni pārceļas tādi ļaudis kā Šligme-ni? — Šellija jautāja. — Viņi te nemaz neiederas.

Tnida uzmeta Šellijai savādu skatienu. — Es arī te neiederos, — viņa lēnām sacīja. — Nu, bet man ir Hants un viss Šitenais. Vienīgā iespēja noturēties Ielejā un neizputēt ir atšķirties, izveidot pašai savu dzīvi. — Pārbaudījusi, vai adīklī visi valdziņi pie vietas, viņa turpināja: —Jocīgi ar tevi, Šellij. Īstenībā es tevi nepazīstu. Tu esi te iederīga ar visām saknēm. Maiks ne. Un tas tevi plosa. Kāpēc tu, piemēram, nāc šurp^-pie mums?

— Varbūt tāpēc, ka jūs abi ar Hantu esat tādi cilvēki... tādi cilvēki — tādi cilvēcīgi, par kādiem Maiks saka «tie nedzīvo no maizes vien»... es nemāku izskaidrot.

— Tu baidies pazaudēt veco, — Tnida nopurpināja, it kā sarunādamās pati ar sevi. — Un baidies, ka nepratīsi atrast un sadzīvot ar jauno.

— Tas ir gluži tā kā ar rakstīšanu, — viņa turpināja. — Sākumā viss liekas gaužām vienkārši. Tu piesēdies pie tīras, baltas papīra lapas. Taču, jo ilgāk tu strādā, jo grūtāk kļūst. Un beigās tu krīti vai izmisumā. Un tev ļoti gribas visu mest pie malas, bet tu nespēj. Gluži tāpat kā ar mīlestību. Jo tikai tad tu sāc apjaust, ko tas nozīmē. Vairums cilvēku bīstas tik tālu ielaisties. Drošāk ir turēties virspusē. Tomēr instinktīvi viņi apzinās, ka kaut ko zaudē. Tas viņus padara aizdomīgus. Viņi bīstas no cilvēkiem, kas prot saredzēt kaut ko citu, kaut ko aiz... — viņa aprāvās un sāka skatīties uz adīkli, un izaicinoši sacīja:

— Es nolaidu vienu valdziņu. Skaties! — Viņa apgrieza adīkli ar kreiso pusi uz āru. — Redzi — uzreiz nelīdzens, neglīts. Šellij, tev gala beigās būs daudz norisušu valdziņu. Pienāks laiks, kad tu ieraudzīsi, ka šī ieleja ir liels laboratorijas trauks, kurā virmo milzu daudzums mikrobu. Kultūra aizgājusi neceļos. Ikviens šķiet zaudējis spēju izjust morālu sašutumu. Gaisma izdzēsta. Birmingemā sadeg cilvēki — vai kāds to piemin? Nē, tas neliecinātu par labu gaumi. Ak, zinu, ka tu neizjūti to tā kā es, bet tev vajadzētu ieklausīties, ko grib pateikt tavs vīrs. Viņš ir krietns cilvēks. Viņš tiešām zina, ka pasaulē ir pareizais un ir aplamais. Viņš zina: ja šajā valstī Konstitūcija vienus neaizstāv, tad tā neaizstāv nevienu. Tāpēc Ieleja vēršas pret viņu. Šeit cilvēki tic, ka ir viens vienīgs grēks: zaudēt Mednieku biedrību vai zaudēt statusu. Domā par gultas priekiem! Atņem kādai vīru! Dzīvo jautri! Šauj pāri visām strīpām! Tikai nestāvi mierā! Bet pamēģini izturēties pret kādu īsti cilvēciski, un, mīlīt, skaties, ka jau esi iekūlusies nepatikšanās. Esi pārcentusies, aizgājusi par tālu.

Šellija nekad nebija redzējusi Tnidu tā aizraujamies, tā saspringstam. Viņa līdzinājās cietajam dzijas kamolam, ko turēja klēpī.

— Vai tu zini, kāda Virdžīnijai bija iesauka? — īnida turpināja. — Vergu māte. Pareizāk būtu bijis to nosaukt par Vergu tēvu. Jo tieši šeit, šajā ielejā tika ierīkotas ķēvnīcas. Vergu ķēvnīcas, ja tā var teikt. Plantāciju īpašnieki ieveda no Āfrikas tādus vīriešus kā Vašingtons Teilors un nodeva tiem savas verdzenes apaugļošanai. Mūsdienās dzīve tiek padarīta neciešama tiem nēģeriem, kas grib dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi. Ak, es zinu — mums nav Klana vai linča tiesas. Tas nebūtu aristokrātiski, labi audzināti cilvēki tā nerīkojas. Mēs

visu darām smalkāk. Mēs pat nepūlamies slēgt skolas Prinča Viljama un citos apgabalos. Mēs, kad tumšādainie piesakās skolā, tikai paziņojam, ka atzīmes neatbilst prasībām vai ka viņi dzīvo pārāk tālu no autobusa maršruta, kas izvadā skolēnus, un ka labāk būtu, ja viņi mācītos kādā tumšādaino skolā. Un kas notiek ar īsteniem Cilvēktiesību padomes locekļiem? Saldētavas režīms. Vai tev liekas, ka mūs kāds vēl uzaicina sabiedriskos pasākumos? Viņi izliekas, ka Mednieku biedrība apskaitusies tā žoga dēļ. Nevienam pat sapnī neienāktu prātā atzīt, ka tam visam ir cits iemesls: proti, mūsu pārliecība, ka nēģeriem jādod vienādas tiesības — apmeklēt restorānus, mācīties skolās un ar balsstiesībām piedalīties vēlēšanās. — Tnida pārtrauca adīšanu. — Viņi vienkārši mūs ignorē, — viņa kaismīgi sacīja. — Vienkārši mūs vairs neredz. Piedod, Šellij, es negribēju tā aizrauties. Bet es tevi brīdinu, kā būs, ja tu sāksi lobīt nost aizsargkārtas. Starp citu — kālab tu vairs neglezno?

— Nav laika.

— Bet cik laika tu nenotērē ar Ponijklubu? Tu taču nedomā ar Ponijklubu piepildīt savu dzīvi? Tam tak tu sen esi pāraugusi pāri. Tu vari atrast kaut ko tādu, ko patiesi vēlētos darīt. Tu vairies un bēdz. Tu nevēlies redzēt to, kas notiek ap tevi. Tu neparko negribi atzīt, ka šeit nauda un stāvoklis aizstājuši taisnību, cilvēka cieņu un iejūtību. — Tnida papurināja galvu. — Nē, Šellij, tev ir labāk, ja neredzi.

Šellija pēkšņi sadusmojās: — Kādā ziņā -1- labāk?

— Tāpēc, ka Ieleja tevi iznīcinās.

Šellijai iezvērojās acis. — To neviens neuzdrošināsies. Es šeit esmu uzaugusi. Šī ir mana Ieleja! Mana dzimtā vieta.

— Nemāni pati sevi. — Tnida atkal ķērās pie adīkļa. \ — Tev ir baložkājas — tāpat kā visiem pārējiem.

— Baložkājas?

— Māla baloža. Tu stāvi uz māla kājām, —Tnida noteica.

Šellija nesteidzīgi brauca mājup. Pār laukiem sāka stiepties ēnas, un viņas dzimtās puses vaigu klāja dziestošās

gaismas vizmainais vara sārtums. Un vienīgi visvienkāršākā ikdienība — jānoliek Kems gulēt, jāaprauga kumeļš, kā tas jūtas pēc medību izjājiena, un jāapkopo visi jaunnedēļ darāmie darbi — spēja atturēt viņu no tā, lai domas nevērstos te uz vienu, te uz otru pusi, gluži kā vēja šūpotas koku lapas, kam viena puse margoja sudrabā, otra bija svina pelēkumā.

— Mammīt! — Kems satraukts pieķērās viņai pie rokas. — Skat, kur brauc Teitīna!

Sporta mašīna rēkdama aizšāvās garām.

— Viņa man nepamāja, — Kems gaužām bēdīgi noteica.

— Viņa brauca pārāk ātri. Vienā jaukā dienā viņa nositīsies, tā triekdamās.

Devītā nodaļa

Ieraudzījis pretī braucošo mašīnu, Ričards Doils ieslīga dziļāk Teitīnas jaunās sporta mašīnas pasažiera sēdeklī. Tagad viņš jau bija skaidrībā par to, ka piesardzība ir veltīga, pat ja misis Leitimere nepamanīja viņu Teitīnas mašīnā, tik un tā tas būs vienīgi laika jautājums, līdz Ieleja viņus atklās. Viņa nemaldīgais laucinieka prāts, kas apzinājās šķiru starpību, brēktin brēca pēc slepenības. Taču vienlaikus viņš mulsi apjauta brīnumu, kam nespēja noticēt. Kaut kā viņam šķita neiespējams, ka viņš, Mednieku biedrības piķieris, dzimis un audzis Brīvajā zonā, kur viņa tēvs vēl šobaltdien slepus dedzināja šņabi, varēja vizināties dārgajā automobilī kopā ar meiteni, kas tika uzskatīta gandrīz vai par visaugstāk novērtēto debitanti valstī.

Pirmoreiz Ričards to ieraudzīja, kad tā tikko bija atgriezusies no Eiropas, bet viņš kopā ar sievu Dārlenu Mēju nesen pārcēlies uz nelielo namiņu Belliourā, ko piķiera izmitināšanai noīrējusi Mednieku biedrība. Bija augusta vidus un ļoti karsts. Viņš bija darbojies ar suņiem brīvajā laukumā aiz Belliouras, apmācīdams nākamajā suņu izstādē eksponējamos kucēnus, kad izdzirda aiz muguras pakavu dunu. Paskatījies turp, viņš ieraudzīja meiteni zirga mugurā pārlecam pār tīruma žogu.

Kad viņa pieauļoja tuvāk, tika skaidri redzams, kā slaidais augums kustējās saliedētā ritmā ar zirga slaikajiem

soļiem. Mati tādā krāsā kā Iru setera spalva un plīvoja viņai aiz pakauša kā karogs. Viņam ienāca prātā, ka tā izskatās līdzīga dievietēm, par kurām, vidusskolā iedams, bija lasījis grāmatās.

— Hei! — viņa uzsauca, apturēdama zirgu. — Es esmu Teitīna Zegerena. Kas jūs esat?

Viņš nomurmināja, ka esot jaunpieņemtais suņu piķieris.

Meitene bija ģērbusies zilās džīnās un baltā polokreklā, kas itin kā pielipis rādīja cilno krūšu apveidus. Viņš skaidri redzēja krūšgalus iezīmējamies baltajā triko. Balss viņam piesmaka un vaigos ielija karsts tvīkums.

— Labrīt, jaunkundz, — viņš beidzot izmocīja. — Jauki, ka esat atgriezusies mājās.

— Mājās! — viņa aprauti un skadri iesmējās. Pārlaidusi skatienu lielajai mājai pakalnā, viņa nicīgi noprasīja: — Vai to jūs saucat par mājām? — un, plecus paraustīdama, piebilda: — Lai nu būtu. Jācer, ka jumts vesels un lietus uz galvas nelīs.

Nekautri un nesteidzīgi viņas skatiens pārstaigāja Ričarda augumu. Mute ar juteklīgo, pilnīgo augšlūpu maķenīt pavērās, un uz mirkli viņš redzēja mēli pazibam starp baltajiem, līdzenajiem zobiem. Tad pēkšņi, it kā kaut ko izlēmusi, viņa sacīja: — Izlaidīsim jāšus kādu līkumu. Man traki nepatīk aulekšot vienai pašai.

Nenogaidījusi atbildi, viņa iespieda kastaņbērajam zirgam piešus sānos un aulekšiem aizlaida.

Viņš mirkli apsvēra, ko darīt. Zirgs bija atvests no ganībām. Vecais medībzinis bija viņam licis darboties ar suņiem. Bet, no otras puses, ja tai skuķei tālākā izjādē kaut kas atgadās un tā nokrīt no zirga, un paliek bezpalīdzīgi guļam, vainots tiks viņš.

Viņš bija aizjājis līdz trešajam laukam, kad suņi saoda lapsu un aizdrāzās savu ceļu.

— Projām ir! —meitene līksmi iesaucās. — Nu mums arī būs jautri. Mēs divi vien, bez visādiem šādiem tādiem apkārt.

Viņa zirgam nācās visai grūti turēties lēkšotājam līdzi. Laižot pilnos auļos pāri laukiem, pārvarot apsūbējušus mūra

žogus un spraišļu šķēršļus, viņa ar savu mežonīgo pārdrošību sakarsēja Ričarda asinis un modināja kaismi pieveikt viņu spēlē, ko pati bija uzsākusi.

Jādams tai blakus, klausīdamies tās smieklu gavilēs, viņš aizmirsa, ka ir tikai Jaunais piķieris Mednieku biedrības kalpībā. Izrāvies priekšā, viņš izraudzīja augstu dēļu šķērsli, kas slējās izvītajā zedeņu žogā. Kad viņa zirgs laimīgi pārvarēja šķērsli, viņš uzvaras priekā pavērās atpakaļ. Viņa sekoja, ar visu ķermeni piekļāvusies kastaņbrūnajam pie kakla, ar kājām mudinādama zirgu gan skrējienam, gan lēcienam.

Suņi bija aizklīduši Vebstera mežā. Viņi izjāja putās nodzītos zirgus zāļainā, saules apspīdētā gravā. Nometusi pavadu, nepapūlēdamās uzlocīt piešus, Teitīna pārmeta labo kāju pār segliem un noslīdēja no zirga. Stāvēdama, atspiedusies pret zirga plecu, viņa paskatījās uz kucēniem, kas kūņojās viņai ap kājām, tad uz Ričardu.

— Atpūtīsimies mazu brītiņu.

— Zirgus vajadzētu pavadāt, lai nestāv mierā, — viņš sacīja, vērodams, kā tiem kūp putās saskrietie sāni.

Ar dīvainu, pētīgu skatienu zaļajās acīs tā turpināja viņu vērot. Un, no jauna ierunājoties, balss skanēja citādi — pavisam rāmi. — Labi, pavadāsim, lai tie mazliet atelšas.

Viņš paskatījās rokaspulkstenī. Nebija vairs tālu līdz pusdienlaikam. Vecais medībzinis sāks brīnīties, kur palikuši suņi. Tad viņš palūkojās atpakaļ uz meiteni. Tā nebija izkustējusies no vietas. Tomēr izskatījās citāda. Acis puspievērtas, lūpas pavērtas. Nometusi zirga pavadu, viņa lēnām, tīksmīgi izliecās, izstaipījās, kā mēdz staipīties kaķi. It kā celdama kādu neredzamu priekšmetu, viņa pacēla izplestās rokas. Atspiedusi plaukstas plakaniski sānos pie krūtīm, viņa slidināja tās ar plati ieplestiem pirkstiem lejup, līdz apskāva šmaugo vidukli.

Ričards juta asiņu nevaldāmo dunu. Vārdi, ko viņš gribēja sacīt, izkusa. It kā miglā viņš dzirdēja savu aizsmakušo balsi neskaidri nomurdam: — Labi, bet ir jau diezgan vēls.

Nolēcis no segliem, viņš uzlocīja piešus un atsprādzēja vaļīgāk zirga seglu siksnu. Kamēr viņa pirksti darbojās ap

siksnu, viņš juta, ka Teitīna nostājusies viņam aiz muguras un tai piespiedusies. Krūšgali cauri kreklam dedzināja viņa muguru kā karstas ogles. Smiedamies tā apskāva roku viņam ap vidu.

— Tu esi ļoti izskatīgs.

— Zirgi...

— Ak zirgi! Lai velns rauj zirgus!

Viņš juta, ka tumši pietvīkst. Un izmisis mēģināja vēlreiz.

— Un suņi! Dievs žēlīgais, kur palikuši suņi?

Tad tā viņam pieskārās tā, ka valoda uzreiz aizsitās.

— Mīļais, — viņa aizsmakusi ierunājās. Un tad aši noslidināja savas džīnas.

Viņa bija tā, kas diktēja, ko darīt, lūgdamās, lai tas noglāsta viņas sabriedušos krūšgaliņus, uzsauca, lai skar tos ciešāk, un, iekunkstēdamās tādā kā dzīvnieka balsī, mīlinājās ap Ričardu tādā veidā, ka tas izbailēs juta, ka nupat zudīs pēdējās savaldības paliekas.

Un, kad viņam šķita, ka ilgāk tās tuvumā vairs nespēs izturēt, tā iekliedzās, lai viņš pasteidzas. Ja viņš nebūtu tik neprātīgi sakairināts, tad droši vien būtu karsti kaunējies par ausī čukstēto vārdu skaņu: nekad viņš nebija dzirdējis vārdus, ko tā viņam ar aiztrūkušu elpu dvesa kaut kādās nezināmās svešās valodās, taču to nozīme bija skaidra un nepārprotama kā viņas kārīgie, nevaldāmie pirksti, kas viņu meklēja un atrada gandrīz vai varmācīgi.

Vēlāk, guļot izberzētajā zālē, Ričardu pārņēma šausmas. Tuvumā vairs nebija ne suņu, ne zirgu. Pazuduši. Žēlīgais Dievs, viņam iešāvās prātā. Tie aizgājuši atpakaļ uz mājām. Kuru katru brīdi ieradīsies Vecais medībzinis mūs meklēt. Steigā raujot bikses kājās, aizķērās rāvējslēdzis. Izgorījusies savā kaķiskajā līkumā, meitene iesmējās un satvēra abās plaukstās kailās krūtis.

— Liec taču mierā sasodītās bikses un nāc atkal pie manis!

— Nē, cienītā. — Ričards vairījās uz viņu paskatīties.

— Man jāiet sameklēt suņus. Vecais medībzinis man dzīvam noģērēs ādu.

— Ceru, ka ne, — viņa zobgalīgi atsaucās. — Tas būtu nepiedodams zaudējums.

Dievs, ak Dievs, viņš līdz neprātam pārbijies domāja, kuldamies uz priekšu pa aizaugušo gravu. Kur gan varēja palikt zirgi un suņi?

Tad viņš no Vebstera fermas puses izdzirda trokšņus, kas viņam pārdzina saltas tirpas pār muguru.

Ambrozs Vebsters bija nīgrs vecis, ar kuru Mednieku biedrībai allaž sanāca strīdi. Vēl tikai iepriekšējā gadā mednieki apgāza žogu un kāds izjādelēja apsētu tīrumu. Biedrībai vajadzēja tērēties un uzcelt jaunu žogu, turklāt medību pārzinis lika lietā visas savas diplomāta spējas, lai pierunātu fermeri nenoslēgt zemi medniekiem. Vienīgais, kā vēl trūka, nodomāja Ričards, ka suņiem vajadzēja aizskriet tieši pie Vebstera un atkal nodarīt kādu postu.

No ainas, ko viņš ieraudzīja, viņam aiz šausmām sastinga sirds. Cūkkūtī bija dzirdama drausmīga jezga, tur pārbīlī nežēlīgi kvieca jaunās pusaugu cūkas. Kūts vidū vircas dubļos stāvēja fermeris un ar nūju plītēja kucēnus, piedevām dusmās nelabi bļaudams.

Piķiera pātagu vicinādams, barā iejuka arī Ričards. Kad kūtī beidzot iestājās miers un atklīdušie suņi bija savaldīti, viņš pacēla galvu un tūliņ arī ieraudzīja ap šķūņa stūri lepni iegriežamies Baunseru. Zobos tas nesa lielu un beigtu nokostu tītaru. Kad bija piedabūjis suni atplest žokļus un izmest laupījumu, Jaunais piķieris pēdīgi pagriezās pret saniknoto fermeri.

— Tas suns nokodis manu Pateicības dienas tītaru. Citi suņi izbradājuši dārzu un līdz nāvei pārbiedējuši cūkas, — vecais kliedza, kratīdams dūri Ričardam gar degunu. — Es panākšu, lai biedrība man samaksā visu skādi. Kad es saku, ka drīzāk ellē apdzisīs uguns, nekā jel kāds iedrošināsies jāt pāri manai zemei.

Ričards pavēra muti, tomēr nepaguva izteikt ne vārda.

— Mister Vebster, lūdzu... — Pagalmā stāvēja pilnīgi saģērbusies Teitīna un uzsmaidīja zvērīgi saniknotajam

fermerim. Brīnumainā kārtā viņa turēja pavadā abus zirgus. — Apsolu, ka jums viss tiks atlīdzināts.

Ričardam ienāca prātā skolas bibliotēkas grāmatā redzēta bilde — slaiks, jauns angļu princis uzrunā savus pavalstniekus.

— Lūdzu, nedusmojieties uz mums. Kucēni satrakojās un visi barā aizskrēja. Mēs izmeklējāmies tos pa malu malām. — Galvu nodūrusi, viņa ar zābaka purngalu kautri pabakstīja dubļus. Kad viņa galvu atkal pacēla un uzlūkoja fermeri, brīnišķīgās acis lūgtin lūdzās. — Ja jūs kādam sūdzēsieties, Ričardam būs slikti, viņš var palikt bez darba. — Viņai aizlūza balss. — Man tik ļoti patīk no rītiem izjāt, un es labprāt palīdzu Ričardam jauno suņu apmācīšanā.

Fermera drūmais vaigs atmaiga. — Labi, jaunkundz, — viņš pēdīgi sacīja. — Esmu jau pats senāk strādājis par piķieri. Tas bija Kemerona Ficdžeralda laikā. Ar Veco medīb-zini esmu draugos. — Viņš ciešāk paraudzījās uz Jauno piķieri. — Man šķiet, es pazīstu tavu tēvu. Vai viņš nav no Brīvās zonas Doiliem? Apprecēja vienu no Vokeru meitām. Vokeri ir manai sievai radi. — Paraudzījies uz zemē guļošo beigto putnu, viņš noteica: — Laikam iznāks Pateicības dienu nosvinēt šovakar.

Teitīna neaprakstāmi jauki pasmaidīja. — Ai, mister Vebster, kā lai jums pateicos? īstajā Pateicības dienā jūs saņemsiet vislielāko un labāko tītaru, kāds Ielejā dabūjams. Mēs ar Ričardu personiski jums to atnesīsim. Vai ne, Ričard?

— Nu tad tā! —Teitīna iesaucās, kad viņi bija atstājuši fermu un suņi paklausīgi tecēja zirgiem blakus. — Ar tītaru laimīgi esam tikuši galā.

Ričardam mute vairs nekalta. Arī sirds pukstēja gandrīz normāli. — Laime gan, ka tev izdevās viņu atrunāt, lai nezvana uz suņu mītni. Ja viņš būtu piezvanījis, es varētu jau šovakar pat sakravāt mantiņas. — Viņš uzmeta meitenei ašu skatienu. Tā izskatījās pavisam vēsa un mierīga. Ja viņai matos nebūtu aizķērusies zaļa lapiņa, varētu domāt, ka viss, kas notika mežā, bijis tikai sapnis. — Kur tu atradi zirgus? — viņš brīnīdamies jautāja.

— Turpat ceļmalā abi ganījās. — Viņa paplikšķināja sava zirga kaklu. — Burvis bija sarāvis pavadu, bet es to sasēju.

Tā paraudzījās uz viņu šķietami bikli un pasmaidīja. Acis mirdzēja, un bez kosmētikas tā neizskatījās vecāka par četrpadsmit gadiem. Viņam atkal pārskrēja karsts vilnis. Taču pavisam dīvainā un neloģiskā kārtā viņš vienlaikus vēlējās pastiept roku un vieglītēm izņemt lapiņu viņai no matiem.

Piepeši sāpīgs kauciens lika viņiem satrūkties. Viens kucēns bija nošķīries un aizklīdis uz tīrumu. Gribēdams tikt atpakaļ, tas neviļus bija ieķēries mistera Vebstera tīruma dzeloņstiepļu žogā.

— Ievainots! —Teitīna iekliedzās, vienā mirklī nolēca no zirga un skriešus metās palīgā šunelim. Zemē nometusies, viņa lūkoja izpestīt kucēnu, kas vēl vairāk sapinās stieplēs.

— Tas ir Belbojs, — Ričards uzsauca. — Uzmanies, viņš

kož.

— Viņš ir saplēsies asiņains.

— Pieturi zirgus, — Ričards nokomandēja. — Kucēnu es izvilkšu. — Paņēmis metālgriežamās šķēres, viņš iztrūcināto sunēnu drīz vien atbrīvoja. Tas skriešus metās projām, atstādams aiz sevis asiņu svītru.

— Sagraizījies. Ak Belboj... — Teitīna dūdoja. Turpat ceļa putekļos viņa notupās un pacēla ievainoto kucēnu.

Ričards izbrīnā viņu uzlūkoja. — Nieka skramba vien ir.

Viņa piespieda kucēnu pie krūtīm, tas nolaizīja viņai vaigu, bet uz baltā sporta krekla palika asiņu traipi.

— Protams, ka nieks vien. — Ričards liegi pacilāja ievainoto kucēna ķepu. — Tiklīdz tiksim mājās, es ķepai uzlikšu kaut ko dezinficējošu, un viss būs kā nebijis.

— Vai tu tiešām tā domā? — viņa acīmredzami atvieglota pārjautāja.

— Jā, — viņš pilnīgā neizpratnē atteica. Kā gan viņa varēja tik traki pārdzīvot vienkāršu skrambu kucēna ķepā? Kā varēja ņemt tik dziļi pie sirds tādu nieku, turpretī to lielo pārdzīvojumu pirmīt mežā...? To viņš nekādā ziņā nespēja saprast.

Droši vien jau bija krietni pāri pusdienlaikam. Dārlena Mēja būs sagatavojusi pusdienas un gaida viņu. Nu tikai viņam pirmoreiz ienāca prātā sieva.

— Kāds debešķīgs rīts, —Teitīna pēkšņi līksmi ierunājās. — Šitais mums drīzumā jāatkārto.

Kopš tā rīta neprātīgie jūtu uzplūdi, mežonīgā aizrautība, ko viņš iepazina ar Teitīnu, šķita neticams sapnis, kura tiešamību viņš sāka apjaust vienīgi tajos brīžos, kad viņu pārmāca drausmīgas bailes, ka reiz tas viss var atklāties.

Par laimi, sieva sakarā ar grūtniecību nebija prasīga. Tā sāka aizvien ilgāku laiku pavadīt pie televizora, ietērpusies platā, bezveidīgā rozā rītakleitā ar rozā rullīšiem matos. Ja pēkšņi tai ienāktu prātā pajautāt, kāpēc viņš vairs nekad netuvojas viņai uz īsu, it kā zaglīgu tuvības brīdi tumsā viņu kotedžas guļamistabā, viņš nezinātu, ko atbildēt.

Pēc pirmā rīta izjādes viņš visnotaļ vēroja Teitīnas nākšanu un iešanu, tās izbraukumus, aizdrāžoties garām viņu mājiņai jaunajā sarkanajā sporta automobilī, ko tēvs viņai bija nopircis sakarā ar ievadīšanu sabiedrībā. Gandrīz vienmēr viņa bija kopā ar Sendiju Montegjū vai citiem no sava bara — izstīdzējušiem koledžas studentiem vai garkājainām, garmatainām meitenēm, kam piemita brīnišķīgā pašapziņa, ko piešķir nauda un privileģēts stāvoklis.

Tad vienu vakaru, kad viņš devās mājup, sarkanā mašīna viņu panāca uz ceļa. Riepas nokaucās, mašīna apstājās.

— Vai zini? — viņa jautri uzsauca. — Vebsters man sabojājis pēcpusi.

— Pardon? — Viņam nebija ne mazākās nojausmas, par ko tā runā.

— Vai tev tiešām jāsaka «pardon»? Izklausās neciešami buržuāziski. Indīgā efeja, muļķīt. Man viss dibens tanī gravā sadzeldināts un iekaisis. Tāpēc es nevaru sēsties zirgam mugurā.

Nu viņš saprata un piesarka.

— Kā tev šķiet — ko fermeris Vebsters par to sacītu, ja zinātu?

Tāda doma bija tik aplama, bet ari tik jocīga, ka viņš, pats sev par brīnumu, iesmējās.

— Uz redzi, — viņa piesmakušā balsī noteica. — Drīz tiksimies. — Pavirši pamājusi ar roku, viņa aizbrauca.

Dienu pirms balles Teitīna pievakarē gaidīja ārpusē pie suņu mītnes, līdz viņš pabeidza barot suņus.

— Nāc, — viņa trauksmaini uzsauca, — nāc man tūliņ līdzi!

Viņš paskatījās tās gludajā, skaistajā sejā ar viegli izliekto degunu, nervozajām nāsīm un redzēja arī skatienu, apmēram tādu pašu, kādu bija redzējis acīs jaunajai ķēvei, ko viņam iedeva izjādīt tanī laikā, kad tā meklējās. — Sieva mani gaida vakariņās.

— Pussešos? — viņa jautāja, brīnumos acis iepletusi.

— Manu dieniņ, kā tu vari būt tik drausmīgi lauciniecisks?

Viņš pēkšņi sadusmojās. Kuce, viņš iedomājās. Draņķīga, izlutināta, bagāta kuce — tikpat mežonīgi prasīga, bet bez maiguma un piemīlības, kas piemita tām, kuras viņš baroja un aprūpēja šeit suņu mītnē. Bet tad neviļus atmiņā pavīdēja aina, kā viņa notupās zemē pie Belboja. Un līdztekus šai ainai viņš prātā redzēja pielaulāto sievu ar mūžīgajiem rozā rullīšiem matos, apmiglotām acīm skatoties televizorā, redzēja to nospeķotajā, bezveidīgajā rītakleitā kustamies virtuvē. Sametās šķebani un ļoti negribējās atgriezties šaurajā mājelē, ko piepildīja kāpostu un cūku tauku smārds.

— Nāc, — Teitīna aizsmakušā balsī aicināja. — Pasteidzies!

Viņš asā kustībā pamāja ar galvu uz lielās mājas pusi.

— Vai tur tevi negaida?

— Negaida? — viņa iesmējās skarbiem, rūgtiem smiekliem. — Tu joko, vai? Mamma ar pudeli ieslēgusies savā istabā, un Zegerens aizbraucis vakariņās ar kādu no sava harēma dāmām.

Viņam likās, ka tai neklātos šādi runāt par saviem vecākiem. Dzirdot, ka viņa tēvu nosauca par Zegerenu, Ričards izjuta tikpat nepatīkamu mulsumu, kā dzirdot viņu lietojam rupjos vārdus.

It kā nolasījusi viņa domas, Teitīna izaicinoši sacīja: — Zinu, tu domā, ka esmu nešķīsta. Labi, tad pateikšu kaut ko, kas tev vēl nav zināms: mani neviens nepārtaisīs.

— Nav mana darīšana tevi pārtaisīt, — viņš nevarīgi noteica. — Bet pareizi tas nav. Un ja nu tavs tēvs uzzinās?

— Ak manu — tas gan būtu jauki! — Viņa draudīgi samiedza acis. — Vārāmais pods teiks katlam, ka šis esot melns.

— Nu, un tas puisis — Montegjū kundzes dēls?

— Sendijs? — Viņa iesmējās. — Tas taču ir bēbis. — Viņa paspēra soli tuvāk Ričardam. — Nu, kā būs...

— Nevajag — šeit, — viņš aši attrauca. — Te mēs esam visiem acīs.

— Es mašīnu noliku aiz rododendriem, tālāk no ceļa, — viņa kā aizelsusies noteica. —Tur satiksimies.

Mirkli viņš nostāvēja nekustīgi un, acis nenolaizdams, nolūkojās tai nopakaļ, vērodams vingros slaida zēna gurnus zem īsajiem baltajiem svārciņiem. Viņa ir tik tīra, Ričards pēkšņi iedomājās. Smaržo pēc ziepēm, ūdens un sausas zāles.

No staļļa viņš piezvanīja sievai. — Man jāaizbrauc uz pilsētu pēc dezinfekcijas materiāla. Viens suns sagriezis ķepu. Nepūlies ar vakariņām. Gan es vēlāk kaut ko ieēdīšu.

— Atkal jau! — Dārlena Mēja činkstīgi atsaucās. — Es tikko pabeidzu taisīt vakariņas — cūkgaļas karbonādi, un tu labi zini, cik grūti man ir noņemties pa virtuvi. Man no ēdiena smakas kļūst nelabi. Doktors Veterss saka...

— Tu man jau stāstīji, ko saka doktors Veterss. Man jāsteidzas, vedējs gaida.

Sporta auto bija zems un jaudīgs, ar četriem ātrumiem un spidometru, kas varēja kāpt līdz simt piecdesmit jūdžu ātrumam stundā. No pieklusinātā radio plūda liega mūzika. Teitīna pastūķēja vecu, apdriskātu rotaļu trusi un ar kaut ko piebāztu plecusomu zem sēdekļa.

— Es mašīnu te noslēpu tikai tevis dēļ, — viņa vīzīgi ieteicās. — Man pašai nospļauties par to, ka mūs kāds redzētu kopā.

Vējš, kas sitās sejā, atbrīvoja Ričardu no nepieciešamības atbildēt. Lai nebūtu jāskatās uz spidometru, viņš noņēmās ar drošības jostu. Un ievēroja, ka Teitīna savējo nav nostiprinājusi.

— Vai tev nevajadzētu aplikt savējo?

Noņemdama vienu roku no stūres, viņa nevērīgi atmāja. — Man tā nepatīk. Tas ir tikpat kā ar tiem krāmiem, ko vīrieši lieto. Bojā jušanu, vairāk nekā.

Interesanti — cik vīriešu viņa jau iepazinusi, Ričards ieprātojās. Viņai varēja būt astoņpadsmit, augstākais deviņpadsmit gadu, tikpat, cik bija Dārlenai Mejai, kad viņi apprecējās. Dārlena Mēja, uzaugusi stingri ticīgā baptistu ģimenē, toreiz vēl bija jaunava. Reiz pirms kāzām viņš to gandrīz paveda. Sievišķības, kuplo krūšu un maigi noapaļotā vēderiņa savaldzināts, viņš uz brīdi zaudēja savaldību. Taču pašā liktenīgajā brīdī viņa sāka kliegt un nogrūda mīlnieku nost. Jaunā organdija kleita, iegādāta kaut kādiem baznīcas svētkiem, nu bija notriepta un saburzīta. Viņa bija milzīgi nobijusies, ka māte varētu pamanīt. Pēc šā atgadījuma Ričards bija ļoti piesardzīgs. Viņam nepavisam negribējās, lai meitenes brālis tuvojas viņam ar šaujamo rokā. Kļuvis pēc tēva nāves par ģimenes galvu, Toms Melliks uz šo pienākumu raudzījās ārkārtīgi nopietni, pārāk nopietni, lai Ričards justos omulīgi. Tiesa arī, protams, ka Ričards nebūtu to precējis, ja tā nebūtu kārtīga meitene, ja būtu gājusi no rokām rokās kā tā skuķe, kas apkalpoja baznīcas rīkotajās vakariņās, ja būtu zudusi krūmos ar katru puisi, kas pasauca, kā darīja daudzas citas meitenes. Viņš nebija ļāvis sev vaļu līdz pat kāzu naktij, kad aizveda sievu projām no mātes, kas visu laiku skaitīja Bībeles pantus, no varmācīgā brāļa Toma un citiem Melli-kiem, kas no savām nocietinātajām Brīvās zonas būdām bija sanākuši uz kāzām. Viņš apskāva to, tiklīdz durvis aiz viesiem bija aizvērušās. — Ne tagad! — viņa uzsauca, atstumdama vīru. — Ļauj man vispirms sakopt matus. Rīt mums jāiet pie vecmāmuļas uz pusdienām.

— Es gribu tevi tagad, — viņš nedevās mierā.

Mati tiešām palika neuztīti. Bet viņam vajadzēja pacietīgi gaidīt, kamēr tā diezin ko darīja vannasistabā. Kad tā beidzot apgūlās gultā, viņam pirmais karstums jau bija pārskrējis, kāzu mielastā baudītā paštaisītā kukurūzas šņabja uguns izdegusi, un viņam nāca miegs. Viņš lūkoja darīt visu iespējami labi, bet sieva bija pārāk bikla un rāvās nost, tiklīdz viņš kļuva dedzīgāks. Beidzot viņš tomēr savu panāca, taču viņa aizkliedzās, ka sāpot. Vēlāk viņš rīkojās rupjāk, bet nu tā zūdījās, ka šis viņu padarīšot grūtu, un viņa negribot tūliņ uz rāviena kļūt grūta.

Grūtniecība. Bailes izskrēja viņam pa visu augumu kā dunča dūriens. Nevarētu taču būt, ka Teitīna domā... bet acīmredzot tomēr domāja. Kas notiktu, ja viņa kļūtu grūta? Un ja nu tas jau ir noticis todien — indīgajās efejās? Tai pašā laikā viņš domāja par to, cik ļoti viņam patīk šis jaunais darbs. Lai cik kašķīgs bija Vecais medībzinis, tas tomēr viņam bija daudz ko iemācījis. Pāris reižu pat ļāvis noprast, ka drīz aiziešot atpūtā. Kopš bērna dienām Ričards bija kārojis kļūt Mednieku biedrībā par medībzini. Kaut arī mācību laiku nokalpojis citur, ar leģendām un nostāstiem apvītā Mednieku draudze nebeidza viņu valdzināt. Kad vīri sasēda ap ugunskuriem un sprieda par lapsām, par suņiem, par vareniem izjājie-niem, visam pamatā vienmēr un vienīgi bija Lielā mednieku brālība. Un nu bija pienācis laiks, kad viņš varēja cerēt uz savu godkārīgo sapņu piepildījumu. Viņš negribēja, jārēdamies ar bagātnieka meitu, likt uz spēles brīnišķīgo iespēju kļūt par medībzini.

Negaidot viņa samazināja ātrumu un nogriezās no Ielejas galvenā ceļa.

— Kurp mēs braucam? — viņš jautāja.

— Pagaidi, gan redzēsi.

Kad viņi bija dažas jūdzes kratījušies pa nelīdzenu zemesceļu, Teitīna nogriezās pa kreisi privātā iebrauktuvē.

Nu viņš zināja, kur atrodas. Apmēram pirms mēneša viņš te bija iegriezies kopā ar Simeonu. Toreiz viņi atveda lapsas, ko Mednieku biedrība bija iepirkusi Rietumos, lai tās izvietotu visā medību apgabalā. Simeons viņam norādīja uz veco mūra māju un stalli, kas savulaik piederējuši Mellikiem. Ēkas tika pārdotas ūtrupē, un Zegerens tās nopirka. Tās atradās tālu no centrālajām medību vietām neapdzīvotā Brīvās zonas nomalē. Simeons paskaidroja, ka šefs licis veco celtni iekārtot par viesumāju, kur izmitināt oficiālus lietišķus paziņas putnu medību sezonā.

— Ja kādreiz būsi ļoti noguris pēc garas medību dienas, — Simeons sacīja, — vari mierīgi te ievest zirgu pārnakšņot. Steliņģi ir labi pakaisīti un barības papilnam. Arī dzīvojamā māja labi apgādāta. Vari gan iedomāties, kādai vajadzībai.

Ričards uzmeta runātājam ašu skatienu. Taču zirgupuiša sejā nekas nebija lasāms. Kaut arī klīda valodas par Zegerenu un tā dēkām ar sievietēm, tomēr neklātos apspriest maizestēva darīšanas.

Doma par Teitīnas tēvu pēkšņi lika bailēm pārmākt kaislās alkas. Pietika jau ar to, ka sieva brīnījās, kur viņš pazūd, bet ja vēl uzrodas Zegerens un viņus pārsteidz! Viņš izlidotu no darba, nepagūdams ne atpakaļ atskatīties.

Piebraukusi pie mājas, Teitīna piemina bremzes pedāli un izslēdza aizdedzi. Un likās, ka atkal tā nolasa viņa domas.

— Neraizējies jel, ka tētis mums te varētu uzskriet virsū. — Viņas skatiens atklāti zobojās par Ričardu. — Viņš patlaban ir aizņemts ar Samantu Sjū Bafordi.

Tad viņa pēkšņi aizturēja elpu. Lūpas pavērās. Augums saspringa. Ar vienu vienīgu garu kustību tā metās viņam klāt un alkatīgi meklēja viņa muti. — Ak Dievs, — viņa dvesa,

— cik ilgi bija jāgaida! — Noslīdējusi no Ričarda, viņa atvēra mašīnas durtiņas. — Nu, vai tu nenāksi?

Balles vakarā viņš neparko nespēja palikt mājās pie Dārlenas Mejas un televizora. Viņu kaut kas vilktin aizvilka līdz lielajai mājai, kur logi un paviljoni mirdzēja vienās gaišās ugunīs, visā Ielejā bija dzirdama mūzika un dzīru troksnis. Viņš palika ēnas aizsegā un noskatījās. Redzēja viņu dejojam, tērpušos garā zaļā kleitā. Vērodams viņš domāja par tās stingrajām krūtīm, brīnišķīgo ķermeni, par kaislīgo iekliegšanos un par to, kā garie, lakotie nagi iecērtas viņam mugurā. Stāvot ēnā, viņš bija tik neprātīgi ilgojies pēc tās, ka vēlāk uz mājām aizvilkās bez spēka un pilnīgi iztukšots.

Svētdienas pēcpusdienā viņa piezvanīja un gluži bez elpas pavēstīja, ka viņai uz kādu laiku jāaizbrauc, lai Ričards pasteidzoties apseglot zirgus.

Viņš bija apsolījis Dārlenai Mejai to aizvest uz vecajām mājām pie viņas tuviniekiem. Taču tagad sacīja sievai: — Man gauži žēl, bet daži no atbraukušajiem viesiem vēlas apskatīt suņus. Vecais medībzinis grib, lai es viņam piepalīdzu mūsu suņus nodemonstrēt.

Dārlena Mēja bija uzmetusi viņam savādu skatienu, neteikdama ne vārda. Tā viņš bija sievu pametis — ar rullīšiem matos, gatavojamies ciemā braukšanai un skatāmies kārtējo svētdienas filmu.

Jāšus viņi pavadīja veselu stundu. Mājupceļā gadījās sastapt misis Leitimeri un viņas mazo puišeli.

— Ko viņa domās? — Ričards jautāja, kad viņi atgriezās pie staļļiem.

— Par to nu gan maza bēda, — Teitīna agresīvi attrauca, atmezdama košo rudo matu kodeļu. — Neviens man nediktēs, ko lai es daru vai domāju.

Nākamajā rītā pulcēšanās vietā Teitīna bija piejājusi viņam klāt un viņu uzrunājusi, visiem medniekiem redzot. Pateica, lai pēcpusdienā viņš ierodas uz satikšanos piebraucamā ceļa malā aiz rododendriem.

Viņam bija bail pacelt galvu un paskatīties tai acīs, bail, ka karstās ilgas ierakstītas viņam sejā un ikvienam redzamas.

Bet nu beidzot viņi bija kopā. Pavisam drīz viņš to skaus rokās. Un arī viņa, šķiet, izjuta tikpat spēcīgas dziņas, jo cieši piemina akseleratoru. Kā vienmēr, viņa brauca ļoti ātri, tomēr arī ļoti izmanīgi, koncentrēti. Ričardam ienāca prātā, ka tieši tāpat viņa jāj, tieši tāpat mīlējās — šķietami bezprātīgi, tomēr ļoti zinoši, skaidri apjēdzot, ko dara.

Nu ātrums jau gāja pāri astoņdesmit jūdzēm. Tuvojās otra mašīna. Ričards atpazina, ka tas ir Leitimeru vecais, lielais automobilis. Teitīna izlikās pretī braucējus neredzam. Turēdama kreisās puses riteņus gandrīz ceļa vidū, viņa raudzījās taisni uz priekšu.

— Tā bija misis Leitimere, — Ričards sacīja vienīgi tāpēc, lai kaut ko teiktu. — Un viņējais mazais puika.

— Kems? Un es nepamāju. Ak vai, nu viņam sāpēs sirds, ka es nepamāju. — Piepeši viņa nikni uzsauca Ričardam: — Vai tu tiešām reiz neiemācīsies pareizi runāt? Viņējais mazais puika... nē taču: viņa ar savu puisīti.

Ričards pilnīgā neizpratnē paskatījās uz meiteni. Viņam tā darīja pāri, acis nepamirkšķinādama, mierīgu prātu spēja viņu pazemot un mulsināt, bet pati kļuva pilnīgi nevarīga, redzot bērnu vai dzīvnieku ciešam.

Pamanījusi, ka viņš ievelkas čaulā, Teitīna atvainodamās sacīja: — Ričard, piedod. Mīļais, lūdzams, piedod. Es esmu draņķe. Bet vai tu neredzi, ka man ļoti gribētos būt jaukai, normālai sievietei ar jauku, normālu vīru un normālu mīļu puišeli — tādai kā Šellija Leitimere. Bet es nekad nevarēšu tāda būt. Vai tu zini, — viņa vieglā sarunas tonī turpināja, ar saviem vārdiem, gluži kā negantais vējš, kas sitās sejā, spiezdama Ričardu aizvien dziļāk sēdeklī, — ka bērnībā man bija vesela istaba pilna ar izbāztiem, mīkstiem rotaļu zvēriņiem? Es toreiz biju maza, un tie bija mani vienīgie draugi.

Ceļš izlīdzinājās, tecēja uz priekšu plats un taisns, izņemot paugurus, aiz kuriem tuvojošās mašīnas viesa tikai vāju blāzmiņu no starmešu gaismas. Vienīgi kalnu mēļi sārtās virsotnes nedaudz atšķīrās no debesīm, citādi bija jau gandrīz pilnīgi satumsis.

It kā aiz kalnu virsotnēm pakarinātajā apvārsnī spīgoja viena pati zvaigznīte.

Viņi iegriezās nu jau labi pazīstamajā meža ceļā, kur tumsnēji pretī rēgojās vecā zemnieku māja. Teitīna apturēja mašīnu un izslēdza aizdedzi. Ričards gandrīz vai sapinās drošības jostā, nevarēdams to pietiekami ātri atāķēt. Pēc tam viņš mocījās ar durtiņu rokturi, raustīdams to aplamā virzienā.

— Stāvus! — viņa iesmējās. — Ja viss stāvus, kālab lai durtiņu rokturis nebūtu?

Tad, svārciņiem gar lieliem noplīvojot, viņa jau skrēja pa kājceliņu uz māju.

Viņas vārā, neuzminamā smarža dvesmoja Ričarda krekla krūtežā, viņa sirdī, viņam visapkārt. Iestājusies vecās mājas durvīs un ar rokas mājienu viņu aicinādama, tā šķita kā vienīgā spulgā zvaigzne tālu debesīs.

Desmitā nodaļa

Darbdienu vakaros Maiks un Šellija parasti vakariņas ēda agri kopā ar Kemu. Šās pirmdienas, Darba svētku^7, vakarā, viņi bija uzaicināti vairākās vietās ciemos, taču Šellija visiem bija atteikusi. Pēkšņi viņa atskārta, ka ir kājās kopš rītausmas un gaužām nogurusi. Tā kā Suellena slimoja — bija jau pirms pāris dienām pavēstījusi, ka tai «nelabi mīksts vidus» un tā nezinot, kad varēs atsākt darbu —, likās, ka mājā valda pilnīgs haoss. Mazgājamā veļa sakrauta milzu kaudzē. Tīrā veļa jāgludina, jāsakārto Kemam drēbītes sā-kumskoliņai. Maikam taisnība — zirgi prasīja un notērēja pārāk daudz Šellijas laika. Bez tam vēl Būdas dzimšanas diena, Ponijkluba saiets, kolekte Sarkanajam Krustam. Nebija vairs tālu arī gadskārtējais baznīcas labdarības bazārs. Un tieši tad, kad viņa iedomājās, ka varēs atlicināt brīvu brīdi, lai atkal sāktu gleznot, vienmēr kaut kas atgadījās. Kā, piemēram, vēl nesen, kad Melusīnai vajadzēja iegult slimnīcā uz pārbaudi.

Patlaban viņa jutās atvieglota, kad pārbraukusi redzēja, ka Maika vēl nav mājās. Tas deva iespēju iešaut kastroli krāsnī, nomazgāt Kemu, pašai ātri nomazgāties dušā un pārģērbties zaļās biksēs un zaļibaltsvītrotā krekla blūzē.

Pulksten septiņos Maika vēl joprojām nebija. Šellija ie-prātojās, vai viņš nav pa ceļam iegriezies pie Mistijas. Pēdējā laikā vairākkārt, kad viņa jautāja, kur tas tik vēlu aizkavējies, tas atteica, ka iegriezies Fērmontā kaut ko pavaicāt par avīzi.

Atvērusi krāsns durtiņas, viņa paskatījās uz kastroli. Rīvmaizes drupatas sautējuma virskārtā bija apdegušas. Pieliekusies viņa gribēja kastroli izvilkt ārā. Taču tikko paguva to pacelt, kad kastroļa kāts pēkšņi nolūza. Instinktīvi viņa grāba pašu kastroli, bet tas izslīdēja, nokrita, un ēdiens pašķīda uz grīdas. Vienu mirkli viņa neizpratnē blenza uz notikušo, juzdama vienīgi sāpes apsvilinātajā plaukstā. Uz grīdas pie kājām bija pajucis sautējums. Pēkšņā dusmu uzplūdā viņa cirta ciet krāsns durtiņas, turklāt tik strauji, ka vecās viras neizturēja un arī durtiņas klaudzēdamas nokrita uz grīdas.

Trokšņa satraukts, Mīls iesmilkstējās un sāka drebēt. Pie visām miesām trīcēdams, suns piegāja pie Šellijas. Sēdēdama uz grīdas sapostīto vakariņu vidū, Šellija apskāva labradoru. Kopā ar suni viņa šūpojās šurp un turp, bet pār vaigiem viņai lija dusmu un pārguruma asaras.

— Mammīt, mammīt! — Kems iztrūcies iesaucās. — Kālab tu raudi? — Paskatījies uz zemē guļošo ēdiena un trauku postažu, viņš apsūdzēdams piemetināja: — Tu saplēsi vakariņas.

— Zinu. — Šellija izstūma suni no klēpja un piecēlās.

— Tūliņ sakulšu olas, tad varēsim paēst.

Kems izskatījās pēc tāda, kas arī tūdaļ laidīs dūdu vaļā.

— Es gribu ēst kopā ar tētiņu. Mammīt, — viņš asarainā balsī jautāja, — kur ir tētiņš?

— Kā lai es, sasodīts, to zinu! — Šellija nikni atcirta.

— Viņš sacīja, ka esot ceļā uz mājām.

Spiestuvē pulkstenis noskandināja sešreiz. Maiks pārtrauca ievadraksta sacerēšanu. Apmeklētāji, kas bija traucējuši darbu visu dienu, nemitējās nākt vēl joprojām. Uzaudzis sava tēva izdevniecībā, viņš zināja, ka apmeklētāji ietilpst cenā, par kādu mazas avīzes izdevējam jāpērk panākumi un veiksme.

Maksā ietilpa arī laikā nepabeigti darbi, redakcijā nosēdētās garās stundas līdz vēlam vakaram. Arī tagad vajadzēs pēc vakariņām vēlreiz braukt šurp, lai Džošs varētu ievadrakstu salikt rītrītā, tikko ieradīsies. Un bez tam katrā ziņā vakarā vēl jāaiziet uz Cilvēktiesību padomes sanāksmi Masterkornerā.

Darba svētki, viņš skumji nodomāja. Visi veikali un iestādes pilsētā ciet, bet cilvēki, ieraudzījuši ārā pie durvīm viņa džipu, iegriezās nodot sludinājumus, kādu sabiedrisku paziņojumu, paerroties par iepriekšējā nedēļā sludinājumos pieļautajām tipogrāfijas kļūdām vai gluži vienkārši tāpat vien patērgāt.

Apbrīnojami maz atskaņu bija paziņojumam par segregācijas atcelšanu. Maiks bija gaidījis, ka Milisenta izšaus jaunu lādiņu, kad tā ar doktora Vetersa ieģipsēto potīti, uz sēdspieķa balstīdamās, iekliboja redakcijā. Taču — nekā, viņa tikai bērtin nobēra, ka briesmīgi kaunoties par savu uzvešanos viņnakt.

— Tu tak avīzē par to nerakstīsi, Maik?

— Protams, ne. Kas tad mana avīze, tavuprāt, ir — Playboy, vai?

Tad viņa sāka pārcilāt savas laulības problēmas. Pēdīgi Maikam izdevās no tās atbrīvoties, iesakot aiziet aprunāties ar mācītāju Čemberleinu. Negribīgi viņa aizgāja, taču tūdaļ vietā ieradās misis Dinvidija, vēl joprojām mednieces tērpā. Viņa devās uz sanāksmi draudzesmājā. Viņu tikko pametusi veļas mazgātāja, nu viņa gribēja uzzināt, kur varētu salīgt jaunu.

— Nu gandrīz nogājis tik tālu, ka labākais būtu visu izpārdot un vākties prom, — viņa šķendējās. — Stāvoklis ar kalpotājiem kļuvis neciešams. Ar tiem Masterkornerā vairs neko nevar sarunāt. Cik neesmu tiem piedāvājusi darbu, bet šie ne — neviens negrib strādāt.

— Ja viņiem varbūt rastos iespēja pamācīties skolā vai kādā amatā... — Maiks iesāka.

— Gubernators Bērklijs — man viņš bija rados no mātes puses — sacīja, ka plašo masu izglītošana novedīs pasauli pie dumpjiem un ķecerības. Un kas nu ir noticis? Neviens vairs negrib strādāt. Grib tikai sēdēt un blenzt televizorā.

Maiks pāršķirstīja sludinājumu kaudzīti, ko bija salicis uz rakstāmgalda. — Ja man gadīsies par kādu darba gribētāju dzirdēt, es jums paziņošu.

— Ja varētu sameklēt kādu labu tumšādaino veļas mazgātāju vai vismaz tādu, kas to darbu pieprot, es būtu ar mieru maksāt gandrīz tikpat, cik maksāju savai baltajai virējai.

Maika pacietība satrūka. Viņš pats lāgā nesamanīja, kad izdzirda sevi sakām: — Jums vajadzētu pamēģināt kādreiz pašai izmazgāt savu veļu. Es savējo mazgāju.

Briesmone saspringa. Viņa pārlaida netīksmes pilnu skatienu nekārtīgajai darbistabai. — Jauno cilvēk, būtu gan jums laiks padomāt, ka nevajag šaut pāri strīpai. — Viņa grasījās vēl kaut ko sacīt, taču tad pārdomāja citādi. Paņēmusi spieķi un raupjos adītos diegu cimdus, viņa izlīgoja ārā.

Maiks palika sēžam un nolūkojamies tai pakaļ. Viņš saprata, ka iemantojis ienaidnieci.

Nu jau Šellija būs mājās un taisīs vakariņas. Viņš izdauzīja pīpi un devās uz durvju pusi.

— Es ienācu vienīgi apvaicāties, kā mums iet, kā vedas, — atvainodamies sacīja mācītājs Čemberleins. Sejā viņam bija ieriezušās dziļas grumbas, un viņš stāvēja, nedaudz uzkumpis, it kā tagad, kad diena galā, varētu atlaidināties no piepūles turēties taisnam. Lai gan nepārprotami bija redzams, ka Maiks dodas mājup, mācītājs nemaz negrasījās iet projām.

Ja mācītājs tiks pie runāšanas, viņš nerimsies vismaz stundu. Šelbēmā viņam nebija daudz domubiedru, un Maiks bija viens no nedaudzajiem, ar ko viņš varēja — kā pats izteicās — apspriesties. Reiz sācis runāt par saviem mīļākajiem tematiem, integrāciju un predestināciju, viņš kļuva līdzīgs sarūsējušam ūdenskrānam, ko milzīgi grūti atgriezt, bet, ja nu tas sprucis vaļā, tad gandrīz vairs nebija apturams.

— Esmu tik un tā nokavējies, — Maiks rezignēti noteica. Viņš pastiepa roku pēc pīpes, — tātad nav vairs svarīgi, ka aizkavējos vēl ilgāk. — Viņš pakāpās soli sāņus, lai palaistu mācītāju garām. — Nāciet vien iekšā un apsēdieties.

Mācītājs pārkrustoja garās, tievās, melnās biksēs tērptās kājas un pāri Maika galvai nolūkojās iestiklotajos citātos pie sienas.

— Man stāstīja, ka vietējie spēki stājušies pretim atbraucējiem un aizturējuši tos, kā mēdz teikt, pie pilsētas vārtiem.

— Situācija varēja kļūt eksplozīva, — Maiks piekrita. — Visu nokārtoja Vašingtons Teilors — mierīgi un saprātīgi. Pateicoties viņam, izdevās novērst demonstrāciju.

— Un tomēr tāpēc vien, ka ir NAACP^8 biedrs, viņš tiek uzskatīts par komunistu un aģitatoru, — mācītājs domīgi noteica. — Protams, ir muļķīgi iedomāties gan vienu, gan otru. īstenībā atnācu vienīgi pateikt, ka droši vien ilgi vairs Šelbēmā nepalikšu.

— Ko? — Maiks spēji apsviedās uz runātāju.

— Bafords, — mācītājs atteica. — Tūliņ pēc dievkalpojuma viņš sasauca kopā draudzes padomi. Pie manis atnāca Togo Boldvins. Viņš izturējās traki ērmīgi. Vienkārši pateica, ka nupat sapulcējusies draudzes padome un nākusi pie atziņas — man būšot piedienīgāk strādāt kādā citā draudzē. Vislabāk — Ziemeļos. Tas būšot noderīgi manai veselībai — tāds bija Togo paskaidrojums.

— Un ko jūs darīsiet?

Mācītāja acīs iedegās jauns, citāds spožums, un, kad viņš atkal ierunājās, balss skanēja noteikti un apņēmīgi: — Sākumā grasījos piekrist. Mana kuņģa čūla sākusi pavisam slikti uzvesties. Jūtos diezgan nejauki. Tad sāku domāt. Atcerējos, ka sākumā, ieradies Šelbērnā, mocījos ar vainas apziņu. Es nebiju ieradies, lai kalpotu Dievam vai cēlam mērķim. Pēc deviņu gadu nemitīgas apšaudes Norfolkā, kur nodibināju starprasu komiteju un no kurienes tapu aizraidīts, bīskaps atsūtīja mani šurp, apgalvodams, ka šeit nekādu problēmu nebūšot. Ielejā, kas sastāvot galvenokārt no pensijas vecuma ļaudīm, es varēšot dzīvot mierā un atpūsties. — Atkrustojis kājas, viņš izslējās un sēdēja stalti. — Bet nu, kad cīņa iedegusies, aiziešana man liktos aplama rīcība. — Viņš paskatījās uz Maiku. — Jo sevišķi tāpēc, ka mūsu komanda ir tik maza.

— Tātad jūs paliksiet?

Mācītājs palocīja galvu. — Mani, protams, var piespiest aiziet, ja vairs neizmaksās algu, bet pats no laba prāta projām neiešu. — Viņš paraudzījās uz Edmunda Bērka citātu, ko Maiks bija piestiprinājis pie sienas tieši pretī savam rakstāmgaldam: «Ļaunumam visvieglāko iespēju uzvarēt sagādā krietnie cilvēki, ja klusē.»

Braucot mājup, Maiku pārņēma it kā zināma piepildījuma izjūta, kas šķita agrā rudens novakari padarām gaišāku un paša sirdi vieglāku. Ja vien Šellija spētu to redzēt tādām pašām acīm, kā to redzēja viņš.

Apturējis un atstājis džipu piebraucamajā ceļā, viņš devās uz mājas pusi. Ozolu gatvē viņam pretī sitās spirgts vakara vējš. Uz ceļa gulēja nolūzis sauss zars. Gar kāpnēm, kas veda uz platajām ieejas durvīm, apmalēs ziedēja ģerānijas. Tās vajadzēs sanest iekšā, Maiks nodomāja, drīz sāksies salnas.

Šellija stāvēja pie izlietnes, piepildīdama ledus trauku. Pacēlusi trauku, viņa pagriezās un pavērās Maikam pretī. Kā vienmēr, Maiku pārsteidza viņas neparastais, gandrīz bezpersoniskais skaistums, ko radīja saskanīgais augums un iedzimtais cildenums, vēl īpaši sakāpināts tālab, ka viņa to neapzinājās.

Piepeši Maikā uzviļņoja ilgas skriešus mesties pie viņas, kā mēdz darīt Kems, un sabērt viņai klēpī visus dienas jaunumus, visus notikumus kā krāšņu dārgakmeņu velti.

Viņš devās turp.

Tikko viņš bija piesteidzies, Šellija pacēla ledus trauku, it kā norobežodamās, lai viņš nenāk tuvāk. Maiks apstājās, un vienu mirkli tie klusēdami cieši raudzījās viens otrā. Tad viņa pagāja tam garām un sāka kaut ko maisīt podā, kas stāvēja uz pavarda.

— Tu esi stipri nokavējies. Kastrolis sadega. Kemu apguldīju. Viņš tevi gaida, lai novēlētu arlabunakti.

Viņš stāvēja nepakustēdamies.

— Aizej vien, citādi viņš vispār neaizmigs.

— Kāpēc tu viņu tik agri aizsūtīji gulēt? Vēl taču ir tikai pusastoņi, un vakariņas mēs vienmēr ēdam kopā.

Šellija piešāva roku pie mutes. Šī kustība Maiku allaž kaitināja, pat tajos brīžos, kad viņa tam šķita sevišķi mīļa.

— Sasodīts! — viņš uzsprāga. — Es tev kaut ko jautāju.

— Kā avīžniekam tev gan vajadzētu izteikties precīzāk. Tu laikam gribēji sacīt, ka mēs kādreiz mēdzām vakariņas ēst visi kopā. — Viņa vēl kaut ko samaisīja traukā, tad izslēdza pavardā uguni. — Kā es varēju zināt, kad tu atgriezīsies? Jau mēnešiem tu pastāvīgi esi aizņemts Masterkorneras sapulcēs kopā ar saviem melnajiem draugiem un pirms pusnakts mājās nerādies...

— Mums pienācis laiks aprunāties. — Maiks čamdījās pēc pīpes, bet tad atcerējās, ka atstājis to džipā.

— Ak Maik, mēs par to esam runājuši tik bieži.

— Ne par to. Par mums.

— Tētiņ! — viņi izdzirda Kemu saucam. — Tētiņu gribu!

— Aiziešu pie viņa. Es zinu, ka esmu pārbraucis ar nokavēšanos. Man patiešām žēl. Bet esmu stipri noguris. Pirms vakariņām labprāt kādu lāsi iedzertu. Vai ieliesi? — Viņš izgāja no virtuves, uz Šelliju nepaskatījies.

— Kur tu biji, tētiņ? Es tevi gaidīju, tā gaidīju.

Kems izskatījās tik silts un tīrs, sārts, zeltainu galviņu un zilām zilām acīm, ietērpts zilā pidžamā, pie viena sārtā vaidziņa piespiests noplukušais minka, kuram trūka vienas auss un vienās kājas. Kā parasts, puisēns centās novilcināt brīdi, kad būs jāmieg ciet un jāpaliek vienam. Un viņš sāka lūgties pasaciņu.

Maiks apsēdās uz gultas malas — viena stāsta ilgumā, un to brītiņu pārējā pasaule būs vislabākajā kārtībā. Šinī īsajā brīdī atkāpās un pagaisa domas, spriedze, raizes un bailes, palika vienīgi tēvs un dēls, un mīla un sapratne dāsni strāvoja no viena uz otru. Bet tad īsais brīdis bija aizritējis, nekas to nespēja pastiept garāku.

— Ievīsti mani, tētiņ, — Kems, ar likteni samierinājies, lūdza.

Iečubinādams segā zēna stingro, dūšīgo augumiņu, Maiks izjuta dziļu pateicību par to, ka viņa dēls vairs nebija sīks un trausls vārgulītis, kuram nemitīgi draudēja iesnas, saaukstēšanās un elpas trūkums, kas to mocīja agrā bērnībā.

Tad Maiks nodzēsa gaismu. īsu brītiņu viņš kavējās siltajā septembra vakara tumsā, kas viņus sargāja. Stāvēja un klusēdams raudzījās lejup. Gaužām negribējās izkustēties, aizdomāties tālāk par Kemu, sapostīt šā mirkļa drošību.

Atgriezies virtuvē, viņš redzēja vienu piepildītu glāzi noliktu pie viena ēdamtrauku komplekta.

Šellija kravāja jau nomazgātos traukus plauktā.

— Vai tu nepiebiedrosies? — viņš jautāja.

— Es izdzēru glāzi pirms vakariņām, — viņa atteica, rūpīgi izslaucīdama Kema sudraba krūzīti.

— Vai tad tu jau paēdi? Nepagaidīji?

— Nē, — viņa atteica. — Maik, esmu nogurusi. Piecēlos šorīt puspiecos. Rīt man jāizved ringā četri zirgi, pirms pēcpusdienā sanāks Ponijklubs.

— Un zirgi tev ir svarīgāki par vīru.

— To saki tu. Vismaz tie zirgi man ir biedros. Dievs debesīs zina, ka tevi pēdējā laikā neesmu bieži dabūjusi redzēt.

— Tu vienmēr esi devusi priekšroku zirgiem, nevis cilvēkiem. — Viņš iztukšoja glāzi un paņēma pīpi. — Šellij, šī ir tava māja. Tava Ieleja. Avīzi es nopirku tādēļ, ka tu gribēji šeit atgriezties. Es pūlos to nostādīt uz kājām. — Viņš pamāja uz rēķinu kaudzi, kas bija salikta uz vecās dzelzs krāsniņas. Kad viņi bija ievākušies Šelbērnu muižā un sāka saņemt pirmos rēķinus par mājas remontu, Šellija bija to pārvērtusi par joku — rīkošot izlozi. Rēķinus viņa sastūķēja savā med-nieces cepurē un lika Maikam vienu izvilkt un tūdaļ samaksāt.

Sākumā viņam Šellijas netradicionālā grāmatvedība bija šķitusi visai amizanta. Bet, kad staļļa turēšanas izdevumi sakāpa līdz simtiem dolāru mēnesī un piedevām vēl nāca klāt rēķini par «dažādiem izdevumiem», un, kad pagājušajā gadā bija ieradušies Finansu inspekcijas kontrolieri, tad nekas vairs nelikās jocīgi.

Tagad Maiks jautāja, kā viņa plānojot nokārtot iestāvējušās maksāšanas, dažas aploksnes pat vēl neesot ne atvērtas.

Šellija dusmīgi nometa trauku dvieli. — Tie ir gatavie riebekļi. Es tos viņu rēķinus negribu likt pat cepurē!

— Vai nu riebekļi, vai ne, rēķini joprojām tiek piesūtīti. Un tas, ka mēs esam parādā katrā vietā Šajā pilsētā, avīzei par labu nenāk.

— Tas, ka esam padarīti par apsmieklu, arī tai nenāk par labu. Vai tu tiešām gribi, lai tādi ļaudis kā Suellena un Džūbels valda valstī?

Maiks papurināja galvu. — Nē. Bet es negribu arī, lai valsti valda Polopīts Bafords vai majors Delongs, vai misis Dinvidija. Turpretim es neiebilstu, ja to darītu sludinātājs Jangs vai Vašingtons Teilors. Šerpas nav tik piemēroti vadītāji Šelbēmas bankai kā Togo Boldvins, bet tas nepavisam nenozīmē, ka šerpas nevarētu tikt izmācīti par baņķieriem. Neviens negrib valdības grožus nodot rokās nemākuļiem. Bet nemākuļiem jādod iespēja mācīties un izglītoties. Tu esi dzimusi noteiktā, izcilā sabiedrībā — kā katolis katoļticībā. Nēģeriem nav bijis tādas sabiedrības.

Šellijai iezvērojās acis. — Tu tātad gribi visus sajaukt vienā juceklīgā dubļu krāsas rasē?

— Es labāk gribētu paēst, — Maiks nopūzdamies sacīja.

— Ja vien mājā ir kaut kas ēdams. Bet varbūt labāk aiziet un nopirkt drogu konditorejā hamburgeru.

— Tagad, kad pilsēta integrēta, tu varēsi tur satikties ar saviem draugiem!

Nolicis glāzi, viņš ķērās pie ēdiena, ko Šellija klusēdama bija uzlikusi uz šķīvja. — Olas? — viņš pēc pirmā kumosa ieteicās. — Kas notika ar sautējuma kastrolīti?

— Man tas sadauzījās. Bija pārāk ilgi nostāvējis krāsnī. Kad vilku ārā, nolūza kāts, bet kastrolis nokrita zemē. — Viņa paskatījās uz tulznu delnā. — Es sadedzināju roku.

— Slikti gan, — viņš noteica, atstumdams šķīvi nostāk.

— Sameklē kastroļa paliekas, es ņemšu un tās salodēšu. Tas bija jauks kastrolītis. Vai atceries? Mēs to nopirkām īsi pirms pārvākšanās uz savu dzīvokli Vilidžā.

— Es visu izmetu laukā. — Pievākusi pusizēsto šķīvi, viņa iekasīja paliekas atkritumos, tad noskaloja šķīvi un sāka to slaucīt.

Maiks grasījās tai atgādināt, ka pēc tādas trauku noskalošanās bez ziepēm viņam vai apkopējai, kas Suellenas slimošanas laikā nāca piepalīdzēt, trauki jāpārmazgā. Taču kaut kas Šellijas stingajā mugurā un kustībā, ar kādu tā nolika noslaucīto šķīvi plauktā, viņu atturēja no aizrādīšanas.

Viņš tikai rāmi uzbilda: — Šellij, tu noteikti esi nogurusi. Mēs ne viens, ne otrs pagājušajā naktī neesam īsti tikuši pie miega. — Viņš neuzdrošinājās atzīties, ka viņam vēl jāaizbrauc uz Cilvēktiesību padomes sanāksmi. — Ej vien augšā. Man vēl jāpastrādā. Suņus ārā izlaidīšu, māju aizslēgšu.

Kad viņa nepagriezās un neko arī neatbildēja, viņš vairs nespēja klusēt par to, ko vajadzēja pateikt.

— Es tiešām augstu vērtēju tavu palīdzību un izpratni. — Viņš iesmējās īsu, skarbu smieklu. — Vai tu zini, ko es visu laiku esmu darījis? Strādājis un pūlējies uz vella paraušanu, lai paglābtu tavu skaisto, visnotaļ labestīgo, korumpēto Ieleju, tavu senču Svēto zemi. Esmu vergojis, lai novērstu un turētu pa gabalu nost varmācību un asinsizliešanu. — Viņš/ saprata, ka kļūst stulbi dramatisks, tomēr citādi nespēja. — Esmu svīdis un mocījies, lai tādi ļaudis kā tu un Polopīts, tavs dārgais Fekss un nu vēl piedevām tas dienderis Zegerens varētu nodoties izlaidībai un trenkāt lapsas.

— Maik, — viņa pārbiedēta iesaucās.

— Ak nē, es zinu, ka tu neesi bijusi neuzticīga. Tev nepatīk, ja tev pieskaras. Dieva vārds, man gandrīz gribētos, lai tev patiktu. Tad tu varbūt kļūtu cilvēciskāka, pieejamāka. — Tikko to izteicis, viņš saprata, ka pārāk aizrāvies. Kad Šellija, gandrīz piedurdamās, aizspiedās viņam garām, viņš pamanīja, ka tā raud, un brīnumainā kārtā tas viņu vairs neaizkustināja. Viņš bija tā iegrimis pats savās rūpēs un nemierā, ka Šellija viņam šķita tāla un sveša.

Maiks juta, ka viņam ir pienākums piedalīties Cilvēktiesību padomes sanāksmē Masterkorneras baptistu baznīcā. Neskaitāmas reizes viņam bija skaidrots, ka viņa, baltā cilvēka, klātbūtne sludinātājam Jangam un miermīlīgajiem, varmācību noraidošajiem nēģeriem dāvāja izjūtu, ka tie nav gluži vieni savā apņēmībā gūt panākumus mierīgā ceļā.

Cik Maikam pašlaik bija zināms, nekādi skandāli nebija notikuši. Vašingtons Teilors ar savu ģimeni bija ieturējis pusdienas Kovertsaidas viesnīcā. Doktors Veterss, Mistija Montegjū, Dženiji un Čemberleini, kas bija uzaicināti «pus-dienotāju skaita papildināšanai», visi bija ieradušies un sēdējuši pie pārējiem galdiņiem.

Kad Maiks apvaicājās Vašingtona vedeklai Lindai Va-Šingtonei, kā viņai patikušas svētdienas pusdienas, nebija citas atbildes, kā pateikt, ka mielasts bijis nejēdzīgi dārgs un ceptā vistiņa ne pustik garšīga kā viņas pašas virtuvē sagatavotā.

— Vai domājat atkal drīzumā doties turp? — Maiks bija apprasījies.

— Nē, ser, — Linda nešaubīdamās atteica. — Džons pelna pieklājīgi, tomēr šādas izpriecas atļauties nevaram. Mēs, redaktora kungs, gribam vienīgi to, lai ikviens cilvēks drīkstētu apmeklēt visas tās vietas, kurp viņš vēlas aiziet.

Nogriezies no Ielejas ceļa, braucējs nokļūst uz grubuļaina sprunguļdambja, kas sausā laikā pārvērtās par smilšu ezeru, bet sniegainajos mēnešos par neizbrienamu dubļu jūru. Par pagriezienu brīdināja vienīgi sens, vēsturisks ceļa rādītājs ar visai plašu vēstījumu:

MASTERKORNERA

1863. gada 8. jūlijā netālu no šejienes tika apmācībām sapulcināta 44. bataljona B rota, no kuras izveidoja Partizānu strēlnieku vienību, sauktu par Šelbērna kaujiniekiem. Par tās kapteini kļuva Sīns Šelbērns, par leitnantu Fērfekss Templtons. Rotā bija šādi strēlnieki...

Saraksta turpinājumā bija lasāmi gandrīz visi Ielejas ģimeņu kapu pieminekļos redzamie uzvārdi.

Tajā laikā, kad Sīns Šelbērns šeit «apmācīja» strēlniekus, par kuriem to trakās pārdrošības un pārgalvības dēļ vēlāk dziedāja dziesmas un stāstīja teiksmas, padarot tos par leģendāriem Pilsoņu kara varoņiem, šī vieta iekļāvās Kingam Šelbēmam dāvātajā īpašumā. Mazā mūra baznīciņa un nobal-sinātās dzīvojamās būdas bija piederīgas pie Šelbērna Akadēmijas kā vergu mitekļi. Šo Akadēmiju jauno dāmu izglītošanai bija nodibinājis Patriks Šelbērns, kas, atvezdams līdzi milzumu grāmatu, bija atceļojis no Ziemeļiem, lai apciemotu savus Dienvidu radus, bet tika pierunāts palikt un nodibināt Akadēmiju. Patriks Šelbērns nomira, bet viņa vecākais dēls Čārlzs, kas bija mantojis tēva intelektuālo noslieksmi, pārņēma Akadēmijas vadību. Tā kā visas viņa simpātijas piederēja Ūnijai un viņš necentās sevišķi radoties ar saviem Šelbērnu brālēniem un māsīcām, viņš tika apzīmēts par savas cilts un Dienvidu svētās lietas nodevēju.

Čārlzs Šelbērns bija kveikers un pacifists. Akadēmija ilgu laiku daudziem bija kā dadzis acī. Kad aptrūka jauno dāmu, ko mācīt, viņš skolas durvis atvēra nēģeriem, kļūdams par pirmo balto cilvēku, kas Dienvidos atklāti aizsāka nēģeru izglītošanu. Tumšādainie viņu dēvēja par «Jeņķi Šelbērnu» un raudzījās uz viņu ar cieņu un pat godbijību.

1863. gada rudenī Akadēmija nodega. Valodas klīda, ka' skolai uguns pielaista pēc Sīna Šelbērna pavēles, taču tas nekad netika pierādīts, lai gan visi zināja, ka trakulīgais kapteinis gandrīz ik nakti atjāja uz nēģeru apmetni un gulēja ar piecpadsmitgadīgo Marsiju Stjuarti. Vēlāk, kad Marsijai bija piedzimis bērniņš ar gaišu ādu, Šelbērnu degunu un acīm, viņa atzinās, ka ugunsgrēka naktī bija pastāstījusi savam mīlniekam, ka Jeņķa Šelbērna skolā mācoties lasīt un rakstīt. Tā bija kļūda. Sīns bija piedzēries un nu atviegloja sirdi, nikni apstrādādams meiteni ar jājampātagu. Tad pēc mežonīgas izmīlēšanās viņš piecēlies no zāļainās guļvietas upmalā, kur mēnešiem bija ar Marsiju ticies, un devās paveikt krietnu darbu Dievam par slavu, proti, «darīt galu Čārlza nolādētajām stulbībām».

Pēc ugunsgrēka Jeņķis Šelbērns pārcēlās uz Fērmontu. Lai varētu turpināt uzsākto krustakara gājienu par mieru, viņš sāka izdot nedēļas avīzi — pirmo avīzi Ielejā. Avīzei viņš deva nosaukumu Shelbume Sun un par tās sūtību minēja «ar patiesības gaismu apstarot faktus un publicēt tos sabiedrības labā».

Kamēr džips kratījās pa sprunguļdambja negludumiem un bedrēm, Maiks centās vizuāli iedomāties Šelbērna kaujinieku apmācības. Iztēlē viņš saoda zirgu sviedrus, dzirdēja paklusu plūstošos lāstus un seglu ādas čīkstēšanu, juta lielo saspringumu un satraukumu. «Atiet, puiši, šonakt sakursim jeņķiem karstu pirti!» Skaļāk par savas mašīnas motora rūkoņu viņš iztēlē dzirdēja rēgu kavalērijas aulekšojošo zirgu pakavu dunu, redzēja, kā pa būdu durvju spraugām tiem seko apbrīnas un bijības pilni skatieni.

Cilvēki, kas dzīvoja saplaisājušajās būdās, nesaprata, kas notiek, domāja Maiks. Tāpat, kā nesaprata Sīns Šelbērns. Nekas skaidri iezīmēts — verdzība vai štatu tiesības, vai ziemeļnieku spiediens — dzina trakajos nakts jājienos pelēkos barus ar plīvojošām spalvām pie cepurēm un izšūtām vidus-jostārn, bet kaut kas miglains, neskaidrs un tomēr tik kaisli izjusts, ka līdzinājās reliģijai. Mālains ceļš un putekļiem aizsegta saule. Māju baltie pīlāri un sveces kristāla kandelab-ros, svārki, kas vijoļu skaņās viļņoja tik plati kā otrā stāva galerija. Suņu rejas novembra pēcpusdienā un ugunskura smārds. Plata, gausa upe, kurā zvejo nēģeris. Kaislas, sārtas puķes pavasara plaukumā un kaistoša melna miesa. Apstājies laiks, sastingusi dzīves kārtība, kas nemainās ne trijās, ne četrās paaudzēs, tik nesaraujami stingra un saistoša kā glicī-nijas, kas apvijušās ap Šelbērnas muižas ēkas pīlāriem. Smagas vainas pilns sapnis, tikpat netverams un zūdīgs kā dūmaka, kas slīgst pār laukiem rītausmā.

Tas bija pirms simt gadiem. Bet kas mainījies? Bada novārdzināti un bez pajumtes palikuši, daudzi atbrīvotie nēģeri atklīda atpakaļ uz savām pamestajām būdām, no kurām daudzas jau bija aizņemtas.

Pagājušā gadsimta beigu galā Masterkornera bija padarīta par cietumnieku darba nometni. Važās sakaltie katordznieki uzcēla Silverhilu un vairākas citas dižmājas šajā pusē. Kaut arī ilgi priekš Pirmā pasaules kara darba nometni izformēja, daži izbēgušie cietumnieki vai sodu izcietušie atgriezās Mas-terkornerā dzīvot, nomirt un pārņemt vietējo nēģeru mantojumu. Nedaudzas no sākotnējām būdām bija kaut kā saglabājušās, gan pussatrunējušas un žurku apsēstas; tajās dzīvoja paklīdušas palaistuves un neskaitāmi nopuņķojušies bērni, apskretuši ar dažādiem jēlumiem — nepārprotamām sava pagrimuma iezīmēm. Tagad viņu dzimtkungs bija Polopīts.

Kad Maiks reiz ierunājās, ka būdeles jānojauc un to vietā jāuzceļ jauni mitekļi, Polopīts palika pie sava: pašreizējie mitekļi esot vairāk nekā apmierinoši. — Ja vien viņi gribētu, tad varētu būdas uzkopt un satīrīt, — Bafords neiecietīgi noteica, — bet viņi negrib. Nododiet viņiem pieklājīgu māju, un pēc nedēļas tā būs īstākā cūkukūts. Kālab lieki tērēt naudu?

Bez šaubām, bija arī kārtīgas mājas. Menesess Brauns, Takeri un Teiloru ģimenes locekļi bija uzcēluši vienstāva mājiņas kolonijas ārmalā. Viņi bija iegādājušies televizorus, viņiem piederēja automobiļi. Vienā vai divās mājās bija arī telefons. Iepriekšējā gadā Vašingtons Teilors bija izurbis aku un ierīkojis vannasistabu mājiņā, kur dzīvoja viņa māte Melusīna. Taču jaukie, Getisburgā reiz teiktie vārdi, kas uzvējoja kā atraisīti karogi, vēl aizvien gaidīja piepildījumu.

Mazā baznīciņa bija ļoti veca. Mazliet apdrupusi, bet ļoti patīkama savā vienkāršībā. Sienas nobalsinātas koši baltas, kanceles brūnais koks aiz vecuma iemantojis melnus lāsumus. Abās pusēs altārim ar sudrabpapīru apvīstītas burkas, pildītas ar mākslīgām rozēm. Līdzās vecām tāfeļklavierēm podā auga gumijkoks.

Sanāksme jau bija sākusies, kad Maiks piebrauca. Lai gan vakars nebija auksts, sievietes ar zīdaiņiem klēpī un satuntuļotiem bērniem bija sasēdušās ap vēderaino krāsniņu, kurā gruzdēja zaraina priežu malka.

Masterkorneras draudzē toni noteica Teiloru ģimene. No visas apkārtnes nēģeru ģimenēm Teilori bija visvecākie, visaristokrātiskākie un visveiksmīgākie, pārtikušākie. Melusīna bija neapstrīdams matriarhs. Savā solā viņa sēdēja taisna kā svece, un seja zem puķēm rotātās cepures līdzinājās afrikāņu kokgrebumam.

Maiks kļūdījās, ja iedomājās, ka šajā pirmdienas vakarā varēs pēc brīža nemanīts pazust. Sludinātājs Jangs patlaban beidza lasīt Svētā Marka evaņģēlija ceturto nodaļu: — «Bet tiem nav saknes sevī, un tikai kādu laiku tie ir ticīgi. Kad bēdas un vajāšana uziet vārda dēļ, tad viņi tūdaļ apgrēkojas ... Labā zemē sētie ir tie, kas vārdu dzird un pieņem ...» — Uz paaugstinājuma stāvēdams, viņš paraudzījās lejup. — Redzu, ka mūsu draugs redaktors misters Leitimers ieradies. Man šķiet, mums viņam ļoti jāpateicas. Ja nebūtu redaktora kunga, tad brālis Teilors būtu sēdējis mājās un nodevies darījumiem, nevis kārtojis sabiedrisko dzīvi. — Viņš mazliet pieklusa, ļaudams klausītājiem pasmieties. — Māsa Teilore, — viņš pamāja ar galvu uz Lindas pusi, — man sacīja, ka Kovertsaidas viesnīcas pavāriem vajadzētu vēl pamācīties, kā cepama vistiņa. — Viņš atkal pagaidīja, kamēr klausītāji pasmejas, tad turpināja: — Teikšu jums visā nopietnībā — šeku, brālis Smits šovakar man apjautājās, vai misters Bafords patiesi miris. Es atteicu, ka neko tamlīdzīgu gan neesmu dzirdējis. Bet brālis Smits sacīja, ka viņš gan esot dzirdējis misteru Bafordu nosolāmies: ja kaut viens tumšādainais tikšot pilsētas restorānā, tad vienīgi pār šā līķi. Tālabad viņš nodomājis, ka misters Bafords aizmidzis mūža miegā.

Misis Sindija Smite un misis Leona Stjuarte locījās smieklos. — Klau, klau, lai nu viens saka! — skanēja saucieni draudzē.

Kad mācītājs nosprieda, ka viņa balss atkal būs sadzirdama, viņš sacīja: — Un nu, draugi, pateiksim savu paldies misteram Leitimeram.

— Āmen, āmen! — draudze atbalsoja. Piekrītoši ar galvu mādami, visi sāka vētraini aplaudēt.

Kad vētra norima, draudzes gans atgriezās pie parastās dienas kārtības. Pateicās dažādām komitejām — par mājās cepto maizīšu izpārdošanu, par viņa skolēniem saziedotajām drēbēm, bibliotēkai dāvātajām grāmatām, apsveica Dāmu komiteju par naudu, ko tās sagādājušas ar sabiedrisko pusdienu rīkošanu un citiem pasākumiem. Maiku pārsteidza un aizkustināja instinktīvā smalkjūtība un pieklājība, ar kādu nēģeri izturējās cits pret citu.

Pēc tam mācītājs Jangs lūdza sanāksmi veltīt uzmanību būvuzņēmējam Teiloram, kas sniegs ziņojumu par «X-Dicnu Šelbēmā». Maikam likās, ka viņš it kā pirmoreiz ierauga diženo zilacaino nēģeri. Neatkarīgi no piejaukumiem, no kropļojumiem un pazemojumiem, ko nodarījusi verdzība un segregācija, zināms cēlums bija saglabājies. Visi ticēja, ka Vašingtons Teilors cēlies no karaļiem. Cēli veidotā galva, deguns ar augsto iedeguni un nervozajām nāsīm, smagie plaksti — tas viss pierādīja cilmi un mantojumu. Šķita neticami, ka šāds cilvēks visu mūžu nodzīvojis tādā pilsētelē kā Šelbēma, turklāt bez tiesībām paēst pusdienas pilsētas restorānā.

Lai arī viņš gandrīz visu bija ieguvis pašmācības ceļā un viņam nebija akadēmisku grādu, Vašingtona Teilora valoda bija precīzāka un daiļskanīgāka par mācītāja Janga valodu. Vašingtons runājot nelietoja nēģeru parastās morālās pamācības vai nevajadzīgu izsmalcinātību. Viņš sanāksmes dalībniekus neuzrunāja par brāļiem un māsām. Un, gluži tāpat kā Maiks, neraugoties uz viņu patieso draudzību, nekad neiedomājās to uzrunāt intīmāk kā «mister Teilor», arī būvuzņēmējam prātā neienāktu teikt Maikam citādi kā «mister Lei-timer».

Tagad Maiks dzirdēja viņu sakām: — Šodien, pateicoties misteram Leitimeram, mācītājam Čemberleinam un vairākiem citiem mūsu baltajiem draugiem, pilsētas restorānā bija atcelta segregācija. Bet... — viņa balss piesauca klausītāju uzmanību, —mūsu cīņa vēl tikai sākas. Pēc divus gadsimtus ilgas segregācijas, šķirtām skolām un liegtām iespējām, mēs esam paspēruši vienīgi pavisam mazu solīti uz priekšu. Mums jāiet daudz tālāk. Jānoiet garš ceļš, līdz varēsim mierīgi gulēt. Pilsoņu tiesību, likumīgu un morālu tiesību iegūšanas cena ir —mūžīga cīņa. — Viņa skatiens pārslīdēja draudzei. — Mūsu lieta ir taisnīga. Mūsu vidū vairs nav vietas bailīgajiem, mīkstpēdiņiem, krusttēviem Tomiem, kas neuzdrošinās balsot un parakstīties aiz bailēm, ka tādējādi apkaitinās saujiņu visspēcīgu balto cilvēku. Mēs nevaram atteikties no uzsāktā. Nedrīkstam to darīt. Mūsu nākamais solis ir vākt parakstus, lai tu un tu, un tu varētu balsot. Kamēr mūsu vidū nebūs pietiekami daudz tādu, kas to darīs, mēs nevaram cerēt uz spēcīgiem vadītājiem. Otrs, ļoti svarīgs solis ir skolu integrācija. Mēs visi zinām, ko nozīmē šķirtās skolas. — Uz tribīnes nodimdēja viņa dūre. — Skolēnu soli, kas no balto skolām izmesti kā nederīgi. Galdu virsmas sagraizītas un sapostītas tā, ka uz tām rakstīt nav iespējams. Ābeces lupatu lēveros. Par maz burtnīcu un zīmuļu, trūkst sporta laukumu. Tualetes bez ūdens. — Pieklusis viņš paskatījās rokaspulkstenī. — Ir jau vēls. Esam pietiekami ilgi runājuši. Dievam nav vajadzīgi mūsu vārdi. Viņš grib redzēt mūsu darbus. Pienācis laiks darbiem. Darbiem, kas ir skaļāki par vārdiem. Darbiem, kas pierādīs baltajiem cilvēkiem, ka mēs domājam tāpat, kā runājam.

Viņš paraudzījās uz savu sievu, kas sēdēja solā kopā ar Lūsiju Mēju, kuras braucamkrēsls bija atstāts pie durvīm. Un maigākā balsī viņš turpināja. — Sen, ilgi pirms manas piedzimšanas, Virdžīnijā uzradās Džims Krou^9. Pirms Dievs mani aizsauks pie sevis, es gribu redzēt savu tautu brīvu. Nu beidzot pienākusi diena, kad mēs ar Lūsiju Mēju varēsim pasēdēt konditorejā un kopā ar baltajiem cilvēkiem ēst to, ko būsim pasūtījuši. — Vēlreiz uz mirkli pieklusis, viņš savu runu pabeidza ar vārdiem: — Rīt mēs ar Lūsiju Mēju sēdēsim drogu konditorejā pie letes. Ja mums patiks, tad sēdēsim kaut vai tik ilgi, līdz izkusīs mūsu saldējums.

— Kur manas brokastu olas? — Maiks nākamajā rītā jautāja.

— Olu nav, — Šellija atbildēja. — Vakar taču bija Darba svētki, vai aizmirsi? Šodien braukšu uz pilsētu iepirkties.

Maiks paskatījās uz magnoliju, kas auga aiz virtuves loga. Zem tās kašņājās bantu vistiņas. — Manu dieniņ, tāds lērums vistu mājās. Vai tad tās nemaz vairs nedēj?

— Man neiznāca laika sameklēt olas. Kem, ko brīnies, ēd brokastis.

— Man negaršo kukurūzas pārslas, — Kems atsaucās.

— Saproti jel reiz, ka jāēd tas, kas galdā uzlikts. Padomā par tādiem nabaga bērniem kā Džimijs, kam bieži vien vispār nav ko ēst.

— Un zaļās pupiņas es ciest nevaru, — Kems niķīgi turpināja. — Meitenes un zaļās pupas ir mani ienaidnieki. Tētiņ, vai tev garšoja zaļās pupiņas, kad biji mazs?

— Nē, — Maiks atteica. — Nevaru apgalvot, ka būtu garšojušas. Šellij, lūdzu, apsēdies. Tu mani padari galīgi nervozu.

— Es gaidu, kad maizītes būs sagrauzdētas.

Viņai pašai labprāt būtu paticis apsēsties. Bet viņa nespēja. Neprata nociesties mierā, gluži tāpat kā Kems. Bailes, nepadarīti darbi, vainas apziņa sitās viņai galvā, tāpat kā tā raibā vista virtuves logā. Vistas jābaro. Vistu barība izbeigusies. Gandrīz viss izbeidzies. Brokastu galdā viņa bija uzlikusi pēdējo apelsīnu sulas paku un pēdējos diedzētos graudus. Maizes vairs tikai tik, cik divas doniņas grauzdējamā aparātā.

— Lūdzu, ieēd jel kaut ko, — Maiks mudināja.

— Man negribas ēst. Goda vārds.

Maizītes nāca gatavas. Viņa nolika vienu gabaliņu Mai-kam uz šķīvja, otru Kemam.

— Vai ievārījuma nav? — Kems jautāja.

— Nē, — Šellija atbildēja, — es šorīt nopirkšu.

— Man jāsavāc materiāli no lauku korespondentiem, — Maiks sacīja. — Brauc man līdzi, Šellij.

Šellijai, šķiet, uzreiz gūzmām gāzās virsū visi darāmie darbi. — Nevaru. Zirgi, iepirkšanās. Šopēcpusdien pie mums sanāks Ponijkluba bērni uz praktiskajām nodarbībām.

— Tu man sacīji, ka Ponijklubā vairs nedarbošoties.

— Zinu, ka sacīju. Bet nevienu citu nevar atrast, tāpēc apsolīju pastrādāt ar visjaunāko bērnu grupiņu. Cerēju, ka arī Kems varēs jāt Skolas skatē.

— Viņam taču nepatīk. Kālab gribi viņu piespiest?

— Bet tu tak pats vēlies, Kem, vai ne? — Šellija jautāja.

— Man gan labāk patīk ar Džimiju spēlēt beisbolu. — Kems paskatījās uz maizes riciņas sabrūnējušo garoziņu un sāka to uz šķīvja drupināt.

— Man ļoti gribētos, lai tu brauc kopā ar mani, — Maiks atkārtoja. — Agrāk tev patika braukāt man līdzi, Šellij. Mis Abija Kūka no Kūka veikala ieminējās, ka mēnešiem neesot ar tevi sastapusies.

— Es pati arī to vēlētos, — Šellija atteica. Un tad atcerējās avīzes pirmās sākuma nedēļas, kad viņi ik nedēļu piekrāva pilnu lielo mašīnu vai džipu ar avīzēm un izvadāja tās pa apgabala tālākajiem nostūriem, vienlaikus savācot lauku korespondentu rakstus. Pie mis Abijas parasti tie brīdi uzkavējās, viņa allaž tos pacienāja ar kafiju vai kolas glāzi, patērzēja par Šelbērniem un vecajiem laikiem, bet uz atvadām iedeva tiem līdzi dārzeņus no savām dobēm vai konservus no mājas krājumiem. Toreiz laika pietika liku likām. Kāpēc viņa tagad kļuvusi tik nevaļīga?

— Es arī gribu tādu šaujamo, kāds ir Budam, — ieteicās Kems.

— Kem, — Šellija sacīja, —ja esi paēdis, vari iet pabarot suņus.

— Nav suņu barības.

— Ak debess baltā! Nu, nekā, būs jāpagaida, līdz atgriezīšos no pilsētas.

— Es tomēr gribētu, lai tu brauc man līdzi, — Maiks, projām iedams, vēlreiz uzstāja.

— Man ļoti gribētos braukt, — Šellija atkārtoja, — bet Ponij klubs...

— Velns lai parauj Ponijklubu! — Maiks novēlēja un izgāja pa durvīm.

Pēc jūnijā notikušajām sacensībām Šellija bija apsolījusi, ka izbeigs darboties Ponijklubā, ko Maiks dēvēja par «Mazo četrkājaiņu apvienību». Bet tad Milisenta un citas bērnu mātes viņu pierunāja. —Tev tas tik labi izdodas, —mammas viņu pacildināja, — visi bērni tevi mīļo.

Maikam viņa pateica, ka pagaidām turpinās darbu klubā bērnu dēļ. Bet, kad pienāca brīdis tiešām atteikties, Šellija atkal kļuva domīga. Likās, ka aizrautīgais darbs ar bērniem un zirgiem aizpilda vitālu nepieciešamību, nobīda malā citas viņas dzīves prasības — gleznošanu vai palīdzību Maikam darbā ar avīzi.

Tā kā neviena cita darītāja nebija, bet jāizdara tas bija, Šellija sastādīja Ponijklubam rudens pasākumu plānu un izsūtīja to pa pastu visiem kluba biedriem. Pirmā praktiskā nodarbība, gatavojoties Skolas skatei, bija paredzēta Šopēc-pusdien.

Pēcpusdienā ar plānu vajadzēs iepazīstināt Milisentu, viņa nodomāja, ejot uz stalli, lai parunātu ar Virdžīniasitiju par Milisentas jauno zirgu, kurš jāizjāda.

Diena atkal bija izvērtusies zeltaina. Jau vairāk nekā mēnesi nebija nolijis ne piliena. Kukurūza nokaltusi un sačokurojusies, vēl nenopļautā atāla zāle pāraugusi un sausa. Arī pilsētas ūdensapgāde bija apdraudēta, Maikam tika lūgts, lai tas pabrīdina avīzes lasītājus, ka ar ūdeni jāapietas taupīgi. Kad šajā pavasarī pārsprāga maģistrālais ūdensvads, Maiks konstatēja, ka sistēma bīstami novecojusi. Tā bija ierīkota gadsimta sākumā, kad iedzīvotāju bija divreiz mazāk nekā tagad; to veidoja aka, no kuras visai kolonijai vajadzīgais ūdens tika sasūknēts iztrunējuŠā koka tvertnē pilsētas ziemeļgalā. Maiks kādā ievadrakstā brīdināja lasītājus, ka sistēma ir primitīva un nedroša, ka jārod līdzekļi jaunas, modernas sistēmas ierīkošanai.

Neko viņš nepanāca. Nekādas rūpniecības pilsētā nebija, uzņēmējdarbība bija ļoti niecīga, ienākumi no nodokļiem nenozīmīgi, līdz ar to pilsētas kasē nebija naudas sadzīves ierīču uzlabošanai.

Viss gluži vienādā stāvoklī, Maiks nodomāja: kanalizācija nekārtībā, ielu apgaisme, mašīnu stāvvietu skaitītāji bojāti, un tagad vēl ūdensvads. Iekams smirdoņa nekļūs neciešama, kāds netiks nogalināts un pilsēta nepaliks bez ūdens, nekādi uzlabojumi nebija gaidāmi.

Jo ilgāk Maiks par to domāja, jo niknāk viņa jaunangļu sirdsapziņa sadumpojās. Nav iespējams, Maiks nodomāja, panākt, lai šī dīvainā sabiedrība, kam jau no dzimšanas piemīt romānā «Vējiem līdzi» tik bieži daudzinātais Veco Dienvidu princips «par to padomāšu rīt», saprastu mācību, ko viņš jau agrā bērnībā bija iegaumējis no tēva un vēlāk Jaunanglijas pilsētu pārvaldes saietos, ka visam ir cena un par visu ir jāmaksā.

Maiks bija savācis materiālus no savām lauku korespondentēm — mis Emīlijas Mūrvilā, misis Logenberijas Mauntsinajā un mis Abijas Kūkas Kūka veikalā, bija noklausījies to nostāstos par lielo sausumu, par lapsu trakumsērgu un kukurūzas neražu. Bija jau pāri pusdienlaikam. Ja tagad dotos atpakaļ uz redakciju, viņš tūdaļ krišus iekristu visās parastajās nedēļas problēmās un ķertos pie avīzes nākamā numura sagatavošanas. Tad jau labāk vispirms iegriezties drogu konditorejā un iekost pusdienu azaidu.

Mašīnu viņš atstāja Gilberta benzīna uzpildes stacijā tehniskajai pārbaudei un pats devās projām pa saules apspīdēto Lielo ielu. Tuvojoties Sun ēkai, viņš ievēroja, ka redakcijas lielā skatloga biezais spoguļstikls stipri aizkūpējis. Tas viņam neglābjami atgādināja, ka nevarēs tikt pie tīri nomazgāta loga, iekams nebūs izgalvojis Džūbelu no pilsētas cietuma — vecā ķieģeļu grausta ar aizrestotajiem logiem, sūnu kušķiem sienu plaisās un māla klonu. Tur smagi smirdēja pēc urīna, un siltā laikā varēja redzēt drukno policistu sēžam pret sienu atspiestā krēslā ar taisnu muguras atzveltni un domīgi nospļaujamies sānielas sarkanajos putekļos.

Pagājis garām spiestuves ēkai, Maiks devās gar krastmalu tālāk, kur laikrakstu stendā aiz letes stāvēja Čārlijs Vurafs,

noliecies pār Morning Telegraph. Nonācis līdz pasta mājai, viņš ieraudzīja aiz Milisentas rolsroisa majora Delonga sagrabējušo bagiju. Kārnais zirga kaulukambaris stāvēja, galvu nokāris; groži apmesti ap stāvvietas skaitītāja stabiņu. Pusmastā noslīdējušās ausis padarīja veco zirgu par īstu nomāktības paraugtēlu. Uz ratu sēdekļa gulēja Džo, majora dzeltenais suns, kas jau sasniedzis tādu vecumu, ka vairs neatšķīra draugu no ienaidnieka. Priekškājas ļengani karājās lejup no sēdekļa, viena nikna acs blenza uz garāmgājējiem.

— Sveiks, Džo! — Maiks uzsauca.

Izdzirdis savu vārdu, vecais suns pacēla galvu, ļaunīgi pablenza uz Maiku un brīdinot klusu ieņurdējās. Tai pašā brīdī no pasta mājas iznāca majors Sautgeits Delongs.

Majors bija atraitnis un pēdējais no Delongu dzimtas. (Čārlijs Vudrafs reiz bija neprātīgi uzdrošinājies uzbilst mis Letijai, pilsētas galvenajai vecmeitai, ka tai vajadzētu mest pie malas Saturday Evening Post, īstenībā viņai pareizāk derētu Country Gentleman, piemēram, tāds kā majors Delongs.) Tas bija vīrs ar stīvu, formālu pieklājību, sen aizmirstām pirmskara manierēm. Majors ar savu klātbūtni citos izraisīja melanholiskas anahronisma izjūtas, gluži tāpat kā viņa māja — Delongu muiža, milzīgs, apdrupis rēgs ar baltiem pīlāriem. Tur viņš mita kopā ar saviem suņiem, pistoļu kolekciju un atmiņām par pagātnes diženību.

Arī pret naudu majoram bija pirmskara attieksme. Pēc Pilsoņu kara labākās Dienvidu ģimenes bija kļuvušas gaužām nabadzīgas. Tos laikus visi, kam bija nauda, tika uzlūkoti ar aizdomām, ka nauda iegūta negodīgā ceļā, vai nu pārdodot ieročus ziemeļniekiem vai nederīgus apavus Konfederācijas armijai. Viņam nemūžam nebūtu ienācis prātā no jauna iestiklot Delongu muižas izdauzītos logus, viņš tiem gluži vienkārši aizsita priekšā papes gabalus; tāpat viņš nelikās ne zinis, ka virtuves pagalmā gadiem rūsēja vecmodīgs ar ledus-gabaliem vēsināms ledusskapis. Viņš bija Dienvidu džentlmenis, viens no vispēdējiem šīs izmirstošās sugas pārstāvjiem, kas pagrabā turēja cīņas gaiļus, suņus iemitināja otrā stāva galerijā un taisīja pats savu šņabīti. Majora prātam jebkāda veida naudas pelnīšana bija pilnīgi neiedomājama. Ar nabadzību viņš lepojās, gluži tāpat kā ar savu smailo bārdiņu un pistoli ar perlamutra spalu, ko viņa tēvam bija dāvinājis Sīns Šelbēms.

Ielejā bija saglabājies kāds vecs teiciens: kamēr tev ir jumts virs galvas un zirgs zem sēžas, tikmēr tu neesi pavisam nabags.

Neviens nevarēja apstrīdēt, ka majors savā sadilušajā sarkanajā mednieka svārkā un melnajā zīda gardibenē, kas tika tvaicēta virs verdoša katla, lai to padarītu gludu un spīdošu, sēdēdams augstkājainā, kaulainā zirga mugurā, noteica toni medību laukā. Kad artrīts viņam vairs neļāva piedalīties lapsu medībās, medniekiem gauži pietrūka ainas, kā viņš, kāpšļos stāvus pacēlies, uzauro lapsām.

Ievēlēts par mēru (neviens cits Šo pienākumu negribēja uzņemties, turklāt visi cerēja, ka viņš ar savu klātbūtni radīs pilsētiņā cienīgu iespaidu), viņš drīz vien kļuva par publisku biedu. Diendienā, tērpies labi pieguļošās galifē biksēs un mūžveca piegriezuma angļu tvīda svārkā, ar šauru kaklasaiti, audekla žokejnīcu galvā, viņš klimta krustcelēs, tērgādams ar mis Letijas sētnieku, ar Raimondu Hou, kas ballītēs spēlēja ģitāru, Džūbelu Džonsu, Matīju Mūru un citiem kolonijas nēģeriem, kas gāja garām.

Visneizprotamāk no cilvēktiesību cīnītāja viedokļa Mai-kam Šķita tas, ka Masterkorneras nēģeri labprāt tikās ar majoru un labprāt sarunājās, kaut ari viņš bija mežonīgs rasists un neganti niknojās par katru rakstu galiņu, kas saistījās ar segregāciju. Naomi Brauna, Menesesa Brauna vecākā māsa, kopš bērnības bija strādājusi pie Delongiem. Viņa vārīja majoram ēst, neņēma ļaunā tā ālēšanos dzērumā, mierīgi uzklausīja pārmetumus un lamas un algu nebija saņēmusi kopš jaunā Šauta nāves. Vecajam vīram viņa bija pieķērusies tikpat uzticīgi kā suns Džo, ko vecais iekaustīja un turēja pusbadā. Kamēr atnācēji no Ziemeļiem, maksādami kalpotājiem lielas algas un dodami neskaitāmas brīvdienas, bieži vien sūdzējās, ka trūkst kalpotāju, Naomi, kas retu reizi izgāja no pussagruvušās kungumājas, būtu vai dzīvību atdevusi pēdējā Delonga labā. »

Sākumā Maiks mēģināja ar majoru saprātīgi aprunāties. Taču drīz viņš konstatēja: kolīdz tika skarti jautājumi par rasēm, par republikāņiem jeb nolādētiem jeņķiem, no saprāta vairs nepalika ne vēsts. Daudija grāmata Roberta Līdzīve bija majora Bībele. Reiz viņš Maikam atzinās: ikreiz, lasot par Getisburgu, viņš tik traki satraucoties, ka kliegšus izkliedzot: «Dieva vārds, šoreiz mēs tos jeņķus sasitīsim lupatās!»

Kad Maiks salīdzināja ziemeļniekus ar Apaļgalvjiem^10, nodēvēdams tos par «pareiziem, bet pretīgiem», un mērķi, par ko cīnījās dienvidnieki — atbilstoši kavalieriem — par «aplamu, bet romantisku», majors ļoti salti aizrādīja: — Es gan nedomāju, ser, ka mēs bijām aplami.

Majora nebeidzamās tirādes tik stipri sāka kavēt Maiku darbā, ka viņš jutās spiests mēru izolēt no sava kantora. Mērs savukārt viņam atmaksāja, pavēlēdams abpus Sun redakcijai novietot ceļazīmes, kas liedz mašīnām tur apstāties, stingri piekodinādams Česteram Gloveram, ka jāsoda ikviens, kas atstās mašīnu starp aizlieguma zīmēm.

Beidzot viņa gleznainās ērmības tomēr sāka likties pārāk dārgas, un otrreiz viņu par mēru vairs neievēlēja. Nu majoram Delongam krustcelēs vairs nebija nekas meklējams, vajadzēja vien atgriezties drūpošajā kungumājā, kur viņš kavēja laiku, vientulībā piedzerdamies un pārtraukuma brīžos izraibinādams senču ģīmetnes ar ložu caurumiem.

Pilsētā viņš tagad parādījās reti — atbrauca vienīgi uz baznīcu vai iepirkt kādu nieku pārtikas produktu, galvenokārt barību savam sunim Džo.

Kad Šauts Jaunākais krita Korejas karā, dzimtmuižā vairs nebija citu apdzīvotāju kā vien majors, Džo un Naomi.

Pēc dēla nāves majors acīm redzami sakritās, panīcis un nolietojies, tāpat kā viņa zeme un viņa dzimta. Pamazām vien viņš izpārdeva visu zemi. Beidzot viņa valdīšanā palika vienīgi lielā māja un pagalms ap to. Sēdēdams tā sauktajā darbistabā, drūmā telpā, kur bija izliktas kožu saēstas lapsu astes, viņa tēva zobens no Pilsoņu kara, appelējušas grāmatas, ieroči gar sienām saliktās stikla vitrīnās, majors maziem malciņiem sūca todiju, ko Naomi brūvēja apsūbējušos sudraba kausos, kurus pirms daudziem gadiem bija izcīnījuši Delongu zirgi, un kavējās drūmās domās par melno paisumu, kas tuvojas. Pie tā, viņaprāt, vainojami jeņķi, tie sadragājuši veco iekārtu un izraisījuši karu ar dzeltenajiem nešpetņiem, kas nokāvuši viņa vienīgo dēlu.

Kad Vaildkethilā jaunnopirktajā mājā ievācās senators Džonatans Bentlijs, majors Delongs visu naida kvēli pavērsa pret viņu, un ne tikai to, bet arī savu veco Pilsoņu kara lielgabalu pagrieza tā, ka no savas vietas pie majora namdurvīm stobrs pāri ielejai vērsās pret jaunpienācējiem otrā pakalnā. Ik vakaru saulrieta stundā viņš — kā Ielejā sacīja — «sadrebināja Bentlijus». Proti, viņš sabēra lielgabala stobrā šaujampulveri un izšāva to, notēmējis pret māju, kur dzīvoja pilsoņtiesību aizstāvētājs senators.

Kad izjuka vecais furgons, kas ilgi bija kalpojis, majors atveda Artakserksu no ganībām un iejūdza veco medībzirgu, kuram plecos bija jau turpat divdesmit gadu, kādreiz elegantajā faetonā, kas nu bija nostāvējies Šķūnī un kļuvis par piemešanās vietu cīņas gaiļiem. Kamēr izjukušā automobiļa vraks rūsēja pagalmā, majors brauca uz pilsētu zirga pajūgā ar Džo uz sēdekļa sev līdzās.

Šai dienā, iznākot no pasta mājas, majors izskatījās pagalam noplucis. Bārdu sen būtu vajadzējis apcirpt. Sadilušajai tvīda žaketei trūka vairāku pogu (pie viena svārku atloka Naomi ar parastu spraužamadatu bija piestiprinājusi zīmīti ar nepieciešamo iepirkumu sarakstu), kurpes apskretu-šas un nokūpējušas. Zudis, viss zudis un pagājis, Maiks līdzjūtīgi nodomāja. Pagalam sieva un dēls, pagalam zirgi un zeme. Viss zudis — palicis vienīgi vārds, lepnums un aizspriedumi.

Maiks laipni ieteicās: — Labrīt, ser. Kāda jauka diena, vai ne?

Majors sasala. Kārnais augums izslējās. Vienu mirkli viņa skatiens pievērsās Maikam. Tad, it kā paklausot nedzirdamai iekšējai komandai, majora galva pašāvās uz priekšu. Lūpas cieši sakniebis, viņš, ne vārda nebilzdams, aizsoļoja garām.

Maikam, pagriežoties, lai ieietu drogu kafejnīcā, kuņģī sakāpa nelabums. Viņš atcerējās Vašingtona Teilora reiz teiktos vārdus: «Ja baltais cilvēks jūs uzrunā, jūs palokāt galvu un atbildat ar labrītu. Ja ne, jūs vienkārši ejat tālāk.»

Vienpadsmitā nodaļa

Šellija pamanīja, ka ozolu lapotne vēršas zeltaina, bet kļavai namdurvju priekšā lapas dažos puduros jau tumši nosarkušas. Lensarn, Mīlam un medībsuņu kucēniem viņa uzsauca: — Palieciet! — Suņi negribīgi atkāpās no lielās mašīnas.

— Man gribētos viņus paņemt līdzi, — sacīja Kems. — Visiem suņi brauc līdzi.

— Es zinu, — Šellija piekrita. — Tavam tētim taisnība. Pilsētā tos it viegli varētu sabraukt, bet universālveikalā tiem nav atļauts ieiet.

Viņa paskatījās pa labi un pa kreisi, tad, redzēdama, ka ceļš tukšs, iegriezās Ielejas galvenajā ceļā.

— Vai mēs varēsim ieiet konditorejā apēst saldējumu?

— Redzēsim, kā būs.

Šellija pamāja Bounsam Blekam, kas, ietērpies savā gumijas sviedrētājtērpā, skrēja gar ceļa malu. Šellija lāgā nesaprata, kādēļ viņš pūlas samazināt svaru, lai varētu piedalīties medību sezonas rudens sacensībās. Pēc Bafordu viesību nakts Milisenta droši vien viņam atņems zirgus un nosūtīs tos sagatavošanai uz Merilendu.

Šelbēmā cilvēku bija ka biezs. Visi, kas pavadījuši vasaru Keipā, Menā, Ņūportā, Rietumos vai Eiropā, bija atgriezušies. Pēc ilgajām brīvdienām nu iznākuši no mājām, lai aizietu uz pastu, uz dzērienu veikalu vai arī piepildītu pieliekamos kambarus, un tāpēc sturmēja universālveikalu. Šoferi un nēģeru puišeļi stūma iepirkumu ratiņus pie ietves malā piebrauktajām mašīnām, mātes turēja bērnus pie rokas un nopūlējās valdot, lai tie neiejuktu satiksmes burzmā un nenospros-totu satiksmi. Beidzot viena mašīna aizbrauca, atbrīvojot vietu blakus Milisentas treileram. Treilerā divi viņas bērnu poniji pilnām mutēm ēda sienu. Milisentas brūnie terjeri zvilnēja rolsa aizmugures sēdeklī. Starp to un priekšējo sēdekli bija uzritināts stikls. Aizmugurē Milisenta vadāja bērnus un suņus, šādā kārtā viņa tos gan redzēja, bet nedzirdēja. Šellija novietoja savu mašīnu aiz treilera. Kā parasts, viņai nebija klāt sīknaudas. Viņa bija palūgusi Lerijam Gilspeinam, vienam no bankas kasieriem, lai pārbauda viņas konta stāvokli. Viņš bija atnesis papīra lapiņu. Viens dolārs septiņdesmit deviņi centi. Ar to vajadzēs iztikt līdz mēneša vidum, kad viņa saņems nelielo izmaksu no tēva atstātās aizbildnībā nodotās summas. Par laimi, aukstumkaste tādā veidā tika piepildīta ar pārtiku. Universālveikalam gan bija stingri noteikumi uz parāda preces nedot, tomēr viņai bija izdevies jauno direktoru misteru Džonsonu pārliecināt, lai piešķir kredītu līdz tam laikam, kad viņa saņems pārskaitījumu.

— Tu neiemeti skaitītājā naudu, mammīt, — Kems visai nopietni atgādināja.

— Sasodīts! Man nemaz nav sīknaudas. — Viņa paņēma zēnu pie rokas. — Nāc, mēs te nebūsim ilgi.

Kems vilcinājās. — Tētiņš saka, ka neiemest skaitītājā naudiņu ir negodīgi.

Artakserkss stāvēja piesiets pie viena no skaitītājiem tieši pretī. Gandrīz visi ielas malā uzstādītie skaitītāji bija diezgan nežēlīgi apstrādāti. Šellija vienmēr dusmojās, ka vajadzēja noņemties, meklējot pareizās monētas, ko iemest to metāla guzās. Un turpat vai visi pārējie izjuta to pašu. Gala rezultātā ienākumi pilsētas kasē no skaitītājiem bija vairāk nekā niecīgi. Tāpēc, ka Česteram Gloveram nebūtu licies piedienīgi izsniegt soda naudas biļetes tādiem ļaudīm kā Bafordi, Dinvidiji, Deš-Smaiti un T. Petersons Gibsons. Ja nu tiešām mašīnas stāvēja tik ilgi, ka nebija cita glābiņa un vajadzēja pielīmēt zīmīti pie vējstikla, tad viņš to darīja zagšus, it kā atvainodamies, it kā cerēdams, ka neviens nepamanīs. Parasti zīmītes tika noplēstas, un nevienam pat prātā neienāca samaksāt piespriesto soda naudas dolāru.

Maiks šādu rīcību uzskatīja par tikpat negodīgu kā krāpšanos ar ienākumu nodokļiem.

— Mammīt, — Kems nedevās mierā, — tētiņš saka...

— Es zinu, ko tētiņš saka. Sasodīta būšana! — Šellija bija nokarsusi un gribēja drīzāk tikt mājās, lai varētu uzstādīt mācību šķēršļus poniju treniņam. — Jā, labi jau, labi, es aizņemšos desmit centus un atnākšu iemest skaitītājā.

Universālveikals bija sieviešu satikšanās vieta. Laulību šķiršanas mēdza apspriest pie diētisko preču sekcijas. Pusdienu viesības plānoja pie dārzeņiem. Pāri iepirkumu ratiņiem plūda valodas un tika slēgti darījumi par zirgiem, līgti kalpotāji, pārrunātas visas jaunākās tenkas.

Nākamā rīta cēlienā pēc Darba svētkiem valdīja tāda pati trakomājas noskaņa kā piektdienu vakaros, kad fermeri, Brīvās zonas iedzīvotāji un Masterkorneras nēģeri saradās iepirkties nākamajai nedēļai. Visas ejas pārpilnas ar piekrautiem iepirkumu ratiņiem, ar bērniem un suņiem. Pēc tam, kad suņu kautiņos bija saplēstas stikla burkas un nodarīti citādi kaitējumi un zaudējumi, veikala direktors bija pūlējies nelaist suņus veikalā. Taču, kad neviens neklausījās viņa vārdos un neievēroja izliktos uzrakstus, viņš bezcerīgi atmeta pūliņiem ar roku. Kad Milisenta tagad ienāca veikalā ar saviem terjeriem vai Debija Derbišīra ar Baču, savu vācu aitusuni, viņš tikai paraustīja plecus un centās skatīties uz citu pusi. Viņam nevajadzēja daudz laika, lai saprastu, ka šie ļaudis taisīja likumus paši sev un cits citam, un —ja viņš gribēja palikt šajā veikalā par direktoru, tad lāgiem vajadzēja pieņemt ne pārāk nodrošinātu čeku, uzklausīt sūdzības no tādiem cilvēkiem kā vecā misis Dinvidija, kas apgalvoja, ka viņš vainojams pie cenu celšanās, un majors Sautgeits Delongs, kas vecuma plānprātībā bija cieši pārliecināts, ka pie kases tiek apkrāpts.

Savā stikla būrī pie ieejas sēdēdams, jaunais direktors vēroja, kā krīt smalkās uzvedības maskas, kad misis Dinvidija bruka, virsū misis Blekai par to, ka Šī vecajai kundzenei nozagusi zirgupuisi, vai misis Derbišīra konservu sektorā tiešā nozīmē piespieda misis Etvelu pie sienas un vainoja, ka tā medībās viņai aizstājusies ceļā un nav ļāvusi pārlēkt pār žogu.

Tagad, noraudzīdamies veikala pilnajās ejās un garajā rindā pie kasēm, viņš juta gaisotnē neparastu elektrisku strāvojumu, kas spiedās cauri stiklam viņa kabīnītē. No nejauši dzirdētām piezīmēm viņš noprata, ka tam ir kaut kāds sakars ar svētdien pasludināto desegregāciju. Viņš dzirdēja minam vārdu Leitimers. Apsūdzība un naids, ko bija pamodinājis paziņojums baznīcā, patlaban šķita izkristalizējamies un vēršamies pret avīzes redaktoru.

— Es atbalstīju kampaņu par jaunas kanalizācijas sistēmas un ūdensvada būvi Masterkornerā, — viņš dzirdēja misis Bleķu sakām misis Derbišīrai, kad abas apstājās netālu no viņa kabīnes nopirkt cigaretes, — bet šitais tomēr aiziet par tālu!

Automātiskās durvis atvērās, viņš redzēja ienākam misis Leitimeri un tās puišeli.

Parasti Šellijai braucieni uz universālveikalu patika. Viņai lielā tirgotava šķita silta un draudzīga vieta, kur varēja sastapt draugus, patērgāt par laiku, Ponijklubu, medībām un citiem notikumiem Ielejā. Lielā mērā viņa tieši šeit savāca visai daudz materiāla avīzei, ietaupot laiku, ko prasītu zvanīšana pa telefonu, lai ievāktu to pašu informāciju, ko varēja iegūt šeit; te bija iespēja pieņemt vai atteikt ielūgumus, noor-' ganizēt pasākumus, kur varētu piedalīties arī Kems.

Pie tuvējās letes Tīna Velforde un Siona Etvela gaidīja lēsi par pirkumiem. Pārliekušās piekrautajiem stiepļu ratiņiem, abas dūšīgi trieca. Kad tuvojās Šellija, tās pacēla galvu. Vienā mirklī abām sejā pilnīgi izzuda izteiksme, sejas noslēdzās uz mata kā automātiskās durvis. Tad neizprotamajās, mazliet it kā vainīgajās sejās parādījās smaidi, kas Šellijai pēkšņi šķita plāni un bezjēdzīgi. No tiem Smaidiem, kādi parasti tiek glabāti tumšādainajiem, kas slaistījās zem uzraksta «Neuzkavēties», vai arī tādiem ļaudīm kā Keitija Šligmena vai Konnija Džeksone, ļaudīm, kas nav pavisam, pavisam ...

Viņai pārskrēja saltums, kāds mēdz pārņemt, no karsta, saulaina pusdienlaika āra ieejot telpā ar kondicionētu gaisu. Viņa pameta skatienu visapkārt, it kā raudzīdamās, kurp aizbēgt. Tuvumā stāvošie nēģeri nolaida acis. Šellija pēkšņi juta nepārprotamu vēlēšanos tos uzrunāt, piespiest tos paskatīties viņai acīs, atpazīt, ka tā ir mis Šellija no Šelbērnas muižas. Paņēmusi Kemu pie rokas, viņa devās uz priekšu, itin kā pieņemšanā, nosauca katru nēģeri vārdā, ar vairākiem parunājās.

— Mammīt, — Kems paraustīja viņas roku. — Skaitītājs ...

— Ak, galīgi aizmirsu.

— Mis Šellij, es naudu skaitītājā iemetīšu, — no laba prāta pieteicās Rasels Graimss, izvilkdams monētu no kabatas. Jaunais nēģeris bija uzaudzis Milisentas mājā un tagad tus strādāja stallī. Šellija viņam sirsnīgi pateicās un devās tālāk uz dārzeņu sektoru. — Vēlāk es jums to naudu atdošu.

— Skaties jel, kur brauc! — Betsija Boldvina uzkliedza, kad Kems, stumdams Šellijas iepirkumus, iestūrēja Betsijas ratiņos. Pēkšņi ar lielu brīkšķi gāzās diedzēto graudu kārbas, jo Betsijas Spankijs bija parāpies uz viena no apakšējiem plauktiem, lai piekļūtu kaut kādiem jauniem ražojumiem, uz kuriem lepojās uzraksti, ka iekšā apslēpta pārsteiguma dāvana. — Lasi tūliņ visu augšā! — Betsija pavēlēja un steigšus ķēra ciet savu sešus mēnešos veco bēbi, kas teju teju grasījās izvelties no ratiņiem.

— Spankij, še viena naudiņa tev, otra Kemam, aizskrieniet un nopērciet burbuļkošļeni. Uff, — viņa izdvesa, uzsmaidīdama Šellijai, — kāds atvieglojums, ka rīt sākas skola!

Kas ar mani notiek? Šellija brīnīdamās nodomāja. Nupat viņai vienu mirkli bija licies, ka Betsija kļuvusi citāda, attālinājusies. Betsija, ko viņa visu mūžu pazinusi. Nē, Betsija tomēr izskatījās un izturējās tāpat kā vienmēr: pārāk apstieptās džTnas vairāk uzsvēra, nekā noslēpa pusmūža briedumu, mati bez ilgviļņiem un vecmodīgi apgriezti, sejā mazliet nobiedēta, samocīta izteiksme, kādu rada rūpes par bērnu pulciņu, lielu māju un pārāk maz naudas, lai ar to visu godam tiktu galā. Pēc šķiršanās no Bounsa un apprecēšanās ar Togo viņa sabiedrisko dzīvi bija pametusi novārtā, atstādama kok-teiļviesības Bleķu, Bafordu un citu jaunlaulāto ziņā, pati nododamās dzīvesveidam, ko Debija Derbišīra raksturoja kā prāta sašaurināšanos un gūžu paplašināšanos.

— Hmm, — viņa prātoja, pētīdama garo sarakstu, ko turēja rokā. — Man jānopērk vēl dažas burkas. Mēs vēl turpinām tomātu un mikspiklu konservēšanu.

Pagriezušās ap stūri, viņas mājturības priekšmetu un mazgāšanas līdzekļu sektorā saskrējās ar Milisentu un Merri-ju. Milisenta patlaban aplūkoja papīra salvetīšu sortimentu. Potīte vēl aizvien bija ģipsī. Viņa bija ģērbusies garās biksēs un sarkansvītrainā zīda džemperī ar atritināmu apkakli. Uz acīm līdzīgi krūšturiem izveidotas saulesbrilles. Šai brīdī viņa aizkūpināja cigareti.

— Jāaizsmēķē, tad labāk var padomāt, — viņa sacīja, nopūzdama un nomezdama sērkociņu uz grīdas.

— Sveika, Betsij. Sveika... — Viņas skatiens aizslīdēja garām Šellijai, un viņa steidzīgi sāka rakņāties pa salvešu paciņām.

— Labdien, Merrij, — Šellija sacīja. Meitenīte viņai kautri, jūsmīgi uzsmaidīja. Merrija jau bija saģērbta Ponij-kluba saietam — tīrās zilās džīnās un rūtainā kreklā. Tumšie mati kārtīgi bizītēs sapīti un sasieti ar sārtām lentēm. Pavadiņā viņa turēja vienu no Milisentas kucēniem.

— Misis Leitimer, vai šopēcpusdien jūs mūs pavizināsiet un aizvedīsiet uz Belliouras dīķi izpeldēties?

— Nezinu, vai iznāks tik daudz laika. Šodien mums jātrenējas Skolas skatei. Cik tev jauks kucēntiņš! — Šellija notupās pie mazā terjerēna. Sīkais suņuks tūdaļ apmetās augšpēdu un labsajūtā tirināja visas četras kājeles.

— Jā, jauks gan, — Betsija piekrita.

— Viņu sauc Mātes dārgais mīlulītis, — Milisenta jūsmīgi izsaucās. — Viņa tēvs bija uzvarētājs Vestminsteras izstādē. Merrij! — balss piepeši kļuva asa. — Dieva dēļ, neļauj viņam te čurāt!

Merrija pašlaik bija nodarbināta paņemt košļeni, ko Kems tai piedāvāja, un nepaguva satvert kucēnu, lai tas nepietuptos blakus lielai veļas pulveru kastei.

Ar rezignētu sejas izteiksmi Milisenta parakņājās savā milzīgajā rokassomā un izvilka no tās lignīna drāniņu. — Mātes dārgais mīlulītis vēl nezina, ka tā nevajag, vai ne, maziņais? — viņa nodūdoja un uzmeta peļķītei lignīnu.

— Kas tas tāds? — Betsija noskatījās uz nomesto lignīna salveti.

— Aha! Vai gribi redzēt? — Milisenta paraudzījās uz sava vīra pirmo sievu ar starojošu skatienu. Noskanēja rokassprādze ar zelta piekaru «suņiem zobu asināšanai», kad viņa vēlreiz ieslidināja roku somā un izvilka veselu žūksni lignīna salvetīsu. — Tās es pie Bergdorfa pasūtīju veselu vezumu. Redzi — stūrītī mūsu sacīkšu krāsās iespiests «Mātes dārgais mīlulītis». Šitie lakatiņi ir tik labi, ko uztīrīt, ja sunītim šā vai tā. Tu pati zini, cik sīkumaini klīrīgs šinīs lietās ir Bounss.

— Jā, — Betsija visai sausi atteica, — viņš ir diezgan izsmalcināts un prasīgs.

Milisenta piekrītot palocīja galvu. — Kā tad. Bet pats ne pirkstu negrib pakustināt. Visu lai viņam padara citi. — Viņa aizgāja atpakaļ pie papīra salvetēm. — Es pārkārtošos uz papīra salvetēm un šķīvjiem. Klāra nav bijusi darbā kopš piektdienas, un man līdz kaklam noriebusies noņemšanās ar traukiem. — Viņa pablisināja acis uz Šellijas pusi. — Nu tie-šām, kalpotāju problēma kļūst neiedomājama. Bet lai. Bounss ir aizvācies dzīvot pie Feksa. Nu, un kam gan kāda daļa, vai mēs ēdam no Vūsteras porcelāna traukiem vai no papīra šķīvjiem. Lāgiem man liekas, ka tu pareizi izdarīji, ar viņu izšķirdamās.

Šellijai abu saruna šķita tik interesanta, ka viņa pilnīgi aizmirsa pārējo — arī to, ka Milisenta izlikās tīšām neievērojam viņas klātbūtni. Nu viņa gaidīja, ko Betsija draudzenei atbildēs

Tuvojās Debija Derbišīra. Vācu aitusuns Bačs bija piesiets pie pārblīvētajiem iepirkumu ratiņiem. — Ir gan posts, ka nevar sadabūt kopā visu, kas vajadzīgs. Mierā, BaČ, nedrīkst!

— Ved viņu projām! — Milisenta iebrēcās. — Merrij, stulbene, nelaid Mātes dārgo mīlulīti tam nezvēram tuvumā!

Bet Merrija nokavējās. Bačs strauji metās pie kucēna, raudams līdzi pilnos rateļus, iepirkumi lidoja uz visām pusēm.

Šellija pagrūda Merriju malā un ātri noliecās pie kucēn-

tiņa.

— Jēziņ, kaviārs! —iebļāvās Debija un traucās vākt kopā mantu.

— Sūds ar kaviāru! Pievaldi savu suni! — Milisenta ķērca uz Debiju. — Tas nemācītais lops būtu nokodis manu mazo sirsniņu.

— Dāmas! Dāmas! — izmisīgi sauca veikala direktors. Izdzirdis trako jandāliņu, viņš tūliņ bija steidzies turp. — Dāmas, es jūs lūdzu!

Viņš pieliecās un sāka lasīt augšā no grīdas kastes ar suņu biskvītiem, skārdenes ar kaviāru, tomātiem un citiem labumiem, kas bija izvēlušies no Debijas ratiņiem.

Šellija gaidīja, ka Milisenta pateiks tai paldies par kucēna glābšanu. Nekā, Milisenta tikai pagrāba trīcošo suņabēmu un slāja prom uz kasēm. Merrija bikli, it kā piedošanu lūgdama, uzsmaidīja Šellijai, tad, ratiņus stumdama, aizgāja mātei līdzi.

Šellija palika stāvam un noraudzījās aizgājējām nopakaļ. Varbūt tā bija tikai viņas iedoma, bet varbūt tās tīšām viņu ignorēja. Kaut arī viņai reti kad bija tik daudz laika, lai kopā ar tām ieturētu pusdienu azaidu, taču līdz šim ikreiz viņa tika aicināta. «Nāc līdzi, Šellij, tev noderēs. Tu esi pārāk tieviņa. Iebaudi vismaz tasi kafijas vai piena kokteili.»

Ieraugot Briesmoni pie gaļas stenda, Šellijai pēkšņi uzmācās negaidīts biklums. Vai vecā madāma arī no viņas novērsīsies?

Misis Dinvidija izskatījās traki līdzīga vienam no tiem putnu biedēkļiem, ko dārznieks uzstādīja viņas pašas dārzā vārnu aizbiedēšanai. Tomēr, par spīti rupjaudekla lindrakiem, ko viņa valkāja ziemu un vasaru, kožu saēstajai vīriešu platmalei un augstajiem puszābakiem ar ādas sloksnītēm kurpju saišu vietā, kalsnais augums un valdonīgā izturēšanās viņu pacēla augstu pāri Samantas Sjū istabenei Tesijai, kas greznojās kundzei apnikušā Šaneles kostīmā un pacietīgi gaidīja, līdz miesnieks misters Komptons beigs apspriest ar misis Dinvidiju aizvien kāpjošās cenas un uzklausīs viņas vēlēšanās.

— Tikai neaizmirstiet, ka viss treknums jānogriež, mister Kompton. Are, Šellij, labrīt. Nemaz nepamanīju, ka tu te stāvi. Mēs liellopu gaļu pērkam vairs vienīgi suņiem. — Tad misis Dinvidija pieklusināja balsi. — Gribu ar tevi šorīt aprunāties, Šellij. Jā, mister Kompton, tā būs labi. Mēs ar Dinniju ēdam Frankfurtes desiņas. —Tad viņa pilnīgi pievērsās Šellijai. — Mīļā, es tevi pazīstu kopš tiem laikiem, kad tu vēl biji maza. Tava māte un mans jaunākais brālis, ak, lai paliek... Es ar tevi gribu parunāt, lūk, par ko. Ļaudis melš ...

Šellija juta, ka viņai atkal mācas virsū saltais stingums, kādu viņa bija izjutusi medībās. — Ko tad ļaudis tā melš?

Misis Dinvidija nolaida acis. — Nu, zini. Par jūsu darbošanos. Mīļā, kāpēc Sun neuzsāk kaut ko indiāņu labā? Padomā, kas tiem nabadziņiem nav bijis visus šos gadus jāizcieš. Ak, pateicos, mister Kompton. — Viņa laipni un visžēlīgi paņēma pirkumu, ko miesnieks bija glīti ietinis. — Šellij, aprunājies ar vīru par indiāņiem. Un nu man jāskrien. Dinnijs gaida.

— Pagaidiet! — Šellija sauca viņai nopakaļ. — Jūs man nepateicāt, par kuru cilti jārūpējas.

Šellija devās atpakaļ pie pārtikas precēm. Kaut arī viņa savā vajadzīgo pirkumu sarakstā bija tikusi tikai līdz pusei, tomēr nolēma iespējami drīzāk pazust no veikala.

Viņa gaidīja, kamēr Leslija, Vileja Metjūsa meita, kas nesen sākusi strādāt veikalā, skaitīja kopā viņas pirkumus. Viņai gauži gribējās, kaut meitene darbotos ātrāk. Gribējās drīzāk tikt projām, tikt mājās pie zirgiem un suņiem. Šai brīdī pat bruņurupuči likās tīkamāka sabiedrība nekā cilvēki.

Leslijai darbs lāgā negāja no rokas. Rūpīgi jo rūpīgi viņa izpētīja cenu uz katras mantas. Tikusi līdz divpadsmit skārde-nēm suņu barības, viņa katras cenu izsita atsevišķi.

— Mammīt, — Kems iečinkstējās, — man gribas ēst.

— Lūdzu, Kem, pacieties. Man jāizraksta čeks.

— Mammīt, es redzēju, ka misters Bafords iegāja konditorejā. Tu varētu viņam apjautāties par Budu.

Beidzot, kad likās pagājusi jau vesela mūžība, Leslija bija pirkumus saskaitījusi. Nedomādama vairs par sava bankas konta stāvokli, Šellija izrakstīja čeku par tādu summu, lai varētu norēķināties par pirkumiem un piedevām atdot Virdžī-niasitijam naudu, ko tas bija aizdevis vistu barības iepirkšanai. Nepārskaitījusi sīknaudu, ko Leslija nolika viņai priekšā uz letes, viņa savāca rēķinus un sabāza tos makā.

Tad pēdīgi pirkumi bija sakrauti mašīnā, Rasels bija saņēmis dzeramnaudu un atlīdzināts par skaitītājā iemesto.

— Mammīt, lūdzu, aiziesim tak uz konditoreju mazliet ieēst. Tu man apsolīji, mammīt, — Kems lūdzās.

— Ai Kem, ir jau tik vēls. Man jāizvieto visi pirkumi, un pulksten divos sāksies Ponijklubs. — Viņa ieslēdza aizdedzi.

— Bet, mammīt, tu apsolīji.

Šellija izslēdza aizdedzi. — Vai tiešām tu man ņemtu to ļaunā?

— Bet varbūt tur konditorejā būs tētiņš.

Šellija atcerējās, ka nebija sazinājusies ar Maiku. — Nu labi, — viņa apnikusi piekrita. — Bet tev būs jāpaēd ļoti ātri.

— Skaitītājs, mammīt, — Kems atgādināja. — Re, kur nāk misters Glovers. Viņš izskatās dusmīgs.

Šellija atvēra sīknaudas maciņu un iedeva Kemam desmit centu monētu. Taču zēns nepaguva to iemest skaitītājā, kad policists jau bija viņiem garām. Ģīmis tam bija drūmi apmācies, kad tas, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, atgrūzdams Lūsijas Mejas braucamkrēslu nost no ceļa, atrāva vaļā konditorejas durvis un iesoļoja iekšā.

Lūsijas Mejas braucamkrēsls stāvēja ārpusē pie konditorejas. Maikam skanēja ausīs Vašingtona Teilora vārdi: «Ienesīšu viņu konditorejā, apsēdināšu uz ķebļa, un tad mēs abi sēdēsim pie letes un ēdīsim saldējumu.»

Konditoreja bija pilna ar lietišķiem cilvēkiem, kas bija iegriezušies ātri iekost kaut ko azaidā, un kārniem žokejiem; izkāmējuši, vecjaunām sejām tie ieturēja skopu maltīti — greipfrūtu sulu un diētas maizi, zirgu īpašnieki un treneri dzēra kafiju. Galvenais sarunu temats, kā parasts, bija zirgi. Reiz Maiks bija nolicis sev priekšā uz letes piecdesmit centu monētu. Kad Doks Dikersons rādīja apvainotu vaigu, laikam noturēdams to par dzeramnaudu, Maiks steidzās paskaidrot, ka neba tādā nolūkā nauda tur nolikta. — Esmu pats ar sevi saderējis. Ja reiz pienāks diena, kad šeit sarunāsies par kaut ko citu, nevis par zirgiem, es jums izmaksāšu.

Parasti, Maikam ienākot, Doks jau pa gabalu sauca pretī: — Sveiks, redaktor, kas pasaulē jauns? — Kad viņš bija sasveicinājies ar citiem apmeklētājiem, kas sēdēja pie galdiņiem vai letes, saņēmis naudu par ievietotiem vai vēl ievietojamiem sludinājumiem, lāgiem pierakstījis jaunus abonentus, misis Vainkūpa vai Ētele apvaicājās, ko viņam atnest.

Šodien noskaņojums bija mainījies. Parastās čalas vietā tagad dzirdēja vienīgi apspiestu balsu dūkoņu, parastā sirsnības, biedriskuma un labestības gaisotne, ko papildināja patīkamā, vecmodīgā telpu iekārta, likās sastingusi dīvainā saspringumā.

Pie letes uz ķebļiem pašā vidū sēdēja Vašingtons Teilors un Lūsija Mēja. Lai gan vairāki apmeklētāji slaistījās pie tabakas preču stenda, gaidot atbrīvojamies kādu vietu, uz brīvajiem ķebļiem pie letes neviens nesēdās.

Maiks nesteidzīgi devās turp. Kamēr viņš līkumoja starp galdiņiem, viņam likās, ka saltais noraidījums pazīstamo cilvēku vai vienkārši parasto avīzes lasītāju sejās satver viņa sirdi kā spīlēs un izspiež no tās visas asinis. Viņam gribējās, kaut varētu kā Kems aiziet pie daktera Vetersa, lai iešļircina kaut ko imunizējošu pret emocionālām sāpēm. Tomēr viņš apzinājās — pašreiz izrādīt, ko jūt, nozīmētu atzīšanos sakāvē.

Milisenta Bleķa, Debija DerbiŠīra un Siona Etvela bija apsēdušas galdiņu pie smaržūdeņu stenda. Viņas sēdēja, elkoņus uz galda atspiedušas, izstieptām ieplestām kājām, it kā atrastos zirga mugurā. Sēdēja tik nesatricināmi, it kā nekas nespētu viņas no šādiem segliem izsist.

Viņš, garām iedams, apstājās. — Labrīt. — Un tūliņ apvaicājās Milisentai: — Kā jūtas tava potīte?

Viņš redzēja Milisentas lūpas sakniebjamies un saprata, ka, atgādinot viņas pusnakts gājienu, izturējies netaktiski.

— Dubļu Veterss to ieģipsēja. — Uz Maiku viņa nepalū-kojās, arī cigareti no mutes neizņēma.

Maiks juta spēji uzplūstam nepatiku, un daļēji tā vērsās pret viņu pašu. Viņš bija lielāks liekulis nekā šīs sievietes. Viņš bija sevi piespiedis apstāties un sācis runāties, jo tās viņam bija vajadzīgas — gan kā avīzes abonentes, gan kā noskaņojuma noteicējas. Ja izdosies viņas iegūt par avīzes un tās virziena aizstāvēm, tad būs nodrošināta visas kolonijas labvēlība.

— Es saņēmu paziņojumu par Skolas skati, — viņš sacīja. — Papūlēšos to ievietot jau šonedēļ. — Ja reiz aizrunājies tik tālu, tad mierīgi varēja arī turpināt. — Vai nevēlēsies informācijai pievienot arī sludinājumu?

— Tu taču zini, ka tā būs benefices skate ar ienākumiem par labu jaunceltnes fondam, — Milisenta, pa dienvidnieku modei vārdus gari stiepdama, noteica. — Esmu pārliecināta, vietiņu avīzē tu izbrīvēsi arī bez sludinājuma.

Maiks juta, ka iedzīts slazdā. Milisenta pārzināja sponsoru sarakstu jaunajai ģimnāzijai. Viņa vārda šajā sarakstā nebija. Nākamgad Kemu gaida mācības pirmajā klasē. Kā Ielejas jaunās dienas skolas padomes priekšsēdētājai viņai piederēja vara atteikt Kemam uzņemšanu skolā.

— Labi, Milisent, — viņš draudzīgi atteica, — to vietu es izbrīvēšu.

Acīmredzot misis Vainkūpa un Etele bija izpildījušas savus draudus «drīzāk pamest darbu, nekā apkalpot mellos».

Tā nu Doks, apsējies baltu priekšautu un sāpīgi saraucis ģīmi, stāvēja aiz letes. Ik viņa kustība, metot uz grila hamburgeru Šķēles, pauda dziļu nosodījumu.

Maiks apsēdās uz ķebļa līdzās Lūsijai Mejai. — Labdien, mister Teilor, labdien, Lūsij Mēja, cik smuka tu izskaties šinī kleitā!

Meitenīte tiešām līdzinājās laumiņai — gaišbrūnai laumiņai skaistā zilā kleitā. Svārki kupli un iecietināti, ap vidu mazām puķītēm izrakstīta plata josta. To bija ar roku izšuvusi vecvecmāmiņa Melusīna, un Milisenta par visiem saviem miljoniem nevarēja nopirkt to uzmanību un mīlestību, kas ieŠūdināta šajās puķītēs.

No kleitas apakšas nevarīgi nokarājās meitenes bezspēcīgās kājas, ieautas īsās baltās zeķītēs un jaunās, spožās lakādas kurpītēs.

Atbildot Maika sveicienam, meitenīte pagrieza galvu ar divām kārtīgi sapītām biželēm un bikli, jauki uzsmaidīja viņam.

Maiks izjuta no jauna pieplūstam spēkus. Svētdienas drānās ietērptā mazā tumšādainā meitenīte, kas sēdēja pie letes ar balto marmora virsu, bija bagātīga atmaksa par naidīgajām vēstulēm, novērstajām sejām un zaudētajiem abonentiem.

Vašingtons Teilors parasto darbdienas hakikrāsas drēbju kārtu bija apmainījis pret koši melnu svētdienas uzvalku, baltu kreklu ar iestīvinātu apkaklīti un melnu kaklasaiti. Uzvalks bija rūpīgi izpresēts, krekls nevainojami tīrs un melnās kurpes lieliski nospodrinātas, kas sevišķi dūrās acīs, ja paraudzījās uz balto apmeklētāju apaviem.

— Cik ļoti mums noderētu lietus, — Maiks sacīja, uzsākdams sarunu. — Viss izdedzis un izkaltis līdz pēdējai iespējai.

— Cik noprotu, pilsētā ūdens apgāde ir visai vāja, — nēģeris atteica.

Maiks palocīja galvu. — Pilsētas valde mani lūdza, lai ievietoju aicinājumu taupīgi apieties ar ūdeni.

Doks pagriezās pret viņiem un nolika abiem Teiloriem priekšā pa hamburgeram uz salvetes. Aizgājis pie kafijas automāta, viņš sāka pildīt tasēs kafiju.

— Atvainojiet, — Vašingtons Teilors pieklājīgi uzbilda, — lūdzu, uzlieciet hamburgerus uz šķīvīšiem.

Vienu mirkli konditorejas saimnieks stāvēja sastindzis ar paceltu kafijas tasi rokā, neattapis to nolikt uz letes. Tad ar tāda cilvēka izteiksmi sejā, kas ar varu spiests doties kaujā, viņš pasniedzās plauktā. Lēnām viņa rokas paslīdēja garām porcelāna šķīvjiem, līdz apstājās pie papīra šķīvju grēdas. Tie bija domāti precēm promnešanai, ne viesiem priekšā ceļami. Viņš atplēsa ietinamo papīru un paņēma no kaudzes augšas divus šķīvjus. Pēc ilga laika, kas šķita vesela mūžība, viņš atgriezās un īgni nolika tos uz letes, piestumdams klātāk nēģeriem.

— Vai sadomājāt, kas jums vēl vajadzīgs?

— Jā, — Vašingtons Teilors teica. — Divas glāzes ūdens.

Doks pietvīka pavisam sarkans. Visiem spēkiem valdīdamies, viņš vēlreiz aizgāja pie sienas skapja, paņēma divas papīra glāzes un ielēja tajās ūdeni no krāna.

Ai, ai, ai, Maiks nodomāja. Ja konditorejas īpašniekam nebūtu tik nelaimīgs ģīmis, tad par to visu varētu pasmieties.

— Un ko jums pasniegt? — Doks nepaskatījās Maikam acīs. — Šķiņķa vai siera maizes, vai tunča salātus?

Visu laiku, kopš Maiks bija pārņēmis avīzes vadību, viņš reizi, bet dažkārt divreiz dienā iegriezās konditorejā paēst. Doks bieži pakavējās pie viņa, kamēr viņš ieturēja «parasto» maltīti — «parastā» Maikam bija čīsburgers ar kafiju, un tas ar laiku izstrādājās par joku. Reiz Doks lika, lai Ētele pasniedz Maikam čīsburgera vietā sviestmaizi ar sieru. Un Maiks pats sāka pilnā kaklā smieties, kad izklaidīgi bija pusi apēdis, tikai tad konstatēdams, ka nemaz neēd «parasto».

Avīzes sākuma laikos Maiks šad tad iegriezās pie drogista pēc viena otra padoma, kā rīkoties šejienes apstākļos. Doks savukārt kļuva par ievērojamu avīzes atbalstītāju, saviem klientiem silti ieteikdams labāk abonēt Sun nekā County Daily.

Tagad Maiks konstatēja, ka pagātne tīšu prātu aizmēzta. Tas bija tikpat droši redzams kā ūdens lāses uz letes, kas pāršļācās pār papīra glāzīšu malas no straujās kustības, kad konditorejas saimnieks tās nolika pasūtītājiem priekšā. Maiks neatlaidīgi lūkojās saimniekā. — Man, lūdzu, atnesiet parasto, — viņš sacīja, noskatīdamies, kā tas ļoti rūpīgi pulierē leti, it kā cenzdamies aizslaucīt neredzamu traipu.

Doks nelikās dzirdam pasūtījumu, arī nepaskatījās, bet, vēl pāris reižu pārvilcis lupatu pār leti, pagriezās un uzdūra vēršgaļas šķēli. Kad viņš to meta uz grila, roka viņam manāmi drebēja.

Maiks ievēroja, ka saimnieks aiztur elpu.

Juzdams, ka nejaukajai spriedzei jādara gals, Vašingtons Teilors sāka runāt par Sun ēkas jumta labošanu. — Mēs varētu pie darba ķerties pavisam drīz, — viņš sacīja.

Maiks papurināja galvu. — Pašlaik es to nevaru atļauties, mister Teilor. Radušies šādi tādi kavēkļi.

— Tam nav nekādas nozīmes, mister Leitimer. Tas jumts ir jāsalabo. Atstāt to tādu kā pašreiz nav īsti droši. Nav svarīgi, kad jūs varēsiet samaksāt. — Viņa koši zilo acu skatiens sastapās ar Maika skatienu.

Lūsija Mēja bija ēdusi steigdamās, gandrīz zaglīgām kustībām, it kā bītos, ka var kāds pienākt un viņai ēdienu atņemt, līdz pēdējais gaļas kumosiņš un pēdējais maizes krislītis bija notiesāti. Tad viņa, apmierināti nopūzdamās, paraudzījās uz vectēvu.

— Paēdi, bērniņ?

Lūsija nopietni, pat svinīgi palocīja galvu.

— Divus vaniļas vafeļsaldējumus, lūdzu, — Vašingtons Teilors pasūtīja.

Doks pieliecās iepildīt saldējumu vafelē, tad, nepūlēdamies vafelei aplikt papīra salvetīti, sniedza to pāri letei Lūsijai Mejai. Meitenes rociņa pastiepās. Tad viņa ātri to atrāva atpakaļ.

— Vai pareizi, vectētiņ? Vai es drīkstu to ņemt?

Vašingtona Teilora acis redzami atmaiga. Ar neatlaidīgu

darbu, sevi nežēlojot, un ar iedzimtajām dotībām, viņš savai ģimenei bija sagādājis zināmu neatkarību un drošību pret apkārtējo fanātismu. Taču šis bērns ar paralizētajām kājiņām, gaišo ādu un acīm, tikpat zilām kā viņējās, bija atkarīgs un ievainojams. — Noteikti, mīļumiņ, — viņš atbildēja. — Ēd droši, tās ir tavas tiesības.

— Paldies, — viņa sacīja un uzsmaidīja Dokam. Paņēmusi no tā vafeli, viņa mirkli to paturēja rokā, un sejiņu pārslīdēja izbrīns un neticība. Tad viņa lēni pielika saldējumu pie mutes. Roka meitenītei trīcēja, acis iepletās. Beidzot viņa pieskārās saldējumam ar mēli un seja iestarojās, it kā kaut kur viņas iekšienē degtu kāda ilgi slēpusies gaisma.

— Divi hamburgeri, divi saldējumi. Būs astoņdesmit centu, — Doks paziņoja, neuzskatīdams par vajadzīgu izsist čeku.

Vašingtons Teilors izvilka no kabatas maku, izņēma no tā dolāru un nolika uz letes. Doks ar vienu roku novāca papīra šķīvjus, ar otru paņēma dolāru. Pagājis līdz atkritumu grozam, viņš tur iemeta šķīvjus. Pēc tam piegāja pie kases reģistra un uzgrieza astoņdesmit centu. Atnācis atpakaļ pie letes, viņš nolika uz tās divas desmit centu monētas Vašingto-nam Teiloram priekšā. Teilors nelikās naudu ne redzam. Raudzīdamies spogulī Dokam aiz muguras, viņš turpināja laizīt saldējumu.

Doka parasti sārtā seja bija bāla kā triekas ķertam cilvēkam. Tad viņa skatiens atdūrās pret abām papīra glāzēm. Pagrābis pa vienai katrā rokā, viņš tās saņurcīja un ar niknu žestu ietrieca atkritumu grozā.

Tanī brīdī durvis ar plašu vēzienu atvērās un konditorejā ienāca Polopīts Bafords. Viņš bija saposies sacīkšu tērpā — melnās biksēs, svārkos un vestē, galvā uzlicis savu «laimes» cepuri — zaļu tiroliešu platmali, apspraudītu ar neskaitāmām nozīmītēm, Apvienotās mednieku asociācijas zelta pakavu un mazītiņo apaušu veidojumu zelta ķēdītē, kas bija Apaušu kluba emblēma, pie svārku pogas, kas viņam pavēra durvis iekļūšanai Akvaduktas un Saratogas klubos un piešķīra augstu statusu zirgaudzētāju pasaulē.

Labajā rokā viņš nesa līdzi savu sēžamspieķi.

Pusceļā uz tabakas preču stendu Polopīts apstājās un palika kā zemē ieaudzis. Ieraugot Lūsiju Mēju un Vašingtonu, viņa sejā parādījās pilnīga neizpratne. Tad jau tā sarkanie vaigi pietvīka vēl sarkanāki, bet acis sāka ātri mirkšķināties. Maikam šis skatiens gauži atgādināja Lenšu, kas ieraudzījis deguna priekšā no krūmiem izlecam trusi, un mastifa gausajām smadzenēm vajadzēja laiku, lai viņš aptvertu notikušo un reaģētu.

Nelikdamies zinis gar cilvēkiem, kas sēdēja pie galdiņiem, Polopīts izberzās cauri līdz letei. Uzrunājot Doku, viņam drebēja balss:

— Tā tātad ir patiesība!

— Mister Baford, mister Baford, ser! Neba es to gribēju.

Maiks juta skatienus mugurā, sēdēdams vienā rindā ar

Vašingtonu Teiloru un Lūsiju Mēju.

— Celies! — Dārds nogranda kā majora Delonga dižga-bals.

Vašingtons Teilors lēnām pagriezās. Kustības nesteidzīgais miers un pilnīgais pakalpības trūkums Polopītam bija jauna sāls deva vaļējā brūcē, un tagad viņa niknums sāka iespaidot arī apkārtējos klātesošos. Sagrābis Vašingtona melnā uzvalka atlokus. Polopīts viņu pierāva kājās. Nostirkšķēja plīstošs audums, kad notrūka pogas. Tad Polopīts neganti iebelza ar dūri Vašingtonam pa seju.

Polopīts vēl nebija aizmirsis koledžā apgūtos boksa paņēmienus. Pirms vairākiem gadiem viņam dūru māksla bija labi noderējusi, kad sacīkšu trekā reiz iznāca smagāka saraušanās ar kādu bukmeikeru, noderēja arī Mednieku biedrības ballēs, kad bija nodzerta sajēga. Viņš trāpīja nēģerim tieši pa zodu. Vašingtons Teilors nogāzās kā dižkoks, ar galvu atsizdamies pret leti. Bafords, pilnīgi zaudējis savaldību, sagrāba savu sēžamspieķi un sāka kā niķīgs bērns ar to bakstīt zemē nokritušajam Teiloram sānus.

Vienu drausmīgu mirkli neviens nepakustējās. Doks stāvēja aiz letes, nobālis pelnu pelēkumā. Lūsija Mēja sēdēja kā akmens tēls. Saldējums pilēja no vafeles uz tīrajiem brunclšiem. Viņas pilnīgā klusēšana un pirksti, kas sāka ciešāk skauties ap saldējuma vafeli, satrieca Maiku smagāk, nekā būtu satriecis visasākais dusmu izvirdums.

Likās, ka Maiku mēnešiem mocījis nejauks augonis, diendienā aizvien vairāk sastrutojis un briedis lielāks. Tagad, Baforda nepamatotā uzbrukuma izaicināts, tas pārtrūka, un Maiks pēkšņi sāka darboties.

Nedomādams par sekām, viņš piecēlās, sagrāba nejēdzīgo sēžamspieķi un izrāva to Bafordam no rokām. Resnulis zaudēja līdzsvaru un sazvārojās. Krītot viņš atsitās pret tabakas preču leti, un viss, kas uz tās atradās, pajuka uz grīdas.

— Dievs žēlīgais! — iebrēcās Milisenta, izņemdama cigareti no mutes. Sīkie, vājie žokeji nervozi ķiķināja. Herms Gillpejs, vairumtirdzniecības veikala īpašnieks, kas galvenos ienākumus guva no Silverhilas fermām, devās Polopītam palīgā.

Tajā pašā mirklī plaši atsprāga vaļā durvis un konditorejā iedrāzās Česters Glovers. Viņam aiz muguras Maiks ieraudzīja Šelliju, kas bija vienu roku piespiedusi pie mutes, bet pie otras turēja Kemu. Ietverdams notikuma ainu vienā skatienā, policists stingrā gaitā devās pie Vašingtona Teilora, kas ar Maika palīdzību bija pieslējies kājās un, mazliet apdullis, balstījās pret leti. Rupji sagrābis nēģeri aiz pleca, sāka to virzīt uz durvju pusi.

— Laidiet viņu vaļā! —Maiks gluži automātiski iesaucās. — Misters Teilors nekā ļauna nav nodarījis.

Tas policista ausīm nebija izturams. — Misters Teilors, — viņš eksplodēja. — Ak tad nu šis ir misters Teilors, ko? Kad es sestdienas vakarā savākšu Metiju Mūru, kad tā piedzeras un ālējas mello kvartālā, es arī šo turpmāk uzrunāšu par misis Mūru. — Redzēdams, ka bauda visas auditorijas nedalītu uzmanību un skatītāju vidū ir arī misis Bleķa, kas vairāk par visiem ziedoja Kara veterānu vietējās organizācijas banketiem, Česters vienu roku iesprieda sānos, bet ar otru turēja ciet Teiloru un spalgā falsetā nodeklamēja: — Misis Mūr, lūdzu, cienīgā, vai būsiet tik laipna un nāksiet man līdzi? Protams, ja vien jums labpatiksies.

Viens žokejs atklāti iesmējās, un policists uzmeta tam atzinīgu skatienu, pēc tam atgriezās pie tiešās uzdevuma izpildes. — Ejam! Diezgan esmu noskatījies uz jums un jūsu draugiem, mister Teilor. Būtu tā kā pienācis laiks jums apjēgt savu vietu sitamajā pilsētā. Redzēsim, ko tiesnesis jums teiks par sabiedriskā miera traucēšanu.

Apmetis līkumu, Maiks nostājās policistam ceļā. — Dieva dēļ, Čester! Jūs bijāt pie baznīcas svētdien. Jūs redzējāt, kā Vašingtons Teilors atvairīja pūli. Ja viņš to nebūtu izdarījis, tad gan jūs būtu pieredzējis sabiedriskā miera traucējumus. Kad es jums saku — viņš pat pirkstu nepakustināja uz ļaunu. Viņš sēdēja pie letes un nevienu neapgrūtināja. — Pa acu galam Maiks redzēja, ka Kems cenšas nokļūt pie viņa, bet Šellija tur zēnu ciet.

— Misters Bafords iesita manam vectētiņam, — skaidrā balsī ierunājās Lūsija Mēja. — Nogāza viņu zemē. Mans vectētiņš ļoti sasitās.

Visi bija aizmirsuši nevarīgo, uz ķebļa sēdošo bērnu. Tagad skatieni strauji pievērsās meitenītei, kas saujā žņaudza samirkušo saldējuma vafeli.

Česters Glovers nopūtās. — Tu gribi sacīt, ka šis kungs, — viņš norādīja uz Polopītu, kas bija apsēdies pie galdiņa un berzēja pret tabakas preču leti krītot sadauzīto plecu. — Vai man tavi vārdi jāsaprot tā, ka tas kungs notrieca tavu vectēvu zemē?

Lūsijas Mejas acis margoja tik zilas kā divas košā baltumā iemestas marmora spēļu bumbiņas. — Jā, ser.

Policists savilka īstu cietēja ģīmi. — Ko tad, velns lai parauj, man vajadzētu darīt? — Viņš pārlaida visiem sāpīgi rezignētu skatienu.

— Jo mazāk jūs teiksiet un darīsiet, jo labāk būs, — Maiks noteica. Piegājis pie Polopīta, viņš pastiepa roku. Ar pūlēm apvaldījis riebumu, viņš rāmi sacīja: — Esmu ar mieru notikušo aizmirst, ja arī jūs aizmirsīsiet.

Bafords palūkojās vispirms uz pastiepto roku, tad Mai-kam acīs. Pašam viņam acis savilkās šauras, un to asinīm pielijušajā dziļumā Maiks redzēja, ka naids, kas vēl nupat spīgoja uz nēģeri, tagad bija notēmēts uz viņu.

Ar pēkšņu, nesavaldīgu kustību Polopīts pieceldamies atgrūda krēslu atpakaļ tā, ka nobrīkšķēja. — Nēģermīlis! Es nemēdzu sniegt roku nēģermīļiem! — Paķēris sēžamspieķi, ko Maiks bija atslējis pret leti, Bafords slāja uz izeju.

Viņam ceļā pagadījās Kems. — Sveiki, mister Baford! — Šellija ar šausmām sejā parāva zēnu sāņus. Tūliņ pēc tam viņa to vilka uz mašīnu.

— Bet tu apsolīji nopirkt man saldējumu! — Kems sauca, pār plecu skatīdamies atpakaļ.

Kad durvis noklaudzēja, Bafordam izejot, policists jutās atbrīvots no pienākuma kādu apcietināt un palaida vaļā Vašingtona Teilora plecu. Teilors izslējās. Uzvalkā bija plīsums, bet pierē pamatīgs puns, kas bija radies, sadauzot galvu pret letes malu. Lūpa pārsista. Uz baltā krekla asinis, un acis, kas noraudzījās pakaļ aizejošajam Polopītam, zvēroja.

Pagriezies viņš aizgāja atpakaļ pie letes. Viņš nepameta ne skatienu uz Doku Dikersonu, kas stāvēja aiz tās, nedz arī uz abām desmitcentu monētām, kas joprojām gulēja uz letes baltās virsmas. Neizsakāmi maigi viņš pacēla mazmeitiņu. Nepaskatījies ne pa kreisi, ne pa labi, viņš izlīkumoja starp galdiņiem un devās uz ārdurvīm.

Divpadsmitā nodaļa

Sun darba telpās valdīja neparasts klusums. Spiestuvē, kur iespiedējs Pīts un linotipists Džošs allaž mēļoja bez mitas, nebija dzirdama ne skaņa. Vīri darīja savu darāmo klusu kā bērēs. Pat linotipa zvaniņi netinkšķēja priecīgi un ari visām citām tipogrāfijas ierīcēm šķita zudusi tīkamā, labi pazīstamā, darbīgā skaņa.

Pabeidzis ievadrakstu, Maiks grasījās ķerties pie šonedēļ publicējamo sludinājumu izšķirošanas, tomēr nolēma vispirms aiziet uz Čārlija Vūdrafa veikalu nopirkt pīpei tabaku un tāfeli šokolādes. Kopš čīsburgera, ko bija apēdis Doka konditorejā, šķita pagājusi vesela mūžība.

Ejot garām drogu konditorejai, viņam uzmācās ērmota sajūta: ja ļautu skatienam paslīdēt zemāk, viņš skaidri saredzētu, kā sirdspuksti tricina krekla krūtežu. Cik vēl lētāku efektu es varētu iztēloties? — viņš, greizi pie sevis pavīpsnādams, nodomāja. Standartsituācija no daudzām filmām. Avīzes redaktors — bezbailīgais krustakarotājs par taisnību braši iet pa «savas» pilsētas Lielo ielu, kad visi ļaunie padzīti un sabiedrība nodrošināta, lai varētu doties uz priekšu pa demokrātijas ceļu...

Tabakas veikalā pie laikrakstu stenda drūzmējās lietišķie ļaudis, kas atnākuši pēc savām pēcpusdienas avīzēm. Uz mirkli Maiks pat varēja justies apmierināts, ka, viņam ienākot, sarunas strauji pārtrūka. Viņš palūdza pārdevējam savu parasto tabakas šķirni, tad pamāja uz lietišķajiem vīriem, kas piepeši ar ļoti lielu interesi iegrima savu avīžu lasīšanā.

Čārlijs Vūdrafs izturējās piesardzīgi. Izdevis Maikam sīknaudu no pirkuma, viņš klusu un lēnīgi sacīja: — Šonedēļ man gadījies liels avīžu pārpalikums. Ceturtdien tik daudz avīžu nevajadzēs. Ja nu vienīgi kāds nopirks šādu tādu krāmu ietīšanai.

Maiks paskatījās uz kaktā nostumto maisu ar Sun eksemplāriem. — Tik daudz atteikumu?

— Daži nāk pēc avīzes vēlu vakarā.

Maiks atspiedās ar elkoņiem uz galda. — Čārlij, mēs esam pazīstami kopš manas ierašanās Šelbēmā. Jūs man daudzkārt esat devis labus padomus.

Avīžu pārdevējs novērsa skatienu. Nolicis cigāru, ko pīpēja, pelnu traukā, viņš sacīja: — Ieeļļo tak aizvien to riteni, kas čīkst visskaļāk. Misteram Bafordam pieder banka un gandrīz visi gruntsgabali pilsētā. Pieder viņam ari šitenā māja, kur mana bode. Šodien viņš ienāca pēc avīzēm. Parasti vienmēr sūta Deividu, bet šodien ienāca pats. Un aprunājās. Viņš man nepateica, kāpēc, sacīja tik, viņš negribot, ka Sun tiekot daudz pārdota.

— Misteram Bafordam varbūt nepatīk konkurence.

Čārlijs paņēma atkal cigāru un sāka laiski smēķēt. — Viņam daudz kas nepatīk. — Viņš prātīgi paraudzījās uz Maiku. — Jūs meklējat pretrunas, redaktor. Tas nav labākais ceļš, kā tikt pie draugiem.

Pulksten divos treileri un Betsija Boldvina ar savu furgonu, kur, ar starpsienām nošķirti, bija iespundēti trīs poniji, saradās cits pēc cita. Pustrijos visa staļļa apkārtne bija pārvērtusies par īstu haosu, kur juku jukumis jaucās poniji un bērni, klaigāja vecāki un rēja suņi.

— Kālab cilvēki ņem līdzi suņus uz tādām mājām, kur suņi jau priekšā? — reiz bija jautājis Maiks pēc tam, kad viņam bija nācies apvaldīt Lenšu, jo tas bija meties Milisentas roisa noritinātajā logā. Šellija brīdināja Milisentu, taču tā nelikās ne zinis. Vienalga, vai viņa brauca uz kūrortu vasaras atpūtā vai uz Šelbērnu iepirkties, labot zirglietas vai gādāt pārtiku, vienmēr viņai bija līdzi lielākoties treilers, pilns ar ponijiem un sacīkšu zirgiem, kas tika vesti uz treniņu treku. Debija Derbišīra viņas kavalkādi bija iekristījusi par «Ielejas ceļa šausmām». — Ja ieraugāt rolsroisu tuvojamies, bēdziet pie laika! — viņa mēdza sacīt.

Kaut mūžam brauca ar maksimālo ātrumu, Milisenta nekad nespēja ierasties laikā. Arī tagad viņa nokavējās jau par pusstundu, un Šellija nodomāja, ka Milisentas vispār nebūs. Bet tad lielā mašīna ar treileru piekabē iegriezās piebraucamajā ceļā. Milisenta bremzēja tik nenormāli spēji, ka poniji blīkšķēdami atsitās pret starpsienām, bet terjeri ielidoja stiklā, kas roisā atdalīja aizmugures sēdekļus no priekšējiem, tiktik-ko neietriecās kokā un neiebrauca sānos Boldvinu furgonam, kas stāvēja tieši priekšā Keitijas Šligmenas rozā kadiljakam.

— Arčij, Merrij, izlādējiet ponijus! — Milisenta nokomandēja.

Bērni un terjeri izrausās no mašīnas. Tanī brīdī Lenss, Mīls un medībsuņu kucēni izdrāzās no staļļa, kur Šellija bija tos iespundējusi tukšā steliņģī. Staļļa vaļējās durvīs stāvēja Batonsa Boldvina. — Ak vai! — viņa atvainojās. — Es domāju, ka steliņģis tukšs, un gribēju tur ievest savu poniju, lai pati varētu aiziet uz tualeti.

— Lēns! Mīli! — Šellija izmisusi iebrēcās. Viņa saprata, ka kliedz velti. Suņi nerimsies, kamēr nebūs aiztriekuši teritorijas robežpārkāpējus.

Milisenta aizmirsa, ka tai klēpī guļ Mātes dārgais mīlulītis. Lecot ārā no mašīnas, kucēntiņš nokrita zemē. Lenss zibenīgā ātrumā uzlēca tam virsū. Milisentas kliedzieni pārspēja suņu rejas, kad tie dzinās iebrucējiem pakaļ uz mežu.

Nākamās sekundes bija drausmīgas. Milisenta, lamu vārdus bērdama, dauzīja Lenšu ar savu plecusomu, Merrija raudāja, Arčijs, nobālis pelnu pelēkumā, stāvēja pie mašīnas.

Mātes un bērni, turot pavadā savus ponijus, pārbijušies sastājās lokā apkārt. Stauntons, kas bija atvedis mazā Ogija Šligmena poniju, kopā ar otru staļļapuisi palīdzēja Šellijai raut Lenšu nost no kucēna. Batonsa Boldvina, kas bija visu jezgu sacēlusi, aizmirsa pieturēt savu poniju. Tas devās brīv-solī paganīties, bet uzkāpa uz pavadas un to sarāva. Kamēr Betsija steidzās palīgā Šellijai, Virdžīniasitijs turēja divus Boldvinu ponijus. Kad Kems, Džimijs Bārdijs un mazais Ogijs atgriezās ar terjeriem, kas bija glābušies mežā, trešais Boldvinu ponijs, kas nebija izvākts no furgona, uzrāva sev virsū šķērssienu, pie kuras bija piesiets. Kamēr Betsija un zirgupuisis pūlējās atbrīvot poniju, negantais notikums turpinājās.

Apmierināts, ka žurkulēns zobos vairs nekust, Lenss kucēnu izmeta no mutes. Ieraudzījusi saplosīto, sakropļoto kucēnu, Šellija novērsās, pabēga aiz ozola un sāka vemt.

Sagrābusi līķīti, Milisenta piespieda to pie krūtīm, pārmijus raudādama un lādēdamās, redzot, ka džempera priekša nokrāsojas sarkana.

— Manu nabaga nabaga mazulīt. Mātes dārgo mīlulīt... Viņa tēvs ir čempions... Arčij, Merrij, savāciet pārējos suņus! Mēs braucam uz mājām. — Asarām līstot, kucēna paliekas klēpī turēdama, viņa piesēdās pie stūres un atpakaļgaitā uztrieca treileru Keitijas rozā kadiļjakam.

— Ak vai! — Keitija izmisusi iesaucās. — Vispirms aizlidoja mans flamingo, un nu Šitais! — Šausmās viņa skatījās uz smago nobrāzumu, kas kadiļjakam ticis no Mili-senzas treilera. — Ko nu tētis sacīs?

— Sūds! — Milisenta atcirta. — Atsūtiet man rēķinu par labošanu. — Tad viņa paskatījās uz Šelliju. — Tas nelieša suns jānošauj.

— Es saprotu, ko tu pārdzīvo, Milisent, — Šellija nelaimīgā balsī atsaucās. — Es dotu nezin ko, lai tas nebūtu noticis.

Milisenta brauca projām. Treilers nobrāza kokam mizu. Pieminusi akseleratoru, viņa laida projām pa iebraucamo ceļu tā, ka bērni, suņi un poniji gāzās cits citam virsū.

Šellija darīja visu iespējamo, lai cik necik saglābtu, kas no atlikušās pēcpusdienas vēl glābjams. Mastifu viņa ievilka mājā un ieslēdza to apakšstāva darbistabā, bet Mīlu un medībsuņu kucēnus Džimijs bija ievedis atpakaļ steliņģī; tad viņa atlikušos Ponijkluba bērnus aizveda uz lauku.

Viņa centās izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet bērni visu, ko tiem lika, darīja bez intereses un sajūsmas. Šellija juta, ka viņai nodarbībās trūkst Milisentas skaļās rīkles un rupjo, neganto komandu, ko bērni tomēr uzklausīja visai labprāt, tās bija kļuvušas par programmas sastāvdaļu. Bez kautrēšanās viņa deva vaļā apmēram šādā garā: «Bâtons, stulbene, nelaid jel savu poniju tik tuvu klāt Ārčijam! Tu tak zini, ka Krizantēma sper kā dulla govs.», «Turi muti, Merrij, un klausies uzmanīgāk!», «Ogij, pievelc seglu jostu ciešāk! Vai tad Dievs tev prātiņu nemaz nav piešķīris?»

Milisenta varēja no bērniem izspiest vairāk, jo bērni bijās no viņas. Tie bija redzējuši, kā viņa šausta Merriju ar jājam-pātagu, un dzirdējuši viņu rēcam uz Arčiju, kas, lūpas sakniebis, valdījies, kamēr māte redz, bet, ticis tai no acīm prom, pāridarījumu un dusmas izgāzis uz savu daudzcietušo Velsas poniju.

Pēc karstajā saulē pavadītas stundas Šellija lika bērniem noņemt ponijiem seglus, bet pašiem ratnīcā pacienāties ar limonādi un cepumiem. Mātes viņa aicināja uz māju, taču šoreiz visi steidzās drīzāk atvadīties.

Nu viņa stāvēja pagalmā un noskatījās pakaļ aizbraucējiem. Kems un Džims palīdzēja Virdžīniasitijam pabarot zirgus. Pēc tam viņa iegāja mājā. Klusums un novakare, kas tuvojās, uzgūla viņai ar smagumu. Nodegušā rietumu spārna krāsmatas pirmajā nokrēslī izskatījās baigas un ļaunīgas. Likās, ka drūmā aina saplūst ar vieglo vakara brīzes šalku, ar koka varžu kliedzieniem, un pēkšņi viņa dzirdēja vecāsmātes soļus, tās balsi saucam no augšstāva. No lielās mājas dvesa vientulība un klusums, kas piepeši sāka biedēt. Radās baiga apjauta savāds déjà vu, it kā tas viss jau reiz būtu piedzīvots. Viņa juta, ka ir veca, vientuļa un pamesta, soļi kļuvuši nedroši, augums vārgs un bezspēcīgs, visā lielajā mājā neviena cita cilvēka...

Šelliju pārņēma panika. Viņa ilgojās pēc Maika, pēc drošības un mierinājuma — uz mata tā kā Kems, kad tas lūdza, lai tam naktī atstāj gaismu istabā.

Viņa iegāja mājā, iededza gaismu un piezvanīja uz redakciju. Telefons ilgi izzvanījās, pirms viņa nolika klausuli atpakaļ vietā. Līdz ar tumsu tuvojās bailes.

Šellija padeva Kemam vakariņas. Pati sev viņa bļodiņā uzsildīja zupu, apsēdās un lūkoja paēst. Lenss uzlika lielo galvu viņai uz ceļiem. Kad viņa piecēlās novākt traukus, mastifs sekoja viņai soli solī. Suns, Šķiet, sajuta, ka kritis nežēlastībā. Kamēr viņa mazgāja traukus, tas visu laiku berzās viņai ap kājām.

It kā nojauzdams viņas domas, Kems pacēla galvu un jautāja: — Mammīt, tu tak nedzīsi Lenšu prom, vienalga, ko saka misis Bleķa?

— Man jāaprunājas ar tēvu. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš nokož citu cilvēku suņus.

Kema acis pielija pilnas asaru. — Bet mammīt...

— Mīļumiņ. — Šellija nolika trauku dvieli, piegāja pie zēna, apskāva to un piespieda sev cieši klāt.

Arī Lenss piespiedās pie Kema un iesmilkstējās.

— Gan viss būs labi, — Šellija sacīja. — Es tev to apsolu.

Viņa sakopa virtuvi un saklāja rītrītam brokastgaldu.

Divreiz iezvanījās telefons. Šellija skriešus aizskrēja pie aparāta, cerēdama, ka zvana Maiks vai Milisenta, kurai dusmas pārgājušas. Pirmoreiz aparātā atskanēja klikšķis, tikko viņa bija pateikusi «hallo». Viņa nolika klausuli, tad pacēla to no jauna, bet savienojuma nebija. Viņa vēl lāgā nepaspēja atiet no aparāta, kad zvanīja atkal. Nepazīstama balss izteica vēlēšanos runāt ar misis Leitimeri.

— Es esmu misis Leitimere, — Šellija atsaucās.

— Zvanu, lai jums paziņotu, ka nu jūs esat oficiāla balto nēģeru NAACP locekle. — Informācijai sekoja vesels neķītrību birums un klikšķis, kad tika nolikta klausule.

Šellija palika sastingusi stāvam ar klausuli rokā. Tad viņa sāka drebēt, it kā mājai cauri aurotu salti vēji. Lēnām viņa nolika klausuli atpakaļ uz aparāta un atgriezās virtuvē.

Viņai izmisīgi vajadzēja Maiku. Vairākkārt tai likās, ka dzird piebraucam Maika mašīna, un tā piegāja pie loga paskatīties, bet ārā neviena nebija. Šellija no jauna apsēdās un gaidīja. Pienāca Lenss un apguldīja galvu viņai klēpī. Suns noraudzījās saimniecē lūdzošām, skumjām acīm. Šellija noglāstīja suņa galvu un kaklu, juzdama zem pirkstiem gludo dzeltenbrūno kažoku. Glāstīdama viņa atcerējās vientuļās dienas trekā, kad Vientiesis kritienā bija salauzis kāju, sāka trūkt naudas; atcerējās stallī pavadītās naktis kopā ar zirgu un Lenšu un pēc tam modās atmiņas par garo, vientuļo periodu Ņujorkā, kad mastifs bija viņas vienīgā saikne ar Ieleju un pagātni; un arī šeit daudzus vakarus Lenss kopā ar viņu bija gaidījis atgriežamies Maiku. Suņa klātbūtne un uzticīgā pieķērība mierināja, sildīja un priecēja. Noliekusies Šellija piespieda vaigu pie mastifa platās pieres.

Rīt viņa sastaps Milisentu un to pārliecinās, panāks, lai tā saprot.

Kad Kems bija paēdis vakariņas, Šellija apsēdās vecajā ādas atzveltņu krēslā pie lielās malkas krāsns. Zēns ierāpās mātei klēpī. Lenss nogulās pie kājām. No staļļa, kur steliņģī bija ieslēgti medībsuņu kucēni, atskanēja garas, žēlas gaudas. Mastifs pacēla galvu, taču tūliņ ļāva tai atkal noslīdēt uz ķepām. No bruņurupuču kastes atskanēja klusa skrapstināša-nās. Vējš ārā pieņēmās spēkā, sāka locīt koku zarus un ērmīgi trokšņot vecajā mājā. Viņa izlasīja Kemam priekšā nodaļu no stāsta Vējš vītolos. Nodaļa bija gara, bet, to izlasņusi, Šellija neatcerējās no lasītā neviena paša vārda.

Pusdeviņos Kems bija nomazgājies, iztīrījis zobus, noskaitījis vakarlūgsnu un ierausās gultā. Šellija salika visas rītdien vajadzīgās skolas drēbes un noskūpstīja zēnu. Rotari kluba sanāksme ap šo laiku noteikti beigusies, viņa nodomāja. Varbūt Maiks pagūs tikt mājā laikus, lai novēlētu dēlam labunakti.

Paraudzījies pulkstenī, Maiks konstatēja, ka ir jau par vēlu doties pie rotariešiem. Tā arī būs labāk, viņš nosprieda. Pēc visa šodien notikušā viņa klātbūtne dažiem varētu nebūt pa prātam.

Viņš pat neapzinājās, ka bija pabraucis garām ceļam, kas veda uz Šelbēmu muižu, un tikai pēc brīža atskārta, ka brauc taisnā ceļā uz Fērmontu. It kā mašīnai būtu pašai savs prāts un griba, tā iegriezās šaurajā ceļā, pa kuru varēja nokļūt līdz Mistijas mājai.

Kamēr mašīna lēkāja pa grumbuļaino ceļu, tumši silueti snaikstīja garus kaklus un galvas. Mistijas zirgi. Tie bija badināti, sisti, vārdzināti, sakropļoti zirgi. Mistija bija tāda kā Dzīvnieku aizsardzības biedrība vienpersonā. Kaut arī viņa pati vairs nespēja jāt un, godīgi sakot, nespēja arī tos izbarot. Zirgus viņa vāca kopā no staļļiem, kur tie bija pamesti vārgi un akli, no draugiem, kas vēlēja saviem vecajiem medībzir-giem mierīgu mūža vakaru, un no sacīkšu treneriem.

Mistijai bija uz mata tāda pati attieksme pret naudu kā Šellijai. Naudu, ko viņa bija saņēmusi, pārdodot avīzi, viņa sen bija notērējusi un tagad vārda tiešā nozīmē dzīvoja no rokas mutē, būdama lielā mērā atkarīga no tā sauktajām divzirgu derībām^11. Ja viņai palaimējās vinnēt, viņa sarīkoja varenu maltīti, kurā mieloja savus draugus. Žokeji un zirgu treneri, kam tanī reizē nebija veicies, droši varēja nākt un sēsties pie galda.

Kad derībās nelaimējās un viņa zaudēja, Mistija pati dzīvoja badā, lai tikai varētu sagādāt barību zirgiem, deviņiem visāda lieluma un izskata suņiem un zosīm, kas, spārnus plivinādamas un gāgādamas, sagaidīja ikvienu atnācēju. Un, lai cik grūti klājās, viņa bija līksma un nesalauzta.

— Teikšu tāpat, kā saka Fekss Templtons: «Mman nnnav ne divu nnaudiņu, kko kabatā ssaskanddināt», — viņa, Feksu atdarinādama, reiz sacīja Maikam, kad tas viņu sastapa plūcam sinepju lapas pusdienu piedevām, un paskaidrojot tādā pašā tonī piebilda: «Un mman tto nevajag. Mmman pppieder ddebess zzilums virs ggalvas un vvisu lauku zza-ļums.»

Maiks labi zināja, ka Ieleja bijusi sētiņ nosēta ar puisiešu sirdīm, ko Mistija bija locījusi, liekusi un lauzusi, pēc tam gan pūlējusies salāpīt, bet pilnīgi tas nekad nebija izdevies. Kurš vīrietis gan spētu samierināties, ja to atbīda otrā vietā, pirmo vietu piešķirot tikko atskrējušam kumelēnam vai jaunam zirgam, ko ir cerības izskolot par kausa ieguvēju?

Ceļš gadu gadiem nebija labots un līdzināts. Tas bija noaudzis ar zāli, un dziļajām dangām pie sēru vītola, kas deva pavēni avota pārjumei, daudz nevajadzēja, lai mašīnai salauztu atsperes. Tālāk ceļš sāka vīties augšup, un abās tā malās auga angļu buksusi krietna vīra garumā. Klajumā, kas reiz bija rūpīgi kopts zāliens, ganījās zirgi un uz ceļa viņam pretī izlīgoja liela, trekna zoss. Maiks apturēja mašīnu, izkāpa un pa nelīdzeno taku devās uz priekšu līdz lielam dzirnakmenim, kas kalpoja par pakāpienu. Pie durvīm viņš paraustīja auklu, lai ieskandinātu vara zvārguli — no tiem, ko kar govīm kaklā. Kad zvaniņa skaņa izdzisa, mājā sāka riet suņi. Pēc tam viņš izdzirda Mistijas balsi apsaucam suņus un soļus, kas tuvojās durvīm.

Jocīgi, viņam iešāvās prātā, nekad taču neviens neieklausās cilvēka soļos, ja tie skan normāli bez disonansēm. Tieši klibošana ļāva sajust Mistijas tuvošanos, viņu tumsā nemaz neredzot. Bet tad viņa jau vilka vaļā bultu masīvajās ozolkoka durvīs. Maiks durvis pastūma un kopā ar mēnessgaismu iegāja mājā.

— Maik! — Mistija pārsteigta, nedaudz aizelsusies, iesaucās. Matus viņa vaļīgi bija saspraudusi uz augšu. Maiks tikai ar varu apvaldīja pēkšņu impulsu pastiept roku, satvert matu ērkuli un palaist tos vaļā. Mugurā viņai bija plats sarkans tērps, līdzīgs mūka ģērbam, viducī apsiets ar auklu, kājās aitādas čības, gandrīz līdzīgas Kema čībām. Spožajā mēnesnīcā viņas seja izskatījās balta, vēsa un gluda, gluži kā no marmora. Un tomēr bija jūtams nenosakāms siltums ...

Viņa pacēla roku pie matiem. — Es tiešām negaidīju nevienu ciemos. Sēdēju un rakstīju avīzei.

Melnais aitusuns Seibers apostīja Maika biksustaru. Viņu kāds motociklists, garām braucot, bija, somā ieslodzītu, izmetis uz šosejas. Mistija drīz pēc tam bija gadījusies uz ceļa, suni atradusi un izpestījusi. Sākumā tas bijis negants un badā pamiris, nebija devies Mistijai rokā. Tagad tas sekoja viņai kā ēna. Maiks pieliecās un to paglaudīja, un suns, sapratis, ka atnācējam nav ļaunu nodomu, aizgāja atpakaļ, no kurienes nācis.

Pulkstenis nosita desmit. Mistija droši vien brīnīsies, kā viņam ienācis prātā tik vēlā stundā braukt šurp.

— Jocīgi, — viņš ierunājās. — Tagad es stāvu te un nesaprotu, kālab atbraucu...

— Es priecājos, ka atbrauci, — Mistija nesamulsdama atteica. Balss viņai bija zema un melodiska, bez činkstīguma, kas skanēja Samantas Sjū valodā. īsta, laba dienvidnieces balss, dzīvīga, mazliet dziedoša, gluži tāda kā Šellijai, tā trīsuļoja gaisā vēl tad, kad teicamais jau bija izteikts. — Nāc vien iekšā. Tu izskaties pēc tāda, kam derētu glāzi iedzert. Es tūdaļ tev kaut ko sameklēšu.

Maikam šķita gluži dabiski iet viņai līdzi lejup pa nelīdzenajiem pakāpieniem uz puspagrabstāva virtuvi, kam bija platu dēļu grīda un zemi griesti ar sijām.

— Sargā galvu! — Mistija brīdināja, kad viņš durvīs saliecās. — Kad Toms Vulfs nāca ciemos pie tēva, viņš vai ikreiz apdauzīja galvu. Bija jau arī augumā pāri par sešām pēdām...

Mistijai kustoties un rosoties un tai pašā laikā runājot par Tomasu Vulfu, Hemingveju un citiem, kas bija apmeklējuši Fērmontu, kad te dzīvoja viņas tēvs, Maiks saprata, kā radusies un izveidojusies viņas īpašā iedaba, rimtā nosvērtība, kas ikvienam ļāva justies it kā no salta āra ienākot dzīvā siltumā. Iegrimis šūpuļkrēslā pretī lielajam mūra pavardam, Maiks noskatījās, kā viņa tam sagatavo dzērienu.

Turēdama rokā sudraba dzeramo kausiņu, viņa pievērsās Maikam. Ieraugot viņa sejas izteiksmi, smaids tās sejā pazuda, bet tūliņ atkal atplauka.

— Tu skatījies uz mani! — viņa līksmi iesaucās. — Līdz Šim tu ne reizi nebiji uz mani paskatījies.

— Nu tu gan runā aplam. Es pastāvīgi skatos uz tevi, un ikreiz skatoties ieraugu kaut ko līdz tam vēl neredzētu.

Viņa tūliņ sāka runāt par to, ko nodomājusi sagatavot avīzei.

— «Kaut kas meitenēm», — viņa bilda. — Ko tu teiktu par tādu virsrakstu? Tur varētu patērzēt par visu, sākot ar to, kā jāapsien kaklauts, un tad tālāk līdz visādu sautējumu noslēpumiem.

Kad viņa bija izklāstījusi visas ieceres, Maiks pastāstīja, kas todien noticis konditorejā.

Kad viņš beidza, viņa brītiņu nosēdēja pavisam klusu. Plati ieplestām spožām acīm. — Vai Šellija zina?

— Viņa tur nejauši iegadījās. — Maiks strauji gribēja ievilkt pāris dūmu no pīpes. Taču tabaka pīpes galviņā neiekvēlojās. Viņš izņēma pīpi no mutes. — Šovakar vēl neesmu bijis mājās. Viņa ne... Gribēju sacīt... Velns parāvis, patiešām negribu tēlot nesaprasto laulāto draugu. Es mīlu Šelliju. Tikai... — Viņš tiešām nesaprata, ko tālāk sacīt.

It kā smeldamies spēku no tā, kas visapkārt, viņš paraudzījās vispirms uz trauku skapi, kur Mistija glabāja zilā Kantonas porcelāna kolekciju, tad uz vadzi pie durvīm, kur karājās cepure — iegumzīta aizvēsturiska katliņcepure, Misti-jas jātnieces cepurīte, aiz vecuma gluži zaļa, brūna filca platmale, kas tika likta galvā, uz baznīcu vai bērēm ejot. Tālāk viņa skatiens pakavējās pie Pirmā pasaules kara laiku relikviju plaukta, uz kura bija sakrāta vesela sēžamspieķu un lietussargu kolekcija. Telpas pretējā pusē stāvēja vecā dzelzs plīts, kas vairs netika kurināta un noderēja vienīgi, lai tur varētu sakraut grāmatas, žurnālus un avīzes.

Mistija sekoja viņa skatienam, tad ieteicās: — Tu sāki runāt par Šelliju.

— Jūs izskatā esat tik atšķirīgas, — Maiks sacīja. — Es dažkārt nemaz nevaru noticēt, ka esat māsīcas.

Mistija novērsās un instinktīvi sāka glāstīt melno suni, kas bija apgūlies blakus viņas krēslam. — Mēs esam dažādi audzinātas. Mana tēva atzars ģimenē bija no Šelbērniem, kas uzvārdu rakstīja ar diviem «1». Tēvs bija tiešs ģimenes filozofa Hjū pēctecis. Viņš lasīja latīņu un grieķu tekstus oriģinālā tik brīvi, ka nevajadzēja piecelties un pāriet pāri istabai, lai paskatītos doktora Džonsona Vārdnīcā. Nēģeru rakstnieks Hīslips Hants bija viens no tēva labākajiem draugiem. Atceros, cik drausmīgi šokēta bija Ieleja, kad viņš ieradās pie mums ciemos. Mūs vairs neielūdza nevienās vakariņās. Bet Hīslips bija lielisks. Uzturoties viņa sabiedrībā, ādas krāsa vai kādas citas atšķirības vairs nebija ne prātā. Viņš bija ļoti izglītots nēģeris. Gaužām maz dienvidnieku kontaktējas vai agrāk ir kontaktējušies ar izglītotiem nēģeriem. Viņi tajos saskata vienīgi anonīmu tumšādainu masu, kas apdraud viņu dzīvesveidu.

No mums abām straujā bija Šellija, — Mistija turpināja stāstu. — Es biju tā rāmā. Mani pilsētā pazina kā avīzes redaktora meitu. Šelliju gluži vienkārši pazina — pat pa lielu gabalu. Šeibērni, Tempitoni un Tolboti dzīvoja paši savā īpašā pasaulē, atšķirti no kopienas. Viņi bija kunguļaudis, labdzimtīgie. Šellija auga piesātināta ar dienvidnieku tikumiem. Es biju grāmatnieka, izglītota vēsturnieka un inteliģenta avīžnieka meita. Un lepojos ar to. Tas, ko tēvs darīja, bija daudz nozīmīgāks nekā viņa ciltsvārds. Vairums dienvidnieku tomēr tā nedomā. Piemēram, mis Abija Kūka no Kūka veikala. Mis Abijas vecmāmuļa vadīja veikalu tad, kad tas vēl bija plantācijas sastāvdaļa. Mis Abija to vada tagad tāpēc, ka tāda ir tradīcija. Viņa neuzskata sevi par tirgotāju, veikala īpašnieci, nedz arī iedomājas, ka cilvēki, kam viņa pārdod preces, varētu viņu par tādu uzskatīt. Viņa ir mis Abija Kūka, piederīga pie Kukiem no Kuku dzimtmuižas. Tā nu reiz ir un paliek Dienvidu tradīcija, pārspīlēta dzimtas apziņa, neaizskaramība, viss pārāk pār mēru. Un tagad viņi jūtas apdraudēti, nepazītu, neizprotamu spēku apdraudēti... Nu gan man uznācis runājamais.

— Turpini, — Maiks uzstāja.

Viņa paskatījās sprakstošo pagaļu oranžmēļajās liesmās. — Tas ir gandrīz tā kā tad, kad mēģina atmest smēķēšanu vai dzeršanu. No vienas puses, tu turies pie šķietamības, ka tas tev nemaz nav kaitīgi, no otras puses, tu kaismīgi ilgojies atbrīvoties no atkarības. Dienvidnieks tomēr nedomā par to, ka tabaka un alkohols tam kaitīgi, vienīgi pūlas racionāli pamatot Dienvidu dzīvesveida pareizību. Meklē iespēju noticēt, ka nēģeri jūtas laimīgi, ka tie paši vēlas segregāciju. Ir liels atvieglojums izjust, ka šie maldi beigušies. Varbūt vienīgā iespēja izrādīt labestību mušai ir noraut tai spārnus. Tu varbūt nekad neesi izjutis, cik riebīgi ir ap dūšu, kad apjēdz, ka nav iespējams tos pielikt atpakaļ.

Mistija raudzījās pagalēs, kas jau sāka izdegt. — Šekspīrs nekad nav pieskāries nabadzībai.

— Ko tu gribi pateikt? — Maiks juta, ka dažkārt Mistija viņu atstāj taustāmies kā pa tumsu.

— Viņam nav neviena nabadzīga varoņa. Mazajās lomiņās tādu ir, cik uziet, bet nekad nevienā varoņlomā. Toreiz tas nebija modē. Laikam viņš nebūtu varējis pārdot savas lugas, ja tajās būtu darbojušies zemnieki, nevis prinči.

— Un kāds tam, lūdzu, sakars ar Šelliju?

— Tieši tādos uzskatos ir Dienvidi, tā domā vecie dienvidnieki.

Mistija izstiepa rokas uz priekšu. — Naudai ar viņu dzīves uztveri nav nekā kopēja. Pēc kara — es runāju par Karu starp štatiem — ar nabadzību lepojās. Šelbērnu izpratnē bija tikai divas atšķirīgas cilvēku sugas — aristokrāti un vienkāršie ļaudis, kuru uzdevums bija gādāt par pirmējo priekiem. Dzīvi viņi skatīja ar Šekspīra acīm — karaļu izpratnē.

Maiks apmulsis nogrozīja galvu. — Cik tu gan spēj būt nereālistiska.

Mistija pasmaidīja. — Līdz šim neviens vēl nav uzdrošinājies apvainot kādu Šelbērnu par reālistisku uztveri.

Maiks nopūtās un nodūra galvu. Arā mēnesnīcā skanēja kokuvaržu kurkstieni, kas viņus sasniedza pa atvērto logu. Miers, kas valdīja šajā telpā, bija atslābinājis viņa saspringumu. Uzmācās karsta vēlēšanās — kaut varētu palikt tepat šūpuļkrēslā, noliekt galvu uz krūtīm un aizmigt.

Mistija pastiepa roku, it kā gatavodamās pieskarties Maika rokai. Šai pašā mirklī vectēva sienas pulkstenis hallē dobji sāka sist pusnakts stundu.

Maiks šautin uzšāvās kājās. — Ne jausmas man nebija, ka ir jau tik vēls! Nē, nenāc līdzi mani vadīt, — viņš sacīja, kad Mistija satvēra spieķīti.

— Neaizmirsti pieliekties, — viņa atgādināja, kad Maiks bija ticis līdz durvīm.

Viņš pagriezās atpakaļ, uzmeta tai skatienu, pavēra muti runāšanai, tomēr neko nepateica. Aši aizgāja līdz ārdurvīm. Mazliet ap tām pacīnījies, atvēra tās un izgāja tumsā.

Šelbēmu muižas plašajā hallē pulkstenis bija mazliet paslinks. Tas tikko bija noskandinājis pusnakti, kad Maiks piebrauca.

— Ai, — viņš noteica, ienākdams virtuvē, — tu vēl augšā.

Nu, kad viņš sveiks un vesels bija atgriezies mājās, Šellijā

visas sirdssāpes un pāridarījuma sajūta pārtapa spīvās dusmās pret vīru. — Kopš kura laika tad rotarieši sapulcēs nosēž augu nakti? — viņa sarūgtināta noprasīja.

— Biju iegriezies pie Mistijas. Mēs runājāmies.

— Un tad tu beidzot atgriezies mīļajās mājās. — Viņa nopūtās. — Es iešu gulēt.

— Neej. — Viņš pastiepa roku uz tās pusi.

Ar atrisušajos matos ietverto nelaimīgo seju viņa izskatījās kā apmaldījusies un spēji aizkustināja Maika sirdi.

— Parunāsimies, — viņš ieteicās. — Vai noticis kaut kas sevišķs?

— Lenss nokoda Milisentas neizsakāmi dārgo mīlulīti. — Šellija stāvēja stīvi sastingusi, visiem spēkiem pūlēdamās apvaldīt trīsas. — Viņa pieprasa, lai Lenšu iznīcina.

Lai gan nakts bija silta, mājā pēkšņi likās iestājamies nejēdzīgs saltums.

— Tas nav iespējams. Viņš ir mūsu ģimenes loceklis.

— To es zinu. — Šellija pagalam nelaimīga palūkojās uz vīru.

— Vai tu nevarētu viņai to paskaidrot?

— Es mēģināju. Viņa negrib pat klausīties.

— Nāc, apsēdies. Vai tu negribētu iedzert tasi kakao vai kafiju? Varbūt kādu stiprāku lāsi? Vai glāzi piena? — Viņš gāja uz ledusskapja pusi.

— Piena mums mājās nav.

— Nu, lai paliek. Vienkārši nāc un apsēdies.

Nedzīvi, kā mēnessērdzīga, Šellija aizgāja atpakaļ un apsēdās ādas klubkrēslā. Lenss pacēla galvu, taču tūliņ atkal noguldīja to uz ķepām.

— Zini, Maik, man piezvanīja pa telefonu. — Un viņa pastāstīja par anonīmo zvanītāju.

Maiks noraudzījās uz savas pīpes kātu. — Es tik ļoti cerēju, ka ne tu, ne Kems netiksiet ierauti man līdzi.

Šellija ievēroja, ka pīpei kātiņš jau gandrīz pārkosts. Viņš droši vien ir ļoti noguris, tā piepeši iedomājās. Laikam taču arī viņam neklājas viegli.

— Man šķiet, tev ir jādara tas, ko uzskati par pareizu, — viņa pēdīgi noteica. — Tu vairs nevari griezties atpakaļ.

— Nē. Bet es gauži vēlos, kaut spētu ko līdzēt... kaut kā pasargāt tevi un Kemu no pāridarījumiem.

Istaba vairs nešķita tik auksta. Šellija piecēlās. — Gan viņiem nekas neizdosies.

— Mana labā meitene. — Maiks vāri pasmaidīja. — Pacelies tam pāri. Ej tagad un paguli. Rītam skaidrākas acis nekā vakaram. — Viņš noskatījās, kā tā aiziet uz durvīm. Atliektie pleci un paceltā galva nepārprotami apliecināja viņas Šelbērnu cilmi.

— Gan viņi nedrīkstēs darīt tev pāri. Es to nepieļaušu, Maik, nāc tu arī gulēt.

Kems bija noberzts tīrs un paēdināts. Mati piegludināti un sānos izšķirti celiņā. Kājās jaunās saišu kurpes un garās bikses.

Kamēr Šellija atmuguriski izbrauca no garāžas, viņš salauza veselu pušķi oranžo krizantēmu, kas auga vecā tenisa laukuma malā, un dažas vēlīnas rozes. Šellija nodomāja, ka

ziedu krāsas ir drausmīgi nesaderīgas, bet gan jau mis Mēja sapratīs, ka galvenais ir labā griba pasniegt tai ziedu sveicienu. Kems bija viņas luteklis. — Tik iejūtīgs bērns, — viņa reiz ieteicās Šellijai. — īri par to sacītu — maigs bērns. Un atjautīgs. Man nemaz negribas domāt, ka jau nākamgad būs no viņa jāšķiras.

Mis Mēja, vecmeita pāri pusmūžam ar iesirmiem, stingri atsukātiem un mezglā savītiem matiem un izturēšanos, ko Maiks apzīmēja par «dienvidnieciski smalku», bija ierīkojusi savas lielās ķieģeļu savrupmājas apakšējā stāvā bērnudārza tipa sākumskoliņu. Mājā viņa dzīvoja kopā ar savu māti invalīdi. Šai pirmajā jaunā skolas gada dienā viņa bija aizņemta, sasveicinoties ar vecajiem skolniekiem un apsveicot jaunatnācējus, drošinot bērnu mātes, ka viss būs kārtībā, tiklīdz tās būs aizgājušas un bērni cits citu iepazinuši.

Kems, puķu pušķi cieši rokā sažņaudzis, traucās pie skolotājas.

— Mis Mej, es jums atnesu puķītes.

— Paldies, Kem, — skolotāja nevaļīgi atsaucās. — Noliec, lūdzu, tās uz mana galda, es tūliņ sameklēšu vāzi.

Šellijai mis Mēja bija daudzkārt pieminējusi, cik jauki, ka skoliņā atkal ir audzēknis no Šelbērnu dzimtas nama. Šorīt viņa Šelliju pasveicināja ar īsu galvas pamājienu un tūdaļ pievērsās Keitijai Šligmenai, lai pierakstītu par audzēkni mazo Ogiju, kas izmisīgi bija ieķēries mātes rozā vilnas brunčos. Šellija mis Mejas strupo rīta sveicienu atvedināja uz pirmās skolas dienas burzmu un jucekli. Pamājusi ar roku vēlreiz Kemam, kas jau līksmi devās pretī Budam, viņa gāja atpakaļ pie mašīnas.

Mašīnu stāvvietā Samanta Sjū sarunājās ar Sionu Etvelu.

Šellija, tām tuvodamās, dzirdēja Sionu sakām: — Visu vakaru viņa nosēdēja, auklēdama Mātes dārgo mīlulīti. Un beidzot iestūķēja beigto kucēnu plastmasas maisiņā un iebāza saldētavā.

— Labrīt! — Šellija uzsauca. — Cik jauka diena atkal! Bet izkaltis gan viss... — Teikums izdzisa nepabeigts. Vai

viņa tikai to iedomājās vai arī tiešām abas draudzenes, viņu ieraudzījušas, pagriezās un aizsteidzās uz savām mašīnām?

Steidzīgi viņa iekāpa vecajā, lielajā automobilī un brauca mājup. Draudzenes laikam patiesi bija nevaļīgas. Rīta cēlieni Ielejā aizvien izvērtās haotiski — vajadzēja rūpēties par zirgiem, iepirkties, tikt galā ar neskaitāmiem mājas darbiem. Nebija nekādas vajadzības nezin ko iztēloties. Draudzenes tak noteikti zināja, ka viņa nav atbildīga par to, ko raksta Sun. Viņa ar varu piespiedās domāt par saviem šārīta darbiem. Ķēve, ko Mārtiņi nodevuši izmitināšanai, jāizvadā pie pavadas. Milisentas zirgs, kuru viņa patlaban apmācīja, jāpastrā-dina ringā.

Domājot par staļļa darbiem, viņai piemirsās, ka nav apvaicājusies Samantai Sjū, vai Būda šopēcpusdien ieradīsies pie Kema parotaļāties.

Vēl bija visai agrs rīts, kad viņa izjāja ar Mūžam Modro. Visus laukus klāja tīmekļi, kas stiepās no vienas zāles skup-snas uz otru. Meža ceļā tie mirgoja koku zaros rīta saulē, kas spiedās cauri lapotnei. Kur vien bija iespējams, Šellija nogriezās no takas, lai mirdzošos tīmekļus nesaplosītu.

Mēļi dzelkšņi sitās kumeļam ap sidrabainajām kājām. Kizilos ieaudušās sarkanās virtenes, caurulītēs savirpinātās lapas iekļāva nosārtuŠās ogas. Debesis bija dzidras kā stikls un solīja jauku dienu.

Iejājot Vebsteru tiesā, Šellija atvēra vārtus un devās uz priekšu. Melns, pinkains teļš pasnaikstīja galvu pār stiepļu žogu ceļmalā un iztrūcināja kumeļu.

Tālākais ceļš veda garām Metijas Mūras būdai, kas bija itin kā pielipusi akmeņainā nogāzē. Grambaina taka veda augšup pa klinšaino nogāzi. Takai gar abām malām Metija bija no vienas vietas rindā salikusi sarūsējušus, ar zemi piepildītus skārda traukus un tajos ieaudzējusi dažādas puķes — dālijas, krizantēmas un asteres.

Kumeļš nokrācās, ieraudzījis vecās sievas rukšus rakājamies un rukšķam dubļainā laidarā pie būdas. Metija patlaban lēja cūkām barību silēs. Mugurā tai bija gari brunči ar

ieplīsumu. Tos ilgus gadus bija valkājusi misis Dinvidija, tad ieplēstus atdevusi baznīcā lietotu drēbju izpārdošanai. Ap galvu Metija bija apsējusi zilu lakateli.

— Ak, tā esat jūs, mis Šellij! — viņa iesaucās un nolika cūkēdiena spaini zemē.

— Jā. Kāds jauks rīts.

— Ir jau gan, — Metija piekrita, — tomēr gaisā jau jūtams dzestrums. Tuvojas cūkubēru laiks.

— Jums saziedējušas skaistas puķes, Metij.

— Es priecātos, ja jūs sev pušķi saplūktu, mis Šellij.

— Paldies. Es kādu pēcpusdienu atnākšu kopā ar Kemu. Pagaidām uz redzēšanos. — Pamājusi ardievas, viņa aizjāja.

Tālākajā ceļā viņa izjāja gruntsgabalā, kas tagad piederēja T. Petersonam Gibsonam, Gibsona tvaikoņu satiksmes līnijas īpašniekam, kas bija restaurējis kungumāju un kādreizējās vecās vergu mītnes un iekārtojis plašu zirgaudzētavu.

Sidnejs Nervuds, Šellijas tēva kādreizējais zirgu treneris, dzīvoja vienā no izremontētajām kotedžām. Arī šai rītā viņa to ieraudzīja noliekušos pār dobēm, kurās tas audzēja košas puķes, lai veidotu pušķus saviem draugiem, sakārtojot tos viņu sacīkšu krāsās.

— Sveiks, tēvoci Sidnej! — Šellija uzsauca. — Kāds jauks

rīts!

Viņš aši paraudzījās uz sveicinātāju. Un pār seju vecajam pārslīdēja priecīgs smaids. Viņš bija neliela auguma drukns večuks, kas vecumdienās brangi pieņēmies svarā, ko nebija varējis atļauties tad, kad bija viens no ievērojamākajiem sacīšu jātniekiem šķēršļu pārvarēšanā. No sacīkšu jājieniem viņš atteicās, lai strādātu par treneri Šelbērnu muižā. Šellija atcerējās, kā viņš vadīja zirgu apmācības. Allaž nevainojami ģērbies koverkota uzvalkā, katliņcepuri galvā. Pa pēdām visu laiku rikšoja viņa dalmācietis. Viena no Šellijas visagrākajām atmiņām bija tās reizes, kad viņa sēdēja uz vingrošanas zirga un noskatījās, kā Nervuds vēroja sacīkšu zirgu soļu garumu, nepalaižot nepamanītu ne vismazāko sīkumu ne skrējienā, ne lēkšanā pār šķēršļiem.

Pēc Šellijas tēva nāves, kad sacīkšu zirgus izpārdeva, viņš atstājās no trenera darba un nodevās savas sporta literatūras bibliotēkas papildināšanai un puķu audzēšanai. Šeit Šellija aizvien meklēja un atrada mierinājumu turpmākajos gados, tika pēc izjādēm cienāta ar tēju pie kamīna, bet vasarā ēda sviestmaizes, sēdēdama zem kļavas un uzklausīdama padomus zirgu kopšanā, ko bija uzņēmusies.

— Skat, tas tavs zirgs veidojas acīm redzami, — viņš paslavēja.

— Es zinu. Bet viegli nenākas mācīt šo un tikt galā ar pārējiem, kas stallī. Palīgos man ir vienīgi Virdžīniasitijs, jūs jau pats to zināt.

Viņš palocīja galvu. — Viss mainās. Un ne ikreiz uz labu. Ar palīgiem ir tīrās bēdu dienas. Un drīz nebūs arī vietas izjādēm. Visi zemes gabali tiek apbūvēti. — Vecais kungs nicīgi nošņaukā-jās. — Sanāk Šurp visādi svešnieki. Nu kaut vai tas pats ieklīdenis nezin no kurienes, tas ar lidmašīnu, kurš nopircis Belliouru.

Kumeļš sāka nepacietīgi mīņāties un kodīt laužņus.

— Man nu jālaiž tālāk, — Šellija aši ieteicās, saprazdama, ja vecais tagad sāks atcerēties, kā bija agrākajos laikos, tad rīta cēliens pagalam.

Vecā kunga vārdi no jauna bija atgādinājuši Zegerenu. Šellija nebija to redzējusi kopš medību dienas rīta. Droši vien viņš vēl joprojām nav atgriezies. Viņa palaida Māžam Modro rikšos, cerēdama, ka, straujāk jājot, izdosies padzīt no atmiņas tumsnējo seju.

Mājās atgriezusies, viņa patrenēja Milisentas jauno zirgu ringā. Jaunulis strādāja labi. Lēcieni pār žogiem bija droši un tīri. Milisenta varēs papriecāties par labajiem panākumiem. Ja skolā viņa to nesatiks, tad vajadzēs vakarā piezvanīt un atvainoties par Lenšu. Pēcpusdienā varbūt atliks kāds brīvs brīdis un varēs pagleznot.

«Šelbēmi neatvainojas,» vecmāmuļa allaž bija atgādinājusi, «vismaz ne priekšpusdienā.»

Kems viņu jau gaidīja ārā pie skolas durvīm. Tad viņa ieraudzīja nākam laukā pārējos bērnus, katram bija rokā papes klauns ar aukliņā piestiprinātu sarkanu balonu.

— Tie ir ielūgumi uz Būdas dzimšanas dienu, — Kems sacīja. Viņš iespieda abas dūrites acīs, lai novaldītu asaras. — Man neiedeva.

Kamēr viņi sasniedza mājas, Šellijas šoks bija pārvērties niknumā. Tikko nokļuvusi istabā, viņa tūliņ zvanīja Samantai Sjū. Viņa nosauca Deividam savu vārdu un gaidīja. Viņai šķita, ka virssulainis atgriezās tikai pēc ļoti ilga laika un pateica, ka misis Baforde aizbraukusi uz Vašingtonu. Šellija atteica, ka vakarā piezvanīšot vēlreiz.

Milisentai zvanīt nemaz nevajadzēja. Milisenta piezvanīja viņai.

— Šellij, ceru, ka suni tu esi novākusi, — viņa sacīja bez jebkāda ievada.

— Milisent, tu pati zini, ka es nevaru iznīcināt Lenšu, — Šellija turējās pretī. — Kemam tas salauztu sirdi.

— Tas nolādētais suns ir bīstams, — Milisenta noskaldīja.

— Es zinu, kā tev ir ap sirdi, Milisent, bet es tevi brīdināju, lai tu neved līdzi suņus, kad brauc uz šejieni.

— Nesaldē muti! — Milisenta atcirta.

— Milisent, — Šellija mēģināja vēlreiz, bet telefons klusēja.

Šellija palika nekustēdamās stāvam ar klausuli rokā. Nevarēja būt, ka Milisenta domā tā, kā runā, tas nebija iespējams pēc visa, ko viņas abas kopā bija pārdzīvojušas. Milisenta bija viņas tuvākā draudzene. Droši vien atkal saplēsusies ar vīru. Varbūt nelabās mēneša dienas. Jāaprunājas rīt. Milisenta mīl suņus. Viņa sapratīs, ko viņiem nozīmē Lenss. Viņai tas jāsaprot, Šellija nodomāja arvien stingrākā apņēmībā. Milisenta nevar viņu piespiest nogalināt Lenšu.

Trīspadsmitā nodaļa

Avīzes iznākšanas dienā Maiks turpināja Čārlza Šelbērna iedibināto tradīciju. Mazie nēģerēni — algotie avīžpuikas — vairs neskraidīja, klaigādami: «Avīze iznākusi», «Avīze iznākusi». Maiks izkāra virs durvīm kokā griezto uzrakstu ar apzeltītajiem burtiem: «Šodien iznācis jaunais Sun numurs.»

Maiks paskatījās pulkstenī. Vēl nebija laukā pirmais metiens. Pīts vēl aizvien darbojās ap iespiedmašīnu. Kaut kas bija sagājis grīstē. Ja neizdosies ātri vainu atrast, viņi dabūs noķēpāties līdz vēlai naktij.

Nākamnedēļ kaut kur jāsadabū nelaimīgie trīssimt dolāri, kurus viņš ir parādā par papīru. Vecās ierīces lūza un bojājās, tomēr brīnumainā kārtā avīze līdz šim katru ceturtdienu vēl bija iznākusi.

Cik ilgi izdosies noturēties, to viņš nezināja. Pašreiz oktobrī finansiālais posts un zaudējumi sakarā ar sludinājumu samazināšanos tomēr viņu neskāra tik smagi kā emocionālais spiediens, kas kļuva aizvien spēcīgāks. Ironiskā kārtā pilsoņtiesību stāvoklis bija kļuvis nelabvēlīgāks kā pirms segregācijas atcelšanas, kas notika svētdienā pēc Zegerena balles.

Neklausot Maika iebildumiem, kurus atbalstīja arī mācītājs Jangs, Vašingtons Teilors tomēr stūrgalvīgi turējās pie sava iecerētā plāna «izkaltēt pilsētu». Pilsētas robežās

dzīvojošie nēģeri augām dienām tecināja ūdeni no visiem krāniem. Un tiešām — nedēļas beigās pilsētas ūdens rezervuārs bija sauss.

Iejaucās municipālā vara. Līdzekļu ieguvei tika ziedoti visi rezerves fondi, neticami ātri ierīkoja jaunu, modernu ūdensvada sistēmu, pievadot pilsētai ūdeni no Bufalo strauta. Redzēdami, ka cīņa zaudēta, nēģeri aizgrieza savos mājokļos krānus ciet. Vecais rezervuārs atkal sāka pildīties.

Polopīts Bafords pavēlēja melno dzelzs žokeju pie Silver-hilas vārtiem nokrāsot baltu un izlika no dzīvokļiem trīs nēģeru ģimenes, kas bija apmeklējušas Cilvēktiesību padomes sanāksmes. Toms Smits, cītīgs un krietns strādnieks, kas piecpadsmit gadu bija aprūpējis kumeļmāšu stalli, lūgtin lūdza atļauju palikt, kamēr atradīs jaunu darbu, jo viņam bija sieva un deviņi bērni. Polopīts sazinājās ar pavalsts tiesīblietu senatoru Tolbotu Ričmondā, bet tas savukārt norīkoja policiju. Četrpadsmit gadus veco Disiju Smitu apsūdzēja par uzmākšanos žokejiem un zirgkopjiem. Toms Smits centās pārliecināt varas iestādes, ka tie ir meli. Ģimeni tomēr no mājokļa izlika. Trīs Smitu bērnus pieņēma Teilori. Pārējos izvietoja pie dažādiem radiem. Toms dabūja darbu apgabala otrā malā, bet viņa sieva Loreta sāka strādāt pie Šligmeniem.

Ar šo izlikšanu no mitekļiem Polopīts panāca to, ko bija iecerējis — «apstrādāt mellos» līdz tādai pakāpei, ka tie vairs nepretosies un galvas gaisā neslies. Likās, ka ir tā, kā Vašing-tons Teilors sacīja — visi nēģeri ir no «krusttēva Toma» sugas, tātad pacietīgi gļēvuļi.

Spējīgākie un tie, kam bija izdevies tikt pie izglītības un kas līdz ar to varēja dabūt labāk atalgotu darbu, aizgāja no pilsētas uz citām vietām vai iestājās valsts dienestā. Palika tikai vecākā paaudze. Netikuši tālāk par pirmajām pamatskolas klasēm, šie cilvēki kļuva galvenokārt par laukstrādniekiem, sievietes — par mājstrādniecēm. Pēc Vašingtona Teilo-ra domām, cilvēkiem tik ilgi bija skalotas smadzenes, ka viņos vairs nebija ne dziņas pēc patiesības, nedz arī cīņas spara. Šie ļaudis bija par vecu, lai mainītos, un, redzot, kas notika ar

vienu no tiem, tie saprata, ka tāpat var klāties jebkuram, lai cik apzinīgi tas arī būtu darījis savu darbu.

Un tādējādi segregācija ar pašu nēģeru palīdzību atgriezās Šelbērnā. Tomēr naidīgā nostāja pret Maiku un Sun nemazinājās. Nē, tā izkristalizējās visai gurdinošā, mokošā formā — kad, piemēram, viņš iegāja Doka drogu konditorejā, pusdienotāji veikli pagrieza seju sāņus, tāpat arī, iegriežoties pastā, satiekoties uz ielas, ļaudis vairījās apstāties un aprunāties, viņš vairs nesaņēma ielūgumus saviesīgās vakariņās.

Viņš bija pieļāvis iespēju, ka tiks izstumts no vietējās sabiedrības. Zināja, ka, tikko kļūs zināma viņa loma desegre-gācijā, visi, kas līdz tam laikam viņu piecieta Šellijas dēļ, kā Šellijas vīru, kļūs atturīgi. Taču viņam pat prātā neienāca, ka šādu attieksmi pavērsīs arī pret viņa sievu un bērnu. Tā tomēr notika. Nākamajā dienā pēc tam, kad Šellija liedzās izpildīt Milisentas komandu un nogalēt Lenšu, treilerā piebrauca Milisentas zirgupuisis Diksons, lai aizvestu atpakaļ uz mājām jauno zirgu, ko Šellija apmācīja; un Mārdžorija Martina lika pārvest savu ķēvi uz Storija Džeksona stalli. Kalējs Dūlijs Raits, kas allaž nekavējoties ieradās, kad bija Šellijai nepieciešams, tagad vairs neuzņēmās viņas labā strādāt. Garāžā ceļu inspektors neizsniedza viņai tehnisko talonu lielajai mašīnai, pirms viņa nepasūtīja jaunu riepu komplektu.

Kad Šelliju sāka apgrūtināt pa telefonu un Kems netika ielūgts uz Būdas dzimšanas dienas svinībām, kad Maiks redzēja Šellijas sejā ievelkamies truli sāpīgus vaibstus, uzzinot par viesībām, kurās viņi nebija ielūgti, viņam, vēlu naktī sēžot pie linotipa, kad viņš pats salika avīzi, lai nebūtu linotipistam jāmaksā virsstundas, un klausījās krītošo burtu tinkšķēšanā, uzmācās tik smaga grūtsirdība, ka radās kārdinājums avīzi pārdot un atgriezties pilsētā.

Aizkūpinājis pīpi, viņš negribīgi pievērsās vēstulēm. Pirmā bija no Frenka Vokera — bikla, klusā balsī runājoša vīriņa, kam netālu Bellvī piederēja neliela košumkrūmu un puķu stādaudzētava. Lielais ietvarotais sludinājums, ka pārdošanā ir «buksusa krūmi, dažādas puķes un sīki dekoratīvie

krūmiņi, ari akvifolijas», nekad nemainoties ne saturā, ne veidā, piederēja pie avīzes svarīgākajiem finansiālajiem balstiem kopš pirmās dienas, kad Maiks sāka avīzi izdot. Kā sludinājumu devējs Frenks varēja būt jebkura izdevēja sapņu piepildījums. Atšķirībā no lielākās daļas pārējo viņš nekad nezvanīja uz redakciju, nekad nesūdzējās par iespiedkļūdām. Vēl iepriekšējā gada Ziemsvētkos viņš bija ieradies gadskārtējā vizītē, apdāvinājis Šelliju, Maiku un darbiniekus ar ziedošām podu puķēm.

Tagad, izlasot vēstuli, ko Frenks bija pievienojis čekam, Maikam pēkšņi likās, ka visi linotipa burti dārdēdami sagāžas viņam uz galvas.

Godājamo redaktor,

kā Jūs zināt, es gaidīju, kamēr mans dēls Džims pabeigs tehnisko augstskolu un pārņems stādaudzētavas vadību un mēs ar sievu varēsim pārcelties uz dzīvi Floridā. Džimam ir pilna galva ideju, kā uzņēmumu pārveidot, kā pārkārtot reklāmu un tā joprojām. Džims izdomājis pārtraukt sludinājumu publicēšanu Sun slejās, bet pārcelt tos uz apgabala avīzi un radio. Es to gauži nožēloju, jo esmu pārliecināts, ka Jūs un Jūsu avīze man daudz palīdzējāt. Bet, ja zēns uzņemas pilnu vadību, es negribu ierobežot viņa brīvu rīcību. Lūdzu, nododiet manus sirsnīgākos sveicienus misis Leitimerei. Ceru, ka puķes, ko pavasarī viņai aizsūtīju, ar ziedēšanu neskopojas.

Patiesā cieņā — Frenks Vokers

Bija vēl divi prāvu sludinājumu un piecu abonementu atteikumi, oficiāls skolas vadības paziņojums, ka līgums par Skolēnu avīzes iespiešanu netiks atjaunots, neliela summa sanāca no sīko sludinājumu čekiem, rēķinam par avīžpapīru bija pievienots paziņojums — kamēr rēķins nebūs apmaksāts, papīrs piegādāts netiks.

Viņš atplēsa nosmulētu aploksni, uz kuras viņa vārds bija uzšņāpts ar zīmuli.

Tanī mājā, kur dzīvoju, es mitinos jau divdesmit gadu, tāpēc ka man citur nav, kur palikt. Par to parūpējies misters Bafords. Esmu viņam sacījis, ka man apnicis šitā dzīvot. Viņš teic, ka es nemaz nejēdzot, cik labi dzīvojot. Bet es viņam saku — lapsas nāk man uz lievenēm un lien skurstenī. Bet misters Bafords tik teic, manam mūžam ar šito māju pietiks, bet es negribu dzīvot kopā ar lapsām.

Maiks nodomāja, ka šo vēstuli publicēs kopā ar apsveikuma vēstulēm, ko bija saņēmis no Kevina Martina par nesen ievietoto ievadrakstu «Trakumsērga un rasisms».

Paņēmis pēdējo vēstuli, viņš redzēja, ka to sūta Laikrakstu izdevēju asociācija. Droši vien par sanāksmi, kas novembrī notiks Vašingtonā. Viņš jau grasījās to nolikt malā nelasītu, kad pamanīja kopā ar savu vārdu «godalgots». Nu viņš ātri pārlaida acis vēstules saturam. Asociācijas sabiedrisko pasākumu vadītājs aicināja viņu ierasties uz gadskārtējo banketu un saņemt tūkstoš dolāru apbalvojumu par «godīgu un izcilu žurnālista darbu»...

Viņš nometa vēstuli kaudzē, kur jau gulēja citas, uz kurām jāatbild, paņēma pīpi un piecēlās. Iedams atpakaļ uz spiestuvi, viņš nodomāja, cik labprāt papīra pirkšanai iemantoto naudu viņš atdotu, lai par to varētu nopirkt Kemam iespēju piedalīties Būdas dzimšanas dienas svinībās.

Piektdien, kad Maiks aizgāja Kemam pretim uz bērnudārzu, viņš redzēja bariņā sapulcējušos bērnus pie vārtiem. Visi bija saģērbušies godadrēbēs. Zem mētelīšiem rēgojās garas pelēkas vilnas flaneļa bikses, un rokās katrs turēja košā papīrā ietītu dāvanu.

— Sveiki, sveiki! — visi korī sveicināja Maiku. — Mēs brauksim uz Būdas dzimšanas dienu. Tur būs īsts klauns.

— Redzu, ka esat saposušies, — Maiks atteica, uzsmaidīdams mazajam Ogijam Šligmenam.

— Kur tad Kema dāvana? — Ogijs jautāja un tūliņ iesaucās: — Are, kur mammīte! Viņa mūs aizvedīs.

Kems viens pats stāvēja nomaļus zem kļavas, kas apēnoja rotaļu laukumu. Viņam mugurā bija pērnais, nu jau apaugušais kombinezons un sarkans džemperis, kam elkonī iemeties un palicis neaizlāpīts caurums. Pār vaigu stiepās izsmērējusies svītra, un acis bija ļoti lielas. Ieraudzījis tēvu, viņš skriešus metās tam klāt un paslēpa sejiņu pie Maika bikšustaras. Viņš neteica ne vārda un arī nepaskatījās uz augšu, tikai cieši turējās tēvam pie kājas. Un Maikam likās, ka bērna sāpes ieplūst viņā un sajaucas ar viņa niknumu. Paraudzījies pāri zēna gaišajai galviņai, viņš redzēja priecīgus un satrauktus bērnus sakāpjam tiem pakaļ atbraukušajās mašīnās.

Pa vārtiņiem iznāca mis Mēja un rūpīgi sev aiz muguras tos aizvēra. Viņai mugurā bija mētelis, galvā cepure, bet rokā dāvanas sainītis. Viņa grasījās iet garām Maikam, bet tad piestāja. Maiks skaidri redzēja neizlēmību viņas sejā. Acīmredzot viņa nevēlējās nonākt nekādā saskarsmē ar Sun redaktoru un izdevēju. No otras puses, Kems bija viens no viņas vismīļākajiem audzēkņiem. Un zēna māte tomēr bija Šelbērna.

— Man ļoti žēl, — viņa sacīja, acis nepacēlusi. — Es pūlējos, bet...

— Es saprotu, — Maiks atteica, stingri uz viņu paskatījies. — Ejam, Kem. Atsveicinies no mis Mejas.

Kems pastiepa rociņu un, kā pieklājas, pievilka kāju. Tad ar gluži apbrīnojamu pieauguša cilvēka cieņu ielika roku tēva plaukstā. Abi blakus viņi nogāja garām mašīnām.

Kema astmas lēkme sākās drīz pēc pusdienām.

— Ērmoti, — dakteris Veterss brīnījās, kad bija zēnam iešļircinājis zāles. — Viņš visu laiku jutās tik labi. — Veterss noņēma brilles ar leikoplastu pielāpītajā ietvarā un domīgi uzlūkoja Šelliju. — Vai noticis kaut kas tāds, kas viņu ļoti satraucis? Šī kaite ir ļoti cieši saistīta ar nervu stāvokli.

— Nevaru gan iedomāties, — Šellija samelojās.

Kālab, kālab vajadzēja atgriezties Šelbēmā, viņa izmisusi

domāja, apguldīdama Kemu istabā, kas bērnībā bija piederējusi viņai. Viņa bija cerējusi, ka zēnam te būs labāk, un tāpēc

bija pārliecinājusi kopā ar viņu atgriezties un atrast pagātni, kuras nebija, varbūt vispār nekad nav bijis. Augšstāvā viss oda pēc pelējuma, un Kema istabas kaktā stāvēja sudraba zupas terīne, ja gadījumā sāktu līt. To redzot, viņa atcerējās, ka jumts vēl aizvien nav salabots, un arī to, ka nākamnedēļ jāsamaksā procenti par aizņēmumu no Polopīta.

Mežonīgām acīm viņa noraudzījās uz sienām, kur vēl aizvien karājās medību bildes, bet plauktos stāvēja putnu perēklīši, kauli, krāsaini oļi un gliemežvāki, un pūlējās šajās sendienu mantiņās no jauna atrast savas saknes un esības jēgu.

Suņi sāka nešpetni riet, kas norādīja, ka āra kāds piebraucis. Palūkojusies pa logu, Šellija redzēja pa piebraucamo ceļu šaujamies šurp sarkano sporta automobili, strauji iegriežamies ap stūri, aizķerot buksusa krūmu un pēdīgi apstājamies pie ārdurvju pakāpieniem.

Mašīnas jumts bija nolaists un sēdeklī blakus šoferim sēdēja tumsi ruds seters.

— Kellij, sēdi vietā! — Teitīna Zegerena nokomandēja savu suni, kad medībsuņu kucēni aplenca mašīnu, bet Lenss, pametis sargvietu pie Kema gultas, metās pie loga skatīties, kur iebrucējs.

— Sveiki! — izlocījusies no sēdekļa, uzsauca Teitīna. Ietērpusies gaiši brūnās garās biksēs un biezā baltā slēpotāju džemperī, pusi sejas aizsegusi ar lielām saulesbrillēm. Pēcpusdienas saulē viņas tumši rudie mati mirdzēja vienā košumā ar mājas priekšā augošo ozolu lapām.

— Doktors Veterss sacīja, ka Kems esot slims. — Viņa noliecās aiz sēdekļa un no lielā mantu jūkļa, kas tur glabājās — tur netrūka ne vecas, salauzītas salmu cepures, ne skrūvgrieža, ne tukšas alus skārdenes un citu dārgumu, izvilka būrīti, kurā pa riteni joņoja brūns kāmītis.

— Ceru, ka jūs man piedosiet. — Pēkšņi viņas balss skanēja kautrīgi. — Kems sacņa, ka viņam gribētos kaķēnu, bet mastifs to nokostu. Tad iedomājos, ka varbūt derētu kāmītis, tas ir būrī.

Šellija jutās aizkustināta. —To tu brīnišķīgi izdomāji, — viņa sirsnīgi atsaucās. — Kems būs sajūsmā.

Teitīna nolika būrīti zemē un vēlreiz parakņājās aiz sēdekļa. Šoreiz viņa no turienes izvilka balles kurpju pāri.

— Sen jau, sen es grasos jums tās atvest. Kalpone sacīja, ka jūs tās esot atstājusi manas balles vakarā.

— Arī es pārāk ilgi gatavojos aizbraukt tām pakaļ. Gribu pie reizes apciemot arī tavu māti.

— Viņa patlaban ir Ņujorkā uz kaut kādām ārstnieciskām procedūrām. — Teitīna izvilka no mašīnas un uzkāra plecā somu, kas izmērā bija pastnieka somas cienīga. Viņa paraudzījās uz doriešu kolonnu kapiteļiem, kas balstīja lieveņa jumtu. Lievenī stāvēja vecas, no klūgām pītas mēbeles, kas prasīt prasījās, lai tiktu sakoptas un noliktas ziemas guļā.

— Kāda brīnišķīga, brīnišķīga māja, — viņa ierunājās klusu un bijīgi.

— Nāc iekšā, — Šellija aicināja.

— Ai. — Teitīna palika stāvam krēslainajā hallē un noraudzījās uz kāpņu apaļo ieloku. — Cik skaisti!

— Vai tu vēlētos apskatīt arī visu pārējo māju?

— Jā, — meitene atsaucās. — Jā, jā.

Šellija izvadāja viņu pa visām appelējušajām, elegantajām telpām, kas stāvēja noslēgtas un nelietotas, parādīja senlaicīgās klavieres un ģīmetnes, skaistos, slavenos stikla traukus un Lafajeta ogļu sildāmo pannu, un glāzi, kurā franču ģenerālis ar briljanta gredzenu bija iegrebis savu vārdu, gultu, kur gulējusi Dollija Medisone, un visas pārējās relikvijas, kas pieminētas grāmatā Virdžīnijas dižie nami.

Pēc tam viņa viešņu noveda lejā virtuvē.

— Un te mēs dzīvojam. — Pastūmusi nostāk rēķinu kaudzi, viņa būrīti ar kāmi novietoja uz vecās plīts virsas, tad aizdedza gāzes pavardu. — Tēju vai kafiju?

— Lūdzu, tēju, — Teitīna pieklājīgi atteica. Apsēdusies Šūpuļkrēslā, viņa atzinīgi paraudzījās visapkārt. — Vispārākā apdzīvojamā telpa! Tā vecā plīts un viss, kas karājas no sijām... un aizkari, un brīnum skaistais galds — mūsmāju virtuve omulības ziņā ir pielīdzināma slimnīcas operāciju zālei.

Tēju padzērusi, Teitīna negaidot ieminējās: — Man šķiet, esmu dzirdējusi, ka jūs strādājot svētdienskolā. Vai jums tur palīgs nav vajadzīgs? Izskatās, ka es te kādu laiku uzkavēšos, un man traki patīk bērni.

— Tas izklausās brīnišķīgi, — Šellija no sirds atzina,

— bet es biju domājusi to darbošanos mest malā.

— Vai! To gan nedariet! — Teitīna iesaucās. — Man ļoti patiktu jums palīdzēt.

No augšas viņas dzirdēja saucam Kemu, un Šellija, paņēmusi kāmīša būri, veda Teitīnu uz augšstāvu. Kems iestarojās pār visu seju, ieraudzījis Teitīnu un atnesto dāvanu. — Paldies! — Likās, ka viņš nevar nopriecāties vien, paņēmis mazo dzīvnieciņu rokās.

Viņš tik sirsnīgi uzsmaidīja Teitīnai, ka Šellija neviļus atkal izjuta meitenes spēcīgo ietekmi.

— Liec labāk to atpakaļ būrītī, — Teitīna pamācīja.

— Man tas lidostā izmanījās pazust, kad es to atvedu no Ņujorkas. Apkopēji, pasažieri, lidostas darbinieki — visi viņu meklēja pa malu malām. Beidzot atradām avīžstenda kaktiņā noslēpušos.

— Vai tas ir viņš vai viņa? — Kems jautāja.

— Nezinu. Man šķiet, tu pats vari izvēlēties, ko labāk gribi.

— Lai tā būtu viņa, — Kems, paskatījies uz Teitīnu, sacīja. — Un es viņu saukšu par Zīlīti.

— Kāds jauks vārdiņš.

Šellija noskatījās, kā šie abi sasmaidījās, un nodomāja, ka toreiz augļu dārzā radusies draudzība nupat nobriest kā slēpnī atstātie āboli.

Kāmītis palika joņojam pa riteni savā būrī. Šellija pavadīja Teitīnu un pievaldīja medībsuņu kucēnus, kas pārliekā sirsnībā grasījās nogāzt meiteni no kājām, pirms tā paguva ierausties zemās mašīnas šofera sēdeklī, kur viņu sagaidīja seters un nolaizīja viņai vaigu.

— Ej nost! —Teitīna pastūma suni malā. —Tu sabradāsi Garausīti. — Noliekusies viņa pacēla balto trusi, kam trūka vienas acs. — Zinu, ka tas ir dumji, — viņa sacīja Šellijai,

— bet šito es vēl arvien vadāju visur līdzi. Paldies par tēju.

— Teitīn, — Šellija, viņai projām braucot, vēl uzsauca,

— vai tu rīt jāsi medībās? Tavs tēvs ...

— Zegerens ir izbraukumā, —Teitīna vienaldzīgi atteica.

— Kaut kur Kārību jūrā. Man nav ne jausmas, kad viņš atgriezīsies. — Viņa iedarbināja motoru. Šellija aizrādīja, ka drošības josta nokārusies durtiņu ārpusē, bet motora troksnis viņas balsi apslāpēja. Teitīna prasmīgi izmanevrēja atmuguriski, tad strauji pagrieza stūri un pamāja ar roku. Mašīna ierēcās un drāza projām, atkal nošvīkstēdama gar krūmu, un pazuda putekļu mākonī uz iebraucamā ceļa. Pārlieku traki, Šellija nodomāja, lai Dievs dod, ka negadītos kāds pretī-braucējs.

Kamēr Kems slimoja, Teitīna viņu apciemoja ik pēcpusdienu, allaž atvezdama kādu dāvaniņu — rotaļu dzīvnieciņu, saliekamo mīklu, izkrāsojamu grāmatu, kādu krāsainu akmens bumbiņu. Kad lēkmes bija pārvarētas, Teitīna gāja kopā ar viņu makšķerēt. Ilgas zeltainas atvasaras pēcpusdienas viņi nosēdēja Belliouras dīķmalā, lāgiem pat nomakšķerē-dami kādu grunduli. Šellija nevarēja vien nobrīnīties, ka neizprotamā meitene ar liesmainajiem matiem un visai izlaidīgiem tikumiem ziedoja tik daudz uzmanības sīkam, mazam bērnam. Vienu sestdienas pēcpusdienu Teitīna tēva lidmašīnā aizvizināja bērnus — mazo Ogiju Šligmenu, Džimiju un Kemu uz Vašingtonu vakariņās un uz kino. Viņa to nosauca par Kema iedomātas dzimšanas dienas svinēšanu. Šellija zināja, ka Teitīnu pašu Sendijs Montegjū todien uzaicinājis uz Virdžīnijas universitātes futbola komandas spēli. Kad viņa Teitīnai ieminējās, vai tā tomēr labāk nevēlētos kopā ar saviem draugiem braukt uz Šarlotsvilu, meitene ļoti noteikti papurināja galvu. — Es daru tikai to, ko pati gribu darīt. Redziet, — viņa klusu piebilda, — man pašai nekad nav bijis bērnības.

Teitīna bija tā, kas izdomāja, ka ari Džimijs jāņem līdzi.

— Viņš taču beigtos nost aiz sirdsēstiem, un Kems ari, ja mēs viņu nepaņemtu līdzi.

Džimijs nekad vēl nebija lidojis, nedz ari vispār bijis tālāk projām no Šelbērnas kā divreiz līdz Bellvī, kad viņa tēvs bija iespundēts pavalsts cietumā. Zēna acis bija apaļas kā brūnas naudiņas, un, kad lidmašīna pacēlās gaisā, viņš sēdēja pavisam klusu, bijīgi rokas klēpī sažņaudzis. Pilsētā viņš brīnumu pilnām acīm raudzījās visapkārt, tomēr neko nedaudz neteica, vienīgi apvaicājās, vai Vašingtona pieminekli uzcēlis Kukluks-klans.

Oktobra sākumā evaņģēliskā baznīca rīkoja tā saukto Ziemsvētku bazāru. Tā sākotnēji bija Milisentas ideja. Viņa aizrakstīja vēstules daudziem lepniem veikaliem ar aicinājumu atsūtīt savus tirgotājus ar precēm un triju dienu ilgajā bazārā tās pārdot. Bazārs izvērtās par ļoti veiksmīgu pasākumu. Daudzas pazīstamas firmas no Ņujorkas, Filadelfijas, Vil-mingtonas sūtīja šurp savus pārstāvjus ar bagātīgu preču klāstu. Kad draudzes sievietes bija uzposušas un izgreznojušas draudzes māju, tur norisa rosīga tirdzniecība, sākot ar rotaļlietām un turpinoties ar smalku veļu, vīriešu tualetes piederumiem, daždažādām dāvanām, uzvalkiem, kleitām, skaistiem džemperiem un slēpošanas piederumiem, un ļaudis brauca uz Šelbērnu no tālienes, lai šeit iegādātos Ziemsvētku pirkumus.

Bazārā darbojās itin visas draudzes sievietes — par pārdevējām vai viesu apkalpotājām, vai ari strādāja virtuvē Mistijas Montegjū, Lindas Teilores un Komjunitijas Braunas virsvadībā. Pēdējos divus gadus šā labdarības pasākuma padomes priekšsēdētāja bija Samanta Sjū Baforde. Darbu viņa bija veikusi krietni un apzinīgi. Šogad viņa bija devusies ceļojumā pa Kārību jūru un vadības grožus nodevusi viceprezidentei Milisentai Blekai.

Ap pusdienlaiku bazārā sākās varens cilvēku pieplūdums. Gara rinda līdz pat ārdurvīm un vēl ārā uz ielas sastājās, lai iegādātos par diviem dolāriem pusdienu talonus.

Pie katra apaļā galda ēdamzālē bija astoņas vietas, un ap pusdienlaiku zāle bija piepildīta līdz pēdējam krēslam. Šellija sen vairs nespēja sarēķināt, cik Šķīvju viņa piepildījusi ar rostbifu, ceptiem kartupeļiem, cik maizīšu izsniegusi apmeklētājiem. Viņa bija tik nodarbināta, ka tikai pēc laba brīža ieraudzīja glīti ģērbušos tumšādainu sievieti, kas mierīgi stāvēja, gaidīdama, kad tai ierādīs vietu pie galda. Ātri pārlaidusi skatienu pār sēdētājiem, Šellija konstatēja, ka vienīgā brīvā vieta ir pie misis Dinvidijas galda. Viņa veikli aizvadīja tumšādaino svešinieci turp. Sieviete laipni un pieklājīgi pateicās. Šellija ievēroja, ka svešā ir ļoti izskatīga. Bagātīgas melnas matu cirtas bija redzamas zem elegantās zaļās cepurītes, glīti pieskaņotas zaļam kostīmam. Sieviete gan izskatījās rimta un pašpārliecināta, tomēr Šellijai šķita, ka pamanījusi tās stājā vieglu nervozumu un acumirklīgu vilcināšanos pirms apsēšanās.

— Es tūdaļ jūs apkalpošu, — Šellija noteica, uzsmaidīdama svešiniecei. Tad uzmeta skatienu Briesmonei. — Redzu, ka jūs jau esat gatava kafijas dzeršanai. Tūliņ atnesīšu, tiklīdz būšu apkalpojusi...

— Vari nepūlēties ar kafiju, — misis Dinvidija špetni atcirta. — Man ticis gana arī bez kafijas. — Viņa nekautrīgi skatījās tieši virsū svešiniecei, kas sēdēja nepakustēdamās, noliektu galvu, klēpī sakļautām rokām. Kad Briesmone atkal ierunājās, viņas acis spīgoja tikpat saltā zilumā kā safīri pakavveida piespraudē uz viņas tvīda kostīma atloka. — Mīļās, — viņa uzrunāja savas galda biedrenes, — ejam!

Svešiniece, dāmām aizejot, galvu nepacēla. Viņa turpināja nekustīgi sēdēt, nedaudz pieliekusi galvu, ar tālumā vērstu skatienu, it kā klausīdamās citiem nedzirdamu skaistu mūziku. Visi pārējie galdi bija aizņemti, rinda garu garā izstiepās draudzes mājas hallē. Pie galda, kur sēdēja svešiniece, bija septiņas brīvas vietas.

Neviens tajās neapsēdās.

Trešā daļa. MEDĪJUMA VAJĀŠANA.

Četrpadsmitā nodaļa

Šajā rudenī lapu zelts bija skaistāks nekā jebkad. Laiks pieturējās silts, un mežu un lauku skaistums rāva elpu ciet. Gumijkoki ietērpās koši sarkanās drānās. Kļavu un papeļu zeltainumā vietumis iesitās oranži toņi, bet ozoliem lapas bija satumsušas asiņu sarkanumā. Šellija jāja gan pa mežu, gan pāri laukiem, kur virs galvas pletās gaiša, dzidra debess bez viena mākonīša, un neparko nespēja saprast, kālab gan šajā, savā vismīļākajā gadalaikā nepriecājas, bet jūtas smaguma nomākta, kas nogulst pār viņu kā smacīgs pilsētas smogs.

Visu mūžu viņa bija dzīvojusi drošā pārliecībā, ka ir piederīga pie visa, taču tagad viņai likās, ka nepieder nekur.

Tā vien šķita, ka nolaidies priekškars un atšķīris viņu no itin visa, kas bijis ap viņu. Aizvien vairāk viņa jutās atslēgusies no kontakta ar ģimeni, no saskarsmes ar cilvēkiem

universālveikalā un medībās, kur pret viņu izturējās pārspīlēti laipni un tomēr ikreiz, lūkojot uzsākt ar tiem parasto pačalošanu par vienkāršām, ikdienišķām lietām, viņa jutās it kā ielauzusies sazvērnieku saietā, kur neviens nevēlējās iesaistīt arī viņu. Šī sajūta pirmoreiz viņai bija uzradusies Teitīnas debitantes ballē un pēc tam visu laiku augusi augumā un nostiprinājusies, galīgi samudžinot un padarot neskaidru viņas attieksmi pret visu, kas apkārt. Viss notiekošais no dienas dienā kļuva nenozīmīgāks. Pašā īstenajā būtībā, kur iedibinātajai dzimtas izjūtai vajadzēja viņu balstīt un spēcināt, piepeši bija uzradies vientulīgs tukšums. Kaut kur, kaut ko viņa bija izdarījusi aplam, tomēr pati nezināja — ko un kāpēc.

Izmisumā viņa pievērsās tam, ko dzīvē pazina un pārzināja vislabāk — medību laukam. Ja vairs nekur citur, tad šeit viņa jutās neievainojama. Lai atjaunotu zaudēto pašapziņu un nokratītu smago depresiju, viņa jāja pārgalvīgi, pat neapvaldīti, it kā ātrums, auļi un augstie pārvarētie žogi spētu viņu paglābt no aizvien pieaugošās atšķirtības apziņas, nolīdzināt dzīves divus atšķirīgos līmeņus. Bīdamās no mirkļa, kad vajadzēs izkāpt no segliem un atgriezties ierastajā ikdienas dzīvē, viņa palika ārpus mājas līdz tam laikam, kad suņi devās mājup.

Šajā sestdienā pulcēšanās bija norunāta Milisentas tiesā, tātad krietnas stundas jājienā no Šelbērnu muižas, Šellija noskaitīja klusu lūgšanu, kaut neiznāktu kavēšanās Suellenas dēļ.

Rīts bija jauks, debesis koši zilas. Mežs mirdzēja košās krāsās. Gumijkoki sarkani, kļavas zeltainas. Ceļā uz Master-korneru visi lauki gulēja sudrabainā dūmakā. Vēlāk dienā, kad saule būs dūmaku izkliedējusi, laiks būs īsti karsts.

Masterkornerā Šellija piedauzīja pie Suellenas mājeles nekrāsotajām durvīm. Pagāja gandrīz vai mūžība, līdz durvis atvērās un tajās parādījās Suellena miegainām acīm, kuru baltumā stiepās sīkas sarkanas stīdziņas. No sagumzītā flaneļa naktskrekla apakšas rēgojās kailas kājas, mati tai bija uztīti uz rozā plastmasas rullīšiem. Suellenai aiz muguras Šellija redzēja sajauktu gultu, kam pārmestā veca lupatsega. Pa grīdu aši aizskrēja žurka un pazuda zem sašķiebušās kumo-

des. No tās vaļā pusparautajām atvilktnēm rēgojās pa zeķei vai kādam veļas gabalam. Virsa bija nokrauta ar kosmētikas krēmu traukiem.

— Tūliņ iešu, mis Šellij, — Suellena, ar varu žāvas apvaldīdama, solījās. — Mēs ar Ediju bij izbraukuši. Mājās pārbraucām vēlu. Es tik sadabūšu drēbes, tūliņ.

Kad Suellena, atpakaļ kāpdamās,aizvēra durvis, Šellijai šķita, ka viņas izpalīdze atkal ir stāvoklī. Suellenai viens bērns jau bija — meitene, jādomā, no Edija. Edijs bija viens no Masterkorneras Smitiem. Kaut Edijs bija neglābjams žūpa, turklāt ne domāt nedomāja Suellenu precēt, viņa tomēr no tā vaļā nelaidās. Viņa pati izstāstīja Šellijai, ka reiz Edijs pārstājis viņu kaustīt, lai samaksātu Česteram Gloveram piecdesmit centu un pierunātu to aizvākties. Kopš tās reizes Šellija, ieraudzījusi policistu, nespēja neiedomāties, kā gan tas varējis noskatīties, ka liels, spēcīgs nēģeris dauza savu sievieti, un par savu iecietību saņemt piecdesmit centus. Kad Šellija gribēja izrādīt Suellenai līdzjūtību, tā uz viņu dusmīgi paskatījās un noteica: — Nu, ko jūs gribat — no tāda sūdbambāļa?

Pulkstenis bija jau gandrīz astoņi. Maiks un Kems droši vien gaida brokastis. Beidzot Suellena iznāca. Matos vēl joprojām rullīši, svārkiem puse stērbeles atirusi, Šellijas nopirktajam zilajam formas tērpam, kas jau krietni nospeķots, divas pogas notrūkušas. Uz rokas dilba viņai bija visai iekaisusi apdeguma brūce, un viņa oda pēc taukiem. Neko vairāk neteikusi, Šellija iedarbināja mašīnu un izbrauca uz lielceļa.

— Misters Leitimers aizies Kemam pretim uz skolu un pārvedīs viņu mājās. Pusdienu azaidā sataisi viņam maizītes ar zemesriekstu sviestu un želeju.

— Labi, — Suellena žāvādamās atteica.

Šellija, nolēmusi viņu izpurināt no miegainības, jautāja: — Vai bērni, kas pieturā gaidīja autobusu, mācās Šelbēmas skolā?

— Nēē, — Suellena atteica. — Viņiem jābrauc uz jaukto rasu skolu Bellvī. Ceļā paiet vairāk nekā stunda.

— Vai tad labāk nebūtu... es gribu sacīt, vai bērni negribētu iet tepat balto skolā?

Suellena papurināja galvu. — Es negribu, ka mans bērns ietu skolā kopā ar baltajiem.

— Negribi? — Šellija ļoti izbrīnījusies noprasīja.

— Manai meitiņai tāpat iet labi, — Suellena ar uzsvaru atteica. — Ja palaistu bērnu balto skolā, tur tūliņ sāktos visāda izprašņāšana — par Šito un par to. Nekā nebij, es negribu, lai manam bērnam ir kompleksi.

—Kā klājas Melusīnai? — Šellija strauji pamainīja tematu.

Suellena parāva brunčus uz augšu un pakasīja cisku.

— Prātiņš bieži vien aizklīst. Viņa tak ir dikti veca. Man tā prātā, ka uz pēdējo stundiņu ilgi nebūs jāgaida.

Drīzumā jāaizbrauc viņu apraudzīt, Šellija nodomāja, juzdama asu vainas apziņas dzēlienu. Un pēkšņi viņu pārņēma karstas ilgas ierāpties Melusīnai klēpī un piespiest galvu tai pie pleca. Viņai pat likās, ka dzird Melusīnas balsi: «Nu, nu, bērniņ, neraizējies, Melusīna tev iedos konfekti. Melusīna visu izdarīs tā, lai tev labi.»

Iebraucot pagalmā, viņa redzēja, ka sarkanā lidmašīna patlaban iet uz nosēšanos.

Maiks un Kems ēda grauzdiņus ar ievārījumu.

— Kem, — Šellija tūdaļ nokomandēja, — izdzer pienu.

— Piena nav, — Kems atteica, — mēs ar tēti uzgrauzdē-jām maizi.

— Tev tikko zvanīja Hembons, — Maiks pavēstīja,

— teica, ka Fekss lūdzot, lai šorīt tu novadot medības. Pagaidi, vai tu nemaz neieēdīsi?

— Man pēdējais brīdis doties projām. Dzīvojiet veseli! — Šellija atsaucās. — Lai jums labi klājas!

Džimijs Džonss patlaban slaucīja staļļa eju. Viņa mazais brālītis Bārtijs ripināja savu rotaļu kravas mašīnu pa staļļa klonu. Bārtijs šimbrīžam dzīvoja Simeona Takera brāļa ģimenē, kas bija ar mieru par zināmu nedēļas maksu zēnu pieturēt savā pārziņā. Šī uzturnauda pamatā, protams, nāca no Maika kabatas. Džimijs, atbildēdams uz Šellijas sveicienu, pasmaidīja pār visu ģīmi.

Virdžlniasitija reimatisms pēdējā laikā bija saasinājies un viņam daudz ko no zirglietām kļuva par grūtu izcilāt, tāpēc Mūžam Modro bija sagatavojis Džimijs, bet īsti labi viņam vēl nevedās. Šellija, ne vārda nebildusi, pielaboja, kā nākas.

— Mis Šellij, — Džimijs bikli ieteicās, — vai drīkstu jums kaut ko palūgt?

— Ai Džimij. Es tik traki steidzos...

Viņš pastiepa roku, kad Šellija grasījās Modro vest ārā no staļļa. — Es izgriezu koka zirgu priekš jums.

— Džimij, vai tu man nepasniegtu pātagu — lūdzu...

— Jā, mis Šellij. — Viņš pavilka izstiepto roku atpakaļ un aizgāja pēc pātagas, kas karājās pie sienas uz āķa blakus Mūžam Modrā steliņģim. — Atā, mis Šellij. Lai jums jaukas medības!

— Paldies. — Šellija paraudzījās zēna augšup pavērstajā sejā. — Džimij, tiklīdz atgriezīšos, tūliņ apskatīšu tavu iz-grebto zirgu. Norunāts? — Projām jājot, viņai likās, ka zēna pirksti viņu satvēruši un tur ciet, grib noturēt uz vietas pie ikdienas sīkumainības, noturēt pienākumu saitēs, kas veidoja viņas dzīvi. Kad mežs viņu beidzot uzņēma un nosedza visu, kas palicis aiz muguras, viņai šķita, ka nupat sākas ilgi gaidītas brīvdienas.

Visu laiku paturēdama acīs ar saplēstām pudelēm un vecām alus skārdenēm piegružoto ceļu, viņa turēja zirgu vieglā riksī līdz pat Silverhilai. Tur viņa nolēma ceļu pamest un tālāk doties tieši pāri laukiem.

Kad Mūžam Modrā soļi kļuva garāki un smilgas sitās tam gar kājām, Šellijā atdzīvojās bērnības atmiņas ar dēkainām izjādēm, kad sestdienas bija kaut kas brīnumains un nozuda jebkāda apjauta par laiku, un šī izjūta padzina saspringumu. Ja viņa jās cauri Gibsona fermai, tad vēl pagūs pulcēšanās vietā nokļūt laikus.

Taču fermai cauri viņa netika, jo ieraudzīja, ka ceļa tālajā galā vārti noslēgti ar lielu priekškaramo atslēgu. To atslēgt neizdevās. Nu vajadzēs griezties apkārt un jāt atpakaļ ārā uz ceļa.

Mūžam Modrajam nepatika mīņāties uz vietas. Tiklīdz Šellija ielika kāju kāpslī, lai tiktu atpakaļ seglos, zirgs pasitās sāņus. Kad beidzot viņa atkal sēdēja tam mugurā, pulkstenis rādīja pusstundu pāri norunātajam pulcēšanās laikam. Kāds cits būs ieņēmis viņas vietu. Lai, viņa nodomāja, tomēr sāpīgi pārdzīvoja iztēli, ka suņus palaidīs meklēt pēdas, viņai klāt neesot.

Saule jau bija krietni augstu debesīs, un rīts kļuva itin karsts. Šellija bija nokarsusi un apskaitusies, kad apstājās / pakalna virsotnē ieklausīties.

Modrais saslēja ausis. Suņu rejas viļņoja pāri laukiem kā baznīcas zvani. Tālumā pret debesīm varēja saredzēt zirgu rindu. Viņa palaida Mūžam Modro auļos.

Nokļuvusi Delonga aizaugušajā kādreizējā labības laukā, viņa sastapa Hembonu. Ietērpies Feksa novalkātajā un tādējādi mantotajā angļu piegriezuma medību uzvalkā, zirgu kopējs jāja uz viena no Šligmenu jaunajiem zirgiem, kas laikam tika radināts pie medību trokšņiem un nemiera. Pabijis gadu Hembona unikālajā apmācībā, «zaļais lopiņš» droši būs gatavs savam uzdevumam.

Hembons, piejājis klāt, Šellijai pastāstīja, ka medībsuņi aizlaidušies atpakaļ uz mājām.

— Es ziņu saņēmu, — Šellija sacīja, — bet nevarēju drīzāk tikt šurp. Kas tad Šodien vada medības?

— Laikam vadību pārņēma misters Zegerens.

— Misters Zegerens?

— Jā, mis Šellij. Misters Dinvidijs ieteica, lai misters Zegerens to uzņemoties.

— Lai nu saka viens cilvēks! — Šellija nomēdīja Briesmones manierē. — Kur pašlaik ir suņi?

Tai pašā mirklī suņu bars pie zemes noliektiem purniem izskrēja no meža. Neganti riedami, tie metās pāri laukiem, dodamies uz Belliouras torņu un tornīšu pusi. Mūžam Modrais sāka auļot tiem nopakaļ.

Pārjozuši pāri ceļam aiz dzīvojamās mājas, tie laida tālāk pa Ielejas ieplaku. Tad Šellija ieraudzīja tuvojamies jātniekus,

ko varēja jau nekļūdīgi saskatīt vaigā un pazīt. Zegerens zirgā sēdēja brīvi un viegli, augumā garš un slaids. Medību cepure viņa seju vērta vēl kalsnāku. Ķēve rāmi klausīja viņam, tās mežonīgums un niķi likās apvaldīti, melnā spalva spoži mirdzēja saulē, kas pret debesīm iezīmēja Belliouras vareno Ozolu.

Mednieki piestāja. Suņiem no jauna vajadzēs meklēt pēdas. Pašreiz tuvumā medījuma nebija. Šellijai likās, ka viņš dzird tās sirdi pukstam vismaz tikpat skaļi, kā zem ribām dauzījās saskrietā Mūžam Modrā sirds. Viņa redzēja, kā tas pa gabalu pacēla cepuri sveicienam. Tad izdzirda parasto uzmudinājuma saucienu:—Talllioo!

Ar skatienu sekodama Zegerena norādītajam virzienam, viņa ieraudzīja lapsu — tā bija pelēka un glābdamās metās tieši uz dižozolu. Uz mirkli zvērs apstājās un pagrieza galvu, lai redzētu vajātājus, tad joņoja tālāk pa nogāzi uz augšu. Ar dubļiem un gružiem pieskretušo asti tas vilka gar zemi.

Nu suņi sacēla tādu traci, ka negantajās rejās skanēja visa Ieleja.

— Nevajag! — Šellija izdzirda pati savu balsi. — Nevajag viņu nobeigt!

Viņa nezināja teikt, vai Zegerens viņas kliedzienu dzirdējis vai ne.

Lapsa sasniedza ozola pakāji un ar pēdējiem spēkiem ielēca zemajā nolīkušajā apakšējā zarā. No turienes tā rausās gar stumbru augšup gluži kā kaķis.

Suņi, pārvērtušies kūsājošā melnbaltā masā, niknumā un nevarībā rēja, ņaukstēja, plosījās, lēkdami gar koku uz augšu un krizdami atpakaļ cits citam virsū. Augstu kokā, pie zara pieplakusi, gulēja lapsa un raudzījās lejup. Zobi atiezti un acīs bailes, sajauktas ar spīvu naidu.

Piejāja pārējie mednieki un apturēja elsojošos zirgus. Vecais medībzinis paskatījās uz augšu, kur lapsa bija daļēji paslēpusies aiz ozola rudens lapām, kuru zeltā spīdēja tumšsarkani lāsumiņi kā asins pilieni.

— Rudās lapsas kokos nerāpjas, — viņš sacīja Jaunajam piķierim. — No otras puses, pelēkās nemēdz skriet tik noteiktu taisnu ceļu kā šī. Te kaut kas ar lapsām ir sajaukts.

— Lai nu saka viens cilvēks, — ieteicās misis Dinvidija, paliekusies uz priekšu un atspiedusies ar elkoni uz savu sāniskās sēžas seglu priekšējā loka. — Dinnij, vai tu neteici, ka redzēji rudo lapsu?

— Jā, mīļā, — atsaucās Skaistulis, kas tikai nule bija piejājis pie vārtiem un izskatījās tikpat svaigs un nenotašķījies ar dubļiem kā izjādes sākumā. — Tā izšāvās no slēptuves taisni man acu priekšā.

Polopīts Bafords izrausās no segliem un nodeva zirgu staļļapuisim Rojam.

— Mums pelēkās mūsu medību laukos nav vajadzīgas, — viņš nīgri noteica un pacēla no zemes praula gabaliņu. Atvēzējies viņš to meta augšā kokā. Sprungulis atsitās pret zaru, uz kura gulēja lapsa, un nokrita atpakaļ zemē. — Pelēkās visas vajadzētu piebeigt, — viņš nomurdēja, no jauna noliekdamies pēc sprunguļa.

ArīMilisenta negribēja stāvēt dīkā. Nolēkusi no zirga, viņa to iedeva Merrijai pieturēt. — Nāc Šurp, Bouns! — viņa uzsauca un piegāja pie akmeņu kaudzītes, ko bija sametuši strādnieki, kad līdzināja ceļu. — Palīdzi mums to nopurināt zemē!

Vīrs izlikās saucienu nedzirdējis un aizjāja piebiedroties Rozijai Kozijai, misis Dinvidijai, Betsijai Boldvinai un bērniem, kas tagad, kad izjāde beigusies, smagi garlaikojās. Kamēr pieaugušie klusēdami blenza augšup kokā, jaunā mednieku paaudze palaida ponijus ceļmalā paganīties un paši kavēja laiku tērgādami.

Teitīna piejāja blakus Šellijai un, aizsmēķējusi cigareti, klusēdama sēdēja seglos.

Pārējie mednieki, pulciņos sastājušies, apsprieda situāciju, šad tad palūkodamies augšup kokā un nogrozīdami galvas. Daži suņi, zaudējuši interesi, pagāja malā un apgūlās. Palikušie smilkstēdami snaikstījās ap koku.

— Mēs viņu dabūsim, — Polopīts pārliecināts solīja, kad atkal kāds akmens trāpīja pa vainīgo zaru.

Vecais medībzinis izlikās šā lielību nedzirdējis. — Man tas nemaz nepatīk, — viņš runāja pats savā nodabā. — Tas ir

pavisam ērmoti. — Pagriezies pret Jauno piķieri, kas tikko bija nolēcis no putās saskrietā zirga un tagad vadāja to aplī vēsinādams. — Paraudzīsim, kā suņu baru dabūt no šejienes projām, — vecais sacīja.

Kamēr Jaunais piķieris sāka vilināt suņus projām tālāk no koka, labinādams: — Pietiks, Bārber... nāc, Baunser, ejam ... — un reizēm pašvīkstinādams pātagu, Vecais medīb-zinis pacēla ragu pie mutes un sāka pūst suņu «mājup» signālu.

— Suņiem jādabū asinis... — Pīts neatlaidās. — Šoruden mums vēl nav neviena nomedīta. — Pametis skatienu uz jātniekiem. — Lai kāds ieiet mājā un paņem bisi.

Zegerens tikko bija sarunājies ar Simeonu, kas bija atnācis no staļļa. Nu viņš aizjāja līdz resnim, kas stāvēja pie akmeņu kaudzes, no kuras bija ņēmis akmeņus kokā mešanai. Abi vīrieši pārmija visai nozīmīgu un ilgu skatienu, tad Zegerens pietiekami klusu, lai teikto dzirdētu tikai Polopīts, sacīja: — Šis ir mans īpašums, un rīkojumus šeit dodu es.

Atbildi nenogaidījis, viņš apsvieda ķēvi apkārt un piejāja pie ozola zemākā zara. Ar mājienu piesaucis Simeonu, lai tas pietur ķēves galvu, viņš izvilka kājas no kāpšļiem un nometa pātagu zemē. Tad, palaidis pavadu vaļā, viņš novilka svārkus un vesti un atdeva tos staļļapuisim, pēc tam, gluži kā cirka jātnieks, pierāva abas kājas klāt un spēji pietraucās kājās ar katru kāju vienā seglu pusē. Pacēlis rokas un satvēris augstāku zaru, viņš rokās uzvilkās augšā. Pirms pārsteigtie skatītāji paguva apgriezties vai kaut ko pateikt, viņš sāka lēnām mērķtiecīgi rāpties augšup, lēnām kā nāve tuvodamies lapsai, kas atradās vienu zaru augstāk.

Šellija nekustīgi sēdēja zirgā un vēroja drāmu, kas norisinājās tai acu priekšā. Viņai allaž riebās Šī medību beigu aina.

Zegerens jau teju teju bija sasniedzis zaru, pie kura bija pieplakusi lapsa. Šellijai likās, ka viņš, izstiepdams roku, smaida.

— Es labāk jāšu uz mājām, — Šellija sacīja, pavilkdama zirga pavadu. — Man tiešām tas riebjas.

— Mums visiem riebjas, — Teitīna atteica, nomezdama cigareti. — Bet neviens neko nedara.

Pēkšņi atskanēja daudzbalsīgs: «Aāāā...», un Šellija, pagriezusi galvu, redzēja, kā lapsa kūleņu kūleņiem veļas lejā no koka. Tūliņ visas citas skaņas un trokšņi noslāpa, kad suņi rēkdami mežonīgā asinskārē rāvās prom no kalpotājiem, kas lūkoja tos atturēt, un klupa virsū medījumam.

Zegerens norāpās lejā un gatavojās lēkt lejup no zemākā zara. Kad Vecais medībzinis neizkustējās no vietas, viņš ielēca ar abām kājām tieši suņu bara vidū. Kājas plati iepletis, viņš pacēla asiņaino lapsu augstu virs galvas. Šķiet, viņš nejuta silto asiņu lāsojumu, kas pilēja no saplosītā ķermeņa. Viņš to sašūpoja primitīvā triumfā.

Pagalam bija Šellijas prieks par brīnišķīgo jājienu no rīta. Tas aizplūda gluži tāpat kā asinis no paliekām, kas vēl pirms īsa brītiņa bija dzīva, lepna, brīva būtne. Šajā mirklī viņa skaidri redzēja lapsas asti. Vecais medībzinis lūkojās uz to ar nepārprotamām šausmām skatienā. Tagad viņa saprata, kāpēc vecais bija gribējis aizdabūt suņus projām no ozola un kāpēc viņš sēdēja zirgā kā akmens tēls, zem iedeguma nobālis pavisam pelēks.

Šellija bija jau gandrīz sasniegusi Ielejas ceļu, kad Zegerens viņu panāca. Ticis viņai blakus, viņš apturēja jaguāru un izkāpa.

— Es te vedu kaut ko jums. — Viņš izvilka no kabatas saspiesto, asinīm notraipīto lapsas asti. — Jūs pirmā bijāt medījuma ieguves vietā.

1— Jūs gribat sacīt, ka es pirmā piejāju pie ozola. Nē, es to negribu.

— Kālab ne? — Balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas piepieda Šelliju palūkoties uz viņu. Viņa ar lapsas asinīm nošķiestā vara krāsas seja ar mazo rētiņu virs kreisās, tagad izbrīnā saceltās uzacs likās būtiski saskanam ar varmācību un pat traģēdiju viņa rīcībā.

— Jūs tik un tā nesaprastu, — viņa nevarīgi atteica.

— Vai jūs iedomājaties, ka es rāpos tanī nolādētajā kokā, saskrambāju rokas, saplēsu savas jaunās jājambikses tāpēc,

lai nomestu lapsu suņiem saplosīšanai? Vai tas ir iemesls, kāpēc jūs negribat pieņemt lapsas asti?

— Tā aste ir melna. — Viņa skatījās Zegerenam tieši acīs, un atkal viņu pārmāca dīvainā izjūta, nesaprotamais svešat-nīgais valdzinājums, kas noslēpumainā kārtā šķita saistāmies ar mūžveco ozolu, ar mežu un nekad nebūs ne izskaidrojams, ne izprotams.

— Jums tā varbūt izskatās melna. — Viņš pacēla roku ar asti augstāk. — īstenībā tā ir tumši pelēka. Jūs dzirdējāt, ko sacīja Polopīts. Pelēkās ir mazvērtīgas. Tās vajagot iznīcināt.

— Cilvēki runā, ka tās neesot tīrasiņu, bet ar kaut kādu piejaukumu. Man patīk tikai visi tīrasinīgie. — Viņa paplikšķināja Mūžam Modrā kaklu. — Bet neba es tāpēc domāju, ka tās būtu iznīcināmas. Tomēr neatkarīgi no tā pie mums iesakņojusies veca māņticība — kas nogalina melno lapsu, tam pašam lemta bojāeja.

— Jūs taču neticat tādām blēņām? — viņš nicīgi jautāja.

— Vecais medībzinis tic.

— Tad tāpēc viņš negribēja, ka lapsu nogalina?

Šellija palocīja galvu. — Tā ir drausmīga asinskāre un neģēlība — nogrūst lapsu zemē tieši suņu barā. Medību jēga ir pakaļdzīšanās, nevis nogalināšana.

Zegerens uzmeta viņai ilgu skatienu. — Pienāks reiz diena, mis Šellij, cienkundze, kad jūs sapratīsiet, ka nav iespējams vienlaikus cilpot kopā ar zaķi un medīt kopā ar suņiem.

Viņa bija pajājusi labu gabalu, iekams uzdrošinājās atskatīties. Viņš stāvēja pie mašīnas un skatījās viņai nopakaļ. Vērodama, kā viņš tur stāv un kā tur rokā lapsas asti, Šellija skaidri noprata, cik neganti viņš ir pārskaities.

Piecpadsmitā nodaļa

Atvasara ar ilgo mijkrēsli bija pagājusi. Dienas kļuva dzidras kā kristāls, pēkšņi visas lietas iemantoja īstenu mirdzumu — gan zirgu spalva, gan kalnu zilums. Naktīs Virdžī-nijas debesīs iepeldēja oranžs pilnmēness — mednieku mēness. Apaļš, spožs un tik tuvu, ka gandrīz varēja atšķirt teiksmainā mēnessvīra ģīmja pantus. Šai mēnesnīcai piemita neizsakāma burvība, tā ievilka zelta takas laukos un mežā, kur lapsām rotaļāties, lauku pelēm šaudīties šurp un turp, bet briežiem un stirnām ganīties.

Tuvojās novembris, vējš trenkāja nobirušās lapas. Gaisā iesmaržojās malkas dūmu smārds. Jaunie zirgi bija apmācīti medību izjādēm. Gaisā vējoja trauksmains nemiers, tuvojoties sezonas atklāšanai.

Sestdienā pirms oficiālās atklāšanas Maikam bija dzimšanas diena. Dženiji, Mistija Montegjū un Fekss Templtons bija uzlūgti vakariņās.

— Bet ne vārda par pilsoņu tiesībām, — Šellija atgādināja, brokastis ēdot.

— Lai notiek, — Maiks piekrita, — un ne vārdiņa par zirgiem.

Viņi uzsmaidīja viens otram, un šķita ka uz laiku atgriezusies brīnišķīgā zeltainā gaisotne, kāda valdīja pirmajos mēnešos pēc ierašanās Šelbērnā, kad viņi sēdēja viens otram

pretī pie vecā priežu dēļu galda svaigi izbalsinātajā virtuvē ar sarkanbaltrūtotajiem logu aizkariem. Uz īsu brīdi spriedze bija izzudusi, to nomija atmiņas un nākotnes plāni; kafiju dzerdami, viņi gudroja par uzlabojumiem mājā un avīzē. Uz brīdi viņu pasaule atkal bija kārtībā un cīņa ar pelēko ikdienu šķita kļuvusi nereāla.

Pat Zegerens, kuru Šellija nebija redzējusi kopš tā medību rīta, kad tika nogalināta pelēkā lapsa, šķita kļuvis tāls kā sens bērnu dienās redzēts sapnis. Pāris reižu viņa bija novadījusi medības, kad Fekss nebija ieradies. Zegerens medībās nebija piedalījies. Šellija dzirdēja, ka viņš esot projām darīšanās un Andrea ārstējoties Konektikutā, bet Teitīna ļoti neregulāri te ieradās, te pazuda kā vēja virpulis.

Maika dzimšanas dienas rītā Šellija izjāja Mūžam Modro. Nomas zirgi bija pazuduši. Milisentas jaunais zirgs un Martinu ķēve bija atgriezušies paši savos staļļos, un abi zirgi, kurus viņa bija paņēmusi, lai izpalīdzētu tirgotājam Storijam Džeksonam, kad šā staļļos pietrūka vietas, bija pārdoti. Šāds stāvoklis viņai gan atviegloja dzīvi un izbrīvēja vairāk laika, tomēr finansiāli radīja zaudējumus, turklāt tik stiprā mērā, ka lielveikalā viņas pēdējo čeku neņēma pretim, un viņa tikai ar lielām grūtībām pārliecināja direktoru, lai uztic viņai pirkumus uz kredīta līdz mēneša beigām. Lai nopirktu divas pudeles šampanieša Maika dzimšanas dienai, viņai vajadzēja meklēt palīdzību Kema cūciņas krājkasītē.

Taču tad viņa pati sev iestāstīja, ka diena ir pārāk jauka, lai bojātu sev omu ar raizēm par naudu. Izjājusi uz ceļa aiz Belliouras, viņa juta atgriežamies dzīvīgu prieku gan par ārēm, ko mīlēja, gan par zirgu, uz kura jāja, likās, ka dzīve atkal sākas no jauna.

Viņa klusiņām dziedāja par prieku zirgam un pati sev, kad ieraudzīja Bebu Brūšu jājam uz dābolainā zirga, ko tā bija nopirkusi no Feksa.

Aprunājušās par jauko laiku un par saviem zirgiem, arī par viesu māju, ko sākuši celt Šligmeni, beidzot Beba sacīja, gan jau pēcpusdienā atkal satikšoties sapulcē.

— Kādā sapulcē? — Šellija neizpratnē jautāja.

— Mednieku biedrības sapulcē, — Beba atbildēja. — Vakar man piezvanīja Polopīta sekretāre.

— Man gan ne.

— Varbūt tu nebiji mājās.

— Es visu dienu biju mājās. Arī Suellena bija visu dienu.

— Sapulce notiks pulksten piecos Belliourā.

— Belliourā? Kālab‘Belliourā?

— Tā P. P. nospriedis. Man šķiet, viņš negrib uzņemt tik daudz ļaužu pie sevis, kad Samantas Sjū nav mājās. Tu taču zini, ka viņa allaž no visa iztaisa veselu balli. Būtu labi, ja tu atnāktu, Šellij. Man ir tāda sajūta, ka tiek kaut kas brūvēts pret Feksu. Uzradušies tādi, kas prāto, ka par medību pārzini derētu iecelt Zegerenu.

Šellija skatījās uz runātāju stulbām acīm. — Zegerenu! Es skaidri jūtu, ka tu joko. Ko nu! Viņš taču tik tikko sāk jāt medībās biedrības ietvaros. Apkārtni arī viņš nepazīst. — Viņa papurināja galvu, neparko nespēdama dzirdēto aptvert.

Beba uzmeta viņai ilgu, vērīgu skatienu. — Mīļo Šellij, tev nu jau būtu gan laiks saprast, ka nauda valda pasauli. -Viņa pagrieza zirgu atpakaļ un, projām jādama, vēl piekodināja: — Atnāc katrā ziņā. Feksam draugi būs vajadzīgi.

Kopš atgriešanās Šelbērnu muižā Šellijai viņas vārda un cilmes dēļ nevajadzēja maksāt biedra naudu. Līdz šim Samanta Sjū viņu bija aicinājusi uz visām biedrības sapulcēm un lūgusi vadīt tējas vakarus. Bet Samanta Sjū vēl nebija atgriezusies no brauciena pa Kārību jūru. Polopīts pa to laiku ņēmās žūpodams smagāk nekā parasti un daudz mazāk laika pavadīja darbistabā vai bankā nekā uz Ielejas šosejas, braukājot nebeidzamos ciemos.

Šellija slavēja Dievu, ka viņam nekad nebija ienācis prātā iegriezties arī Šelbēmas muižā. Ja viņš reiz ar glāzi vienā un cigāru otrā rokā apsēdās, tad no viņa tikt vaļā nebija iespējams drīzāk kā vien tad, kad viņš kļuva nepanesams un galīgi apdzēries tā, ka vajadzēja pasaukt šoferi, kas viņu gandrīz stiepšus aizstiepa uz limuzīnu, iestūķēja tur un pēc tam gultā.

Naudu aizdevuma procentu samaksai viņa bija sagādājusi, pārdodot vienu senci. Tā bija Gilberta Stjuarta glezna, un viena Vašingtonas galerija bija to labprāt nopirkusi.

Debija Derbišīra un Milisenta Bleķa stāvēja ārpusē pie durvīm, kad Belliourā ieradās Šellija. Abas šķita visai pārsteigtas, viņu ieraugot. Debija pēkšņi visu uzmanību pievērsa cimdiem, ko patlaban vilka nost, bet Milisenta sāka rakņāties pa savu rokdarbu somu, meklēdama cigareti. Kā viņas uzdrošinās tā izturēties, it kā manis te nemaz nebūtu, Šellija dusmīgi nodomāja. Tā viņas mēdz izturēties pret Keitiju Šligmeni vai nēģeriem, tātad pret cilvēkiem, ko uzskata zemākus par viņām pašām. Viņa jau grasījās ierunāties, kad Zegerens atvēra durvis. Abas kundzenes šautin šāvās iekšā vienā balsī iečalodamās:

— Kāda brīnišķīga diena... cik jauki, ka varēju iekārtoties atnākt...

Viņš raudzījās abām garām uz Šelliju, kas stāvēja kāpņu lej galā.

— Ai, mis Šellij, jūtos pagodināts. Kas jūs atvedis šurp?

Šellija pasita zodu uz augšu. — Kālab lai es nebūtu

atbraukusi? Notiks taču Mednieku biedrības sapulce, vai ne?

— Protams — mednieku biedrība. Man vajadzēja pašam to saprast. — Viņš pakāpās sāņus. — Lūdzu, nāciet iekšā!

Gan es kādu dienu ar viņu izlīdzināšos, Šellija nosprieda, ieiedama no oktobra saules sasildītā gaišā āra garajā hallē ar paneļu sienām. Bet par ko vajadzēs izlīdzināties, to viņa lāgā nemācēja pateikt. Viņš bija ģērbies, kā Debija teiktu, safari uzvalkā. Spoži nospodrināti brūni garie zābaki un jājambik-ses, gaišbrūna haki žakete. Šellijai viņš paskaidroja, ka tikko atgriezies no briežu medībām Brīvajā zonā.

Šellija bija dzirdējusi Debiju stāstām Milisentai, ka Zege-rena «medību būda» izskatoties kā Vispasaules izstādē eksponēta Virdžīnijas lauku māja. — Apmēbelēta ar ērtiem, skaistiem krēsliem un kur tad vēl lielais vaļējais kamīns...

Saimnieks veda Šelliju uz puspagraba darbistabu, tā saukto alu. Pie sienām karājās ieroči. Virs kamīna novietota liela glezna ar Andreas ģīmetni. — Skaties — Sesils de Mils^12 — kā izliets. — Debija nočukstēja, kad Zegerens apsēdās garā galda galā. Ikviens cits tik teatrālā apģērbā un ar tik svinīgu uzvedību būtu licies smieklīgs. Bet pašreizējā saietā nevienam smiekli nenāca.

Plašā istaba ar priežu paneļu sienām līdzinājās kādas lielas sabiedrības konferenču istabai. Ap garo galdu, kura vidū greznojās sudraba vāze ar siltumnīcas rozēm, visapkārt sakārtoti ar ādu pārvilkti klubkrēsli. Katram sēdētājam pretim uz galda novietots smags Šteibenas stikla pelnutrauks, piezīmju bloks un labi nosmādēts zīmulis.

Beba Brūsa, tērpusies nevainojamā lavandas krāsas tvīda kostīmā, sakopta, it kā nupat nākusi no frizētavas, sēdēja blakus Polopītam. Pītam bija uzblīdis ģīmis un krietni saņurcīts uzvalks. Tālāk sēdēja Deš-Smaiti; Kozija Rozija ar bērna ģīmīti, kā parasts, bez krūšturiem, plānā svītrainā džemperī. Arī R. Rāzerfords Dinvidijs ar cienīgo jau bija apsēdušies pie galda. Šellija pieklājīgi pagaidīja, līdz apsēdās Debija un Milisenta. Viņa jau grasījās novietoties blakus Milisentai, kad Zegerens pamāja un norādīja viņai vietu līdzās sev. Šellija gaidīja, ka Milisenta vai Debija viņu paaicinās, bet draudzenes nelikās viņu ne redzam.

— Vai visi sanākuši? — Zegerens jautāja.

— Visi, izņemot mūsu medību pārzini, — atteica R. Rāzerfords Dinvidijs, un viņa savaskotās ūsas notrīsēja un sastinga.

— Mierīgi, Dinnij. — Sieva pastiepa sargājošu roku, uzlikdama to uz viņa Londonā skroderšūtā uzvalka piedurknes. — Dubļu Veterss taču tevi brīdināja, lai tu neuztraucies.

— Bet es uztraucos. Vakar... tas bija pēdējais salmiņš.

— Kas tad vakar notika? — Zegerens jautāja.

— Man piezvanīja Česters Glovers un lūdza, lai es aizejot un savācot mūsu medību pārzini. — Vecajam džentlmenim uztraukumā iedrebējās balss. — Es tikko grasījos braukt uz

Vašingtonu. Bet nu vajadzēja atsaukt norunu un braukt uz cietumu. Kā jūs domājat — ko es tur ieraudzīju?

Debija pakalpīgi ieteicās: — Mīļais puikiņš — laikam bija ieņēmis uz krūts?

R. Rāzerfords Dinvidijs uzmeta viņai iznīcinošu skatienu. — Mūsu medību pārzinis. Mūsu biedrības priekšsēdis, medīb-kungs, ar smokingu mugurā sēdēja kamerā un spēlēja pokeru ar to nepieskaitāmo melno, kas strādā Sun tipogrāfijā. — Viņš paskatījās uz Šelliju. — Kā viņu sauc — Džūbels, vai. Viņu vienmēr var redzēt slamstāmies ap šņabja bodi.

— Džonss, — Šellija vārgi atteica.

— Pareizi — Džonss. Likās, ka Fekss nepavisam nepārdzīvo to, ka man vajadzēja atsaukt svarīgu norunu un mainīt plānus. Viņam pat pietika nekaunības pajautāt, vvvai es nneņemšot ļļļaunā un nepagaidīšot, kkamēr šis ppabeigs ppartiju.

Viss bija noticis tā, ka no kādām viesībām Fekss negāja vis tieši uz māju, bet aizklīda uz Masterkorneru nopirkt pudeli viskija.

Dēlijas virtuvē viņš sāka sadzert ar nēģeriem. Pēc brīža sastrīdējās ar Džūbelu. Izcēlās kautiņš, Fekss pretinieku no-godēja par suņagabalu.

— Lai abus izšķirtu, izsauca policiju. Izgulējis cietumā dzērumu, Fekss sāka Džūbelu pārliecināt, ka suņagabals nav nekāds lamuvārds, bet gan draudzīgs apzīmējums. «Tttu ttak zini, cik sirsssnīgi es ssatieku ar Hembonu,» — R. Rāzerfords turpināja atdarināt Feksa valodu. — «Bbet nnneppaiet ne ddiena, kad es vviņu nnenosaucu ppar ssssuņagabalu. Un ššitais vvīrs ...» viņš patiesi iedunkāja man sānos, «ir vvviens no mmana ttētiņa, ttiesneša, llabākajiem draugiem.»

Šellija neparko nespēja novaldīt smieklus. Taču visi pārējie izskatījās gaužām nopietni.

— Nabaga mīļais puikiņš ir gan pāršāvis pār strīpu, — Debija nomurmināja. — Tādi gājieni apdraud Mednieku biedrības labo slavu.

— Fekss pieder pie Pirmajām Virdžīnijas ģimenēm, — aizstāvības labad noteica Deš-Smaits.

— Vai tas nozīmē, ka viņa senči atceļojuši uz šejieni ar Mayflowerl — Kozija Rozija apvaicājās.

— Jā. Atpakaļ tas kuģis diemžēl neaizbrauca, — viņas vīrs drūmi noteica, dūšīgi pakšķinādams pīpi.

Šellijai simtiem domu vienlaikus šaudījās pa galvu, pirmajā brīdī viņa bija tā apjukusi, ka neatrada ne vārda, ko pateikt. Bet tad pamodās viņas lojalitāte. — Fekss ir labs medību pārzinis. Viņš lieliski prot apieties ar zirgiem un pazīst apkārtni. Ir kustīgs un izdarīgs. Fermeriem viņš patīk.

— Viņš ir nenoteikts un pārāk daudz dzer... — Milisenta sacīja un nokoda garu diegu, jo ķērās atkal pie izšuvuma, ko darināja baznīcai.

— Pie lietas! — asi uzsauca Polopīts, uzsizdams ar plaukstu pa galdu. — Runāsim par to, kas jārunā. Dadlij, vai tev ir kas ziņojams?

Deš-Smaits ieguldīja pīpi smagajā pelnutraukā. — Mums ir problēmas. Murkšķi. Visa apkārtne ir murkšķu apsēsta.

— Murkšķi un pelēkās lapsas, — Polopīts piebilda. — Es iesaku no tiem atbrīvoties.

— Es par to runāju apgabala iestādēs, — Deš-Smaits sacīja. — Šie saka, ka alas varot uzspridzināt vai arī aizbērt.

— Apspriedīsim, ko labāk darīt, — ieteica R. Rāzerfords Dinvidijs.

Deš-Smaits atkal ķērās pie pīpes, bet tā bija apdzisuši, un viņš sāka metodiski to piepildīt no tabakmaka, ko izvilka no rūtainās vējjakas kabatas. Ticis ar Šo darbu galā, viņš paņēma vienu no papīra lapiņām, ko bija salicis sev priekšā uz galda.

— Esmu saņēmis informāciju no ziņotāja, kas vēlas palikt anonīms. Vistas, ko Mednieku biedrība palaiž brīvā vaļā par barību Silverhilas lapsām, Masterkorneras iedzīvotāji sagūsta un apēd. — Viņš pāri galdam paskatījās uz Polopītu. — Tas nozīmē, ka vairākas ģimenes barojas ar to, ko mēs novēlam kā pabalstu savām lapsām.

— Es pasekošu Šai lietai, — Polopīts atteica, nepatikā piesarcis. — Kādas problēmas mums vēl būtu apspriežamas?

— Pienācis laiks patīrīt biedrības sastāvu no mirušām dvēselēm. — Deš-Smaits no portfeļa, ko bija nolicis uz grīdas blakus savam krēslam, izvilka sarakstu. — Te ierakstīti biedri, kas jau gadiem kā miruši, bet kam vēl ik gadu tiek izrakstītas biedru kartes. Un citi savukārt ir tādi, kas nemaksā biedru naudu. — Viņš uzmeta asu skatienu Šellijai. — Mums budžetā ir liels deficīts. Tie biedri no mūsu vidus, kas visu laiku kārtīgi maksājuši to, ko pienākas maksāt, negrib vairs būt par vienīgajiem biedrības uzturētājiem.

— Es esmu jaunpienācējs, cilvēks no malas. — Zegerens it īpaši uzsvēra pēdējos vārdus — no malas. — Negribu uzmākties ar padomiem, tomēr man šķiet, ka šis tas būtu darāms, lai aktivizētu biedrības darbību un rīcības apriti.

— Kādā veidā? — noprasīja R. Rāzerfords.

— Pārdot zemes gabalus. Es, piemēram, labprāt nopirktu zemi investīcijai. Suņus un apkopēju personālu varētu atkal savākt atpakaļ uz šejieni, kur dīkā stāv sākotnējās suņu mītnes. Tās nebūtu grūti atjaunot. Es no savas puses ziedotu biedrībai šim nolūkam nepieciešamos līdzekļus. Protams, — viņš aši nobeidza teicamo, — tā ir vienīgi ideja, tomēr, manuprāt, šādā veidā varētu nostiprināt biedrības finansiālo bāzi.

— Paskatīsimies uz to reāli, — stingri noteica misis Dinvidija. — Nauda Mednieku biedrībai nepieciešama. Uz suņu mītnēm kauns paskatīties. Viņdien mēs ar Dinniju aizvedām lordu un lēdiju Vilovbijus-Valovbijus no Lielbritānijas vēstniecības, lai parādītu viņiem suņus. Skrejceļi netīrīti, Vecā medībziņa mītne netīra un nolaista. Vienīgais, kas turas pie kārtības, ir Jaunais piķieris — laikam viņu sauc Doils.

Šellija bija radusi skadri un atklāti runāt par visu, kas attiecas uz Mednieku biedrību. Arī tagad viņa spontāni ierunājās: — Man šķiet, mistera Zegerena ideja ir lieliska. Sākotnējās suņu mītnes atradās Belliourā. Tās pārcēla uz citu vietu tikai tad, kad Šeit visa dzīvība pieklusa. Biedrība varētu piesaistīt arī jaunus biedrus. — Un šajā brīdī viņai pēkšņi sāka likties, ka atrodas telpā, kas pilna ar svešiem ļaudīm. Kālab visi raudzījās viņā tā, it kā nekad agrāk nebūtu viņu redzējuši? Visi, izņemot Zegerenu, kas mierīgs un nesaspringts sēdēja, smēķēja vienu no savām turku cigaretēm un raudzījās ārā pa logu.

— Lapsu medības jau krietni gājušas lētumā un kļuvušas par vispārēju izpriecu, — piebilda Deš-Smaits.

— Kā tad, — Polopīts papildināja. — Salaidīsim tik visus Tomus, Dikus un Harijus biedrībā, un mednieku būs tāds lērums, ka nevienu suni nevarēs ieraudzīt.

— Man nemaz nebūtu brīnums, ja piepeši vajadzētu jāt medībās kopā ar melnādaiņiem, — vīzīgi noteica misis Dinvi-dija, uzmezdama skatienu Šellijai. — Bet par indiāņiem gan derētu parunāt. Jā, derētu gan padomāt par indiāņiem. Viņi tik daudz jēdz par zirgiem ...

— Lūdzu, atvainojiet, — Zegerens viņu pārtrauca. — Es ieraudzīju murkšķi, kas patlaban rok dangas sacīkšu skrejceļā!

Viņš piecēlās un aizgāja pie ieroču statņiem. Neviens pat nepakustējās, kad viņš nocēla bisi no statņa, piegāja pie loga, no kura varēja pārredzēt lielu gabalu Ielejas ieplakas, un logu atvēra. Pielicis bisi pie pleca, viņš ar teleskopu paņēma murkšķi uz grauda un nošāva.

— Pēc tam es aizbraucu, — Šellija stāstīja, kad vakarā visi kopā sēdēja bibliotēkas istabā un dzēra kokteiļus. — Ar to šāvienu murkšķis bija pagalam, bet izjuka arī apspriede.

No pulksten pieciem, kad viņa atgriezās no sapulces, līdz pulksten septiņiem, kad gaidīja ierodamies ciemiņus, laiks aizritēja trakā steigā.

Viņa nule bija ielikusi krāsnī sautējuma kastroli un sakārtojusi siera paplāti, kad ieradās Dženiji. Maiks tikko bija paguvis sajaukt dzeramo un sabikstīt kamīnā uguni, kad pie durvīm jau stāvēja Fekss un Mistija.

— Tas nevarētu būt Fekss, — brīnījās Hanters Dženijs. — Gandrīz vai precīzi laikā.

— Fekss iet pēc DL, — Šelļlija paskaidroja Inidai, — pēc Dienvidnieku Laika. — Viņa devās uz durvīm. — Es viņam piekodināju aizbraukt pakaļ Mistijai veselu stundu agrāk, tāpēc mums laimējās viņu sagaidīt Šeit jau pusastoņos.

— Šī ir man vienīgā Ielejā zināmā māja, kur viesistabā nav ierīkots bārs, — sacīja Tnida, kad viņi sēdēja omulīgajā lejasstāva darbistabā. — Esmu dzirdējusi, ka Šligmeni likuši pat izplēst sienu un iebūvējuši bāru — tik lielu kā Vašingtonas katedrāles altāris.

— Viņam tāda platība nepieciešama, lai būtu kur apgriezt zirgu, kad pieved alu, — noteica Maiks. — Šellij, palaid lūdzu apkārt siera paplāti.

— Kā tev veicas ar kumeļu? — Mistija apjautājās.

— Brīnišķīgi, — Šellija jūsmīgi atsaucās. — Polopīts grib viņu atpirkt atpakaļ. Ak Dievs, cik mums tā nauda traki būtu vajadzīga, bet es nespēju pat iedomāties, ka varētu viņu -pārdot. Man, godīgi sakot, liekas, ka tas ir īstais zirgs Šelbēmas kausa izcīņai.

Fekss sēdēja un blenza ugunī. Kaut arī viņš bija ģērbies tikpat švītīgi kā vienmēr — zaļā smokinga žakete un vakar-kurpes ar smailiem purngaliem, tomēr šķita smagi nomākts.

— Tu šovakar esi tik ērmoti kluss, — Mistija draudzīgi ierunājās. — Vai Šligmeni tevi nogurdinājuši?

Fekss bez smaida pievērsās viņai. —Tttādiem ccilvēkiem kā tie, nnevajag nākt ddzīvot Ielejā. Šššittais vviskijs ir labs, beet ne tttik llabs kā mmmans kkukurūzas šņabis no Bbrīvās zzonas.

— Man liekas, ka viņi ir patīkami cilvēki, — Mistija sacīja. — Tu nevari cerēt saglabāt status quo visam mūžam.

— Ssskaidrs, ka nnnevaru, — Fekss žēlabaini piekrita, raudzīdamies uz Šelliju, — Mmmmans pppuika aiziet uz gggrunti, ppateicoties ttavam kaimiņam.

— Par ko tu runā?

— Kkad tu aizgāji, vvviņi sssāka jjaunu ssapulci, — Fekss runāja stostīgāk nekā jebkad. — Vvvviņi nossprieda, kkka es bojājot bbbiedrības rrreputāciju. Vvvviņi ievēlēja Zzzegerenu ppar mmmedību pppārzini.

— Tad nu Zegerens sasniedzis gan, ko kāroja, — klusu, nevienu īsti neuzrunādams ieteicās Dženijs.

— Kā to lai saprot? — Šellija jautāja.

— Tur nav nekā īpaša, ko saprast. Man gluži vienkārši bija tāda jušana. Jau kopš tā laika, kad pārdevu viņam Belliouru.

— Un jūs tiešām to pieļausiet? — jautāja Maiks visiem istabā sēdošajiem kopā. — Kāpēc negribat aptaujāt visus Mednieku biedrības biedrus vai iesniegt petīciju?

Fekss gurdeni atlaidās dziļāk krēslā. Pēkšņi viņa seja bija sakritusies un grumbaina, izskatījās gandrīz veca. — Es nnekad nneesmu ķķķildojies vai nnaidojies. Patttiesību sakot, esmu noguris.

Šellija piecēlās. — Tad es darīšu kaut ko. Uzrakstīšu vēstuli, savākšu biedru parakstus. Bet nu labāk iesim paēst, kamēr neesam galīgi apskaitušies. Dzeramos paņemiet līdzi.

Tas bija paredzams, viņa savā prātā nodomāja. Fekss pēdējā laikā kļuvis pārāk gauss, vairākkārt nebija ieradies uz pulcēšanos, reti iegriezās apmeklēt suņu mītnes, visas rūpes uzkrāva Vecajam medībzinim. Un tomēr — šādā veidā nevajadzēja ar viņu izrīkoties. Vajadzēja sasaukt pilnsapulci ar visu mednieku piedalīšanos.

Virtuvē, kur kurējās vecais pavards, visi sasēdās ap garo priežkoka galdu, ko Šellija šovakar bija apklājusi ar sarkan-rūtoto galdautu. Sveču gaismā skaisti lāsmoja sudraba trauki. No pavarda puses plūda tīkama ēdiena smarža. Arī suņi, tīksmi nopūtušies, apgūlās pavarda tuvumā.

— Tas gan izskatās gards, — priecājās īnida, sakraudama uz šķīvja vistas, rīsu, tomātu un vīna sautējumu ar ķiplokmai-zīšu piedevām. —Tev arī iznāk ko noņemties, Šellij, —Tnida sacīja, — mājas kopšana, ēst vārīšana, Kema aprūpēšana...

— Ne pusi tik daudz kā tev, Tnid, — Šellija godprātīgi atteica.

— Viss, kas sākas ar «k», — Maiks iestarpināja, — viņai padodas labi: kopšanās, kastroļēdieni, Kems, kārbu zupas...

— Gribēju uzklāt galdu ēdamistabā, bet tur ir nejēdzīgi auksts, un nav arī sakopts. Mana uzticamā melnā izpalīdze vairāk prasa maksu, nekā tīra.

— Kas tev palīdz?

— Suellena. Uz viņu nav nekāda paļaušanās, turklāt viņa pastāvīgi ir īgna. Nupat pieprasīja lielāku algu un vienlaikus darīja man zināmu, ka ir stāvoklī.

— Ak vai! — Tnida iesaucās. — Kurš tad būs tēvs? Šellija paraustīja plecus. — Cik no viņas var noprast, tad

laikam tas varētu būt Edijs, bet, ja kāds murdzās pa ērkšķu krūmu, tad grūti pateikt, ar kuru ērkšķi ir saskrāpējies.

— Droši vien tas no Masterkorneras Smitiem, — Mistija minēja, — no tiem, kas dzimuši Mēness tumšajā pusē.

Maiks atstūma savu krēslu. — Aiziešu un atnesīšu vēl pudeli vīna. Ko tu, īnid, domā par demogrāfisko sprādzienu?

Viņš lāgā nepaguva pabeigt teikumu, kad tiešām noskanēja sprādziens, kam sekoja skaļa šņākoņa.

— Šampanietis! — Šellija iebrēcās un pietraucās kājās.

— Es to iebāzu krāsnī un aizmirsu.

Maiks pārlaida skatienu pārsteigtajiem viesiem. — Jā, mēs aizvien dzeram šampanieti tieši no krāsns. Istabas temperatūrā.

— Ggggodīgi ssakot, vvvecīt, — Fekss noteica,

— mmman labaāk garšo vvvēss. Zzzegerena temperatūrā.

— Biju aizmirsusi to atdzesēt, — Šellija smiedamās atvainojās, — tāpēc ieliku uz mirkli saldētavā. Mēs tik ilgi aizkavējāmies ar kokteiļiem, ka šampanietis paguva sasalt. Iedomājos, ka tas jāiebāž uz pāris minūtēm krāsnī, lai atkūst.

— Viņa atvēra krāsns durtiņas. Izvēlās garaiņu mutulis. Krāsns bija pilna ar pudeļu lauskām.

Turpinādami vakariņu maltīti un dzimšanas dienas kūkas dalīšanas ceremonijas laikā viņi runāja par šo un to — par lapsu trakumsērgas vēršanos plašumā, par plāniem skolas gadatirgum. Inida sacīja:

— Mēs tam gatavojam arī skolēnu mākslas darbu izstādi. Lūsija Mēja Teilora uzgleznojusi brīnišķīgu savas vecvec-māmuļas Melusīnas ģīmetni, un dienas skolas audzēkņi izveidojuši kolāžu. Katrs bērns uzlipinājis veselu figūru sēriju. Un jūs varat ticēt vai neticēt — Būdas Baforda figūriņas bija melnas.

— Nabaga Fekss, — Šellija noteica, kad ciemiņi bija aizbraukuši. Tad viņa sāka tīrīt pelnutraukus un dzēst nost lieko apgaismojumu. Maiks piegāja viņai no aizmugures un ieskāva viņu rokās. — Pasaule deg, bet mēs raizējamies par Mednieku biedrību.

— Lūdzu, Maik. Esmu tik nogurusi. — Viņa vāri pasmaidīja. — Ko darīsim ar traukiem — mazgāsim vai krausim kaudzē?

— Krausim kaudzē.

— Nevaru. — Šellija sāka likt traukus izlietnē. — Rīt no paša līta ir tik daudz darāmā. Apsolīju aiziet apciemot Melusīnu. E, draņķa izlietne! Atkal aizsprostojusies.

Maiks smagā neizpratnē pievērsās viņai. — Šellij, kas ar mums notiek? Medības un zirgi? Un tagad — izlietne?

«Mēs, apakšā parakstījušies Mednieku biedrības biedri, pieprasām, lai biedrības priekšsēdētājs sasauc ārkārtas pilnsapulci, kā paredzēts Statūtu VII paragrāfā.

Mēs uzskatām, ka jaunu medību pārzini nominē valde un balsojot apstiprina pilnsapulce. Medību pārziņa iecelšanai nepieciešamas divas trešdaļas biedru balsu.»

Šī vēstule, ko Šellija bija sacerējusi un adresējusi Polopī-tam Bafordam, netika nosūtīta. Ar parakstu savākšanu neveicās. Kad nonāca tik tālu, ka patiesi vajadzēja parakstīt, zemes īpašnieki atteicās. — Man daudz kas nepatīk pie mistera Baforda, — sacīja Ambrozs Vebsters, — taču tā pa īstam pret viņu nostāties nevaru. Desmit gadu viņam ir manas fermas ķīluzīmes, un viņš nekad nav paaugstinājis procentus. Tagad gandrīz visas bankas prasa septiņus procentus. Viņš palicis pie tiem pašiem četriem, kā bijis.

Un tā visa saraksta garumā. Šellija saprata, ka nekādi nespēj saglabāt Feksam Tempitonam medību pārziņa amatu. Par jauno medību pārzini kļuva Zegerens.

Dažas dienas pēc mednieku sapulces un Maika dzimšanas dienas Šellijai piezvanīja Milisenta un ielūdza viņu «satikties ar meitenēm un uzkost kādu sviestmaizi drogu kafejnīcā». Tā bija pirmā reize, kad Milisenta piezvanīja pēc notikuma ar Mātes dārgo mīlulīti. Šellija cerēja, ka draudzenei prāts pavērsies uz labu un tā nolēmusi naidoŠanos izbeigt, tāpēc it priecīgi atsaucās aicinājumam.

Savākusi no bērnudārza Kemu, viņa brauca taisnā ceļā uz konditoreju. Milisentas roisā divi terjeri sitās logā, neganti aprejot Debijas Derbišīras sargsuni Baču, kas bija ieslodzīts aiz stieplēm aizvilktām noputējuša pikapa logu rūtīm.

Šellija apturēja mašīnu aiz pikapa. Tad aši pameta skatienu aizmugures spogulītī. No vaļīgā matu mezgla pakausī bija atrisušas dažas šķipsniņas. Varbūt tiešām nogriezt matus, viņa nodomāja. Jātnieces cepure arī tad būtu vieglāk galvā uzliekama.

Maika vecajā armijas mugursomā, ko viņa lietoja par iepirkumu somu, bija sabāzts žūksnis dažādu rēķinu, bankas atgādinājums par pārtērēto kontu un Suellenas sastādītais iepirkumu saraksts, ko viņa lielveikalā nebija varējusi atrast, kad vajadzēja iepirkties, divas mazas rotaļu mašīniņas, kartona zemūdene, ķemme, kompaktais pūderis, bet lūpuzīmuļa nebija. Ek, tikpat jāpērk jauns, viņa nodomāja un aizrāva somu ciet.

Satvērusi Kemu pie rokas, viņa, zēnu sev līdzi vilkdama, pārgāja pāri ielai un iegāja konditorejā.

Milisenta, Siona Etvela un Samanta Sjū, kas tikko bija atgriezusies no ekskursijas ceļojuma, sēdēja pie ierastā galdiņa blakus kosmētikas preču letei. Merrija Bleķa un Būda Ba-fords pie blakus galdiņa pilnām mutēm tiesāja hamburgerus.

— Nokavējos, — Šellija aizelsusies sacīja. — Gāju jau pa durvīm laukā, kad Suellena mani aizturēja un ņēmās gari jo gari skaidrot, kāpēc līdz pirmdienai nebūs darbā.

— Neraizējies par niekiem, — Milisenta rāmi atsaucās. — Kem, ej sēdies blakus Merrijai. Nāc šurp, Šellij, tavs krēsls ir te.

— Ceru, tu nedusmosies, — ierunājās Samanta Sjū, noņemdama lielās saulesbrilles un noskatīdama Šelliju no galvas līdz kājām. — Mēs sev ēdamo jau pasūtījām. — Kārību saulē viņa bija skaisti iedegusi.

Mati un seja sakopti, elegantie zilie tvīda svārki un kreklablūze absolūti nevainojami. Saldā balstiņā viņa turpināja: — Tu izskaties nogurusi, Šellij. Tas noteikti ir drausmīgi, kad viss pašai jāpadara. Mana mamma vienmēr sacīja, ka nekad nevajagot raizēties par morāli, par kaķiem un melnajiem, bet ja viņi sāk kļūt par apgrūtinājumu... Man liekas, tev vajadzētu aizvest Suellenu uz klīniku un likt viņu izkastrēt ... — Šellija gandrīz neklausījās. Viņa zināja, ka Samanta Sjū allaž sāk tamlīdzīgi, lai nonāktu pie tā, ko tiešām grib pateikt. — Varētu gan domāt, ka lai nu kam, bet tev nedrīkstētu būt nekādu problēmu ar izpalīgiem, — Samanta Sjū turpināja, — ja ņem vērā tavus uzskatus par melnajiem, un vispār... — viņa atmeta ar brūni iedegušu, daiļi izmanikīrētu roku. — Bet tik un tā, tu izskaties brīnišķīgi, Saki, dārgā, kur tu frizējies? Vēl aizvien pie mis Esteres vai arī apkopies pati?

Uz ko gan Samanta Sjū pašlaik notēmējusi? — Šellija nevarēja izprātot, labi apzinādamās, ka mati viņai vēja papluinīti, neizsukāti. Pašas Samantas Sjū jaunā frizūra ar īsi apgrieztajiem matiem un rūpīgi saskrullētajām cirtām skaidri liecināja, ka tas ir mistera Alfonsa mākslas darbs, paveikts viņa privātajā skaistumkopšanas salonā Vašingtonā, uz kurieni Samanta Sjū un vairākas citas dāmas no Ielejas reizi nedēļā mēro simt divdesmit jūdžu garo ceļu.

— Man, par laimi, nav daudz ar tiem jānopūlas. Tu jau redzi, ka mani mati vēl aizvien ir tādā pašā krāsā, kā bijuši, — Šellija dzēlīgi atcirta.

— Ko tu gribēsi iebaudīt, Šellij? — Siona apvaicājās. — Mēs pasūtījām hamburgerus.

— Es gribu trīskāršo sviestmaizi un kafiju.

— Bet tad būs jāgaida stundām, mīlīt, — Samanta Sjū iebilda. — Misis Vainkūpa, lai viņai, vecai dvēselītei, veselība, ir gausa kā aukstumā glabāts sīrups. Kad nu viņa atkal ir atpakaļ darbā un mellie vairs pie letes netiek, nabadzītei jānotekājas tā, ka kājas gurst.

— Man gribas ēst, — Šellija strupi noteica. Viņa paskatījās uz pastmeistara sievu aiz letes, bet tiklab misis Vainkūpa, kā arī Ētele bija aizņemtas, apkalpojot citus viesus, un nelikās Šelliju ne redzam.

— Ak, mīļumiņ, — Samanta Sjū nebija apklusināma,

— tev neatliks nekas cits, kā pagaidīt. Laiki mainās, tur nekas nav līdzams. Kas pirmais dzirnavās, tas pirmais maļ.

Milisenta enerģiski nospieda cigaretes izsmēķi. — Starp citu, Šellij, mēs nupatiņ runājām. Nospriedām, ka pagaidām, kad tev nav īsti kārtīgas izpalīdzes un tu esi tik aizņemta, nudien nav godīgi lūgt, lai tu arī šogad noņemies ar Ponijklubu.

— Bet Milisent, — Siona glaimīgi iesaucās. — Tu tak viena nespēj padarīt visu — Sarkano Krustu, Vecāku un skolotāju padomi un kur vēl visas komitejas — tas ir par grūtu.

— Gan es tikšu galā, — Milisenta apņēmīgā pašpārliecībā noteica. —Tas tātad būtu nokārtots. Tu patie-iešām nomirsi badā, Šellij. Are, kur nāk misis Vainkūpa! Ak vai — aizgāja pie tā otra galdiņa. Tu taču ienāci pirms Herma Gillspeja un Grega Etvela. Misis Vainkūp!

— Neuztraucies, — Šellija uzsvērti lēnprātīgi piebilda,

— es pagaidīšu. — Viņa ilgi noskatījās, kā Samanta Sjū aizkūpina cigareti garā iemutē, tad palūkojās uz Milisentu, kas paijāja klēpī guļošo kucēnu, ko tagad auklēja Mātes dārgā mīlulīša vietā, un uz Sionu, kura savukārt blenza uz viņu kā uz brīnumu. Nu Šellija ievēroja draudzenēs to, ko līdz šim laikam nebija pamanījusi — zināmu skadrumu un lielu paštaisnības izpausmi.

— Te nu ir misis Vainkūpa, — Milisenta ieteicās. — Ko tu vēlējies?

— Hamburgeru un glāzi piena Kemam, — sacīja Šellija, ievērodama, ka apkalpotāja uz viņu pat nepaskatās. — Un sev es gribētu vienu no jūsu firmīgajām trīskāršajām sviestmaizēm. Un, lūdzu, arī kafiju. Ja vien tas nesagādā pārāk daudz pūļu.

— Hamburgeru, piena glāzi, trīskāršo un kafiju, —misis Vainkūpa noskaitīja, ieskricelēdama pasūtījumu blociņā. Tad paskatījās uz Milisentu un pasmaidīja. —Jūs, dāmas, arī man izskatāties tādas, ka jums derētu vēl pa tasei kafijas. Atnesīšu gluži karstu, tiklīdz būšu apkalpojusi Hermu un Gregu.

— Paldies, misis Vainkūp, — Milisenta, pretī pasmaidīdama, atsaucās. — Un raugiet drīzāk atnest misis Leitimerei to, ko viņa pasūtīja. Viņai ļoti gribas ēst.

— Mīļā... — Samanta Sjū izņēma garo iemuti, ko turēja lūpās. — Tu laikam nemaz negribēsi pastāstīt par savām viesībām.

Šellija pārlaida sēdētājām gausu skatienu. — Sarīkoju nelielu suareju, — viņa visai dzēlīgi noteica. — Vakartērpos. Maikam bija dzimšanas diena.

— Tu gribi sacīt, ka viesu vidū tev nebija neviena tumšādainā? — Milisenta noprasīja. — Tu, protams, zini, cik ātri Ielejā izplatās valodas. Tie-iešām, runā tak, ka Kema dzimšanas dienā tu esot saaicinājusi bērnus no Masterkorneras.

Šellija atspieda elkoņus uz galda un raudzījās Milisentai cieši acīs. — Nu — un ko tu vēl esi dzirdējusi?

— Ak, es dzirdēju, ka tu esot ielūgusi Lindu Teilori un vēl citus no Masterkorneras un to sievišķi no NAACP, kuru viņdien apkalpoji baznīcas bazārā.

Šellija skatījās uz runātāju pilnīgā neizpratnē. — Par ko tu tagad runā?

— Ak, mīlīt, nu, protams, par to, kuru tu piesēdināji pie misis Dinvidijas galda.

— Tu tak no visas tiesas negribi sacīt, ka es to darīju tīšām. Kad ierādīju viņai vietu, nemaz nebiju pamanījusi, ka viņa ir tumšādaina. Vēlāk uzzināju, ka viņa pieder pie grupas, kas bija ieradusies no kādas Dienvidamerikas valsts vēstniecības.

Viņa paskatījās uz Samantu Sjū. — Un ko tad tu sacīsi par tiem, ko ieveda Mārtiņi? Par tiem neviens neuztraucās.

— Ak tu domā tos pavisam melnos, kas bija ģērbušies austrumnieku paltrakos? — Samanta Sjū atsaucās. — Mīļumiņ, tie tak bija afrikāņi. Tas ir pavisam kas cits.

Šellija apjukusi paskatījās uz viņām.

— Mīlīt, tu labi zini, ka mēs visi esam tavi draugi, — Milisenta mierinādama sacīja. — Bet zini arī to — ja tev virtuvē kļūst par karstu, ej laukā.

— Ko tas atkal nozīmē? — Šellija jautāja.

— Nu — loģiski taču būtu bijis, ka tu kļūtu par medību pārzini.

— Tie-šām? — Šellija jautāja, mēdīdama Milisentu.

Milisenta paraustīja plecus. — Bet acīmredzot tev ir

pārāk strīdīga daba, un tāpēc par pārzini kļuva Zegerens. Neviena cita nav, kam būtu tik daudz laika vai naudas.

— Šellij, — Samanta Sjū asi ieteicās, — Kems neļauj bērniem pabeigt azaidu.

Šellija bija pavisam aizmirsusi, ka pie blakus galdiņa sēž bērni. Izrādījās, ka īstenībā ir otrādi — tas bija Būda Bafords, kas bakstīja Kemam sānos.

— Kem, rimsties! — Šellija viņu apsauca.

— Bet mammīt, — Kems žēli atsaucās, — Būda taču sit man.

— Mans tētis tā dara mellajiem, — vecākais puika lielījās un no jauna grūda dūri Kemam sānos. — Čik! Čik!

— Būda, bērniņ, nedari tā, — Samanta Sjū dūdoja, muti savilkusi tādā smaidā kā uz konfekšu kastes vāka. — Amerika tagad ir liels kausējamais katls.

— Nāvīgi gauss kausējamais katls, — Šellija noteica un piecēlās. — Nāc, Kem!

— Bet mammīt, — Kems murdēja, kad māte saņēma viņu aiz rokas un vilka uz durvīm. — Es nudien neko nedarīju.

— Stāvi rāms! — Šellija nevarīgās dusmās attrauca. — Stāvi klusu un vairāk nekā!

Šellija brauca kā aizmiglotām acīm. Tālumā zilo kalnu robainās virsotnes griezās saltajās debesīs. Viņa tās redzēja it kā caur dūmaku, viņā viss smeldza, arī kalnu skaistums.

Šis bija viens no tiem brīžiem, ko Melusīna dēvēja par «noiešanu no strīpas», īsti pat nesaprazdama, kāpēc. Milisen-tas paziņojums, ka viņa vairs nav Ponijkluba vadītāja, nespēja viņu tik dziļi skart. Tā bija tīrā patiesība, ka viņai neatliek pietiekami daudz laika, lai tam nodotos. Sen viņai nebija atlicis ne brīdis, lai pagleznotu vai kaut ko palīdzētu avīzē. Trīsreiz nedēļā medības, noņemšanās ar zirgiem, un kur tad vēl visa lielā māja kopjama bez kārtīgas izpalīdzes — tas viss radīja nekad nerimstošu spriedzi. Tagad viņa izjuta neveiksmi kā smagu nastu, kas spieda plecus. Visu, ko patiesi prata un pārzināja, viņa darīja no sirds — gan ar zirgiem, gan ar lapsu medībām — tā bija viņas dzīve. Bet nu atklājās, ka attiecībās ar cilvēkiem nebija veicies. Viņa derēja tam, kam bija audzināta kā Šelbēma. Kopš mazām dienām viņai bija paticis būt priekšgalā. Ko spēja citi, to viņa spēja labāk — jāt ar grūtāk valdāmu poniju, pārlēkt pār augstākiem šķēršļiem, garākus gabalus nopeldēt dīķī.

Bet nu pēkšņi bija novilktas robežlīnijas, viņai ar varu uzspiestas naidīgas attiecības. Tajā dienā, kad viņa aizgāja pretī Kemam uz bērnudārzu un redzēja, kā zēns valda asaras, kad citi bērni rādīja ielūgumus uz Būdas dzimšanas dienu, viņa pirmoreiz juta pamostamies dusmas, kas vēlāk sabrieda niknumā pret Maiku, jo Maiks bija ievilcis Kemu pieaugušo cilvēku karā, ko bērns nespēja saprast. Lai notiek. Šelbērni kopš laika gala bijuši karotāji. Viņa neliedzās atzīt vainu un ciest par to, ko izdarījusi, bet nekādā ziņā nebija ar mieru uzņemties lieku nastu, ko viņai uzkrāva Maika darbošanās. Lai viņš cīnās pats savā kaujas laukā, ja vien viņa prastu tikt galā ar novilktajām līnijām...

Pasta istabā pie augstā galda Milisenta un Debija šķiroja savas vēstules. Šellija jau grasījās apstāties un parunāt, taču viņas pat nepaskatījās, bet tīši iegrima savu vēstuļu pētīšanā. Šellija dzirdēja Milisentu sakām: — Are, izsūtīti paziņojumi par medību atklāšanas dienu. Pulcēšanās Belliourā. Parakstījis Zegerens LMP — Lapsu medību pārzinis. Paklau, aizejam uz drogām iedzert kafiju.

— Es nevarēšu. Jāaizved suņi uz potēšanu, jāizvadā zirgi, viena ķēve jāsapāro un jāsapērk ēdamais. — Steidzoties uz durvīm, Debija vēl uzsauca: — Tiksimies Sionas kokteiļu viesībās.

Šellija sastūķēja savus pasta sūtījumus somā. Paziņojuma no Mednieku biedrības nebija, tikai rēķini un viena anonīma vēstule. Lai pārtraucot uzsākto darbošanos. Un pāris rindu jēlību. Šellija saplēsa vēstuli sīkās plūksnās un sameta tās papīrgrozā.

Ari nākamās dienas pasta sūtījumos nebija ielūguma uz medību sezonas atklāšanu. Viņa bija pārliecināta, ka notikusi kļūdīšanās. Betsija Boldvina, kas darbojās Milisentai par sekretāri un kam maksāja par dažādu paziņojumu izsūtīšanu, bija pēc dabas izklaidīga un nenoteikta.

Svētais stāvēja piesiets pie mašīnu stāvvietas skaitītāja stabiņa pretī drogu konditorejai. Kožu saēsta vilnas sega ar izšūtu monogrammu bija pārmesta pār segliem un sasieta zirgam zem kakla.

Fekss iznāca no drogu konditorejas, pārbaudīja, kā zirgs piesiets, un tad devās pāri ielai uz Herma Gillpeja saimniecības preču veikalu. Ādas seglusomu, kas bija piederējusi viņa vectēvam, kad tas kalpoja Sīna Šelbēma kaujiniekos, viņš nesa padusē iežmiegtu. Sudraba medībrags iebāzts starp tvīda žaketes pogām. Žaketei bija zamšādas apmales un elkoņu uzšuves, bet atloka pogcaurumā — rozes pumpurs. Kaklauts no sarkana zīda ar visu Lielo nacionālo sacīkšu uzvarētāju vārdiem. Jājambikses tik cieši pieguļošas kā Kozijas Rozijas džemperi, bet zābaku spožums liecināja, ka Hembons tos spodrinājis tā, ka rokas apgurst.

Fekss ar bezzobainu muti uzsmaidīja Maikam, kas patlaban pārbaudīja kādu sludinājumu, tad pievērsās veikala īpašniekam. — Man būtu vajadzīgs kāds nieks krāsas un paprāva cepamā panna. Metija Mūra man iedeva šķiņķi un vajag pannu, kur to izcept. Tanī pannā, kas man ir, es vāru biezeni Svētajam.

— Labprāt izlīdzēšu, — Herms atteica, — bet, Feks, vai tu nevarētu padzēst kādu drusku no parāda?

— Herm, tu labi zini, ka patlaban neesmu spējīgs neko maksāt, — Fekss sacīja. Viņa gari stieptā valoda liecināja, ka viņš jau paguvis ieturēties. — Man jāsataisa zobu protēze. Bez zzzobiem nav nekādā jēgā. — Pieklusinādams balsi, viņš konfidenciāli piebilda: — Var gadīties, ka es drīzumā atkal uzķeros uz āķa... ar hercogieni, ja gribi zināt. — Iebāzis roku seglusomā, viņš izvilka sudraba blašķi, ko reiz viņam bija uzdāvinājusi kāda no draudzenēm. — Hembons, šeku, allaž atnes man lāsīti viskija no Brīvās zonas.

Herms papurināja galvu. — Tā ir pārāk stipra sula. Man no tās uzreiz galva dulna.

— No kukurūzas viskija galva nekad nesāp, — Fekss drošināja. — Re, Maiks arī var to apliecināt.

— Nu labi, lai tad iet arī kāds piliens, — Herms, vēl šaubīdamies, piekrita. — Vai tu droši vari teikt, ka no tā galva nesāpēs? Man vajadzīga skaidra galva, jo šodien pārbaudīšu savu grāmatvedību.

— Zināms, ka nesāpēs, — Fekss aši pārtrauca Herma domu gājienu un ielēja dzērienu blašķes vāciņā. — Šitai mantai nav klāt nnekāda ķīmija.

— Labs ir, — Herms nervozi noteica. — Bet metam ātri. Es nevaru pieļaut, ka mums pēkšņi uzskrien virsū misis Dinvidija, mis Letija vai kāda cita svēta atturībniece. — Viņš ievilka krietnu malku. — Nav gan smādējams, — viņš aizelsies paslavēja, kad atkal bija ticis pie elpas.

Iegājuši Herma istabiņā aiz veikala, viņi sadzēra un pārsprieda trakumsērgas problēmu. Viena Baforda rentnieka sieva atvērusi durvis, lai izlaistu suni ārā, un šai iekodusi lapsa, kas bija ielavījusies uz lieveņa. Bet vienam mežstrādniekam vecajā cirsmā aiz Vebstera meža daļas gadījies sastapties ar lapsu aci pret aci. Šis nav paguvis paglābties, kā kūmiņš šim iekodis cauri bikšu starai un aizlaidies.

Veselības aizsardzības inspektors ieminējies, ka jāizsauc slazdu licēji, lai panīdētu meža zvērus, jāuzspridzina sērgas inficētās alas, un vispār ar apvienotiem spēkiem jāpanāk, lai atsevišķie gadījumi neizvērstos par plašu, draudīgu epidēmiju.

Maiks, to teikdams, atkārtoja pavalsts veselības uzraudzības iestāžu paziņojumu, kas, ievērojot zemes īpašnieku protestus, vēl nebija publicēts, lai nogaidītu iedzīvotāju asāku reakciju un tad ķertos pie izskaušanas programmas.

— Cccilvēki vienmēr brēkuši par llapsām un trakumsērgu, — Fekss izmisīgi ķērās pie aizstāvēšanas. — Ik gadu kkādu ssakož. Bet tas nnepavisam nenozīmē, ka visas llapsas kļuvušas trakas. — Viņš piepildīja Herma mēriņu. — Un ar tttrakumsērgu slimo ttikai pelēkās lapsas.

Kad Herms bija iztukšojis no jauna pielieto trauciņu, Fekss dabūja prasīto krāsu un cepamo pannu, atlīdzinādams vienīgi ar savas klātbūtnes un personības šarmu.

— Nnnu man jjjāiet un jāiemet naudiņa sssskaitītājā, — Fekss paziņoja, beidzot savākdams savus saiņus. — Uz redzi, Hhhh-Herm. Uz redzīti Mmmmaik. — Pie durvīm viņš vēl apstājās un bilda. — Ja tu vaarētu pieciest tos desmit centus, es būtu tev pateicīgs. Man, raugi, vēl uz mirkli jāiegriežas pie Tīnas Velfordes. Izcepu viņai krikumcepumiņus. Un uz minūti arī pie Lindas Teilores, atvedu vvviņai mūsu tomātu bbiezeni. — Herms izņēma no kases desmit centu. — Pppal-dies, HhhHerm. — Fekss, mīļi galvu palocīdams, paņēma monētu. — Nav godīgi nošmaukt pilsētai ienākumus, kkā dažs labs to ddara.

Palicēji noskatījās viņam nopakaļ, kad viņš gāja pāri ielai. — Man šķiet, viņš varētu tev nospert ābeļdārzā visus ābolus un pēc tam ļoti ticami iestāstīt, ka paņēmis tos tikai glīši noslaucīt, — Herms patiesā apbrīnā noteica.

Maiks piekrizdams palocīja galvu. Viņam likās, ka Feksu var pielīdzināt tiem kuģiem pudelēs, kādus atcerējās bērnībā redzējis savu vecāku mājās. Tā bija kaut kāda sena māksla. Fekss piederēja tai cilvēku sugai, kas nekad neapzinājās, ka tiem nav naudas, un uzskatīja zem sava goda samaksāt rēķinus. Bija pēdējais no tiem dižmanīgajiem dīkdieņiem, kas smaržoja pēc vecas ādas un burbona, rīkoja tračus un paknai-bīja istabenes.

Maiks atvadījās no Herma un turpināja apgaitu pie sludinājumu devējiem. Pusceļā pie Lapsas ar gardibeni viņš pamanīja mis Kitiju, kas neziņā ar acīm mēroja ūdenslāmu tanī vietā, kur gribēja šķērsot ielu, un nedroši mīņājās ietves malā. Maiks aši pagriezās atpakaļ, piegāja un paņēma viņu zem rokas.

— Cik jūs esat laipns, jauno cilvēk, — viņa pateicās, kad iela bija pārieta. — Es esmu veca dāma un neparko nespēju pierast pie tādas satiksmes. Mašīnas drāžas tik ātri. — Grasīdamās jau iet iekšā savā antikvariātā, viņa vēl pagriezās un sacīja: —Taisījos jau piezvanīt uz Sun. Domāju, ka būtu labi, ja jūs atkal no jauna ievietotu to manu pastāvīgo sludinājumu avīzē. Nekādu peļņu jau tas man neienes, bet man šķiet, ka pieklājas atbalstīt pašiem savu pilsētas avīzi.

Šellija iznāca no pasta un gāja pa ietvi uz konditorejas pusi. Pa gabaliņu viņa redzēja, kā Maiks palīdz mis Kitijai šķērsot ielu. Viņa jau grasījās steigties tam pakaļ, bet apdomājās. Dienu pirms avīzes iznākšanas viņš allaž bija vienā steigā un, šķiet, nekad neieklausījās, ja viņa kaut ko gribēja pārrunāt. Un viņa juta, ka sakrājusies smeldze un dusmas pavēršas pret vīru. Paskat vien — palīdzēt vecām dāmām laipot pāri ielai, kaut arī pašam jāsteidzas — visvairāk Šelliju kaitināja šīs viņa visraksturīgākās īpašības — maigums, vērība, iejūtība.

Viņa saprata, cik neloģiskas ir viņas izjūtas, tomēr nespēja tās apspiest.

Fekss Templtons patlaban meta desmit centu monētu skaitītājā. Svētais, pilnīgi viss, izņemot galvu, ievīstīts Templ-tonu brūnajā segā ar milzīgu T uz sāniem, pacietīgi stāvēja, pakaļkājas cieši kopā salicis.

— Feks, — Šellija ieteicās un pēkšņi sajuta, ka nespēj parunāt.

Fekss pagriezies ieraudzīja viņu. — Mis Šellij, sirsniņ, tu izskaties mmmazliet ssatraukta.

— Es esmu ļoti satraukta.

— Nāc līdzi. Es tev izmaksāšu tasīti kafijas.

Misis Vainkūpa, kas apkalpoja pie letes, skatījās Šellijai garām uz Feksu un tam plati uzsmaidīja.

Šellija noņēma ap kaklu apmesto garo vilnas šalli, bet mugursomu pabāza zem krēsla. Kad Fekss bija pasūtījis divas tases kafijas, viņa tam izstāstīja, ka nav saņēmusi aicinājumu piedalīties medību sezonas atklāšanā.

Fekss izskatījās apmulsis.

— Tu tātad zināji! — Šellija dusmīgi viņam uzkliedza.

— Kālab tu man to nepateici?

— Ak, mis Šellij, sirsniņ, es ccerēju, ka vvviss pāries un būs cauri. — Viņš sāka meklēties pa kabatām, gribēdams atrast kādu no saviem alkoholā samirkušajiem cigāriem.

— Raugi, mis Šellij, sirsniņ, vvairāk neko, tttikai saplēs to kkkarti, un tu tūdaļ ssaņemsi ielūgumu uz mmedībām.

— Kādu karti?

— To kkkomunistu ppartijas karti, ppprotams.

— Es tak neesmu nevienā partijā, — Šellija atkliedza. Fekss aizkūpināja cigāru. Sapņaini cauri dūmiem viņš

raudzījās uz konditorejas skatlogu, kur bija izliktas pudeles ar zilu ūdeni, un sacīja: — Ppppamatīgi aizķepis tas logs. Derētu kāda lietus šalts, kas nnomazgā.

— Feks, — Šellija nevarīgi palūkojās uz viņu. — Es līdz šim domāju, ka tu esi mans draugs.

Fekss nolika cigāru un domīgi to aplūkoja. — Šššejienieši diezgan jjūtami ppārdzīvo to, ko jūs abi ar Maiku esat ssastrādājuŠi. Esat ssamusinājuši mellos un nnezin ko vēl. — Misis Vainkūpa nolika viņiem priekšā kafijas tases. Fekss Uzmeta viņai starojoši jūsmīgu skatienu. — Misters Vainkūps gan ir laimīgs cilvēks. Viņš apprecējis lllabāko kafijas vārītāju Ziemeļvirdžīnijā.

— Feks, — Šellija gluži nelaimīgā balsī iesaucās, — tu tak nedzirdi ne vārda no tā, ko es tev saku! — Mirkli klusējusi, viņa pateica: — Kad Zegerenu iecēla par medību pārzini, es uzrakstīju vēstuli...

— Tā nenieka nelīdzēja, — Fekss viņu pārtrauca.

— Nnnaudai, naudai ir vara. Mis Šellij, sirsniņ, vai tad tu nezini, kāda ir Ieleja?

Šellija nolūkojās uz viņu, it kā tikai tagad pirmoreiz īsti ieraudzītu. Kādreizējais izskatīgums paplūdis, panīcis, gluži kā apvītušais rozes pumpurs pogcaurumā. Skaudrais aizvainojums, ko viņa visu laiku bija pūlējusies apvaldīt, ņēma virsroku un lauzās uz āru.

— Es pašreiz tiešām nezinu, ko domāt, — viņa noteica pieceldamās. Paņēmusi šalli, viņa apmeta to sev apkārt kā karogu. — Bet vienu es zinu, un proti to, ka Mednieku biedrība nedrīkst man to nodarīt. Es noslēgšu savu zemi, neļaušu nevienam pa to jāt...

— Mis Šellij, sirsniņ, — Fekss gluži saprātīgi iebilda,

— tev tak nav zemes, ko aizliegt, tāpat kā man tās nav.

— Man pieder Šelbēmu muiža, — Šellija sacīja un pacēla no grīdas savu mugursomu. — Un bez tam — noslēgt, aizliegt jātniekiem zemi ir pārāk parasti. To var katrs muļķis. Es savējo nobruģēšu un nokrāsošu zaļu. Uz redzēšanos, Feks. Paldies par kafiju.

— Mis Šellij, sirsniņ...

— Jā? — viņa jau pusceļā uz durvīm atsaucās.

— Mis Šellij, sirsniņ, vai tu būtu tik laipna? — Viņš pacēla un paplivināja rēķina zīmīti, ko misis Vainkūpa bija nolikusi pie viņa kafijas tases. — Man patlaban ir paknapi ar naudu.

Tovakar viņa pastāstīja Maikam, ka nav saņēmusi ielūgumu uz medību sezonas atklāšanu.

— Tu taču nesāksi par to uztraukties? — Maiks iebilda.

— Nu tu varēsi gleznot, ņiēs varēsim tikt pie otra bērna...

— Bet kā es varēšu pārdot zirgus, ja es tos neiztrenēŠu un nenodemonstrēšu medībās?

— Pasmējies par to. Izaudz tam pāri. Es tevi pazīstu kā bezbailīgu cilvēku, kas neaplīp ar sīkiem gružiem.

Atbalsts nāca no negaidītas puses. Ambrozs Vebsters apturēja Maiku uz ielas un atgādināja, lai pasakot Šellijai: viņa allaž būšot labprāt redzēta un lai jājot pa viņa zemi, kad vien iegribot. Mis Letija Millere dusmojas uz «visādiem jeņķiem», kam ir daudz naudas un kas tālab iedomājas, ka var šeit izrīkoties, kā ienāk prātā.

Tomēr Šellija visnotaļ jutās tā, it kā būtu aplipinājusies ar kādu nelabu kaiti, par kuru neviens ar viņu negrib runāt.

It kā vienas dienas laikā viņa būtu kļuvusi par ēnu bez vārda, par galīgu neko Ielejas pasaulē, par niecību, kas nevienam nekā vairs nenozīmē.

Kad biedrības valde sākumā balsoja pret Ogija Šligmena uzņemšanu Mednieku biedrībā, aizbildinoties ar argumentu: «paņem tikai vienu, vēlāk vairs nevarēs atkauties, būs jāpieņem visi, kas nāks», viņa bija sēdējusi klusu, kā ūdeni mutē ieņēmusi. Kad Keitija viņai lūdza iebilst kādu labu vārdu, lai arī viņas meita Džūdija varētu piedalīties medībās, viņa aši bija attraukusi, ka izlemšana ir tikai un vienīgi valdes pārziņā. Tagad viņa atcerējās, kāda izteiksme toreiz bija Keitijas sejā, un neviļus iedomājās, ka tieši tādu pašu izteiksmi bija redzējusi Kema vaigā, kad viņš netika ielūgts uz Būdas dzimšanas dienas svinībām, arī Džimija sejā, kad tas pastiepa roku, lai viņai pieskartos, bet viņa aizgriezās, un Mīla acīs, kad viņa to atstāja ārpusē, neielaižot mājā.

Tas, ka cilvēki, ko viņa bija uzskatījusi par draugiem, nepakustināja ne pirkstu, lai viņu aizstāvētu, modināja viņā šaubas pašai par sevi. Fakts, ka viņi tai neizteica nekādu apsūdzību tieši acīs, nedz arī pieļāva atklātu izskaidrošanos, liedza aizstāvēties par tām «aktivitātēm», kuru dēļ tā kritusi nežēlastībā, šķita drausmīgi negodīga un netaisna rīcība. Viņa sāka saprast, ko pārdzīvo Maiks, kad viņu nosoda kā noziedznieku par to vien, ka viņš cenšas izturēties tā, kā pieklājas kristīgam cilvēkam.

—Tagad tu saproti, kā jūtas nēģeri? — Inida viņai jautāja.

Līdzjūtībai un atskārsmei, kas tikko sāka mosties, laikam būtu vajadzējis piešķirt viņas attiecībām ar Maiku pastiprinātu tuvību un vērtību. Taču desegregācijas process viņas sirdī norisa ļoti gausi, un dažbrīd viņa ienīda gan pati sevi, gan visus apkārtējos. Lai gan Maiks juta viņas izmisumu, tomēr bija pārstrādājies un pārāk noguris, lai spētu just līdzi procesos, kas, viņaprāt, tik tāli no dzīves īstā, galvenā plūduma, ka nav pieminēšanas vērti.

Šellija gribēja vīru sapurināt, ieraut tanī pašā negantības virpulī, kur vērpās viņa, gribēja, lai tas pamet niekus, ap ko noņēmās, un uzsāk divkauju viņas aizstāvībai.

— Tas līdzinās peldēšanai zem ūdens, — viņa atzinās īnidai Dženijai. — Es nezinu, par ko man jācīnās. Samanta Sjū, piemēram, iedomājas, ka laipni uzņemt var afrikāņus, bet nēģerus ne. Misis Dinvidija ar pilnu krūti iestājas par indiāņiem.

— Šeit nav ne afrikāņu, ne indiāņu, — Tnida atteica. — Tie ne ar ko nevienu neapdraud. Nēģeri apdraud.

Šellija greizi pavīpsnāja. — Mani tas galīgi ēd kopā. Gandrīz visu laiku jūtos kā pēdīgā niecība. Vienīgi tad ne, kad sēžu Mūžam Modrajam mugurā. Tad es esmu karaliene.

Tnida bezspēcīgi nogrozīja galvu. — Vairums cilvēku nemaz neprot loģiski spriest.

— Es esmu viena no tiem.

— Vai tu nejūti, ka viņi izmanto tevi, lai atspēlētos Maikam?

— Un ko lai es daru?

— Neliecies zinis, — Tnida ieteica. — Pacelies tam visam pāri. Starp citu — kuri zemes īpašnieki tad tev visvairāk draud ar aizliegumu šķērsot viņu zemi?

— Droši vien Polopīts, — Šellija atbildēja. Un pēkšņi viņai uzbruka drausmīgas bailes. Ja viņa nesameklēs naudu, ar ko nosegt parāda procentus, Pīts viņai var atņemt Mūžam Modro.

— Kālab tu neaprunājies ar Zegerenu? — viņa dzirdēja Tnidu jautājam. — Vai tad viņš nav jaunais medību pārzinis?

Šellija papurināja galvu. — Es drīzāk nomirtu, nekā to darītu.

Sešpadsmitā nodaļa

Bija pēdējais rīts pirms medību sezonas atklāšanas dienas. Siltās atvasaras vietā pēkšņi bija iestājies nepatīkams dzestrums. Vispirms salnas ķēra tīrumus. Tumši mākoņi ietina kalnu virsotnes, kas tagad pret svina krāsas debesīm vīdēja tumši mēļas. Brāzmoja salts vējš, saceldams vērpetes pār veco ceļu aiz Belliouras, kurš tālāk veda uz Masterkorneru. Turp Šellija jāšus devās apciemot Melusīnu. Rīta ziņās viņa bija dzirdējusi, ka Menā snieg un ka spēcīga vētra virzās uz dienvidiem. Ja vējš pieturēsies tikpat stiprs, suņiem būs grūti saost lapsas. Rītdienas medības Zegerenam būs pirmās kā biedrības medību pārzinim. Visi viņu novēros. Ja pēdu dzīšana neizvērtīsies interesanta, no Feksa atbalstītājiem atskanēs ne viens vien: «Nu, vai es neteicu...»

Uz brīdi viņai bija pilnīgi aizmirsies, ka pati nemaz nebūs klāt. Ar gara acīm viņa skaidri redzēja medību košumu un krāšņumu, pārdzīvoja vieglo satraukumu, cilvēku un zirgu piedzīvojuma priekšnojausmas. Taču tūliņ atcerējās, ka ap to laiku būs Vašingtonā Preses asociācijas banketā, kur Maikam pasniegs apbalvojumu. Viņai par to vajadzētu justies lepnai un laimīgai, bet viņa jutās tā, it kā būtu nokritusi no Mūžam Modrā un zirgs bradātu pa viņas augumu, tad aizietu un atstātu viņu sāpēs guļam.

Mūžam Modrais pacēla galvu un uzreiz sāka iet dance-niski. Šellija palūkojās pa zirga saslieto, izliekto ausu starpu

un ieraudzīja, ka pa ceļu viņai pretī jāj misis Dinvidija. Vecā madāma bija ģērbusies savā parastajā tērpā — brūnos sān-seglu jājambrunčos, brūnos zābakos, raupjā tvīda žaketē un brūnu filca jātnieces cepuri galvā. Pēkšņi Šellija saprata, ka neparko nespēs pašreiz apstāties un sarunāties ar veco jātnieci, kurai aiz muguras respektablā atstatumā jāja Diksona vietā pieņemtais Viljams Takers, Simeona brālis.

Jaunuzceltā zemā, Šaurā vistu mītne ar žoga režģi virs jumta iestiepās no ceļa vecajā Etvelu īpašumā, ko nesen bija nopirkusi misis Peneka — bagāta vientuļa sieviete no Rodai-lendas. Tīrums bija sazēlis ar ziemas kviešiem, bet Šellija redzēja, ka gar ežmalu varētu izjāt.

Mūžam Modrais kļuva tramīgs. Šellija juta zirgu saspringstam nepacietībā drīzāk pamest ceļu un auļot pa vilinošo zaļo lauku. Pārlēkt šaurajam vistu būrim būtu nieka lieta, tomēr Šellija šaubīdamās vēl kavējās. Kumeļš nav pietiekami pieredzējis un cāļu sprosts tam varētu izrādīties par augstu. Īstenībā neviens no iebildumiem neizturēja kritiku. Bija noticis tas, kas visvairāk biedē jātniekus. Kamēr viņa sēdēja zirgā, skatīdamās uz šķērsli, saraustītā, straujā elpa, nemierīgie sirdspuksti un izkaltusī mute liecināja, ka viņa ir pagalam sanervozējusies.

Nieki, viņa pati sevi mierināja, piejādama pie Šķēršļa. Tikai jānostumj nost režģis un jālec pāri. Paliekusies uz priekšu, lai izkustinātu režģus, viņa konstatēja, ka tie ar stiepli piestiprināti pie tālākajiem žoga stabiņiem. Misis Peneka audzēja jērus un nesamierināmi naidojās ar medniekiem, jo suņi iepriekšējā medību sezonā bija ļoti notrenkājuši viņas aitas. Tāpēc viņa visiem vārtiem priekšā aizkāra atslēgas un bija pat iemantojusi iesauku Piekaramā.

Kamēr Šellija prātoja, ko darīt, misis Dinvidija riksī aizdrasēja garām. Šellija redzēja, ka Viljams paskatās uz viņas pusi un pievelk pavadu, grasīdamies piejāt klāt, bet Briesmone pamāja, lai šis pasteidzas un neatpaliek. Staļļapuisis novērsās un paskubināja zirgu sekot savam staļļa pāriniekam.

Redzot abus zirgus aizrikšojam projām, Mūžam Modrais parāvās nostāk no žoga. Šellija, kas bija paliekusies uz priekšu papētīt stiepļu sapinumu, zaudēja līdzsvaru, un, kad kumeļš lēca pāri grāvim atpakaļ uz ceļa, pēkšņi sēdēja grāvja dubļos, bet Mūžam Modrais auļoja pakaļ jātniekiem. Viņa bija iekritusi kazenāju cerā un saskrambājusi mutes kaktiņu. Acīs riesās dusmu un sarūgtinājuma asaras, kad viņa pēkšņi izdzirda pakavu dunu. Šķērsu pāri kviešu tīrumam auļoja Melnā Burve, šķiezdama gaisā jaunā zelmeņa asnus. Tādos pašos auļos, kā nākusi, ķēve pārlēca pār augsto žogu un spēji apstājās blakus Šellijai.

— Šellij, jums taču asinis sejā, kas vainas?

Zegerens bija iededzis brūns un izskatījās pavisam mierīgs. Viņa acis ar dzintarainajām dzirkstīm spīdēja kā stikli un izurba pamatīgus caurumus Šellijas aizsargvalnī.

— Nekas nav vainas. — Roka, kad viņa to cēla pie lūpām, drebēja. — Nekas nopietns. Es tikai gribēju palaist zemāk to žogu, paliecos, un zirgs pa to laiku aizgāja savu ceļu.

— Kopš kura laika jūs esat sākusi palaist žogus zemāk? — viņš jautāja, ne mirkli nenovērsdams acis no Šellijas sejas.

Viņa jutās satriekta sava izskata dēļ — vaigi nošķiesti ar asarām un asinīm, mati pajukuši vaļā un noslīdējuši uz pleciem. Viņa, kas nekad nenošķiedās un nebaidījās, tagad bija gan nošķiedusies, gan iztrūkusies.

— Es nesaprotu, kā man varēja tā gadīties, — viņa gandrīz šņukstus izteica un sāka ar dūrēm slaucīt acis, kā mēdza darīt Kems, ja apraudājās aiz sirdssāpēm.

Nolēcis no zirga, viņš izvilka no kabatas sarkanu mutautu. Šellija pamanīja mutauta stūrī izšūto «Z», kad viņš maigi sāka tai slaucīt seju.

Klusums, kas iestājās, bija līdzīgs rasas tīmekļiem zāles stiebros. Pietika ar pāris saulstariem, lai tie izžūtu un pazustu.

Saulstaru vietā uzradās misis Dinvidijas zirgupuisis. — Saņemiet nu savu zirgu, mis Šellij, — viņš sacīja, sniegdams Šellijai pavadu. — Kundzei sacīju, ka man pieklājas atvest atpakaļ zirgu.

Nēģeris palīdzēja viņai iesēsties seglos, par ko viņa sirsnīgi pateicās, tad viņš aizjāja. Arī Zegerens uzlēca zirgā un uzsmaidīja Šellijai.

—Tagad es jums rādīšu ceļu. — Nenogaidījis atbildi, viņš apgrieza Melno Burvi un pārlēca pār vistu būri un žogu virs tā. Tas no viņa puses bija izaicinājums. Jau tas vien, ka viņš uzkūlies tādā nestundā, bija nejēdzīgi, bet tikt atklātai brīdī, kad viņa nobijusies lēkt pār Šķērsli, bija neizturami.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa satvēra pavadu. Pie paša žoga viņa sagrāba vienā rokā zirga krēpes, kā bija darījusi kopīgajās izjādēs ar tēvu, lēkdama ar savu poniju pār augstiem šķēršļiem. Mūžam Modrais, degdams nepacietībā panākt ķēvi, uzņēma gaitu un pārvarēja žogu tāllēcienā. Šellija noliecās un paplikšķināja tam kaklu.

Melnā Burve pieglauda ausis, kad kumeļš sāka turēties tai blakus. Galvu pagriezusi, tā gatavojās kost, bet Zegerens parāva to sāņus. — Viņa taču bija iedomājusies staļļa pagalmā mani nomest, — viņš smiedamies stāstīja. — Simeons mani brīdināja. Sacīja, ka šī mani pieradināšot pie pazemības.

Pazemīgs viņš neizskatās, Šellija nodomāja. Seja krāsā gandrīz neatšķīrās no Simeona sejas, un acis līdzinājās vēja virpinātajām lapām, vien nebija tik sausas. Šellija atskārta, ka viņš bija to atpestījis no bailēm, un, ja ari ne par ko citu, tad par to viņa pateicīgi sacīja: — Paldies par ceļa parādīšanu.

Taču tad pēkšņi atcerējās, ka viņš nu ir medību pārzinis.

Pārvarējusi instinktīvo nepatiku, viņa piespiedās pateikt:

— Rīt laiks būs auksts, un pārāk sauss arī vēl ir. Trakumsērgas epidēmija iznīcinājusi daudz lapsu. Ceru, ka jums būs laba medību sezona.

— Gribētos, lai būtu, — viņš rāmi atteica. — Ja būs nepieciešams, vajadzēs lapsas ievest.

— Ievest un palaist lapsas? — viņa neviļus kaismīgi iesaucās.

— Tas ir nelikumīgi. Turklāt negodīgi un netaisni pret lapsām.

— Ja ar šādu sportu grib nodarboties, tad lapsas ir vajadzīgas. Kā medību pārzinim man ir pienākums šo sportu aprūpēt.

— Ievedot svešas lapsas, jūs apdraudēsiet šejienes populāciju. Tieši no citām vietām atvestās lapsas ievazā trakumsērgu. Un svešā vietā izlikta lapsa nezina, kurp glābties un bēgt. — Viņa pasniedzās un satvēra saujā zirga krēpju šķipsnu, kas bija pārkritusi kaklam aplamajā pusē. — Starp citu, kas noticis ar to lapsu, ko jūs teicāties pieradinām?

— Tajā metienā bija trīs lapsēni. Viens ir pagalam, viens aizgājis projām, man vairs ir tikai viens.

No laukmales krūmapakšas izšāvās paipalu bariņš. Spārnu švīkstēšanas iztrūcināts, Mūžam Modrais strauji palēca sāņus.

— Rimsties nu, — Šellija zirgu norāja. — Vai nu tu putnus neesi redzējis?

Paipalas aizlidoja uz meža pusi, izņemot vienu, kas palika guļam zālē tīruma malā.

Zegerens zibenīgi nolēca no zirga. Notupies pie putniņa, viņš to saņēma plaukstā. — Domāju, ka vēl būs dzīvs, — viņš klusu sacīja, — bet ir pagalam.

Traki gan — tikko Šellija bija viņu novērtējusi par bezjūtīgu cietsirdi, viņš izdara kaut ko tādu, kas pilnīgi pārvērš tās acīs jau izveidoto priekšstatu. Tagad, vērojot, cik saudzīgi viņš nogulda beigto putnu atpakaļ zālē, likās, ka ar to pašu roku, kas nule turēja paipalu, viņš satvēris viņas sirdi un izspiedis no tās visas asinis, pamezdams to tukšu un bez spēka, gluži kā beigto putnu.

Tālāk jājot, zirgu kustības, pakavu duna sabirušajās lapās, zirglietu nejauša iešķindēšanās un seglu čīkstoņa radīja rimtu, intīmu noskaņu.

— Tēvs mani ņēma līdzi uz šejieni, — Šellija sacīja. — Viņam patika medīt. Te ir daudz rubeņu un fazānu. Bet man riebās nogalināšana, un es lūdzu tēvu, lai viņš pasaka, kad grasīsies šaut. Tad es vienmēr pabēgu tālāk un aizspiedu ausis.

— Tēvs jums bija ļoti tuvs, vai ne?

Šellija paraudzījās lejup, kā Zegerena ceļgals skārās pie viņējā, un prātoja, diezin vai arī viņš jūt tās tuvumu, tāpat kā tā jūt viņa klātbūtni.

— Jā, — viņa atbildēja, — es tēvu mīlēju.

Salīdzinājumā ar būdelēm, kur mitinājās vairums Master-korneras iedzīvotāju, Melusīnas māja bija īsta pils. Ēkas vidusdaļa, celta no rupji ar roku tēstiem guļbaļķiem uz laukakmeņu pamatiem, bija tāda saglabājusies no vergu laikiem. Viņas dēls Vašingtons Teilors pirmatnējai celtnei bija vienā galā piebūvējis mūra spārnu, bet otrā — izbūvējis vannasistabu. Tualete ar «novelkamo ūdeni» bija Melusīnas lepnums. Šellija savukārt bija palīdzējusi vannasistabu iekārtot, sagādājusi arī dvieļus, kuros bija izšuvusi monogrammas, un pūkainu rozā grīdsedziņu. Kad krāšņums tika gatavs, kaimiņi nāca skatīties un apbrīnot. Tualeti lietot tiem, protams, neatļāva, vienīgi paskatīties un bērniem katram atvēlēja vienreiz pavilkt auklu.

Dzeltens suņa jauktenis — pusmedībsuns, puskollijs — riedams izskrēja jātniekus sagaidīt. Un tūliņ tam sekoja vesels bērnu bars — dažāda auguma un vecuma Melusīnas mazmaz-mazbēmi, šķiet, līda kā no zemes laukā, nobira arī no koka zarotnē ierīkotās mājas un visi sauca, ko mācēja: — Mis Šellija ir te! Mis Šellija ir te!

Melusīna iznāca pie vārtiņiem viesus sagaidīt. Viņai bija gandrīz pilni deviņdesmit gadi. Sejā nebija vairāk nekā, tikai kauli un grumbu grumbās sarukusi āda, taču seja staroja sajūsmā. Viņa bija ģērbusies platā zilā kleitā, kas sniedzās līdz potītēm. Baltie mati kā cukurgalva pacēlās virs vecum vecās sejas. Bet soļi viņai nemetās un augums turējās nesalīcis.

— Nu tu atjāji pa Šauru suņu taciņu ciemos pie Melusīnas! — viņa līksmi iesaucās un plati papleta rokas.

Šellija ne mirkli nekavējās atsaukties apsveikumam. Nolēkusi no zirga, viņa pasvieda pavadu vienam baskājim puišelim un pati metās vecās aukles skavās. Zegerena seja atmaiga. Valdīdams savu nemierīgo ķēvi, viņš klausījās, kā Melusīna deklamē Šelbērnu vēsturi — kā viss bijis lielajā mājā, un stāstīja tā, it kā notikumi būtu risinājušies nupat nupat vakar. Bet tad viņa gribēja dzirdēt par Kemu, kuram gan arī esot pienācis laiks apciemot Melusīnu, kas viņam iedotu firziķus, ko gatavināt slepenajā mūra aliņā. Un par Virdžīniasitiju un

Suellenu — tai skuķei gan vējš vien pa galvu svilpo... Runādama viņa cieši skatījās Šellijai sejā, it kā tā būtu viens no viņas bērniem, kas pēc ilgas prombūtnes atgriezies mājās.

Beidzot Melusīna ievilka elpu. — Vai tas tavs vīrs? — viņa jautāja, gandrīz aklām acīm palūkodamās uz otru jātnieku.

— Nē, — Šellija atbildēja, — tas ir misters Zegerens no Belliouras.

Izdzirdot Belliouras vārdu, večiņai sejā pavīdēja gandrīz vai izbīlis, un viņa ātri pārmeta pār krūtīm kaut ko līdzīgu krusta zīmei.

— Kālab viņa tā darīja? — Zegerens jautāja, kad viņi jāja projām.

— Man šķiet, viņa jūs noturēja par manu vectēvu — Sīnu Šelbēmu no Belliouras. Jūs līdzināties viņa attēlojumam vienā gleznā.

Saule bija pakāpusies augstu debesīs. No vecā, ar sausseržiem apaugušā mūra, gar kuru tecēja ceļš, pusdienas saulē sanēja bites. Ar saules siltumu uz muguras un bišu sanoņu ausīs Šellija no jauna izjuta līksmi, ko tai allaž sagādāja izjādes.

— Un nu... nu man jādodas mājup, — viņa sacīja, piespiezdamās pārtraukt skaisto brīdi, kad zūd apjēga par laiku. — Ir jau vēls.

Zegerena smaids bija liegs — tāds kā tad, kad viņš notupās pie zemē guļošā putna. Melnā Burve izslēja skaisto galvu un atieza zobus pret Mūžam Modro. Un smaids, tikpat pēkšņi, kā parādījies, nozuda kā saule aiz garām skrejoša mākoņa.

— Kālab jūs darāt viņai sāpes? — Šellija jautāja, kad viņš sarāva ķēves galvu augšup.

— Burvei? Nē, es nedaru viņai pāri. Mēs viens otru saprotam. Gluži tāpat, kā ceru — saprotamies jūs un es.

— Kā jums gāja ceļojumā? — Šellija apvaicājās, meklēdama drošāku tematu.

— Kuru ceļojumu jūs domājat? Esmu izbraukājies krustu šķērsu. — Viņš paliecās seglos uz priekšu. — Kāda vella pēc jūs baidāties ar mani runāt? Jūs taču esat Šelbēma. Jūs pazīstat savu pasauli. Jūs tur esat savā vietā.

— Tā es arī domāju līdz tam brīdim, kad uzzināju, ka daži ļaudis nelaidīs medniekus pāri saviem laukiem, ja es būšu viņu vidū.

— Ko jūs tagad runājat?

Šellija pastāstīja viņam par nesaņemto ielūgumu.

— Kad jūs jūtaties laimīga un dziedat kā tanī dienā, kad es jūs pirmoreiz redzēju, jums acis ir koši zilas — kā zilie kalni saulainā laikā. Bet nu tās ir pavisam tumšas, melni mēļas. Tās maina krāsu kā īrisi.

— Ak, man bija piemirsies, ka jūs esat dārznieks. — Pirmajā mirklī viņa sadusmojās par runu, kas viņai likās pārāk familiāra. Bet nupat viņa kļuva nedroša, tik nedroša, ka gribēja pastiept roku un ieķerties zirgam krēpēs — kā tad, kad lēca pār augsto žogu.

No klinšainas nogāzes ar pārkaru radzēm ceļš viņus izveda klajumā. Priekšā kā šaha galdiņš pletās Ieleja ar palsas rudens saules apmirdzētiem pelēkzaļiem laukiem. Ne melnu arumu, ne stiepļu žogu, tikai zaļas āres, norobežotas cita no citas ar posmainām vabu sētām un zemiem akmens žogiem.

— Es varētu te jāt nakts vidū un pārlēkt pār jebkuru žogu, — Šellija sacīja. — Reiz tas viss piederēja Selbēmiem.

— Jūs esat laimīga. Man nekad nav bijis savas dzimtās vietas.

— Tagad jums ir sava vieta. Jūs esat Belliouras saimnieks un medību pārzinis.

— Bet jums nepatīk, ka esmu medību pārzinis, jūs to negribējāt.

— Mani biedēja doma, kā to pārdzīvos Fekss.

— Es to amatu nelūdzu. Bet nu, kad man tas piešķirts, esmu nolēmis to pildīt, cik labi vien spēšu.

Viņi bija sasnieguši Belliouras sētas puses vārtus, kas vērās tieši uz sacīkšu skrejceļu. — Neturu vairs nevienus vārtus aizslēgtus, — Zegerens sacīja, pieliekdamies, lai tos atvērtu. — Bet tas nenozīmē, ka jums būtu liegts lēkt tiem pāri, ja būs patikšana.

Viņi izjāja uz Šelbērnas Kausa sacīkšu skrejceļa. Vairāki šķēršļu žogi bija iegrimuši, sašķiebušies un sākuši trupēt. Atlikušie bija augsti, brūni un izskatījās visai draudīgi.

— Skrejceļam nepieciešama restaurācija, — Šellija sacīja.

— Es bez teikšanas esmu par to domājis. — Ar jājampā-tagu viņš norādīja, kur tālāk trasē darbojās cilvēku grupa. Tie bija mērnieki, kas darbojās, nomērīdami atstatumus starp šķēršļiem.

— Esmu uzdevis pārmērīt visu Belliouras teritoriju. Man šķiet, tas nav darīts kopš Vašingtona laikiem. Pastāv zināmas šaubas par robežlīnijām. Tiklīdz uzmērījumi beigsies, ķeršos pie skrejceļa restaurācijas. Vai jums nav kāda fotogrāfija vai plāns, kur būtu redzams, kāds tas agrāk bija?

— Jā! — Šellija satraukta atsaucās. — Pagrabstāva dzīvojamā istabā tāds plāns karājas pie sienas.

— Nokārtots. — Zegerens plati pasmaidīja. — Nākampavasar notiks septiņdesmit piektā reize Šelbērnas kausa izcīņā. Man jāaprunājas ar vīriem. Uz redzēšanos rīt sezonas atklāšanā. Ja jūs neieradīsieties, es nevienu mednieku savai zemei pāri nelaidīšu.

Šellija vairs nebija viņam pretiniece. Viņš bija tai no jauna atdevis drosmi un lepnumu, tie kā viens, tā otrs bija dārgākais, kas viņai piederēja.

Četras mežapīles pacēlās spārnos no dīķa, kas atradās aiz sarkanās lidmašīnas skrejceļa. Pīles aizlidoja uz to pusi, kur pret kailo pelēko klinšu pakalnu slējās pelēkā, drūmā ēka. Saule iededza liesmas mājas logos. Blakus mājai auga milzīgais Karātavu koks, kur tika nogalināta lapsa ar melno asti. Viņa atcerējās seno lāstu, kas Šelbērniem bija sekojis uz šejieni no Vecās pasaules, nogalinājis Sīnu Šelbērnu un sniedzās tālāk pie tiem, kas māju apdzīvo tagad. Vai lāsts ķers arī Zegerenu? Domās izsakot šo vārdu, viņai pārskrēja savādas nojausmas trīsas, un viņa skaidri apzinājās, ka pie tām nav vainīgs dzestrais rudens gaiss.

Atgriezusies Šelbērnu muižā, viņa nekavēdamās devās taisnā ceļā uz balles istabu un nocēla no sienas filozofa Hjū

Šelbērna ģīmetni. Nemaz nepapūlējusies gleznu ietīt, viņa aizveda to tieši uz banku. Bija pusdienlaiks, un Togo Boldvins sacīja, ka Polopīts tikko aizgājis paēst.

— Vai es drīkstētu uzrakstīt zīmīti?

Kad Togo pasniedza viņai papīru un rakstāmo, viņa uzrakstīja: «Atvedu gleznu, kuru Tu gribēji iegūt. Savulaik, kad mans tēvs lika to novērtēt, tā tika nocenota par 4000 dolāriem. Tagad tai varētu būt divreiz augstāka cena. Ja no Tevis nekādu ziņu nesaņemšu, tad uzskatīšu, ka ar to dzēsts mans parāds, kā arī maksa par Mūžam Modro.» Viņa parakstījās un vēl uzkricelēja postskriptu: «Uz redzēšanos rīt sezonas atklāšanā.»

Šellija patlaban bija saklājusi pusdienu galdu, kad izdzirda zvanu pie ārdurvīm. Tās atvērusi, viņa ieraudzīja Semu, kas vienā rokā turēja cepuri, bet otrā lielu īrisu pušķi.

— Vedu jums sveicienu no mistera Zegerena, mis Šel-lij. — Viņš tai pasniedza puķes un aploksni.

— īrisi! Tagad — rudenī? — Šellija iesaucās. — Manu dieniņ, kur tādi dabūjami?

— To es īsti nemāku pateikt, mis Šellij. Viņš tos atveda lidmašīnā.

Kad Sems aizgāja, Šellija atplēsa aploksni. Tajā bija ielūgums uz visiem nākamā mēneša medību sarīkojumiem. Neviena rakstīta vārda, tikai Bellioura un atklāšanas datums un laiks apvilkti ar sarkanu tinti.

Septiņpadsmitā nodaļa

Visā Ielejā valdīja spraigs satraukums. Mājās iedegās gaisma krietni pirms rītausmas. Suņu mītnēs tika atlasīti un pabaroti medībām izraudzītie suņi. Staļļos medību zirgi bija nosukāti, krēpes sapītas. Bet pašās lielajās mājās mednieku tērpi izņemti no «vasaras guļas», izpurināti, melnie zābaki nospodrināti.

— Dievs žēlīgais! — Maiks Leitimers iesaucās, atmezdams segu. — Vai tiešām jāsaceļ tāds elles troksnis? — Viņš uzslējās sēdus. — Ko tu tur dari, Šellij?

— Meklēju silto veļu medībām. — Viņa raustīja mahago-ni kumodes apakšējo atvilktni, bet rokturītis bija nolūzis un atvilktne neizkustināma.

— Vēl tak pat gaisma nav ataususi, turklāt tu sacīji, ka medībās nejāsi.

Beidzot atvilktne vaļā! — Es pārdomāju citādi. — Pret-kožu bumbiņas izripoja pa grīdu, kad viņa izpurināja atrasto siltās veļas gabalu. — Laika ziņās sacīja, ka būšot auksts. Sola pat vētru...

— Tu tātad nebrauksi man līdzi?

— Nē. — Viņa piecēlās un uzvilka silto apakškreklu. Tas aplipa ap augumu kā ciešs triko. Viņa bija tievāka, nekā pieklātos. Smagie treniņi bija nodeldējuši vasarā cik necik

uzkrāto apaļumu. Augums bija stigrs un plakans kā nepieaugušam puišelim. Gultas lampas nespodrajā oranžajā gaismā Maiks redzēja, kāda viņa izskatīsies, kad kļūs veca. Pār skaisti veidotajiem, smalkajiem Šelbērnu kauliem stingri pārvilkta āda, acis lielas, tumšas, degošas nesavaldīgā kvēlē.

Viņa uztvēra vīra skatienu. — Maik, šodien man ir jābūt klāt medībās, jāparāda viņiem, ka esmu ieradusies. — Viņa sāka rakņāties pa rotaslietu kastīti. — Skaidri zinu, ka ieliku visu šeit. Bet nu nevaru atrast ne zelta kaklauta spraudi, ne apkakles pogu.

Maiku viņa jau bija aizmirsusi. Bet viņam skaudri iesāpējās vilšanās. Viņš pats par to pabrīnījās. Pēdējās nedēļās viņš bija notrulis. Bija pārāk nodarbināts, lai domātu par kaut ko citu kā vien par avīzi, un pārāk noguris, lai izjustu kaut ko asāk par trulu zaudējumu. Taču šajā brīdī viņš saprata, ka bija ļoti gaidījis šo brīvdienu, cerēdams atjaunot zināmu kopības izjūtu, ja ne vairāk, tad tomēr mazināt atšķirtības plaisu, kas šķita jo dienu plešamies platāka.

Šellija sagatavoja brokastis, izsūtīja Kemu pabarot vistas, tad pati aizbrauca uz Masterkorneru, lai atvestu Suellenu, kura piespieda viņu gaidīt, līdz saposīsies un savāks līdzi ņemamo naktsguļai. Kad Suellena beidzot iznira, lūpas nokrāsojusi, bet pat neiedomādamās atvainoties par ilgo knosī-šanos, Šellija tomēr piespiedās būt laipna. Šorīt nedrīkstēja sākt strīdu. Suellena mierīgi varēja pateikt, ka viņai šovakar randiņš un viņa nevarēs palikt pa nakti pie Kema.

Kaut arī viņa nebrauks Maikam līdzi uz Vašingtonu, tomēr Suellenas klātbūtne mājās piešķirs viņai lielāku brīvību, piemēram, piedalīties medību atklāšanas dienas brokastīs, kas tradicionāli ik gadu notika pie Dinvidijiem.

Atgriezusies viņa Maiku sastapa hallē. Braucienam uz pilsētu viņš bija uzvilcis tumšo uzvalku un pie tā zilu kreklu, kas viņa acis darīja vairāk zilas nekā pelēkas. Uzvalks bija mazliet ieburzJts un žakete viduklī par platu. Nekad viņš izskatā neiemantos Zegerena vai Feksa Templtona eleganci, kādu piešķir Londonas drēbnieku šūdinātie tvīdi. Un viņš to arī nemaz nekāroja.

— Vai tu pavisam noteikti neesi pārdomājusi braukt man līdzi? — viņš vaicāja.

Viņa acis bija tikpat tiešas, cik viņa jautājums. Kādas godīgas, labas acis. Godīgums — tas bija visupirmais iespaids par tām. Godīgums un pazemība. Tādas acis nebija tiem, kas bez apdoma drāž zirgā pāri citu cilvēku kviešu druvai vai zālienam, nesaudzīgi apgāžot žogus.

Pēkšņi Šellija vēlējās braukt līdzi Maikam. Aizmirst uztraukumu par pazudušu piespraudi, nedomāt par brokastīm un vakariņām Kemam...

— Es piezvanīju Mistijai, — viņš sacīja. — Iedomājos, ka viņai patiks aiziet uz banketu, satikt Tedu un viņa sievu.

Nu uzreiz bija tā, it kā viņa tuvotos barjerai, gatavotos lēcienam un piepeši kāds aizšautu bomi priekšā...

— Ak... nu tādā gadījumā es tev neesmu vajadzīga.

— Esi gan vajadzīga, Šellij...

Pulkstenis hallē dobji nosita pusstundu, noslāpēdams Maika vārdus. Ja viņa nepasteigsies, netiks laikā...

— Nesteidzies atpakaļ, — Šellija ātri kā skaitīt noskaitīja. — Tev būs derīgi izvēdināties. Paliec līdz rītam un neraizējies par avīzi.

— Tieši to es droši vien darīšu. Paliec sveika, Šellij, lai tev labi veicas!

Šellija neredzēja skatienu viņa acīs, kad viņš izgāja pa durvīm. Viņa gudroja, kur gan varējusi nomest kaklauta spraudi.

Šelbēmā satiksme vārījās kā katlā. Furgoni ar zirgiem, pikapu vilkti treileri vēlās cauri pilsētai. Majors Sautgeits Delongs ar dziļu nepatiku noraudzījās burzmā. Viņa laikā neviens nebrauca ar autiņiem uz mednieku pulcēšanās vietu. Mednieki no mājām izjāja pirms rītausmas, mēroja tālus ceļus un parasti vēl tanī pašā vakarā kūlās ar medībās notriektajiem zirgiem atpakaļ uz mājām. Ja pulcēšanās notika tālajā kalnu apvidū, viņš izjāja jau iepriekšējā vakarā, novietoja zirgu vecajā Melliku fermā, nodzīvoja visu dienu

pa medībām, atpūtināja zirgu un mājup jāja tikai aiznākamās dienas rītā. Tagad neviens vairs tā nedarīja. Brīvās zonas apvidus bija aizaudzis, turp neviens medībās vairs nedevās. Nu tas svešais ieklīdenis Zegerens nopircis Mellika fermu un turpināja uzpirkt vēl vairāk zemes, lai pašam būtu savs medību apgabals. Tagad ļautiņi uz medībām brauc apsildītos limuzīnos, staļļapuiši zirgus pieved polsterētos luksusfurgo-nos. Vanckari, majors nodomāja, viss atmiekšķējies — gan cilvēki, gan pasaule, viss mainās uz citu pusi. Un šis pie tā vainīgs, viņš nikni nodomāja, pamanījis Maiku Leitimeru iebraucam Gilberta benzīna uzpildes stacijā. Raksta tik tos savus ievadrakstus. Sajauc visu dzīvi. Melnos ar baltajiem. Atver vārtus visādiem svešiem ienācējiem. Nejauki bija jau tad, kad jeņķis savulaik pārņēma medību vadīšanu. Tomēr Kemerons Ficdžeralds bija džentlmenis. Ne tāds kā šodienē-jie — ne uzvešanās, ne godbijības.

Majors parāva grožus un apturēja Artakserksu pašā ielas vidū. Bremzes nežēlīgi iekaucās, kad citas pavalsts mašīna par mata platumu neuztriecās virsū divričiem. Nelikdamies ne zinis gar satiksmes sastrēgumu, ko bija radījis, majors manevrēja savu veco rumaku uz brīvāku vietiņu ielas otrā pusē pretī pasta ēkai un piestāja pie mis Letijas Milleres koku apēnotā dārza.

— Labrīt, major, — galvu pacēlis, sveicināja vecais Nets, kas ravēja mis Milleres dārzmalu. Stīvi pieslējies kājās, tas atlamzāja līdz vārtiņiem. — Labs laiciņš medībām.

Majors paskatījās debesīs. — Ja vējš piestās, būs krietni auksts — Viņš lēnām svempās ārā no ratiem. — Bija laiki, kad mēs abi arī jājām medībās. — Viņš uzsita ar plaukstu zirgam pa gūžu. — Esi te glīti uzkopis.

— Paldies, major, — vecais Nets pateicīgi paklanīja galvu. — Nav viegli ravēt, kad reimatisms lauž kaulus. Bet lūkoju izdarīt tā, lai būtu labāk.

Piesējis Artakserksu pie stāvvietas skaitītājstabiņa, majors noteica: — Zinu, ka tu strādā krietni, tu vis neļausi, lai visādi ieklīdeņi tev saaģitē galvu. Komunistos neklausīsies.

Tādi viņi ir visi. Sarkanie netīreļi. — Majors izteiksmīgi nospļāvās notekā.

Vecais nēģeris sirdīgi papurināja galvu. — Nē, ser, major, ser, vecajam Netam neviens aģitators neko neiestāstīs.

Ar tādu atbildi apmierināts, majors vēl ar pirkstu pabrī-dināja Džo. Tādā pašā balsī, kā runājis, viņš nodeva sunim komandu, lai sargā pajūgu. Džo atsaukdamies pavēra gandrīz aklās, tomēr vēl aizvien ļaunīgās dzeltenās acis, nevērīgi pāris reižu pakulstīja asti un tūdaļ ielaidās atpakaļ miegā.

Militāri staltā stājā, nelikdamies ne zinis gar mašīnām, kas, viņu brīdinot, taurēja no visām pusēm, majors slāja pāri ielai uz pastu.

Vecais Džo pacēla galvu. Tad lēnām piecēlās. Un tad pirmoreiz kopš neminamiem laikiem pameta savu sargposteni. Viņš turējās tikpat stīvi kā saimnieks un arī tikpat nevērīgi. Ne uz vienu pusi nepaskatījies, viņš vienkārši nolēca uz ielas.

Varbūt viņš juta galu tuvojamies. Varbūt vienkārši tāpat vien, kā daždien vecajiem uznāk, kad tie baiļojas par to, ka pamesti vieni. Vienalga, kāda iemesla dēļ, bet pēkšņi viņš atradās uz ielas satiksmes jūklī. Iekaucās bremzes, un tad atskanēja būkšķis, kad liela vieglā mašīna, piesēdusi pilna ar citpilsētas viesiem, kas brauca uz medībām, notrieca veco suni gar zemi.

— Brauc tālāk, neapstājies! — uzsauca sieviete, kas sēdēja blakus Šoferim. — Mēs nokavēsim.

— Ak Dievs... — šoferis atsaucās, — es labāk...

— Brauc tālāk! — sieviete pavēlēja. — Suņus palaidīs, pirms pagūsim ierasties.

Maiks tikko izbrauca no uzpildes stacijas, kad ieraudzīja negadījumu. Piegriezis mašīnu ielas malā, viņš izlēca ārā un skrēja pie suņa. Ticis klāt, viņš redzēja vecā suņa augumu noraustāmies pēdējās trīsās un norimstam.

Kā parasti visās mazpilsētās ikviena traģēdija, vienalga, liela vai maza, uzreiz pievelk skatītāju baru. Cilvēki saskrien no visām pusēm. Česters Glovers iznira no drogu konditorejas, kur bija iegriezies izdzert tasi kafijas. Viņš tūdaļ apturēja satiksmi. Majors Delongs, iznākdams no pasta, vispirms pamanīja cilvēku pūli. Tad redzēja, kā Maiks paceļ Džo no ielas vidus un, aiznesis malā, maigi un uzmanīgi nogulda veco suni zālē pie mis Letijas balto mietiņu žoga.

Majors iekliedzās. Izlauzies cauri skatītāju pulkam un ticis pie suņa, nometās tam blakus ceļos. Paņēmis suņa asiņaino galvu klēpī, viņš sāka nevaldāmi šņukstēt.

— Jūs viņu nobeidzāt, — viņš elsodams uzbruka Mai-kam. — Jūs sabraucāt manu suni.

— Nē, ser, major Delong, ser, — sacīja vecais Nets, stāvēdams pie mis Letijas vārtiem, — Es, šeku, tepatiņ ravēju. — Vecais nēģeris stāvēja, izslējies pilnā augumā, ne vairs salīcis, un viņa balss skanēja skaidri un spēcīgi. — Es visu redzēju. Redaktora kungs nebija ne tuvumā. Džo sabrauca cilvēki lielā mašīnā.

Majors nelikās viņu dzirdam. Naids, kas viņam spīdēja acīs, lūkojoties uz Maiku, bija drausmīgs, tik negants un nežēlīgs, ka baismīgajā tiešumā šķita līdzīgs kāda pirmzvēra zalgojošajam skatienam. —Jūs sabraucāt manu suni, — viņš atkārtoja sāpju pārņemtā balsī, — nomaitājāt manu Džo.

Vēlāk, ainu atceroties, Maikam nestāvēja acīs majora Skatienā redzētais naids. Viņš redzēja vairs tikai noliekušos veco aristokrātu sadilušajā, glaunajā svārkā un noļukušajā platmalē apraudam savu mirušo suni.

Šellija beidzot atrada zelta piespraudi pie mazgājamās veļas (atcerējās, ka bija to izmantojusi, lai saspraustu ciešāk Kema džīnas). Pusvienpadsmitos iecietinātais baltais kaklauts bija sastiprināts ar zelta spraudi, piešotie zābaki kājās, tāpat arī vislabākās krēmkrāsas jājam bikses, bet mugurā tradicionālā melnā žakete ar medībuzvalka apkakli un izcilnajām pogām. Žakete, Šūdināta tad, kad viņai bija četrpadsmit gadu, joprojām piegulēja kā uzlieta. Mati paslēpti tīkliņā un galvā uzmaukta mednieku samta cepurīte, ko viņa, kā dažkārtējā medībzine un goda piķieris, bija tiesīga valkāt. Sava skaistā tīrasiņu zirga mugurā, kuram Virdžīniasitijs ar reimatisma

saliektajiem pirkstiem tomēr krēpes bija skaisti sapinis, bet Džimijs noberzis spalvu tik gludenspožu, ka tā laistījās kā pulēts marmors, Šellija elegancē bija līdzināma vienīgi ar misis Helibartonu-Hārkurtu, Milisentas tanti, kas uz medību sezonu ieradās no Masačūsetas. Tai bija līdzi divi zirgupuiŠi, sava personiskā istabene, kas rūpējās par kundzes apģērbu, un Šoferis, kas to atveda uz pulcēšanās vietu.

Rīts bija nemīlīgs un saltāks nekā citiem gadiem šinī laikā. Iepriekšējā naktī kalnos bija snidzis, tagad tie vietumis baloja gluži balti. Belliouras Karātavu ozols nobiris gandrīz pavisam kails, nedaudzās atlikušās lapas sačervelējušās un izmisīgi turējās pretī vējam.

Arī Šellija jutās izmisusi. Jājot gar rododendriem, ko Zegerens bija sastādījis gar abām avēnijas malām, viņu pārņēma biklums un panika. Ai, kā vajadzēja aizbraukt līdzi Maikam! Bet viņa tīšām izvēlējās paklausīt vecvecam instinktam, kas īstenībā vairs nebija spēkā, bet ko sirds tomēr vēl nespēja atvairīt.

Šajā medību sezonas atklāšanā bija sapulcējies izcili daudz ļaužu. Vieglo mašīnu, treileru un zirgu pārvadājamo furgonu plūsmai galu nevarēja saredzēt. Gar iebraucamā ceļa malu veidojās gara rinda — zirgu kopēji, kas veda pavadā zirgus, un bērni ar ponijiem. Konnija Džeksone gaužām lietišķā izskatā, ar piezīmju bloku un zīmuli rokā turējās blakus Capital Courier atsūtītajam fotogrāfam, norādot uz ievērojamākiem medību dalībniekiem; bija arī pavisam savāda, neredzēta publika — noplukušas, kā no Pestīšanas armijas nakts patversmes izbēgušas sievietes un garmataini jaunekļi, kas klātesošajiem izdalīja skrejlapas. Vēlāk Šellija uzzināja, ka tie ir Asiņainu sporta veidu apkarošanas asociācijas dalībnieki un bija ar savu propagandu atbraukuši pie medniekiem. Šai dienā parasto gaidpilno satraukumu papildināja vēl tas, ka šajā sezonā ierindā stājas jauns medību pārzinis. Tā kā Zegerenam tā būs pirmā uzstāšanās jaunajā lomā, bija sabraucis liels daudzums viesu, pat no tik tālām vietām kā Pensilvānija un Delavera. Dažu

/

konkurējošo mednieku biedrību izlūki droši vien cerēja, ka viņš būs nekompetents.

Mūžam Modro cilvēku burzma un daudzo zirgu klātbūtne bija satraukusi līdz trakumam; Šellija ne mirkli nedrīkstēja zaudēt uzmanību, lai kumeļu apvaldītu. Kad tā piejāja pie Betsijas Boldvinas un viņas bērniem, kas sēdēja ponijiem mugurā, Modrais iekrākdamies saslējās pakaļkājās.

— Uzmanieties! — Šellija brīdināja. — Viņš šodien ir kā ar biszālēm pielādēts.

— Ar ko? — Betsija nomocījusies izklaidīgi pārprasīja. Matu šķipsnas lauzās ārā no saburzītās derbiju cepurītes apakšas, un melnā medību tērpa žakete bija kļuvusi par šauru. Tomēr viņa piederēja pie tiem nedaudzajiem cilvēkiem, ar kuriem Šellija labprāt un brīvi sarunājās. Mātes rūpēs un mājas darbos iegrimušo Betsijas pasauli nebija skārušas tenkas un saspīlējums, kas pletās ap Šelliju.

— Ar dinamītu, — Šellija pasmējusies atteica un parāva kumeļa galvu augstāk. — Uzmanies no Modrā, viņš Šorīt nav aprēķināms, — viņa bilda Batonsai Boldvinai, kas jāja uz dābolaina ponija.

— Viņš ir tik skaists, — meitenīte sajūsmā atsaucās.

— Vēl skaistāks viņš būtu, ja kādu mirkli pastāvētu rāms, — Šellija, Batonsai uzsmaidīdama, atteica un jutās mazliet labāk.

Medību pārzinim jābūt ar vērienu, Šellija nodomāja. Sākot ar Sīnu Šelbērnu, medību pārziņi allaž bija izcēlušies ar īpašu iznesību un stilu. Un viņai ļoti gribējās, lai Zegerens izpelnītos augstāko atzīmi par labi novadītu izrādi. Bellioura tagad, kad atjaunota, kad zālieni un dārzi no jauna izveidoti un iekopti, izskatījās tāda pati kā senajos zīmējumos. Un, ja nebūtu daudzo piebraucamajā ceļā sastājušos automobiļu, varētu iedomāties, ka notiek veco laiku dārza svētki. To kuplināšanai Zegerens bija salīdzis apkārtējo fermu bērnus, lai viesiem pasniedz ar zaļu lenti apsietu dzeltenu krizantēmu. Tās bija Mednieku biedrības krāsas. Pa labi no lielajām, velvētajām ieejas durvīm, kam katrā pusē dega pa karietes lukturim, bija garš ar baltu damasta galdautu pārsegts uzkodu galds. Menesess Brauns un Bilijs Džo Vilkersons dāļāja «ceļakājas» — portvīnu, konjaku un sēriju mazās glāzītēs, cienāja ar īru kafiju un karstiem pīrādziņiem. Četras parastās nešķiramās pļāpas kavējās pie galda smēķēdamas un iedzerdamas. Citiem uzgrieztās, melnās žaketēs tērptās muguras un dzīvīgā, paklusā sarunāšanās piešķīra tām sazvērniecisku izskatu. Nomaļus stāvēja Keitija Šligmena, apņēmusi ap pleciem savu ūdeļādu kažoku kā aizsargapmetni.

Piejāja Storijs Džeksons ar jaunu zirgu, ko bija nopircis kādā Vidējo rietumu izstādē. — Šo es pirku tieši jums, — viņš sacīja Keitijai. — Labākais, kāds man jebkad stallī bijis. Lēns kā jērs. Varēsiet vai klēpī paņemt un paauklēt, ja vēlēsieties.

Jebkurš zirgs, ko Storijs pārdeva, bija labākais, kāds jebkad viņa stallī bijis, nodomāja Šellija. Viņš laikam pats tam ticēja, un viņa sajūsma prata tā aizraut, ka par milzu naudu viņš pārdeva pusaklus, līkkājainus vai kleinus zirgus cilvēkiem no Pitsburgas, Filadelfijas un pat Palmbīčspringsas, bet pēc notikuma šārudens agrajās medībās viņš negrasījās apšmaukt Keitiju.

— Ja jūs tam nogrieztu kājas un paliktu apakšā vislabākās riepas, un pašu zirgu nokrāsotu rozā, arī tad es tam mugurā nesēstos, — kaismīgi atteica Keitija.

Storijs patlaban grasījās turpināt pierunāšanu, kad viens no asiņaino sporta veidu apkarotājiem gribēja viņam iedot skrejlapiņu. «Kā jērs lēnais» zirgs, papīra lapu ieraudzījis, pēkšņi tā metās uz priekšu, ka aizrāva Storiju līdzi tenteru tenteriem. v

Savā angļu roverā piebrauca DeŠ-Smaiti. Dedlijs elegantajā melnajā svārkā izskatījās žilbinošs. Ieraugot Šelliju, viņam resnā, īskātainā pīpe gandrīz izvēlās no mutes, tomēr viņš apvaldījās un izteica komplimentu, cik labi izskatoties Šellija un cik labi tās zirgs.

— Vai kādreiz ir redzēts tāds lērums ļaužu! — iesaucās Kozija Rozija un steigšus aizmetās uz māju uzmeklēt tualeti.

Šellija redzēja tuvojamies Telliju Tolbotu, kas nāca pan zālienam. Kopš apņēmies nokalpot nelaiķa tēva nenostrādāto laiku līdz termiņa beigām pavalsts senatora amatā, viņš bija kļuvis vēl krietni tuklāks un pompozāks. Viņa ikmēneša oficiālie vēstījumi vēlētājiem pēdējā laikā bija tādi, ka salīdzinājumā ar tiem nelaiķa senatora rāmie politiskie uzskati būtu dēvējami par ļoti progresīviem.

Šellija ievēroja, ka viņš izskatās provinciālāks nekā jebkad. Redzēs, redzēs, Šellija nodomāja, vai viņš pienāks klāt. Patlaban viņš apstājies un runājas ar Dedliju-Smaitu. Pamanījis viņš to bija, kad tā jāja garām, tomēr nepasveicināja — laikam baidījās par savu sabiedrisko reputāciju.

Šellija pavirzījās sāņus, lai pabrīvētu vietu Feksa zirgu-puisim Hembonam, kas tuvojās pa piebraucamo ceļu. Hem-bonam abas rokas bija aizņemtas. Pats viņš jāja uz Feksa Svētā, kuram vienā pusē veda Bebas Brūsas dābolaini, bet otrā Dikija Spēra Misteru Edu.

Kaut kā viņš tomēr izmanījās piesist divus pirkstus pie cepures naga. — Labrītiņ, mis Šellij, kāds jauks laiciņš! — Laikam arī sniega vētrā Hembons un citi zirgu kopēji viņu sveicinātu tādiem pašiem vārdiem — kāds jauks laiciņš!

— Es teiktu, ka pavēss. — Šellijai tiešām bija auksti. Vajadzēja tomēr pavilkt apakšā džemperi, kaut arī žakete tad tik labi nepiegulētu. — Ir gan skaisti tev tie zirgi, Hembon.

Hembons pina krēpes un sukāja zirgus līdz spīdumam ar to pašu pagājušo laiku centību un lepnumu, kā to darīja Virdžī-niasitijs. — Cenšos, mis Šellij, cenšos. — Viņš norādīja uz balto zēnu, ko Debija Derbišīra bija nolīgusi Rūzvelta vietā. Pusaudzis bija ģērbies netīros haki dungriņos, un Debijas zirgam astē karājās salmu plūksnas. —Tagad uzgadījušies tādi kopēji, kam nemaz nerūp, kā viņu zirgi izskatās, — viņš īgni nopurpināja.

Hembons būtu turpinājis klāstīt savus novērojumus, bet Šelliju paglāba Dinvidiji. Viņa pagrieza Mūžam Modro un smaidot novēlēja pārim labrītu.

Briesmones jājamkleita bija šūta ap gadsimta vidu — pārlieku gara ar sašaurinātu vidukli. Vecums un āra laika apstākļi bija tērpam piešķīruši zaļganu nokrāsu, un kundzenes ģīmis zem vecmodīgās platmaļu derbijcepures bija kārns un šķita ass kā nazis. Skaistulis turpretim izskatījās kā personāžs no Maningsa gleznas. Sarkanais mednieka svārks un stirn-ādas bikses, kas pēc mazgāšanas tika žāvēšanai uzstieptas uz īpaša rāmja, piegulēja kā cimds rokai, zābaki un tvaikos izturētā gardibene spīdēja tā, ka vai acis žilba. Briesmone jāja, nebaidīdamās nekādu šķēršļu — ne stiepļu žogu, ne augstu vārtu, reiz viņa bija vedusi kādu līdz nāvei pārbijušos viesi pār vairāku pēdu dziļumā iegrimušu nedrošu tiltu. Turpretī viņas laulātais draugs, jādams medībās turpat piecdesmit gadu, nevienu vienīgu reizi nebija lēcis ne pār vienu šķērsli. Vienmēr viņš izskatījās nevainojami (Milisenta melsa par kaut kādu mistisku jostu, ko viņš naktī apliekot ap ūsām, un staigājot pliks ar katliņcepuri galvā, lai ieveidotu vilni sirmajos matos tieši tai vietā, kur tiem pieskaras cepures mala). Viņš bija apveltīts ar nemaldīgu instinktu jaunu meiteņu lenkšanā un tikpat nemaldīgu nojautu par to, kuru ceļu bēgšanai izraudzīsies lapsa. Vienalga, cik neatlaidīgi un cik ilgi suņi dzinās pakaļ zvēram, viņš sekoja tiem līdzi un vakarā, kā likts, atgriezās ar lapsas astes trofeju tikpat kārtīgs, spodrs, nesaburzījies, rūpīgi saskrullētām, ievaskotām ūsām, kāds no rīta tikšanās vietā bija ieradies.

— Vai tā ir Šellija?

Pēc pēdējā kritiena Briesmone bija gandrīz zaudējusi vienas acs redzes spēju, bet otrā viņai attēli dubultojās. Arī tagad viņa apstājās, teju teju nesadūrusies krūtīs ar Mūžam Modro.

— Nebiju vis domājusi tevi šodien te satikt, Šellij.

— Pag, mīļā, pag, — vīrs viņu pārtrauca, — tev neder uztraukties, mums šodien paredzētas lieliskas tikšanās, un es esmu pārliecināts, ka lords un lēdija Vilovbiji-Valovbiji ir ieinteresēti daudzās mūsu medību problēmās. — Pagriezies pret viesiem, viņš tos iepazīstināja ar Šelliju. Anglis bija garš un tievs, un tik taisns kā pīpeskāts, ko viņš turēja rokā. Viņa cienīgajai — gandrīz tikpat garai un kārnai — seju klāja viegls āra cilvēka sārtums.

Abi smaidīja un sacīja: — Howjado.

— Kāds graujoša izskata zirgs, — lords Vilovbijs-Valov-bijs slavēja. Mūžam Modrais pateicībā par tādu atzinību apcirtās apkārt un uzmina lordam uz kājas.

— Ai, piedodiet! — Šellija atvainojās.

— Šerps gan! — viņa godība lords noteica, veltīdams Šellijai greizu smaidu un paraudams kāju nost.

— Es nekur neredzu medību pārzini, — ierunājās Briesmone un, neparko neatzīdamās, ka acis vairs lāgā nerāda, šķietami pētīgi skatījās pūlī. — Un viņa sievas arī nav. — Viņa pievērsās Vilovbijiem-Valovbijiem. — Cik žēl, ka viņa nav vesela. Viņa ir dāma, turpretī vīrs... Dinnijs saka... Dinnij, kur tu esi?

— Nāku, mīļā, nāku, — R. Rāzerfords Dinvidijs atsaucās. — Man šķiet, Bentliji arī ir atbraukuši un tavs brāļadēls Telfords. Kā tad — viņš ir kopā ar Bentlijiem. — Šajā brīdī, kad viņam piekabē bija īsts lords un lēdija, R. Rāzerfords bija angliskāks nekā jebkad. — Dosimies arī mēs turp. Uz saredzēšanos, Šellij!

Šellija noskatījās, kā tie pulcējas otrā pusē pie klātā galda, kur Tellijs Tolbots, laipnībā starodams un šķietamā sirsnībā pāri plūzdams, sarunājās ar senatoru, kuru tik bieži mēdza zākāt.

Capital Courier fotogrāfs knipsēja, bet Konnija Džeksone gabaliņu nostāk cītīgi kaut ko rakstīja piezīmju blokā.

— Jūs taču esat saņēmuši manu ielūgumu uz brokastīm pēc medībām? — Šellija dzirdēja Briesmoni jautājam Megijai Bentlijai. — Senākajos gados es mēdzu ielūgt visus Mednieku biedrības ļaudis bez izņēmuma. Bet tagad, ai, mīļā, ir gandrīz neiedomājami atrast kalpotājus, un bez tam viss kļuvis tik dārgs, ka jutos spiesta sarakstu īsināt. Zinu, ka dažs labs apvainosies...

Projām jādama, Šellija saprata, ka nav ielūgta.

Pulkstenis jau rādīja gandrīz vienpadsmit. Taču suņi no mītnes vēl nebija izlaisti. Arī Zegerena vēl nekur neredzēja.

Mednieki jau sāka pamest klāto galdu, mauca rokā cimdus, sakārtoja cepures pareizā leņķī, ja kādam bija sašķobījusies, un ar acīm meklēja savus zirgus.

Šellija redzēja pielēkšojam Milisentu. Ar nokavēšanos, kā vienmēr. Fekss mēdza sacīt, ka viņa šādās reizēs izskatoties pēc vaļā pasprukuša zirga — satraukta, nemierīga, mazliet mežonīgu skatienu. Šellija pacēla pātagkātu, lai viņai pamātu, bet Milisentas skatiens paslīdēja tai garām un apstājās pie Bounsa, kas jāja pāri laukam kopā ar citiem sacīkšu jātniekiem — Sendiju Montegjū, kurš bija atbraucis nedēļas nogalē no universitātes, Fredija Fišera dēlu Tomiju un Tellija dēlu — jauno Taigeru Tolbotu, kas bija pašmaucis no koledžas, lai atvestu gadu vecos kumeļus uz treniņu trasi. Visi gari, lempīgi, ar barjeijāsanu aizrāvušies dulburi, jau tagad sviedros samirkuši. Kaut arī ieģērbušies mednieku tērpos, tomēr kāpšļi viņu zirgiem bija pacelti augstāk, un visi jāja nevērīgi, ar uzspēlētu atslābinātību, kas norādīja uz sevišķu pārgalvību, vārdu sakot, izturējās tā, ka Mollija Etvela un pārējās pusaugu skuķes raudzījās uz tiem ar apbrīnu un dziļu bijību.

Bounss devās tieši pāri laukam uz Šķēršļa žogu.

— Žēlīgā debess! — pārbijies iesaucās Diksons, kad Nautils uzlidoja gaisā un ar drausmīgu atsitienu nonāca pie zemes. — Labāk piestiprinieties pie segliem, mister Bouns!

— Viņam vajadzīgs vēl viens žokejs, — Milisenta nikni nošņācās, pievācot savu ķēvi Sabrīnu no Merrijas, kas to turēja pavadā.

Milisenta, kas būtu varējusi nopirkt jebkuru zirgu, samaksājot Storijam Džeksonam visaugstāko cenu, gadiem jāja ar šo vienu ķēvi. Sabrīna savulaik tika nopirkta pusjūdzes distances trekā Čarlstonā. Ķēve jau no paša sākuma nebija viegli vadāma, lēcienos nenoteikta un daudzreiz bija saimnieci nosviedusi. Tomēr Milisenta turpināja ar to jāt, it kā paklausīdama kādam neredzamam urdītājam — pierādīt, ka viņa spēs ķēvi piedabūt pie zināmas disciplīnas un kārtības. Lai to panāktu, viņa ar Sabrīnu pārmijus gan lalināja mazbērnu valodiņā, gan lādējās.

— Nāc nu, mana mīļā, — viņa labinājās, pārņemdama no Merrijas pavadu un vezdama zirgu pie pakāpšanās bluķa. — Mammītes jaukā, burvīgā mīlulīte šodien dosies medībās.

Bet «mammītes jaukā, burvīgā mīlulīte» bija ieraudzījusi Nautilu un nekādu medību tai vairs nevajadzēja. Pamanījusi savu ierasto staļļabiedru, no kura bija šķirta kopš Bounsa aizvākšanās no Pēdējās Cerības, ķēve sāka bubināt un rāvās projām no Milisentas.

— Nolādēts ar vienu aci! — Milisenta nobrēcās, kad Nautils ķēvei tikpat mīļi atbubināja pretī. — Ak jaukajai, burvīgajai mīlulītei biedrīša savajadzējies. — Viņa spēcīgi parāva ķēvi. Taču tad atkal maigā balsī turpināja: — Mammītes mīļajai čabuļķēvītei gribas būt kopā ar savu lielo, skaisto Nautilu.

— Mīļumiņ, — Bounss lūkoja sievu nomierināt, — tai ķēvei nav nekādu emocionālu problēmu. — Jautri piemiedzis aci, viņš draiski atkārtoja kādreiz Milisentas pašas teiktos vārdus: — Viņai tikai nepatīk būt vienai. Tas nepatīk ne zirgiem, ne vīriem. Visi vienādi. Tiem vajag tikai kādu mazumiņu SMM.

— Es tev gan rādīšu sirsnīgu, maigu mīlestību! — Milisenta pārskaitusies uzkliedza, kad zirgu sabubināšanās jau sāka pievērst uzjautrinātus apkārtējo skatienus.

— Tā niķīgā ķēve viņu tik daudzreiz nosviedusi, jābrīnās, kālab viņa vēl joprojām ar to jāj, — Bounss sacīja Sendijam Montegjū. Tad atkal pievērsās sievai: — Mīļumiņ, labāk liecies mierā un kāp seglos.

— Sasodīts — tieši to es nevaru! — Milisenta bezpalīdzīgi atsaucās. —Tā nešķīstā ķēve taču ne mirkli nestāvēs mierā, un beigsies ar to, ka es vēl pārplēsīšu jājambikses.

Šellija jau grasījās iet palīgā, kad piesteidzās Diksons un palīdzēja Milisentai iesēsties seglos.

Un tad visiem ceļā aizstājās Polopīts. Viņa no portvīna uzziedējušais ģīmis bija vienā krāsā ar sārto mednieka svārku, kas šuvēs grasījās pārsprāgt. Ieraudzījušam Mūžam Modro, viņam acīs iedzalkstījās alkatība. Šellijai vienu mirkli šķita, ka viņš tūdaļ sāks runāt, bet viņš neteica nekā un, pagriezis zirgu, piejāja pie Milisentas.

— Labrīt, Milij. Ja vējš pierims, tad lapsu smaka būs tāda, ka debesīs kāps.

Milisenta pagriezās pret viņu. — Paklau, vai tu esi redzējis...

Šellijai likās, ka ap krūtīm sažņaudzas dzelzs stīpa tā, ka pietrūka elpas. Bailes, ko Zegerens bija palīdzējis pārvarēt, pamodās no jauna. Viņai ļoti sagribējās mierinājumam glāzi šerija. Tas varbūt atjaunotu asinsriti. Jo ilgāk jāgaida, jo aukstāk kļuva.

— Ai misis Leitimer, cik skaisti jūs izskatāties!

Tā bija Džūdija Šligmena. Tā kā māte pēc nelaimīgā atgadījuma pirmajās rudens medībās tagad nepiedalījās, tad Džūdija, kas nedēļas nogalē bija ieradusies mājās, sēdēja Keitijas zirgā.

— Sveika, Džūdij, — Šellija varītēm izmocīja smaidu. — Priecājos, ka esat šeit.

— Ai, misis Leitimer... — Džūdija pamāja uz košo Ziemsvētku pastkartītei līdzīgo ainu — uz sarkantērptajiem jātniekiem un tīrasiņu zirgiem. — Kāds skats! Man šīs ir pirmās medības, esmu tik uztraukta!

— Ceru, ka diena jums izvērtīsies interesanta.

— Man pietiek jau ar to vien, ka beidzot esmu tikusi pulkā. — Džūdijas acis sajūsmā mirdzēja kā zvaigznes.

Viņa pārdzīvo to, ko vajadzētu pārdzīvot visiem, Šellija nodomāja, raudzīdamās meitenes pietvīkušajā, satrauktajā vaigā. Tā vajadzētu justies gan pirms medībām, gan pirms kāzām — brīnuma priekšnojautu un gaidu pārpilnai.

Un atkal viņai gauži iegribējās ceļakājas glāzītes. Taču neviens nepiedāvājās viņai to atnest, bet, ja pati kāptu zemē no zirga, varētu celties grūtības tikt atpakaļ seglos. Kumeļš noteikti nestāvētu rāms, vajadzētu kādu palūgt, lai to pietur. Atkal atgriezās vecā atšķirtības sajūta. Agrāk viņa noteikti būtu kopā ar citiem tur pie galda. Un no jauna uzmācās atskārta, ka viņa nav nekur piederīga — ne pie medību viesiem, ne pie staļļu ļaudīm.

Šinī brīdī «Trakuļu staļļa» vecajā pikapā piebrauca Fekss. Viņš bija tumši pietvīcis. Cepure atstumta pakausī, baltā apkakle nesasprausta un galīgi sašķobījusies. Viņam aiz muguras pikapā sēdēja Beba Brūsa. Viņa lūkojās tieši uz priekšu; klasiskajā, kā monēta izkaltajā sejā ledus princeses atsvešinātība. Tiklīdz pikaps apstājās, viņa atvēra durvis.

— Mazulīt mīļo... — Fekss sāka žēlīgi lūgties, — vai tu nemaz nepagaidīsi veco Feksu...

— Esi vien pats sev mīļais mazulītis... — Beba atteica un izkāpa nenogaidot viņa palīdzību. — Vai tu vienreiz nevarētu atmest visas tās dziļi dienvidnieciskās blēņas? — Aizcirtusi sev aiz muguras mašīnas durtiņas, viņa nekavēdamās piesteidzās pie Hembona, kurš stāvēja kā zemē iedzīts pālis un turēja rokā zirgu pavadas.

Kopš Fekss vairs nebija medību pārzinis, viņš retu dienu bija skaidrā. Pirms tam viņš smagākās dzeršanas dienas izraudzījās tā, lai tās neiekrīt medību dienās. Tagad viņš arī medību izjādēs visu laiku ienašķēja pa malciņam pašdedzinātā sīvuma no blašķes. Ja negāja uz lapsām, viņš aizjāja ar Svēto uz pilsētu, piesēja zirgu pie dzelzs žokeja Apaušu kluba priekšā un nokvernēja kluba bārā līdz vakaram. Tur viņš tērgāja, dzēra un kala plānus, kas nekad netiks īstenoti. Pašlaik viņš noņēmās, krāsodams virtuvē grīdu un uzsvaidzi-nādams lapsas attēlu uz sava staļļa dzīvokļa durvīm. Jau pašā sākumā Fekss bija uz tām uzgleznojis lapsas galvu dabiskā lielumā un nikni atieztiem zobiem, lai ar šo briesmīgo skatu aizbaidītu visus rēķinu iekasētājus. Naktīs, kad dzīvoja dzerdams, viņš sāka lāgu lāgiem pārgleznot lapsas masku atbilstoši savam noskaņojumam. Ja lapsai mute bija ciet un fizionomijai labdabīga izteiksme, tas nozīmēja, ka Fekss rāmā garā licies uz auss un guļ mierīgi. Ja rīkle vaļā un zobi atņirgti, viss skaidrs — Fekss pārdzīvoja depresijas fāzi, kuras pamatā bijis cīniņš ar Bebu vai ar kādu kreditoru, un parasti tas nozīmēja vēl arī, ka Hembons, vietējās AA konsultācijas vadītājs Vilejs Metjūss vai Apaušu kluba bārmenis Prestons tikusi izsaukti, lai viņu nomierinātu un apguldītu.

Šai rītā viņš lēnām izkūņojās no pikapa. Mirkli viņš nostāvēja, viegli grīļodamies. Ar Feksu bija tā — jo stingrāk iedzēris, jo izmeklētāka kļuva viņa pieklājība.

— L-brīt, dāmas, — viņš pārspīlētā lokā pavēcināja samta medību cepuri. Šellija novērsās un lūkojās sāņus, un Hembons ņēmās nostiprināt Bebas seglu siksnas. — Mēs, kas Šodien jāsim medībās, jūs ssssveicinām!

Uzlicis cepuri atpakaļ galvā, Fekss devās pie sava zirga. Taču tieši tad sarunu čalas pieklusa un visu galvas pagriezās uz mājas pusi, kur tikko bija atvērušās masīvās durvis. — Aha! — Fekss iekliedzās tā, ka pārskanēja visam laukumam. — Mmmmmedīblielskungs nāk! Ttttūliņ ssāksies iiiz-rāde!

Jaunais medību pārzinis stāvēja durvju ietvarā tieši zem lielā kokgriezumu rotājuma no Sīna Šelbērna laikiem. Mirkli viņš nostāvēja nepakustēdamies — liels un stalts, lieliski pašūtā un pieguļošā sarkanā svārkā un baltās biksēs, zābaki spoži, pieši un pogas mirdzēja, tāpat arī metāla lapsas galva durvju rokturī. Viņš gauži izskatījās pēc viena no tiem uzgleznotajiem varoņiem, ko tādi ļaudis kā R. Rāzerfordi Dinvidiji un Deš-Smaiti liek uzgleznot un pakar virs saviem kamīniem. Šellijai bija neskaidra nojausma, ka viņš stāvējis aiz durvīm, gaidīdams īsto parādīšanās brīdī, un iznācis uz skatuves precīzi pēc galavārda. Un bez tam viņai šķita, ka, noraugoties uz cilvēku baru un pretī pavērstajām sejām, viņš iekšķīgi smejas.

Bentliji un viņu viesi pagājās uz priekšu. Zegerens kāpa lejup, uzmanīgi likdams soļus, neaizmirstot, ka viņam kājās jauni, vēl neievalkāti zābaki. Viņš māja ar galvu, smaidīja, jājampātagu padusē pasitis tā, ka pātagas aukla šūpojās gar sānu. Smago mākoņu starpā iznira blāva saule, tās gaisma krita uz viņa tumšo galvu, pārklājot to ar sudrabainu vizmu. Viņa acis sastapās ar Šellijas skatienu, un piepeši bija tā, it kā spozme no viņa zābakiem, pogām un piešiem būtu pārlēkusi uz Šelliju un iedegusi viņā satraukuma un izaicinājuma dzirksteli.

Mednieka cepuri un jājampātagu rokā turēdams, viņš stāvēja blakus senatoram Bentlijam, bet Tellijs Tolbots naski piesteidzās un novietojās viņam pie otra sāna. Kamēr apgabala avīzes un Capital Courier fotogrāfi cītīgi knipsēja, Kon-nija Džeksone ar piezīmju bloku un zīmuli rokā iztaujāja Megiju Bentliju, cītīgi pierakstīdama nedēļas nogales viesu vārdus.

Šellija redzēja Zegerenu tuvojamies viņai, bet Briesmone metās uz priekšu, lai to pārtvertu. Zegerens apstājās.

— Labrīt, misis Dinvidij.

Briesmones smaids izskatījās, it kā būtu sejā iešūts.

— Jauno cilvēk, Biedrības noteikumos ir šis tas tāds, ko jums derētu zināt.

— Citureiz, misis Dinvidij. Ja jūs piezvanītu manai sekretārei un norunātu tikšanās laiku, es gaužām labprāt uzklausītu un pārspriestu visu, kas attiecas uz Mednieku biedrību.

Briesmone nebijā pieradusi, ka viņu aptur pusvārdā. Zem cepures platās malas viņai ģīmis dusmās sašķobījās. —Jauno cilvēk, es, būdama mūsu medību draudzes vecākā locekle, neesmu radusi, ka maniem vārdiem nepievērš vajadzīgo uzmanību.

Zegerens pielieca galvu un pasmaidīja. — Es arī ne, misis Dinvidij.

— Jūs gribat sacīt, ka jūs...

Izteiksme medību pārziņa sejā sasaldēja un apturēja vārdus, ko viņa bija grasījusies izteikt. — Pieklājība, kundze, ir visas sabiedrības īpašums, — viņš oficiālā tonī noteica. — Esmu pārliecināts, ka jūs pirmajā izdevīgajā brīdī saņemsiet savu daļu cieņas kā Mednieku biedrības vecākā locekle.

Nedevis Briesmonei laiku atbildēt, viņš ātriem soļiem piegāja pie Šellijas. — Es priecājos jūs šeit redzēt, — viņš ierunājās balsī, ko skaidri varēja sadzirdēt tiklab Briesmone, kā arī pārējie apkārt stāvošie vērotāji. Viņš smaidīja, un acīs, kas raudzījās tieši Šellijai acīs, zibēja draiskas dzirkstis. — Kas gan šī būtu par medību sezonas atklāšanu, ja nebūtu klāt neviena Šelbēma.

Šellija juta, ka arī viņa tam uzsmaida, teikdama: — Un es visu laiku domāju, ka bruņinieku tikumi ir ne tikai miruši, bet jau pilnīgi sairuši.

— Vienu uzņēmumu, ser, vai atļausiet? Kopā ar dāmu? — piesteidzās Capital Courier fotogrāfs.

— Protams, — Zegerens galanti atbildēja. — Ceru, ka nekas ļauns nenotiks, ja sāksim mirkli vēlāk.

Šellija piepeši jutās brīnišķīgi, it kā kāroto ceļakāju tomēr būtu iebaudījusi.

— Mis Šellij, cienkundze, kā ne — daiļa, kā vienmēr. Saku jums droši — tā bija smukākā meitene visā Virdžīni-jā...— Tellijs Tolbots vervelēja, stumdamies priekšplānā.

— Labi, labi, senator, — fotogrāfs vārgi pūlējās, — pavirzieties mazliet šeit, uz vienu malu. Dāma būs vidū.

Fekss Tempitons novilka savu polo svārku un nodeva to paturēt jau tā apkrautajam Hembonam. Viņš patlaban gribēja pieliekt celi, lai Beba varētu uzsēsties mugurā dābolai-nim, taču tad ieraudzīja dzīvās bildes. Uzskatot Zegerenu, viņš saspringa kā pointers medību laukā, redzot medījumu. Tur nu stāvēja tas, kurš bija izsitis viņam pamatu no kājapakšas. Nolādētais jeņķis, kas, likumus apsmiedams, viņam nolaupījis medību pārziņa godu.

— Maitasgabals! — viņš ieņurdējās, savilkdams rokas dūrēs.

— Feks... — Beba pastiepa roku, lai viņu atturētu.

— Nepārvērties jel par pēdējo idiotu!

— Nolādētais jeņķis! — Fekss trakā niknumā nerimās.

— Iedomājies, ka medības var vadīt tāpat kā darīšanas Volstrītā — ar kompjūteru. Ka var nopirkt visu, ko vien ierauga...

Fekss taču nemaz nemēdz būt agresīvs, Šellija nodomāja. Bet nu viņa redzēja, ka vairāku apstākļu sakritība, ieskaitot Bebas nicīgo izturēšanos, sakurina karstāku viņa niknumu, ko krietni sakāpinājuši daudzie malciņi no blašķes.

— Man bija divas sievas jeņķenes, kas ar komandēšanu mani gandrīz nomocīja līdz nāvei, — viņš neskaidri murmulēja, nopurinādams Bebas roku no sava delma. Tad vareni nožagojās. — No šī brīža neviens nemācīs, kas vecajam Feksam darāms.

Tellijs Tolbots stulbi smaidīja fotoobjektīvā. Ne viņš, ne fotogrāfs neredzēja Feksu tuvojamies. Zegerens turēja Mūžam Modrā iemauktus, lai neļautu tam dīdīties. Šellija, pavērsusies pret fotoaparātu, smaidīja, kad izdzirda skaļo žagu un Feksa kliedzienu:

— Nolādētais nešķīstais ieklīdeni!

Zegerens ātri apgriezās, fotogrāfs knipsēja.

Feksa āķis netrāpīja, kur mērķēts, bet Zegerena pretsitiens — precīzs un spēcīgs — ķēra Feksam tieši pa zodu. Fekss zaudēja līdzsvaru un uzgāzās virsū Deš-Smaitam tik spēcīgi, ka tam izkrita pīpe no mutes un novēlās zīda gardibene no galvas.

— DedLij, Dedlij, DdddeŠ-Smait, — Fekss aizelsies stostījās, — nnnekrietneli, nnnnekrietneli!

— Slienies kājās, Feks! — Zegerens pasmiedamies noliecās pie viņa. — Žagas nu būs pārgājušas.

Kamēr Tellijs Tolbots kaulējās ar fotogrāfu, lūgdamies, lai nepublicē nupat uzknipsēto, kur pavalsts senators redzams kautiņā ar sarkanmundierotiem medniekiem, Deš-Smaits vadīja Feksu atpakaļ pie pikapa. — Ai, mister Feks, — vaimanāja Hembons, steigdamies, lai palīdzētu Feksam ierausties mašīnā. — Tā jau var pazaudēt reputāciju. Nav gan tas misters Zegerens džentlmenis, — viņš dusmīgi turpināja burkšķēt. — Nepalīdzēja misteram Feksam pat piecelties, kad bija viņu nogrūdis pie zemes.

Šellija vēl uzmeta ašu skatienu Feksam, kas pussaļimis kvernēja pikapa sēdeklī. Izbijušā medību pārziņa vecjaunā seja bija vienādā bālumā ar vaļā paraisījušos balto kaklautu.

Dikijs Spērs pārtrauca saspringto klusumu. Gara auguma, lamzīgs, ļenganiem locekļiem, melnā svārkā un zābakos, derbijcepuri pakausī atstūmis, viņš, šķietamā izmisumā rokas lauzīdams, grozījās bez īstas sajēgas.

— Man pazudis zirgs. Šellij, mīlīt, vai neesi redzējusi Misteru Edu? Nekur nevaru sameklēt Hembonu.

— Tepat jau ir, — Šellija viņam parādīja brūni, ko šai brīdī pieturēja viens no Zegerena staļļapuišiem.

— Nudien, tas pats ir. — Dikijs sirsnīgi iesmējās. — Es šorīt esmu tā apmālējies, laikam pat savu māti nepazītu.

— Šim tādam nekad mātes nav bijis, — Debija Derbišīra nopurpināja. Dikijs reiz viņai bija aizšķērsojis lēcienu, to viņa vēl nebija tam īsti piedevusi.

Un tad, šķiet, viss sākās uzreiz, gaiss pildījās ar dažādiem trokšņiem, jātnieki rindojās un kustējās uz priekšu, zirgu kopēji uzklausīja pēdējos rīkojumus.

No mītnēm tika izlaisti suņi, vesels melni balts vilnis vēlās Vecā medībziņa rāmā sirmja pēdās.

Tika atvesta Melnā Burve. Pūlēdamās aizbēgt no Simeo-na stingrās rokas, tenteriski vilkdama kopēju un gandrīz to noraudama gar zemi.

— Es viņu paņemšu, — sacīja Zegerens.

Tikpat veikli kā Sendijs Montegjū vai kāds cits daudz jaunāks cilvēks, Zegerens uzlēca zirgam mugurā. Kad Simeo-nam izdevās palēkt sāņus, Melnā Burve saslējās pakaļkājās kā īsts cirka zirgs, un, kad tā nolaidās atpakaļ uz visām četrām, Šellija redzēja, ka jaunais medību pārzinis smejas.

Pēc tam viņš apgrieza ķēvi apkārt un jāja turp, kur zem Belliouras ozola, savam zirgam suņus apkārt sapulcējis, gaidīja Vecais medībzinis. Gleznainā priekšspēle bija beigusies, pienācis laiks dzīt lapsām pēdas.

Debija un misis Dinvidija jāja tieši Šellijai aiz muguras, itin dzīvi sarunādamās.

— Re, tā ir misis Doila, — Debija skaidroja, — Jaunā piķiera sieva. Viņi dzīvo mājiņā pie suņu mītnēm. Viņa ir Mellika no Brīvās zonas. Un tas, kas kopā ar viņu, ir viņas brālis. Tas pats, kas bruka Melnajai Burvei virsū ar mēslu dakšām. Pēc atlaišanas viņš mēģināja iekundēties darbā pie manis. Bet man viņš nemaz nepatīk. Negribēju tādu savā mājā.

Kamēr Šīs abas sarunājās, Šellija pavēroja jauno sievieti un pieminēto vīrišķi, kas stāvēja suņu mītnes durvīs. Meitenei lūpas bija pavērtas, un skatiens kā piekalts kavējās pie Jaunā piķiera, kas bija aizgājis savākt vienu suni, kurš, noklīdis no bara, ošņājās ap rododendriem.

Par brāli nosauktais vīrietis bija strupa auguma un drukns, ģērbies dungriņos, ar žokejnīcu galvā. Sejā varēja manīt stipru līdzību ar māsu — satuvinātās acis un pabiezās lūpas, bez tam Šellija viņa vaibstos saskatīja to pašu trulo, nīgro izteiksmi, kādu bija ievērojusi tiem Brīvās zonas iedzīvotājiem, kas sestdienu vakaros brauca uz universālveikalu iepirkties.

Šai brīdī tur piejāja Teitīna Zegerena un Sendijs Monteg-jū ar savu sacīkšu zirgu. Skaisti pieguļošajā melnajā jājamtēr-pā ar tīkliņā savaldītiem sarkanajiem matiem viņa Šellijai atgādināja Bronzini gleznotos galminiekus, kādus tā bija redzējusi mis Šelbērnas skolas mākslas vēstures stundās.

Teitīna piejāja un sāka runāt ar Jauno piķieri. Sendijs nolūkojās meitenei pakaļ, un viņa seja pēkšņi izskatījās savītusi kā krizantēma svārku atloka pogcaurumā. Toties Ričarda Doila tumšajā vaigā iedegās tvīkums. Viņš pārlaida ašu skatienu cilvēku pulkam, mirkli pakavējās pie sievas, bet tad acis atgriezās pie medību pārziņa meitas.

— Nudien, lai saka viens cilvēks! — Briesmone iesaucās.

— Varētu gandrīz nodomāt, ka šiem kas slepens pārrunājams.

— Es vakar redzēju viņus abus jājam, — sacīja Debija.

— Un jāteic, viņš ir visai seksīgs.

— Liecies nu mierā, Debij, — vecā kundzene viņu norāja.

— Tā, liekas, ka beidzot mēs sāksim kustēt.

Vecais medībzinis pagrieza zirgu un lēnām jāja ārā uz iebraucamā ceļa, suņu bars mutuļoja viņa sirmajam zirgam ap kājām. Jaunais piķieris turējās viņam aiz muguras un šad tad nošmīkstināja pātagu, ja kāds suns noklīda no bara. Viņiem sekoja medību pārzinis, piesizdams pirkstu pie cepures, kad, sveicienus mājot vai kādu vārdu pārmijot, pagrieza galvu uz vienu vai otru pusi, kur drūzmējās kājāmgājēji un bija piestājušas mašīnas. Kaut kas viņa sēžā uz zirga radīja ap viņu tādu kā dramatisku auru, lika cilvēkiem apklust un vienkārši noraudzīties, kā viņš aizjāj. Kaut arī visi kā viens gremzās, ka mednieki nodara kaitējumu viņu laukiem, cilvēki tomēr noraudzījās jātniekos ar bijību un pat ar zināmu lepnumu.

Mūžam Modrais izlieca kaklu un, galvu pacēlis, košļāja laužņus. Redzēdama apbrīnas pilnos skatienus, Šellija nodomāja — vienalga, cik nereāla, cik īslaicīga tā būtu, viņa pilniem malkiem izbaudīja šā mirkļa savas varas un labdzimtības apziņu.

Maiks bija ceļā pie Mistijas, lai paņemtu to līdzi uz Vašingtonu. Viņš piebrauca un apturēja lielo mašīnu ceļa malā, kad bija jāpalaiž garām mednieku kavalkāde. Misters Vainkūps novietojās aiz viņa. Maiks atcerējās, ka reiz bija jautājis pastmeistaram, kālab pasta sūtījumi pa lauku ceļiem dažkārt ceļo nepiedodami ilgi, un misters Vainkūps atbildēja, ka lielākā laika daļa notērējoties, gaidot, kamēr pajās garām mednieki.

Polopīts Bafords parāva sava zirga pavadu un apstājās lielceļa vidū. Sava svarīguma apziņa viņā bija saredzama tikpat skaidri kā košais sarkanais mednieka svārks, kad viņš pacēla roku, lai apturētu visu satiksmi uz ceļa. Un mednieku rinda devās pa ceļu uz priekšu tādā pašapziņā, it kā tās būtu paša Dieva viņiem piešķirtās tiesības. Daži jātnieki cēlsirdīgi ar galvu pamāja sveicienu braucējiem, kas ceļmalā pacietīgi gaidīja. Tomēr lielākā daļa bija saspringti un acīmredzami visus spēkus veltīja, lai pienācīgi valdītu zirgus un nepaslīdētu uz gludā asfalta.

Beba Brūsa papūlējās paliekties lejup un uzsaukt: — Sveiks, vecais puika, tu gan vari būt priecīgs, ka nav jābūt te klāt. Atklāšanas dienā vienmēr ir šitāda slepkavīga jezga. Kā tādā milzīgā kokteiļu ballē. Paliec sveiks, vecīt! Uz redzi!

Suņi rausās augšup pa krastu. Vecais medībzinis ar savu Sirmi sekoja gar žogu, Jaunais piķieris plīkšķināja pātagu suņiem, kas tīkoja noklīst. Tad krastā uzjāja Zegerens ar melno ķēvi un pārlēca pār žogu. Mednieku pulks sekoja, zirgi aizrautīgi lēca pāri žoga šķērslim, lai tiktu ārā klajumā.

Kravas mašīnas šoferis, kuru vēl aizkavēja Polopīts, kas gaidīja, līdz aizjās pēdējais mednieks, kļuva aizvien nepacietīgāks. Visi gaidīja atbrīvojamies ceļu, lai varētu braukt tālāk. Maiks nespēja īsti izprātot, ko nejauši iegadījušies svešie braucēji domā, noskatīdamies Šajās pagātnes paliekās — izrādē ar sarkantērptajiem cilvēkiem, zirgiem un suņiem, kas drāž kā neprātīgi pāri apsētiem tīrumiem un ar zirgu pakaviem saposta labības asnus, paši koši iezīmēdamies pret pelēkajām novembra debesīm.

Kad pēdējais jātnieks atbrīvoja ceļu un aizjoņoja uz tīrumu, pirmās kravas mašīnas šoferis iedarbināja motoru, kas sāka skaļi rūkt. Polopīts, gaidīdams atgriežamies noklīdušu suni, ar savu zirgu kavējās pašā ceļa vidū. Šoferis suni neredzēja un par to nekā nezināja. Apnicis gaidīt, viņš sāka braukt.

Bafords uzreiz notvīka gluži sarkans. Roku pacēlis, viņš norādīja šoferim, lai apstājas. Bet tas pavisam nekautrēdamies paņirdza un piedeva gāzi. Polopīts izvilka kājas no kāpšļiem, noņēma vienu kāpšļa dzelzi, noraisīja vienu seglu siksnu un iesprādzēja dzelzi tai galā. Kad mašīna tuvojās, viņš pāris reižu augšup paslietā rokā sagrieza siksnu ap galvu un svieda pret mašīnas vējstiklu. Šoferis instinktīvi pieliecās un, kad, vējstiklam plīstot, nošķīda šķembas, piespieda gāzes pedāli un brauca tieši virsū Baforda zirgam.

Lielais medību zirgs pasitās sāņus uz ceļa malu un ieslīdēja ceļmalas grāvī. Polopīts tiktikko noturējās zirgam mugurā. Maiks, garām braucot, redzēja, kā Bafords nikni krata dūri, noskatīdamies pakaļ aizbraucējam.

Šellija vēroja, kā suņi lēkšo lejup pa nogāzi, turēdamies ap Veco medībzini, kamēr bars pakāpeniski izvērsās vēdeklī.

Priekšā rēgojās augstais žogs, tradicionāli pirmais šķērslis Kausa izcīņas trekā. Malējie stabi bija iecementēti zemē un augšējā lata atradās Četru pēdu un sešu collu augstumā. Vecais medībzinis patiesi vairs nebija uzskatāms par vīru spēka gados, un pēc tā, kā viņš sēdēja seglos, Šellija saprata, ka viņu atkal nomoka bojātais plecs, ko uzkrizdams bija saspiedis Boldvina Mednieku biedrībai dāvinātais zirgs. Un tomēr viņa redzēja arī, ka vecais vīrs iegūla dziļāk seglos un lēca ar veco medību zirgu pāri žogam. Skat! Ne pārāk eleganti, bet pāri bija. Pēc tam skaistā, slaidā lēcienā žogam otrā pusē nonāca piķieris ar savu jauno zirgu. Nu bija Zegerena kārta. Ar labu ieskrējienu Melnā Burve nodemonstrēja tādu parauglē-cienu, ka skatītāju bars aizrautīgi nošalca apbrīnā. Šellija savam kumeļam gribēja sagādāt tālu ieskrējienu. Šis bija tāda tipa žogs, kas jaunu zirgu viegli spēj nobiedēt. Tāpēc viņa negribēja tam dot nekādu iemeslu pa ceļam apstāties. Ja viņš Šoreiz nolems nelēkt, tieši šoreiz, kad nogāze pilna skatītāju un arī mednieki kavējās vērodami, tad tas būs ne tikai smags pārdzīvojums viņai, bet radīs arī grūtības turpmākajā apmācībā.

Jātnieku pulks izretinājās. Šellija noskatīja klaju vietu lēcienam un vadīja kumeļu turp. Viņa sakāpināja tempu, jo zināja, ka viņš nemaldīgi var lēkt tiešā skrējienā, un, jo ātrāka gaita, jo mazāk iespējams satrūkties. — Labs, Modrais, labs, — viņa, uz priekšu noliekusies, čukstēja, —parādi viņiem, ko tu spēj!

Viņa bija tā sakoncentrējusies uz žogu, ka nepamanīja mērnieku sadzītos mietiņus un tikai pēdējā mirklī paguva paraut zirgu sānis.

— Oi-jāāā! — noskanēja Bounsa Bleķa drausmīgais dumpinieku kliedziens tik nelabi skaļi, ka ausis plīsa pušu. Tuvojās aijergards — sacīkšu jātnieki Bounss, Sendijs un Tomijs Fišers. Negaidītās pakavu dunas satraukts, Mūžam Modrais aizķēra augšējo latu, pārkūlās pāri un laimīgā kārtā tomēr nonāca zemē uz kājām.

— Bouns, — Šellija kliedza, ;— tu mani gandrīz nogāzi. Zirgs vēl pavisam zaļš. Paldies Dievam, gandrīz likās, ka viņam ir piecas kājas, uz kurām noturēties.

— Tā viņam būs mācība, — Bounss jautri atsaucās. — Labs treniņš sacīkstēm par Šelbērnas kausu.

— Bouns! Bouns! — Milisenta iebrēcās. — Jaukā, burvīgā mīlulīte...

Piepeši kliedzieni piespieda viņus pagriezties un paraudzīties atpakaļ. Milisentas ķēve trakā kārē panākt Bounsa Nau-tilu, bija lēkdama ar ceļiem atsitusies pret augšējo latu un aizlidinājusi Milisentu lielā lokā pa gaisu. Lords Vilovbijs-Valovbijs, nespēdams novaldīt viņam aizdoto zirgu, ari tik tikko neuzvēlās Milisentai virsū, un Ogijs Šligmens, kura zirgs neganti niķojās, novēlās viņai blakus.

— Jēzu! — Bounss strauji apsvieda Nautilu apkārt.

— Mana cienkundze. Cik reižu neesmu viņai teicis, lai ar to ērma ķēvi pie šitādiem žogiem nerādās.

Viņam vēl runājot, divas viešņas aizdrāzās garām ar zirgiem, ko vairs nespēja valdīt, un Tomijs Fišers iekliedzās, ka viņa zirgs uzdūries uz mērnieku mietiņiem. Šellija redzēja, kā viņš sakropļoto zirgu pūlas pavilkt nost no ceļa, pa kuru tuvojās jātnieki.

Milisenta bija kājās. «Jaukā, burvīgā mīlulīte» gulēja uz sāniem pavisam bez spēka. Milisenta sāka zirgu spārdīt.

— Nolādētā ķēve, nešķīstene sasodītā!

— Ak Die’s, mīļumiņ! — Bounss satriekts iesaucās.

— Nedari jel tā, nevajag!

— Vajag gan — lai viņai tiek! — Milisenta aizsvilusies atkliedza. — Šī ir pirmā reize, kad es no zemes pieceļos drīzāk nekā viņa.

Pa šo laiku Ogijs, mežonīgi uztraukts, turklāt nobijies, ka varētu palikt iepakaļ un netikt pārējiem līdzi, notvēra Kāslai-rišu, Dinvidiju lielo, bēro zirgu, ar kuru bija jājis godājamais lords Vilovbijs-Valovbijs, jo noturēja to par savējo — Dram-majoru, neievērodams, ka šim zirgam abām pakaļkājām balti vēzīši, nevis vienai vien kā viņējam. Ne viens, ne otrs tie nebija nekādi kara zirgi, un bēris paklausīgi gāja līdzi, kad Ogijs, pavedis gabaliņu tālāk, uzsēdās tam mugurā.

Kamēr lords Vilovbijs-Valovbijs izdauzīja gardibeni, notrausa dubļainās smiltis no sarkanā svārka un pacēla zemē nokritušo jājampātagu, Ogijs, smagi kratīdamies Kāslairišam uz nierēm, bija jau krietnā gabalā.

— Ir nu gan kārtība! — viņa gaišība lords sodījās. — Tas resnais taču paņēmis manu zirgu.

— Es tūliņ to atvedīšu jums atpakaļ, — Sendijs Montegjū brīvprātīgi pieteicās un aizauļoja pakaļ Ogijam.

— Mister Šligmen! — viņš pilnā balsī uzsauca, kad bija panācis brūža baronu. — Viņa gaišība lords vēlētos atdabūt savu zirgu.

— Šis ir mans zirgs, — Ogijs visai špetni attrauca. — Es viņu nopirku no Storija Džeksona un samaksāju sešus tūkstošus dolāru.

— Cena mani neinteresē, — Sendijs atteica, — mani interesē tikai zirgs. Šis, ser, ir Kāslairišs, es viņu pazīstu, jo esmu jājis ar viņu sacensībās.

— Tas nevar būt, — Ogijs stūrgalvīgi turējās pretī.

— Manu dieniņ, puis, vai jūs tiešām domājat, ka es nepazīšu savu zirgu, sēdēdams tam mugurā?

Sendijs meklēja palīdzību pie Šellijas, kas bija piejājusi klāt un visiem spēkiem pūlējās apvaldīt smieklus.

— Māsīca Sellij, lūdzama, pasaki tam kungam, ka zirgs, uz kura viņš jāj, ir Kāslairišs, nevis Drammajors.

Kamēr viņi runāja, piesarcis un aizelsies bija piesteidzies Šligmena staļļapuisis Sauntons un pievedis Drammajoru.

— Ka tevi nelabais! — Ogijs sāka pilnā kaklā smieties.

— Esmu uzrāpies aplamā zirgā, ka tevi kociņ!

— Dulns numurs, — Sendijs prātoja, jādams pakaļ medniekiem. — Kā tas cilvēks prot iekāst milzu naudu, ja ir tik briesmīgs muļķis zirgu lietās?

Mūžam Modrajam satraukums bija noplacis, un viņš drasēja pavisam mierīgi. Meža ceļš papletās un ieslīdēja plašā zāļainā klajumā, kur Jaunais piķieris gaidīja, vai lapsa neparādīsies no slēpņa pie Vebstera fermas dīķa. Teitīna apstājās pie viņa parunāties, un Šellija, garām jādama, uztvēra viņu saskatī-šanos — tikai vienu mirkli, bet viņu skatienā dega tik neslēptas kaislas ilgas, ka Šellijai sirds pielija pilna ar skaudību.

Garās kolonnas galvgalā, virzoties pa mežu uz priekšu, Šellija redzēja Zegerena taisno muguru, un kairais aizkustinājums, ko viņa bija izjutusi satikšanās brīdī, kad tas ar viņu sarunājās, pamodās no jauna.

Debesis bija satumsušas un gaiss kļuvis vēl dzestrāks. Pa šo laiku viņi bija pārsirojuŠi visas labākās medību vietas, tomēr slēpņos nebija izdevies neko uziet.

Jaunais medību pārzinis droši vien ir noraizējies, Šellija domāja. Uz viņa pleciem gūlās atbildība par medību dienas veiksmi sportā. Un, kaut arī viņa bija dzirdējusi baumas par visai lielu lapsu importu, tomēr tieši šajā dienā neviena no tām nebija manāma. Tagad, kad viņi bija izjādelējušies jau gandrīz trīs stundas, medību prieks par varbūtēju jaunu medību lauku apgūšanu bija krietni noplacis, un no viesu vidus daudzi jau posās projām.

Sazvanījušies no apkārtējām mājām ar saviem zirgkop-jiem, svētdienas mednieki sēdās apsildāmos automobiļos un brauca atpakaļ pie Dinvidijiem, kur tos gaidīja bagātīga bufete ar olu kulteni un karstām desiņām, ar Virdžīnijas šķiņķa šķēlītēm papīra plānumā, kūpinātu tītaru un citādiem medību dienas brokastu gardumiem, un Raimonds Hou droši vien jau stīgoja ģitāru, lai uzspēlētu «Džonu Pīļu» un citas veco laiku dziesmas, ko medniekiem paklausīties un ko tie pēc ārā pavadītās dienas un tīksmīgi iebaudītā burbona paši pieprasīs.

Bounss Bleks un jaunie sacīkšu jātnieki, kam pēdu meklēšana likās pārāk gausa nodarbošanās, bija medniekus pametuši jau tūliņ pēc pusdienlaika. Ponijklubieši bija aizsteigušies uz mājām, jo pēcpusdienā Apaušu klubā paredzētas vairākas Disneja filmas. Ari Dinvidijiem gribot negribot vajadzēja jāt uz mājām uzņemt viesus.

Iesīkstējušie palicēji aizpogājās līdz kaklam, lai saltais vējš netiek klāt, ar aukstumā sastingušiem pirkstiem aizkūpināja cigaretes un atvainojās ierindā palikušajiem viesiem, kuri tomēr vēl cerēja par dalībmaksas tiesu gūt kaut jel kādu sportisku baudījumu.

Lai būtu kā būdams — kamēr vēl gaišs, tikmēr cerības pilnīgi nav zaudētas, īstos lapsu medniekus valdzināja un vilināja galvenokārt neparedzamās iespējas, ka varbūt teju teju...

Pēkšņi mežā sacēlās troksnis. Kamēr mednieki gaidīja pārziņa signālu, pa kuru ceļu jāt, suņu rejas pieauga spēkā. Un tad, tikpat pēkšņi, kā sacēlies, troksnis apklusa. Pēc īsa brītiņa no meža izjāja Vecais medībzinis. Piejājusi tik tuvu, ka varēja teikto sadzirdēt, Šellija dzirdēja viņu sakām, ka suņi ieraudzījuši pie kāda baļķa guļam lapsu un to saplosījuši. — Lapsa bija pilna ar kašķi, — Vecais medībzinis drūmi noteica. — Vai nederētu pateikt Bakam, lai noņem masku, ko aizsūtīt uz laboratoriju pārbaudīt, vai nav trakumsērga. Suņus negribas vairs laist tai klāt.

Zegerena seja saspringa. — Jāsim uz Tolbotu veco īpašumu. Ja arī tur nekā nebūs, dodieties uz māju pusi.

Apgriezis zirgu, viņš ātri aizjāja satikt dīriķi Baku, kas sekoja medniekiem savā džipā, kur bija sakrautas liekšķeres un lāpstas un sēdēja divi brūni terjeri.

Uz braucamā ceļa varēja nokļūt pa pussatrunējušiem vārtiem majora Delonga mājas piebraucamajā ceļā. Ričards Doils nokāpa no zirga, lai vārtus atvērtu. Kad viņš nocēla stieples cilpu, kas kalpoja par aizvaru, vārti viņam rokās izjuka un sakrita satrunējušu dēļu kaudzē turpat uz ceļa. Majora vecais medībzirgs Artakserkss klimta ganībās un, galvu nokāris, vēroja, kas notiek.

Jaunais piķieris pastūma dēļu kaudzi pie malas. Vecais medībzinis izjāja pa izbrīvēto ceļu, suņi viņam sekoja. Aiz viņiem palika īsts dumbrājs, gluži kā jūras dibens, paisumam atkāpjoties. Pa šo dubļu jūru tagad izjāja visi atlikušie mednieki, zirgi pamatīgi nošķiedās, kamēr tika sausumā.

Šellija palocīja galvu un pateicās piķierim: — Paldies, Ričard. — Jaunais piķieris, atspiedies pret vārtu stabu, turēja ciet savu zirgu un pārsteigumā strauji pacēla galvu. — Būs vieglāk uztaisīt jaunus vārtus, nekā salabot šitos, — Šellija piebilda.

— Tā būs, kundze. — Jaunais piķieris pasmaidīja un piemeta pirkstus pie cepures.

Kamēr pārējie aizjāja, Šellija palika un pagaidīja, līdz viņš kaut kā sastutēja pašķīdušos dēļus kopā. Tuvskatā viņa

parupjā vīrestība Šellijai šķita mazliet primitīva un mežonīga. Tomēr kopiespaids bija patīkams, turklāt viņš likās ļoti strādīgs. Vecajam medībzinim, kas vecumdienās lāgiem izturējās pārāk bargi un prasīgi, tā, ka nenācās viegli tam izdarīt pa prātam, viņš patika. Jaunais laikam bija labs strādnieks. Turklāt viņš jauki smaidīja, pieklājīgi izturējās. Taču bez visa tā viņam, šķiet, piemita īpaša labestība un zināma intuīcija. Zirgi to sajuta un labprāt viņam paklausīja.

Majors Delongs stāvēja savā nezālēm aizaugušajā pagalmā, ģērbies vecā, sadriskātā zemnieka virsvalkā, vecu, saburzītu platmali galvā, un, lai arī cik noskrandis un neizskatīgs, viņš tomēr bija saglabājis stājā tādu kā aristokrāta neaizskaramību.

Kumpu sašķiebusies pagalmā gulēja sarūsējusi vēsināmā kaste, bet pagriezienā pret māju stāvēja «kāzu auto». Vecais, lielais limuzīns tur stāvēja jau gandrīz četrdesmit gadu, pilnīgi sagatavots braucienam kāzu ceļojumā, kurā neviens neaizbrauca. Majora meita Annija nomira savas kāzu dienas rītā ar iekaisušas aklās zarnas plīsumu. Drausmīgajās sirdssāpēs majors atstāja aizbraukšanai sagatavoto automobili pagalmā stāvam. Mašīnā apsūbēja un sapelēja ar skaistām pūra drēbēm piepildītie koferi.

Jādama pa aizaugušo pagalmu pie majora sasveicināties, Šellija neviļus atcerējās vārdus, ko viņai bija teicis tēvs īsi pirms nāves vienā no saviem dzēruma izraisītajiem depresijas brīžiem: «Šellij, meitiņ, ar cilvēkiem ir gluži tāpat kā ar zālieniem: ja par tiem nerūpējas, tie aizaug.»

Majors acīmredzot bija aizaudzis, kļuvis senīls, vecuma sagurdināts. Lai gan Šellija piejāja viņam pavisam klāt un sveicināja ar labdienu, viņš nelikās to redzam. Uzgriezis muguru, viņš aizkliboja uz mājas pusi.

Es tiešām laikam iztēlojos nezin ko, Šellija nodomāja un jāja projām. Viņš ir vecs un pusakls, tāds pats kā viņa suns, un droši vien mani neatpazina. Uz mirkli viņai iešāvās prātā — diezin kur Džo noklīdis, ka neredz. Majors tak parasti ne soli nekustēja, lai suns nebūtu tam blakus. Iespējams, ka viņš to ieslodzījis mājā, šodien, kad visapkārt tik daudz suņu.

— Es metīšu mieru, — sacīja Milisenta. — Man salst un bez tam sāp hemoroīdi.

— Liekas, ka arī man pietiks, — Debija piebiedrojās. — Satiksimies pie Dinvidijiem.

Šellija redzēja abas aizjājam. Bija neiedomājami smagi noticēt, ka Briesmone tīšām viņu nav uzaicinājusi. Briesmone taču bija viņas vecmāmuļas tuvākā draudzene. Pat pēc skandāla, kad aizbēga viņas māte. Laikam tomēr vecajai kāds sakars ar to, ka nebija izdevies atturēt viņu no ierašanās medībās. Galu galā vienalga, Šellija nomierinājās. Viņa nepavisam nevēlējās iet uz tām brokastīm, kavēties tur un noskatīties, kā Fekss, DeŠ-Smaits, Polopīts un pārējie piedzeras. Kad medības beigsies, viņa dosies mājup un pavadīs vakaru kopā ar Kemu.

Polopīts, kas visu dienu bija turējies lorda Vilovbija-Valovbija sarkanā svārka stērbelēs, vienā gabalā pūlēdamies paspīdēt, ja vien varēja cerēt, ka anglis sadzirdēs, sāka palikt iepakaļus. Viņa gaišība lords, tikko pārpratumu ar Ogiju Šligmenu bija nokārtojis, ņēmās apspriest, kādas ir Bavārijas apiņu priekšrocības salīdzinājumā ar Savienotajās Valstīs augošajiem. Džūdija Šligmena, viena sieviete ar skadriem sejas vaibstiem no kaimiņu pavalsts, Teitīna, Šellija un kāds pusducis zirgupuišu — tik vien bija palicis medību laukā no sākotnējiem septiņdesmit medniekiem.

Šellija apzināti bija vairījusies no sarunām ar Zegerenu. Viņa gluži labi saprata, cik gauži tas bija gribējis lielajam pulkam parādīt labas medības. Piedzīvot neveiksmi dabas untumu dēļ, piespiedu kārtā zaudējot kontroli pār notikumiem, viņam droši vien likās pazemojoši un apkaunojoši. Nedaudz nošļauktie pleci un bažīgie skatieni, ko tas raidīja tumstošajās debesīs, liecināja, ka viņš ir tiklab nikns, kā arī nokaunējies par savu nespēju sagādāt aizraujošu dzīšanos lapsai pa pēdām. Un tomēr, kad Šellija atskārta, ka jāj viņam blakus, viņa saprata, ka visa diena pagājusi bez jēgas līdz pat šim brīdim, kad viņu skatieni sastapās.

— Dažreiz tā iznāk, ka tieši tad, kad visvairāk nepieciešams, gadās visnelādzīgākās dienas, — Šellija līdzjūtīgi ierunājās.

Viņš paraudzījās visapkārt, noskatīdams atlikušos medniekus. — Nevaru gan saprast, kur visas lapsas varēja palikt.

— Mans tēvs reiz sacīja tā: kad būšu miris, tad varbūt uzzināšu, kur atrodas visas tās lapsas, ko esmu medību dienās pazaudējis.

— Labs jautājums, turklāt tāds, kas medniekus vajājis kopš pasaules radīšanas. — Ar rezignētu žestu viņš pavilka uz augšu sarkanā svārka piedurkni. — Pulkstenis jau turpat trīs. Gandrīz derētu mest mieru. Kuru katru mirkli var sākt snigt.

Pēkšņi viņai gluži neizskaidrojamā kārtā negribējās, lai medības jau būtu galā. Iztēlē viņa redzēja medniekus sapulcējamies Dinvidiju namā ar spožu gaismu un mūziku; redzēja arī sevi jājam vienu aukstā vakarā uz mājām pie nīgrās Suellenas un Kema, kuram nevarēs pastāstīt šāsdienas piedzīvojumus. Viņa paraudzījās uz Zegerena profilu un redzēja, ka pie viņas medību pārziņa domas nekavējas. Tuvību, kas iepriekšējā dienā bija viņu starpā izveidojusies, tagad izklīdināja nelāgais laiks un lapsu trūkums.

— Jūs tātad uzdodat? — Šellija visai dzēlīgi apjautājās.

— Jūs neaizvedāt medniekus uz Belliouru, lai gan tur mēs vienmēr esam izvilinājuši lapsu no alas. — Viņa paskatījās uz Veco medībzini, kas patlaban klidzināja pa ceļu ar suņu baru visapkārt. — Nu esam gandrīz atgriezušies.

— Vai jūs uz mājām nesteidzaties? — Zegerens jautāja.

— Ko dara jūsu vīrs?

— Viņš aizbrauca uz Vašingtonu. Uz Preses asociācijas mielastu. Viņam jāsaņem apbalvojums.

— Apsveicu. — Viņa seja noskaidrojās. — Ko niekus! It kā pulksten trijos mēs vairs nespētu Belliourā sadzīt lapsai pēdas!

Vecā medībziņa sejas izteiksme skaidri rādīja, ka tam nav ne mazākās vēlēšanās vēlreiz palaist suņus, lai meklē. Pat no muguras varēja redzēt, cik nelabprāt viņš sūta suņus atpakaļ mežā. Arī suņi nelikās ieinteresēti. Kūņojoties uz priekšu pa brikšņiem, tikai daži vecie suņi ostīja zemi, izlikdamies strādājam. Bet tad Bārbers pēkšņi atdzīvojās. Suņu vienaldzība izzuda vienā mirklī. Jau pēc pāris sekundēm skanēja viss mežs no suņu spalgajām balsīm.

— Laižam turp! — Teitīna gavilējot iesaucās. — Re, kā beidzot sagaidījām!

Šellija vēl vilcinājās. Viņas izskolotajai ausij suņu rejas likās pārāk spalgas, pārāk satrauktas. — Man tas drīzāk izklausās pēc brieža, — viņa sacīja.

Taču Teitīna jau auļoja projām pa to taku, pa kuru bija aizjājis Jaunais piķieris.

Debesis pa to laiku bija pavisam satumsušas, kļuvušas īsti biedīgas, un gaiss kļuva ar katru mirkli ledaināks. Šellijai likās, ka viņa noķerta tumšajā mežā kā slazdā, sirdi māca savādas bailes: ja tagad sekos Zegerenam, viņa beigu beigās meža tumsā apmaldīsies un paliks pilnīgi viena un pamesta.

Mūžam Modrais sapurināja galvu un varītēm gribēja tikt laukā no meža.

Tad viņa izdzirda Vecā medībziņa asinis stindzinošo dumpinieku bļāvienu. Tagad, kad suņi bija uzņēmuši pēdas, viņš vairs nedomāja par nogurumu un sāpošo plecu un nespēja savaldīt aizrautību baismīgajā — Oi-jēēēēēē! — kliedzienā. Tūliņ pēc tam atskanēja medību pārziņa spalgais signāls: — Aiziet! —Tātad tomēr lapsa, nevis briedis!

Un Šellijas pairušie prāti norima, un aukstuma drebuļi bija piepeši kā ar roku atņemti, viņa atkal bija visa vienā gabalā. īsajā kliedzienā skanēja kaisle, sauksme, atbrīvošana — karš bez kara posta!

Dženiju jaunpieliktais stiepļu žogs viņus apturēja. Redzēdams, ka ceļš aizsprostots, Vecais medībzinis lika Jaunajam piķierim nokāpt no zirga un izņemt vienu žoga posmu.

— Paejiet nost no ceļa! — Zegerens uzkliedza un laida ar Melno Burvi uz žogu.

— Man tas par augstu, — ierunājās svešā sieviete no citas pavalsts un nogriezās sāņus.

Vienu mirkli, paraugoties tumsā aiz žoga, Šellija izjuta tādas pašas bailes kā dienu pirms medībām, kad Zegerens viņu atrada. Bet tad, kad Melnā Burve bija pārlēkusi un lēkšoja tālāk, arī viņa vairs nevilcinājās, nepārvarama apņemšanās izkliedēja bailes.

— Modrais, — viņa pačukstēja zirgam. — Tev šorīt bija laba skola, tu tagad zini, kā jālec.

Mūšam Modrais zināja. Slaidā ieskrējienā viņš pārlēca žogu par collas tiesu.

— Ak tu mīļais! — Zemu noliekusies, Šellija ļāva zirgam brīvu vaļu auļot pakaļ Melnajai Burvei.

Suņi izdrāzās cauri Dženiju fermai, garām bērniem un Inidai, kas stāvēja lievenēs, un traucās tālāk rietumu virzienā uz Brīvo zonu.

Šellija bija aizmirsusi ir vēju, ir aukstumu. Palaban viņa atpelnīja ilgos treniņus. Kumeļam bija brīnum viegli auļi, pār žogiem tas lēca lieliski. Atguvusi visu medību jājiena aizrautību un trauksmi, viņa nejuta, cik ilgi viņi bija joņojuši, un atjēdzās Medību kalnā, Brīvās zonas visai mežonīgajā apkārtnē kalnos. Kalna galā Vecais medībzinis apturēja savu zirgu.

Kad pārējie mednieki viņam aiz muguras apstājās, nebija vairs dzirdams nekas cits kā vienīgi zirgu un cilvēku elpa, seglu čīkstēšana un vēja elsas.

— Man šķiet, ka esam pazaudējuši suņus, — Teitīna čukstus izdvesa.

Zegerens ar rokas mājienu padeva zīmi, lai neviens nerunā. Pēc maza brītiņa viņš sacīja: — Es nedzirdu suņus. — Viņš palūkojās lejup pa garo nogāzi un pār akmeņainajiem laukiem, kas tiecās pretī zilajiem kalniem.

— Mēs esam tālu no mājām un sāk snigt. — Viņš pagriezās un piejāja pie Vecā medībziņa. — Šķiet, ka vajadzēs mest mieru.

Astoņpadsmitā nodaļa

Vecais medībzinis sēdēja zirgā nepakustēdamies un stingri ieklausīdamies. Nostrādājot četrdesmit gadus par medībzini, viņš ikvienu no saviem suņiem glabāja prātā, sirdī un pat sapņos. Atbildības sajūta un spiediens, ko viņš juta no medniekiem, kas urdīja nepamest sportu, bija ievilkuši dziļas grumbas viņa vaigā, saliekuši viņa muguru un vājinājuši acis, kas pastāvīgi raudzījās tālumā, kur suņi dzina pēdas taisnā virzienā skrejošai lapsai.

Ap kaklu, gluži kā piederīgs viņa paša ķermenim, karājās vecais Virdžīnijas tipa medībrags. Instinktīvi, pavisam bez domu viņš to pacēla pie lūpām. Tad, pēkšņi apkaunējies, atkal to nolaida. Lai cik nejēdzīgi sāpēja plecs, kas liecināja, ka sāksies slikts laiks, viņš tomēr nespēja saņemties un saukt suņus klāt. Tas ir negodīgs un slikts mednieks, kas neļauj suņiem līdz galam noskriet, ja pēdas uzņemtas.

Pārņēmis pavadu vienā rokā, viņš otru pielika kā taurīti pie auss, sasprindzinādams līdz pēdējam dzirdi un nervus, lai varētu ko saklausīt. Es droši vien metos pakurls, viņš skumji nodomāja, citādi taču kaut ko dzirdētu. Bet tad prātā iešāvās doma, no kuras viņam kļuva salti — ja nu viņš kļūdījies un nepareizi apsvēris suņu gaitas virzienu un tie nemaz nav šurp skrējuši, bet atgriezušies Belliourā?

Ja viņam šodien pazūd suņi, tad skaidrs, ka viņu tūdaļ palaidīs pensijā un ganos kopā ar šo pašu veco zirgu. Ai, izdzirdētu jel ierunājamies kaut vienu — Baunseru vai Bār-beru. Tad uzreiz zinātu, kādu ceļu tie aizskrējuši.

Un ilgi krājies nogurums pēkšņi pārņēma viņu savā varā, uzkrita ar pilnu smagumu — kā vējš, kas pūta no ziemeļiem. Spieda nogurums un drausmīga pamestība. Diezin kur vazājas Jaunais piķieris, viņš skaizdamies domāja. Pēdējo mēnesi tas dienderis nav vairs ne tās sāls vērtē, ko zirgiem ganībās pakaisa. Ja turētu prātā darbu, nevis kunga meitu, tad varbūt šitāds stāvoklis nebūtu radies.

Viņš nepamanīja vieglā riksī piejājušo piķieri.

— No otras puses es neko nedzirdu, — piesardzīgi ierunājās Jaunais piķieris, palaizdams pavadu pavisam vaļīgi. — Esmu izprātojies visādi. Varbūt lapsa pagriezās atpakaļ uz Belliouru... — paskatījies Vecajam medībzinim ģīmī, viņš aprāvās un tad nevarīgi pabeidza teikumu: — Laikam jau tā vis nebūs...

Vecais medībzinis juta dusmas briestam un pieņemamies aizvien lielākā spēkā. Ko gan tāds zaļknābis iedomājas, vecais sevi uzkurināja, laikam to, ka piķierim par medībām nav jāzina nekas vairāk, kā tikai jāt zirgā un plīkšķināt pātagu. Gribēja pateikt Jaunajam piķierim, ka tad, kad tas būs mednieka gaitās nojājis vairāk nekā Četrdesmit gadu un iepazinis lapsas — gan pastāvīgās, gan ieklīdušās — un atkarībā no zemes struktūras un vējiem izzinājis, pa kuriem ceļiem tās skrien, un vēl neskaitāmus citus faktorus, ko var izzināt vienīgi ar pieredzi un instinktu, tikai tad tas būs tiesīgs pateikt viņam, Vecajam medībzinim, priekšā, pa kuru ceļu aizskrējuši suņi.

— Izlemšu es, — viņš noteica atbildes vietā. — Kamēr pagaidām es vēl esmu medībzinis. Un tagad jāj uz dienvidu pusi un paklausies, vai nesadzirdēsi.

Vecais medībzinis noraudzījās, kā jaunais puisis aizauļo. Redzēja nepiespiesto vieglumu, ar kādu tas vadīja zirgu pa nelīdzeno nogāzi, neapdomīgo bezbailību, kādā lēca pār šķēršļiem, un sāka sajust aizvien lielāku nepatiku pret Jauno piķieri.

Aizlēkšoja... viņš nodomāja, apreibis jaunības varas apziņā, izauļojas vispirms uz vienu, tad uz otru pusi, bez žēlastības notriec zirgu. Ak manu dieniņ, vai tad dzīvē patiešām nav nekā labāka, kā lauzīt savus vecos kaulus un plosīt sirdi, un mācīt zaļam puikam to, kas medniekam jāzina par lapsām un par suņiem ...

Un tanī pašā mirklī, kad kāvās ar šīm domām, viņš saprata, ka patiesībā tā nemaz nav. Kad Jaunais piķieris bija izzudis skatienam, vecais mednieks pēkšņi jutās iztukšots un visu pazaudējis. Tanī jaunajā puisī ar bezbēdīgi sāniski iešķiebto cepuri galvā, puisī, kas tik nesatricināmā pašpārliecībā auļo zirga mugurā, viņš redzēja pats sevi, kāds bija tad, kad kļuva par piķieri pie Kemerona Ficdžeralda.

Medību dalībniekus viņš bija aizmirsis. Atpakaļ palūkojies, viņš redzēja pēdējos palicējus, vēsinot kūpošos, saskrietos zirgus, aizdedzinot cigaretes. Būdams pārliecināts, ka smēķis sabojā medniekam «degunu», laupa spēju saost lapsu, ko, pēc viņa domām, cilvēks spēj gandrīz tikpat labi kā suns, Vecais medībzinis izjuta un neslēpa dziļu riebumu pret tabaku un nicināja tiklab visus pīpmaņus un tos, kas skaļi sarunājās, kad viņam vajadzēja ieklausīties suņu vēstīs, kā arī tos, kas, nepiederēdami pie Mednieku biedrības, valkāja samta medīb-cepures, un «tādus, kas neprot uzvesties». «Neprot uzvesties,» tieši tā būtu sacījis viņa nelaiķa medībkungs.

Pašreiz viņš to saprata —jo ilgāk vilcināsies, izlikdamies, ka klausās, jo nepacietīgāki kļūs mednieki. Tie jau tikpat bija nomocījušies, garās rīta stundas klīzdami pa laukiem un mežiem, kur suņi tos par baltu velti bija izvadājuši, nepanākdami neko vairāk kā vienīgi saplosīto kraupaino lapsu. Izņemot to vienīgo slēpni Belliourā, suņi ne reizi nebija «ierunājušies». Un pazuduši tik strauji, ka patlaban neviļus radās aizdomas, vai tikai tie netrenc briedi. Lai nu bija kā būdams, suņi aizklīduši, un viņš instinktīvi juta, ka jānogaida, ko teiks nosalušie mednieki.

— Nu — ko darīsim? —jautāja jaunais medību pārzinis, ar savu melno ķēvi piejādams klāt un gaidīdams atbildi.

— Man liekas, ka vislabāk būtu pamēģināt tos piesaukt ar medībragu. — Vecais medībzinis palūkojās gaisā. — Tūda-liņ sāks snigt.

Pacēlis visdārgo ragu pie lūpām, Vecais medībzinis sāka pūst signālu. Atskanot raga melodiskajam saucienam, skaņai ceļoties un krītot, ikviena īsta lapsu mednieka sirds iedrebējās satraukumā. Ielejā visi zināja, ka Vecā medībziņa māka aizkustina ikvienu, kas raga pūtienu dzird.

Kad pēdējā dzidrā nots bija izskanējusi, veco mednieku pārņēma dziļa bezcerība. Viņš redzēja pieauļojam Jauno piķieri, kas noliedzot purināja galvu, un saprata, ka vajadzēs jāt tālāk.

Saņēmis rokā pavadu un gaužām negribēdams gurdināt piekusušo veco zirgu, viņš tomēr to saskubināja stīvā riksītī. Kad sāpes plecā kļuva spīvākas līdz ar zirga rikšu paātrināšanos, jājot lejup no kalna, vecais mednieks pēkšņā izmisumā atskārta, ka minējumā kļūdījies.

No Ielejas pamatnes augšup nekāpa nekādas skaņas. Lopi ganījās trulā vienaldzībā, ne lapsas, ne suņu netraucēti. Jādams uz labu laimi, tikai tāpēc vien, ka kaut kas jādara, kaut kurp jātiek, Vecais medībzinis saprata, ka Jaunajam piķierim bijusi taisnība. Vienalga, kāda iemesla dēļ, — suņi bija no Belliouras aizdrāzušies, taču tagad atgriezušies pie slēpņa.

Pametis zaglīgu skatienu atpakaļ, vecais mednieks redzēja Jauno piķieri it mierīgi jājam lauka otrā pusē. Medību pārzinis un mednieki viņam paklausīgi sekoja. Nu vairs tikai brīnums varēja viņu paglābt, ja gadītos suņus atrast šeit.

— Vai suņi ir kaut kur sadzirdami? — Jaunā medību pārziņa balss bija tikpat salta kā novembra gaiss šajā pievakarē.

Veco medībzini pārmāca izmisums. Bija neizsakāmi grūti pacelt roku ar medībragu. Viņš saprata, ka viss zaudēts, bet mugura no ilgās sēdēšanas seglos bija tā salīkusi, ka viņš nespēja atliekties taisns.

Galīgi izmisis, viņš paskatījās uz Jauno piķieri. Tas sēdēja smuidri izslējies un raudzījās pāri ganāmpulkam uz mežu pa labi.

— Klau-u! — viņš pēkšņi iekliedzās un paliecās uz priekšu, lai labāk ieklausītos. — Es dzirdēju. Tie ir viņi! — Un satraukts viņš papildināja: —Tas ir Baunsers, un Bārbers viņam piebalso.

Kad viņa zirgs sadrebināja ausis un sirds sāka dauzīties kā negudra, vecais mednieks saprata, ka viņam tomēr bijusi taisnība. Bet tā nebija nekāda slavenā uzvara. Tāpēc vien, ka Jaunais piķieris bija norādījis citu virzienu, kādā varēja būt aizskrējuši suņi, viņš, Vecais, tīšām bija izvārdzinājis medniekus visu garo ceļa gabalu. Ja tagad gadītos necerēta laime un lapsu mednieki tiktu pie kārotā gandarījuma, tad viņš vēl varētu saglābt reputāciju.

— Atieieiet! — Pacēlies piešos kājās, Jaunais piķieris norāva un augsti pavicināja cepuri. — Aijāā!

Un tai pašā brīdī Vecais medībzinis ieraudzīja lapsu. Tā bija pagalam piekususi, aste vilkās gar zemi, salipuši smaga ar dubļiem un gružiem. Kas tas ir — īstenība vai arī acis viņu viļ? Lapsa nāca tieši viņiem virsū, teciņiem cauri ganāmpulkam.

Un tad piepeši, kā zibens spēriens uzkrita izbīlis. Vecais mednieks saprata, ka noticis tieši tas, no kā viņš visu laiku šinī rēgainajā jājienā bija baidījies. Instinkts nebija viņu maldinājis. Šī nebija parasta lapsa. Nokarenā aste, ko viņa gurdi vilka gar zemi, bija melna.

Nu viņš dzirdēja arī suņus izdrāžamies no meža ar spalgi skanīgiem rējieniem, kādus viņš vēl pirms brīža tik gauži vēlējās dzirdēt.

Piemetis medībragu pie lūpām, viņš sāka izmisīgi pūst.

Spēji parāvis zirga pavadu, Jaunais piķieris pārsteigts skatījās uz veco mednieku tādām acīm, it kā vecais būtu zaudējis sajēgu.

— Apturi suņus! — Vecais medībzinis uzkliedza, atņēmis medībragu no mutes. — Dieva dēļ, apturi!

— Vai jūs esat prātu zaudējis? — Jaunā medību pārziņa balss bija asa un tik cieta kā ganību mūris, pār kuru tikko bija pāršmaukusi lapsa un pazudusi. — Lapsa ir nokausēta. Palaidiet suņus, lai meklē!

— Tā ir lapsa ar melnu asti, — sacīja vecais mednieks.

— Stulba māņticība! — Jaunais medību pārzinis draudīgi pacēla jājampātagu. — Ja ļausiet šitai lapsai aizbēgt, tad ziniet, ka ar medībziņa amatu ir cauri!

Vecā medībziņa pleci atliecās taisni, galva paslējās augšup. Un, kad viņš paskatījās jaunajam medībkungam sejā, viņa acis bija tik zilas un skatiens tik salts kā tālie kalni. — Varbūt cauri ir ar jums, — viņš klusu noteica. — Ar jums un visiem tiem, kas tīko nogalināt. — Runājot viņš juta, ka bailes izzudušas un līdz ar tām arī neizlēmība. Tagad viņš skaidri zināja, kas darāms. Lēnām un saudzīgi viņš smagnējo medībragu pacēla pāri galvai un sniedza Jaunajam piķierim, pēdējoreiz sajuzdams govs raga līkumu un perlamutra iemu-tes gludenumu, un viņam likās, ka kopā ar to atdod projām daļu no sevis paša.

— Ņem! — Vecais medībzinis pavēlēja. — To taču tu kāro visvairāk. Te nu tas ir, ņem!

Jaunā piķiera sejas izteiksme skaidri parādīja viņa apstulbumu. — Jūs gribat, lai es to ņemu?

— Tu dzirdēji, ko teica medībkungs. Sauc suņus šurp un palaid uz pēdām! — Un tad, nevarēdams tomēr pilnīgi aizliegt to, kas viņš bijis, to, kas viņam bija devis jēgu visai dzīvei, tāpēc burkšķīgi piebilda: — Gadi paies, līdz tu iemācīsies to pienācīgi lietot.

Jaunais piķieris nodūra galvu un tumši pietvīka.

— Es jau tomēr, cik pratīšu, palīdzēšu tev iemācīties, kā tas jādara, — viņš beigās noteica.

Kad Jaunais piķieris lepni pacēla medībragu pie lūpām, vecais mednieks juta, ka sāk snigt.

Tiklīdz Jaunais medībzinis bija paņēmis rokās medībragu, pašapziņa grasījās viņu pamest. Juzdams mednieku skatienus urbjamies mugurā, viņš pēkšņi pilnā mērā izjuta atbildības milzīgo smagumu. Nu viņš pirmoreiz gluži viens pats būs atbildīgs Mednieku biedrības priekšā. Kopš Šī brīža viņam vairs nebūs zināmas relatīvas brīvības pajādelēt, kur pašam iepatīkas, bet pastāvīgi vajadzēs vienam ar suņiem atrasties mednieku saimes priekšgalā.

Visai bravūrīgi viņš pacēla medībragu pie lūpām, izmisīgi cerēdams, ka, cītīgi mācoties, būs panācis, lai tagad rags izdotu melodisku, dzidru skaņu, nevis plarkšķīgo, nejauko neprašas pūtienu.

Atvieglots viņš dzirdēja, ka skan pareizi. Suņi, kas gluži automātiski bija sapulcējušies ap Veco medībzini, apmulsa un sastomījās. Galvas pacēluši, tie vēl pēdējoreiz vilcinādamies uzlūkoja Veco medībzini. Tomēr tad paklausīja īsajām komandām un pievērsās Jaunajam medībzinim. Viņam nu vajadzēja palaist suņus, lai meklē lapsu. Un to vajadzēja izdarīt pareizi. Taču prāts nebija pie suņiem, viņš redzēja un juta vienīgi medību pārziņa meitu, kas jāja aiz muguras kopā ar pārējiem medniekiem un noteikti vēroja viņu ar zobgalīgi smējīgu skatienu zeltainzaļajās acīs.

Brīdī, kad nu sasniedzis to, pēc kā visu sava mūža garumu ilgojies, viņš piepeši jutās nonācis nāves briesmās.

Teitīna kļuva dienu no dienas neuzmanīgāka, atklāti sarunājās ar viņu medību reizēs, allaž palika iepakaļ citiem medniekiem, kas devās mājup, lai jātu uz mājām kopā ar viņu. Gandrīz ik pēcpusdienu viņi pēdējā laikā devās uz veco lauku māju.

Nekad viņam nebūtu ienācis prātā, ka sabiedrības.dāma spēj mīlēties tā, kā to darīja viņa, un arī tā runāt, kā runāja viņa. Sākumā viņš bija pārsteigts, satriekts un sašutis gan par to, ko tā darīja, gan par to, kā runāja — tādā valodā, kādu nelietoja pat ielenes, ar kurām viņam bija kādreiz gadījies sastapties karadienesta laikā. Gandrīz likās, ka tā tīšām pūlas norādīt uz visiem tiem skaidri neapjaustajiem grēkiem, no kuriem viņa ģimenē un aprindās bijās un kurus, Die’s pasarg, nekad nepieminēja. Šajā meitenē iemājoja ielas kaķes nežēlība, un pēc tikšanās tā viņu reizēm atstāja smagā vainas apziņā un trakās bailēs.

Viņam pat sapņos nekad nebija rādījies, ka var tā skūpstīt kā viņa — ar zobiem, ar mēli, ar visu ķermeni, kas kustējās un locījās skūpstam līdzi, ielaižot nagus viņam mugurā, ievaidoties un iekunkstoties. Kad viņš pieskārās tās krūtīm, tā kļuva kā bez prāta.

Un vienā garā pēcpusdienā, kad viņi jau bija izmīlējušies un gulēja, gaidīdami jaunu uzplūdu, Teitīna viņam pastāstīja par kādu sevišķu iestādi Ņujorkā.

— Tas ir kaut kas uz tādu modi kā skaistumkopšanas salons, — viņa ierunājās piesmakušā čukstā. — Tur tu vari pieprasīt speciālas procedūras. — Runādama tā sāka Ričardu glāstīt. — Tu vari saņemt masāžu un, ja esi ar mieru maksāt, cik šie prasa, vari saņemt pilnu apstrādi.

— Kas tā par pilnu apstrādi? — viņš laiski pajautāja, tīksmīgi izjuzdams uz miesas tās garo nagu ņirbināšanos.

— Es tūliņ tev parādīšu. Nogulies uz vēdera. — Uzmetusies jāteniski tam pāri uz ceļiem, viņa sāka ar plaukstām braucīt tam muguru. — Viņi tevi masē šādā veidā. Turklāt ieziežot tevi ar īpašiem krēmiem un losjoniem. Pēc izvēles tu vari pieprasīt vienu vīrišķi vai divus...

— Vīriešus! — Viņš strauji apgriezās atpakaļ uz muguras un cieši paskatījās tai acīs.

Izņemot auskarus, no kuriem tā nekad nešķīrās, tā bija pilnīgi kaila. Viņas skaistums — stingrās krūtis un it kā no ziloņkaula veidotais plakanais vēders aizrāva viņam elpu.

— Protams, dumiķīt. — Viņa atvilkās atpakaļ, atmezdamās uz papēžiem, zobgalīgi to uzlūkodama. — Tu taču neiedomāsies, ka es tādās lietās ielaižos ar sievietēm? Nu tātad — šie tādā veidā ņemas krietni ilgi, līdz tu atsilsti, kļūsti atlaidens un seksīgs. Tad šie tevi apgriež otrādi. No tām ziedēm tu kļūsti mīksts un slidens. Viens gar augšgalu, otrs gar lejgalu. Ak Die’s, es atkal esmu gatava... — viņa sāka elsot.

— Es arī, — viņš atsaucās un ar zobiem satvēra vienu tās krūti. Tad, galvu pacēlis, jautāja: — Vai tie vienmēr ir vieni un tie paši vīrieši?

— Ko tu — nē! Jāizmēģina vairāki, pēc tam var izvēlēties tos, kas vislabāk patikuši. Man bija viens kravas mašīnas šoferis. Nēģeris. Tas bija tik liels un spēcīgs, ar tādu piespie-dienu, ka ilgi to varēja sajust. Neviens cits nebija tik pamatīgs. Viņš pats pēc tam aizgāja atpakaļ pie savas kravas mašīnas. Viņam līdzinieka nebija, — viņa tīksmīgi atcerējās. — Tu esi gandrīz tikpat labs, bet ne gluži.

— Jēziņ, — viņš nostenējās.

— Nu gan es izrunājos — nobiedēju tevi, vai ne? Varu saderēt, ka neesi nekad saticis nevienu tādu kā es, — viņa noteica.

— Nē, varu godīgi atzīties, ka neesmu gan saticis.

— Vai tu domā, ka es esmu nešķīsti apgrēcīga? — viņa vēlāk jautāja. — Vai vēlējies, lai esmu jauka? Pazemīga aitiņa kā visas citas meitenes? Tāda kā tava sieva?

— Nē. — Viņš juta, ir ir neglābjams. Zināja vienīgi, ka ir pilnīgi tās varā seksuālā ziņā, tik nežēlīgi un neatgriezeniski, ka nekad vairs nespēs apmierināties ar citu sievieti.

— Zini, — viņa jautri pasmaidīja, — varētu gadīties, ka es palieku stāvoklī. Iedomājies, kas tas būtu par jauku, sulīgu skandāliņu. Tām kucenēm šeit būtu mēnešiem ko mēles trīt.

Šāda iespēja Ričardu tā pārbiedēja, ka noplaka visas kaislīgās vēlmes. — Nerunā tā! — viņš iečinkstējās. — Lūdzu, nerunā!

— Kāpēc ne, tā varētu gadīties. Mēs šodien esam pamatīgi iztrakojušies, man izbeigušies visi glābējmateriāli.

— Nu tad metīsim mieru.

— Ne vella nemetīsim mieru. — Noliekusies tam pāri, viņa sāka to skūpstīt.

Un tagad bija tā, ka gluži vienalga, ko tā darītu, kādu garīgu vai miesīgu erotisku spēli uzsāktu, viņš vairs pretoties nespētu, nespētu aiziet un atstāt to ar nepiepildītu kaisli. Tā bija atmodinājusi viņa seksuālo izsalkumu līdz visaugstākajai pakāpei, kad nekam citam vairs nav nozīmes. Viņš vairs neraizējās par trūkumiem vai paviršību darbā, vienaldzīgi noklausījās, kad sieva sāka uzdot vienu otru ziņkārīgu jautājumu par to, kur viņš tik bieži pazūd augām pēcpusdienām. Svarīga bija vienīgi tikšanās ar Teitīnu.

Pēdējoreiz tiekoties, īstenībā vēl tikai vakar, šķita, ka notikusi kāda pārmaiņa. Visu ceļu uz vientuļo lauku māju Teitīna bija klusa, sevī ieslēgusies. Kad viņi nobrauca galā, tā teica, ka derētu mazliet iedzert.

— Es negribu dzert, — viņš atteica, raudzīdamies uz meitenes krūšu apveidiem zem plānā vilnas džempera. — Pēcāk varēsim iedzert kafiju.

Aizgājusi pie kamīna, viņa apstājās un vēroja iepriekšējās dienas kūruma izdeguļus.

— Es gribu tevi tūliņ, — viņš aizsmacis sacīja un, satvēris to aiz rokas, vilka uz kāpņu pusi.

— Kā tu drīksti mani raustīt? — Teitīna, izraudamās no tvēriena, salti noprasīja. — Par kādu visvareno tu sevi uzskati?

Ričardu pārņēma negantas dusmas. — Šoreiz tu darīsi tā, kā es gribu. — Pacēlis meiteni rokās, viņš to uznesa augšā pa kāpnēm un sviešus iesvieda gultā. Viņa gulēja nepakustēdamās un, ne vārda nerunādama, skatījās uz Ričardu. Sejā viegls smīniņš, bet acis dīvaini spīgoja — it kā triumfējot.

Viņš juta pēkšņu niknuma uzplūdu. Metās tai virsū un paņēma to tik nesavaldīgi un rupji, ka tā iekliedzās aiz sāpēm. Kad viņš to atlaida, nokaunējies par savu mežonību, tā šķita citāda, klusa, apcerīga. Tik neparasti maigi kā nekad agrāk tā pieskārās viņa vaigam.

— Vai tu tiešām mani ienīsti?

— Nē, — viņš izmisis čukstus atsaucās. — Ak Dievs, nē. Man gauži žēl, ka esmu nodarījis tev pāri.

Piespiedusi seju viņam pie pleca, tā čukstēja. — Tu nenodarīji man pāri.

Šajā brīdī viņš gandrīz gandrīz pateica: «Teitīn, es tevi mīlu», tomēr īstenībā tikai nevarīgi nošļupstēja: — Man nav nekā tev ko piedāvāt.

— Vai tu tiešām vēlētos man kaut ko piedāvāt?

— Jā.

Raudzīdamies meitenes gludajā, nekosmetizētajā sejā — tīrā, dzidrā, viegliem, sīkiem vasarraibumiņiem nosētā, viņš ar šausmām pamanīja, cik viņa bērnišķīgi jauniņa.

Negaidot viņa rupji noteica: — Neizliksimies, ka tas ir kaut kas vairāk nekā parasta drātēšanās. — It kā būtu nolēmusi tīšām viņu sasāpināt, saplosīt maigumu, kas uz mirkli viņu starpā bija radies. — Kas gan cits dzīvē vispār vēl var būt kā vien tas?

N

Piepeši viņa sāka raudāt — rūgti, nevaldigi, visam augumam drebot, skaļi šņukstot kā milzīgu bēdu pārņemts bērns. — Viss bezcerīgi, viss! —'Viņa iespieda dūres acīs. —Tu mani ienīsti. Gluži tāpat jā visi.

Nesaprazdams, ko iesākt, viņš to apskāva. Pievilcis to cieši sev klāt, viņš juta tās siltumu, glāsmainumu, viņas ādas brīnišķīgo, tīro smaržu. Pagaisa iņežonības pēdējās paliekas. Viņš juta vienīgi vēlēšanos to pasargāt savā maigumā.

Teitīna pieķērās viņam cieši jo cieši, it kā vēlēdamās pazust un izkust viņa ķermenī. — Ričard, es tikai gribu būt pie tevis. — Balss bija tik tikko sadzirdama. — Es tev visu sameloju par tiem vīriešiem, par tādām izjūtām. Ričard, vai tad tu neredzi? Nekas tāds nekad nav noticis.

— Man nav nekā...

— To tu reiz jau sacīji. — Viņa atmeta galvu, un Ričards noraudzījās viņas slaidajā, baltajā kaklā. — Mīļais, man visa kā ir diezgan mums abiem.

Viņam krūtīs kaut kas iedunējās, satraukums, kas auga augumā, kad viņš sāka apjēgt izteikto vārdu nozīmi.

Nu jau sniga pa īstam, asas, ledainas sniega plēksnes sitās viņam sejā, bira pār zirgu kā rīsi, ar kuriem kāzās apbārsta jaunlaulātos. Jaunais medībzinis nesaprata, ko darīt. Viņš, tāpat kā suņi, meklēja pareizo taku, pa kuru doties tālāk. Teitīna bija sacījusi, ka vakarā, pēc medību azaida pie Dinvi-dijiem, ar viņu satiksies. Līdz tam laikam viņam jāizlemj.

Kad suņi padeva balsi, viņš gandrīz vai vēlējās, kaut tie nebūtu uzgājuši pēdas. Viņš nespēja pilnīgi noraidīt Vecā medībziņa brīdinājumu. Uzaudzis māņticības pilnā gaisotnē, viņš jau bērnībā bija saklausījies visas teiksmas, ko stāstīja kalnieši pie pavardiem tumšos vakaros, kad skurstenī gaudoja vējš. Viņš lūkoja sev iestāstīt, ka viņa paša paaudze vairs netic ne burvestībām, ne vecu sievu lāstiem. Un kas par to, ja lapsai melna aste? Daudzām, jo sevišķi pelēkajām, ir astes, kas izskatās gandrīz melnas, un tādā gaismā kā pašreiz vispār nevarēja krāsu skaidri noteikt. Vecais bija tik daudz reižu kritis uz galvas, ka droši vien kļuvis prātiņā jocīgs. Un acis arī tam pēdējā laikā vairs īsti gaiši nerādīja. Un tomēr, aizjājot saskubināt suņus, viņam bija baisi ap sirdi.

Šellija bija redzējusi Vecā medībziņa acu izteiksmi. Un dīvainā izjūta, kas viņā bija pamodusies Belliourā, modās no jauna. Tos, kas bija palikuši medībās līdz galam, pēdējais risinājums piesaistīja tik cieši, ka nekādi laika apstākļi nespēja viņus nobiedēt.

Saltums koda viņai kaulā. Asais sniegs dzeldināja vaigus. Viņi bija izjājuši no medību teritorijas, un drīz pavisam satumsīs.

— Vai tas viss nav brīnišķīgi? —jautāja Džūdija Šligme-na, piejājusi Šellijai blakus, un meitenes sejā kvēloja tāda aizrautība, ka Šellija neviļus atcerējās to dienu, kad ar Vientiesi pirmoreiz izjāja īstajās lielajās medībās.

Ričards Doils un Zegerens pārlēca pār augsto mūri. Mūžam Modrais, kas bija izpratis savu uzdevumu, cēli pārlēca pār šķērsli un ātri lēcienā apsvēra, kā izvairīties, lai pie zemes nenonāktu grāvī.

— Ak tu brīnišķīgais! — Šellija čukstus izdvesa. Kaut arī bija jāts tik daudz un ilgi, zirgs tomēr nešķita piekusis. Laižot pāri grambainajam laukam, tā solis bija slaids un viegls, un tas neelsa ne tik, cik vajadzētu, lai nopūstu sērkociņu.

Atskatījusies viņa ieraudzīja, ka lords Vilovbijs-Valovbijs iekūlies grāvī. Polopīts un Ogijs par mata tiesu neuztriecās viņam virsū, un Džūdijas ķēve, kas bija pagalam piekususi, vispār atteicās lēkt.

Redzot, ka lordam palīgu gana, Šellija mierīgi jāja tālāk. Suņi nu jau rēja kaukdami. Sniega piemiglotajā nokrēslī, pa kuru tie virzījās uz priekšu, suņu balsis skanēja ērmoti rēgaini, nemaz kā no šīspasaules.

Izmanikīrētie medību lauki ar labi nomērītajiem šķēršļu žogiem palikuši aiz muguras. Viņi atradās Brīvajā zonā, un apkārtne kļuva ar katru brīdi pirmatnējāka.

Kalnu apvidus bija klinšains, nekopts un neapstrādāts ar rūsganbrūniem laukiem un laika zoba sagrauztiem līkumainiem žogiem, tikpat veciem kā kolonisti, kas savulaik tur bija apmetušies uz dzīvi. Sākotnēji teritorija piederēja Melli-kiem — pirmajiem pionieriem, kas šeit sabūvēja savas būdas. Līdz pat trīsdesmitajiem gadiem tas bija plašs feodāls īpašums, ko pārvaldīja Melnā Zirga — Harija Mellika, Šelbērna kaujinieka — pēcteči. Brīvās zonas iedzīvotāji bija visai primitīvi, mežonīgi savrupnieki. Prohibīcijas periodā tur darbojās ļoti daudz degvīna dedzinātāju, un ikviens likuma kalps, kas uzdrošinājās ierasties, dienesta uzdevumu pildot, riskēja ar dzīvību, jo varēja bez vārda runas tikt nošauts. Otrā pasaules kara laikā Brīvā zona palika gandrīz bez iedzīvotājiem. Vīrieši tika iesaukti karadienestā, sievietes aizklīda uz pilsētām. Mazās fermas iznīka un saira, un iekoptā zeme pamazām no jauna atguva pirmatnējo stāvokli.

Likās, ka Zegerens zina, kurp jāj, un tad Šellija atcerējās dzirdējusi, ka viņš sācis šeit uzpirkt lielākus zemesgabalus, lai paplašinātu sev medību rajonu, un nopircis un atjaunojis arī kādu vecu lauku māju.

Viņi šķērsoja akmeņainas ganības. Zegerens un Jaunais medībzinis aizauļoja, Teitīna līdz ar viņiem. Melnā Burve turējās braši, bet Jaunā medībziņa zirgs izskatījās piekusis.

Zirgi sāka iet lēnāk. Pa labi rēgojās pamestu māju grausts. Dziestošajā gaismā varēja saredzēt sarūsējušu dzeloņstiepļu žogu, taču nekur ne vārtu, ne pārtraukuma žogā.

Ja tagad vajadzētu jāt apakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atjājuši, viņi svešajā kalnu apvidū noteikti pazaudētu suņus tā, ka vēlāk dienām vajadzētu tos meklēt.

Veci dēļu vārti veda uz nākamo lauku māju. Ja tos izceltu un atslietu pret stiepļu žogu, būtu iespējams žogu pārlēkt. Šellija piesauca pārējos tuvāk un aši paskaidroja, ko izdomājusi.

. īsu brīdi mednieki šaubīdamies noraudzījās uz vārtiem. Zirgi acīmredzot jutās apmierināti ar īso atpūtu un stāvēja, galvas nokāruši, smagi cilājoties sāniem. Sniga aizvien spēcīgāk, un gaisma dzisa. Suņu rejas priekšā skanēja aizvien tālāk, ar katru sekundi pieauga risks tos pazaudēt.

— Es reiz redzēju, kā mans tēvs lēca pār šādiem vārtiem. Viņš bija iekūlies stiepļu žoga aplenkumā, un arī toreiz suņi bija lapsai uz pēdām.

Matu mezgls viņai bija pajucis. Acis spīdēja satraukumā, seja vējā piesārtusi. Viņu bija pārņēmusi īsta pakaļdzīšanās aizrautība. Piedevām viņa juta nepārvaramu nepieciešamību kaut ko apliecināt ne tikai Zegerenam, bet arī sev pašai. Viņa redzēja, kā Zegerens dziļi ievelk elpu, uz viņu raudzīdamies, un pēkšņi viņa sāka smieties aiz tīrā prieka par trako piedzīvojumu, par pārdrošo izaicinājumu.

Zegerenam smaidā pazibēja balti zobi. — Jums senčos noteikti bijis arī kāds kārtslēcējs. —Tad viņš uzrunāja Jauno medībzini. — Es pieturēšu jūsu zirgu, kamēr jūs pārvietosiet vārtus pret stieplēm.

— Šellij... pagaidiet!

Saucienu viņa dzirdēja gan, tomēr nu viņu vairs nekas nespēja apturēt. Mūžam Modrais traucās pa zemi, kas strauji sasala. Viņa atcerējās kādreiz tēva teiktus vārdus: «Jo straujāk tu pa slidenu sasalumu jāsi, jo tas būs drošāk.»

No tās vietas zemesceļā, kur viņi bija apstājušies, vārti likās aptuveni piecas pēdas augsti. Dienas gaismā visi būtu padomājuši, izņemot varbūt vienīgi vispārgalvīgākos jātniekus. Tumsā uz slidena ceļa šķērslis bija baigs. Ja viņu nogurušie zirgi aizķersies aiz augšējiem dēļiem, tie var krist un sapīties žoga stieplēs.

Kaut kādā tālā pagātnē bija dzīvojis Pilots, kas savulaik noskrēja visātrākos zirgus. Visi viņa pēcnācēji bija slaveni ar ātrumu un drosmi. Arī Mūžam Modrajā ritēja Pilota asinis, tam piemita pārmantotās spējas auļot un lēkt pār šķēršļiem līdz pēdējam sirdspukstam.

Jaunais zirgs pilnīgi uzticējās Šellijai, un, kad tas šai brīdī viņas kaislo vēlēšanos sadzirda balsī, juta pavadā un ceļos, kas spiedās tam pie sāniem, tas nekavējās ne acumirkli. Kad zirgs žoga otrā pusē tika pie zemes, tas bija pat pratis izvairīties no liela akmens, ko Šellija nebija redzējusi. Sirds Šellijai plūda pāri aiz prieka un lepnuma.

Tagad viņa zināja, ka viņai pieder zirgs, kas iegūs Šelbēr-nas kausu.

Palaidusi vaļīgi slapjo pavadu, viņa paliecās uz priekšu un piespieda vaigu pie samirkušajām krēpēm.

Melnā Burve būtu vilcinājusies, ja Zegerens nebūtu to dzinis uz žogu ar tādu pašu spēku un neatlaidību, ar kādu reiz pats bija dzinies pēc bagātības un slavas. Ķēvei nebija citas izejas, kā lēkt, un, kaut arī tā ar pakaļkājām aizķēra dēli, tomēr pie zemes nonāca sveika un vesela.

Jaunajam medībzinim vis tā neveicās. Dzenājot rokā suņus un cerot tikt uz pēdām lapsai, viņa jaunajam zirgam bija vajadzējis nomērot divtik garu ceļu kā pārējiem. Tagad, lai gan tas drosmīgi pūlējās, tomēr ietriecās ar krūtīm vārtos.

Vecie satrunējušie vārti sabruka, nogurušajam zirgam priekškājas sapinās žoga stieplēs, un tas iekrita dēļu un stiepļu mudžeklī.

Ričards aizlidoja lielā līkumā pa gaisu. Zirgs palika guļam, kur kritis, ar pārlauztu sprandu.

— Ričard! — Teitīna iekliedzās, nolēca no zirga un palaida to brīvē. Klupdama krizdama viņa pa sagāzušos dēļu kaudzi skrēja pie Ričarda. — Ričard! — viņa no jauna iekliedzās. — Ai, Ričard!

Jaunais medībzinis pierausās kājās. — Man vajadzēja viņu apturēt! — viņš aizlūzušā balsī ierunājās. — Nedrīkstēju ļaut viņam lēkt.

Teitīna satvēra viņa delmu aiz dubļiem notrieptās piedurknes. — Vai tu esi vesels, neesi sasities? Ričard ...

Viņš palūkojās tās sniega saslapinātajā sejā. — Man nekas nekait. Jāj vien tālāk.

— Nē, — Teitīna stingri noteica. — Iesim abi kopā.

— Paņemiet Modro, — Šellija piedāvāja, zinādama, ka pienākas piedāvāt savu zirgu, bet klusībā karsti vēlējās, kaut Jaunais medībzinis to nepieņemtu.

— Tas nebūs nepieciešams, — Zegerens aši iejaucās sarunā. — Jūs taču esat no šejienes, vai ne? Sameklējiet kādu māju ar telefonu un piezvaniet uz staļļiem. Noņemiet savam zirgam apaušus, pirms to iecels furgonā. Apaušus pievāciet. Un tagad atdodiet man medībragu.

Jaunā medībziņa skatiens nelaidās vaļā no Teitīnas sejas. Lēnām kustībām, it kā darītu to miegā, viņš noņēma zirgam no galvas apaušus un pasniedza medību pārzinim ragu.

— Ko jūs, vellos, sadarijuš ar maniem vārtiem?

Neviens nebija pamanījis vīrieti, kas, iznācis no pussagruvušā šķūņa, stāvēja, atspiedies uz mēslu dakšām. Nu viņš iznira no šķūņa ēnas un brida šurp, kāpdams pār sakritušajiem vārtiem. Tas bija neliela auguma, dungriņos ģērbies pajauns vīrietis ar žokejnīcu galvā un ņirdzīgu smīna viepli ģīmī. Stingri sagrābis rokā dakšas, viņš cieši paskatījās uz Zegerenu. — Šitenā ir Mellika zeme, ko jūs vēl neesat sagrābis, mistēr Zēgerēn, sēr. Ko jūs iedomājāties, izlauzdams manus vārtus, lai mani lopi aizklīst nezin kur?

— Tā bija mana vaina, Tom, — viņam atsaucās Jaunais medībzinis. — Tos vārtus un žogu es izmaitāju. Es nezināju, ka tu šeit turi kādus lopus. Man izskatījās, ka te viss pamests.

— Kā nu ne, kā lai tu būtu ko tādu zinājis, esi jau pagalam nodarbināts. — Mellika skatiens pārslīdēja pār Tei-tīnu, kas vēl joprojām turējās pie Ričarda rokas. — Nav ko teikt — tu jau gan, Ričiņ, dēliņ, zini, kā tās lietas darāmas, — viņš ņirdzīgi turpināja, balsij kļūstot spalgākai. — Mēs esam rada, Ričiņ, puisīt, kā tas nāca, ka tu mierīgi noskaties, kā šitenais tēvainis atņem mums mūsu zemi? Tik vien Mellikiem vairs ir palicis kā pāris zemes ielāpiņu, un tad vēl atnāk un salauž vārtus.

— Zemi es nopirku no bankas, ne no viena cita, — Zegerens iejaucās, vienlaikus valdīdams Melno Burvi, kas mīņājās, gribēdama auļot suņiem pa pēdām. — Labāk palīdziet

' Ričardam sameklēt telefonu.

—t Neko es viņam nelīdzēšu, neko Ričiņš nesameklēs. — Melliks paspēra soli uz Melnās Burves pusi. — Ričiņš pats

tiks galā ar visu. Bet nu mistēr Zēgerēn, sēr, — viņš draudīgi pacēla un pavēzēja dakšas, — nekur jūs nekustēsiet, līdz nebūsiet man samaksājis par tiem vārtiem.

— Rītrītā kāds atbrauks un salabos jūsu žogu un vārtus, — Zegerens apsolīja. — Un, ja būs radies kāds zaudējums ar lopiem, Mednieku biedrība parūpēsies, lai tas tiek atlīdzināts. — Viņš pacēla jājampātagu. — Un tagad pazūdiet, Mellik, kamēr neesmu jums pāršķēlis pakausi!

Mellika acis zvēroja niknumā. — Jums nav tiesības ar mani tā runāt! Jūs stāvat uz manas zemes. Uz Melliku zemes. Bij laiks, kad šitente visapkārt zeme piederēja Melli-kiem... — Viņš aprāvās, šausmās iebrēkdamies, kad Melnā Burve, saodusi viņa smaku, saslējās pakaļkājās un grasījās mesties viņam virsū. Nometis dakšas, Melliks pagriezās un deva kājām ziņu. Ticis drošībā šķūņa durvīs, viņš, dūri pacēlis, nobauroja aizjājošajiem medniekiem pakaļ veselu birumu negantu lāstu un lamu.

Teitīna un Ričards, šķiet, neko nebija ne dzirdējuši, ne redzējuši. Roku rokā viņi stāvēja, noliekušies pār beigto zirgu, kas lēnām apsniga kā ar baltu līķautu.

Šellija un Zegerens bija palikuši vieni paši ar suņiem.

Bailes Šellijai bija pārgājušas. Varenais lēciens bija atdevis atpakaļ drosmi, bez kuras viņa negribēja dzīvot. Šīs bija izdzīvošanas medības. Atdzīvojušās seno laiku medības, kad vēl nebija nogludināto lauku un īpaši izbūvētu šķēršļu žogu.

Jājiens nebija nekāds drošais. Viņa saprata vienīgi tik daudz, ka ceļš tos ievedis dziļi Brīvajā zonā. Cauri biezajai sniega segai apkārtne tumsā šķita kā apburta, noskaņa bija kā sapnī, kad viss ir pārdabisks, nekas nav īsts.

Starpgadījums ar Melliku bija viņu satriecis. Tomēr pašreiz viņa nespēja par to padomāt. Visa uzmanība pievērsās jaunajam medību pārzinim un lai to nepazaudētu biezā meža līkumainajās takās. Vajadzēja izmantot visas Mūžam Modrā dotības, lai to droši izvadītu. Viņa apbrīnoja Zegerena mierīgo pašpaļāvību, ar kādu viņš vadīja Melno Burvi pa sniega aizputināto mežu.

Kad spokainais jājiens turpinājās, kad suņu rējieni tumsā nemitējās, viņi saprata, ka tā nav parasta lapsa, joņojot tieši uz priekšu aizvien dziļāk kalnainē. Drīzāk kaut kāds ērmots, pārdabisks medījums, tikpat murgains kā neparastā sniega vētra novembrī.

Saprāts Šellijai atgādināja, ka Mūžam Modrais sāk aizvien stiprāk sagurt un nevajadzētu tīši izaicināt likteni. Bet asinis bija iekvēlojušās. Suņu rejas vilināja sekot, rīkoties pretēji saprāta balsij. Lecot pār tumsā melnējošiem žogiem un apsūnojušiem mūriem, laužoties tālāk pa brikšņiem, viņā modās sajūta, ka viņa seko kādai liktenīgai nolemtībai.

Un tad pēkšņi viņi turpat priekšā ieraudzīja suņus. Vakara tumsā tie izskatījās pilnīgi spokaini, lielāki nekā īstenībā, baltumā saplūstot kopā ar sniega virpuļiem. Suņiem aiz muguras biedīgi melni iezīmējās kalni.

— Pazaudējuši, — Zegerens ierunājās.

— Man par to prieks, — Šellija atteica. — Tā bija drosmīga lapsa.

Viņa atlaida pavadu pavisam vaļīgi. Sirmim galva nošļuka, tas stāvēja, elsaini ieraudams elpu, sāni smagi cilājās. Viņus ietvēra vakara tumsa un sniega vērpetes, un pēkšņi kļuva ļoti salti.

— Reiz tas viss piederēs man, — Zegerens sacīja. — Un mani sauks par Brīvās Zonas kungu. Pēc desmit gadiem Ieleja būs Vašingtonas piepilsēta. Zeme, pār kuru mēs Šovakar jājām, būs milzu bagātības vērta.

— Nebūs vis. Vismaz mūsu dzīves laikā ne.

— Jūs dzīvojat muļķu paradīzē. Diezin kur visi pārējie suņi.

Viņa vārdi ķēra Šelliju tikpat sāpīgi kā vakara tumsa un aukstums un atgrieza viņu atpakaļ īstenībā.

— Man jātiek uz mājām.

— Vecā māja, ko nopirku, atrodas netālu no šejienes. Tur mēs atpūtināsim zirgus un paēdīsim pusdienas.

Šellijai bija tik pilnīgi zudusi pretošanās spēja, it kā viņa būtu viena no vēja nestajām sniegpārslām bez savas gribas un esības atskārtas. Citas iespējas nav, viņa nodomāja, kad viņi izjāja uz sasalušā braucamā ceļa, jāseko, kurp viņš vedīs. Tādā sniegputenī kulties mājup pārgurušā zirga mugurā nebija iespējams. Nebija tuvumā arī iespējas piezvanīt kaut kurp, lai izsauktu kravas mašīnu.

Apkakles sacēluši, jātnieki vieglā riksī devās uz priekšu pa ceļu. Melnā Burve, iztrakojusies garajā dienā, vairs neglauda ausis, paskatīdamās uz kumeļu. Abi zirgi bija it kā noslēguši derību un izturējās tā, it kā vienmēr būtu kopā vienā stallī dzīvojuši. Zirgiem ap kājām pinās piekusušie suņi, dažs jau piekliboja, ja bija iebridis ledainā, pusaizsalušā ūdens paltī uz ceļa.

Vējš sāka sniegu virpināt ar katru brīdi nežēlīgāk. Šellija juta, ka sāp mugura un kāju lieli, bet seja un rokas stingst no aukstuma.

Iejājot vecās lauku mājas pagalmā, viņu pārņēma gandrīz vai svētlaimīga sajūta, it kā pēc grūta ceļa atgriežoties mājās.

Šķūnī, kas bija arī stallis, likās, it kā tikai vakar šeit viss būtu iekārtots un sagatavots viņu atnākšanai. Steliņģos svaigu salmu pakaiši, spaiņos ūdens. Aizvēruši aiz sevis durvis, viņi noņēma zirgiem seglus un berza slapjos, piekusušos zirgus, līdz tie bija sausi, tad sameklēja segas, ko pārklāt, un ieveda abus steliņģos. Zegerens atnesa no apcirkņa auzas un sabēra tās silēs. Pacēlis siena ķīpu kā spalviņu, viņš salika zirgiem arī sienu. Saskaitījuši suņus, viņi konstatēja, ka trūkst tikai divu.

— Pašreiz mēs tiem līdzēt nespējam, — Zegerens sacīja. — Jādomā, ka ceļu uz mājām tie atradīs.

Pārliecinājušies, ka viss sakārtots, arī suņi novietoti atsevišķā nodalījumā un ir drošībā, viņi pavēra durvis un izgāja atpakaļ ārā nu jau stindzinošajā aukstumā. Zegerens stingri aizvēra šķūņa durvis, un viņi skriešus metās pāri pagalmam uz mājas ieeju.

Nepagāja ne mirklis, līdz viņš atslēdza durvis, un vakars ar sniegu un skarbo vēju palika ārpusē.

Nelielā māja bija iekārtota ļoti mājīgi ar zināmu vienkāršu greznību — krāsainiem logu aizkariem un pieskaņotiem kokvilnas mēbeļu pārvalkiem, litogrāfijas ar medību ainām rotāja sienas. Ērts, plats dīvāns un klubkrēsli stāvēja iepretī kamīnam, kur bija nesenā kurinājuma paliekas. Istabā bija patvērusies arī kafijas smarža.

— Teitīna Šad tad atbrauc šurp, kad vēlas būt viena, — Zegerens paskaidroja. — Ik nedēļu es atsūtu šurp cilvēkus, kas visu sakopj, parūpējas, lai māja un stallis būtu kārtībā. Baložu un paipalu medību sezonā es uz šejieni atvedu draugus pamedīt.

— Māja ir burvīga.

— Iekārtotāja bija Samanta Sjū. Atdodiet nu man žaketi un cepuri. Jūsu mati... — viņš noskatījās, kā Šellija atglauž pairušos matus no sejas, — .. .pavisam samirkuši.

— Nekas. Gan jau izžūs.

Šellija juta viņa elpu pret savu vaigu, kad viņš tai palīdzēja novilkt žaketi. Atkal viņa juta uzplūstam siltumu, vēsā atturība kusa kā sniegs un ledus matos.

— Tūliņ iekuršu kamīnu. Un tad sarūpēšu jums kaut ko dzeramu.

Visu, ko dara, viņš dara labi, Šellija nodomāja, vērodama, ka viņš iekur uguni kamīnā tā, ka uguns sāka sprakšķēt un izplatīt siltumu, tikko viņš bija pielaidis iekuriem sērkociņu. Kamēr viņš aizgāja sarūpēt dzērienus, Šellija notupās pie kamīna un sildīja nosalušās rokas.

— Tagad es zinu, kāpēc cilvēki meklē un iekārto sev īpašus patvērumus vai pat slēptuves, — viņa sacīja, kad Zegerens atgriezās ar paplāti, uz kuras nesa pudeles un glāzes.

— Ak zināt — nu, un kāpēc?

— Kamēr jūs zināt, ka ir kāda vieta, kur varēsiet patverties, jūs varat darīt visu, kas jums šķiet darāms, jo vienmēr paliks brīvs ceļš uz turieni.

— Paskat, man nekad nebija ienācis prātā uz to paraudzīties no šāda viedokļa. — Viņš nolika paplāti uz kafijas galdiņa pretī kamīnam. — Ko dzersiet — viskiju vai burbonu?

— Vai jums šerija nav?

— Jūs nedzerat?

Viņa papurināja galvu.

— Vai baidāties?

Šellija uzmeta viņam izaicinošu skatienu. — Nesāksim atkal no jauna to iztirzāt.

Ne vārda nebilzdams, viņš stāvēja un raudzījās uz Šelliju. Kamīna liesmu atspulgā viņa acis šķita tādā pašā krāsā kā burbona pudele. Tad viņš ierunājās: — Nu, tad svinēsim citādi — mums būs krabju zupa un šampanietis. — Apsēdusies uz dīvāna maliņas, viņa paņēma pasniegto glāzi. Kamēr kamīns sildīja no ārpuses, vīns ielija ar tīkamu siltumu visā augumā. Viņa sāka atkust. Sasilstot aizvien spēcīgāka kļuva vēlēšanās novilkt sabristos zābakus, atbrīvoties no piemirkušajām jājambiksēm un miklā krekla, un kaklauta.

Gluži stīva viņa ar pūlēm saslējās staltāk. — Man jāsazvana Virdžīniasitijs, lai atbrauc man pakaļ.

— Šinī ellišķīgajā laikā? — Zegerens no jauna piepildīja viņas glāzi. — Viņš nemaz nevarēs te piebraukt. Nu jau ceļš būs pārvērties par muklāju.

— Man tomēr jāpamēģina. — Viņa piecēlās. Miklie zābaki šķita kā pieauguši pie kājas. — Kur šeit ir telefons?

Viņš nodzēra lielu malku no savas glāzes. Viņa profils Šellijai pēkšņi atgādināja kādu Rembranta gleznu, nespodrās gaismas atmaidzinātu.

— Telefonu esmu izslēdzis, — viņš lēnām sacīja, raudzīdamies uz to pāri savas glāzes malai. — Patvēruma jēgā ietilpst arī iespēja aizbēgt no tādām lietām kā telefons.

Kādus mirkļus vienīgā skaņa bija brāzmainais vējš aiz loga.

— Saprotu, — Viņa gāja uz skapja pusi. — Tad neatliks nekas cits, kā sēsties seglos.

Viņš apsviedās apkārt ar to pašu zvēra kustībai līdzīgo pagriezienu, kas bija viņu paglābis no Feksa dūres belziena. — Jūs taču neesat nopietni nolēmusi tagad jāt uz mājām?

Vējš uzbrāzmoja skaļāk. Šellija piegāja pie ārdurvīm un tās pavēra. Arā viņa nevarēja saskatīt nekā cita kā vienīgi baltu smalka sniega miglu.

Zegerens pasniedzās viņai pār plecu un aizcirta durvis.

Senāk viņa bija dzīvojusi, nelikdamās zinis gar laiku, ļaudama visam iet savu gaitu, steidzams un neatliekams tad bija vienīgi tas, kas saistījās ar lapsu medībām. Tagad viņai bez mitas bija kaut kas jāizlemj. Šopēcpusdien viņa, šķiet, bija nokļuvusi it kā citā, svešā zemē. Nebija nekādas iepriekšējas pieredzes, kam sekot, nekad nekas līdzīgs nebija piedzīvots. Viņa allaž bija lepojusies ar to, ka viņai ir pašai sava galva uz pleciem. Taču tagad likās, ka daži principi viņas dzīvē mainījušies, daži sargposteņi kļuvuši nedroši. Dažbrīd šajā dienā izšķiršanās, izlemšana bija palikusi neziņā. Un nupat atkal viņa izmisīgi pūlējās orientēties svešā teritorijā, kur nebija neviena ceļa rādītāja. Un, kad Zegerena rokas satvēra un turēja viņas plecus ciešāk, viņai likās, ka satrūkst pēdējās enkurķēdes, kas viņu saista ar īstenību, un viņa teju teju aizpeldēs pa nepazīstamu straumi.

Pamodās ziņkāre un līdz ar to arī zināma pārgalvība. Apmēram tā viņa bija jutusies, kas iegrieza Mūžam Modro pret vārtiem, pār kuriem būs jālec.

It kā nolasījis viņas domas, Zegerens sacīja: — Ir divēja veida cilvēki: tātad tie, kas izšķiras ieiet pa vārtiem, un tie, kas lec tiem pāri. Tie, kas iet drošo ceļu, vai, — viņš ar rādītājpirkstu pieskārās tās vaigam, —tie, kas nebaidās riska. — Viņš lēnām aiz pleciem pagrieza to apkārt. — Nebūs nekāda vaina, ja jūs noausiet zābakus un pavadīsiet te vēl kādu brīdi. Augšstāvā jūs skapī un atvilktnēs atradīsiet visu, kas nepieciešams.

Abas augšstāva guļamistabas bija priekšzīmīgā kārtībā. Viena bija domāta vīriešiem, otra sievietēm. Nezinādama viņa iegāja vispirms vīriešu istabā, jo atvilktnes bija pilnas ar dažādu krāsu elegantiem virskrekliem, kas iezīmēti ar mazu sarkanu «Z» monogrammu uz kabatiņas.

Sieviešu guļamistabā nepārprotami bija jūtama Samantas Sjū roka. Nebija aizmirsts pat mazākais sīkums. Uz kamīna zimzes bija dažādi porcelāna nieciņi, skapī starp drēbēm karājās smaržu maisiņi.

Skapī viņa atrada tvīda kostīmu, kas noteikti piederēja Teitīnai, vairākus pārus garo bikšu un garu sarkanu vilnas rītakleitu. Vannasistabas plauktiņi bija nokrauti ar kosmētikas piederumiem.

Tīksminādamās karstajā, smaržīgajā vannā, Šellija nodomāja, ka tādai laiskai, greznai dzīvei netrūkst jaukuma. Brīdi viņa lielajā, augstajā spogulī pavēroja savu garo, slaido augumu. Tikai tagad viņa noraisīja aizsargsaites ap ceļiem. Tās sargāja kājas, lai, ilgstoši jājot, nenoberztos.

Paskatījusies viņa kautri novērsās no spoguļa. Tomēr zināma erotiska noskaņa palika un pieauga spēkā, gluži kā tas vējš, kas ārā plosījās ap vecās mājas pamatiem.

Pie tualetes galdiņa viņa sasprauda vēl miklos matus franču mezglā. Uz galdiņa, nevērīgi nomesti, gulēja gari zelta auskari. Viņa tos ievēra ausīs, tad uzvilka mūka tērpam līdzīgo sarkano rītakleitu, ieslidināja kājas augstpapēžu rītāku rpītēs, ko ieraudzīja pie gultas, un devās lejup.

Zegerens patlaban bija noliecies pie kamīna un sabikstīja malku. Izdzirdis Šelliju nākam, viņš izslējās.

— Jums vienmēr vajadzētu valkāt sarkanas drānas. Tie auskari, un tik laimīga seja... — Viņš pastiepa roku pēc šampanieša pudeles un piepildīja glāzi. — Ņemiet. — Šellijas pirksti, saņemot glāzes kātiņu, saskārās ar viņējiem.

— Par mums, — viņš sacīja, paceldams arī savu glāzi.

Kaut kad, sagatavodams solīto zupu un arī salātus, viņš

bija paguvis nomazgāties dušā un pārģērbties, un uzklāt galdu. Nu viņš bija elegants namatēvs pelēkās vilnas flaneļa biksēs, Bondstrīta sporta jakā, sarkanu kaklautu apsējies.

Ātri un veicīgi viņš piebīdīja kāršu galdiņu pie kamīna, arī dīvānu pievilka tuvāk. Šellija pieteicās palīdzēt, taču viņš palīdzību nepieņēma. Kad viņi bija paēduši, Zegerens atstūma galdiņu nost un ieslēdza atskaņotāju.

Viņš apsēdās Šellijai blakus uz dīvāna, un klusēdami viņi klausījās Bēthovena devīto simfoniju vēja brāzmu pavadībā.

Šellija baidījās ierunāties, lai nesaplosītu burvību. Garā diena ar ilgajiem jājieniem, medību aizrautību, skarbo sniegaino vakaru un suņu rejām tagad kā piepildījumu dāvināja šo atgriešanos siltumā, mājīgumā līdz ar atmiņām, kādās viņa nekad nespēja dalīties ar Maiku. Šis bija neizsakāmi brīnišķīgs brīdis, pirms atkal vajadzēs atgriezties ikdienā, ēst, dzert, uzņemties atbildību.

Pašreiz, ļaudama liesmām sildīt vaigus un maziem malciņiem iebaudīdama vīnu, viņa padzina visas domas, kas nesaistījās ar šo brīdi un ar šo telpu, kaut arī zināja — ja ļausies letarģijai, kas viņu pārmāca aizvien vairāk, viņa aizies bojā tikpat droši kā jebkurš, kas ārā tiktu ieputināts sniegainajā vētrā.

Zegerens sēdēja, dziļi atlaidies mīkstajā dīvānā, kluss un atslābinājies, tomēr Šellijai likās, ka tā ir prelūdija nevaldāmajam dzīvīgumam, kas ir viņa īstā daba.

— Vai vēlaties vēl vīnu?

— Labāk ne. Bīstos, ka uznāks miegs. Zupa gan bija brīnišķīga.

— To lidmašīnā atveda no Čarlstonas, kur tā vārīta. — Pastiepis roku, viņš saņēma plaukstā Šellijas matu mezglu. Kad mati atira no pinuma un noslīdēja gar seju, viņš sacīja: — Tā ir labāk. Jūs izskatāties maigāka, jaunāka, — un, slidinot roku matos, viņš vēl piebilda: — ... un sasniedzamāka.

Vēja brāzmā piepeši ieskanējās garš medību suņa kauciens.

Šellija saspringa. — Tas ir viens no noklīdušajiem suņiem. Vajadzēs to ielaist stallī.

— Sasodīts. — Zegerens piecēlās un devās uz durvīm. — Arā tik nešķīsti auksts. Pagaidiet, es tūliņ atnākšu.

— Es gribu paskatīties, ko dara mans zirgs.

— Labi. — Viņš pavēra skapi. — Te ir Teitīnas mētelis, zābaki arī.

Spelgais aukstums ārā ķēra viņu kā belziens. Vējš apcirta sarkano tērpu Šellijai ap kājām. Zegerens satvēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi. Pie šķūņa durvīm stāvēja suns un, purnu gaisā saslējis, žēli gaudoja. Iekšā atskanēja ņurdīga atbalss. Zegerens atvēra durvis.

Suns kā bezprātīgs metās iekšā, lai tiktu drīzāk pie pārējiem, un iztriecās Zegerenam pa kājstarpu. Zegerens paspēra suni tā, ka tas tenteriski un, skaļi iekaukdamies, iekrita pašā bara vidū.

— Stulbais lops, — Zegerens norūca, — kā tāds sievišķis — kā vien kas, tā činkst.

Atklīdušais suns sacēla kājās visus pārējos. Kad Zegerens iededza gaismu, suņi pacēla galvas un brīnīdamies skatījās uz ienācējiem. Sakustējās arī abi zirgi. Šellija pāršūdināja roku pār Mūžam Modrā kāju dzīslām. Viss bija normāli, nekādu pietūkumu. Pacēlusi segu, viņa izbraucīja zirga mugurā seglu vietu. Kad zirgs nemaz nesarāvās, viņa uzklāja segu atpakaļ un piespieda lūpas pie samtainā pelēksārtā purna.

— Ak tu mans mīļais, — viņa klusu nočukstēja.

— Nešķīstene! — Zegerens noteica, kad Burve atglauda ausis un kampa viņam plecā, tiklīdz viņš pastiepa roku, lai aptaustītu ķēves lēcienā saskrambātās krūtis. Viņš nesarāvās, palika mierīgi stāvam un zobgalīgi vīpsnāja. Viņus abus vērojot, Šellijai likās, ka starp dzīvnieku un cilvēku izveidojusies dīvaina, kaut kā baisi pārdabiska saikne.

Iekams Zegerens paguva brīdināt, Šellija atvēra steliņģa durtiņas un iegāja Melnās Burves tiesā. Soli pa solītim viņa piegāja tuvāk. Tikusi galvgalā, viņa viegli papūta siltu dvašu Burvei purnā. Ķēve sāka viņu pētīt, acīmredzot prātoja, kā izturēties. Tad ausis lēnām, it kā vilcinoties paslējās un paliecās uz priekšu. Beidzot zirgs pacēla galvu un izdvesa garu nopūtu. Elpa izplūstot skāra Šellijas vaigu.

— Nedariet vairs tā nekad, — Zegerens noteica, kad viņi bija izgājuši no steliņģa.

— Un kālab ne?

Viņš aizvēra un aizbultēja steliņģa durvis. — Tālab, ka tas nav droši.

— Kas tad meklē kādu drošību? — Šellija izjuta to pašu bezbēdību, kādā pavasarī bija pārlēkusi pār Belliouras vārtiem.

Tik ātri, ka Šellija nepaguva atjēgties, viņš apvija tai apkārt spēcīgās rokas un pieglauda savu cieto vaigu viņas vaigam. Skūpstā nebija varmācības, toties tā dziļais maigums ķēra dziļāk, nekā to spētu kaisle.

Labs brīdis pagāja, līdz Šellija atvēra acis. Redzēja līniju, kur viņam pierē sāk augt mati, redzēja viņa acu ciešo, vērojošo skatienu, kas urbās viņai acīs. Pēkšņi viņa skaidri pamanīja peli pārskrienam pār šķūņa viduseju un pazūdam aiz apcirkņa. Uztvēra suņu, zirgu, samirkušās seglu ādas smārdu, laba, sausa siena smaržu, taču pāri visam Zegerena dārgā smaržūdens mulsinošo liego citronu dvesmu.

Viņa juta, ka brīnumaina sievišķības apziņa izplatās pa visiem nervu centriem, neaprakstāms, nekad neizjusts vājums, pilnīga sevis pazaudēšana, pirms rodas apjēga, ka no tā jāglābjas. Trīcēdama viņa pakāpās atpakaļ, uzgrūzdamās virsū vienam sunim. Atskanēja spalgs sāpju kauciens, un nu viss bars bija pilnā nomodā. Purnus uz augšu sacēluši, visi ņēmās gaudot, ka vai ausis plīsa pušu.

īsajā acumirklī, pirms Zegerena rokas viņu ieskāva, viņai parādījās Kema sejiņa un ausīs ieskanējās bērna balss, kas sauca māti. Viņa gribēja atrauties, bet kaut kas bija noticis ar viņas augumu, tas viņai vairs neklausīja. Instinkts teica, ka viņš zina visu, ko iespējams zināt par tuvību un mīlas mākslu, un instinkts nemaldījās. Bija tā, it kā viņš būtu uzaudzis tās ķermeņa zemē un to iepazinis, gluži tāpat, kā pazina zemi, pa kuru tie šodien bija jājuši — visu līdz pēdējam zināja no galvas. Viņa rokas slīdēja un rotaļājās tik žigli kā liesma kamīnā.

— Es gribu skatīties uz tevi, — viņš mulsi runāja, kad tā stiepa roku, lai nodzēstu gaismu.

Aizvērusi acis, viņa pēkšņi redzēja tos divus cilvēkus toreiz dīķmalā, redzēja, kā meitenes pirksti urbtin ieurbjas vīrieša mugurā. Zelta auskari nokrita uz grīdas, un tad vispār vairs nebija nekā cita kā vienīgi alkas, kas žilbināja kā sniegs saulē, piespiežot viņu pirmoreiz mūžā izstiept rokas pēc vīrieša.

— Lūdzu! Ak... lūdzu!

Šellija atvēra acis un redzēja, kā viņš to vēro bezpersoniskā ziņkārē, it kā turēdamies malā no viņu nupatējās tuvības. Tad viņš paliecās uz priekšu un atglauda tai matus no sejas, sacīdams:

— Vairums sieviešu būtu tos nogriezušas.

— Es neesmu vairums sieviešu.

— Nē. — Viņš noliecās un noskūpstīja to mutes kaktiņā. — Tu neesi vairums sieviešu.

Kaut kur tālu un augstu brāzmoja vējš, bet viņa elpa glāstīja tai ausi; kaut kur rēja lapsa. Atbildot atsaucās vientuļa suņa balss naktī.

Viņš aizmidzis gulēja tai līdzās, vienu roku pār galvu pārmetis. Arā vairs nesniga, un baltajā gaismā, kas iespīdēja pa guļamistabas logu, viņa tumšā seja joprojām bija saspringta, it kā pat atpūtas brīdī viņš izcīnītu kādu no savām cīņām, bez kurām laikam neprata dzīvot. Viņi bija uzkāpuši augšā guļamistabā. Tur viņš, izsmēķējis cigareti, pēkšņi, kā allaž mēdza darīt visu, cieši aizmiga. Šellija pilnīgā nomodā gulēja viņam līdzās, brīnīdamās par to, kas bija noticis, un juzdama neizprotamu satraukumu, vēlēšanos runāt par daudz ko tādu, par ko nekad nebija runājusi, vispār nebija iedomājusies, ka varētu par to runāt.

Viņa vēroja aizmigušo, ilgodamās to noglāstīt, tomēr neuzdrošinājās, instinktīvi bīdamās, jo nespēja paredzēt, kā viņš reaģētu. Viņš nemierīgi apsviedās uz sāniem. Vēlēšanās viņam pieskarties kļuva neizturama.

— Nē! — Viņš atvēzēja roku kā sitienam, strauji, nesavaldīgi, tā, ka Šellija spēji atrāvās vistālākajā gultas maliņā. Viņš pieslējās sēdus un kā apreibis lūkojās apkārt. —Es sasapņojos.

— Vai tas bija murgs?

— Jā. — Viņš pasniedzās pēc cigaretes. — Pastāvīgi viens un tas pats. Sapņoju, ka esmu sasaistīts un tieku kaut kur vests vilcienā. — Viņš pievilka Šelliju cieši sev klāt.

— Pastāsti.

— Tagad ne.

Tukšumā, kas sekoja kaislajai aizrautībai, spiedās panika. Alkas aprimušas, pamodās sirdsapziņa. Nekad agrāk neiepazinusi ekstāzi, viņa nepazina arī neprātīgās ilgas pēc tās. Tagad, sapratusi, ka viņš ir ilgu piepildītājs, tā zināja, ka bēgšus jābēg, lai nekļūtu no viņa atkarīga.

No rīta viņa atrada arī telefona aparātu. Tas bija iebāzts skapja apakšā un paslēpts zem drēbēm. Impulsīvi viņa pacēla klausuli. Izdzirdusi līniju dūcam, viņa pēkšņi jutās piekrāpta.

Deviņpadsmitā nodaļa

Jaunais medībzinis, braukdams suņu pārvadājamā furgonā, meklējot noklīdušos suņus, sastapa viņus spožajā novembra rītā jājam mājup. Vakarējais pāragrais sniegs jau kusa pilnā sparā. Viņš pastāstīja, ka abi ar Teitīnu kājām gājuši, līdz atraduši telefonu. Mašīna ar treileru atbraukusi no suņu mītnes, strādnieki savākuši beigto zirgu un aizveduši arī viņus. Viņš esot atļāvies samaksāt savam svainim kompensāciju par salauztajiem vārtiem. Viņš arī atvainojās par Mellika nepiedienīgo uzvedību. — Man sāpīgi to teikt, — viņš paskaidroja, — bet Toms Melliks ir nešķīsts kā Brīvās zonas kaparčūska.

Savācis suņus, viņš pieklājīgi piesita pirkstus pie cepures un brauca atpakaļ uz Belliouru.

— Mēs no medībmājas būtu varējuši piezvanīt, — Šellija sacīja. — Es atradu darbojošos telefonu.

— Tad kāds to ir atkal pievienojis, — Zegerens gluži mierīgi atteica. — Droši vien Teitīna. Viņa pēdējā laikā tur visai bieži iegriežas.

Šellija saprata, ka viņš nekādus tuvākus komentārus nesniegs, un pēkšņi vēlējās, kaut viņš tomēr to darītu. Nebija taču nekādas nozīmes tam, kas noticis agrāk.

Virdžīniasitijs Šelliju sagaidīja pie staļļa durvīm.

— Vai jūs sveika un vesela, mis Šellij? — viņš uztraukts un noraizējies jautāja. — Mēs bijām nobijušies.

Šellija paskaidroja, ka viņi iekļuvusi sniega vētrā un pārnakšņojuši pie draugiem medību teritorijas otrā malā.

— Turpat, kur kādreiz senāk tēva laikos, — viņa piebilda.

Vecais zirgkopis nomierinājās. Pārbaudījis Mūžam Modro, vai tas vesels un neskarts, viņš aizveda zirgu, lai to apkoptu.

Šelliju sagaidīt izdrāzās Kems ar suņiem. — Es raudāju un raudāju, un nevarēju rimties, — viņš sūdzējās. — Nebija neviena, kas paklausās manu vakarlūgšanu un mani kārtīgi apsedz. Kur tu biji?

— Mīļumiņ! — Noliekusies Šellija zēnu apskāva. — Kālab tu neesi skoliņā? Man taču ne prātā nenāca, ka netikšu mājās. Bet sniega dēļ nevarēju atgriezties. — Viņa pievērsās Suellenai. — Kā tu jūties, Suellen?

— Es jūtos traki nejēdzīgi, — Suellena atteica, nobraucīdama piebriedušo vēderu. — Piezvanīja misis Boldvina, gribēja zināt, kur jūs esat. Teica, ka medību brokastīs neesot jūs redzējusi. Misters Leitimers piezvanīja no pilsētas, būšot mājās pēcpusdienā. Misis Džeksone gribēja zināt, kad varēšot rakstīt par šito māju. Un tad es paklupu pār to suni, — viņa dusmīgi norādīja uz Lenšu. — Nāvīgi sasitu kāju.

— Jā, — Kems apstiprināja, — un viņa nāvīgi lādējās.

— Kem! — Šellija zēnu apsauca.

Suellena sapurināja galvu. Acīs tai uzdzirkstīja dusmas.

— Man tā vecā suņa dēļ būtu varējis uznākt spontānais. — Viņa nikni pablenza uz Šelliju. — Netrūkst vietu, kur maksā labāk un pret tevi neizturas kā pret vergu.

Šellija iekoda lūpā. Viņai jau bija prātā pateikt, lai skuķe savāc mantiņas un iet savu ceļu, bet tad pēkšņi iedomājās, ka Suellenas vietā viņa nevienu citu nesameklētu, pati būtu cieši piesaistīta pie mājas un nevarētu izjāt medībās vai satikties ar Zegerenu.

— Man gaužām žēl, Suellen. Esmu nogurusi un tāpēc erkšķīga. Lūdzu, paliec. Tu mums esi nepieciešama. Tagad pastāsti, kādas ir tavas prasības, pēc tam es braukšu uz veikalu.

Suellena nošņaukājās. — Tikai tas, ka es gribu, lai pret mani izturas kā pret cilvēku, — viņa noteica un aizgāja atpakaļ uz virtuvi.

Kad Šellija atgriezās no veikala, Suellena pasniedza viņai no Belliouras saņemto zīmīti. «Tu aizgāji tikai pirms stundas, bet man liekas, ka pagājis jau pusmūža».

Tajā pēcpusdienā Šellija vēlreiz brauca pa Ielejas ceļu. Kalnos vēl joprojām baloja sniegs. Pie Dženiju mājas Hantera uzarto lauku arī klāja plāna sniega kārtiņa. Šķūnis rēgojās pret apvārsni pelēks un apsūbējis kā Endrū Vaijata gleznā.

— Vai, man spēļu akmentiņi paripoja zem sēdekļa, — Kems sūdzējās. — Tos man iedeva Ogijs Šligmens, un es gribēju tos parādīt Rob-Robam.

— Gan jau atradīsies. Tagad labāk kāp ārā un ej paspēlēties ar puikām, kamēr es parunāšos ar misis Dženiju.

Tnida patlaban kūla mīklu mājas kūkai, un viņas acis bija tikpat zilas kā porcelāna bļoda ar kūkas mīklu. Un skatiens ļoti tiešs. Šellija izdzina divus kaķus, kas gulēja šūpuļkrēslā, un apsēdās pretim iekurtajam pavardam. Malkas šķilas pavardā dega sprakstēdamas, ūdens katliņā sīca. Tnida ar saviem bērniem, kaķiem, silto pavardu un mīļo, uzticīgo vīru droši vien nezināja, kā jūtas cilvēks, kas ir it kā sarauts divās daļās — vienā pusē kaisle, otrā pienākums.

— Tēju gribi? — Tnida vaicāja. — Tu, Šellij, izskaties tā, ka tev tiešām kāda krūzīte derētu.

— Paldies, labprāt, — Šellija, galvu palocīdama, atteica.

— Šellij, — Tnida jautāja, tēju liedama. — Kas tev kait?

Neteikšu viņai neko, Šellija nodomāja. Atbrīvoties no

smaguma, izrunājoties ar Tnidu, nozīmētu aizvilkt priekškaru, no kura vēlāk būtu ļoti grūti atbrīvoties. Apmēram tādās attiecībās viņa patlaban bija nonākusi ar gleznošanu. Jo vairāk viņa vēlējās par to runāt, jo smagāk kļuva ap sirdi.

— Nekas man nekait. Esmu vienīgi nogurusi. Vakar mums bija ļoti gara un grūta medību diena, un, kad atgriezos mājās, sastrīdējos ar Suellenu.

īnida pasniedza viņai tējas tasi. — Cik noprotu, tu iekūlies sniega vētrā?

Šellijai nodrebēja roka, kas turēja tasi. — Kas tev teica?

— Metija Mūra. Es viņu paņēmu mašīnā atvest no pilsētas. Viņa teicās šorīt redzējusi tevi jājam mājup — kopā ar Zegerenu.

īnida nogaidīja un, kad Šellija neko neteica, turpināja: — Šellij, vai tev ir kaut kas man pastāstāms? Tādam nolūkam taču draugi ir domāti. Vai tev ir nesaskaņas ar Maiku?

— Man nav nekādu nesaskaņu ar Maiku, — Šellija skarbi atteica. — Kālab lai tādas būtu?

īnida atgriezās pie mīklas bļodas. — Zinu, ka tā nav mana darīšana. Maiks pēdējā laikā ir gaužām smagi nostrādājies. Kāpēc tu negribētu uzticēt man Kemu un aizbraukt ar viņu vismaz vienā garā nedēļas nogalē atpūsties?

Šellija nodūra galvu. — Tu esi tik laba, īnid. Tik mīļa. Piedod, ka es tā... bet esmu ļoti nogurusi.

— Atceries, ka uz mani tu vienmēr vari paļauties. — Viņa sāka liet miklu cepamajā formā. Darbodamās ar mīklu, viņa pastāstīja Šellijai, ka Ielejas Dienas skolā izsisti logi.

— Pastāv uzskats, ka privātās skolas bērni ir labi audzināti, — īnida sacīja. — Un tomēr tie itin bieži noraujas no streņģes. Piemēram, Teitīna Zegerena, kas augām dienām brāžas kā negudra pa Ieleju piectūkstoš dolāru mašīnā, ko tēvs uzdāvinājis. Bet nav jau brīnums — māte alkoholiķe un tēvs tāds cilvēks kā Zegerens. — īnida aizšāva cepeškrāsns durtiņas un piecēlās kājās. — Šellij, ko tu iesāktu, kā mainītos tava dzīve, ja tu ticētu velnam, iedomātos viņu kā dzīvu būtni, klātesošu šajā ielejā?

Šellija uzmeta īnidai asu skatienu. Likās, it kā draudzene visu būtu uzzinājusi bez teikšanas, it kā kaut kas, kāda īpaša zīme viņas izskatā būtu viņu nodevusi. Viņa pūlējās pasmieties un atteica: — Droši vien mēģinātu viņu izsvēpināt.

— Esmu par to daudz domājusi, —īnida turpināja. — Es redzu Ieleju, redzu, kas ar to noticis, dzirdu, kā cilvēki runā cits par citu un cits ar citu. Šellij, palūkojies ārā pa logu uz debesīm, laukiem, pļavām un mežiem. Mums pieder šī pasakainā, brīnumainā zeme. Un tomēr tā ir zeme, kurā trūkst līdzjūtības un cilvēciska siltuma. Kā gan tāds sports kā jūsu lapsu medības, ko tu uzskati par skaistu aizraušanos, var izraisīt tik lielu cietsirdību un ļaunvēlību?

— Ne sports vainojams, — Šellija aizstāvējās. — Vainīgi ir cilvēki.

— Mazi cilvēciņi, — sacīja Tnida. — Draņķīgi, sīki cilvēciņi, kas sēžas augstos zirgos un iedomājas, ka tas viņiem piešķir varu, dod tiesības noraudzīties uz pārējiem no augšas. Vakar jūsu jājienā kāds izcēla mūsu aploka vārtus, bet neielika tos atpakaļ. Poniji izklīda no aploka. Kā gan cilvēki, kas paši neievēro otra cilvēka īpašuma tiesības, var mācīt saviem bērniem ievērot likumus?

— Kālab par to vainot Zegerenu? — Šellija aizsvilās.

— Viņš tos vārtus neizcēla. Mēs tiem pārlēcām pāri. — Viņa atcerējās, ko Zegerens tika sacījis par divējādiem cilvēkiem — par tiem, kas iziet pa vārtiem, un tiem, kas lec pāri.

— Neizcēla. Bet kā medību pārzinis viņš ir atbildīgs par to.

— Tnid. Man prātā izcēlies juceklis, — Šellija atzinās.

— Kad esmu kopā ar tevi, saprotu, ka tev taisnība. Jūs ar Hanteru aizstāvat visu labo un kaut kā sanāk, ka jās nekad par to nešaubāties. Kad neesmu ar tevi kopā, kļūstu nedroša. Jūtos kā vidū salauzta — starp jūsu pasauli un to otrējo.

— Visas sievietes tvīkst pēc sava Zegerena, — Tnida ar izpratni noteica. — Pēc bruņinieka, kas atjāj baltā zirgā. Šejienes sievietes gan bieži vien vairāk iekāro zirgu nekā bruņinieku. Šellij, Zegerens nav bruņinieks spožās bruņās, par kādu tu viņu uzskati. īstenais bruņinieks ir tavs vīrs Maiks.

Maiks pievakarē atgriezās ļoti noguris. — Man tevis gauži pietrūka, — viņš sacīja. — Vakarvakarā piezvanīju, gribēju uzzināt, vai esi sveika un vesela atgriezusies no medībām.

Kems paglāba Šelliju no atbildes. — Suellenai bija slikti, — viņš paziņoja. —Viņai bija skrejamais, un viņa apgūlās tavā gultā.

— Kas viņai bija? — Maiks pārjautāja.

— Caureja, — Šellija paskaidroja. — Nelaba dūša.

— Es vakariņās ēdu ceptas olas, — Kems sacīja un saviebās.

— Kas vainas ceptām olām? — Šellija jautāja.

— Viduči ir šķidri un nejauki.

— Man šķiet, es likšos uz auss, — Maiks noteica. — Mēs ar Tedu nosēdējām nomodā gandrīz visu nakti — runādami.

— Vai to vien jūs darījāt, kā runājāt?

— Tā gluži nebija — iedzērām arī, — Maiks atzinās.

Šellija ilgi nogulēja vīram blakus, nevarēdama aizmigt, un

raudzījās tumšajos griestos. Arī tas, ka viņa jutās atvieglota, kad Maiks nebija viņai tuvojies, lai pamīlētos, tagad kļuva viņai par sirdsapziņas ēdām.

Nākamajās dienās, kas sekoja medību sezonas atklāšanai, Šellija visā nopietnībā pūlējās aizmirst un vairs nedomāt par to, kas bija noticis medību mājā. Taču viņa nespēja nedomāt par to, tāpat kā nedomāt par sarkanajām rozēm, ko nākamajā pēcpusdienā saņēma kopā ar auskariem — zelta lapsas galviņām, kam bija rubīnu acis, vai zīmītēm, kas atceļoja ik dienu.

Visus viņas prātus pārvaldīja reizē laimes un nelaimes izjūtas, vienlaikus līksme un kauns. Viņa prātoja — diezin kā jūtas citas sievietes, piemēram, Samanta Sjū, kurai bijis ne viens vien mīļākais un tas kļuvis par dzīvesveidu, turpretī viņai tā bija mocība.

Varbūt tas aizsākās jau toreiz balles naktī, kad viņa neapzinīgi sāka aizliegt savu vīru. Laikam viņai tas bija iedzimts mantojumā — dumpīgums un aizliegšana. Mantojums, kas aizliedza īstenību.

Tagad Zegerens bija kļuvis par viņas vienīgo īstenību. Naktī viņa gulēja kā sastingusi un klusībā izmisīgi lūgšus lūdzās, kaut Maiks viņu neaiztiktu, un tas, ka viņa rāvās no tā projām, savukārt vairoja viņas kaunu un vainas apziņu. Atturība, kādā bija ieslīdējusi viņas attieksme pret Maiku, spēcīgi sakāpināja viņas alkas. Nekas viņu priekšlaikus nebija brīdinājis vai sagatavojis kaislajām ilgām, kas viņu pārmāca sniegainajā vētras naktī medību mājā. Taču instinktīvi viņa apzinājās, ka, turpinot attiecības ar Zegerenu, noslēgs sev ceļu uz atgriešanos normālā dzīvē, Maika un Kema pasaulē, kur arī viņa ir drošībā.

Trešdienas vakarā Maiks vēlu aizkavējās redakcijā, jo bija sakrājies daudz darba. Iznāca palikt vēlāk nekā citiem vakariem. Vienīgā, kailā spuldze garajā vadā skaidri iezīmēja ne tikai viņa siluetu, bet arī portatīvo rakstāmmašīnu, kas bija kļuvusi it kā daļa no viņa paša. Vecā klaburkaste, kam bieži pārlēca burti, bija izceļojusies viņam līdzi Korejā un Āzijā, kur viņš gatavoja aprakstu sēriju par pēckara Japānu, uz tās viņš bija izklaudzinājis nepublicēto romānu, ko glabāja dziļi noslēptu atvilktnes dibenā. Nomest veco mašīnu lūžņos un iegādāties jaunu viņam būtu licies tikpat kā nodot draugu.

Istabas kaktā uz avīžlapu novilkumu kaudzes gulēja Mīls. Suns pacēla galvu. Kad soļi aizskanēja garām biezstikla logam, labradors nopūtās un, galvu uz sakrustotajām ķepām nolicis, turpināja snauduļot.

Oranžās spuldzes apgaismots, redaktors caur nemazgāto loga stiklu bija skaidri saredzams. Senāk Doks Dikersons un vēl viens otrs darbīgs cilvēks lāgiem iegriezās izdzert tasi kafijas, pastāstīt tās dienas «jaunākās ielas ziņas». Taču tagad jau nedēļām neviens nebija iegriezies.

Tolaik Maiks dažkārt nodusmojās par šiem ciemiņiem. Taču tagad viņš, gandrīz tāpat kā viņa suns, pacēla galvu, dzirdot kādu garām ejam, cerēdams uz pārmaiņu vienmuļā vakarā, kas senāk viņam bija šķitusi laika nosišana.

Sevišķi viņam pietrūka parunāšanās ar mācītāju Čember-leinu. Tas bija viens no tiem cilvēkiem, ar kuriem Maiks jutās pilnīgi brīvs un atraisīts. Taču mācītājs vairs neiegriezās un bija paziņojis, ka brauks projām.

— Man nebija izvēles. Togo Boldvins ieradās mani apcienot. Viņš neslēpa nožēlu un it kā atvainojās, bet bija nelo-kārns. Sacīja, ka ieradīsies jauns mācītājs, tikko beidzis semināru. Es jūtos noguris, Maik, — mācītājs atzinās. — Neesmu arī vesels. Pārcelšos uz Floridu, sildīšos saulītē un makšķerēšu.

Tumšā, krēslainā redakcijas istaba, kas oda pēc drukas krāsas un burtu metāla, Maikam sākumā bija jauka oāze, taču tagad vairs tikai dzestra, putekļaina, nemīlīga un bezgalīgi vientuļa telpa.

Maiks paskatījās uz aprakstīto lapu kaudzīti un sāka prātot, ka vajadzētu braukt uz mājām, bet vēl jāsacer ievadraksts. Bija piezvanījis Ambrozs Vebsters un paziņojis, ka nobeidzies viens no viņa jaunajiem vēršiem. Laboratorijas izdarītajās analīzēs konstatēts, ka vērsim bijusi trakumsērga. Fermeri tas, protams, nobiedējis līdz panikai. Tagad viņš esot stingri apņēmies šaut nost katru lapsu, ko ieraudzīs.

— Nolādētie lapsu mednieki! — viņš bija sodījies. — Esmu visiem spēkiem pūlējies ar viņiem sadzīvot mierā. Pat pēc tam, kad suņi ielauzās manā cūku kūtī, pārbiedēja cūkas gandrīz līdz nāvei un nokoda vienu tītaru. Jāteic gan, ka tā sarkanmatainā Zegerena skuķe patiešām no sirds atvainojās. Es piedevu un uztaisīju vārtus ar vietu, kur mednieki varēja lēkt pāri un auļot pa manām ganībām. Bet nu vairs ne. Nekā tamlīdzīga. Pa manu zemi vairs ne soļa! Vecais medībmeistars visus apstaigāja, aprunājās, atnesa fermeriem pudeli, Ziemsvētku laikā kopā pasēdējām. Sadarbojās ar cilvēkiem, nevis tos bradāja.

Maiks pārdomāja šos vārdus. «Sadarbojās ar cilvēkiem, nevis tos bradāja.»

Pēkšņi viņš pārstāja rakstīt. Tā kādreiz gadās, kad esi ļoti noguris. Pirksti piepeši vairs neprata bez kļūdas uzsist vārdu «epidēmija» — vārdu, ko pēdējos mēnešos bija rakstījis neskaitāmas reizes. Viņš mulsi paberzēja ar plaukstas mugurpusi pieri un pamanīja, ka pīpe, ko iekodis zobos, apdzisuši. Apsviedies grozāmkrēslā, viņš pieliecās pie tabakas kastītes, ko bija uzlicis, lai neaizlido uzrakstītās lapas.

Sprādzienam sekoja sašautās loga rūts stiklu šķindoņa. Šāviena troksnis bija ļoti skaļš un spalgs. Maikam izkrita tabakas kastīte no rokas, tabaka izbārstījās pa rakstāmgaldu.

Labradors no trokšņa tā pārbijās, ka paslēpās zem aktu skapja un sāka ar nagiem kasīt grīdu, it kā gribēdams ierakties.

Maiks apstulbis noraudzījās uz izbirušo tabaku un sāka automātiski ar plaukstu to vākt kopā. Tad pagriezies ieraudzīja lodi ieurbušos sienā tieši pret to vietu, kur visu laiku bija atradusies viņa galva.

Saprazdams, ka tiesas lieta ievilktos līdz mūžībai un ka apgabala tiesās viņš tā kā tā paliktu zaudētājos, Maiks neierosināja pret majoru Delongu apsūdzību. Tikai pieprasīja, lai majora gara spējas pārbauda psihiatri Veterānu slimnīcā, kur tam konstatēja smagu artēriju sklerozi un vecuma plānprātību. Ģimenes ilggadīgais juridiskais padomdevējs advokāts Gregs Etvels parakstīja dokumentus par majora stacionāru pārvietošanu uz psihiatrisko slimnīcu. Delongu muižu un atlikušo, galīgi novārtā pamesto zemi nopirka Zegerena nesen izveidotā Belliouras Zemes īpašumu korporācija.

Naomi pārgāja pie Šligmeniem. Bet, pieradusi tik ilgus gadus strādāt bez virsuzraudzības un noteiktas darba kārtības, viņa vairs neprata un nespēja pakļauties rīkojumiem. Vienmuļā dienas norise un dāsnais algas čeks ik nedēļu nespēja Naomi ieinteresēt. Viņa aizgāja pensijā, pārcēlās dzīvot uz Masterkorneru un palīdzēja Dēlijai sagatavot ķidas un dārzeņus, ko sautēja uz lielā, vecā malkas pavarda, pie kāda viņa bija radusi, virtuvē, kas viņai ierasta un zināma, nevis modernās iekārtās un sterilā tīrībā, kādu bija pieredzējusi īsajā viesizrādē Šligmenu namā.

Artakserksu nošāva un nosūtīja uz suņu mītni izbarošanai. No muižas dzīvojamās mājas izveda septiņas mašīnkra-vas dažādu lūžņu — nodzeltējušas avīzes, pat no Rekonstrukcijas laika, tukšas skārdenes, pudeles, kartona kārbas, neskaitāmus pārus vecu, nodriskātu jātnieku zābaku un kurpju, iejūga sastāvdaļas un dažādus citus krāmus.

— Mans tēvs mēdza teikt, ka dižciltības pakāpi nosakot ilgums, kāds nepieciešams, lai dzimta sairst, — Šellija sacīja

Maikam. — Savulaik Delongi bija dižena ģimene, un nu vairs nav no tās palicis itin nekas. Paldies Dievam, ka viņš tev netrāpīja, — viņa piebilda un patiesi no sirds tā domāja. Lode uz īsu laiciņu bija nostūmusi malā viņas apreibumu un vēlēšanos satikties ar Zegerenu, un viņa kādu brīdi atkal pabraukāja Maikam līdzi un piepalīdzēja tipogrāfijā vakaros pirms avīzes iznākšanas.

Kaut gan majors bija nolikts pie vietas, lielais slīpētais stikls skatlogā ielikts no jauna, atmiņas par lodi un to, cik maz trūka, lai tiktu izdzēsta Maika dzīvība, neizbālēja. Tās izraisīja dažādu apstākļu ķēdes reakciju un panāca, ka Ieleja vairs nespēja atteikties no saskarsmes ar pilsoņtiesību problēmām.

Majors, ko senāk daudzināja par kašķa meklētāju un apnicīgu tipu, piepeši pārvērtās par varoni. Radās aizstāvji. Nostiprinājās opozīcija.

— Es saku skaidri: majors, raugi, izdarīja to, ko uzskatīja par savu kristīga cilvēka pienākumu, — pasludināja Doks Dikersons, stāvēdams savā drogu konditorejā aiz letes. — Izdarīja to, ko šķita par savu pienākumu, — viņš turpināja, uzguldams ar elkoņiem letes marmora virsmai un paceldams balsi tādā skaļumā, lai viņu varētu sadzirdēt visi, kas sēdēja pie galdiņiem. — Neviens no tiem svešajiem ieklīdeņiem neko nesaprot. Mūsu mellie ir laimīgi mellie. Viņi zina, ka mēs par viņiem vienmēr gādāsim.

— Tiesa gan, — sarunā dedzīgi iejaucās Čārlzs Vūdrafts no tabakas un avīžu veikala. — Mūsu labajiem mellajiem nekad pat prātā nenāks taisīt tračus. To dara tikai tādi aģitatori kā tas pats nēģeru Martins Luters un tas sludinātājs, kas vada skolu.

— Un visādi labdari un žēlsirdīgie kā Leitimers, — piebalsoja Polopīts. — Uzrodas šeit un sajauc gaisu, saposta attiecības, kas bijušas labas un jaukas gadu simtiem.

Skolu integrācija nekustējās ne no vietas.

Apgabala senators Tellijs Tolbots teica kaismīgu runu, kurā uzsvēra, ka privātās skolas drīzāk vajadzētu slēgt, nekā integrēt, un apsolīja, ka pavalsts piešķirs dotācijas privātskolām.

Šellija un Maiks piedalījās vecāku un skolotāju padomes sanāksmē Ielejas Lauku dienas skolā. Šellija bija šās skolas pirmā izlaiduma absolvente, un, tā kā nākamgad Kemam vajadzēs sākt mācības pirmajā klasē, viņi jau skaitījās potenciāli skolnieka vecāki. Sanāksme izvērtās ļoti vētraina. Maiks bija apsolījis Vašingtonam Teiloram noskaidrot, vai Lūsija Mēja Teilore, kuras intelektuālās attīstības koeficientu izglītības iestāžu pārstāvji bija novērtējuši kā visaugstāko Ielejas Dienas skolas audzēkņu vidū, rudenī varēs mācīties šajā skolā. Kad Maiks izvirzīja jautājumu, vai skolā var tikt uzņemts apdāvināts nēģeru bērns, iestājās sašutuma pilns klusums. Beidzot Milisenta, kas bija šās padomes priekšsēde, piecēlās un jautāja: — Cik NAACP tev par to maksā?

Iekams Maiks paguva atbildēt, Togo Boldvins pielēca kājās. Ar pastieptu pirkstu norādīdams uz Maiku, viņš kliedza: — Daži no mums, Virdžīnijas džentlmeņiem, domā, ka būtu ļoti prātīgi, ja jūs, jeņķi, dotos atpakaļ uz savām mājām un liktu mūs mierā. Tad mums būtu iespējams risināt savas problēmas pēc mūsu pašu ieskatiem.

Maiks ātri pārlaida skatienu klātesošajiem. Izņemot Gregu Etvelu, Hanteru Dženiju un Togo Boldvinu, viņš zālē neredzēja nevienu, kas varēja patiesi saukt sevi par dienvidnieku.

— Tā tiešām būtu prātīga doma, — viņš mierīgā balsī atbildēja, turpinādams: — Protams, tas maksātu gaužām dārgi. Virdžīnijas džentlmeņiem vajadzētu atpirkt tos vērtīgos īpašumus apgabalā, kas pieder jeņķiem. — Viņš pavērās auditorijā uz ziemeļniekiem, kas bija ienākuši un apmetušies uz dzīvi Ielejā no Bostonas un Ņujorkas, no Longailendas un Ņūdžersijas. — Jums vajadzētu uzcelt apkārt varenu mūri, — viņš rāmi runāja tālāk, — apmēram tādu kā Berlīnes mūris, un tad jūs varētu dzīvot paši savā privātā konfederātu anklāvā.

— Kungi! — Piecēlās skolas direktors Krokers Stīvenss. Viņš gauži labi zināja, kas ir viņa īstenie maizes tēvi, tāpēc, nervozi pasmaidījis, samierinot sacīja: — Man šķiet, ja es apciemotu šo nupat minēto nēģeru bērnu vecākus, es viņu mājas bibliotēkās atrastu veselus enciklopēdiju kopojumus. — Pieklusis viņš paraudzījās visapkārt, gaidīdams atsaucību savam jociņam. — Saprotiet — grāmatas neskaitāmā daudzumā.

Taču smalko joku saprata labi ja daži no klātesošajiem.

Milisenta no jauna ņēma vārdu: — Mums neviena priekšā nav jāzemojas. Nav jācenšas nevienam izpatikt.

Maiks nezaudēja savaldību, kad ierunājās no jauna: — Integrācija neizbēgami notiks. Integrējot jaunākās klases, kur vienkop mācīsies baltie un tumšādainie bērni un saradīs jau no paša sākuma, evolūcija norisināsies nemanāmi.

Šie vārdi atkal uzrāva kājās Polopītu. — Vai gribat, lai jūsu dēls mācās kārtīgā, pieklājīgā skolā vai tādā jaunmodes juceklībā? — Viņš nikni pablenza uz Maiku. — Un kas notiks, kad tie nāks pusaudžu gados. Var rasties savstarpēja iepatikšanās.

— Man šķiet, būtu prātīgāk sākt vēlāk, teiksim, astotajā klasē, — ļoti nopietni ieteicās Konnija Džeksone, — līdz tam laikam mēs savus bērnus būtu pietiekoši apmācījuši, lai tie zinātu, ka ar melnajiem kopā nav ko jaukties.

Maiks gribēja vēl kaut ko sacīt, bet tad paraudzījās sēdētāju sejās, un viņam pārgāja vēlēšanās runāt. Gluži vienalga, ko viņš būtu sacījis, tas būtu velti teikts. Bija tā, it kā starp viņu un tiem, kas sēdēja un uz viņu skatījās, būtu aizcirtušās ciet durvis, pēc tam tās noslēgtas un vēl piedevām uzcelts augsts mūris.

— Ja jūs man jautājat, — Milisenta ļoti kategoriski izbeidza diskusiju, — es sacīšu, ka visa nelaime ar bērniem slēpjas apstāklī, ka nevienam no viņiem vairs nav kārtīgas bēmumeitas.

Sanāksmes gaitā Milisenta skaidri pateica: ja nopietni tiks spriests par kāda tumšādainā bērna uzņemšanu skolā, viņa nekavējoties pārtrauks sponsorēt skolas celtniecības fondu. Tā kā skolas jaunceltne bija ļoti svarīgs objekts un piedeva no Milisentas vectēva dāvinājuma lielā mērā sedza celtniecības izdevumus, neviens pretī nerunāja. Arī Maiks zināmā mērā liekulīgi piekāpās. Nākamajā rudenī Kemam jāsāk iet skolā. Maiks labprāt viņu būtu nodevis internātskolā, taču tas izraisītu smagas nesaskaņas ģimenē. Šellija nemūžam nebūtu ar mieru, turklāt arī Kems smagi pārdzīvotu, ja tiktu atšķirts no draugiem. Varbūt tieši tas bija visu pasaules neatrisināto problēmu pamatā. Bailes stingri par kaut ko iestāties. Bailes nošķirt sevi no līdzcilvēkiem.

Maiks apklusa un turpināja klusēt. Tāpēc, ka nebūtu godīgi padarīt Kemu par savas ticības grēkāzi un izpircēju, un tāpēc, ka viņš baidījās, ka Kems varētu zaudēt iespēju mācīties Ielejas Dienas skolā. Katram ir savs Ahilleja papēdis.

— Lai mani nelabais, ja es zinātu, kas ar šito Ieleju notiks, — burtlicis Pīts nomurdēja, salikdams avīzes ievadrakstu «Situācija ar trakumsērgu pasliktinās». Viņš citēja:

— «Ejot pa lauku, jānēsā līdzi nūja, lai atkautos no lapsām. Šeit, pilsētā, nepieciešams šaujamais, lai aizstāvētos pret cilvēkiem.» Paklau, redaktor, — viņš pievērsās Maikam. — Jums derētu nēsāt klāt revolveri.

Maiks to tiešām darīja. Veselu nedēļu nonēsāja līdzi pistoli, kas viņam piederēja no Korejas laikiem. Kad nedēļa pagāja, viņš ieroci aiznesa atpakaļ uz mājām, iebāza makstī, noglabāja savā zaldāta kastē pašā dibenā, bet kasti aizslēdza, lai Kems netiek klāt.

— Kālab jūs to darījāt? — Pīts ziņkārīgi pavaicāja.

— Pats skaidri nezinu, — Maiks atteica. — Man bija tāda jocīga jušana, kamēr nēsāju to līdzi. Sāka likties, ka esmu tāds pats kā tie — nu, tie, kas zvana un raksta anonīmas vēstules. Gluži vienkārši — jutos netīrs.

— Man traki žēl, Maik, — Herms Gillpejs sacīja, kad viņi sastapās pie universālveikala. Herms neskatījās Maikam acīs.

— Pārskatīju savu grāmatvedību. Nospriedu pagaidām pārtraukt sludinājumus avīzē.

— Pagaidām pārtraukt vai izbeigt?

— Nu, ja jūs taisni tā noprasāt... Domāju kādu brīsniņu pasludināties Daily. Šie uzstādījuši jaunu ofseta mašīnu. Sludinājumi izskatās dikti šiki.

— Jūs jau gan sacījāt, ka tas pēdējais, ko es sataisīju, esot pievilcis vairākus jaunus pircējus.

— Var jau būt. Var būt. — Herms izvairīgi locījās. — Es tik tā iedomājos, ka reizēm der pārmaiņa.

Maiks nosprieda, ka iegriezīsies Kovertsaidas viesnīcā un izdzers vienu aliņu, pirms ķersies pe avīzes gatavošanas. Pie bāra viņš satika Džeiku Brounsteinu. Džeiks bija Bafordam piederošās avīzes Daily redaktors. Savulaik bijis ievērojams Capital Courier politiskais reportieris, taču vecums un alkohols prasījuši savu tiesu. Tagad viņš bija kļuvis par cinisku mēļotāju, par cilvēku, kam nekas vairs īsti nerūpēja, par ko liecināja arī nevīžīgais apģērbs un nikotīna iekrāsotie visai nedrošie pirksti, kas, glāzi paceļot, drebēja.

— Ko es redzu — vai tik tas nav pats Viljams Alans Vaits', — viņš sasveicinādamies sacīja. — Sēdi nost un pastāsti, kā jūtas Bellvī apgabala Džons Brauns^13 [14]. Jēziņ, kālab tu, Maik, neliecies mierā? — Viņš pastūma malā papīra strēmeli, ko tikko viņam bija iedevis Herms Gillpejs. — Ba-fordu tu tikpat nepievārēsi. Un vai gribi zināt, ko teikšu? Varbūt viņam pat taisnība. Nu, piemēram, tā pati integrācijas būšana. Tu un es — mēs abi esam no Ziemeļiem. Bet Šejienieši, dienvidnieki, ir citādu ļaužu, jūt citādi. Septembrī, kad Šelbērnā atcēla segregāciju, es uztaisīju varenu rakstu pirmajai lappusei. Viss jau bija salikts, atlika tikai iespiest, bet tad ielīgo izdevējs. Es viņam saku, ka rakstam jāpaliek. Par to tak rakstīja pat Vašingtonas avīzes. Tas bija sensacionāls jaunums. Bet Bafords kā zvērs. Uzbrēca man, zvēla ar dūri pa galdu. Piedraudēja. Sacīja —ja tas raksts būšot avīzē, tad .es ārā ne tikai no avīzes, bet arī no pilsētas.

— Ak tad tāpēc tas netika publicēts?

Džeiks novērsa skatienu. — Ko es varēju iesākt? — Vienā garā paņēmienā viņš iztukšoja alus glāzi. — Ko tu teiktu vēl par vienu? Nolādēti draņķīga dzīve. Vai negribi ko stiprāku?

— Paldies, nē. — Maiks piecēlās. — Jābrauc apraudzīt sludinājumu devējus. — Viņš uzmeta skatienu Džeikam.

— Nekāda lielā labuma nebūs. Tavs vācējs vakar bija Šel-bērnā. — Viņš izvilka no kabatas sīknaudu. — Te būs par alu. Un, kad liksi avīzē Gillpeja sludinājumu, neaizmirsti, ka vārds rakstāms ar diviem «1».

«Šovakar būšu mednieku mājā.» Zīmīti Šellija saņēma dienu pirms Pateicības dienas.

— Tu ilgi aizkavējies, — viņš sacīja, kad Šellija ienāca. Viņš stāvēja ar muguru pret kamīnu, un tumšajā sejā nekas neatspoguļojās. Liesmas plaiksnījās tik strauji, ka Šellija nemācēja teikt, vai viņa seja ir skumja vai priecīga. Pieradinātā lapsa saritinājusies gulēja atpūtas krēslā istabas kaktā. Krēslainajā istabā zvēriņš izskatījās melns, bet atvērtajās, modrajās acīs dega drūma, ļaunīga uguns.

— Es gandrīz vispār netiku šurp, — viņa atteica, it kā pārmetumu saņēmusi. — Nedēļām ilgi. — Viņa novilka kažoku un nometa to uz krēsla.

— Tas nu gan ir kažoks! — Viņa balsī skanēja apbrīna.

— Kur tu tādu ņēmi?

— Tas piederēja manai vecmāmuļai. Un pieder pie mantojuma, ko viņa man atstāja — kopā ar pamatīgu porciju vainas apziņas. Kažoks un vainas apziņa viens otru neitralizē. — Arī Šellija piegāja pie kamīna. — Ilgi nevaru palikt. Mājās ir vienīgi Virdžīniasitijs.

Zegerens pasmaidīja un, nesteidzīgā pašpārliecībā pastiepis rokas, viņu apskāva un pievilka sev klāt. — Es biju izbraucis. Dibinu jaunu korporāciju. Es ilgojos pēc tevis.

Šellija piespieda seju pie viņa svārku krūtežas un ieelpoja pazīstamo turku cigarešu un pēc citrona smaržojošā odekolona dvesmu. Viņa rokas apkļāvās tās augumam vēl ciešāk.

— Vai tu pēc manis ilgojies?

— Jā, — viņa čukstus atbildēja, —jā, ļoti.

Šellija paberza seju viņam pret krūtīm, bet tad, pārlieku spēcīgu, neierastu emociju pārmākta, izraisījās no viņa rokām, aizgāja pie dīvāna un apsēdās — taisnu muguru, rātni kopā saliktām kājām, Piepeši viņa jutās apmulsusi un neveikli.

— Šampanieti? — viņš jautāja, aizkūpinādams turku cigareti. — Es noliku vienu pudeli uz ledus

— Negribu — Aptvērusi ceļus ar rokām, viņa raudzījās ugunī.

— Tātad atsakies iedzert, — viņš noteica ar skaidri sadzirdamu aizkaitinājumu balsī. — Sasodīts, mēs abi zinām, kālab esam Šeit! — Iemetis cigareti kamīnā, viņš devās pie tās.

— Kaut jel tu nodzēstu gaismu ...

— Man patīk uz tevi skatīties. — Viņš sāka pogāt vaļā blūzi, ko viņai pirms gada Ziemsvētkos bija uzdāvinājusi Milisenta.

— Mana vecmāmuļa teica, ka krūšu publiska atsegšana nozīmējot tikpat, kā izpaust ģimenes noslēpumus. Nespēju iedomāties, ko viņa sacītu, ja tagad redzētu mani.

— Es neesmu nekāda publika.

Vējš, nākdams no kalniem, grabināja vecās mājas ģēveles, ieskrēja skurstenī un sapūta dūmus istabā.

— Nejēdzīgā uguns! — Zegerens piecēlās un aizgāja sagrozīt malku. Lapsas acis vērīgi viņam sekoja, mezdamas tādas pašas dzirkstis kā kruķa saurķētās malkas šķilas.

Kad uguns bija pienācīgi sakārtota un rāmi dega, viņš piegāja pie ledusskapja pēc šampanieša. Šellija noskatīja viņu atgriežamies un atkorķējam pudeli. Vējš, kamīna uguns, lapsa istabas kaktā, tumšā seja, tas viss piederēja pie dīvainās noskaņas un noslēpuma, ko viņai vēl vajadzēs izzināt. Ikreiz, kad tā sāka taujāt, no kurienes viņš nācis, kāpēc apmeties Ielejā, viņš to pārtrauca un uzsprakstēja tādās spīvu dusmu dzirkstīs, kas sprēgāja tikpat neganti kā dzirksteles vēja pajauktajā kamīnā. Jo ilgāk viņa bija ar to kopā, jo nepazīstamāks tas kļuva, un tāpēc viņa neatlaidīgi turpinājās taujāt, cerēdama, ka, atklājusi tā būtības noslēpumu, cēloni tieksmei lauzties aizvien tālāk uz priekšu nerimtīgā godkārē, viņa atradīs izskaidrojumu varai, ar kādu tas valda pār viņu.

Viņa skatījās uz pudeles etiķeti, kur bija izzīmēts tiklab Zegerena, kā arī Belliouras vārds.

— Tu nekad neesi man pastāstījis, ko nozīmē «B» burts pie tava vārda.

— Bastards, — viņš atteica un sniedza tai glāzi.

— Nē, es jautāju nopietni.

— Es atbildu nopietni. Vienīgais, ko zinu par savu tēvu, bija pabālējusi fotogrāfija uz mātes spoguļgaldiņa: bezrūpīgi jautrs kungs ar zīda gardibeni galvā, vaļējā pajūgā, pātagu rokā. — To pateicis, viņš spēji apklusa un izdzēra glāzi līdz dibenam. — Reiz tu man sacīji — tev patīkot vienīgi tīrasinī-gie. Ko tu tagad teiksi?

Šellija izlikās nedzirdējusi. Nodzērusi no glāzes malciņu vīna, viņa pastiepa roku pēc cigaretes sudraba trauciņā, kas stāvēja uz galda. Viņš automātiski uzšķīla uguni un, aizkūpinājis cigareti, sniedza to viņai. No neierastajiem dūmiem viņai uznāca klepus. Zegerens tūliņ atņēma viņai cigareti un nospieda to pelnutraukā.

— Skaistule un bandubērns. Ko tavs tēvs tagad teiktu?

Šellija atkal paskatījās uz lapsu, tās fosforiscējošās acis

vērās pretī — piesardzīgas un modras.

— Zegeren, kas tevi padara tādu, kāds esi? Par tādu, kas netic nekam un nevienam — gluži kā tā tava lapsa?

Viņš no jauna piepildīja savu glāzi. — Nabadzības nelabā smaka, — viņš rūgtuma pilns atbildēja. — Kāpostu un citu ēdienu dvaka, piesmakušas istabas, kurās nekad nav īstas gaismas, tādās arī nevar saredzēt lēnu miršanu dienu pēc dienas. Mans patēvs bija horeogrāfs, pēc revolūcijas izbēdzis no Krievijas. Mana māte bija francūziete un dejoja viņa baleta trupā. Kad viņa saslima ar tuberkulozi, patēvs viņu pameta. Māte gulēja kādas pansijas bēniņu istabelē Parīzē. Es viņu kopu... — Viņš apklusa un aizkūpināja cigareti. — Pēc bērēm mūķenes man pie svārku atloka piesprauda zīmīti ar norādījumu, kurp es vedams. Viņas prasīja, kas man vārdā. Un tad es atjēdzu, ka man nemaz nav vārda.

— Vai tas ir tas sapnis, no kura tu naktīs iekliegdamies uztrūksties?

Viņa augums sastinga, un, kad viņš ne vārda nebilda, Šellija uzlika rokas viņam uz pleciem.

— Zegeren... — Viņš sadrebēja un spēji rāvās no tās projām. Šellija sēdēja izslējusies un apņēmīga. — Zegeren, nav svarīgi, kas tu esi, svarīgi ir tas, ko tu dari. — Tikai tad, kad bija šos vārdus izteikusi, viņa atjēdza, ka citējusi Maiku.

Reibinošajā straujumā, kādā allaž mainījās viņa noskaņas, viņš pievilka Šelliju sev cieši klāt. — Tev nokrita auskars, — viņš klusu runāja, piespiedis lūpas tai pie kakla.

— Vēlāk atradīšu. — Lūpas pret lūpām, viņa klusu ieteicās: — Bāāstard ...

— Ko tu sacīji?

— Es teicu — bāāstard, ar ļoti garu «a». Te, Dienvidos, tas ir izcils mīļvārdiņŠ.

Pārradusies mājās, viņa tūdaļ devās pie Kema. Pietika īsu brīdi paraudzīties uz spilvenam piespiesto bērna profilu ar vaidziņam pieglaustu noskranduŠu minku, lai atgūtu līdzsvaru. Viņa pavisam nopietni bija domājusi, ka nekad neiemīlēsies B. Zegerenā. Sākumā viņa bija nolēmusi to saliekt, parādīt, par kādu varmāku to uzskata. Taču, juzdama, ka arī pati tiek ierauta emociju virpulī, viņa bija ticējusi, ka spēs un pratīs saglabāt sev drošību. Bet tagad jutās kā neprātīgā jājienā, ko nespēj apturēt. Vajadzētu nolēkt no zirga un glābties, bet viņa palika kā sasalusi seglos, bez spēka bēgt vai vairīties, vienalga, kāds liktenis viņu gaida.

Maigi viņa pavilka bērna rociņu, lai tā atdusas uz krūtīm. Pārliekusies pār gultas malu, viņa nokūpstīja zēnam pierīti un ieelpoja bērna tīrās ādas un ziepju smaržu. Un viņai likās, ka tieši tā smaržo nevainība.

Divdesmitā nodaļa

Pēc Pateicības dienas sabiedriskās dzīves temps Ielejā kļuva aizvien straujāks. Tika kaldināti plāni mednieku brokastīm, plašākām pusdienu maltītēm, atvērto durvju vakariem. Bafordi ik gadu rīkoja tematiskas viesības, pieskaņojoties kādai iecienītai filmai vai teātra izrādei. Iepriekšējā gada sarīkojums bija veltīts mūziklam Mana skaistā lēdija, un viesiem vajadzēja ierasties attiecīgi tērptiem. Šogad Samanta Sjū bija izdomājusi rīkot Toma Džonsa atradeņa viesības, un Ieleja nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs krāšņos kostīmus, kuru izgatavošana tika uzticēta pazīstamajai vietējai šuvējai misis Vollerei.

Nešaubīgi zinot, ka ēdieni un uzņemšana viņas mājā ir visizcilākie, Samanta Sjū varēja atļauties savus paredzamos viesus izsijāt smalkā sietā. Ik gadu viņa no saraksta rūpīgi izsvītroja visus, kas viņu bija jel kādā veidā aizskāruši.

Pašlaik bija paklīdušas valodas, ka ielūgta netikšot Kon-nija Džeksone, kas pēc Teitīnas Zegerenas balles savā slejā ierakstījusi, ka «zināmas personas no taurenīŠu branžas uzvedušās tā, ka par viņu cilmi no labākajām sabiedrības aprindām jāšaubās». Arī Debija Derbišīra neiekļūšot sarakstā, jo izteikusies, ka Pīla glezna, par kuru Polopīts samaksājis traku naudu, esot viltojums, tāpat izslēgti arī Leitimeri un līdz ar viņiem Mistija Montegjū, un, protams, Dženiji, kas nodevuši mednieku draudzi, apvelkot žogus ap saviem zemes gabaliem.

Sekojot Samantas Sjū ievirzei, arī citas namamātes izsvītroja Leitimerus no savu viesu sarakstiem. Un tā, tuvojoties Ziemsvētku sezonai, paziņojumu bloks blakus telefonam palika tīrs un nepierakstīts. Arī ielūgumi hallē uz galdiņa nekrājās kaudzē, ko Konnija Džeksone allaž bija uzlūkojusi ar skaudību, kad ieradās vākt ziedojumus Dzīvnieku aizsardzības asociācijai.

Šellijai bija gauži grūti pierast un saprast, ka viņai vairs nav iespējas izvēlēties. Tas, ka Šligmeni, par kuriem arī viņa šad tad bija pazobojusies, tagad piederēja pie tiem nedaudzajiem, kas Maiku un viņu vēl aicināja uz savām viesībām, bija smags sitiens apziņai par viņas šķietami nesatricināmo stāvokli sabiedrībā.

Tagad, kaut arī bijās paskatīties acīs tiem cilvēkiem, ko bija radusi uzskatīt par saviem draugiem, un kaunējās par savu liekulību, ka pieņēmusi Šligmenu ielūgumu, tomēr cieši apņēmās iet uz viesībām, uzģērbt savu skaistāko kleitu un izlikties, ka viss ir gluži tāpat kā vienmēr.

Zegerena viesībās nebūs. Jaunveidojamā korporācija prasīja no viņa ļoti daudz laika. Laiks viņam pagāja vai nu lapsu medībās, vai lietišķos izbraukumos. Medībās viņu saskare un sarunas bija paviršas, nenozīmīgas. Šellijai perversu apmierinājumu sagādāja prātošana par to, ko gan pārējie domātu, ja zinātu, kādas viņu attiecības ir īstenībā.

Templtonā Šellija nebija bijusi, kopš to nopirkuši Šligmeni. Ielejā nekad neviens negāja ciemos cits pie cita tāpat vien, lai paciemotos. Tā bija viena no Ielejas dīvainībām.

Šligmenu viesības notika pēdējā sestdienā pirms Ziemsvētkiem. Rūzvelts pazīstamajā rozā kadiljakā izvadāja no mājas uz māju ielūgumus kopā ar Šligmena alu jaunajā sešpudeļu mēra fasējumā un bukletiņiem ar Šligmena alū sagatavotu picu receptēm. Ogijs dižojās, ka tās esot viņa paša sacerētas.

Maiks bija sajūsmā, kad Šellija viņam parādīja ielūgumu. — Man Ogijs patīk. Viņā nav nekādas ērmības. Ienāca viendien redakcijā un parakstījās uz trim abonementiem — vienu sev, vienu precētajai meitai Milvoki un vienu staļļapui-sim Hembonam. Man likās, ka tas no viņa puses bija baigi kārtīgi. Pēc tam viņš sāka runāt par saviem zirgiem, pastāstīja, kā Fekss un citi šejienieši viņu apcēluši. Viņš ir viens no tiem retajiem man pazīstamajiem lapsu medniekiem, kurš spēj par sevi pasmieties. Apjautājos, kālab viņš pārcēlies dzīvot uz šejieni. Viņš paskaidroja, ka viņam patīkot šejienes daba un ka viņa meita Džūdija esot gluži traka uz zirgiem.

Viesību dienas vakars bija neganti auksts. Iepriekšējā dienā bija stipri sasnidzis, un nu visi klajumi gulēja salti un zilgan-balti. Līkumainais ceļš, kas veda uz viesību māju, noledojis.

Piebrauktuves aplis bija nograntēts, mašīnu stāvvieta ierīkota laukumā, kur savulaik Feksa mātei auga dārzeņi. Vecā māja, kas agrāk bija tā nokūpējusi, ka izskatījās kā dabisks izaugums no kalna sāna, tagad bija nokrāsota Šligmenu alus kausu un viņu sacīkšu krāsās. Šellija šo krāsu dēvēja par nīlzirga rīkles rozā toni (krāsas oficiālais apzīmējums bija «flamingo»). Pa kreisi no mājas atradās šķūnis, kur bija aizritējušas Šellijas bērnības rotaļu dienas — dumpinieki tur slēpās no jeņķiem, bet tagad tas bija pārbūvēts par viesu namu ar stikla sienām, kas mirguļoja mēnessgaismā. Piemīlīgais, mājīgais lievenis bija nojaukts, tā vietā izbūvēta terase ar plātņu klonu. Parādes durvju abas puses rotāja milzīgi puķu trauki.

Hembons, kas viesību reizēs darbojās arī par Šligmenu virssulaini, atvēra durvis.

— Labvakar, Hembon, — Šellija laipni sveicināja. — Kā klājas tavam sacīkšu zirgam?

— Tas ir kā rītazvaigzne. No rītiem skrien, ka prieks skatīties, — Hembons atbildēja un vadīja tos tālāk pa halli.

— Bet man likās, ka sacīkstes parasti notiek pēcpusdienās, — Maiks piebilda.

— Tur jau tā vaina, mister Leitimer, — Hembons skumīgi noteica. — Vakaros viņam netīk skriet.

Komjunitija Brauna saņēma Šellijas kažoku. Halle, kam senākos laikos nebija gandrīz nekāda cita uzdevuma kā vienīgi kalpot par zābaku un slidu, apaušu un lāgiem arī seglu nomešanas vietu, tagad, līdzīgi visam pārējam mājā, bija pilnīgi pārveidota. Skaistie, vecie sienu paneļi bija noplēsti un aizstāti ar spoguļsienām. Pie vienas sienas vidū stāvēja grezns, garš melnkoka galds un uz tā liels sudraba trauks ar siltumnīcā uzziedinātām rozā neļķēm.

Šellija vēroja pati sevi spoguļsienā. Atspulgs, ko viņa redzēja, pašai gluži labi patika. Matu sakārtojumu viņa bija uzticējusi frizierei, tie brīvos viļņos rotājās ap seju, piešķirdami tai liegu izteiksmi. Zili violetajās acīs staroja priecīgs satraukums, krāsā tās sasaucās ar garajiem samta vakarsvār-kiem. Svārkus bija darinājusi misis Vollere no drānas, ko Šellija bija atradusi bēniņos, kur to pirms neiedomājamiem gadiem bija ieguldījusi vecāmāte. Viņa bija gribējusi rotāties ar Zegere-na dāvātajiem lapsugalvu auskariem, bet atrada tikai vienu un tad atcerējās, ka otrs bija palicis medību mājā. Tāpēc vajadzēja iztikt ar mantotajiem safīriem. Šellija zināja, ka izskatās labi. Viņa sagaidīja pienākam Maiku, pateicīgi tam uzsmaidīja, tad viņi abi kopā devās uz dzīvojamās istabas ieeju, ko katrā pusē apsargāja moris cilvēka augumā ar turbānu ap galvu.

Dzīvojamā istaba bija slavena — vairāk nekā četrdesmit pēdu gara telpa ar kamīnu katrā galā; tajos Hembons savulaik bija kūpinājis šķiņķus. Tagad lielā telpa izskatījās pēc modes nama izstāžu zāles. Visu grīdu no sienas līdz sienai sedza rozā paklājs, krēsliem un dīvāniem bija zīda satīna rozā polsterējums, rozā — kā Keitija sacītu — drapērijas, ko Šellija sauktu vienkārši par aizkariem. Vāzēs siltumnīcu rožu kompozīcijas, uz galdiem ģimenes locekļu fotogrāfijas masīvos sudraba ietvaros.

Siena pie istabas tālā gala kamīna bija izlauzta un telpas turpinājums pārvērsts par milzīgu bāru ar spoguļsienām, tāpat kā hallē, tikai šeit gar sienām rindojās plaukti ar nemanīgi plašu pudeļu un glāžu klāstu.

Pretī nāca namatēvs ar viesiem apsveicināties. Viņam uz pēdām sekoja Rūzvelts ar milzīgu pelnutrauku, kurā uztvēra pelnus, kas bez mitas bira no Ogija spēcīgi kūpošā cigāra.

— Paskatieties! — Ogijs uzsauca un piespieda pogu sienā pie kamīna, un spoguļsienā sāka griezties kā grozāmā skatuve un lēnām pazuda. — Presto! — Viņš piespieda otru pogu, siena pagriezās vēlreiz un atsedza bāru, pie kura darbojās Menesess un Bilijs Vilkersons. — Nu, kā patīk?

— Brangi, vai ne? — noprasīja dekorators Dikijs Spērs. — Un vai sitās drapērijas jums sirdis neaizkustina? To brokātu es uzgāju Honkongā. Mīlīt — paraugies! Pamatīgāk ieskatoties, tu tur redzi konkubīnes, lidojošās zivis, tiltiņus... — Dekoratora skatiens ar apbrīnu vēroja Šellijas tērpu un dārgakmeņus. — Mīlīt, tu tak pati rotā šo telpu. Saki, kas tas ir, ko es dzirdēju par tevi...

Šellija neuzzināja, kas viņam prātā, jo tai pašā mirklī dekoratora uzmanību piesaistīja Beba Brūsa, kas bija tērpusies tik pieguļošā zeltītā kleitā, ka nekas viņas augumā nepalika iztēles ziņā.

— Viņa noteikti izgriež caurumus krūšturos, lai krūšgali izspiežas, — noteica Milisenta, kad Dikijs steidzās apsveicināties ar Bebu.

— Šis kā tāds kārs runcis, — piebilda Debija Derbišīra.

— Mammucis vēl nav lejā. — Ogijs nemierīgi paraudzījās uz kāpņu pusi. — Nesaprotu, kur viņa tik ilgi kavējas. Bet ar jums abiem es gribu sadzert, vai esat ar mieru, redaktor? — Balsi pieklusinājis, viņš turpināja. — Man patika jūsu ievadraksts par cilvēktiesībām. — Viņš piesardzīgi palūkojās apkārt. — Jums šeit jābūt diezgan uzmanīgam.

Šellija ieraudzīja uz dīvāna sēžam Tnidu un devās turp tai piebiedroties.

— Labvakar, misis Dinvidij, — viņa laipni sveicināja, iedama garām četrām tenkotājām. Briesmone, tumši violetā ar dimanta spraudi kopā saturētā blūzē, veltņa viņai stingu, saltu smaidu, tad pievērsās Debijai. — Un ko mums dos ēst?

— Mamucis vēl nav rādījies, — Debija atteica. — Droši vien nevar labi pielipināt uzacis. — Šellija atcerējās agrāk dzirdējusi, ka Keitijai esot problēmas ar kosmetizēšanos.

Kaut arī pļāpas tērgāja, aprunājot namamāti, Šellija tomēr juta, ka ar skatieniem tās pavada viņu. — Uff! Man likās, ka nupat izgāju kā caur rīkstēm, — viņa noelsās, apsēžoties līdzās Inidai.

īnida neieklausījās, ko Šellija saka, jo kā apburta vēroja Keitiju Šligmeni vilcinoties apstājamies durvīs. Keitija izskatījās tā, it kā būtu uznākusi uz skatuves un grasītos palocīties publikai.

Viņai mugurā bija rozā krepsatīna kleita līdz zemei ar pagarinātu vidukļa līniju. Briljanti mirguļoja uz rokām, pirkstos, ausīs, ap kaklu un matos. Mati sakārtoti augstā pompa-dūras frizūrā, un drīzāk skatuvei piemērotais grims laupīja sejai jebkādu izteiksmi, it kā mēģinājums pasmaidīt draudētu to salauzt. Acīs plaiksnīja dīvains spīdums, un, tuvāk ielūkojoties, atklājās, ka seja zem grima pankūkas bija miroņbāla.

— Nabadzīte, — īnida ieteicās, — viņa tak izskatās līdz nāvei nobijusies.

— Dieviņ tētīt! Viņa jau nemaz nevar rokas pacelt aiz tās briljantu nastas! — Milisenta skaļi iesaucās. Un tūliņ metās Keitijai klāt gavilēdama: — Keitij, mīlulīt, cik burvīgi jūs izskatāties! Un kādi burvīgi mazi briljantiņi! Vai jūs tos pērkat kāliem?

— Kāda pasakaina rokassprādze, — noteica Dikijs Spērs, tieši nevienu neuzrunādams. — Ak, man nauda patīk!

Šellija piecēlās, pārgāja pāri istabai un, nelikdamās zinis gar Milisentu, sacīja namamātei: — Jūs izskatāties burvīgi. Cik labi, ka esat mūs Šovakar uzaicinājusi.

Viņai aiz muguras stāvēja Beba. — Mīļo Keitij, — viņa, Keitiju apskaudama, sacīja. — Cik noprotu, jums būs mūzika. Jums katrā ziņā jānodzied mums Rožukronis.

Keitijai vaigos ieziedējās viegls sārtums. — Piedodiet, ka esmu tā aizkavējusies. Man gadījās aizķeršanās ģērbjoties. Vai tētis jums ir piedāvājis kaut ko iedzeršanai?

Keitija bija darījusi itin visu iespējamo, lai šo savu pirmo Ielejā rīkoto dineju padarītu neaizmirstamu. Domāts bija par vispēdīgo sīkumu, sākot ar ziedu kompozīcijām, ar siera zupu alū, ķiploku sviestu, ābolmaizi un beidzot ar mājas koncertu ziemas dārzā. Droši vien viņa bija rosinājusi vīru sarīkot īsti kulturālas viesības: «Smalkas. Gribu, lai viņi te zina, ka mēs esam izglītoti cilvēki, ne tikai alus baroni, kam daudz naudas,» un, papurinādama kupli uzbužināto galvu, piebilda: «Mēs viņiem parādīsim, tēt, ka Ogijs Šligmens un Keitija O’Konnora ir uz mata tikpat labi kā viņi.»

Pēc maltītes viesus ieaicināja ziemas dārzā, kur tos sagaidīja siltumnīcas palmas un no Ņujorkas importēts stīgu kvartets. Rindās saliktie krēsli bija patapināti no Vilbura Robertsona apbedīšanas biroja. Kad visi bija sasēduši, tiem izdalīja speciāli šim gadījumam iespiestas programmas.

— Mmmman tas vvvecītis MmmMocarts lāgā neiet pie dūšas, — Fekss pačukstēja Bebai. — Bbbūtu labāk uzrāvuši kkādu no vecajiem kkarstajiem gabaliem.

Vairums klātesošo bija ar viņu vienisprātis. Tie nekautrēdamies grozījās un knosījās krēslos, pārcilāja kājas krustām uz priekšu un atpakaļ, čaukstināja programmas un sačukstējās.

— Kāpēc tev jābūt tik draņķīgi rupjam, — Beba sabāra Feksu, kad tie starpbrīdī pamuka uz bāru. — Vismaz būtu klusu un mierīgi pasēdējis.

— Mednieku kārtas ļaudis nespēj mierīgi nosēdēt, — Fekss skaidri un gaiši atbildēja.

— Manu dieniņ — kāpēc gan ne? — Beba brīnījās.

— Are, sirsniņ, — Fekss pārsteigts uz viņu paskatījās. — Vvvai tad tu nezini — jjjātniekiem visiem ir hemoroīdi.

Šellija aizgāja uz dāmu sapošanās istabu. Tikko iegājusi viņa izdzirda Milisentas bļaustīgo balsi: — Ko sūdu! Es brīnos, ka viņa nav palūgusi Šligmeniem, lai atļauj šai atvest līdzi kādu no saviem melnajiem draugiem, ar kuriem lielvei-kalā sirsnīgi sarokojas.

— Šellija nekad to nedarītu. — Runātājā Šellija atpazina Tīnu Velfordi. — Šellija ir dāma.

— Kā nu ne. Tāda pati ir arī Mistija Montegjū, — Mili-senta atcirta. — Tā iet uz visām sanākšanām kopā ar Maiku Leitimeru. Tie abi vairs nav šķirami.

— Jā, — Tīna piekrita. — Es viņus abus redzēju aizbraucam uz Vašingtonu todien, kad atklāja medības.

— Nekas, tā Šellijai vajag, lai saņem, ko pelnījusi, — Milisenta noteica ar zīmīgu uzsvaru. — Būtu labi, ja Maiks viņu pamestu. Viesībās viņa vienmēr klausās, ko Bounss saka, vienmēr nostājas tā pusē un pati izliekas balta un svēta. Ja tu man jautātu, es teiktu, ka būtu derīgi, ja Andrea Zegerena arī piedalītos medībās. Pietiktu viņai pasēdēt kalngalā un paraudzīties tālskatī.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — Izklausījās, it kā Tīna patiesi būtu neizpratnē. — Tu taču nedomā, ka... man nekad nav nācis ausīs, ka Šellija jebkad būtu kaut kur iejaukta...

— Pagaidi vien un turi acis vaļā, — Milisenta noslēpumaini noteica.

Viņas mani neieredz, Šellija satriekta konstatēja. Ko es būtu noziegusies, lai mani tā ienīstu? Viņa dzirdēja atveramies durvis un tad strauju elpas ierāvienu. Uzmetusi Tīnai zīmīgu skatienu, Milisenta iesaucās: — Mēs nezinājām, ka tu gaidi.

— Acīmredzot.

— Būs vien jāiet atpakaļ noklausīties vēl vienu gabalu tās Šausmīgās mūzikas, — Milisenta neapjukusi turpināja. — Nekas cits neatliek, kā nosēdēt līdz galam. Iesim, Tīna?

— Pagaidi mirkli, — Šellija aizturēja Milisentu. — Es tev esmu bijusi laba draudzene, Milisent. Esmu vākusi un glabājusi tavus bērnus un tavu zirgu, vārījusi ēdienu un pacietīgi uzklausījusi visas tavas laulību nebūšanas. Bet nu man pietiek. Ja es vēl kaut reizi dzirdēšu, ka tu savus zirgus biedē ar gaisa šauteni, izšaujot rosinādama tos lēkšanai, es nekavēšos par to paziņot Dzīvnieku aizsardzības asociācijai.

Nesaprotu, kālab neesmu jau agrāk par to ziņojusi, Šellija nodomāja, kad Milisenta aizšalca garām. Ar izbrīnu viņa pamanīja, cik stipri trīc roka: viņa nespēja novaldīt lūpu zīmuli. Viņa bija tik sanervozējusies, ka neapskatīja lielo gleznu virs tualetes un abus līdzās novietotos tualetes podus, kas bija apgleznoti ar rozā hiacintēm.

Šellija apsēdās blakus Tnidai un gaidīja, kad Keitija dziedās Rožukroni. Acīs dega dusmu asaras, un viņa baidījās, ka tās varētu plūst pāri un viņu apkaunot. Viņa pastāstīja Tnidai, ko dzirdējusi. Draudzene, redzēdama viņas bēdas un satraukumu, pastiepa roku un paspieda viņējo.

— Paskaties uz viņām, — Tnida sacīja. — Paskaties, kā viņas sēž, smēķē, smaida un vēro — kā zvēri, kur ieraudzīs

kādu citādu nekā pašas, saslēgušās barā kā Dantes fūrijas, gatavas spriest sabiedrisku tiesu pēc nāvējošiem snobu likumiem, vērsdamās ar tiem pret katru, kas liedzas pieņemt un atzīt viņu šauro pierīšu likumus un tikumus, bojā ar tiem savus bērnus, apspiež bērnu talantus, laupa tiem pašpaļāvību. Sačukstas, roku mutei priekšā aizlikušas, jebkuru, kas ir ārpus viņu kārtas, uzskatīdamas par zemāku radījumu.

— Ak Tnid, — rāmi ieteicās viņas vīrs, — nemaz nebiju domājis, ka tu tik traki to ņem pie sirds, — ieminējās Hanters.

— Sasodīts — ņemu gan, — īnida atsaucās. — Mednieku biedrība apskaitusies uz mums par mūsu sūdzībām, ka lapsas nokož mūsu vistas, par to, ka esam sacēluši žogus apkārt saviem laukiem, lai lapsas un suņi nevar pa apakšu izskriet cauri. Tā ir vienīgi nodrošināšanās, bet viņi iedomājas, ka mēs to darām, lai ieriebtu. — Dziļi ievilkusi elpu, viņa turpināja: — Tu vari izgulēties, ar ko un cik vien gribi, vari šķirt laulības, cik uziet, apieties riebīgi ar saviem bērniem, zirgiem, suņiem, un neviens necels ne ausu, bet pamēģini tikai izdarīt kaut ko cilvēku labā, uzrakstīt grāmatu vai uzgleznot bildi, un tu esi spitālīgs.

Šellijai kļuva vieglāk, kūdās kaismīgā valoda pauda arī viņas izjūtas. Viņa labprāt pieņēma glāzi alus, ko lielās krūzēs nēsāja apkārt, tad aizgāja paklausīties Keitijas dziedāšanā, kas no viesiem izpelnījās vienīgi pa kādam paklusam smieklu klukstam. Keitijai bija skaista, dzidra kontralta balss, bet nervu saspringums, ko radīja klausītāju vienaldzība, panāca, ka viņa izlaida pa kādai notij.

Vēlāk Šellijai likās, ka vajadzēja palūgt Maiku, lai aizved viņu uz mājām, taču kaut kas viņā tam pretojās, spītība prasīja pierādīt Ielejai, ka viņa nav iebiedēta, ka viņai vienalga, ko katrs runā. Ja būtu šajā brīdī aizgājusi, viņa nebūtu uzzinājusi visu to, ko tagad uzzināja no dažādiem avotiem. Bounss Bleks, kaut arī viņa visiem spēkiem mēģināja to apklusināt, atkal cēla viņai priekšā labu tiesu savu laulības problēmu; Fekss sirdīgi ņēmās apgalvot, ka Šellija esot viņa vienīgā īstā mīlestība; un Gregs Etvels gribēja sākt ap viņu knakstīties vienā no sānistabām, kad viņa gāja sameklēt Maiku. Likās, ka kaut kā, kaut kādā netveramā veidā viņas statuss būtu mainījies un arī viņa ir pakļauta tenkām, kļuvusi par brīvi pieejamu medījumu.

Maiku viņa atrada, dzīvi sarunājamies ar Ogiju, kuram apkārt lēkāja Rūzvelts, cenzdamies uztvert pelnus, kas lidin lidoja no plaši vēzētā cigāra.

— Es nupatiņ jautāju jūsu vīram, diezin vai jūs būtu ar mieru izpildīt vienu manu lūgumu.

— Protams, — Šellija atteica. — Kas tad tas būtu?

Ogijs novērsa skatienu un bikli sacīja: — Man patiktu

uzgleznota ģīmetne, ko pakārt šite virs kamīna. Zināt — tāda liela bilde ar manu jauno sarkano medībsvārku mugurā.

— Jā, ar sarkano, — Šellija apcerēja, — un varbūt ar medību suni pie kājām?

— Pareizi, Šellij, tieši tā! — viņš jūsmīgi iesaucās.

Šellija viņam pateicīgi uzsmaidīja. — Tiklīdz Ziemsvētki

būs pagājuši, tūliņ ķersimies pie darba.

— Tas būtu vareni.

— Viesības bija brīnišķīgas, — Šellija un Maiks vienā balsī ierunājās. — Sirsnīgs paldies.

Ogija seja iekvēlojās gandrīz tikpat koša kā viņa cigāra gals. — Jūs tiešām tā domājat? Bez apcelšanas?

Kad Ziemsvētki bija pienākuši un nosvinēti, Šellija grima aizvien dziļāk savā aizrautībā. Tajā laikā, kad nebija kopā ar Zegerenu, viņai likās, ka staigā zem ūdens, ka nekam, lai darīja ko darīdama, nebija īstas nozīmes, nebija nekā kopēja ar īstenību.

Ikreiz satiekoties vainas apziņa, no kuras viņa nespēja izvairīties, viņu šaustīja skaudri un sāpīgi. Viņa saprata, ka tas melojis, nav bijis uzticīgs sievai un tagad bija neuzticīgs viņai. Kad viņa jautāja par Andreu, kura vēl aizvien Konek-tikutā ārstējās no alkoholisma, vai par Samantu Sjū, ar ko viņš bija vizinājies pa Kārību jūru, viņš bija atcirtis: — Es neko nejautāju par tavu vīru. — Nekad viņš nenosauca

Maiku vārdā, un atbilde noskanēja tā, ka Šellija neuzdrošinājās jautāt vēl ko tālāk.

Viņa neskaidri nojauta, ka varā, ko Zegerens bija ieguvis pār viņu, pamatā bija kaut kas ļauns. Jājot vai naktī, kad viņa nomodā gulēja blakus Maikam, modās atmiņas par smeldzīgi skaudro prieku pirmajā naktī, kad viņas ķermenis pārtapa par kaut ko jaunu, kas jākopj un jāsargā, par kaut ko ļoti nepieciešamu un sievišķīgu.

Viņi norunāja tikties ik ceturtdienu. Tā nebija medību diena, un ceturtdienās tika iespiesta Sun, kas nozīmēja, ka Maiks mājās ieradīsies ļoti vēlu. Nevajadzēja vairāk par dažām minūtēm, lai ar Zegerena privātlidmaŠīnu sasniegtu Vašingtonas lidlauku un vēl pēc īsa brītiņa ar mašīnu nokļūtu greznajā dzīvokļu mājā, ko nesen bija pabeigusi būvēt Zegerena Dzīvokļu celtniecības korporācija.

Zemākajos stāvos atradās zobārstu un ārstu pacientu pieņemšanas telpas. Zegerens pirmais uzkāpa uz augšstāva dzīvokli, ieteikdams viņai kādu brīdi pagaidīt un tad braukt augšā ar liftu.

— Bet ja nu es satieku kādu paziņu? — Šellija jautāja.

Viņš brīnīdamies nogrozīja galvu. — Kā jūs visu mūžu esat mācējusi nodzīvot, mis Šellij? Tad tu tam paziņam vienkārši pateiksi, ka iesi pie zobārsta.

Vienā tādā dienā viņa vestibilā tiešām izdzirda balsi, kas uzsauca: — Re, māsīca Šellija! Nebiju iedomājusies tevi te satikt. — Un viņa stāvēja aci pret aci ar Mistiju Montegjū. — Tu gan izskaties šiki, Šellij. Kur tu ņēmi tādu tērpu?

Tērpu, Šellija nicīgi nodomāja. Šādu apzīmējumu viņa nebija gadiem dzirdējusi. Viņa gauži labi apzinājās, kā viņai piedien jaunais melnais vilnas kostīms, pirkts veikalā Lapsa ar gardibeni, kad Zegerens bija to ieraudzījis skatlogā un ieminējies, ka viņai tas piestāvētu. Tas skaisti saderēja arī ar auskariem — sudraba ar ziliem akmeņiem, kas savukārt saderējās ar viņas acīm. Auskarus viņš bija licis izgatavot Ņujorkā. Šellija bija apmeklējusi arīmis Esteres skaistumkopšanas salonu, ko darīja ļoti reti. No melnās, kostīmam pieskaņotās beretes apakšas aumaļām viļņoja ārā mati.

Šellija, tīksmi apzinādamās savas jaunās drēbes, kritiski aplūkoja māsīcu. Zem vecā polo mēteļa Mistijai bija labi pazīstamais brūnais tvīda kostīms, kura svārki likās pašreizējai modei collu par garu, mugurā dzeltens kašmira džemperis, ap kaklu pērles, kājās ērtas Oksfordas kurpes ar garām mēlēm, bet galvā sen redzētā brūnā jājamplatmalīte. Ļoti provinciāli, Šellija nodomāja. Kā no mācītājmājas. Patlaban viņa jutās apmēram tā, kā bija jutusies toreiz, kad gados vecākā māsīca bija viņu pieķērusi aiz šķūņa smēķējam vienu no pirmajām cigaretēm mūžā. Mistija neizrādīja nekādu sašutumu, nerājās, netincināja viņu, kā būtu darījusi mis Marlī vai Melusīna. Neteica nekā vairāk kā vien: «Tikai nepierodi. Tāpēc, ka tad tev jājot sāks trūkt elpas.» Tieši šī Mistijas īpašība — runāt bez ļaunuma, neaudzināt un nekritizēt — Šellijai sevišķi ķērās pie dūšas, modinot pastiprinātu vainas un nepareizas rīcības apziņu.

— Man vajadzēja atbraukt pie zobārsta, — Šellija nejautāta gluži nevajadzīgā kārtā paskaidroja. — Zegerens laipnā kārtā mani atvizināja lidmašīnā.

— Vai tu arī ej pie doktora Kirkmena? — Mistija pajautāja. — Es tikko nāku no viņa. Ja vēlies, es tevi pagaidīšu un aizvedīšu uz mājām. Es apsolīju šovakar iet Maikam palīgā pie avīžu locīšanas. — Iestājās pauzīte, tad Mistija vēl piebilda: — Tu droši vien zini. Pīts saslimis, Maikam pašam jāstāv pie iespiedmašīnas.

— Paldies, bet nevajadzēs, — Šellija izmocīja smaidu. — Man vēl jāiepērkas. Kemam kādas drēbītes. Lai nav lieku reizi jābrauc uz pilsētu, kas man ļoti nepatīk. Ja reiz esmu atbraukusi, jānokārto iespējami vairāk.

Mistijas seja neko nepauda. — Tādā gadījumā, māsīciņ, došos vien atpakaļ. — Paspērusi, uz spieķīša balstīdamās, dažus soļus, Mistija vēl pagriezās atpakaļ. — Vai Maikam ko pateikt? Vai tu arī atbrauksi vēl laikus, lai atnāktu palīgā locīt?

Šellija juta karstu tvīkumu vaigos. — Nē. Nekas nav sakāms. Suellena vairs nenāk. Virdžīniasitijs ir viens pats ar Kemu.

— Kur Kems ir tagad?

Ak Dievs, nu kālab viņa neiet projām? Šellija klusībā dusmojās. — Inida Dženija solījās aiziet viņam pakaļ un pēcpusdienā paturēt viņu pie sevis. — Šellija nepieminēja, ka īnida apņēmusies Kemu paturēt arī pa nakti.

Zegerens atvēra dzīvokļa durvis. — Liki gan tu ilgi gaidīt, mīļā. — Viņš uzmeta ašu skatienu lifta durvīm, kas Šellijai aiz muguras aizslīdēja ciet. — Nāc nu žigli iekšā. Man ir šampanietis uz ledus un karsta krabju zupa.

Kad viņa novilka sabuļādu kažoku, Zegerens pamanīja, ka kleitai vēl palikusi klāt birciņa ar cenu. Pirms Šellija paguva to noslēpt, viņš zīmīti jau norāva un nometa zemē.

— Tu tik neaprakstāmi kārtīgi saposies medībām, — viņš sacīja, pamatīgi, līdz pēdējam sīkumam to aplūkodams, — bet tik maz parūpējies par savu izskatu, kad nāc tikties ar mani.

— Laikam es tev patiktu labāk, ja visu rītu nosēdētu pie spoguļa kosmetizēdamās un matus salakotu stīvus, kā to dara Samanta Sjū.

Viņš izlikās to nedzirdējis. — Un tev nekad nevajadzētu likt galvā cepuri. — Pastiepis roku, viņš norāva tai bereti no galvas un aizlidināja.

— Zegeren! — viņa satraukusies uzsauca. — Atdod manu cepuri!

— Kālab tev tagad vajadzīga cepure? Iet gultā ar cepuri galvā — tas nav smalki.

Viņa sāka smieties. — Man vajadzēs to pārmest pār vējenēm, lai vēlēšanās piepildās. —Tad viņa tam pastāstīja par Mistiju.

Viņš paraustīja plecus. — Kāpēc tev jāraizējas par to, ko domā viņa vai kāds cits?

— Es cienu sabiedrības vērtējumu, — Šellija atbildēja. Viņa skumji pasmaidīja. — Man tas vienmēr ir prātā, kad grasos darīt kaut ko patiesi šausminošu, piemēram, lēkt pāri aizslēgtiem vārtiem. Parasti sabiedrības spriedums mani attur. — Viņa paņēma sniegto šampanieša glāzi. — Vecajiem ieradumiem ir milzu spēks.

— Citu cilvēku spriedumiem nav nekāda svara, — viņš stūrgalvīgi pretojās.

Viņai nezin kāpēc acu priekšā iznira naktī tik bieži skatītais aizmigušais, silti sasegtais Kems, rotaļu minku pie krūtīm piespiedis; mati mīksti kā pieneņu pūkas.

— Zegeren, citu cilvēku domām ir svars.

— Nav, — viņš spīvā neatlaidībā atkārtoja, it kā viņam būtu nepieciešams sarunu turpināt, līdz būs paturējis pēdējo vārdu, it kā viņam būtu svarīgi Šelliju kaut kādā ziņā pārspēt.

— Nāc līdzi! —' Viņš saņēma to aiz rokas un pa vītņu kāpnēm uzveda augšā uz lielu guļamistabu ar stikla sienām. Aizkari nebija nolaisti, un istabā no visām pusēm ieplūda ziemas pēcpusdienas palsi pelēkā gaisma.

— Redzi, vienīgi kam ir svars. — Viņš saņēma tās seju plaukstās. —Tev un man. Tam, ko mēs viens pret otru jūtam.

Šellija piegāja pie vienas no stikla sienām un raudzījās lejup uz apgaismoto pilsētu.

— Tādu celtņu vēl nav bijis, — Zegerens aizrautīgi sacīja.

— Visas pārējās līdzās šai izskatās vecmodīgas.

Kad pilnīgi atvilka sarkanos sānu aizkarus, stiklā atvizēja trīs sienas un griesti. Nostājoties istabas vidū vai guļot platajā gultā, varēja redzēt Kapitolija ēku kā dārgakmeni mirdzam pret tumšajām debesīm. Pēc tam skatiens aizklīda uz žilbinoši balto Vašingtona pieminekļa stabu un Linkolna Memoriālu, izveidojot izliektu panorāmu, kas šķita zīmēta šās telpas vizuālam turpinājumam.

— It kā tu būtu licis apbūvēt sev apkārt Vašingtonu vai visu pasauli.

— Šī ir aina, kurā var ietīties, — viņš pasmiedamies sacīja. — Un tā ir konstruēta tieši tev.

— Tu mani tad nemaz nepazini, — Šellija atteica, ieelpodama pazīstamo turku cigarešu un citronīgā smaržūdens dvesmu, kam ikreiz, kad tā par viņu iedomājās, piejaucās malkas dūmu un rožu smarža un zirgu un suņu smārds.

Zegerens smaidīdams noraudzījās uz viņu, un uzacs ar nelielo rētiņu piešķīra sejai zobgalīgu izteiksmi. — Es tevi esmu pazinis vienmēr.

— Nekā. Tu nezini, ka man riebjas rāceņi, ko vecmāmuļa man vēlēja ēst, kad Melusīna sāka tos audzēt vecajā tenisa laukumā. Es nekad nemācēju to tiem tikt vaļā — suņi ari tos neēda, bet tualete atradās pārāk tālu.

— Es negribu runāt par rāceņiem, — viņš sacīja, sākdams pogāt vaļā jaunās kleitas augsto apkaklīti. — Gribu zināt, ko tu dari, kad es...

Vēlāk viņa apjautājās par gleznu, vienīgo gleznu šās telpas vienīgajā vietā, kur to varēja piekārt — pie sienas gultas galvgalā.

— Kas tur redzams? Tā taču noteikti nav abstrakta tavas sievas ģīmetne?

— Protams, ne. Andrea nekad šeit nav bijusi. Nosaukums tai bildei ir Motoru trokšņu satriektais putns.

Šellijas skatiens pielipa pie sarkanos viļņos sairstošā putna. Gleznai piemita baisma vara, šaušalīgs skaistums, kas tikai ar grūtībām ļāva atraut skatienu no tās.

— Tu laikam kādreiz tā jūties, vai ne?

Viņš palocīja galvu. — Vai nu mēs sagraujam, vai arī mūs saplosa — kā to putnu.

Iedūcās selektors. — Ko tam, ellē, vajag? — Zegerens paskatījās pulkstenī. — Stulbais ķēms. Viņam vajadzēja būt šeit jau pirms stundas.

— Aplamā krāsā, — Šellija dzirdēja viņu dusmīgi runājam ar kādu pie ārdurvīm. — Es pasūtīju sarkanas. Es vienmēr pasūtu sarkanas. Šīs ir rozā. — Tad dzirdēja durvis aizveramies un liftu nobraucam lejā.

Stiklotā istaba pēkšņi šķita pārāk acīs krītoša, bezgaumīga. Bija brīži, kad Šellija nevarēja pat iedomāties, cik brīnišķīgi maigs viņš spēja būt. Tad sejai pārslīdēja skarbā maska, stingums, tikai acīs iedegās dīvaina tumša uguns, nāsis ietrīsējās — tā bija mednieka seja, tāda kā toreiz, kad viņš sašūpoja lapsu virs galvas, vai balles naktī vecajā dārza mājiņā.

Šellija bija atklājusi, ka kaut kas viņā ir rupjš, cietsirdīgs, nesmalks. Viņa pirātiskais straujums Šellijā lāgiem modināja priekšstatus par senāku laiku kareivjiem, kas sturmē iekarotu pilsētu vārtus vai kuģo uz buriniekiem, un radīja iespaidu, ka šajā cilvēkā iemājo negantība, kas var būt arī traģiska, ka tā ir daļa viņa būtības un noteic viņa rīcību. Maniere, kādā viņš runāja ar cilvēkiem, kā nodeva pavēles, atspoguļoja šo īpašību. Ar to izskaidrojams, kāpēc Belliourā tik bieži mainījās apkalpojošais personāls. Ne māņticība vien atturēja nēģerus pieteikties tur darbā, drīzāk tas bija veids, kā darba devējs sarunājās ar padotajiem. Viņi abi bija par to strīdējušies. Vienā medību dienā Jaunajam medībzinim Ričardam Doilam pazuda vairāki suņi, un Zegerens bija ņēmies viņu strostēt visu mednieku klātbūtnē.

— Tev nevajadzēja tā ar viņu izrīkoties, — Šellija vēlāk sacīja, kad viņi jāja mājup.

— Viņam jāiemācās saprast, kur viņa vieta.

— Zegeren, runa ir par vispārēju pieklājību, par atšķirību starp...

— Starp mums! — viņš skadri viņas vietā nobeidza teikumu. — Atšķirība starp Šelbērnu un tādu, kam vārdā Zegerens. Atšķirība starp cilvēku, kas savam vārdam pats piešķīris skaņu, un tādu, kas ar skanīgu vārdu jau piedzimis.

— Mans tēvs mēdza teikt, ka nav labas un sliktas uzvedības, vienkārši ir uzvedība, un tā piemīt tiklab princim, kā ubagam.

— Ellē ar tavu tēvu! — viņš asi un nelokāmi noteica.

Taču jo stiprāk viņš to sadusmoja, jo kaislāk tā viņu

iekāroja. Viņam piemita spēks, valdonība un noteiktība, kādas nebija nevienam vīrietim, ko viņa jelkad pazinusi. Maiks bija jūtīgs, maigs un pazemīgs, un savu pazemību valkāja tāpat kā vecos, apskrandušos kreklus, tā līdzinājās tipogrāfijas krāsai, ar ko viņam bija notriepti pirksti un dažkārt arī piere. Zegerens bija arogants, pašapzinīgs, ciets un ass daudzviet tādos gadījumos, kur viņa juta žēlsirdību; viņa vardarbība un dažkārtējā vulgaritāte modināja Šellijā tādu juteklību, kādu viņa nekad nebija sevī apjautusi.

Iegājusi spoguļsienu vannasistabā, viņa sāka laist vannā ūdeni. Viņai neizsakāmi patika ienirt un gulēt smaržīgajā karstajā vannā. Mājās tā bija visai reta iespēja, un bieži, atgriežoties no medībām, kad gribējās ieiet vannā, izrādījās, ka Suellena visu karsto ūdeni jau iztērējusi vejas mazgāšanai.

Uz vannas malas stāvēja pudele ar smaržīgu iesārtu vannas sāli. Atskrūvējusi vāciņu, viņa purināja sāli vannā, noskatīdamās, kā ūdens sārtojas.

Atlaidusies smaržīgajā ūdenī, viņa izdvesa garu, tīksmīgu nopūtu. Odens viļņoja un putojās viņai ap krūtīm, un, atceroties saskarsmi ar Zegerenu un vārdus, ko viņš tai čukstēja, tā no jauna juta mostamies ilgas un iekāri.

— Man šķiet, tu izskaties tieši pēc tām sievietēm, ko gleznojis laikam Vato — ar galvasvirsū saspraustiem matiem un burvīgi sārtenu ādu.

Viņš nostājās pie vannas un lūkojās lejup uz Šelliju. Pašam viņam bija mugurā zils zīda rītasvārks ar ugunīgi sarkanu izšūtu «Z» uz krūšu kabatas.

Lēni, tīksmīgi Šellija pieslējās sēdus. Viņš īsi, skaidri sadzirdami ievilka elpu. Tad strauji pagriezās un iegāja atpakaļ guļamistabā. Atgriežoties viņam bija pilnas rokas šopēc-pusdien saņemto rožu. Nostājies uz biezā vannas paklāja, viņš sāka mest rozes vannā.

— Es pasūtīju sarkanas, — viņš sacīja, — un šitās jau grasījos mest laukā, tomēr tagad redzu, ka krāsa piederas gluži jauki.

— Ai, tām tak ir ērkšķi. — Smiedamās viņa izstiepa rokas, it kā aizsargādamās.

— Šellij... — viņa balss pēkšņi aizrāvās.

Rītasvārks nokrita uz grīdas. Šellija skaudri izjuta viņa ķermeņa tuvumu, redzēja iespīdamies baltus zobus tumšajā sejā. Tad viņš satvēra Šelliju un izcēla to no vannas. Mati atira un izplūda klaidā viņai pār pleciem.

Tikpat viegli kā siena ķīpu pirmajā vakarā medību mājas šķūnī viņš pacēla Šelliju rokās, aiznesa uz stikloto istabu un apguldīja platajā gultā.

Tanī naktī visas kauna un vainas apziņas paliekas, kas vēl joprojām bija aizķērušās Šellijas prātā pēc tuvības brīžiem, izgaisa, palika vienīgi dziļš apmierinājums un visas smaržas, kas dvesmoja no Zegerena — no cigaretēm, ko viņš gultā smēķēja, no viņa smaržūdens un no rozēm.

Visi aizkari bija atvilkti. — Es neciešu tumsu un neciešu būt ieslēgts, — viņš sacīja. —Tāpēc izdomāju tās stikla sienas.

Brīžiem šai naktī mirdzēdamas virpuļoja sniega vērpetes. Diženplatajā gultā viņi jutās kā uz siltuma un mīlestības saliņas sniega virpulī.

— Ko darītu tavs tēvs, ja redzētu tevi kopā ar mani un visu, ko es ar tevi daru? Vai viņš izaicinātu mani uz divkauju?

— Jau ar tavu valodu vien būtu pieticis, lai viņš tevi ar jājam pātagu patriektu no Šelbērnas.

Viņi gulšņāja milzīgajā gultā, dzēra šampanieti un skatījās, kā ārā snieg.

— Zini, man agrāk nekad nepatika, ja man pieskārās, — Šellija stāstīja. —Ja Fekss, Togo Boldvins vai citi puikas, ar kuriem es augu kopā, gribēja mani iemānīt kādā tumšā kaktā vai mašīnā, es apskaitos. Viņi nodomāja, ka esmu nejūtīga.

— Uguns un ledus, — viņš nomurmināja, glauzdams to tik viegli un maigi, ka sniegpārslas nevarētu vieglāk pieskarties.

— Liekas, ka man vienkārši bija bail — baidījos, kas notiks, ja uguni kāds aizdedzinās. Tāpēc es uzcēlu sev apkārt valni, tik augstu kā vecais mūris ap Šelbērnas muižu.

— Vai tev arī tagad vēl ir bail?

Šellija saņēma viņa rokas un pavērsa pet sevi. Tad vienu pēc otras nolika sev uz krūtīm.

Arā vairs nesniga, un debesīs bija pirmsausmas svinainais smagums.

— Kurp tu devies, kad tevi Parīzē iesēdināja vilcienā?

Viņš pasniedzās pēc cigarešu trauciņa, kas stāvēja uz

naktsgaldiņa, un piedāvāja Šellijai. — Tu pamazām pierodi pie visa, — viņš noteica, kad viņa paņēma cigareti. Brītiņu klusējis, viņš uzmeta tai asu skatienu. — Es dzīvoju ar patēva uzvārdu, bet mans īstais tēvs bija Geltijs Bafords. Esmu Polopīta pusbrālis.

Šellija aizelsās. —Tam es neticu.

— To neviens ari nezina, izņemot P. P., un tas, protams, nevienam nebildīs ne pušplēsta vārda, ka viņam ir bandu pusbrālis. Pirms nāves māte viņiem aizrakstīja. Antonijs Bafords, kas ir Polopīta tēvocis un Bafordu firmas galva Anglijā, bija ar mieru mani uzņemt savā mājā. Es aiz priekiem nezināju, kur dēties. Taču drīz vien atskārtu, ka esmu tikai svešs puika no ārzemēm, kam jādara tas, ko neviens cits negrib darīt, arī kalpotāji ne, jo tas neietilpa viņu pienākumos. Vienā jaukā dienā tēvocis Tonijs aizveda mani uz savu biroju, kur sēdēja viens svešs kungs. Izskatījās ļoti profesionāls — melnā uzvalkā ar portfeli pie rokas. «Tas ir misters Perins,» tēvocis sacīja, «viņš ir Sv. Vinsenta zēnu skolas direktors. Rudenī tu iestāsies Sv. Vinsenta skolā.» Direktors palūkojās vispirms uz tēvoci Toniju, tad uz mani un itin salti noprasīja: «Kādu pamatizglītību zēns ir ieguvis?» Tēvocis Tonijs pāri rakstāmgaldam uzmeta man tādu skatienu, it kā pirmoreiz mūžā mani ieraudzījis. «Jā, puika, ja es sāku domāt — kāda pamatizglītība tad tev īsti ir?»

Es godīgi atteicu, ka nekādas nav, vienīgi tas, ko pats uz savu roku esmu iemācījies. Nu viņš atkal paskatījās uz direktoru un bilda: «Diemžēl tā tiešām laikam ir. Mums vajadzēs ar viņu kaut ko līdz rudenim uzspēt.» Zinu, ka tas izklausās diezgan ērmoti, — Zegerens sacīja. — Bet tā bija tīra patiesība. Nebiju ne dienu gājis skolā. Māte man iemācīja lasīt, un, kad viņa sāka slimot, es lasīju viņai priekšā. Bez tam viņa man iemācīja pazīt naudu, jo es gāju uz tirgu iepirkt mums pārtiku. Visu pārējo biju kaut kā sagrābstījis pats.

Māte bez gala un malas stāstīja man par Ieleju. Viņa runāja par Šelbērniem un Belliouru, par ģimeņu naidu Man bija uzdāvināti būvklucīši, un es stundām spēlējos, būvēdams Belliouru ar visiem tornīšiem un piebūvēm. Katram cilvēkam ir savs sapnis, — viņš stāsta beigās piebilda. — Manējais bija Ieleja. Un es nosolījos sev, ka nopelnīšu tik daudz naudas, lai varētu iepirkties Ielejā.

— Nauda nav viss, — sacīja Šellija.

— Nauda ir vara, — Zegerens atteica. — Nauda un zeme. — Tad viņam laikam likās, ka sarunājis par daudz. Viņš pagriezās un noskūpstīja Šelliju, skarbums izgaisa, palika vienīgi maigums, līdz Šellija apskurba un ne par ko citu vairs nespēja domāt.

Atgriezusies mājās, viņa uzzināja, ka dāvinātais kāmītis Zīlīte ir pagalam. Kems mirka asarās, un Virdžīniasitijs, mājas darbos priekšautu dungriņiem virsū uzsējis, centās zēnu mierināt.

— Kur tad Suellena? — Šellija jautāja, skatīdamās uz nemazgātajiem traukiem.

— Aizgāja uz mājām, tiklīdz uzkrita migla, — Kems atteica.

— Nav taču nemaz snidzis.

— Suellena vēl ilgi nebūs gatava integrācijai, — Virdžīniasitijs drūmi nomurdēja. — Nekādas pienākuma apziņas. Es aizgāju, apkopu zirgus, saliku veļu mašīnā un nupatiņ gribēju ķerties pie traukiem.

— Man šķiet, ka no Suellenas jātaisās vaļā, — Šellija nopūzdamās noteica, pakārdama kažoku. — Un tagad apbedīsim Zīlīti, Kem, man tiešām viņas ļoti žēl. — Noliekusies viņa noskūpstīja puisēnu.

— To izdarīja Lenss. Zīlīte bija iznākusi no būrīša, kamēr es to baroju.

Vēlāk Šellija zem magnolijas atkausētā zemē izraka bedrīti, un tur viņi apavu kastē ieguldīto kārnīti nolika «čučēt». Šellija pat sastiprināja no zariņiem mazu krustiņu, ietērpa to sudraba papīrā un uzsprauda uz mazās kopiņas.

Sniegs pavasarī vēl nebija nokusis, kad Ielejā paklīda ziņa, ka Konektikutā no pārāk lielas miegazāļu devas nomirusi Andrea Zegerena. Šellijai pirmā doma bija, ka nu Zegerens ir brīvs. Bet, kad pienāca laiks atgriezties no medību mājas, viņa pārradās bez kādiem solījumiem, vienīgi ar atmiņām par aizvadītajiem mīlas brīžiem.

Divdesmit pirmā nodaļa

Atkal bija preses diena, Pīts Saunderss lika kopā iespiešanai sporta lapu, strādāja intensīvi drūmā nopietnībā. Pītam bija ķildīga sieva, kas ļoti bieži ieradās pie viņa spiestuvē un mācās tam virsū ar visādiem sīkiem mājas dzīves niekiem, sūkstījās par bērnu nedarbiem. Pītam bija naudas grūtības, sāpīga gūža un tā visa izraisīts garastāvoklis, ko viņam kompensēja ilgās, grūtās stundas spiestuvē.

Neviens, Maiks domāja, neviens, izņemot idiotus, nelabojamus ideālistus, alkoholiķus vai reliģiskus fanātiķus, nestrādā nedēļas avīzē. Ar vecām, sagrabējušām mašīnām, kas savā ērmībā un untumos ir gandrīz vai cilvēciskas; tām vajadzēja pieglaimoties, tās vajadzēja lutināt un ik izlaiduma dienu no jauna apčubināt. Pīts šim darbam likās vispiemērotākais, bija rāms un izturēts, nedzēra un nesmēķēja, un, izņemot peoniju dobi, ko viņš rūpīgi kopa, viņa vienīgā interese bija piesaistīta spiestuvei un vecajām mašīnām.

Sēdēdams pie rakstāmgalda, Maiks domāja, ka derētu varbūt piezvanīt uz mājām. Šellija bija teikusi, ka braukšot uz Vašingtonu apciemot kādu izbijušu skolas biedreni un varbūt palikšot pilsētā arī pa nakti. No tā, kā viņa runāja, Maiks saprata, ka viņa nepasaka visu, ka aiz tā slēpjas kaut kas cits, bet bija pārāk noguris, pārāk satraukts par to, kas ar viņiem notiek, lai uzstājīgi pieprasītu patiesību.

Virdžīniasitijs pa telefonu viņam pastāstīja, ka Suellena aizgājusi uz mājām un misis Dženija bijusi Kemam pretim uz bērnudārzu un paturēšot to līdz rītam pie sevis.

Nolicis klausuli, Maiks piespieda sevi koncentrēties un sakārtot materiālus pirmajai lappusei. Piecpadsmit Silverhilas izcilās, godalgotās vaislas govis bija ielūzušas dīķa ledū un noslīkušas. Izrādījās, ka aploka vārti palikuši vaļā. Govīm dzeramajās silēs ūdens bijis sasalis, un izslāpušie lopi, atrazdami brīvo pieeju dīķim, metušies turp un ielūzuši. Kāda kalpone pa lielās mājas logu ieraudzījusi govis ķepurojamies un kārpāmies pa ūdeni un piezvanījusi uz Sun redakciju. Pīts tūliņ izsaucis ugunsdzēsējus ar ugunsdzēsības aparātiem, tomēr beigtās govis no dīķa izvilka uzpildes stacijas īpašnieks Bobijs Gilberts ar savu avāriju glābējmašīnu. Govis daļēji bija noslīkušas, daļēji aizgājušas bojā no tā, ka izmisīgos glābšanās mēģinājumos bija ar asajiem nagiem cita citu sagraizījušas.

Kamēr Pīts aizgāja vakariņās, Maiks palika redakcijā strādājam. Tā kā Šellija bija pilsētā, Suellena aizgājusi, bet Kems atradās pie Dženijiem, nebija nekādas vajadzības braukt uz māju. Bez tam viņu biedēja tukšums un vientulība, kas viņu tur sagaidītu.

Pirmajai anonīmajai vēstulei, kas vērsa viņa uzmanību uz Šellijas un mistera Zegerena attiecībām, viņš nepievērsa nekādu uzmanību. Bet nesen kāds cits sāka rakstīt pa vēstulei gandrīz vai ik dienu, norādot, kad un kur minētais pāris saticies un bijis kopā. Maikam vispirms ienāca prātā parādīt vēstules Šellijai un par visu aprunāties. Bet ikreiz, kad vajadzēja nodomu īstenot, Šellija bija ļoti aizņemta ar Ogija Šligmena ģīmetnes gleznošanu, jo ģīmetni viņa bija nosolījusies pabeigt līdz agram pavasarim, vai arī gadījās neatliekama izjāde. Tomēr neizbēgami tuvojās laiks, kad būs jānotiek atklātai sarunai. Un jāiet projām būs viņam, ja tiktāl nonāks, jo Šellija bija piederīga Ielejā un Ielejai. Un viņš juta, ka pavisam dīvainā kārtā viņam negribējās no šejienes aiziet. Arī viņš nezin kā un nezin kāpēc bija Ielejā iejuties. Bez tam viņš arī nespēja vairs iedomāties dzīvi bez Šellijas un Kema. Gaisma pietumsīs, gluži kā tad, kad ēku satricināja vecā iespiedmašīna un vājināja strāvas pieplūdi spuldzēs.

Ap pulksten astoņiem, kad viņš cīnījās, labodams un aizstādams matrices, kas bija izkritušas no linotipa, ienāca Herms Gillpejs ar brūna ietinamā papīra loksni rokā. Uz tās viņš bija sarakstījis garu garos penterus.

— Esmu pārdomājis, — viņš bez ievada noteica. — Saņemiet. — Papīru viņš piestūma Maikam. — Nospriedu, ka pienācis laiks atbalstīt pašiem savu avīzi.

Cik bēdīgi, ka neesi to apdomājis agrāk, Maiks nodomāja, saprazdams, ka Pīts droši vien izkritīs no ierindas tāpat kā vecā mašīna, kad šī papīreļa dēļ vajadzēs pārlikt lappusi.

— Kas tad ierosināja jūs pārdomāt un izlemt citādi? — Maiks jautāja, piesēzdams uz rakstāmgalda malas.

— Vienkārši apdomājos. — Herms izvilka no kabatas cigāru un to aizkūpināja. —Tanīs laikos, kad es tikko uzsāku savu veikalu, mis Mistija man allaž atvēlēja lielu vietu avīzē. Atcerējos, cik daudz Sun sludinājumi palīdzēja piesaistīt pircējus, kad es pērn krāju naudu jaunai kravas mašīnai, un cik daudz esat pūlējies mana dēla Larija labā. Vispār, Maik, nezinu, bet galvenokārt izlēmu tāpēc, ka nospriedu — mums šajā pilsētā ir vajadzīgs tāds cilvēks kā jūs, tāds, kas nebaidās pateikt labu vārdu par mums, mazajiem uzņēmējiem. Nevaru gan apgalvot, ka vienmēr piekrītu tam, ko jūs sakāt, un ne vienmēr to saprotu.

— Paldies, Herm. — Maiks paņēma sludinājumu. — Apstrādāšu to. Kādiem burtiem vēlaties to redzēt?

— Vienalga, kā saliksiet, tā būs labi, — Herms atteica un gāja uz durvīm.

— Hei, — Maiks nosauca pakaļ. — Kādos izmēros?

— Lieciet uz ceturtdaļlappusi. Man ir diezgan daudz jaunu mantu. — Pie durvīm viņš apstājās. — Lai viņu!... Man šis bija labs gads. Lieciet uz puslapu, Maik!

Laimīgā kārtā linotips pēc tam vairs neniķojās, un Maiks salika bez pūlēm visas slejas.

Laikrakstu locīšana bija gandrīz pusē, kad iekaucās ugunsgrēka sirēna. Piespiedis pogu, kas izslēdza presi, Pīts nolēca no platformas, uz kuras bija stāvējis.

— Divi gari kaucieni, viens īss! — viņš uzsauca. —Tātad ārpus pilsētas. — Pagrābis žaketi no pakaramā, viņš izskrēja no spiestuves.

— Pagaidiet! — Mistija sauca tam nopakaļ. — Es jūs aizvedīšu.

— Arā ir neganti auksts, un Dievs vien zina, kur tā uguns izcēlusies, — Maiks brīdināja. — Nezin kad vēl varēsim atgriezties.

— Es tomēr gribu braukt.

— Labi, — viņš noteica un paturēja durvis, lai viņa varētu iziet.

— Paldies, Maikl, — Mistija jauki pateicās, pieņemdama pretī pasniegto roku. Kad Maiks palīdzēja tai iesēsties vecajā, grabulīgajā pikapā, viņam gribējās to salīdzināt ar karalienes iesēšanos vergu nestā krēslā.

— Nu ir kā vecos laikos, — Mistija sacīja, kad mašīna rēkdama aizdrāzās tumsā. — Kopš pārdevu avīzi, neesmu bijusi nevienā kārtīgā ugunsgrēkā.

Kad viņi piebrauca pie ugunsdzēsēju depo, jaunā mašīna ar kāpnēm un visām ugunsdzēsības ierīcēm, kuru iegādi bija sekmējusi arī Sun, devās ceļā. Tai tūliņ sekoja brīvprātīgie ugunsdzēsēji ar Pītu priekšgalā. Mētelis tam plīvoja, ar iespied krāsu notrieptā seja staroja.

— Tad redz, kas viņam vajadzīgs, — Maiks noteica. — Tīrais brīnums. Ir gandrīz neiespējami noorganizēt cilvēkus spodrības kampaņas vai labas valdības ievēlēšanai, bet pietiek iekaukties ugunsgrēka sirēnai, un paskat, kāda rinda mums seko. Es nekad neuzzināšu, no kurienes ļaudis sarodas tādā ātrumā.

Un gluži nejauši Maiks atskārta, ka arī pats ierauts vispārējā satraukumā un cenšas neatpalikt no ugunsdzēsējiem.

Mašīna signalizēdama aizbrāzās garām Šelbērnas muižai un Belliourai, tad iegriezās ceļā uz Masterkorneru.

— Ceru, ka tā nebūs baznīca vai jaunā skola, — Maiks bažīgi ierunājās. Ceļš kļuva nelīdzens un dangains un jābrauc bija uzmanīgi. Maiks vēroja, ka Mistija prasmīgi izmanevrēja, vairīdamās no bedrēm. Vakars bija tumšs, bez zvaigznēm un auksts. Blāzma debesīs uzplaiksnīja arvien plašāka, un Maiks ar bailēm nojauta, ka deg baznīcas skola.

Kad ugunsdzēsēji varēja sākt sūknēt ūdeni no dīķa, kas bija vienīgā ūdens ņemšanas vieta un atradās par tālu, lai būtu efektīva, nekas vairs nebija līdzams. Brīvprātīgie ugunsdzēsēji, skatītāji un skolnieki nevarīgi stāvēja un noraudzījās, ka skola ar kombinētajām guļamistabām un klases telpām liesmoja kā liels sārts. Skolnieku sāpēs saviebtās sejas uguns atspīdumā bija skaidri saredzamas. Daži nekautrēdamies raudāja.

— Es pat nemāku droši pateikt, kad īsti sāka degt, — sacīja mācītājs Jangs, atbildot uz Maika jautājumu. — Viens no zēniem iebļāvās: «Uguns! Uguns!» Tūliņ pēc tam viss bija vienos dūmos. Paldies mīļajam Dievam, visi mani zēni ir laukā!

Tajā mirklī kaut kas gruva — iegāzās otrais stāvs. Pašķīda dzirksteļu mākonis, sprikstis nobira pār tuvumā stāvošajiem.

— Visi atpakaļ! Atkāpieties! — Pīts komandēja. Sagrābis šļūtenes galu, viņš to pavērsa pret liesmām. Iztecēja nožēlojami sīka strūkliņa un žēli iesīcās, sastopoties ar liesmām, kas plosījās ēkas paliekās.

Maiks juta sīku bērna roku, kas meklēja viņējo. Paskatījies viņš ieraudzīja Džimiju. Plaši ieplestajās acīs spīdēja baltumi, bet pār vaigiem nevaldīgi lija asaras.

— Džimij! — Maiks iesaucās. —Tas ir briesmīgi. Vai tev kaut ko izdevās paglābt?

Puisēns parunāt nespēja, tikai papurināja galvu.

— Nesaprotu, kā uguns varēja izplatīties tik drausmīgi ātri, — mācītājs Jangs apmulsis atkārtoja. Viņš bija un arī izskatījās līdz pēdīgajam satriekts, noraudzīdamies, kā karstumā saliecas dzelzs gultiņas un kā skali sadeg krēsli. — Visas manas grāmatas, — viņš bēdīgi sacīja, — un zēnu kokgriezumi.

— Mans zirdziņš arī, — Džimijs ierunājās aizžņaugtā balsī. — Visu gadu es nostrādāju, viņu griezdams. — Viņš bikli paraudzījās augšup uz Maiku. — ... To zirgu, tādu kā Mūžam Modrais. Gribēju to uzdāvināt mis Šellijai.

Maiks aplika roku zēnam ap sīkajiem pleciem. — Vai tu negribētu nākt man līdzi uz mājām? Zirgi būs priecīgi, kad tu atkal būsi pie tiem.

— Visas manas grāmatas, — mācītājs Jangs atkārtoja. Pleci viņam nevarīgi nošļuka, likās, ka cerības, kas visus šos gadus bija turējušas viņu pie spēka, tagad aizkūpēja dūmos līdz ar zēnu pieticīgo, necilo mantību.

Kamēr Maiks palīdzēja drupās paglābt, kas vēl cik necik bija glābjams — kādu grāmatu vai apgruzdējušu drēbju gabalu, Mistija un Masterkorneras sievas bija sarūpējušas kafiju un maizes dzēsējiem un glābējiem.

Pēkšņi viens ugunsdzēsējs sāka vicināt rokā drānas gabalu.

— Kas tas? — mācītājs Jangs jautāja.

— Petrolejā samērcēta lupata, — ugunsdzēsējs atbildēja.

— Es to atradu gabaliņu nostāk. Jādomā, ka te kādam bijis vesels būkšķis, šitā viena laikam pa ceļam izkritusi.

Mācītājs Jangs skatījās uz lupatu pilnīgā neizpratnē:

— Vai jūs gribat sacīt, ka uguni kāds pielaidis tīšām?

— Tā izskatās.

— Nevajag — nav godīgi tā domāt, — Mistija dusmīgi iebilda. — Kam gan varētu ienākt prātā darīt kaut ko tādu?

— Nezinu, — Maiks atteica. —Taču arī es nekad nebūtu domājis, ka uz mani kāds varētu šaut.

— Neticami. Ka tamlīdzīgas lietas var notikt mūsu Ielejā. Vai tu domā, ka vainīgos notvers?

Maiks papurināja galvu. — Cietumsargs Česters izliksies, ka izvērš plašu vainīgā meklēšanas kampaņu. Un ar to pašu lieta būs izbeigta un apklusīs.

— Vai jūs domājat, ka mis Šellija atļaus man jāt ar Mūžam Modro... kādreiz? —jautāja Džimijs, kad mazs un sīciņš sēdēja mašīnā starp Mistiju un Maiku.

— To tev vajadzēs pajautāt mis Šellijai, — Maiks atbildēja, prātodams, vai Šellija būs atgriezusies. Bet, kad viņi piebrauca, māja bija tumša.

Maiks sacerēja un publicēja ievadrakstu, netieši norādīdams, ka mācītāja Janga vadītajai skolai ļaunprātīgi dedzinā-' tāji pielaiduši uguni. Česters Glovers izlikās, ka izmeklē ugunsgrēka lietu. Šellija, Mistija un Keitija Šligmene Janga uzdevumā vāca ziedojumus un drēbes, ar ko ietērpt zēnus, kas pagaidām gandrīz visi bija izmitināti Masterkorneras iedzīvotāju ģimenēs, līdz izdosies sagādāt naudu jaunas skolas celtniecībai.

Kad februāra sniegu un vēju nomija marts, vietējo ziņu slejās no jauna sāka dominēt informācija par to, kā lapsu trakumsērgas epidēmija vēršas plašumā. Laucinieki tagad pastāvīgi nēsāja līdzi vai nu spieķi vai pat pamatīgu rungu, lai atvairītu klajā laukā atklīdušu sasirgušu lapsu, skunksu vai citus meža zvērus. Nākamajā nedēļā pēc ugunsgrēka lapsa sakoda kādu Melliku dzimtas bērnu, kas pieturvietā gaidīja skolas autobusu, un Hembons pie staļļa durvīm nošāva murkšķi, kas, viņaprāt, esot izturējies kaut kā ērmoti.

Vienu vakaru, pēc avīžu locīšanas Mistiju uz mājām vezdams, Maiks sacīja: —Es jau vairākus mēnešus aizvien no jauna publicēju Veselības departamenta direktora un Medību uzraudzības padomes ziņojumus, tomēr Togo Boldvins šopēc-pusdien mierīgi paziņoja, ka uzbrukums Melliku bērnam uzskatāms par atsevišķu, netipisku gadījumu. Viņš, kā tu zini, ir jaunievēlētais Zirgaudzēšanas asociācijas prezidents. Viņš ieradās pie manis un sacīja, ka mans raksts par nepieciešamību likvidēt sakosto ērzeli apdraudot visu vaislas programmu, ka^zirgaudzētāji no citām pavalstīm vairs nesūtīšot šurp savas ķēves apsēklošanai.

— Par vaislas problēmām cilvēki vienmēr ir interesējušies, — Mistija atteica. — Tikai gaužām bēdīgi, ka saviem pēcnācējiem tie pievērš daudz mazāk uzmanības nekā savu mājdzīvnieku jaunuļiem.

Maiks pasmējās un tad ieminējās par ko citu: — Laikam neesmu tev vēl šito pastāstījis. Man piezvanīja viens mākleris no Ņujorkas. Viņam esot klients, kas labprāt nopirktu manu avīzi. Klienta uzvārdu viņš nevēlējās nosaukt. Piedāvājums bija sasodīti spožs.

— Vai tu gribi avīzi pārdot?

— Nezinu, — Maiks nesteidzīgi atbildēja. — Redzēs, kā būs. Tas atkarīgs... — Teikuma turpinājumu aprija pilnīgi negaidīts zibens, kas piešķieda visu apkārtni ar baltu gaismu, un tūliņ pēc tam negants pērkona dārdiens. Un ar to pašu agrīnais negaiss bija pārskrējis. Mīls, šausmās drebēdams, spiedās klāt Maikam un, Šķiet, vispār būtu gribējis ierakties sēdeklī starp abiem braucējiem.

— No katra lielāka trokšņa viņš pārbīstas līdz nāvei, — Maiks sacīja. Viņš paskatījās uz Mistiju, kas bija cieši piespiesta pie durtiņām. Sejas profils izskatījās saspringts, un roku tā bija uzlikusi uz durtiņu roktura, it kā grasītos bēgt.

— Neko ļaunu jau viņš nedara, vienīgi izmisis meklē cilvēka tuvumu, — Maiks turpināja. — Tā kā Šellijas bieži nav mājās, esmu pasācis viņu vadāt līdzi. Un šoreiz iznācis gluži labi. Mājās atstāts, viņš būtu saskrāpējis ārdurvis vai izsitis kādu rāti.

— Es patlaban nedomāju par Mīlu, — Mistija atteica, pastiepa roku un sāka glaudīt suni, kas vēl joprojām drebēja.

— Un par viņu es nemaz nebrīnos. Man pašai no tā grandie-na kļuva baisi.

Sāka līt, un lietus aumaļām sitās vējstiklā.

Nebija vairs tālu līdz pusnaktij, kad viņi beidza kraut izsūtāmo avīžu saiņus pasta mājas lievenī, lai mis Letija no rīta tos sašķirotu un izsūtītu. Kad viņi pēc tam atgriezās spiestuvē, kas nebija sakārtota pēc avīzes iznākšanas, ieskanējās vārdos neizskaidrojams akords un uzvējoja silti intīma gaisotne. Tagad, ieslēgtiem mašīnas šaurībā, kad ārā lija aumaļām, spriedze kļuva stiprāka.

Maiks iegrieza lielo mašīnu Fērmontas grambainajā piebraucamajā ceļā.

— Maikl, vai tu negribētu uz brīdi ienākt? — Mistija jautāja. — Zinu, ka ir jau vēls un nevajadzētu tevi aicināt, bet ienākt tu varētu — uz īsu brītiņu. Padzertu tēju vai kafiju vai iebaudītu glāzi stiprāka dzēriena.

— Es tikai nupat atcerējos, ka sen neesmu ēdis, — viņš ieteicās. — Vai viena sviestmaize tev sagādātu lielas neērtības?

— Protams, ka ne.

— Bet ko darīt ar Mīlu?

— Iespundēšu savus suņus guļamistabā. Lai pakavē paši sev laiku.

Pēc tumsas un lietus ārā gaišā dzīvojamā istaba, ar krāsainu kokvilnas drānu apvilktais dīvāns un vecie ādas klubkrēsli izstaroja brīnišķīgu mājīgumu un aicinājumu apsēsties. Maiks laimīgi atslīga klubkrēslā.

Negaiss bija aprimis. Tagad vienīgās skaņas radās no lietus lāšu sišanās rūtīs un malkas sprakšķiem kamīnā. Arī labradors domīgi apgūlās kamīna priekšā.

— Iebaudi glāzi todija, — Mistija aicināja, — bet es pa to laiku sataisīšu tev sviestmaizes.

Maiks atvēra acis. Bija pienākusi Mistija ar paplāti un vēršgaļas maizēm. Tikai tagad viņš samanīja, cik izsalcis bijis. Kamēr viņš ēda, Mistija apsēdās turpat līdzās. Lampas gaismā viņas seja izskatījās jauna un ļoti sievišķīga.

— Maikl, — viņa ierunājās, kad Maiks bija paēdis. — Ko tu tik traki skatījies uz mani?

— Tikai nupat pamanīju, kas ir tas sevišķais, kas tevi atšķir no pārējām Ielejas sievietēm.

— Oho... — Viņa sacēla uzacis. Tās bija pabiezas, skaisti izliektas un pilnīgi dabiskas.

— Līdzcietība. Tev piemīt līdzcietība.

— Ak... — viņa, jūtami vīlusies, noteica. — Un es iedomājos —>- tūliņ tu teiksi, ka izskatos seksīga savās ar tipogrāfijas krāsu notrieptajās dungriņbiksēs.

— Tāda tu esi. Seksīga. Līdzcietīga.

— To ar tavu muti saka tā vēršgaļas sviestmaize. — Mistija viņam uzsmaidīja. Tad piepeši smaids apdzisa, lūpas

sakniebās ciešāk. Viņa piecēlās un aizkliboja līdz kamīnam, apmezdama līkumu apkārt Mīlam, kas gulēja kamīna priekšā, īsu brīdi viņa palika stāvam, uzgriezusi Maikam muguru un piespiedusi pieri kamīna augšējai apmalei.

— Mistij, — Maiks jautāja, — kas tev notika?

— Bija aplam aicināt tevi pakavēties, — viņa visai neskaidrā balsī atteica. — Nē, ļauj man izteikt līdz galam. — Viņa nervozi pastiepa roku un paņēma cigareti. — Necelies, necelies, man tepat ir sērkociņi.

— Ja tu gribi man kaut ko sacīt par manu sievu un Zegerenu, — viņš gausi ierunājās, — es to zinu.

Viņa aizkūpināja cigareti, nopūta sērkociņu un iemeta to ugunī. — Nē, ne tieši to es gribēju pateikt. — Un aši kā bērtin nobēra. — Gribēju pateikt, cik laimīga esmu jutusies visus šos pēdējos mēnešus. Jutos noderīgāka un vajadzīgāka nekā jebkad kopš vīra nāves. Ja tu nebūtu te ieradies un atradis iespēju dot man darbu, es droši vien būtu kļuvusi par alkoholiķi kā Andrea vai pārlieku sākusi nodoties saviem dzīvniekiem. Tu reiz kaut ko tādu man skaidroji — par bērniem, kas mazotnē aug bez īstas mīlestības... ka tie pārlieku pieķeras zirgiem vai suņiem. Dzīvnieki nav tik prasīgi kā cilvēki un tāpēc nespēj nodarīt tik dziļas sāpes.

— Mistij. — Balss Maikam aizķērās kaklā. Gariem soļiem viņš pārslāja pāri istabai. Strauji pierāva Mistiju sev klāt. Vienu mirkli viņš sajuta viņas atsaukšanos, tikpat kaismīgu kā viņa iekāre. Tad viņa atrāvās nost.

Maiks noslīga uz dīvāna viņai blakus. — Mistij. — Viņš sniedzās to apskaut. — Tu esi skaista. Valdzinoša. Skaista. Nav nekā, kas mūs spētu aizturēt. Tu zini, ka mana sieva un...

— Jā, zinu, — viņa aši noteica, — bet nebiju pārliecināta, vai tu zini.

— Vai Šellija tev to teica?

Mistija papurināja galvu. — Šellija nekad par to nestāstītu. Viņā viss sasala — jau bērnībā, pēc tam, kad bija aizbēgusi viņas māte. — Viņa paraudzījās pulkstenī uz kamīna. — Ir jau vēls.

— Nolādēts, — viņš kaismīgi sodījās. — Es negribu braukt uz mājām. Esmu paguris, man ir apnicis būt mis Šellijas vīram un dzīvot mājā, kas pilna ar rēgiem. Nav neviena iemesla, kāpēc es nevarētu palikt šeit.

— Iemeslu ir diezgan. Un, ja pietrūkst iemeslu, vēl atliek godaprāts, tas nedrīkst zust. Es neesmu iekustināma pārejošām aizrautībām. Tāpēc esmu tik ilgi nodzīvojusi viena.

Maiks nespēja noskatīties uz viņu stāvam durvīs — ar melnu švīku pierē, ar krekla stērbelēm, kas izvilkušās no džīnām. Garajos mēnešos uzkrājusies atturība un saspringums brēktin brēca pēc piepildījuma. Ar lielām mokām un savaldību viņš devās uz durvju pusi. Ticis pusceļu līdz mašīnai, viņš atcerējās Mīlu. Palūkojies atpakaļ, viņš redzēja Mistiju stāvam durvīs. Gaismā, kas spīdēja tai aiz muguras, tā izskatījās mazāka nekā bija īstenībā. Un vientuļāka.

— Pasauc savu suni, — viņa klusu atgādināja.

— Varbūt tev taisnība, — viņš ierunājās, visdrīzāk pats ar sevi. — Varbūt es tiešām esmu tikai stipri atpalicis mono-gāmists.

Lietus bija pierimis, debesīs iznira mēness. Gaiss bija mikls, siltens, it kā ar pavasara nojausmām piesātināts.

Kad viņš atgriezās Šelbērnu muižā, māja grima tumsā. Iegājis Kema istabā, viņš noraudzījās uz savu dēlu, kas gulēja ciešā miegā, pa pusatvērto logu ieplūstošās mēnessgaismas apspīdēts. Lenss, kas gulēja gultiņai blakus uz grīdas, pacēla galvu, paskatījās, kas ienācis, tad nolaida to atpakaļ uz ķepām un turpināja gulēt.

Šellija bija atgriezusies, lai kur bijusi, gulēja gultas savā pusē uz sāniem, vienu roku zem galvas palikusi. Garie melnie mati izplūduši pār spilvenu. Nezin kāpēc tā šķita līdzīga Kemam. Kad viņš apgūlās, tā nepamodās, bet turpināja gulēt, muguru uzgriezusi. Uzcēlusi mūri, ko viņš neuzdrošinājās nojaukt.

Ceturtā daļa. KAUSS

Divdesmit otrā nodaļa

Pavasaris togad bija vēls, tas līdzinājās brīnumainam solījuma smaidam, kas lēnītēm iezagās kizilu ziedpumpuros, krokusu zobentiņos un dzelteno narcišu asnos, kas spraucās ārā no sasalušās zemes. Kad zeme atkusa un sazēla, cilvēku prāti sāka pievērsties Šelbērnas kausa sacīkstēm.

Pēc veciem rasējumiem, ko Šellija viņam bija aizdevusi, Zegerens bija licis restaurēt treku tādu, kādu to savulaik bija iecerējis un izveidojis Sīns Šelbērns, un līdz ar to pilnīgi atdzīvinājis skriešanās sacensības ar šķēršļiem, kas allaž bija pavasara vissvarīgākais notikums.

Kad Andrea nomira, visi nosprieda, ka balle, ko šai sakarā bija iecerējis medību pārzinis un kam vajadzēja notikt Belliourā, tiks atcelta. Taču Zegerens pastāvēja uz to, ka ballei jānotiek. «Es nevēlos, lai jelkādas manas personiskās

problēmas izjauktu Mednieku biedrības iecerētus pasākumus,» viņš deklarēja rīcības komitejai. Tā kā balle bija paredzēta pret ziedojumiem, lai papildinātu biedrības ienākumus, medību draudzes piederīgie sevi mierināja ar domu, ka Andreas nāve galu galā neesot bijis nekas pārāk negaidīts. Viņa tak vārguļojusi jau krietni ilgu laiku, un, kaut arī ir visai briesmīgi ņemt tādus vārdus mutē, Zegerenam tā tomēr bijusi atpestīšana, jo viņš bijis tik iejūtīgs laulātais draugs, kas vismaz reizi nedēļā lidojis uz Konektikutu sievu apraudzīt.

Kad Šellija piedāvājās sarīkot balli Šelbērnu muižā, Ze-gerens dedzīgi šo domu atbalstīja. Šellija jutās vīlusies, jo iecere ieņemt Andreas vietu bija ielavījusies viņas prātā kā tā garā melnā čūska, kas dzīvoja staļļa pagrīdē un ik pavasari izlīda dienas gaismā. Tas, ka Zegerens neieminējās ne ar vārdu par viņu attiecību statusa maiņu, skāra Šelliju tikpat skaudri kā ieilgušais ziemas skarbais saltums martā.

Kad Milisenta, Debija un pārējie komitejas locekļi ieteica vairākas alternatīvas, Zegerens stūrgalvīgi palika pie sava, ka Šelbērnu muiža esot balles rīkošanai vispiemērotākā gan skaistuma ziņā, gan arī kā tradīciju glabātāja.

Zegerena tik stingri aizstāvēto ideju grozīt nebija nekādu cerību. Maiks bija kā no sliedēm izsists.

— Dievs žēlīgais! — viņš satraukts izsaucās. — Mēs nespējam nomaksāt savus kārtējos rēķinus. Kur gan mums ņemt naudu tādiem milzu izdevumiem par ēdieniem un dzērieniem? Nav pat ko sapņot, ka mēs varētu kaut ko tādu atļauties. Un kas tos darbus apdarīs?

— Palīgus es sameklēšu, — Šellija braši turējās pretim. — Un par visu taču maksās Zegerens.

— Manā mājā ne! — Maiks kaismīgi uzkliedza.

— Es nezināju, ka Šī būtu tava māja.

Maiks cieši sažņaudza rokā pīpes kātiņu. — Šellij, vai tu pilnīgi esi aizmirsusi to, ko sacīji pērn balles vakarā? Nevar taču būt, ka esi tik neiedomājami pārvērtusies. Kas ar mums notiek, Šellij?

— Man jābrauc uz lielveikalu, — viņa atteica, kad pulkstenis hallē nosita kārtējo stundu. — Un pēc tam man

jāsavāc apsolītais drēbju ziedojums mācītāja Janga zēniem. — Viņa uzmeta Maikam visai izaicinošu skatienu. — Tev vajadzētu priecāties, uzzinot, ka kopš ugunsgrēka esam savākušas septiņas pikapu kravas ar mantām.

— Šellij, es būtu daudz priecīgāks, ja mēs tagad pat varētu apsēsties un parunāties.

Viņa jau steidzās pie telefona. — Parunāsimies citreiz. Tagad man steidzīgi jāpiezvana Dūlijam Raitam un jānorunā, kad viņš no jauna apkals Mūžam Modro.

Viņš bezpalīdzīgi papurināja galvu. — Tevī skatoties un klausoties, man nāk prātā tā trakā karaliene, kas skrēja aizvien ātrāk un ātrāk, līdz beidzot mīņājās vienā un tanī pašā vietā.

— Ja jau tu esi tik darbīgs un prasmīgs, kālab tad nesalabo veļasmašīnu? — Šellija pār plecu noprasīja. — Tā sabojājusies jau kopš pirmdienas, bet neviena roka neceļas to pielāpīt.

— Varbūt ja tu paliktu mājā...

Viņa nenogaidīja pat teikuma beigas.

Šelbērnas kausa izcīņa bija jāpieskaita pie visai savdabīgām sacīkstēm. Uzvarētājs naudu nesaņēma. Iznākums bija vienīgi slava vai sirdssāpes un sudraba kauss — kopija tam Kromvela kausam, ko Sīns Šelbērns bija licis izgatavot slavenā nakts šķēršļu jājiena piemiņai. Un sākotnējo mirdzumu kopš 1889. gada kauss nebija zaudējis līdz pat šai dienai. Treks bija ierīkots ielejas pamatnē, tajā bija divdesmit četri šķēršļi, un visu sacīkšu distanci no starta līdz finišam publika varēja vērot, sēžot nogāzē vai turp piebrauktajās mašīnās.

Kaut gan sacensības notika jau tik sen, ne reizi šajos gadu desmitos neviens Šelbēmu zirgs nebija izcīnījis kausu. Keme-rons Ficdžeralds savas karjeras laikā bija jājis vairākkārt, taču augstāk par trešo vietu ticis nebija. Kad viņš pats kļuva par vecu, lai piedalītos jāšanas sacīkstēs, viņš visas cerības lika uz Fērmoju — skaisto kastaņbrūno Gelvejas Pilota pēcnācēju, kas bija nepārspējams medību zirgs. Ar Fērmoju jāja Fekss. Fekss tolaik bija pašā jaunības krāšņumā, trauk-smīgs un pārdrošs. Viņš zirgu, kas bija piekusis un ko vajadzēja maķenīt pievaldīt, dzina trakos auļos panākt Dinvi-diju pieredzējušo sacīkšu zirgu, kad vajadzēja pārvarēt visgrūtāko šķērsli, ko dēvēja par «zārku». Fērmojs pareizi nenovērtēja žoga augstumu, ar pilnu sparu ietriecās tanī un salauza sprandu.

Šellija nekad nespēja aizmirst ainu ar kritušo zirgu, kas gulēja zemē. Pa pusatvērto muti tam plūda asinis, bet tam blakus — Fekss, kam pār vaigiem ritēja asaras, uz ceļiem noslīdzis, auklēja klēpī zirga galvu. Šellijai toreiz bija trīspadsmit gadu, un jaunais zeltmatainais jātnieks ar starojošo smaidu un ellišķīgi pārgalvīgo, bezbēdīgo uzvedību bija viņas dieveklis. Tanī brīdī viņa juta karstas ilgas pieiet klāt un to mierināt, bet Tafija Kārlaila bija atbraukusi no Ņujorkas un izdarīja to Šellijas vietā. Viņa palika maliņā stāvam un noskatīdamies, kā Virdžīniasitijs noņēma Fērmojam Feksa sacīkšu seglus un tā treneris Sidnejs Nervuds izkliedēja apkārtstāvētājus. Doktors Bleks toreiz vēl bija pavisam jauns veterinārārsts. Viņam drebēja roka, kad viņš tajā pacēla revolveri, lai nošautu kritušo zirgu. To Šellija vairs nespēja noskatīties un aizskrēja. Pieplakusi pie Belliouras lielā ozola, viņa dzirdēja norībam šāvienu.

Divreiz Vientiesis, Feksam ar to jājot, bija guvis visai labus panākumus. Pirmajā reizē sirmis tomēr paklupa pie Briesmīgā Desmitā šķēršļa. Otrreiz viens zirgs no Merilendas finišu sasniedza par purna tiesu ātrāk. Turpmākajos gados Šelbērnu—Ficdžeralda krāsas kausa izcīņā neparādījās.

Bijīgi, gandrīz vai ar reveransu, Šellija izcēla no lādes dibena krāsu lentes un nodeva tās tīrītavā. Tad viņa devās pie Sidneja Nervuda.

Viņa to sastapa strādājam akmensdārzā.

Pat rupjajā dungriņu virsvalkā, ar dubļu švīku uz vaiga viņš prata saglabāt zināmu cienīgumu, un, kaut arī viņa mati bija balti kā acālijas, zilajās acīs joprojām dzirkstīja jauna cilvēka modrība un dzīvīgums. Šelliju ieraudzījis, viņš staroja pār visu ģīmi.

— Man tikko sāk plaukt skaistas dzeltenas tulpes, — viņš padižojās. Kad Šellija bija apskatījusi dārzu un izpriecājusies par tulpēm, viņa pastāstīja sava nāciena iemeslu.

— Kā nu ne — man gauži gribētos, lai tu, kamēr manas acis vēl platas, uzvarētu kausa skrējienā. — Atmiņās kavēdamies, viņš raudzījās pāri tīrumiem un redzēja zirgus auļojam nebeidzamā rindā. — Laika mums nav daudz. Būs smagi jāstrādā. Bet vai tagad neiebaudīsim pa lāsei tējas?

Tovakar, domājot ar to, ko bija izdarījusi, Šelliju sāka mocīt sirdsapziņa. Vecais treneris bija stingrā režīma piekritējs. Savulaik viņš pat neļāva staļļos ievilkt elektrību, jo apgalvoja, ka zirgiem, tāpat kā cilvēkiem, jāiet gulēt līdz ar sauli un līdz ar sauli rītos jāceļas. Sacīkšu zirgiem zaļdzelteni nokrāsotajās mucās tika glabāts lietus ūdens, jo krāna ūdens tiem nederot. Jā, viņš savas darbības laikā bija nepārspēts, un, neskaitot viņu, vienīgi Fekss pazina un izprata Pilota asiņu zirgus.

Nu vairs atlika vienīgi atrast jātnieku.

Torīt, kad Šellija devās pie Feksa, melni mākoņi šķieda no debesīm rupjas lietus lāses un smagi slīga pār zilo kalnu virsotnēm. Sniegs, kas izjauca ziemas nogales medības, bija nokusis, pašķirdams ceļu dubļainajam gadalaikam. Dangas mālainajos ceļos bija tik dziļas un lauki tik stipri izmirkuši, ka medības gribot negribot nācās pārtraukt.

Feksa uz durvīm uzgleznotā lapsa viņai smēja pretī. Tā ir laba zīme, Šellija nodomāja, kāpdama augšup. Tikusi galā, viņa pieklauvēja. Pirmie riedami atsaucās suņi, tad atskanēja sauciens:

— Klusu, sasodītie! Kas atnācis, lai nāk iekšā!

Šellija atvēra durvis, un tūdaļ pretī metās foksterjeru kucēni, ar mikliem purniņiem bakstīdamies viņai gar kājām.

— Sasodītie! — Fekss rēca, iznākdams no virtuves. Vienā rokā viņš turēja cigāru, otrā pankūku lāpstiņu. — Friskij, Fensij — mierā! — Viņš uzšāva, kam pagadījās, ar lāpstiņu, un kucēni iekaukdamies, it kā šiem sāpētu, laida projām un salēca uz izgulētā dīvāna.

— Mis Šellij, cienkundze! Kāds prieks! — Kājās viņam bija jājam bikses un mājas čības, bet ap vidu priekšauta vietā apsieta zirga pārsega skranda brūnajā Tempitonu krāsā ar melnu apmali un monogrammu. — Lūdzu, nāc iekšā manā salonā! — Viņš palocīdamies ar plašu rokas pavēzienu aicināja.

Feksa salons, kur viņš ēda, gulēja un uzņēma viesus, tik vien liels bija, lai varētu kaut cik apgrozīties. Visu brīvo telpu aizņēma kaudzē sakrauti segli, veci jājamzābaki un citāda draza. Kamīna apmales sānos karājās kožu saēstas lapsu maskas. Pa malu malām bija sabāztas tiesneša Templtona bibliotēkas paliekas, galvenokārt sporta literatūra. Uz ēdamgalda sakrājusies liela kaudze avīžu un neatplēstas rēķinu aploksnes. Fotogrāfijas ar zirgiem un jātniekiem bija saspraudītas pie sienām tik biezi, ka ne brīvas vietiņas. Gandrīz visās bildēs bija apaļi caurumi tajās vietās, kur sākotnēji atradusies Feksa galva. To bija pastrādājušas meitenes tad, kad viņa raksturīgākā iezīme bija galva ar mirdzošajiem, gaišajiem matiem, ko viņš, jājot izstāžu ringos, liedzās nosegt ar tradicionālo derbijcepurīti.

Suņu, putekļu, ādu un cigāru smārds sajaucās ar svaigu cepumu smaržu.

— Pakavējies mirklīti, kamēr es paskatos, kas man tur krāsnī. — Fekss pagriezās, atklādams izšūtu «T» burtu sava improvizētā priekšauta pēcpusē. — Šopēcpusdien apsolīju mazajam Ogijam sarīkot viesības. Ceru, ka tu arī Kemu atvedīsi. Hercogiene arī atnāks ar kaut kādu čali, kas atbraucis pie viņas ciemos. Man drīz būs gatavi cepumi. Tad iedzersim pa lāsei.

— Feks, saule vēl nav tikusi līdz pagalma vidum... — Šellija nosmējās. — Starp citu, man ar tevi pārrunājamas nopietnas lietas.

— Mis Šellij, cienkundze, nav nevienas nopietnas lietas, ko nevarētu pārrunāt, iesūcot pa mazam malciņam viskija. — Izgājusi tam līdzi virtuvē, viņa noskatījās, kā tas izvelk cepumu pannu no cepeškrāsns un sadala tos ar to pašu lāpstiņu, ar kuru bija pārmācījis kucēnus, un noslidināja tos plakanā Šķīvi. — Ja ne, tad piedāvāšu tev kafiju, — viņš sacīja, pielaizdams uguni deglim, uz kura stāvēja ūdenskat-liņŠ. — Ttttūliņ būs karsta. Apsēdies jel, — viņš aicināja, ievērojis, ka Šellija vēl joprojām stāv kājās.

Šellija apsēdās pie galda, un Fekss salēja krūzītēs kafiju. Tad nocēla no plaukta apsūbējušu sudraba dzeramtrauku. Pasniedzies pēc burbona pudeles, kas bija nobāzta zem izlietnes, viņš sev ielēja dāsnu malku. Kamēr viņš dzēra, Šellija pateica, ka vēloties, lai viņš jāj ar Mūžam Modro Šelbērnas kausa izcīņā.

Kad viņa bija teicamo pateikusi, Fekss sēdēja pavisam kluss. Pēkšņi likās, ka maisiņi zem acīm un ap zodu vairs nav tik uzblīduši. Ļenganums plecos pazuda, augums izslējās taisns. Lēnām nolicis sudraba biķeri uz galda, viņš nerunādams blenza uz to. Tad nopūtās un paņēma to atkal rokā, un acumirklīgais skaistums, kas bija paplaiksnījies viņam sejā, apdzisa, un seja atguva parastos paplūdušos, rezignētos vaibstus. r

— Ja vien es ssspētu nokārtot savu pppersonisko dzīvi.

— Kas vainas tavai personiskajai dzīvei? — Šellija pārsteigta noprasīja. Fekss izskatījās tik žēlabains, ka viņa neviļus sāka smieties.

— Vaina tā, ka man tās dzīves nemaz nav.

— Kā ar Bebu?

— Nesanāks.

— Pamēģini nokāpt no plosta un met mieru ar tiem riebīgajiem cigāriem, — Šellija ieteica. — Feks, vai tu Fēr-moju atceries.

— Es atceros Fērmoju.

— Feks, es tev piedāvāju vēl vienu izjājienu par Šelbērnas kausu.

— Esmu brangi nogājis no grauda.

— Tu taču noteikti negribēsi, lai uzvar Zegerens?

Feksam galva pašāvās uz augšu. Vienu mirkli pazibēja

cerība, taču tūliņ atkal apdzisa, kā bija apdzisis cigārs pelnu-traukā.

— Skkaidrs, ka man gribētos noskriet to mmaitasgaba-lu, — viņš izstomīja. — Bet mis Šellij, sirsniņ, esmu kkrietni ggados. Tāds pats kā mmans SSSvētais. Es vairs nejātu kopā ar draugiem, bet ar savu draugu dēliem — tādiem kā Sendijs Montegjū. Vēl nupat viņdien mani uzaicināja par līnijtiesnesi. Tanī amatā tak, pati zini, aicina tikai večus.

— Pieturi, Feks, — Šellija viņu apsauca. — Bounss Bleks ir gandrīz tikpat vecs kā tu. Zegerens ir vecāks par tevi.

Fekss aizgāja līdz izlietnei, pieliecās pacelt dzēriena pudeli, tomēr tai nepieskārās. Vēl kādu mirkli pablenza uz pudeli. Un tad, lēnām to pacēlis, tikpat nesteidzīgi saturu iztecināja izlietnē.

— Vai tu domā, ka es spēšu? — viņš noprasīja stingrā balsī, nemaz nestostīdamies. — Vai tu patiesi tici, ka spēšu?

Marta saule, mākoņus padzinusi, iespīdēja pa aizkvēpušo logu, un Šellija ieraudzīja to Feksu, ko reiz bija pazinusi. — Es zinu, ka tu to spēsi, — viņa rāmi atbildēja.

Pēc skata tā bija pavisam nesaderīga trijotne. Salīdzinājumā ar modernajiem pusprofesionālajiem treneriem un jaun-izveidojušos īpašnieku sugu, piemēram, tādiem kā Ogijs Šlig-mens, kas uz treniņiem brauca apsildāmā limuzīnā, šie abi atgādināja tipus no Feksa vecajiem, apputējušajiem sporta almanahiem.

Fekss bija slaiks, garām kājām un, kops pārgājis uz stingru diētu, atguvis senāko kalsno slaidumu, Sidnejs Ner-vuds bija maza auguma, līkām kājām. Tomēr viņiem abiem piemita veco, cēlo laiku izturēšanās. Tas bija kaut kas vārdā nenosaucams, kas neizpaudās pat Zegerena tumšajā, dramatiskajā ārienē un skaisti pašūtajos Londonas uzvalkos. Šī bija tā pati īpašība, kas atklājās Mūžam Modrajā — aristokrātis-ma aura, iedzimta un kristalizējusies gadu simtos, kaut kas ne nopērkams, ne pārdodams, kaut kas, ko veido vienīgi laiks un tradīcijas.

No rītiem visa nogāze bija sēstim apsēsta, tur pulcējās treneri, zirgu kopēji un jātnieki (par pēdējiem jāteic, ka tie šajā laikā pārtika vienīgi no citroniem, skopas sausiņu devas un buljona) un ziņkārīgie skatītāji, piemēram, pastmeistars misters Vainkūps, arī sievietes gariem, elegantiem kakliem, garām, elegantām kājām, virs jājambiksēm uzģērbušas zamšādas kažociņus, galvas apsietas ar košām šallēm. Pulciņos salasījušās, tās sprieda par savu zirgu izredzēm, pieaicinot sarunās trenerus un kopējus.

Bounss Bleks un Milisenta bija noslēguši pamieru līdz sacīkšu beigām. Tagad viņš ik rītu bija redzams, sviedrējamā gumijas skafandrā ietērpies, skrējām pa Ielejas ceļu pakaļ Milisentas rolsroisam. Milisenta ar vienu roku valdīja stūri, otrā turēja hronometru. Abi ņēmās kā prazdami ap Nautilu, lielo, spēcīgo bēro zirgu, ar kuru Bounss jāja kausa izcīņā. Milisenta dūdoja zirgam ausīs mīļvārdiņus un lādēja vīru.

Ogijs Šligmens bija pieteicis Drammajoru, lielo brūni, ko bija nopircis no Storija Džeksona. Šellija bija pabeigusi gleznot Ogiju un zirgu, un glezna glītā ietvarā karājās Tempitonas dižistabā virs kamīna. Ogijs bija samaksājis Šellijai dāsnu honorāru, no kura lielākā daļa jau bija iztērēta, turpinot remontus Šelbērnu muižā, nopērkot jaunu veļas mazgājamo mašīnu un dažādas zirglietas, kas bija nepieciešamas Mūžam Modrā treniņā.

Polopīts pieteica sacīkstēm Pāramūru — no Francijas importētu, par neiedomājami augstu cenu nopirktu zirgu. Viņš bija iecerējis to pieteikt uz Samantas Sjū vārda, bet tajā dienā, kad vajadzēja dalībniekus pieteikt, Samanta Sjū bija paziņojusi, ka šķiršoties no šā. Milisentas izplatītā baumu versija universālveikalā skanēja tā: Samanta Sjū esot teikusi, lai Polopīts «no šīs dienas viņai ar savām baltajos kokvilnas pirkstaiņos ieģērbtajām rokām klāt vairs neskaroties. Lai saraustot bikses un staigājot vesels».

Misis Dinvidija lūdza Sendiju Montegjū jāt ar viņas Kontenderu, un Rozija Deš-Smaita bija nodevusi trenēt savu labo medību zirgu Samsonu pavasara sacīkšu turnejai, cerot, ka pēc veiksmīgām sacīkstēm ārpus pavalsts tas varēs godam pastāvēt arī Šelbēmas kausa izcīņā.

Līdztekus vietējiem sacīkšu zirgiem bija pieteikti dalībnieki arī no citurienes: Keistons, vairākkārtējs uzvarētājs Pensil-vānijā, Roketmens no Merilendas, Esekleds — Ņūdžersijas cerība un bez tam bija iespējams, ka tiks pieteikti zirgi, kas startēs pirmoreiz — no Ohaio un Kentuki. Ja tiešām visi šie zirgi piedalīsies, tad kausa izcīņa būs tik krāšņa un plaša, kā sen nebija piedzīvots.

Tomēr tas nebija sacīkstei pieteikto zirgu lielais skaits, kas galvenokārt saistīja uzmanību pie šāgada cīņas sacīkšu trekā. Visvairāk intriģēja gaidāmā sāncensība. Fakts, ka arī Zegerens jās (daudzi Vecās gvardes pārstāvji sacīja, ka viņam gan pieklātos sērot par sievu un nevajadzētu sacensties ar cilvēku, kura vietu ieņēmis Mednieku biedrībā), bez tam interesi izraisīja arī tas, ka Teitīna Zegerena pieteikusi savu Burvi, lai tas vēl pēdējoreiz pirms aiziešanas atpūtā parādītos sacensībās, un lūgusi, lai atļauj zirgu vadīt Ričardam Doilam.

Lapsu medību spožajās dienās, kad Fekss, Bounss Bleks un citi jaunie puiši bija pašā jaunības košumā un ziedā, amatieru nebija trūcis. Un netika par grēku uzskatītas zināmas subsīdijas dāvanu veidā, piemēram, zelta apročpogas vai platīna cigarešu etvija, ko bagātās mantinieces dāvināja savu zirgu jātniekiem, vai arī brīži aiz slēgtām durvīm, kad puiši nedēļas nogalē aizbrauca ciemos.

Daži no viņiem bija krituši Korejā, daži, piemēram, Fredijs Fišers, nodzērušies. Palicis bija vairs tikai Bounss un daži jaunāki puiši — viens no tiem bija Sendijs Montegjū, kas paspēja mācības koledžā apvienot ar darbu, tomēr īstais amatieru laiks, kad puišiem sports nebija darbs, bet gan dzīvesveids, neatņemama dzīves sastāvdaļa, bija pagājis un zudis. Šā iemesla dēļ sporta komitejām vajadzēja pārrakstīt sacensību noteikumus jājienos pār šķēršļiem, atļaujot sacensībās vadīt zirgu jebkuram jātniekam, kurš par to nesaņem tiešu samaksu un kuru komiteja atzīst par pietiekami kvalificētu piedalīties sacensībās.

— Kālab gan Ričards nedrīkstētu jāt? — Teitīna izaicinoši noprasīja, kad Polopīts cēla iebildumus. Samanta Sjū atradās Lasvegasā, un viņš dzīvoja dzerdams no rīta līdz vakaram.

— Doils ir profesionālis, kas saņem algu, — Pīts iecirtīgi tiepās.

Teitīna paskatījās viņa sasarkušajās acīs un, Samantas Sjū modē vārdus stiepdama, bezkaunīgi atcirta: — Mans papiņš mēdz teikt: «Starp amatierjātnieku un profesionāli nav lielāka atšķirība kā starp sabiedrības dāmu un ieleni.»

Kad tika līdz balsošanai, balsu vairākums nosvērās Tcitī-nas labā, apzinoties, ka trase stiepjas pāri viņas tēva īpašumam, un Ričardam atļāva jāt.

Laiks dila. Spriedze pieauga ar katru dienu. Treniņu periodā Šellija ar Zegerenu tikās gandrīz ik dienu. Maiks vakaros ilgi strādāja redakcijā, un viņi devās uz medību māju. Pirmssacīkšu spriedze un apziņa, ka viņi kļuvuši par sāncenšiem, viņus, šķiet, piesaistīja vienu otram vēl ciešāk.

Šellija saprata, ka Zegerens nopietni apņēmies uzvarēt un iegūt kausu, juta, ka viņam tas nozīmē tikpat daudz, kā iegūt Ieleju. Fakts, ka viņš būs viens no visvecākajiem jātniekiem, piešķīra viņa apņēmībai tādu kā varonības spožumu.

Celšanās pašā rīta agrumā, kafijas smarža pirms saullēkta, zirgi, kas iznira no rīta miglas, danceniski tuvodamies pa tīmekļiem pievilkto rasaino zāli, un Mūžam Modrā pārvērtība, kad viņš diendienā no labi veidota medību zirga aizvien vairāk pārtapa par kalsnu, muskuļotu sportistu, kļuva Šellijai par saprotamu un tīkamu īstenību. Tajos rītos, kad Feksam gadījās aizgulēties, viņa pati strādāja ar Mūžam Modro. Auļos viņas zirgs apguva garos soļus, kas to novedīs pie kārotā mērķa. Sekojot, lai viss noritētu un tiktu izdarīts kārtīgi, viņa nogura un vakaros bija pārāk piekususi, lai spētu interesēties par Maiku, Kemu vai finansēm. To, ka viņas laulība strauji ira, ka Maiks biežāk ieturēja maltītes ārpus mājas nekā mājā un ka Kems gandrīz visu laiku pavadīja kopā vienīgi ar Džimiju Džonsu, kas tagad dzīvoja pie viņiem, kamēr Master-kornerā būvēja jauno skolu, kuras celtniecībai arī viņa palīdzēja vākt līdzekļus, to visu viņa centās vispār nepamanīt.

— Mēs ar katru dienu iesirgstam dziļāk parādos, — Maiks vienu rītu, brokastis ēdot, sacīja. — Kālab tu nelaid savu zirgu uz īstām sacīkstēm trekā, kur tu varētu nopelnīt naudu, bet nomokies tā, ka vai sirds un mugura lūst kopā, par neko. Par sudraba kausu? Vai tad mums tādu nav pilna māja?

— Labi, ka tu ieminējies, — Šellija pārķēra valodu. — Man jāsadabū kāds, kas pirms balles nospodrinātu visas sudrablietas. Apzeltītos krēslus es aizsūtīju salabot, tiem vajadzētu aizbraukt pakaļ...

— Tu tiešām ar visu to noņemies, nost sizdamās, un neklausies, lai es saku ko sacīdams, — viņš noteica, sākdams pildīt tabaku pīpē.

Šellija raudzījās viņam garām ārā pa logu, kur Virdžīnia-sitija vistu «dāmiņas» kopā ar mazajām bantu vistiņām un cāļiem kašņājās pa pagalmu. — Ogijs man samaksāja par gleznu, ko es viņam nesen aizgādāju. Paldies Dievam, viņam tā patika. Es sametu visus rēķinus cepurē un tos samaksāju, izņemot par caurumu jumtā Kema istabā. Viņš vēl nav pamanījis, ka jumts tek.

Šellija vēroja Maika labi pazīstamās, ierastās kustības — kā viņš turēja pīpi un ar rādītājpirkstu spaidīja tabaku pīpes galviņā. Viņai iegribējās izraut pīpi vīram no rokām, lai jel viņš kaut kā reaģētu, apskaistos, paplosītos, sadusmotos, lai jelkā spētu attaisnot viņas antagonismu, kas sabrieda aizvien spēcīgāks.

— Tu neesi pat apjautājusies, vai avīze vispār vēl ir dzīva vai ne, — viņš sarūgtināts no jauna ierunājās. — Un arī par mani ne. Uz mani šauj, vesela skola nodeg. Cilvēkiem, piemēram, Dženijiem, nodara smagus zaudējumus. Bet tu domā vienīgi par savu zirgu.

Šellija zināja, ka viņam taisnība, un ka viņa kļūst aizvien nevērīgāka pret ģimeni un saimniecību. Gaužām ilgi viņa nebija ielikusi mitrinātāju atvilktnē, kur viņš glabāja tabaku, nebija arī pārbaudījusi, vai viņam vēl ir tīri krekli un vai zeķes nav cauras. Pusneapzinīgi viņa tīšām pameta novārtā visus šos sīkos mīlestības darbus, kas ģimenē saliedē attiecības. Radušies šie mazie uzmanības pierādījumi bija paši no sevis, to zudums tagad viegli vien varēja kļūt neatgriezenisks. Bet viņa bija pārāk aizrāvusies un aizņemta ar Zegerenu un savu zirgu, kā ari ar drudžaino gatavošanos sacīkstēm, lai rastu iespēju un vietu vēl kaut kam citam.

— Nu jau ceturto reizi es tev lūdzu, lai tu nopērc cukuru, — Maiks turpināja. — Piekto ritu mēš dzeram kafiju bez cukura.

— Ak — aizmirsu. Pēdējos graudiņus pagrābu, ar ko pacienāt Mūžam Modro.

— Mammīt, tētiņ, nestrīdieties! — Kems iesaucās, lūdzot uzlūkodams vecākus.

Maiks piecēlās, lai ietu projām, un ar plaukstu piesita darba kreklam pie kabatas pārbaudīt, vai pīpe pie vietas, un piebilda:

— Konnija Džeksone vakarvakarā piezvanīja man uz redakciju, jo mājās tevi neesot varējusi sazvanīt. Esot dienām pūlējusies ar tevi sazināties. Droši vien kādā sakarā ar sarīkojumu Šelbērnu muižā. Piezvanīja ari Debija. Teica, ka Mak-farlendi neesot saņēmuši ielūgumu — tas ir tas pāris no Minesotas, kas nopirka Vāmesu īpašumu.

— Pareizi — nav saņēmuši, — Šellija Maiku pārtrauca. — Neaicināju tāpēc, ka viņi mūs neuzlūdza savās pirmajās viesībās.

Hallē pulkstenis nosita astoto rīta stundu. Šellija no jauna juta, ka jāsteidzas. — Man vairs nav laika. Fekss strādā ar Mūžam Modro. Kem, apēd drīzāk pārslas.

— Ja tu kārtosi ielūgumu lietas, es lūgtu, lai tu aizraksti Šapiro pārim un uzaicini tos atbraukt nedēļas nogalē. Tedam ir padomā raksts «zirgu un suņu slejai», kā viņš pats mēdz sacīt.

— Abus Šapiro? — Šellija asi iesaucās, aizmirsusi Kema klātbūtni. — Marinu uz Šejieni? Ar ūdeļādu kažoku un īlenpapēžu kurpēm? Teds taču allaž trin zobus ap cilvēkiem, kam ir zirgi vai nauda. Es negribu, lai viņš zobojas par mani kādā no saviem rakstiem.

— Velns parāvis, viņi ir mani draugil

Nu Šellijai pēkšņi iešāvās prātā doma, ka Šapiro pāra klātbūtne palīdzētu mazināt saspīlējumu viņas un Maika attiecībās, kas — to viņi abi zināja bez teikšanas — drīzumā būs jāatrisina.

— Es Marinai aizrakstīšu. — Viņa uzsmaidīja vīram.

— Bet kas attiecas uz avīžrakstu ... tu pats zini, cik ļoti Ielejas ļaudīm nepatīk lasīt par sevi avīzēs.

Šellija juta, ka mājas dzīve māc viņu nost. Tagad līdztekus sacīkšu un balles priekšdarbiem vēl pievienosies pienākums uzņemt Tedu un viņa sievu un kavēt tiem laiku. Vajadzēs kaut ko izdomāt.

Varētu izmantot Milisentas tradicionālās pirmssacīkšu brokastis, parasti visai haotisku norisi, kurā sanāk kopā vesels bars visādu slavenību. Pēdējā laikā Milisenta izturējās pret Šelliju pārspīlēti draudzīgi, vēl nupat viņdien pastā bija apvaicājusies, ko varētu palīdzēt balles rīkošanā. — Uz brokastīm tev noteikti jāatnāk un jāatved līdzi tavi viesi. — Viņa zināja, ka Maiks noteikti nosauks viņu par liekuli, kad to izdzirdēs. Bet tā būs iespēja izklaidēt Šapiro pāri. Neviens viesis taču neaizbrauc no Ielejas nepaciemojies Pēdējā Cerībā.

Varbūt izdosies pierunāt Mistiju, lai sarīko pusdienu viesības. Dineja pie Mistijas skaisti ietonētu Teda rakstu, piešķirot tam Ielejai raksturīgo gaisotni. Viņa nolēma paturēt prātā, ka jāpiezvana māsīcai. Bez tam nedrīkst aizmirst, ka jāpaņem nomā no Apaušu kluba apaļie galdiņi, ap kuriem sasēdināt viesus, jāsarunā ar Belliouras jauno dārznieku viss par telpu dekorēšanai vajadzīgajiem ziediem, jāsagādā sveces, milzīgs daudzums sveču.

— Mis Šellij, piedodiet par traucēšanu, kundze... — Durvīs stāvēja Džimijs, ņurcīdams rokā beisbolista cepurīti.

— Man vairs nav barības cāļiem, un Virdžīniasitijs teica, ka viņam aptrūcies kliju.

Apburtais loks, Šellija nodomāja. Ikreiz, kad cerēja mazliet atvilkt elpu, viņa tūliņ iegrima dziļāk ikdienas dūksnājā.

— Maik, — viņa uzsauca vīram, kas vilka žaketi mugurā. — Es taču lūdzu, lai tu pasūti graudus cāļiem.

— Un es jau četras dienas lūdzu, lai tu nopērc cukuru.

Džimijs vēl joprojām kavējās durvīs, sejā joprojām tā pati

lūdzošā izteiksme. — Mis Šellij, piedodiet par traucēšanu, kundze, es tikai domāju...

— Jā, Džimij, kas ir? — Viņa gandrīz trīcēja aiz nepacietības drīzāk tikt projām.

— Es domāju, vai varbūt jūs nevarētu avansa veidā piešķirt man mazlietiņ naudas. Redziet, mis Šellij, man gauži nepieciešamas kaut kādas drēbes — kāds krekls un daži zeķu pāri. Protams, ja ir grūtības...

— Bet es... — Šellija pēkšņi aprāvās, jo tas, ko viņa redzēja, bija mazs melns puišelis, kas turējās izslējies un stalts, lai izskatītos lielāks un vecāks par saviem divpadsmit gadiem. Tīrs noberzies, bet kailām kājām pārāk lielās novalkātās vīrieša kurpēs, vecā, arī pārāk lielā žaketē, kam uz pārplēstā pleca līda laukā polsteris — tāds šai dzestrajā marta rītā bija viņa ietērps pēc ugunsgrēka skolā, kur sadega visa viņa niecīgā mantība.

— Protams, Džimij, — Šellija mīļi noteica, steigdamās zēnam garām. — Es pateikšu veikalā misteram Metjūsam, lai tev uz mana rēķina iedod visu, kas tev vajadzīgs.

Zēns impulsīvi pastiepa roku, lai viņai pieskartos, taču tūliņ strauji to atrāva. — Paldies, mis Šellij.

Šellija pievērsās Kemam. — Apēd labi ātri tās pārslas, kamēr es piezvanīšu uz veikalu pasūtīt cāļiem graudus.

Kemam sejā bija uz mata tāda pati izteiksme kā Lensam, kad sausajā suņu barībā nebija iejaukta gaļa. — Nav tak nemaz cukura klāt. Negaršīgas.

Uzcēlusies pēdējā treniņa rītā pirms sacīkstēm, Šellija ieraudzīja, ka uzziedējušas dzeltenās narcises. Gaisā dvesmoja mīlīga pavasara vēsma. Lauki arī metās zaļgani.

Tagad, nedēļu pirms lielajām sacīkstēm, spriedze bija neticami sakāpināta. Ja darīšana ar zirgiem, nekad nav iespējams pilnīgi atbrīvoties no bailēm. Jo zirgs vērtīgāks, jo vairāk tas pakļauts briesmām. Iepriekšējā nedēļā bija sabrucis Storija Džeksona sacīkstēm pieteiktais zirgs. Rozijas Deš-Smaitas Samsonam ceļā uz treku bija atgadījusies sadursme ar vienu citas pavalsts zirgu un tā starts sacīkstēs bija diezgan apšaubāms. Ogijs Šligmens bija noraizējies par sava zirga izturību un lika Hembonam iejaukt zirga barībā olas un alu. Teitīna raidīja karstas lūgšanas uz debesīm, lai Burvja Ahila cīpsla nepieviltu šajā pēdējā pārbaudē pirms pāriešanas vec-zirga kārtā.

Pateicoties Sidneja Nervuda uzmanībai un lieliskajai trenera prasmei, Mūžam Modrajam līdz šim vēl nebija gadījusies neviena skrambiņa. Jāuztraucas bija nevis zirga, bet Feksa dēļ. Vaļīgās dzīves gadi bija prasījuši savu tiesu. Mūžam Modrais vēl joprojām bija jauns un nepieredzējis zirgs. Augstie, cieši nostiprinātie šķēršļi viņam bija kaut kas līdz šim nepieredzēts. Tāpēc nepieciešams prasmīgs jātnieks, kam zirgs pilnīgi uzticētos, kad būs jāpārvar augstie šķēršļi. Kad Fekss saspringa un savilka pavadu, neļaujot zirgam pilnu stiepienu, Modrais atcerējās no Polopīta Baforda rokas pārciestās sāpes, kļuva tramīgs un pazaudēja skrējiena ritmu.

Kad pienāca laiks pirmoreiz lēkt pār augstajiem žogiem, uz ceļa izskrēja trīs Milisentas terjeri, un sirmis, tos ieraudzījis, novirzījās sāņus tieši pie «zārka». Fekss jutās satriekts un baidījās laist zirgu pār šķērsli. Modrais saprata un nelēca.

Pēc vairākiem mēģinājumiem kļuva skaidrs, ka pat tad, ja Burvis rādīja priekšzīmi, Mūžam Modrais nelēca. Nokārtu galvu, nošļauktiem pleciem Fekss atjāja atpakaļ, kur Virdžī-niasitijs gaidīja, lai saņemtu zirgu. Ātri izlēcis no segliem, Fekss pārmeta polo žaketi pār plecu un aizgāja pie sava pikapa. Sidnejs Nervuds satvēra Šelliju aiz rokas, kad tā grasījās skriet Feksam pakaļ. — Kas ir svarīgāk, — viņš jautāja, — uzvarēt sacīkstēs vai izglābt cilvēku? Lūkosim Feksu glābt, dosim viņam vēl vienu iespēju.

Šorīt, pēdējā treniņa dienā, saule aši vien nodzēra visu rasu no jaunās zāles skupsnām. Nogāzē gaidīja zirgi. Spirgtajā pavasara vējā apklāti košām segām, kas bija sasietas zem kakla.

— Nu —esiet vien visi modri! — Virdžīniasitijs skubināja un, turēdams pavadā Šelbērnu zirgu, kas skries, lai iegūtu kausu, atkal stāvēja un gāja taisnu muguru, atliektiem pleciem un izskatījās vismaz par desmit gadiem jaunāks. — Esiet tikpat modri kā šitais Modrais! — Viņš pastiepa roku, lai noglaudītu Modro, kad turpat blakus stāvošā Melnā Burve noblisināja baltas acis.

— Manu ķēvi pārspēt nebūs viegli, — sacīja Simeons. — Viņa savā trakajā skrējienā aiztriecas priekšā un tur paliek, garām nevienu nelaiž. Labi, ka trekā ir pagrieziens pa kreisi. Kopš tas žokejs viņai uzšāva pa galvu, viņa vienmēr metas sāņus pa kreisi.

Simeona dēls paskatījās apkārt. — Mis Teitīna vēl nav redzama. Solījās pulksten septiņos būt klāt.

— Laiks patiešām negaida, — Virdžīniasitijs bažīgi piekrita. Diezin kur kavējas misters Fekss?

Zegerens stāvēja atspiedies pret aploka žogu. Treniņos aizvadītajās nedēļās viņš bija novājējis, kļuvis pavisam saus-nējs. Baltajās, cieši apkļautajās jājambiksēs un vilnas džemperī viņa augums izskatījās ļoti, gandrīz dzīvnieciski vingrs un spēcīgs, gandrīz vai līdzināms ar ķēves skaisto, saskanīgo veidojumu. Viņš smēķēja maz un dzēra vienīgi Šampanieti. Lieliski izceldamies skatītāju vidū, piemēram, salīdzinājumā ar Polopīta trulo ģīmi un ļengano, bezveidīgo augumu.

Viņš paskatījās uz Šelliju. — Vai atkal esat palikusi bez žokeja?

Šellija atbildēja ar ilgu, vēsu skatienu. — Viņš acīmredzot ir kaut kur aizkavēts.

— Apaušu klubā.

Šellija novērsās. Patlaban Zegerenam bija uznācis viens no nejaukajiem, ņirdzīgajiem brīžiem. Tā pati neatvairāmā tieksme paņirgāties par Ielejas parašām un dzīvesveidu, kas lāgiem piemetās arī Maikam. Tieši šī īpašība viņā Šellijai patika vismazāk. Un laikam arī citi izjuta to pašu.

Piemēram, Sidnejs Nervuds. Tiklīdz Zegerens pienāca pie Šellijas parunāties, vecais treneris tūdaļ pagāja nostāk vai arī veltīja visu uzmanību kaut kam citam. Arī pārējie jātnieki labprāt viņu neiesaistīja savās sarunās. Tie, kas bija materiālā ziņā no viņa atkarīgi, protams, attiecīgi viņu respektēja. Viņa bagātības vara, svešā, nezināmā cilme padarīja cilvēkus nedrošus un neuzticīgus. Tāpēc, ka bija vienīgā, kas zināja viņa noslēpumu, Šellija it kā juta pienākumu viņu aizstāvēt.

— Kālab jums viņš nepatīk? — Šellija jautāja trenerim.

— Viņš atjaunoja sacīkšu skrejceļu un Belliouru. Izglāba Mednieku biedrību. Un jūs taču nenoliegsiet, ka viņš ir lielisks jātnieks un prot apieties ar zirgiem.

— Tāds viņš patiešām ir, — Sidnejs piekrita. — Bet es nevaru paciest, ka pret dzīvniekiem izturas brutāli. Nekad es nespētu trenēt zirgus lielajās naudas sacīkstēs. Esmu pārāk daudz redzējis, kas tur notiek.

— Es neesmu nekad redzējusi, ka viņš apietos rupji ar zirgu, — Šellija protestēja.

— Gan jau ieraudzīsi. Gan viņš kādreiz aizmirsīsies. Par to var spriest pēc tā vien, ka viņš meža zvēru tur mājās sprostā — to pašu lapsu, un kā tā viņa ķēve izturas...

— Tā no laika gala tāda bijusi.

— Viņš būtu varējis to padarīt mīlīgāku, — treneris palika pie sava. — Viņam tak tieši patīk, ka ķēve ir tāda. Tā viņu izaicina, un tas viņam patīk. Un, ja jau esam sākuši par to runāt, tad jāteic, ka tas, kā viņš izrīkojās ar Feksu, viņam nemaz godu nedara.

— Zegerenam nav nekā kopēja ar to, kas notika ar Feksu, — Šellija strīdējās pretī. — Fekss nekad laikā neieradās pulcēšanās vietā, pārmērīgi nodevās dzeršanai.

— Fekss ir mūsējais, — Sidnejs Nervuds noteica, — bet Zegerens svešinieks.

Kad uz lauka izveda Mūžam Modro — rāmu, ļāvīgu, ar mirdzošu spalvu, skatītājus pāršalca apbrīnas pilna ieelpa.

Sidnejs Nervuds izvilka no kabatas apaļu zelta stoppulk-steni, ko reiz viņam bija uzdāvinājis Kemerons Ficdžeralds.

— Vai tev ir kaut nojausma, kur Fekss varētu atrasties?

— Vakarvakarā viņš bija Apaušu klubā, — Zegerens neuzaicināts sacīja. — Redzēju viņa zirgu piesietu pie apgaismes staba.

— Aiziešu viņam piezvanīt, — Šellija pieteicās.

Pa telefonu viņai atbildēja Hembons. — Es viņu pamodināju tajā laikā, kad jūs likāt, mis Šellij.

— Vai tu droši zini, ka viņš uzcēlās?

— Man likās, ka pamodās, — Hembons kā aizstāvēdamies sacīja.

— Labāk aizej un paskaties.

— Mis Šellij, šeit viņa nav, — Hembons atgriezies ziņoja.

— Mašīna ir mājās, bet zirga nav.

— Es tieši šim treniņam piešķīru lielu vērtību, — Sidnejs Nervuds sūkstījās, kad Šellija atgriezās.

— Es jāšu.

— Tu? —Treneris papurināja galvu. —Tā gan nevajag. Tev ir atbildība. Vīrs un dēls. Tu vari sasisties.

— Tas taču ir mans zirgs. Es viņu pazīstu labāk nekā jebkurš cits.

Skatiens viņas acīs trenerim šķita pazīstams. Viņš uzsita knipi un uzsauca: — Virdžīniasitij, atved Mūžam Modro!

— Jā, ser, mister Nervud, ser. — Vidžīniasitijam pār visu ģīmi izpletās laimīgs smaids.

Diksons pielieca celi, lai Šellija varētu iesēsties seglos.

— Turies tālāk no Melnās Burves! — treneris brīdināja.

— Atceries — viņa metas pa kreisi.

Šellija viņam uzsmaidīja. — Mēs būsim tik tālu priekšā, ka par to nemaz nav jādomā. — Sakārtojusi kāpšļus vajadzīgajā augstumā, viņa palūdza, lai kopējs atlaiž vaļā zirga galvu.

— Es tevi noskriešu, — viņa, blakus jājot, sacīja Zegere-nam.

— Pamēģini! — viņš atsmēja. — Nu, lūko!

Kad viņi piejāja pie pirmā žoga, Zegerens tīšām saskubināja savu ķēvi, lai tā pārlec pirmā. Šellija pa gabalu tiktikko sadzirdēja Sidneja saucienu. — Pavērtē zirgu, pavērtē! Tev priekšā vēl četras jūdzes.

Taču, sākot ar šo brīdi, pasaulē nebija tāda spēka, kas spētu aizturēt Mūžam Modro. Šellijai atlika vienīgi turēties seglos un noskaitīt pantiņu, lai Melnā Burve neaizmetas Modrajam priekšā tieši lēciena vietā.

Pirmie divi šķēršļi nu bija pārvarēti. Tuvojoties trešajam, Šellijai sirds sāka neganti dauzīties, elpa aizrāvās. Viņa apzinājās, ka tādi mirkļi kā šis, lieliska visvarenības apziņa laba zirga mugurā augsta šķēršļa priekšā ir pilnvērtīga kompensācija par kritieniem, lauztiem kauliem un visu to, kas var notikt ar zirgu. Šī izjūta padarīja vīrus vienaldzīgus pret visiem citiem sporta veidiem, bet šķēršļu jājienus pārvērta par kaut ko dzīvu — ar savu elpu un saviem sirdspukstiem, ko saprata vienīgi neliela cilvēku kopa. Te vairs nederēja vārdi «briesmas» vai «sajūsma», tas bija daudz vairāk, jo dzina tādus cilvēkus kā Bounss Bleks, par spīti visām neveiksmēm, sēsties atkal zirgam mugurā, auļot no jauna vēl un vēl, līdz sāka mākt vecums un artrīts vai arī smags kritiens pārsēdināja jātnieku invalīda braucamkrēslā un piespieda vērot dzīvi, sēžot pie kamīna.

Viņi nogriezās pa kreisi un laida lejup pa nogāzi pretī «zārkam». Pēkšņi Šellija juta, ka zirgam pārskrien tirpas. Šī bija tā vieta, kur Modrais bija liedzies Feksam paklausīt. Varbūt zirgs atcerējās sāpīgo sajūtu, kad Fekss, nespēdams apvaldīt bailes, bija pievilcis pavadu un laužņi iegriezās zirgam mutē. Arī tagad ausis atglaudās. Gaita sāka kļūt lēnāka.

Ar galvu, sirdi un rokām Šellija mudināja zirgu, lūgdamās, lai tas viņu nepieviļ. Modrais vilcinājās nepilnu sekundi. Tad ausis saslējās taisnas, aste vairs neriņķoja gaisā. Temps atjaunojās.

Nonākot pie finiša līnijas, Mūžam Modrais bija pirmais.

— Kur tu ņemsi žokeju? — Zegerens Šellijai jautāja, kad viņi bija zirgus aizveduši atpakaļ uz staļļiem, kur tie lēnām atvēsīs un tiks apkopti. — Jābrīnās, ka Fekss tik ilgi tomēr noturējās nedzēris. Viņš taču vairs nemaz nevalda pār sevi, ir pavisam pie gala.

Sidnejs Nervuds cieši paskatījās uz runātāju: — Man vēl nekad nav gadījies sastapt krietnu jātnieku, kam kādreiz īsi pirms sacīkstēm neuzdotu nervi, vai kareivi, kas nejustu bailes, dodamies uzbrukumā. — To pateicis, viņš pievērsās Šellijai un, lai arī nenorādīja to ne ar vārdiem, ne izturēšanos, tomēr bija skaidrs, ka viņš Zegerenam pateicis visu, kas sakāms, un tas var iet savu ceļu. Tad bilda Šellijai: — Iešu paskatīties, kā Virdžīniasitijs apsaitē Modrajam kājas.

Zegerens noraudzījās tam nopakaļ. — Tik un tā — Templtons ir bailīgs un gļēvs, tā ir neapstrīdama patiesība, un tu esi palikusi sacīkstēs bez jātnieka.

— Fekss atgriezīsies, — Šellija noteica ar stingrāku pārliecību balsī nekā sirdī.

— Pat ja viņš šo laiku noturēsies skaidrā, tik un tā beigās noraustīsies un nopūdelēs. — Viņš sacēla sava jērādas puska-žoka apkakli augstāk, sargādamies no asā rīta vēja, un gāja uz mašīnas pusi. — Es gan laikam neesmu pietiekami kvalificēts, lai jātu ar Šelbērnu zirgu.

Šellija neuzdrošinājās ticēt savām ausīm. — Bet kā tad ar Melno Burvi?

— Es viņu noņemtu no saraksta, ja tu gribētu, lai es jāju ar tavu zirgu.

Šellija bija tā pārsteigta, ka nespēja uzreiz atrast vārdus. Vai tas tiktu darīts viņas dēļ? Vai arī tādēļ, lai dabūtu jāt ar drošu uzvarētāju? — Es nevaru Feksu vienkārši noņemt no saraksta.

— Kā tad, turies vien pie sava smalkā kungu kārtas jātnieka. — Viņš atvēra mašīnas durtiņas. — Esmu pietiekami labs tev, bet tavam zirgam gan ne.

— Zegeren, nevajag! Mūs var izdzirdēt.

Viņš cieši satvēra Šelliju aiz rokas. — Kāp mašīnā!

— Nē. — Skadrajā rīta gaismā viņas profils iezīmējās asi kā spogulī. Garām gāja cilvēki, kas bija atgriezušies no treka. Staļļu puiši bijīgi sveicināja. Smalkie ļaudis skatījās uz otru pusi.

Viņa roka ap Šellijas delmu sažņaudzās ciešāk. — Kāp iekšā!

Šellija ar varu rāvās vaļā. — Man jasameklē Fekss.

— Kā tev tīk. — Zegerens viņu palaida vaļā tik strauji, ka viņa ģenģeriski atsitās pret mašīnu. Palūkojusies tam acīs, viņa tur ieraudzīja saltu niknumu. Pieliekusies viņa iesēdās mašīnā. Motora ierūkšanās apslāpēja Zegerena smieklus. Aizrāvis mašīnas durtiņas tai aiz muguras ciet, viņš uzņēma gaitu.

— Šampanieša brokastis medību mājā. — Viņš patlaban samazināja ātrumu, lai izgrieztos uz šosejas, kad no pretējās puses garām pašāvās Teitīnas sarkanā mašīna. Viņai blakus sēdēja Ričards Doils, stingi vērdamies uz priekšu. Ne viens, ne otrs nepamāja, nelikās Zegerenu un Šelliju pazīstam.

— Treniņu viņi ir nokavējuši, — Šellija ieminējās.

Zegerens saslēja zodu uz priekšu. — Šoreiz viņa tiešām

šauj pār strīpu.

— Varbūt viņiem kaut ko ievajadzējās pilsētā vai bija kaut kas nepieciešams zirgam, — Šellija lūkoja Teitīnu aizstāvēt.

— Pulksten astoņos no rīta? — Spēcīgā mašīna rāvās uz priekšu garām pazīstamiem žogiem un tīrumiem.

Vērojot Zegerena sejas izteiksmi, Šellija sprieda, ka viņš ir ļoti sadusmots. Niknums, kas slēpās zem gaužām plānas virskārtas, varēja jebkuru mirkli eksplodēt, un tam par mērķi kļūtu viņa. Viņa puslīdz apzinājās, ka īpašības, kas viņu pie Zegerena vilka un valdzināja, bija tādas, ko viņai gan instinktīvi, gan ar mantoto raksturu vajadzēja nicināt. Zegerena fiziskā vara pār viņu viņai pašai lika par sevi kaunēties. Brīžos, kad viņš tai vismazāk patika, tā viņu iekāroja ar tik sāpīgām alkām, kādas nekad nebija izjutusi ne pret vienu vīrieti. Likās, ka mašīna viņu aizved svešā, nezināmā miesas un gara pasaulē, no kuras nekad nebūs ceļa atpakaļ. Piepeši viņš nogriezās no šosejas šaurā sānceļā.

— Uz kurieni tu tagad brauc?

Viņš iebrauca mašīnu izcirtumā pie akmeņlauztuves dīķa un apstājās. Izslēdzis aizdedzi, viņš strauji pagriezās pret Šelliju.

— Tu ne ar ko neatšķiries no tās meitenes, ko reiz esot redzējusi te guļam zemē un mīlējāmies. Kaut arī tev ir vēsīgs rīta noskaņojums, tu tomēr esi ellišķīgi seksīga.

Pastiepies viņš atāķēja zelta piespraudi, ar kuru viņa bija nostiprinājusi viduklī džīnas, un ieslidināja roku starp tām un viņas miesu.

— Tu stāstīji, cik satriekta juties, ka cilvēki mīlējušies, zemē gulēdami — kā dzīvnieki.

— Zegeren, ir astoņi no rīta. Kāds var nākt garām.

— Kā tad — sāks vēl pārdot biļetes.

Viņa rokas vilka to aizvien tuvāk klāt. — Vai tu zini, kas notiek ar vīrieti, kas sēž zirga mugurā, jūt kontaktu ar segliem un tajā pašā laikā redz priekšā jājam meiteni ar skaistu dibentiņu, redz to lecam pār žogiem. Gribi zināt? Es tev tūliņ parādīšu.

— Lūdzu! — Šellija aizvien izmisīgāk lūdzās, nesaprazdama, ko iesākt — piespiest Zegerenu aprimt vai darīt galu savām līdz sāpēm sakāpinātajām alkām. Atgrūdusi vaļā durtiņas, viņa izlēca no mašīnas.

Viņš to noķēra dīķmalā. Savā parastajā straujumā un spēkā, kas šķita viņa būtības neatņemama sastāvdaļa, viņš to pacēla augstu rokās. Dīķī viņa iekrita, uzsizdama augstas šļakatas. Iznirusi virspusē un braucīdama matus nost no sejas, viņa, krastā rāpdamās, redzēja Zegerenu smejot viņā noraugāmies.

— Nešķīstais! — Viņa nostājās tā priekšā samirkušās, cieši ap augumu aplipušās drēbēs. Visas viņu attiecībās apspiestās negantās dusmu, kauna un neprātīgu alku fūrijas šķita pasprukušas brīvē. Šellija pagrāba zemē guļošu stibu un metās viņam virsū.

Smiedamies viņš atvairīja nikno uzbrukumu. — Vai tā uzvedas dāma? Šelbērnu kundzene? Ko šinī brīdī teiktu misis R. Rāzerforda-Dinvidija.

Stiba pret viņa krūtīm salūza, un viņa mežonība pēkšņi pārtapa maigumā. Iekunkstēdamās Šellija pieplaka viņam, un viņš to apskāva. Tas, ka viņi jebkuru mirkli varēja tikt atklāti, tikai sakāpināja viņu satraukumu. Nepasakāmās ilgās Šellija piespiedās viņam ar visu augumu.

Uz durvīm uzkrāsotā lapsa bija notriepta līdz nepazīšanai. Kamēr Šellija gaidīja, līdz Fekss atvērs durvis, viņa noskatījās, kā Hembons vienā no jaunajiem zirgiem izjādelē astotniekus starp Keitijas Šligmenes buksusa krūmiem. Kamēr zirgs līkumoja, Hembons vēzēja polokoku, ko allaž ņēma šādās izjādēs līdzi, lai, to rokā turēdams, radinātu jaunos kumeļus pie jājampātagas.

— Nu, zirgs, nu, — viņš mierinādams vienmuļā balsī runāja, kad jaunulis nobijās no Šligmena kundzes kollija, kas izskrēja no krūma, kurā bija ielīdis. — Labs zirdziņš, labs, esi nu rāms, viss būs labi.

Fekss beidzot atvēra durvis. Acis asiņu pielijušas, aiztikušas, seja skaidri atspoguļoja zaudētu cīņu. Zamšādas uzšuvumi uz jājambiksēm atlupuši, džemperim daļēji atrauta apkakle. Viņš atkal izskatījās tikpat nolaidīgs un nesakopts kā viņa miteklis.

— Mis Šellij, cienkundze, nnnāc vvvien iekšā, — viņš aicināja, smagi stostīdamies. — Vai dddrrīkstu ppiedāvāt tev kādu llāsi? Šitāds sssuņa laiks. Vvisas nnnarcises ppagalam. Un sssestdien ssnigs un salti vvvēji ppūtīs — būs īsts Ššššel-bēmas kkkausa ddienas laiciņš.

— Vai tu vēl gribi jāt? — Šellija piesardzīgi vaicāja.

Fekss lūkojās ārā pa logu. — Bija laiks, kad es jutos kā

varens ērglis. Auļoju zirga mugurā. Lidoju. Augstu gaisā. Noraudzījos lejup. Bija strauji zirgi un augsti žogi. Bija Tafija un vizināšanās pa Kārību jūru. Un tad pēkšņi tas viss pazuda. Un pēc tam Mednieku biedrība — pagalam. Ļaudis sēž augstos zirgos un noskatās lejup uz mani. Es vairs neesmu nekas. Tikai nožēlojams tārps. — Viņš paņēma no galda glāzi un iedzēra.

— Feks, kas tā par tārpoŠanu? Man likās, ka tu un Beba esat, kā Konnija Džeksone mēdz sacīt, viena miesa un viena dvēsele.

— Hercogiene, redz, negrib mainīt monogrammu, precēšot tikai tādu, kam uzvārds sākas ar «B».

— Tu vēl joprojām spēj būt varens ērglis. — Šellija paliecās uz priekšu un izņēma viņam glāzi no rokas. — Lūdzu, Feks, dari to. Mūsu senās draudzības labad. Tēvoča Sidneja labad. Manis dēļ.

Viņš pacēla galvu. — Vai tu tiešām tā domā? Tu vvvēl uztticētu man jāt ar tavu zirgu? Vvvai tu domā, ka man vvēl viens rrraunds atlicis?

Šellija palocīja gaīvu. — Tīrs raunds, Feks. Bez kādām nolaidēm šoreiz.

Divdesmit trešā nodaļa

Šellija jutās kā šūpolēs. Mēnešiem viņa bija dzīvojusi sabiedriskā izraidījumā, atšķirtības purgatorijā. Bet nu pēkšņi visi plēstin plēsās pēc ielūgumiem uz balli. Viņa visiem pacietīgi izskaidroja, ka par ballē uzaicināmo viesu sarakstu nav atbildīga, un ieteica visiem griezties pie Sionas Etvelas, kas pārzina viesu uzaicināšanu.

Šelbērnu muiža bija saposta, cik vien iespējams. Zegerens bija atsūtījis strādnieku ar zāles pļāvēju, lai izpļautu zālienu zem ozoliem. Šellija bija izravējusi visas puķēm apstādītās apmales staļļu pagalmā un pie lielajām ieejas durvīm. Vienīgi izdegušā rietumu spārna drupas ar tur ieaugušo, glicīnijām apvīto koku palika tādas pašas, kā bijušas. Naktī tās slējās mēnesnīcā saltas, mirušas, noslēpumainas.

Mājas iekšienē sacīkšu balles komiteja bija lielo ēdamistabu pārvērtusi par elegantu astoņpadsmitā gadsimta balles zāli. Kristāla kandelabri rūpīgi notīrīti, spuldžu vietā saspraustas sveces. Vecās mahagoni klavieres uzskaņotas. Samanta Sjū, atgriezusies no Nevadas un līdz sacensību beigām apmetusies pie Debijas, ņēmās veidot ziedu kompozīcijas uz galdiem hallē, vienu daļu telpas atbrīvojot dejošanai.

— Lielā zāle izskatās patiesi pievilcīga, — sprieda Maiks. — Bet kā gadījušās tās tukšās vietas uz sienām? Kur palicis vecvectēvocis Hjū?

— Es dažus senčus nosūtīju patīrīt. īnidai ir viens pazīstams restaurators, kas strādā Nacionālajai galerijai. Tēvocis Hjū bija galīgi saplaisājis, — Šellija atbildēja.

— Man viņa gauži trūkst, — Maiks žēlojās, — viņš ir mans mīļākais sencis.

— Ja gleznas nebūs vēl atpakaļ līdz ballei, es tukšajās vietās piekāršu savus metus ar medību ainām.

Vajadzēja tomēr viņam pateikt, Šellija nodomāja, kad Maiks izgāja ārā. Taču vaina tagad bija daudz dziļāka nekā tikai parāda atdošana Polopītam, nokārtojot to ar gleznu. Bet ko lai iesāku? Ko es vispār gribu? Viņa noskatījās, kā Maiks iesēžas džipā un aizbrauc, atstādams viņu kopā ar neatbildētiem jautājumiem kā ar vidū pāršķeltu sirdi.

Šellijas vecā aukle Melusīna šo pavasari vairs nepārdzīvoja. Viņas bēres notika piektdien, vienu dienu pirms Šelbēr-nas kausa izcīņas. Linda Teilore sastādīja apziņojamo tuvinieku sarakstu. Tas iznāca garš, jo Melusīnai bija lērums radu, un tie bija izkaisīti pa malu malām visā valstī.

Kad bēru ceremonijai viss bija nokārtots, paredzot sēru dievkalpojumu piektdien pulksten divos Masterkorneras baznīcā, Linda Teilore apzvanīja Melusīnas baltos draugus.

Arī šis saraksts iznāca garš. Tomēr izvadīšanā vienīgie baltie bērinieki bija Leitimeri un Mistija Montegjū.

Viens no neierašanās iemesliem zināmā mērā bija sakritība, ka tajā pašā dienā notika medību suņu izstāde. Tas bija visai ievērojams un atzīmējams notikums Apaušu kluba sporta kalendārā. Mednieku biedrības biedriem un tiem, kas par tādiem vēlējās kļūt, šās izstādes apmeklējums bija nepieciešams. Tikai vispieredzējušākie īsti nopietni pētīja jauno audzi, pārējie sasēdās uz suņu mītnes gaitenī novietotajiem krēsliem, ap kuriem skraidelēja jauni kucēni, ceļot kājeli un aplaistot krēslu kājas. (Iepriekšējā gadā viens kucēns bija apstājies pie misis Dinvidijas krēsla un vienlaikus maķenīt trāpījis arī viņai. Draugi pa jokam vainoja Feksu, kas to tīšām noorganizējis, jo misis Dinvidija bija šo asi kritizējusi kā medību pārzini.) Pazinēji, suņus aplūkojot, izteica dažādus vērtējumus, no kuriem lielākā daļa bija izlasīti grāmatās. Zegerens bija uzcēlis pie suņu mītnes telti ar tējas paviljonu un palūdzis Šelliju, lai tā uzņem viesus ar tēju.

— Ko man darīt? — Šellija jautāja Maikam, kad bija piezvanījusi Linda Teilore.

— Ko tev darīt? — Maiks pārjautāja. — Protams iet uz bērēm. Melusīna taču bija tev uzticams draugs.

— Es biju ieplānojusi izvest skatē Balerīnu un Belli-ouru — abas tās kucītes, kas mums te bija pērnvasar.

— Šellij, — Maiks iesaucās, — kas ar tevi noticis? Tu taču vienmēr atkārtoji, ka Melusīna tev bijusi tikpat kā māte.

Šellija sacēla protestējot abas rokas. — Iešu, iešu.

— Tad tu varētu piezvanīt Mistijai un iet ar viņu kopā. Es Melusīnu tikpat kā nepazinu. Man negribētos, lai viņas piederīgie nodomā, ka esmu aizgājis pablenzt uz tiem, it kā tie būtu kāda Petri kolba^15.

— Tev, protams, arī ir jānāk, — Šellija uzstāja. — Ja tu neaiziesi, tad viņi tiešām domās, ka tas ir dīvaini. Ja man tad vēl jābrauc tev pakaļ, mēs nokavēsim tējas laika sākumu.

— Es ir nedomāju iet uz Belliouru, — Maiks atteica. — Es palikšu tepat un sagaidīšu atbraucam Tedu un Marinu. Kems varēs man palīdzēt lapas sagrābstīt.

— Kems paliks pie Dženijiem.

— Vai mēs mazliet par daudz neapgrūtinām Dženijus? Man šķiet, ka viņš gandrīz visu laiku pavada pie Dženijiem. Kālab viņu bērni nekad neatnāk padzīvoties pie mums?

— Ak Maik, — Šellija pagriezās uz Maika pusi. — Trūda vienmēr ir mājās, un vecākie zēni tur visu laiku pieskata mazākos. Tnida saka, ka esot Kemu ļoti iemīļojusi. Un, Maik, kas ir Petri kolba?

— Stikla trauks baktēriju novērošanai.

Šapiro pāris pie Šelbērnu muižas piebrauca vēlā pēcpusdienā. Saule raidīja slīpos starus caur parka koka zarotnēm, uzmirdzinot dzeltenzaļus gaismas ziedus, laukos sudrabaini vizēja vēja pieliektā zāle, bet no mājas skursteņa augšup cēlās viegli zilgani dūmi.

— Cik drausmīgi! — no mašīnas izkāpusi, iesaucās Marina. Viņai mugurā bija ūdeļādu kažoks virs pieguļošiem sarkaniem svārkiem un tiem pieskaņota džempera. Ar gariem melniem matiem, augstiem vaigu kauliem un valgi mirdzošām spānietes acīm viņa izskatījās ārkārtīgi pilsētnieciska un tikpat sveši neiederīga šajā apkārtnē kā viņas augstpapēžu zābaki ar brokāta stulmiem. Sasveicinoties apskāvusi Šelliju, viņa pievērsa možo, dzīvīgo seju Maikam. — Šī tātad ir tā tava paradīze!

Teds Šapiro, kā apstājies, tā palika stāvam un skatāmies uz lielo māju. Lēnām pagriezis galvu, viņš ietvēra skatienā arī parku, aizaugušās terases, apdrupušās dārza statujas, staļļus un ganības, kas stiepās aiz tiem.

— Manu dieniņ, — viņš noteica. — Ko tu, Maik, esi nodomājis ar to visu iesākt?

— Nobruģēšu un nokrāsošu zaļu, — smiedamies atteica Maiks un uzsita draugam pa plecu. •

Viņi bija ielūgti un devās pie Mistijas Montegjū uz kokteiļiem un vakariņām. Kad Marina beidzot bija izlēmusi, ka vilks mugurā melnus samta svārkus un krokotu matadora blūzi ar garām piedurknēm, bet melno zīda vakarkleitu bez lencītēm atstās ballei, viņi bija nokavējuši jau par pusstundu to laiku, kādā bija lūgti ierasties.

Teds atzinīgi vēroja apkārtni. — Man nebija ne jausmas par šādu zemes stūrīti tik tuvu Vašingtonai. Zeme te droši vien ir ļoti augstā vērtē.

— Tu šeit redzi visdārgāko zemi mūsu valstī. Vietējie zemes īpašnieki un Mednieku biedrības ļaudis dzīvo vienās trakās bailēs, ka var kādu dienu uzrasties uzņēmīgs darbonis un sadrupināt lielos zemes īpašumus. Jau tagad lielākās platības pieder sindikātam. To vada viens vīrs vārdā Ze-gerens.

— Vai tas pats Zegerens no «Zegerens un kompānija»?

— Tas pats.

Nesenais slapjais laiks bija ceļu uz Fērmontu pārvērtis par dumbrāju. Maika lielā mašīna stenēdama kūlās pa šķidrajiem māliem, šķiezdama dzeltenas šļakatas uz abām ceļa malām. Aiz pussatrunējusu vabu, stiepļu un auklu aizvilkta žoga, kas Mistijas zirgu un govju kolekciju atturēja no izmal-dīsanās uz ceļa, varēja redzēt lopiņus ganāmies gar straut-malu. Tad ceļa galā tika redzama nesakoptām efejām apaugusī dzīvojamā māja.

Ceļš no piebrauktuves līdz mājai bija grambains, gar abām pusēm tam auga neapgriezti buksusa krūmi, bet vidū starp bruģakmeņiem — zāle. Vakara krēslā Marina nepamanīja svaigo, vēl kūpošo zirgābolu kaudzi, ko bija atstājusi Mistijas vecā ķēve Braitija, kas labprāt šad tad atnāca panaš-ķēties pie buksusa krūmiem.

Atskanēja nelabs brēciens, kad Marina palika stāvam uz vienas augstpapēža vakarkurpē ieautas kājas, bet otru kurpi turēja rokā, pret durvju lampas gaismu pacēlusi. Teds pastiepa roku viņu atbalstīt.

— Mazulīt, tev gadījies iekāpt dzīvos mēslos...

Suņu bara ielenkta, Mistija viņus sagaidīja pie durvīm. Matpīnes viņa bija apvijusi ap galvu kā vainagu, ietērpusies melnā, garā kleitā, ap kaklu pērles.

Viesistabā priekšā jau bija Fekss Templtons, Šligmeni un pie tiem atbraukušie viesi — precēts pāris no GrīniČas uzvārdā Stouveli. Kā viss, kam sakars ar Mistiju, arī istaba bija mazliet nekārtībā.

Zemie, siju balstītie griesti vienā telpas galā ielīkuši, tāpēc Mistija ieteica garāka auguma viesiem turēties «augstākajā galā».

Ieraugot Marinu, Feksam Templtonam iespīdējās acis. — Tavu smuku ķķķēvīti, — viņš klusu uzdūdoja Šellijai. — Ja es teiktu par sevi, tad atzītos, ka man patīk stingrāki kauli, uz tādu pusi kā tavējie, mis Šellij, cienkundze. Bet īsam sprinti-ņam gan šitādi vieglie veidojumi piešķir tempu. Vai tu atceries to mazo franču zirdzenīti...

— Labi, Feks... — Šellija viņu apsauca. Viņa uzreiz saprata, ka Fekss ir iedzēris, un apskaitās, ka viņš staigā pa viesībām pēdējā vakarā pirms izjājiena ar viņas zirgu izcīnīt Šelbēmas kausu. — Es tevi iepazīstināšu ar viņu. Bet nedomā palaist nagus. Starp citu, tev nenāktu par ļaunu Šovakar turēties tālāk no vīna glāzes... — Teikumu viņa nepabeidza, jo Fekss neklausījās.

— Mmm, — viņš bilda Marinai un nolieca galvu. — Tādai smaržai es ietu pa pēdām.

— Kā bija suņu skatē? — Šellija jautāja, kad Marina atvilka roku, ko Fekss iepazīstoties bija saņēmis, un turpināja iepazīties ar pārējiem.

— Tāpat vien, kā parasts, — Fekss atteica, pūzdams dūmus griestos. — Jaunais piķieris, tagad laikam gan jāteic — Jaunais medībzinis — izvadāja un izrādīja suņus. Teitīna visu laiku no šā neatkāpjas ne solīti. Vispār izskatās, ka puikiņam tas gods krietni sakāpis galvā. Un, ja runā par jauniem amatiem un godiem, — viņš turpināja, iesildams stāstīšanā, — mūsu jaunais medībkungs taisās nozvejot Samantu Sjū. Sēdēja pie šās mašīnā, kur bija ieslēgts siltums, un dzēra tēju...

— Man neliekas, ka tā viņam ir īstā tējas partnere, — Šellija viņu pārtrauca un tūliņ pamanīja, ka Feksa roka, kurā tas turēja cigāru, palika nekustīgi pacēlusies, un pēkšņi visu acis bija pievērstas viņai. —Tas ir, es nespēju iedomāties, ka tāds vīrietis kā tas... — viņa apjukusi apklusa. Pagriezusies pret kamīnu, viņa juta vaigos iesitamies tvīkumu.

— Sirsniņ... — Fekss pētīgi viņu uzlūkoja, — ko gan tu varētu zināt par «tādu vīrieti kā...»?

— Man gribētos sacīt, ka tie abi ir kā radīti viens otram, — domīgi ierunājās Mistija. — Pēc kopdzīves ar Polopītu Samantai Sjū Zegerena vīrestība un magnētiskā pievilcība liksies neatvairāma. Un Zegerenam viņa savukārt noderēs par mazu seksa pakāpieniņu ceļā uz virsotnēm. — Mistija paraustīja plecus. — Kad viņam tā apniks, viņš to vienkārši pametīs.

— Kā tu to visu par viņu zini? — Šellija jautāja.

— Es gluži vienkārši jūtu, ka viņš ir galēji nežēlīgs, — Mistija atbildēja. — Viņš, protams, ir valdzinošs. To jebkura sieviete pateiks no pirmā acu uzmetiena. Izskaidrot es to neprotu, bet izjūtu. — Pēkšņi viņa paskatījās uz virtuves pusi.

— Brīnums, kur Dženiji tik ilgi kavējas. Grauzdētās maizītes būs pagalam.

It kā pēc galavārda teātrī durvis atvērās. — Man likās, ka mēs vispār nekad neieradīsimies šeit, — Hanters taisnojās, nomezdams slapjo aitādas puskažoku hallē uz krēsla. — īnida teļu kūtī sajauca bullēnus ar telītēm.

— Kā tev tas varēja gadīties? — Mistija brīnījās, iedama ar abiem apsveicināties.

— Es aizkavējos, vajadzēja steigties pakaļ bērniem uz skoliņu, — īnida paskaidroja. — Nepaguvu paskatīties apakšā.

— Apakšā — bērniem? — Keitija Šligmene neizpratnē jautāja.

— Nē. Teļiem, — īnida atteica.

Hanters pagrieza baltas acis pret griestiem. — Esmu gan apprecējis kārtīgu lauku meiteni.

— Es nekad neesmu bijusi lauku meitene, — īnida pretojās. — Es biju rakstniece un dzīvoju Grīničvilidžā bēniņos, kad tu mani no turienes izpestīji — no apgrēcības un ciešanām.

— Kozija Rozija dzīvo seglu mājā, jo apgalvo, ka Dedlijs esot mēģinājis viņu nogalināt, jo pielējis pie piena indi. Bet, ja tā no viņa pavisam aizietu, tad nebūtu neviena, kas rūpējas par zirgiem. Jūs jau zināt, ka Konnors aizgājis strādāt pie Mārtiņiem.

— Bērnus viņa pamestu, — Maiks paskaidroja Tedam,

— bet zirgus pamest nevar.

Mistija atstāja viņa piezīmi bez ievērības. — Man šķiet, mums vajadzētu uzsaukt tostu par Mūžam Modro, — viņa sacīja. Un tad klusāk piebilda: — Maik, bija atnācis Džūbels Džonss. Es viņam aizdevu mazliet naudas. Manā kontā vairs ir tikai viens dolārs un astoņdesmit centi. — Viņa uzlika plaukstu tam uz delma. — Ja mums sāks aptrūkt šampanieša, tad pielej, lūdzu, klāt baltvīnu. Tu būsi pārsteigts, ka tikai retais spēs pamanīt atšķirību.

Maiks aizgāja un atgriezās ar vīnu. Šampanieša pudeles korķis uzlidoja gaisā un trāpīja gleznai virs kamīna — gleznā bija attēlota Mistija jāšus uz Braitijas.

— Vecajam pulkvedim Delongam, šitā majora tēvam, šampanieša korķis esot izsitis aci, vvviņam tad ielllikuši tādu no stikla, uz kuras bijis uzgleznots konfederātu karogs, — Fekss pastāstīja.

— Bet tagad dzersim tostu par Šelbērnas kausu! — Mistija uzsauca. — Par drosmīgajiem zirgiem un drosmīgajiem vīriem, kas rīt uz tiem jās! — Vienā pielicienā iztukšojusi glāzi, viņa to iesvieda kamīnā, kur uz ogļu knaiblēm lapsu veidolā dzidri nošķindēja stikli. — Nē! — viņa aši iesaucās. — Manējā bija vienkārša sinepju burciņa. Tev ir viena no pēdējām labajām glāzēm. Man nav nekādu iebildumu, mazgājot sudraba traukus, bet briesmīgi nepatīk mazgāt lētus plīstošos traukus.

Misis Stouvela stāvēja blakus Šellijai. Tā bija drukna, liela auguma sieviete puķainā vakarkleitā. Sejā viņa nebija izskatīga, bet acis bija koši zilas ar inteliģentu izteiksmi.

— Šī ir ļoti neparasta vieta, — viņa sacīja.

Šellija automātiski pārsviedās uz aizstāvību: — Vai atšķiras no Grīničvilidžas?

— Grīničā man nav zināmi daudzi cilvēki, kas dzīvotu seglu kambaros, — misis Stouvela domīgi atteica.

Mistijas mielasts bija tāds, kas paliek atmiņā. Mozus, kas Fērmontā bija uzaudzis, ieradās no staļļa, lai apkalpotu pie galda. Viņš bija tērpies ļoti vecmodīgā melnā uzvalkā ar baltiem kokvilnas cimdiem rokā. Kaut kā viņš prata veiksmīgi izlavierēt pa neiedomājami ar visādu drazu piekrauto gaiteni no virtuves uz ēdamistabu un sveiku un veselu atnest rostbifu ar apelsīniem un vīna mērci, rīsu sautējumu un kāršu pupiņas, karstas grauzdētās maizītes un avokado salātus. To viesiem visu servēja uz slavenajiem sudraba šķīvjiem, ko

Mistijas vecvecmāmuļa bija paglābusi no jeņķiem, ierokot Bifeļu strauta gultnē, laupītājus atstājot bešā.

— Visi mani porcelāna trauki ir sadauzīti, — Mistija stāstīja Tedam, kas sēdēja viņai labajā pusē. Tad paliecās uz priekšu, lai sarunātos ar Šelliju. — Sendijs neprātīgi grib jāt ar Kontenderu. Skrien sviedrēšanās kostīmā un pārtiek tikai no salātlapām. Ceru, ka viņam veiksies labi.

— Protams, veiksies. — Šellija ar skatieniem durstīja Feksu, gauži vēlēdamās, lai viņš vairs netemptu Šampanieti, bet ietu uz mājām izgulēties.

— Es nudien būšu laimīgs, kad tās sacīkstes būs aiz muguras, — sacīja Maiks. — Pēdējā laikā ne par ko citu vairs nav bēda kā vien par sacīkstēm.

Hanters Dženijs saņēma sievas roku. — Mums laiks celties un doties uz māju pie sīkajiem.

— Pagaidi, Hant, — Fekss uzsauca, — vvvai tu atceries, ka mēs viendien runājām par lllapsām?

— Par to, ka kašķis ir trakumsērgas iezvanītājs? — Hanters pārjautāja, palaizdams vaļā sievas roku. — Ambrozs Vebsters vēl nupat viņdien nositis traku lapsu gandrīz vai savā pagalmā pie kūtīm. Viņš apgalvo, ka trakumsērga ievazāta un nu lapsas to izplata tālāk. Viņš bijis arī Medniecības uzraudzības komitejas sanāksmē. Pītam Bafordam viņš teicis, ka tās alas, kur konstatēts kašķis, vajadzējis uzspridzināt. Ja to nedarīs, lapsas no jauna tur atgriezīsies, un sērga ies plašumā. Bafords tikai pasmējies un noprasījis Ambrozam, vai šis tiešām ticot, ka Mednieku biedrība būtu ar mieru uzspridzināt alas.

Nu ierunājās arī Maiks: — Man šķiet, likums aizliedz ievest lapsas no citām pavalstīm.

— Kkkkopš vien spēju atcerēties, lllapsas vienmēr ir importētas. Polopīts ik pavasari tās ieved no Rietumiem. Vvvviņš tās iesloga vecajā būdā mežā aiz Belliouras.

— Es tām neviļus uzkūlos, kad gāju meklēt ponijus, kas man bija aizklīduši, — Hants teica, piebilzdams: — Lapsas bija sliktā kondīcijā. Piezvanīju Bafordam. Viņš atteica, lai es interesējoties pats par savām darīšanām.

— Ppppīts jau nav teicējs, viņš ir tttikai ierocis, visa vara rokā Zegerenam.

— Kā Zegerens ticis pie tādas varas? — jautāja Keitija Šligmene.

— Pppavisam vvienkārši, — Fekss atbildēja. — Viņam ir nnnauda. Par naudu var iegūt zzzemi, un lllapsu mednieku novadā zeme nozīmē vvvaru.

— Daudzas vecās ģimenes izrīkojās aplam, — sacīja Hants, — jo sadrupināja īpašumus, novēlot tos vairākiem dažādiem mantiniekiem. Rezultātā lielie īpašumi saira. Tā iznāca ar Brīvo zonu, ar Tolbotu īpašumiem un vairākiem citiem.

— Arī ar Šelbērniem, — Šellija sarūgtināta noteica.

— Bankas izpārdeva īpašumus izsolēs, — Hants turpināja.

— Un tagad Zegerenam rokā ari Mednieku biedrība, — Fekss drūmi blenza savas glāzes dibenā. — Un vvviņam ppieder arī Šelbērnas kausa skrejceļš. Mis Šellij, sirsniņ, tas piederēja mums abiem. Nu mums vairs tā nav. Vvvvienkārši nav. Ja padomā, kas notika šo pašu pppēcpusdien.

— Nāc Tnid, ejam, — Hants no jauna aicināja sievu.

— Mums tiešām jābrauc uz mājām. Šellija ir nogurusi, un Feksam rīt lielā diena.

— Šodien suņu skatē bija ieradies Medniecības pārvaldes uzraugs, — Fekss šķietami vienaldzīgi ieteicās. — Sapratu, ka Mednieku biedrībai piespriests sods par lapsu ievešanu apgabalā no citām pavalstīm.

— Vai tu nemels?

— Acīmredzot kāds to pīli pppalaidis. Briesmone un viņas bridža ssspēlmaņi ieņēmuši galvā, ka Hants, šeku, pasūdzējis šerifam. Tad nu Briesmone un Bbbafords sataurējuši kopā visus medniekus un piekodinājuši jūsu viesnīcā netērēties.

— Nevar būt, ka tu runā nopietni, — Maiks ieteicās.

— Ja kāds mēģinātu man piezvanīt!

— Vai arī man, — piebilda Šellija, bet tad atcerējās, ka nemaz vairs nav Mednieku biedrības sastāvā, ka ir tikai viešņa, ko Zegerens ielūdz aiz laipnības, tātad personiska viešņa.

— Kādā sakarā mednieki var iedomāties, ka esmu tos nosūdzējis? — Hanters apstulbis jautāja. — Protams, ka principā es neuzskatu šādu iepirkšanu par pareizu.

— Cik ārkārtīgi ērmota zemesmala, — misis Stouvela nebeidza brīnīties. — Vai tad lapsas šeit tiek subsidētas?

Ogijs Šligmens palocīja galvu. — Lapsām te klājas labi. Katrā alā pa vištelei. — Un viņš pastāstīja nezinātājiem, kā Masterkorneras mazturīgie bija aptīrījuši lapsu alas un pievākuši nolikto cepeti, līdz Polopīts ticis uz pēdām un darījis tam galu.

— Labāk iedzersim vēl visi pa glāzei, — Mistija ierosināja un piegāja pie galda, uz kura stāvēja dzeramie.

— Bet kā varēja un drīkstēja mums to nodarīt? — Fnida nevarēja rimties.

— Tādi Mednieku biedrībai ir paņēmieni, — Fekss sacīja.

— Tie ļautiņi ir tādi, ka jau iepriekš droši var teikt, ka tie rīkosies neprognozējami. Kā tad, jjjūsuprāt, Zegerens varēja tikt par medību ppārzini?

— Viņš biedrības labā ir ļoti daudz darījis, — Šellija lūkoja Zegerenu aizbildināt. — Lielā mērā nosedzis parādus, restaurējis vecos staļļus, pārbūvējis suņu mītnes. Nolīdzis strādniekus.

— Par to tagad ikviens mednieks jūtas viņam parādā, — piebilda Hants.

— Jā, pat Dinvidiji, — Fekss papildināja.

— Kādā ziņā? — Šellija jautāja.

— Viņš kļuvis par ceturto bridža kompānijā. Kad viņa sieva aizbrauca, Samanta Sjū viņu ievilināja barā.

— Feks, kālab tu neaizej pie Zegerena, — Maiks jautāja,

— un nepasaki viņam, lai sasauc sapulci? Pasaki, ka Hants grib satikties ar saviem apsūdzētājiem aci pret aci.

Fekss izdzēra pēdējās paliekas no savas glāzes. — Tttā nav mmmana darīšana. — Viņš kā atvainodamies paraudzījās uz Maiku. —Ttu jau arī mani ttagad pazīsti, es, šeju, negribu nekur jaukties.

— Neraizējies, būs jau labi, — Tnida noteica un smaidīdama paraudzījās visos. — Kovertsaidas viesnīcas jaunā pa-vāriene noindēs visus tā, ka smiekls. Nāc nu, Hant. Tu taču biji tas, kurš gribēja iet uz mājām.

Šellija ar šausmām pārdzīvoja td, ko bija uzzinājusi. Tad nodomāja: parunāšu ar Zegerenu. Gan viņš to boikotu apturēs. Tad viņa piegāja pie Feksa, kas vēlreiz bija piepildījis glāzi un sēdēja mazajā dīvāniņā blakus Marinai. Šellija izņēma viņam glāzi no rokas. — Pietiek, puikiņ, — viņa sacīja un redzēja, ka vienlaikus Marina izceļ Feksa otru roku, kas bija nejauši gadījusies tai klēpī.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Šellija piecēlās rītausmā, ieģērbās garajās biksēs un džemperī ar atritināmu apkakli, paķēra aitādas puskažociņu un, pat nedomādama par rīta kafiju, devās projām uz sacīkšu trasi.

Diena solījās būt auksta un nemīlīga, gaiss bija kā ar lietu pievilcies, lauki mirgoja saltas rasas sudrabā, arī kalni alvas krāsas debesīs slējās pelēki un tāli.

Braucot uz mašīnas grīdas sāka grabēt akmens spēļu bumbiņas, kas reiz Kemam tur bija izbirušas un palikušas. Tagad tās ripinājās šurp un turp un plosīja Šellijas nervus, sakāpinot bailes un raizes par visu — gan par naudu, gan par attiecībām ar Maiku. Sažņaugusi rokas ap stūri, viņa visiem spēkiem centās nelabās domas atvairīt. Par to visu varēs domāt pēc sacīkstēm. Tagad vienīgi svarīgais pasaulē bija sacīkšu iznākums.

Vārtnieka namiņš stāvēja tukšs. Iebrauktuve neapsargāta. Zegerens nebija nolīdzis jaunu vārtsargu atlaistā Fredija Fiše-ra vietā. Braucot cauri akmens vārtu stabiem, viņa atcerējās pirmo dienu, kad atrada vārtus aizslēgtus un juta nicinājumu pret īpašnieku. Agrajā rīta gaismā pēkšņi neticams šķita it viss, kas pēc tam bija norisinājies. Bet, piebraucot pie garā sacīkšu staļļa un apstādinot mašīnu, kur jau bija novietoti furgoni zirgu pārvadāšanai, viņu no jauna pārņēma labi zināmais satraukums, kas ar katru mirkli pieauga spēkā.

Kaut diena bija tikko ataususi, stallī valdīja dzīvība. No kāda portatīva radioaparāta skanēja mūzika, no vecā benzīna tvertnē iekurtas uguns cēlās dūmu strūkliņa. Ap uguni sastājuši zirgu kopēji un zēni, kas tiem bija palīgos, un sildīja rokas. Nēģeru puisis ar ačgārni galvā uzmauktu cepuri un beržamo lupatu bikšu aizmugures kabatā patlaban aizveda garām Keitonu, lielo, bēro zirgu no Pensilvānijas.

Kalēja Dūlija Raita nobružātais brūnais pikaps bija piebraukts pie paša staļļa. Ejā, droši piesieta, stāvēja Melnā Burve. Simeons turēja ķēvi pie galvas, un vairāki vīri stāvēja apkārt un skatījās. Viņu vidū bija ari Melliks, kuru Šellija bija ievērojusi medību sezonas atklāšanas dienā. Kamēr ķēve nikni blisināja acis, kalējs darbojās ap vienu tās pakaļkāju.

Šellija apstājās sasveicināties ar vīriem, tie atņēma sveicienus, galvas locīdami un cepures cilādami.

— Burve izskatās brīnišķīgi! — Šellija iesaucās, un tāda tā patiesi izskatījās — mirdzēja kā ar eļļu aplieta, zem ādas skaidri varēja redzēt muskuļus rotājamies.

— Vienu es par šito ķēvi varu droši sacīt, — Simeons lepni paziņoja: — Viņa ir vienmēr gatava. — Burve atglauda ausis un lūkoja ieķert ar zobiem kopējam plecā. Simeons paraustīja apaušus un piebilda: — Gatava uz jebkuru velnišķību.

Šellija apvaicājās Dūlijam, vai tas būtu ar mieru pārbaudīt vienu Mūžam Modrā pakaļkājas pakavu, kas viņai liekoties mazliet vaļīgs.

— Man te vēl jāapkopj divi zirgi, — viņš caur zobiem atbildēja, jo bija ieņēmis mutē pakavnaglas. — Bet Modro es noteikti apskatīšu. — Viņš palūkojās uz Šelliju, un melni apkvēpušajā sejā parādījās smaids. — Sen neviens Šelbērnu zirgs nav cīnījies par kausu. Tāpēc jāpieskatās, lai viss būtu pilnīgā kārtībā.

Šellija pateicās un devās tālāk gar steliņģiem. Pa ceļam viņa redzēja, ka Melliks, kuru bija ievērojusi, pagriežas un aiziet uz Ričarda Doila mājiņas pusi. Viņa atcerējās nejauko naida viepli Mellika sejā tovakar, kad tie medībās bija iejājuši viņa tiesā, un arī dzirdēto par viņa uzbrukumu Melnajai Burvei ar mēslu dakšām. Uz mirkli viņai iešāvās prātā, vai viņš nevarētu iedomāties ķēvei kaut kā «piepalīdzēt» sacīkstēs, kaut ko iebarot, vai. Bet tad viņa nomierinājās, saprazdama, ka Zegerens staļļus cieši apsargā un ka arī Simeons neatkāpsies no Melnās Burves ne uz mirkli.

Taču Modrā bubināšana, ar ko tas viņu sagaidīja, izdzēsa visas pārējās domas. Zirgs pārstāja drasēt pa steliņģi un rotaļīgi pacirta galvu Šellijai pretī. Viņa pastiepa roku to paglaudīt, bet Modrais roku vieglītēm saņēma zobos. Šellija apskāva abām rokām zirga kaklu un paslēpa seju tam krēpēs, piespiezdama vaigu zīdainajam plecam. Tā stāvēdama, viņa dzirdēja atveramies steliņģa durtiņas; zirgs kļuva nemierīgs, jo ienācis bija Zegerens un lēnām pagrieza Šelliju apkārt.

Lidotāja ādas jaka bija līdz pusei vaļā un atsedza viņa sarkano džemperi ar koši zilo šķērssvītru. Košās krāsas lieliski kontrastēja ar tumši iedegušo seju. Viņš bija ideāli iztre-nēts un vingrs, kalsns, vīrišķīgs un ļoti izskatīgs.

Nekad Šellija nebija viņu redzējusi tik pašpārliecinātu un tik līksmā noskaņojumā.

Viņa pēkšņi iedomājās par Feksu Templtonu, un ar pūlēm nomaskētās bailes spieda atcerēties iepriekšējo vakaru un neskaitāmās izdzertā vīna glāzes. Vai Zegerenam tiešām būs bijusi taisnība? Vai Fekss patiesi nobīsies un sacensībās paliks kaunā?

Gaisā vējoja malkas dūmu, stipras tabakas un staļļos izkaisītā siena smārds. Ārā skanēja ritmiskie āmura piesitieni, kur kalējs darbojās ar Burves pakaviem, pa radio kāds dziedāja vecu kalniešu dziesmu. Šellija jutās pilnīgi iederīga savā apkārtnē. Trokšņi, smaržas, norises, Zegerena ellišķīgā pašapziņa, viņa lepnums par savu spēcīgo, izturīgo, norūdīto ķermeni radīja gaisotni, kas viņiem abiem aizrāva elpu.

Mūžam Modrais atglauda ausis un atžieba zobus. Zegerens nelikās to ne redzam.

— Esmu nolēmis uzvarēt, — viņš sacīja. — Tu taču zini: mīlā, karā un zirgu skriešanās sacīkstēs viss ir atļauts!

Kad Maiks pamodās, Šellija jau bija projām. Abi Šapiro vēl gulēja. Kems ienāca lielajā guļamistabā, ielēca pie tēva gultā un paziņoja, ka esot izsalcis. Maiks slējās augšā, uzvilka darba bikses un nogāja lejā virtuvē, kur Džimijs, zirgus stallī pabarojis, jau cepa cūkgaļu.

Maiks uzlēja sev krūzīti šķīstošās kafijas, sajauca Kemam bļodiņā pārslas un apsēdās paēst cepto šķiņķi ar grauzdētu maizi, kad iezvanījās telefons.

— Piedodiet, ka traucēju jūs sacīkšu dienā, — sacīja Lerijs Gillpejs.

— Tu nepavisam netraucē, — Maiks atsaucās, brīnīdamies, kas Lerijam tik steidzami sakāms. — Ko varu tev līdzēt?

— Jūs man šoreiz neko nevarat līdzēt, bet man šķiet, ka es varbūt varēšu jums būt palīdzīgs. — Mirkli klusējis, viņš turpināja: — Zvanu jums no drogu konditorejas. Misters Boldvins man palūdza, lai ienesot viņam jūsu rēķina dokumentus. Pie viņa bija iegājis misters Bafords. Viņi runāja par jums. Es dzirdēju misteru Boldvinu sakām kaut ko par piecsimt dolāriem, un misters Bafords sāka smieties, sacīja, ka jūsu sieva viņam ieķīlājusi vienu vecu gleznu, un, ja jums būšot piecsimt dolāru, ko samaksāt, viņš esot ar mieru savu veco cepuri apēst.

Maikam sagriezās galva. Iepriekšējais vakars, šampanietis un pārmijus izdzertais brendijs pie Mistijas nekādā ziņā nevarēja spēcināt vai uzlabot Maika noskaņojumu. Kad Le-rija vārdi pilnīgi nonāca līdz apziņai, morālais barometrs noslīdēja vēl zemāk.

— Misters Bafords skatās uz misteru Boldvinu, — Lerijs gluži aizelsies turpināja, — un saka: «Tad zini, Togo, kad Leitimers pirmdien atnāks, tad nedod nekādu pagarinājumu un nekādā ziņā aizdevumu, saprati?» Tad viņš pagriezās un ieraudzīja mani stāvam. Es mudīgi iedevu dokumentus, un ārā.

— Skaidrs, — Maiks gausi atteica. — Paldies, Lerij. Bet tu taču saproti, ka, zvanīdams man, vari zaudēt darbu?

— Es to zinu, redaktora kungs, bet tad iedomājos par visu to, ko jūs ar mums esat runājis tajos vakaros, kad locījām

avīzes. Ja es to visu nebūtu dzirdējis, droši vien nemaz nebūtu pabeidzis vidusskolu. Bet nu man jāskrien, ser, es tikai iedomājos — ja laikus jūs pabrīdināšu, varbūs jūs varētu jau šodien to nomaksāt un pirmdienu nemaz negaidīt. Man nu jāskrien atpakaļ uz banku.

— Es labprāt to izdarītu, ja vien varētu, Lerij, — Maiks bēdīgi noteica. — Bet man nav ne skaidras naudas, ne noguldījuma.

— Nu kaut kur jūs varbūt varēsiet aizņemties, — Lerijs viņu cerīgi mierināja.

— Es mēģināšu, Lerij. Paldies. — Maiks nolika klausuli.

Hallē viņam aiz muguras stāvēja Teds Šapiro.

— Sarunas beigas es dzirdēju, vecīt. Cik noprotu, kaut kas nav lāgā. Vai tu man to pastāstīsi? Ja runa ir par naudu, varu tev cik necik izlīdzēt. Man traki labi veicās ar pēdējo grāmatu. Šie pat grib taisīt filmu.

Teda vārdi krietni atmiekšķēja cieto murskuli, kas Mai-kam spieda pakrūti, runājot ar Leriju. Jau vairākus mēnešus dzīve bija viņu nogrābusi aiz dziesmas un turēja ciet. Pat ja kaut kā izdotos sadabūt naudu un līdz pusdienlaikam bankā to iemaksāt, arī šis žests nozīmētu tikpat kā ar pirkstu censties aizsprostot dambi tiem emocionālajiem un finansiālajiem plūdiem, kas draudēja izlauzties tūliņ pēc sacīkstēm.

— Vai tev būs kāda lāse kafijas, vecīt? — Teds jautāja. — Mani maķenīt kaltē. Starp citu, — viņš turpināja, kad viņi gāja uz virtuvi. — Tev vajadzēs man patulkot kādu daļu no vakarējiem notikumiem. Tajās valodās bija tik daudz zemūdens strāvojumu, ka varētu pašu dižkuģi Queen Mary uzsēdināt leduskalna galiņā. Runājot par ledu... sākot ar šo brīdi, es neko citu kā viskiju nedzeršu.

Virtuvē viņiem priecīgi pretī smaidīja Džimijs. Viņš bija apsējis vienu no Šellijas kruzuļotajiem priekšautiem virs pārmēru lielā dungriņa. Taču zem tā bija gluži jauns rūtains krekls un lielajās kurpēs ieautas fosforiscējošas rozā kapzeķes. Lai arī, šeit dzīvodams, cik necik pieņēmies svarā, tomēr viņš bija daudz par sīku un vāju saviem divpadsmit gadiem.

— Es te sacepu olas ar šķiņķi, — viņš paziņoja.

Maiks, uzlicis roku viņam uz galvas, pajautāja: — Kur tu

tādas zeķes ņēmi, Džimij?

— Lūdzu, kungi, sēdieties pie galda, es visu salikšu, — Džimijs ļoti oficiāli aicināja. — Mis Šellija, jādomā, aizgāja pie zirga un kādu brīdi droši vien aizkavēsies. — Tad, pēkšņi pārtraucis oficiālo ziņojumu, bērnišķīgi noprasīja: — Vai manas zeķes nav labas? Es tās nopirku svētdienai, kad jāiet uz sanāksmi.

— Protams, tās ir labas, — Maiks viņu nomierināja, — īsti piemērotas iziešanai svētdienā. — Paskatījies uz brokastu paplāti, ko klātpienešanai bija sagatavojis Džimijs, izmantodams skaistākos dzeltenos un zaļos porcelāna traukus, viņš jautāja Tedam: — Vai Marinai jau var aiznest brokastis?

— Džimijs, kā redzi, Marinai par godu pat sameklējis dzeltenu rozes pumpuru, ko ielicis sudraba biķerītī. Dažus pēdējos mēnešus es vispār nezinu darba, ko Džimijs neuzņemtos, — Maiks stāstīja Tedam, kamēr Džimijs, pilnā mērā apzinādamies sava darba nozīmību, aizgāja ar paplāti. Kamēr abi vīrieši ēda brokastis, Maiks draugam izstāstīja Džimija likteni.

— Tu varbūt pats to nejūti, — Teds domīgi sacīja, kad Maiks bija beidzis stāstīt, — bet tas, ko tu šeit dari, ir svarīgāk, nekā pats apjēdz.

Teda vārdi Maiku ar vienu rāvienu atgrieza atpakaļ tagadnē. Parāds bankai. Kur ņemt naudu?

Procenti par Sun pirkšanai un iekārtošanai no bankas paņemtajam parādam jānomaksā pirmdien līdz pusdienlaikam. Maikam nevajadzēja izdarīt nekā vairāk, kā izrakstīt čeku un nodot to vienam no bankas kasieriem. Vaina vienīgi tā, ka viņam nebija naudas čeka segumam. Tam nepieciešamos piecsimt dolārus viņš bija ieguldījis kādam apgabala nozīmes jubilejas izdevumam, ko varēs pārdot par dolāru gabalā. Par to viņš jau bija vienojies ar preses izdevumu pārdevējiem visā apgabalā. Viņš bija cerējis uz parāda nomaksas pagarinājumu līdz jubilejas izdevuma iznākšanai. Metiena izpārdošana un attiecīgā peļņa bija nodrošināta.

Bez tam viņš nu bija arī uzzinājis, kādu ceļu aizgājusi vecvectēvoča ģīmetne. Šellija to pārdevusi Bafordam.

No smagā tiklab garīgā, kā miesīgā truluma viņu iztramdīja Teda balss: — Hei, vecais draugs. Ceļamies un braucam uz banku. Man jāizraksta čeks.

Šai brīdī pārradās Šellija. Kems un suņi izskrēja viņu sagaidīt. Tūliņ arī sāka zvanīt telefons un atbrauca Konnija Džeksone ar viesu sarakstiem un galda kartēm.

Turpmākajā stundā māja pārvērtās par haosu. Pavārdā-mas no Dēlijas virtuves, kuru uzdevums bija sagatavot dineju, iebruka virtuvē, no kurienes tūliņ pēc tam skanēja nerimtīgas smieklu šaltis. īnida Dženija kārtoja puķes, saliekot tās sudraba vāzēs, ko izvietoja hallē. Konnija Džeksone un Debija Derbišīra nemitīgi strīdējās par viesu izsēdināšanas kārtību. Tā bija cīņa, kas ilga jau vairākas nedēļas. Konnija allaž no jauna paķēra sarakstu un pārlika galda kaimiņus un vietas, piešķirdama labākās pozīcijas tiem, ko cienīja vai ar ko bija draugos, bet netīkamos un tos, kas bija viņai sariebuši, izvietoja tālāk perifērijā, ne pašā balles zālē, kur veidojās centrs.

— Nu man reiz pietiek, esmu pie gala! — Debija noteica, nomezdama uz galda žūksni galda kartīšu. — Rakstu darbi bez gala. Palīga neviena. Vakar visu dienu nonīku, izpildīdama veidlapas žokejklubam. Kad biju ar zīmuli sarakstījusi visu par kumeļiem, ieraudzīju un izlasīju direktīvu, ka tas bijis jāraksta ar tinti. — Izvilkusi no nopiķoto džīnu kabatas cigareti, viņa pameta skatienu apkārt un ieraudzīja Tedu. — Vai nav kāds sērkociņš? — viņa jautāja un pasniedza roku sveicienam. — Es esmu Debija Derbišīra. — Pirksti bija nodzeltējuši no nikotīna un notriepti ar zaļu krāsu.

— Šis ir Teds... — tālāk Maiks netika.

— Es braukšu uz Karolīnas piekrasti, — Debija savā bļaustīgajā modē pārtrauca. — Man apriebies visu mūžu darīt to vien kā mēzt steliņģus vai rāpaļāt pa redeļkāpnēm un krāsot māju. Gribu būt brīva, lai varu makšķerēt un zvejot. Maik, ieliec tanī savā lapā sludinājumu, ka es savu būšanu pārdodu. Kur Šellija? Tā baigā snobiene Konnija atkal sacū-kājusi vietas tā, ka riebj. — Viņa pagriezās. — Šellij, mēs nekādā ziņā nevaram sēdināt Milisentu ar Briesmoni vienā telpā. — Viņa ātri pāršķirstīja galda kartes, ko turēja rokā. — Tīna Velforde acu galā necieš Keitiju Šligmeni. Tā esot šai aizmānījusi apteksni.

— Milisentai jādod vieta pie galvenā galda, — Šellija lūkoja būt par šķīrējtiesnesi. — Viņa ir nopirkusi kaudzēm biļešu, sagādājusi milzu daudzumu apmeklētāju.

— Viņa taču tik un tā kaut ko ievārīs, vienalga, kur mēs viņu apsēdināsim, — Konnija visai zīmīgi noteica. — Kopš Seilors pagalam, viņa ir nelietojamā omā.

— Tad jau saldētava gan ir pārpildīta, — Debija apcerīgi noteica. — Vispirms kucēns, tagad ērzelis.

— Cik labi, ka neesmu ielūgta pusdienu azaidā, — Konnija piebilda. — Man negaršo ne saldēti suņi, ne cepti zirgi.

— Es aizbraukšu uz pilsētu, — Maiks noteica un uz lapiņas pie telefona, pa kuru patlaban runāja Šellija, uzrakstīja: «Tu izskaties ļoti daiļa.»

— Acumirkli, lūdzu! — viņa sacīja telefonā Capital Courier fotogrāfam, kuram skaidroja, kā nokļūt Šelbērnu muižā. Tad, matus no sejas atglaudusi, uzsauca: — Maik, divpadsmitos mums jābūt pie Milisentas apskatīt zirgus.

Maiks nostenējās. — Un es domāju, ka mēs ar Milisentu nesarunājamies.

— Satiku viņu pastā. Viņa mūs ielūdza, un es apsolījos. Man likās, ka Tedam un Marinai būs interesanti.

— Es Milisentas zirgus esmu redzējis.

— Nu tev vajadzēs vēlreiz uz tiem paskatīties. Citādi tu nedabūsi ēst.

— Ēst mēs tik un tā nedabūsim, — Maiks drūmi pareģoja. — Milisenta parasti aizmirst sagādāt kaut ko ēdamu. Kā ir — vai es tagad varu pievākt lielo mašīnu vai arī tu tajā kaut kurp brauksi?

— Nē, nekur, — viņa atsaucās un novilka virsjaku. — Man jāiet uz virtuvi pastāstīt sievām, ko darīt ar lasi, ko Zegerens licis lidmašīnā atvest no Kanādas. Jāpasaka Mene-sesam, lai saliek Šampanieti uz ledus. Jāpalūdz, lai Dženiji izmēž viesistabu, ja Marina Šodien vispār piecelsies, jāsamek-lēkautkasrītdienasbrokastīm, jāparaugāskouzģērbtmugurā-ballē...

— Pietiek! — Maiks uzsauca. — Man ir skaidrs, ka labākajā gadījumā sastapšu tevi rit ap pusdienlaiku.

— Maik! — Viņas skatiens pēkšņi atmaiga. — Ai Maik, tā vien liekas, ka laika vispār vairs nav. Tās sacīkstes...

Maiks impulsīvi paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Vai tu atceries Skārletu O’Haru no Vējiem līdzi? Klausīsim viņai: padomāsim par to rit...

Viņš to atstāja ātri runājam telefonā: — Uz Šelbērnu muižu braucot, jums jāiegriežas Ielejas ceļā. Ko? Kāds tam ceļam numurs? Nav ne mazākās jausmas. Kurs tad nezina Ielejas ceļu? Maik! — viņa sauca vīram nopakaļ, kad tas gāja ārā pa durvīm. — Neaizmirsti vēl vienu papildu kasti ar šampanieti!

Maiks grūtsirdīgi paraudzījās uz Tedu. — Nesaprotu, kā mēs varam pirkt kastēm šampanieti, ja nespējam ķīlu zīmes izpirkt... bet nedrīkst aizmirst, ka esam aristokrāti!

Lielajā ielā bija tāda satiksme, ka ne pakustēt. No apgaismes spuldžu stabiem plīvoja karogi par godu sacīkstēm. Plīvoja lielais pilsētas karogs: uz zeltīta fona sarkana lapsa ar izliektu kuplu asti, zvaigžņotais konfederātu karogs, un dzeltenās un zaļās Šelbērnu krāsas, tās iezīmēja finišu sacīkšu skrejceļā.

Garām braucošajā transportā varēja redzēt dārgo zirgu satrauktās galvas. Virs dēļiem mašīnās rēgojās arī zirgu kopēju smaidošie ģīmji, zibēja balti zobi, sveicienam pacēlās rokas, mājot draugiem, kuri drūzmējās uz ietvēm vai pulcējās ielu krustojumos.

Citu pavalstu mašīnas — jaguāri un rolsroisi ar sānos slīpi uzkrāsotām svītrām, ar dažādā materiālā veidotām lapsām, putniem, pār šķēršļiem lecošiem zirgiem un citādām sporta emblēmām uz jumtiem. Apaušu klubā zirgu īpašnieki, treneri un jātnieki pie bāra spriedelēja par savu zirgu iespējām un izredzēm. Šellija jutās atvieglota, redzot, ka arī Kovertsai-das viesnīca apmeklētāju pilna, par spīti pieteiktajam boikotam. Tiklab restorānā, kā bārā visiem bija pilnas rokas darba.

— Jūtos visai dīvaini, atkal reiz braucot uz Milisentas māju, — Maiks sacīja, izbraukdams uz Ielejas ceļa. — Mēs neesam šeit bijuši kopš tā notikuma ar suņiem.

— Lenss nokoda vienu no Milisentas terjeriem, — Šellija paskaidroja Šapiro pārim. — Viņa to ļoti ņēma ļaunā. Par to es nebrīnos un viņu nevainoju, bet viņa bija vairākkārt brīdināta, lai, pie mums braucot, savus suņus līdzi neņem.

— Viss vēl var beigties ar to, ka mēs dabūsim Mātes dārgo mīlulīti nobaudīt pusdienu azaidā, — Maiks piebilda un izstāstīja, ka beigtais kucēns noglabāts ledusskapja saldētavā.

— Kausa izcīņas dienā Milisenta vienmēr uzaicina pusdienu uzkodās, — Šellija informēja Tedu. — Ja gribi rakstīt par Ieleju, tad nedrīkst atstāt bez ievērības Milisentu un viņas Pēdējo Cerību.

Garā avēnija aizvijās starp daudziem šķūņiem, staļļiem un piedevām vēl pa jūdzi garu jātnieku skrejceļu. Gar abām ceļa malām ziedēja dzeltenās narcises un forsitijas. — Mūsējās vēl nav sākušas ziedēt, — Maiks ieminējās. — Nezin, kā Milisenta prot tās tik agri uzziedināt.

— Tās gluži vienkārši neiedrošinās neuzziedēt, — Šellija sausi noteica.

Lielā muižas ēka ar baltajiem pīlāriem bija ļaužu pilna. Viesi vai nu stāvēja atsevišķos pulciņos vai klaiņoja apkārt pa māju, aplūkodami nenovērtējami dārgo dažādu sporta ainu gleznu kolekciju, ko Meisons bija atstājis Milisentai kopā ar māju. Saplaisājušas un apkvēpušas dārgās gleznas karājās visādās nepiedienīgās un necienīgās vietās — gan patrepē, gan nelādzīgi smakojošajās vannasistabās, kur zem pieglumējušām izlietnēm grozos kūņojās bariem mazo medību suņu kucēnu.

Maiks atviegloti nopūtās. — Par laimi, esam vismaz paglābušies no staļļu apstaigas. Pēc pēdējās skaitīšanas zināms, ka Milisentai pieder trīssimt divdesmit zirgu, un, ja jūs pie katra nenoelsīsieties «O!» un «Ak!», tad jūs par sodu atstās neēdušus. — Ielūkojies ēdamistabā, kur stāvēja neskaitāmas vecangļu zupas terīnes un bagātīgs sacīkšu trofeju klāsts, un neieraudzījis nekur nekā ēdama, drūmi noteica:

— Paēst mēs tik un tā nedabūsim, Milisenta parasti aizmirst sagādāt ēdmaņu.

— Kaut vien ar dzērieniem nebūtu tāpat, — sacīja Teds un pagriezās uz bāra pusi. — Kur tad vispār ir mūsu namamāte?

Par Milisentas ierašanos ziņoja terjeru bars, kas vēlās viņai pa priekšu, kad viņa kāpa lejup pa platajām kāpnēm. Pašas rīkotajam azaidam un sacīkšu dienai par godu, viņa bija ietērpusies dungriņbiksēs ar tenisčībām kājās un oranžā vīriešu kreklā, ko bija sastiprinājusi ar saspraužamo adatu. Uz pēdējā pakāpiena viņa apstājās un pārlaida skatienu pār viesu baru, tad sveikdama plaši papleta rokas. — Kur jūs visi esat? Sveiki, mīļie! Sveika, Šellij! — Nokāpusi lejā hallē, viņa piegāja pie Šellijas un saņēma tās seju plaukstās. — Še tev buča uz degungala, čabulīt, nenaidosimies vairs. Es biju uz tevi nāvīgi apskaitusies. Bet nu tas ir cauri un aizmirsts. Un Mātes dārgo mīlulīti es vakar izņēmu no saldētavas un apbedīju suņu kapsētā.

— Es jūtos atvieglota, — Šellija noteica un iepazīstināja Milisentu ar abiem Šapiro.

— Jums jāaprunājas ar Terensu, — Milisenta sacīja, kad Maiks pateica, ka Tedam nule iznākusi grāmata par Spāniju.

— Ar Terensu Glindonu, saprotiet. Viņš uzrakstījis Vasaru Sumatrā. Terij, cālīt! — viņa sauca, lūkodamās visapkārt.

— Kur tu esi, Terij? Timij, vai esi redzējis Teriju? Gādā viņu man rokā! — Ar valdonīgu mājienu viņa piesauca klāt gaužām cienīga izskata kungu ar sirmiem matiem. Maiks atcerējās redzējis tā attēlus avīzēs — tas bija Augstākās tiesas loceklis un patlaban nopietni aplūkoja Heringa medību ainavas hallē pie sienas.

— To tev tiešām vajadzētu nodot restaurēšanai, — viņš sacīja Milisentai, norādīdams uz caurumu vienā gleznas malā. — Tā bilde ir pārāk vērtīga, lai ļautu tai aiziet bojā.

— To caurumu vienu vakaru iešāva Riks, mans trešais vīrs. Viņš bija sadzēries un iedomājās, ka atrodas mežacūku medībās Indijā. Dižais mednieks, nāvīgais «pukka sahib», it īpaši tad, kad bija piemeties pilns, un tāds viņš bija pastāvīgi. Timij, nāc tu arī šurp, iepazīsties ar Leitimeriem un misis un misteru... piedošanu, kā bija jūsu vārds? Maiks ir mūsu avīzes redaktors, un šis mūsu draugs sarakstījis brīnišķīgo grāmatu par Spāniju, kaut ko par Ibēriju.

— Diemžēl jūs laikam domājat kādu citu grāmatu, — Teds kautri iebilda.

Taču Milisenta vairs neklausījās. — Bounss pašreiz nav klāt. Viņš šodien nekust projām no treka, tāpēc nevarēs jums parādīt gadu vecos kumeļus. Bet es pati jūs izvadāšu. Šellij, redzēs, ko tu teiksi, kad ieraudzīsi Vētras jauno ķēvīti. Tas bija Seilora pēdējais kumeļš. — Milisentai acis pieskrēja pilnas asaru. —Tu droši vien būsi dzirdējusi... viņš pirms nedēļas nomira. — Nošņaukusies lielā oranžā vīriešu mutautā, viņa piesita pie indiešu gonga, kas karājās hallē pie durvīm. Suņi sāka riet, un cilvēki ar glāzēm rokā sanāca no dzīvojamās istabas un ēdamzāles. Milisenta izveda visus ārā un pēc tam vadīja tālāk pa ceļu gar lekniem aplokiem un dažādām saimniecības ēkām. Suņus pamanot, pašķīrās un aizmuka vistas, kas bija ap kaut ko plūkušās, un gaisā pacēlās zosu bars. Zemajā, garajā šķūņa nojumē suņi iztramdīja vairākus tumšādainus puišus, kas bija nodevušies kauliņu spēlei.

— Ko jūs, puiši, iedomājaties, ka jums šodien dzimšanas diena, vai? Slienieties vien kājās. Jāizvadā Vētras jaunā ķēve un Čelendžera kumeļš. Nu, cilājieties, cilājieties!

— Un tu, Rasei, — viņa uzrunāja dudzīga auguma nēģeri ar rupjiem sejas vaibstiem un saņurcītu Filca platmali galvā, kurš patlaban mēģināja slepus noraust spēlmaņiem uzkrājušos izsmēķu kaudzīti no kastes, — tu gluži labi zini noteikumus par smēķēšanu. Ja es, puiši, vēlreiz notveršu jūs šķūnī smēķējam, visus uz vietas atlaidīšu.

Milisenta labprāt un bieži atkārtoja un neņēma jaunā kāda viesa reiz teikto, ka viņas mājā varētu iedēstīt kartupeļus, un tie tur tiešām uzdīgtu, toties viņa neizsakāmi lepojās ar spodrību staļļos, kur uz grīdas varēja ieturēt maltīti kā pie galda. Ik dienu visas ejas vairākkārt izbraukāja traktors ar speciāli pierīkotām slotām. Zirgu pakaišu salmi bija sapīti, lai nekur nekādas plūksnas nemētātos, tāpat ik dienu vairāk reižu izsmidzināja speciālu gaisa uzlabotāju — «Milisentas personisko», ko viņas vajadzībām izgatavoja kāda drauga vadītā slavenā kosmētikas izstrādājumu fabrikā.

Uzvilkusi rokā koši baltus, tīrus zamšādas cimdus, ko Rasels viņai pasniedza no plaukta seglu kambarī, viņa devās uz priekšu, pārvilkdama ar roku spaiņiem, vara plāksnēm ar zirgu vārdiem un vispēdīgi zirgu mugurām un sāniem, pēc tam rūpīgi aplūkojot cimdu. Ik traipiņš kā skaudrs šāviens trāpīja attiecīgā sektora zirgkopi.

Apstādamās pie katra steliņģa, kur kartīte vara ietvarā vēstīja steliņģa iemītnieka ciltsdatus, viņa dūdoja, glaudīja kumeļus un ņēmās stāstīt vai nu to, ka šis kumeļš ir dārgākais un vērtīgākais, kāds viņai jelkad piederējis, vai arī visburvīgākais mazulis, kāds jebkad Pēdējā Cerībā izmests.

— Vai zirgumātes tiešām savus mazulīšus izmet? — Marina pavaicāja vienam vīrišķim, kam bija apsiets sarkans kaklauts ar lapsas attēlu un pār koši rūtaino vesti stiepās zelta pulksteņķēde. Vīrišķis viņai atbildēja, ka par šo kumeļu samaksāta augstākā cena, kāda vispār jebkad esot Saratogā par viengadīgu kumeļu maksāta — tas bija vienīgais skaidrojums, ko Marina saņēma informācijai par zirgu akušēriju.

— Īrijā mēdz teikt, ka tanī vietā, kur ķēve izmet kumeliņu, sadīgstot baltais āboliņš, — Šellija laipni paskaidroja, — bet pie mums Ielejā tajā vietā uzaug piparmētra.

— Runājot par piparmētru — kad tad varēs nogaršot to jūsu izslavēto džulepu, par kuru esmu tik daudz dzirdējis? — Teds painteresējās.

— Un kad mēs iesim atpakaļ uz māju? — Marina činkstīgi noprasīja. Viņa paraudzījās atpakaļ uz staļļapuisi, kas ar grābeklīti rokā nāca tiem aiz muguras un nolīdzināja iemītās pēdu vietas. — Man ir grūti paiet.

Maiks reiz bija sacījis, ka Ieleja laikam ir vienīgā vieta, kur cilvēkam vienā dienā nepieciešamas gan džīnas, gan smokings. Dienā lai būtu kā būdams, bet vēlā vakarā jāuzcēr-tas. Pilsētniece Marina tā nedomāja. Greznajos augstpapēžu zābakos, ar lieliem zelta apļiem ausīs un zelta rotu ap kaklu viņa šajā apkārtnē izskatījās ļoti ļoti nepiederīga, gluži kā acī iekļuvis svešķermenis. Pievērsusies vīram, viņa raudulīgi izsaucās: — Man gribas ēst!

Ieilgušajai ekskursijai turpinoties, Augstākās tiesas loceklis piepieda pie pieres no kabatas izvilkto, priekšzīmīgi izgludināto mutautiņu un garlaicība Marinas sejā atspoguļojās aizvien skaidrāk. Maikam un Tedam iegribējās uzsmēķēt, un viņi pēc iespējas neuzkrītoši palika iepakaļ. Šellija paskatījās pulkstenī. Vēl tikai viens. Sacensības sāksies pulksten četros. Vēl veselas trīs stundas.

Beigu beigās viņi tomēr nokļuva līdz pēdējam steliņģim.

— Tagad nāciet līdzi, iesim apskatīt divgadīgos, — Mili-senta jautri aicināja un strauji devās uz priekšu. — Laika vēl daudz. — Viņa tā aizrāvās, sīki apstāstīdama visu jauno zirgu asiņu līnijas, ka nedzirdēja pat dažu visai skanīgo nostenēsanos.

Augstākās tiesas loceklim un vēl dažiem izdevās aizbēgt atpakaļ uz māju, bet Šelliju un atlikušos rūdītos zirgu entuziastus Milisenta savāca savā lielajā mašīnā ar oranžām un rozā svītrām un viņas emblēmu uz durtiņām.

— Es braukšu līdzi, — sacīja Teds, iesēzdamies aizmugurē blakus Šellijai. — Maiks un Marina aizgāja uz bāru.

Viņi bija tikuši pirmajām ganībām līdz vidum, kad panāca divus jaunekļus plūmju krāsas tā sauktajās Neru piegriezuma žaketēs un smailpurnainās kurpēs. Abiem bija vaigubārda. Milisenta viņus nodēvēja par saviem spārnotajiem draugiem.

— Mīļie! — viņa iesaucās un piespieda bremzes pedāli.

— Kur jūs bijāt pazuduši? Kāpiet tik žigli iekšā! Mēs braucam pie divgadīgajiem.

— Mēs jau apskatījām gadu vecos un divgadīgos, — abi vienā balsī atsaucās, — pat trīsgadīgos. — Milisentas neatlaidība tomēr panāca, ka abi iespiedās mašīnas aizmugurē, kur priekšā jau atradās Teds, Šellija un jauna blondīne, kas bija stādīta priekšā kā mis Dimpla no Luisvilas. — Šo ir ielūdzis Bounss, — Milisenta pačukstēja Šellijai. — Tas nudien ir drīzāk pacietības pārbaude nekā vīrs, vai tev arī tā neliekas?

Viņi šķērsoja vēl divas ganības, forsēja mazu upīti un pēdīgi nokļuva ganību laukā, kur ganījās jaunie zirgi. Teds gribēja izlēkt ārā un atvērt aploka vārtus.

— Sēdi rāms, mīlīt! — Milisenta asi nokomandēja.

— Mans puisis Rasels tūliņ būs klāt.

— Bet tas tak ir jūdzēm tālu, — Teds uzdrošinājās iebilst, rādīdams, ka nēģeris skrien pa nogāzi viņiem pakaļ. Milisenta uzmeta viņam skadru skatienu. — Nav viegli tos mūsdienās noturēt, kur tiem pieklājas būt. Es savējos negribu izlaist slinkumā.

Rasels pieskrēja pie vārtiem un tūliņ, elpu neatvilcis, tos atvēra pietiekami plaši, lai mašīna varētu iebraukt. Šellija atskatījusies redzēja, ka viņš, atspiedies pret vārtiem, pūlas atelsties.

Milisenta izkāpa no automobiļa un steidzās pie jaunajiem zirgiem. Tie tūdaļ sanāca viņai apkārt, cits citu nost stumdami. — Ak jūs, mani mīļie, — Milisenta dūdoja. — Es jūs visus apbučošu.

Visi, izņemot Šelliju un gaišmataino meiteni, izskatījās diezgan iztrūkušies. Viena daļa plānoja, kā nošķirties un iesprukt atpakaļ mašīnā, ja sāksies paniska bēgšana, kad Milisenta vērs vaļā muti, lai izklāstītu katra jaunā zirga izcelsmi ar visiem radurakstiem un etniskajām līnijām.

Tedam par lielu nepatikšanu, abi spārnotie draugi šķita viņu noskatījuši un atpakaļceļā piesēdās viņam cieši blakus tā, ka viņš ne pakustēt nevarēja, lai pavairītos no šo abu ķiķināšanas.

— Manu dieniņ, vecīt! — Maiks iesaucās, kad Teds sasniedza patvērumu pie bāra. — Kas tevi tā nomocījis? — Tad viņš ieraudzīja abus plūmju krāsas jaunekļus, kas diezgan noteikti tuvojās. — Kur tie tādi gadījušies?

— Milisentas draugi, — Teds sausi paskaidroja. — Viņa tos uzlasīja ganībās.

— Jāā, — Maiks noteica, saceldams vienu uzaci. — Kas tikai tai nav krājumā!

Pa to laiku mājā bija saradušies vēl jauni viesi. Citi tvīda uzvalkos, citi rūtainos skotu pledos, atbraukuši no Longailen-das, Pensilvānijas un Merilendas. Lielākā daļa nepārprotami lapsu mednieku tipi; jaunieši, jādomā, nedēļas nogalē atbraukuši no skolām un koledžām, lai noskatītos sacīkstes. Eleganti ģērbušās meitenes gariem, taisniem matiem, garām kājām, gariem gulbju kakliem. Viņu garkājainā elegance bija krasā pretmetā vecīgajiem žokejiem ar savītušajām vecjaunajām sejām, politiķiem un tiem nopietnajiem kungiem, kas bibliotēkas istabā ar lupu pētīja sporta literatūru. Izrādījās, ka Šajā mājā atrodas īsta šā žanra dārgumu krātuve.

Tā kā Milisenta nespēja iegaumēt un atcerēties cilvēku vārdus, viņa nenopūlējās ar iepazīstināšanu. Cilvēki, kas cits citu pazina, sagāja pulciņos parunāties vai paklaiņoja pa māju, aplūkodami trofeju kausus stikla vitrīnās, izbalējušās zirgu izstāžu rozetes, ar kurām bija apspraudīti skaistie priedes koka panelējumi ap kamīnu, līdz gaišam brūnumam izbalojušas, apputējušas dažādu slavenu ļaužu fotogrāfijas sudraba ietvaros uz antīkajiem galdiem.

Vienā no dzīvojamām istabām bija nolikts milzīgs sudraba punša trauks, no kura katrs varēja pats smelt dzeramo. Šo kausu Milisentas Vētrasputns — slavenā ērzeļa Seilora pirmais pēcnācējs — bija izcīnījis Ekvedaktā.

— Nobaudiet punšu, — Milisenta mudināja, atkal izvilkusi dienasgaismā savu izšujamo rokdarbu.

— Es nekad mūžā neesmu redzējis tik milzīgu kausu, — Teds brīnījās. —Tanī jau var izpeldēties, — viņš piebilda un iedzēra mazu malciņu tumšā, putojošā Šķidruma.

— Labāk turies pie burbona, — Maiks aizrādīja. — Šite-nais ir šampanieša sajaukums ar stipralu.

— Laikam tev taisnība, — Teds piekrita un nolika glāzi uz galda. — Šitais liekas būt ilgais ceļš uz nakti.

— Esmu dzirdējusi, ka šī esot slavena māja, — laipni ierunājās kāda vecāka kundze, ko viņi bija satikuši pie Misti-jas. — Te savulaik esot pārnakšņojis Džordžs Vašingtons.

Dzīvojamās istabas izskats un smaka, kas tur valdīja, drīzāk, kā Maikam šķita, gan mudināja uz domām, ka Vašingtons te turējis savu medību suņu saimi. Katrā krēslā gulēja kāds brūns teijers vai skumīga izskata basets un pa kājām jaucās vesels sortiments tādu suņu, kuru asinīs valdīja bagātīgāks sajaukums nekā tajās, kas ritēja Ņūorleānas prostitūtu dzīslās.

.Tā kā apsēsties nevarēja, viesi stāvēja pulciņos istabās, kuru grīda bija izraibināta ar lignīna mutautiņiem, ko Mili-senta čakli vien vilka ārā no visapkārt izliktajām mutautu kārbiņām ikreiz, kad kāds sunītis pacēla kāju pret dārgajām stila mēbelēm. Kad arī viesiem dažbrīd pārlija dzeramais pār glāzes malu vai kāds nometa smēķgalu un ar kāju to izberza uz skaistās priežkoka grīdas, Maikam radās iespaids, ka klātesošie cilvēki ir vismaz tikpat neuzvedīgi kā suņi.

Atspiedies pret kamīna stūri, viņš noklausījās, ko divas plakanas pensilvānietes sprieda par gaidāmajām sacīkstēm.

— Melnā Burve ir favorīte, — viena sacīja. — Jātnieks B. Zegerens.

— Kas tas Zegerens par putnu ir? Kopš esmu te Ielejā, visu laiku dzirdu viņu pieminam.

— Diezgan noslēpumains tips. Ļoti bagāts. Stāsta, ka medījot un tērējot gan lapsas, gan sieviešus. Starp citu, ko tu domā par Seiloru?

— Ko tur vairs daudz domāt.

Mirkli apcerīgi klusējusi, draudzene noteica: — Viņš ir devis labu kaulu uzbūvi.

№

— Par ko viņas runā? — Teds čukstus pavaicāja Mistijai, kas tikko bija ieradusies un pārnākusi pāri istabai, lai parunātos ar Tedu. Viņa šajā barā izskatījās tīra, spodra, lietišķa. Atbildot uz Teda jautājumu, viņa pavisam nedāmīgi iekluk-stējās. — Viņas runā par zirgiem. Seilors bija Milisentas ērzelis.

— Es sāku justies gandrīz kā Orvels, — Teds noteica.

— Vai arī tā, it kā būtu izgājis cauri spogulim un nonācis Trešajā laikā.

Viena no fermeru sievām, kas strādāja virtuvē, apaļa, gāzelīga, platā lindrakā, ienesa sudraba paplāti. Pastūmusi pie malas izlietotās glāzes, viņa to nolika uz galda. Paplāte bija apkrauta ar piparkūku veidnītēs izgraizītām sviestmaizītēm. Ar gaļas masu noklātās maizītes bija izveidotas kā zvaigznes, pusmēnestiņi un vēl nezin kādas citādas figūriņas.

— Lenčs! — Milisenta uzsauca. — Lūdzu, apkalpojiet sevi paši!

— Es mirstu, kā gribas ēst! — priecīgi sacīja Marina, paņēma maizīti, nokoda, apēda un paziņoja. — Garšīga! Vai drīkstu paņemt vēl vienu?

— Protams, — Milisenta starodama atsaucās. — Man prieks, ka jums garšo.

— Ļoti garšo, — Marina atteica. — Pastāstiet, kas tā par pastēti uz maizītēm.

— Tā ir Pēdējās Cerības specialitāte, — Milisenta paskaidroja. — Mēs vakar pagraizījām dažus kumeļus.

— Es nesapratu.

— Tie ir sēklinieki, — Milisenta skaidri un gaiši pateica.

— Mēs tos dēvējam par Montānas austerēm. Vispirms tos novāra, tad izmaļ... Kas ir, mīlīt, vai es pateicu ko aplam?

Marina piepeši bija kļuvusi vaigā gluži pelēka un ar mokām izdvesa: — Atvainojiet, lūdzu ... kur ir tualete?

Brauciens uz treku vilkās neiedomājami mokoši un gausi. Furgoni, kas veda zirgus, nepacietīgi taurēja vienā taurēšanā. Limuzīni, laucinieki pikapos no Brīvās zonas, vesels autobuss ar studentiem, kas bija salikuši galvā ērmotas cepures un dzēra piparmētru džulepu. Mašīna pie mašīnas, ka ne cauri izspiesties. Virs skrejceļa riņķoja lidmašīnas un helikopteri, kas gribēja nosēsties uz Zegerena lidmašīnu skrejceļa.

— Jācer, ka nekļūs ļaunāk, — Šellija raizējās. — Ja sanāks vēl lielāks biezums, mēs neko neredzēsim.

— Atslābinies, — Maiks viņu mierināja. — Līdz sākumam vēl ir krietna stunda.

Viņai pēkšņi uznāca karsta vēlēšanās sapurināt Maiku, izkratīt viņu no rāmās apvaldības. Šelliju kaitināja arī Marina un tās koķeti zobgalīgā izturēšanās, pļāpība, daudzie ērmīgie jautājumi. Ērcināja arī Teds, kas tēvišķīgā labestībā paijāja sievas ūdeļkažokā tērpto plecu un vēroja garām slīdošo nebeidzamo parādi.

Pēdīgi viņi sasniedza ieeju sacīkšu ceļa teritorijā pretī zirgu īpašniekiem, treneriem un jātniekiem atvēlētajai skata vietai. Herms Gillpejs, kas apsargāja ieeju, viņus ielaida.

Nogāze lejpus Belliouras kungumājas bija pilnum pilna ar cilvēkiem. Visapkārt aplokam un gar sniega aizsargžogu, kur bija iezīmēta finiša distance, plīvoja karogi sacīkšu dalībstaļļu krāsās. Mednieku biedrības pārstāvju, šodienas līnijtiesneŠu krāsas, sarkanie mednieku svārki, sarkanie un baltie karodziņi koši atšķīrās no treka rūpīgi sakoptā zaļuma.

Līdz sacīkšu sākumam bija atlikušas Četrdesmit piecas minūtes. Vējš pieņēmās spēkā, gaiss bija nejauki auksts, brīdinot, ka kuru katru mirkli var sākt līt vai pat snigt.

Maiks novietoja lielo mašīnu stāvvietā. Tad viņi visi četri sāka lauzties uz priekšu kopā ar pūli, kas plūda uz treka pusi kā daudzkrāsaina upe. Netrūka arī tādu, kas, aitādu puska-žokos satuntuļojušies, dzīvojās pa nogāzi jau kopš pusdienlaika, juzdamies kā piknikā, tiesādami hamburgerus, ar kuriem tirgojās ātri uzstādītos stendos un bufetēs, ko apkalpoja Šelbērnas Ugunsdzēsības departamenta dāmu komitejas pārstāves.

Vislabākās skata vietas bija nogāzē pret Belliouras slaveno Ozolu. Tās tika pieglabātas godaviesiem atkarībā no cilmes un vecuma jeb, runājot Deš-Smaita vārdiem, «veciem draugiem, kas cieš no fiziskiem kaitējumiem, piemēram, podagras». Svētās teritorijas sadalīšana bija izraisījusi daudzus strīdiņus un paļas. Cilvēki, kas bija ziedojuši lielu naudu, nebija ieskaitīti izredzētajos, bet Dinvidiji, kas nebija ziedojuši ne centa, sēdēja godavietā zem Ozola.

Turpat netālu Vebsteru ģimene izvērta rosīgu tirdzniecību ar ceptiem cāļiem. Netālu no viņu pikapa Bafordu virssulainis Deivids bija uzstādījis ar baltu galdautu pārklātu kāršu galdu un uz tā nolicis grieztus ziedus un sudraba kandelabru, galdam līdzās atradās «Polopīta krodziņš» — folksvāgena autobuss ar elektrisko krāsniņu, ledusskapi un saldējuma mašīnu. No tā Bafords dāsni cienāja ar dzērieniem savus viesus. Tur bija arī Zegerens. Pāri jātnieka tērpam viņš bija uzmetis plecos polomēteli. Pret augsti uzsisto apkakli asi un skaidri iezīmējās viņa profils, tikpat asi un skaidri kā skatiens, kad viņš ieraudzīja Šelliju.

Šellija nevēlējās viņu tagad sastapt. Pašreiz, īsu brīdi pirms sacensībām, nebija tādu vārdu, ko viņiem vajadzētu pārmīt. Uz nekādā ziņā ne tad, kad klāt stāvēja Marina un visu novēroja. Marina garajos brokāta zābakos, ūdeļādu kažokā, ar tušu piemirkušām skropstām, pienbalto ādu un garajiem, biezajiem melnajiem matiem izskatījās it kā no ķīniešu teātra. Bet tad Šellija redzēja, ka vairs nav izvēles.

— Vai tas ir tas tavs misters Zegerens? — Marina jautāja.

— Ne mans misters Zegerens, — Šallija parāvās nostāk un mēģināja nemanāmi pazust aiz Vebsteru mašīnas. Bet Zegerens bija viņu ieraudzījis un nāca klāt.

Kamēr Teds un Maiks visai stīvi un vēsi stāvēja nomaļus, Zegerens smaidīdams noraudzījās lejup uz Marinu, kas nočivināja, ka šķēršļi viņai liekoties ļoti augsti un jātnieki, kas centīsies tiem pārlēkt, ļoti drosmīgi. Šai brīdī Raimonds Hou, kas bija apsēdies uz liela akmens, paņēma klēpī ģitāru un sāka spēlēt. Gadu gadiem neredzīgais nēģeris bija pārticis no ģitāras spēles zirgu izstādēs, sacīkstēs un ģimeņu sarīkojumos un viesībās. Šelbērnas kausa izcīņas dienā viņš bija tikpat neatņemama ainavas daļa kā Belliouras Ozols. Kad viņš pabeidza spēlēt «Ak, aizved mani mājup uz veco Virdžīni-ju», Šellija iebāza roku plecu somiņā un izņēma sīknaudu, ko iemeta skārda bundžiņā zemē vecajam vīram blakus. Neredzīgais pagriezās uz viņas pusi. — Kam vecais tēvocis Raimonds šoreiz drīkstēja spēlēt? — viņš pieklājīgi apvaicājās.

— Esmu Šelbērna Leitimere.

— Es tak pazinu jūsu vecmāmuļu, — vecais nēģeris klusā, mīlīgā balsī sacīja. — Trešo misis Šelbērnu. Un esmu spēlējis jūsu mātes kāzās.

— Es esmu Zegerens no Belliouras, — Zegerens pārtrauca vecā atmiņas. Pagājies uz priekšu, viņš nevērīgi ielika dažas naudaszīmes muzikantam plaukstā. Nēģeris turēja naudu, plaukstu nesaliekdams.

— Jūs, mister Zegeren, liels un bagāts kungs... — viņš pacirta galvu augšup, it kā raidīdams dzēlīgu skatienu ar aklajām acīm — ... bet nevarat nopirkt vecu, aklu nabagu. — Viņš lēnām ļāva naudaszīmēm nokrist zemē. — Es nespēlēju nevienam no Belliouras.

Zegerena sejā neiedrebējās neviens vaibsts. Tomēr īsajā brīdī, ko viņš klusēdams nostāvēja, no klusuma šķita uzvējo-jam dīvaini baismīgs saltums.

— Ko tas ģitāras spēlmanis domāja, tā runādams? — Marina jautāja, kad Zegerens bija aizgājis pie sava zirga.

— Šejienes tumšādainajiem ir zināma māņticība pret Zegerenu, — Maiks atbildēja. — Vašingtons Teilors man reiz atklāja, ka daļa šejieniešu sadomājuši — šis esot pats nelabais vai arī vēlreiz šaisaulē atgriezies Sīns Šelbērns. Belliouru viņi ir izdaudzinājuši par noburtu māju. Rekonstrukcijas periodā Sīns Šelbērns ir vajājis nēģerus ar asinssuņiem un linčojis. Vecie ļaudis vēl aizvien stāsta leģendas par tiem laikiem.

— Viņš ir traki izskatīgs un pievilcīgs, — Marina nodeva spriedumu.

Šelbērnas kausa izcīņas dienā zirgu sporta cienītāju Meka ir zirgu aploki. Tie paši cilvēki, kas pagājušos laikos bija tur pulcējušies šādās reizēs, uzradās atkal no jauna, mazliet vecāki, varbūt gadu mazliet saliekti, tomēr saglabājuši to pašu kaismīgo aizrautību par iemīļoto sportu, skaisto, tīro sacensību, kur piedalās tīrasiņu dzīvnieki un drosmīgi vīri.

Šeit varenos un bagātos, nabagos un pavisam apakšējos cieši saistīja viena un tā pati aizrautība un jūsma, iekļaujot kopējā ietvarā labdzimtīgo R. Rāzerfordu Dinvidiju ar viņa Londonā šūdināto uzvalku, pelēko katliņcepuri, sēdspieķi un tālskati un fermeri Vebsteru un Bobu Gilbertu. Beba Brūsa, turēdama saitē abus savus greihaundus, draudzīgi apjautājās zirgupuisim Hembonam, ko viņš domā par Pensilvānijas favorītu Keistonu. Zirgu īpašnieki, treneri un jātnieki turējās atsevišķos pulciņos, nošķīrušies no pārējās publikas, un dedzīgi pārsprieda savu zirgu izredzes. '

Un tad nāca zirgi. Tika vesti vienā garā rindā pa Ielejas ceļu. Ar monogrammām izrotātās segas, pārsegtas un cieši sasietas pakaklē, piešķīra tiem īsti viduslaicīgu izskatu, it kā tie tiktu vesti uz turnīru. Zirgupuiši veda katrs savējo, pie galvas turēdami un ar plecu daļēji balstīdami, bez mitas, skaļi saucot: — Galvu augstāk! Galvu augstāk!

Mūžam Modrais gāja rāmi, pašapzinīgi. Lepni nestā skaistā galva pauda dižo cilmi visā viņa būtnē, sākot ar saslietajām ausīm un beidzot ar spoži nodarvotajiem melnajiem pakaviem. Virdžīniasitijs gāja līdzās, vienā rokā turēdams zirga pavadu, ar otru mādams atbildes sveicienu paziņām un laba vēlētājiem. Vecais kalps bija sacījis, ka vēlas kaut mūža beigās reiz izvest sacīkšu laukā Šelbērnas kausa ieguvēju. Viņš bija nopircis jaunu uzvalku, sprogainajā baltajā galvā uzlicis pamatīgi iegumzīto mūžveco katliņcepuri un, par spīti reimatisma savilktajiem locekļiem, gāja, stalti izslējies, ar smaidu grumbainajā, melnkokam līdzīgajā sejā, moži atņemdams skatītāju jūsmīgos sveicienus.

Teitīnas kastaņbrūnais Burvis gāja rindā otrais. Vecais sacīkšu zirgs bija publikas mīlulis. Ielīkušās kājas ar satūkušajām locītavām mazliet izskatījās pēc šampanieša pudelēm. Šim zirgam bija slavena pagātne, šodien viņš gāja

sevi pēdējoreiz apliecināt. It kā to apzinādamies, viņš drasēja paceltu galvu, laužņus kodīdams.

Nākamā gāja Melnā Burve, dusmu zibeņus pret apkārtējiem šķiezdama, Simeonam grūti novaldāma. Tad sekoja bērais Keistons, vairākkārtējs uzvarētājs dažādās iepriekšējā gada sacensībās, pēc tam Dinvidiju vecais, gudrais medību zirgs Kontenders; Nautilam blakus skrēja Milisenta, pa gabalu spīdēdama oranžajā, plecos uzmestajā zirgsegā, visu laiku penterēdama mazbērna valodiņā apmēram šādā garā: «Bouns, atceries, ka mīļumiņam netīk lēkt pār šķēršļiem, mammīte zina, kas mīļumiņam patīk, nepievelc pavadu pārāk cieši, mīļumiņš tā negrib». Gājienu noslēdza Ogija Šligmena Drammajors, Roketmens no Merilendas un citi atvestie zirgi.

Aploks nu bija pilns. Tur bija sapulcējies tik daudz īpašnieku, treneru, jātnieku un Apvienotās Medniecības un šķēršļu sacīkšu asociācijas pārstāvju ar apzeltītām plecu uzšuvēm, ka zirgu parādei atlika visai maz vietas.

Teitīna, ietērpusies pavisam vienkāršā, apdilušā, zēniskā zaļā tvīda sporta kombinezonā, stāvēja pie aploka žoga. Vējš pluinīja viņas vaļā palaistos, liesmaini sarkanos matus kā lāpu, kad viņa apstājās, lai sarunātos ar Ričardu Doilu. Šellija, apstājusies netālu, redzēja, kā abi pārmija ilgu, ciešu skatienu. Un tūliņ pamanīja pa mazu gabaliņu stāvam arī Jaunā medībziņa sievu. Tās nevīžīgā āriene bija spilgtā pretstatā elegantajai svētku publikai visapkārt. Kopā ar viņu bija tas pats Melliks, ko Šellija bija jau vairākkārt redzējusi. Kā vienmēr, mugurā dungriņi un galvā saņurcītā cepure.

Vīrieša acīs Šellija redzēja to pašu ļaunīgumu, kādu bija ievērojusi tovakar medībās. Skatoties uz Teitīnu, vīrietim seja nikni noraustījās.

Šellija jau grasījās novērsties, kad ievēroja, ar kādu saltu naidu skatienā Melliks, vērodams zirgus, pakavējas pie Melnās Burves.

Pēdējie mirkļi pirms sacīkšu sākuma šķita iestiepjamies mūžībā. Ar visiem, kas pienāca novēlēt viņas zirgam veiksmi, Šellija sarunājās un sasmaidījās automātiski. Viņa paraudzījās lietus debesos, pūlējās neskatīties un neredzēt Zegerenu, kas, stāvēdams blakus savam zirgam un tumšo galvu pieliecis, sarunājās ar Samantu Sjū Bafordi.

Svītrainajā teltī bija uzstādīti svari, kas gaidīja ierodamies jātniekus, lai tos nosvērtu. Jātnieki ieradās cits pēc cita, skatīdamies garām un pāri apkārt sanākušajiem cilvēkiem ar to tukšo, neko neredzošo skatienu,kāds ir vīriem pirms došanās kaujā un pirms sacīkšu jājiena. Nesdami līdzi savu sacīkstes numuru, rotaļlietai līdzīgos vieglos seglus un seglu siksnas, viņi cits pēc cita pazuda teltī, kur svaru apkalpotājs viņus pierakstīja un nosvēra.

— Kur gan varētu būt Fekss? — Šellija jautāja Sidnejam Nervudam. — Jūs taču nedomājat, ka...

— Nekādā ziņā, — treneris, viņu mierinot, atteica ar pārliecību, kādas pašam trūka.

Ceļā uz aploku Fekss Templtons juta nelabumu it kā ar saltiem pirkstiem taustāmies gar kuņģi. Nejaukie pirksti sakrampējās aizvien ciešāk, spiežot un žņaudzot nervus uz nebēdu, līdz vairs nepalika pāri nekas. Ielejai pāri brāzās ass vējš, plītējot polo mēteli ap ceļiem. Zīda sacīkšu krekls zem mēteļa lipa pie miesas slidens un auksts. Paziņas māja un uzsauca sveicienus. — Sarauj, Feks, lai tev veicas! — Viņš piespiedās atbildēt, izmocīja pat smaidu. Šis bija brīdis pirms jājiena, kad viss kļuva nereāls — zirgi un cilvēki, karogi, kas plandīja distances finišā, pret sniega aizsargžogu un virs šķēršļiem, kuri tālumā izskatījās pēc rotaļu žodziņiem.

Badināšanās un neizgulēts miegs radīja savādu viegluma sajūtu. Šai rītā nosvēries, viņš konstatēja, ka vēl joprojām ir divas mārciņas par smagu. Uzvilcis Bounsa gumijas skafandru, viņš iegremdējās augstajā mēslu kaudzē pie staļļa — nabaga ļaužu turku pirtī. No vienas mārciņas viņš tādā veidā tika vaļā un cerēja, ka, neēdis nekā brokastīs un nelietojis šķidrumu, būs nodeldējis arī otru.

Visu pēdējo nedēļu viņš nebija varējis gulēt, tikai iesnaudies, lai tūliņ trūktos augšā izbailēs, ka krīt, pēc tam bija

gulējis nomodā, prātā aizvien no jauna lēkdams pār visiem žogiem pēc kārtas, aizvien vairāk kāpinādams zirga gaitas ātrumu, līdz viņi sasniedza «zārku», pašu briesmīgāko šķērsli, un sirdspuksti grandīja līdz ar vēju un atbalsojās ausīs kopā ar pakavu dunu. Un tad sekoja kritiens...

Kaut jel tagad būtu ko iedzert...

Viņš aizgāja uz svaru telti. Patlaban no tās iznāca Sendijs Montegjū, jauns, spēcīgs, žirgts un priecīgu gaidu pilns. Ak Dievs, iedomājās Fekss — būt divdesmit gadu jaunākam, doties pirmoreiz Kausa izcīņā — vēlreiz pārdzīvot plosīgo neprāta satraukumu, trauksmi un gaidas! Baiļu toreiz nebija, nervu saspringums gan. Nebija tādas slepenas, zaglīgas spriedzes, kas žņaudz elpu ciet. Vai citi arī to redz? Vai Sendijs redz, kā pašreiz jūtas viņš? Ceļi iedrebējās, tad trīsas pārskrēja visam augumam un iemetās rokās — varbūt, ja dabūtu iedzert...

Taigers Tolbots un Tomijs Fišers gaidīja rindā pie svariem. Abi puiši izskatījās mierīgi, pašapzinīgi, viegli nesdami līdzi seglus un citus jājampiederumus, pajokodami savā starpā. Reiz viņš bija tas jātnieks, uz kuru vērsās visu jauno žokeju apbrīns un dievināšana. Arī tagad viņi sveicināja, runājās, tomēr citādi — ar zināmu pārākuma apziņu, ar jaunu, spēkpilnu vīriešu pašpārliecību.

Un nu viņš bija slazdā — pie ieejas vārtiem sanākušā pūļa ielenkts; Vilejs Metjūss, kas bija nolīgts šajā dienā par vārtu sargātāju, cīnījās, lai neielaistu sacīkšu teritorijā nevienu, kuram nav attiecīgo pazīšanas zīmju, kas atļauj spert kāju svētajā vietā.

— Galvu augstāk! — Fekss uzsauca lozungu. — Galvu augstāk! Lūdzu, laidiet mani cauri!

— Tas ir no žokejiem, — kāds ieteicās. Un tad Vilejs viņu ieraudzīja.

— Dodiet ceļu misteram Templtonam! — viņš nokomandēja. — Padodiet ceļu, ļaujiet ieiet!

Ticis aplokā, viņš apstājās, palaizdams garām zirgus. Viņš redzēja, kā Virdžīniasitijs aizved garām Mūžam Modro.

Modrajam ausis bija saslietas. Lielo, gudro acu skatiens slīdēja pāri pūlim. Likās, ka viņš uztver sevī visu, kas apkārt notiek. Feksam sirds salēcās. Uz mirkli aizmirsās bailes, viņš atcerējās visu, kā bija agrāk, kad viņš bija jauns un drosmīgs un iespēja jāt ar tādu zirgu kā šis būtu vienīgais, kam Šai pasaulē jelkāda nozīme.

Kaut kā viņu nosvēra, viņš pateica vajadzīgās frāzes pārējiem jātniekiem, savāca savu ekipējumu un devās atpakaļ ārā tumšajā, saltajā pēcpusdienā. Debesis bija sadrūmušas vēl pelēkākas, gaiss kļuvis vēl aukstāks. Viņam apreiba galva. Viņš sāka drebēt. Iedzert — kaut vienu malku iedzert!

Senajās dienās vienmēr tuvumā pagadījās kāds ar pudeli. «Māņu drosme», par to mēdza sacīt Fredijs Fišers, ar pirkstu piesaukdams Hembonu vai kādu citu no nēģeriem, kas stāvēja aiz staļļa. — Nu, kam vajag? — Toreiz nevienam nevajadzēja. Viņi panerroja mazliet cits citu un tad devās laukā, lai sēstos zirgiem mugurā, apreibuši galvā un sirdī, ne no alkohola, apreibuši mīlestībā uz spēli, dižodamies un izrādīdamies skaistajām, slaidajām meitenēm no Fārhilas un Oldvestbcri-jas, no Ligonjeras un Grīnspringsas ielejas, kurām bija bagāti tētiņi, sacīkšu zirgu staļļu īpašnieki. Fredijs, Deivs Montegjū un viņš pats brauca Fredija vecajā fordā augu nakti uz sacīkstēm Midlburgā, Pensilvānijā vai Merilendā, pēc tam jāja visu dienu un nākamo nakti dzēra līdz rītausmai. Viņi bija «trīs musketieri» medībās. Tagad Fredijs un Deivs pagalam. Frediju piebeidza aknu ciroze drīz pēc tam, kad viņš tika atlaists no darba Belliourā, Deivijs krita karā.

No vecajiem draugiem atlicis vienīgi Bounss.

Džūbels Džonss un vairāki citi nēģeri saspiedušies drebinājās aiz staļļa un skatījās timblerigu — veiklo mānīšanās spēli ar zirni un valriekstu čaulām, ko demonstrēja Mistijas Mozus. Viņš bija nepārspējams. Gadu gadiem pārējie staļļapuiŠi sacīkšu laikā pulcējās ap viņu un kā hipnotizēti noskatījās viņa roku kustībās pa dēli, kuru viņš turēja uz ceļiem. Tika slēgtas derības par to, zem kuras valrieksta mizas zirnītis atrodas, un puiši allaž no jauna cerēja, ka viņu acis būs žiglākas par Mozus pirkstiem.

Ieraudzījuši Feksu, spēlmaņi izslējās taisni, Mozus steidza noslēpt dēli gar sāniem.

— Džūbel, — Fekss pasauca, — panāc šurp!

— Jā, ser, mister Feks.

— Džūbel, — Fekss izmisis stomījās. — Vvvvai ttev ir pppudele?

— Jā, ser, mister Feks. — Džūbela skatiens bija zinošs un līdzjūtīgs. — Ir traki auksts. — Iebāzis roku mūžveca mēteļa kabatā, viņš izvilka kvintas pudeli.

Fekss to satvēra. Aši paraudzījies visapkārt, viņš pielika to pie mutes un ievilka krietnu malku. Lētais paštecinātais degvīns izsvilināja rīkli un tukšajā kuņģī iecirtās kā ar asiem zobiem. īsu brīdi viņš zvārojās un pieķērās Džūbelam pie pleca, lai nenogāztos. Uzviļņoja baigs nelabums, nāca it kā vēmiens. Tad pārgāja. Galva sāka kļūt skaidrāka. — Vēl tikai vienu malku. Tad man būs labi. Šitais vējš...

— Droši, mister Feks. — Džūbels maķenīt ar nepatiku noraudzījās, kā līmenis pudelītē noplacis. — Dzeriet vien.

Fekss grasījās pudeli atdot Džūbelam atpakaļ, kad viņam nejauši piegrūdās kāds garāmgājējs. Pudelīte izslīdēja Feksam no rokas, atsitās pret akmeni un sašķīda. Atlikusī dzira izlija zemē. Džūbels to vēroja ar Šausmām.

— Džūbel, mmman ir sssasodīti žēl, tici, ka ir, — Fekss stostījās. — Es ttev parādā neppalikšu.

— Tas uz laimi, mister Feks, — Džūbels rezignēti noteica.

— Es ļoti ceru, ka jūs uzvarēsiet. — Kad Fekss aizgāja, viņš vēl brītiņu pastāvēja un skumji noraudzījās uz paliekām.

— Tur nu aizgāja mans sestdienas vakars, — viņš, galvu pagrozījis, žēli noteica.

— Kur palicis Fekss? — Šellija izmisusi jautāja. —Tēvoci Sidnej, viņš tak apsolīja...

— Re, kur nāk, — treneris atbildēja.

— Feks, tu esi nokavējis! — Šellija uzsauca. Tad palūkojās viņa sakritušajā sejā. — Vai tev kas vainas, Feks?

— Mmmman ir pavissam labi.

— Tagad klausies, Feks, — sacīja Sidnejs Nervuds.

— Neaizmirsti, ka Melnajai Burvei ir paradums, lecot pār žogu, turēties kreisajā malā. Ļauj savam zirgam pašam izvēlēties, tikai skaties, lai ir pietiekami daudz brīvas vietas...

Nodimdēja gongs. Aploka tiesneša Togo Boldvina spēcīgā balss uzsauca: — Kungi, zirgos!

Kamēr Simeons turēja Melnās Burves galvu vienā pusē, bet cits Belliouras zirgu kopējs otrā, Zegerens uzlēca ķēvei mugurā. Kājās stāvēdams un iemaukdamies kāpšļos, viņš paņēma pavadu un sacīja palīgiem, lai iet prom. Kad tie palēca atpakaļiski nost, Melnā Burve sapurināja galvu un uzkrāca Sidnejam Nervudam, kas pārbaudīja Mūžam Modrā seglu siksnas. Tad Hembons pielieca celi, palīdzot Feksam iesēsties seglos. Kamēr Fekss darbojās ap pavadu, Hembons vēl žigli notrauca viņam no zābakiem kādu apmaldījušos putekli.

— Turies iekšmalā, — Sidnejs Nervuds vēl pēdējoreiz atgādināja.

Pirksti Feksam šķita satūkuši un pavisam nejutīgi. Pavadu mezglu neizdevās pareizi sasiet. Acu priekšā peldēja Šelli-jas baiļpilnā seja. — Nedomā par uzvaru. Sargies tikai no nelaimes!

— Laimīgu ceļu, puis! — vecais treneris klusu novēlēja un aizgriezās.

— Paldies, — Fekss pateicās un juta, ka seglos sašūpojas. Viņš dziļi ievilka elpu, pūlējās nosēsties stalti un atvairīt paniku. Viņam bija vienvienīga izmisuma pilna vēlēšanās: kaut neuznāktu nelabums un nevajadzētu vemt.

Modrais rāvās uz priekšu. Fekss pūlējās atgūt līdzsvaru un satvert pavadu. Pilna nogāze cilvēku, kas visi skatās. Bailes jāja viņam līdzi, nogūla kā sega pār Džūbela dziras radīto siltumu, kas dega tukšajā kuņģī. Visu šo gadu cerības un bailes. Pēc piecpadsmit minūtēm, viņš pats sevi mierināja, viss būs garām — vai nu vienādi vai otrādi.

Vēl dažas bezgalīgi garas minūtes, kamēr aizjās līdz starta vietai un ar karogu tiks dota zīme. Vējš ar troksni plandīja karogus ap iežogoto laukumu. Kājas Feksam bija kā no gumijas, pavisam bez spēka, roku un plecu muskuļi jau tagad sāpēja, un ar vaļā muti ierautā elpa, šķiet, vispār netika līdz plaušām. Viņš mēģināja rīt, bet mute bija pārāk izkaltusi, lai tas izdotos. Viņš nezināja neviena sacīkšu jātnieka, kas nejustos nervozs, jājot uz startu, izņemot varbūt vienīgi Bounsu, kurš no neskaitāmajiem kritieniem kļuvis visai truls. Nervo-zums bija normāla parādība, tāpat kā sajūta, it kā pirmoreiz mūžā sēdētu zirgam mugurā, it kā katra roka un kāja, katrs muskulis būtu kaut kas atsevišķs, kopā nesaderīgs. Bet, tiklīdz sākās sacensības, šie pēdējie šausmīgie mirkļi pilnīgi aizmirsās. Virsroku guva prasme, refleksi, pieredze, jaunības spars, un sākās jājiens. Ātrāk, ātrāk, ātrāk!

Bet tā bija toreiz, kad viņš bija jauns. Vai tagad vēl būs tāpat? Vai sauciens: «Viņi jāj!» vēl joprojām noderēs par katalizatoru drosmei?

Viņš sāka skatīties apkārt un ievēroja karogus plīvojam virs sniega aizsargžogiem. Tie bija sarkani. Tādi paši kā Zegerena zīda jājamkrekls. Zegerens un Melnā Burve. Tā bija kombinācija, kam jāpievērš uzmanība. Ar lielām pūlēm viņam izdevās sakoncentrēt uzmanību arī uz pārējo jātnieku zīda kreklu krāsām. Sacīkšu jātniekam nepietiek būt vienīgi labam, prasmīgam jātniekam, viņam jāzina arī viss iespējamais par sāncenšiem un to zirgiem.

Izņemot Bounsu un Zegerenu, visi pārējie bija jauni puiši, kas nebija iemācījušies sacīkšu jājienu iepriekš izanalizēt, pārdomāt no sākuma līdz galam.

Feksu akai pārmāca vājums. Degvīns nebija palīdzējis, tas bija padarījis stāvokli vēl ļaunāku. Aplam viņš rīkojies, piekrizdams jāt. Nebija izturējies godīgi pret Šelliju un veco treneri. Pārāk daudz bija noticis. Pārāk daudz vieglas dzīves gadu pagājis. Ak Dievs, viņš nodomāja. Rīt ap šo laiku viss jau būs garām.

Redzamība kļuva vājāka. Debesis tumšas un draudīgas. Jebkuru mirkli tās varēja pavērties un noliet savu saturu pār zemi.

Zirgus uz starta posteni jāšus sava sirmja mugurā aizveda Vecais medībzinis. Dalībnieku rindā pirmais gāja pensilvānie-tis Keistons, liels, bērs zirgs ar plīvojošu asti un visām četrām nosaitētām kājām. Tad sekoja Kontenders, Burvis, Roket-mens, Drammajors, Nautils. Kad Bounss jāja garām Milisen-tai, kas stāvēja pie žoga, tā pilnā balsī sauca: — Bouns, nesavaino mīļumiņu! Bouns, atceries, ko es tev sacīju!

Melnā Burve gāja Nautilam aiz muguras, krākdama un baltas putas šķiezdama.

Mūžam Modrais gāja pēdējais — rimti un brīvi, saslietām ausīm, vērīgām acīm.

Fekss seglos sēdēja lempīgi. Segli bija cieti un neparasti, slideni un nemīlīgi kā stikls. Kājas šķita krampju savilktas, nelietojamas. Rokas, kas turēja zirga mutesdzelžu pavadu, bija notirpušas un smagas, tām pilnīgi trūka atsperības un kustīguma.

Sidnejs Nervuds ar lejup vērstu skatienu urbās savos neganti nospodrinātajos zābakos. Viņš ir piedzēries, treneris, bēdu mākts, nodomāja. Kā gan man varēja ienākt prātā, ka viņš spēs to paveikt?

Šellija stāvēja nogāzē, pakāpusies uz akmens, kas bija viņas sensenais skatapunkts. Kā vienmēr pašos pēdējos saspringtajos mirkļos pirms sacīkšu sākuma signāla, viņa jutās no visiem atšķirta un vientuļa. Pašlaik viņai likās, ka visa līdzšinējā dzīve bijusi koncentrēta un notēmēta uz šīm vien-vienīgajām sacīkstēm, kuru iznākums noteiks viņas nākotni.

Gadi saplūda kopā, kļuva neskaidri, aizmigloti. Kausa izcīņas sacīkstes tad, kad viņa vēl turējās tēvam pie rokas un tēvs viņu uzcēla uz šā paša akmens. Tad gads, kurā aizgāja bojā Fērmojs. Un turpmākie ar kvēlo vēlēšanos drīzāk izaugt lielai, kad vairs nevajadzēs tūliņ pēc sacensībām kopā ar Melusīnu iet uz mājām. Tad atklāsme, ka ir pieaugusi, bet īstenībā tā ir tikai ilūzija. No ārpuses gan likās, ka viņa ir tāda pati slaida meitene slaikiem locekļiem, eleganti ģērbusies kā visas citas jaunuves, kas pulcējās ap staltajiem jātniekiem, taču iekšienē viņa bija tikpat nedroša kā agrāk, tikpat drebelīga kā vienmēr. Tikai būdama kopā ar Feksu, viņa jutās kā vienā gabalā, kā kaut kas vesels, kas spēj konkurēt. Jā, Fekss ar zeltmataino galvu un dižmanīgo iznesību. Ar burvīgo smaidu un dedzīgo dzīvesprieku. Labi pazīstamajā sacīkšu laukā stāvēdama, viņa atcerējās, kā Fekss pirmoreiz izcīnīja Šelbēmas kausu, jādams ar Kārlailu — zirgu, par kuru domāja, ka tas nav izkustināms ne par jarda tiesu. Atcerējās nevaldāmās ovācijas, kad viņš piejāja pie tiesnešu galda, smejošs, visiem sveicējiem pretī mādams; un lielo balli tonakt, kad Fredijs FiŠers un Deivs Montegjū Feksu sagrāba un iemeta pakavveidīgajā mucā, kas stāvēja Tempi toņu pagalmā un ko viņi bija pielējuši līdz pusei ar šampanieti. Tonakt Šellija un Fekss saderinājās, un dzīve pārvērtās par nebeidzamu stāvēšanu nokalnē, kamēr Fekss auļoja pār šķēršļiem. Viss ritēja tik viegli, tik labi, tik bezrūpīgi. Tad viņš aizgāja karā uz Koreju, pirms tam pateicis Šellijai, ka nevar to precēt, ka precēsies ar Tafiju Kārlailu.

Tagad zirgi pārgāja auļos, dodamies uz ieplaku, no kuras sāksies sacīkstes. Jaunie šķēršļu žogi, ko Zegerens licis uzcelt, bija nokrāsoti brūni un labi atšķīrās no maigā zaļuma — tik gludena un koša kā polo laukumā. Pa gabalu Šķēršļi izskatījās mānīgi viegli pārvarami, taču īstenībā Briesmīgā Desmitā, tā sauktā «zārka», augstums sniedzās viņai pāri plecam.

Jātnieki bija jau gandrīz sasnieguši starta posteni, kad sāka līt. Vieglajiem tvīda kostīmiem un uzvalkiem aši pārsedzās dzelteni un smilškrāsas lietusmēteļi, izpletās lietussargi kā daudzkrāsainas sēnes kalna nogāzē.

Pār mīksto tīrumu aizkratījās ātrās palīdzības ambulances mašīna un džips, kas atveda tiesnešus.

Zirgi tika nostādīti starta rindā, Deš-Smaits turēja rokā starta karogu. Līnijtiesneši rozā tērpos meta līkumu līkumus apkārt ierindai kā ganusuņi lopu pulkam. Lietū un vējā gaisā pacēlās gaisa baloni, ko bija palaiduši bērni.

Starta līnijā zirgi kāpās atpakaļ un traucās uz priekšu, it kā tos dīdītu kāds neredzams spēks. Bija iznācis māņu starts. Vēlreiz tas pats. Nu aiziet pa īstam! Nekā. Kaut kas bija atgadījies. — Izskatās, ka Melnā Burve būs iespērusi Nauti-lam, — Sidnejs Nervuds ziņoja. Tālskatis viņam pie acīm bija kā pieaudzis, piere uztraukumā sagrumbojusies. — Kā tad. Bounss atstāj laukumu, vezdams zirgu. Zirgs klibo.

Milisenta, piebraukusi pie žoga minipajūgā, stāvēja savu viesu vidū un žestikulēja.

— Varu saderēt — tur gaiss patlaban ir tik biezs, ka var ar karoti ķepēt, — noteica treneris, kad Nautils tika aizvests no laukuma. Veterinārārsts Bleks, Bounsa tēvs, noliecās apskatīt zirga kāju. Izslējies viņš pacēla roku un papurināja galvu. Milisentas zirgu no sacīkstēm noņēma.

Zirgi no jauna sastājās uz starta līnijas.

— Kāpēc tas stulbenis Deš-Smaits nepadod starta signālu? — Sidnejs Nervuds pukojās.

Mūžam Modrais stāvēja mierīgi un gaidīja. Fekss noraudzījās saslietajās, izliektajās ausīs, un viņam sirds plūda pāri aiz mīlestības uz jauno zirgu. Ak Dievs, viņš klusībā lūdzās, dari jel tā, lai es viņu neapkaunotu!

Lietus viņus kapāja bez mitas, zirgs salijis vairs neizskatījās balts, bet bija samircis tumšs. Zeme, pa kuru tie vēl joprojām mīņājās, samirka un kļuva slidena.

Līdzenā ierinda izjuka, kad Keistons pirms laika drāzās uz priekšu, un to vajadzēja atvest atpakaļ. Starteri lādējās, pūlēdamies noturēt zirgus mierā izejas stāvoklī, saspringums sakāpa tā, ka vairs nebija iespējams to izturēt.

— Viņi jāj!

Satraukums, kas pārskrēja pūlim, iesildīja asinis kā brendijs pēc jājiena saltā ziemas dienā.

Pirmais šķērslis likās kā briesmīgs jūklis, visi metās pāri vienlaikus, radīdami kaleidoskopisku ņirboņu, kur jukujuku-mis zibsnīja jātnieku košie zīda krekli. Vizuālo ņirboņu papildināja trokšņi — jātnieku iekliegšanās, lādēšanās, klaudzieni, zirgu kājām vai astēm skarot šķēršļu latas.

Jaunības dienās Feksa instinkti un refleksi tūliņ pēc sacīkšu sākuma ņēma virsroku. Jājiens, sacīkste uzsūca visu, spēcīgajā koncentrācijā augums atslāba un atbrīvojās, sāka kustēties vienotā ritmā ar zirga skrējienu. Spriedze, nervozās bailes pārvērtās par nepieciešamu papildinājumu, par kāpinājumu tās jēgas apliecināšanai, kuras dēļ viri kāpj kalnos, iet kaujā vai jāj pār šķēršļiem.

Taču tā bija tikai toreiz, kad viņa ķermenis bija jauns un spraigs, prāts skaidrs un drosmīgs, kad nekāds alkohola daudzums nespēja vājināt miesu vai aptumšot prātu.

Nu jātnieki bija nogriezušies pa labi un tuvojās trešajam šķērslim, kas neskaidri vīdēja cauri biezajam lietus aizkaram. Siena priekšā auga aizvien augstāka, augstāka... Feksam likās, ka viņš slīd, šļūk. Izmisis viņš pūlējās noturēties līdzsvarā, rokas, kas valdīja pavadu, bija nejutīgas, kad parāva pavadu, aizturēja zirga gaitu.

Sidneja Nervuda acis vēl joprojām bija saaugušas ar tālskati. Lietus dūmakā auļojošie zirgi un jātnieku spilgtie zīda krekli izskatījās samazināti un drīzāk līdzinājās teatrālai ilūzijai.

Treneris ievaidējās. — Ļauj Modrajam vaļu, Feks! Nelaupi zirgam iespējas!

Šellijas nagi dziļi iegriezās delnās. — Feks, ai, Feks, tā nedari, nē...

Viņa aizgriezās, jo nespēja vairs noskatīties.

Un šo mirkli Marina izraudzījās, lai pajautātu, kādēļ dažiem zirgiem, uz kuriem jāj līnijtiesneši, astes apsietas ar sarkanu lenti.

— Dieva dēļ, Marin! — Šellija atkliedza. — Tādēļ, lai cilvēki neiet, kur nevajag. Tas ir brīdinājums.

— Šellij, — Maiks klusu iebilda. — Tās tak ir tikai sacīkstes.

Šellija tik ļoti bija nogrimusi pagātnes atmiņās, ka Maika eksistenci bija pilnīgi aizmirsusi. Nu viņa pagriezās pret vīru un ieraudzīja nogurumu un pārpūli viņa sejā, netveramo atšķirību viņa apģērbā — tvīda žakete, ko viņa tam bija uzspiedusi nopirkt un ko viņš gandrīz nekad neuzvilka mugurā, izskatājās pārāk jauna, un lietusmētelis arī nelīdzinājās Anglijā darinātajiem makintošiem, jo bija pirkts praktisko ikdienas apģērbu veikalā. Arī tas izskatījās pārāk jauns. Kaut kas nelāgs kāpa Šellijai kaklā — vainas apziņa, žēlums, dusmas — dusmas pašai uz sevi, par savu neatbilstību, par zudušo goda izjūtu, un nu Šīs dusmas sakoncentrējās uz vīru.

— Liekas, ka es iešu uz mašīnu, — Marina sacīja,

— mans kažoks galīgi piemircis.

— Vai tiešām tu domā iet projām? — Teds jautāja.

— Tādā brīdī kā šis?

— Jā, domāju gan, — Marina atteica. — Pasēdēšu, palasīšu grāmatu un pagaidīšu jūs.

Maiks paraudzījās visapkārt — uz ļaužu biezumu nogāzē. Lija bez žēlastības, visi satinušies zirgdeķos, satuntuļojušies lietusmēteļos, paslēpušies zem lietussargiem, sejas sarkanas, aukstā gaisa un lietus sašaustītas.

— Šī tieksme pēc neērtībām ir apbrīnojama, — viņš vienaldzīgi ieteicās. — Mēs visi būtu gudrāki, ja ietu atpakaļ uz mašīnu un ieslēgtu sildītāju.

Šellija uzmeta viņam neganti niknu skatienu. Seja viņai bija slapja — Maiks nemācēja pateikt, vai no lietus vai asarām. — Tad kāpēc tu to nedari? — viņa noprasīja. —Tev tomēr labāk patīk stāvēt šeit un tēlot pārāko.

Maiks redzēja, ka cilvēki pagriežas un sāk klausīties viņos. — Ne tik skaļi. Nav vajadzības to pārvērst par publisku izrādi.

— Kā man gribētos, kaut tu jel reizi sarīkotu kādu skaļāku izrādi! — Šellija kaismīgi iesaucās.

— Man vajadzēja zināt, ka Fekss ir par vecu, — Sidnejs Nervuds nopūzdamies sacīja un nolaida tālskati gar sāniem.

Mūžam Modrais bija iededzies cīņai, pūlējās atbrīvot galvu. Tiecās izvirzīties priekšgalā. Fekss redzēja dažus zirgus paliekam aizmugurē. Viņš juta, ka Modrais novērtē sevi, novērtē šķērsli un paceļas lēcienā. Ārkārtīgā piepūlē Fekss pieliecās, un nākamajā mirklī nespēja noticēt, ka viņi ir atpakaļ uz skrejceļa un sacīkste turpinās. Šajā brīdī viņš raidīja pateicības lūgsnu Pilotam par asinīm, muskuļu spēku un dižo sirdi, ko tas spējis nodot tālāk savam pēctecim.

— Piedod man! — viņš pačukstēja un noliecās zemu zirgam pie kakla. Mūžam Modrais sapurināja galvu un laida tālāk vēl garākiem soļiem.

Viņi sāka izvirzīties priekšgalā. Melnā Burve gan vēl turējās pirmā, viņas ātrums bija žilbinošs. Kontenders palika aiz muguras, panākts tika arī Roketmens. Labajā pusē Fekss pamanīja Teitīnas Burvi.

Tagad, kad pavada vairs nerāva galvu atpakaļ, Mūžam Modrais nemitējās kāpināt ātrumu, traukdamies pa gludo zālienu uz priekšu vienmērīgiem, precīziem, spēcīgiem soļiem. Pēkšņi Fekss juta, ka sāk atgriezties pašapziņa, brīnišķīgā, laimīgā drošības sajūta, līksmais, intensīvais satraukums, kas svērtin atsvēra visas pārdzīvotās mokas.

Žogs sekoja žogam, lietus sitās sejā, viņi kā lidot lidoja. Viņš zirgu vairs nevadīja, bet palīdzēja tam, deva pilnu vaļu, un kumeļš pareizi atsaucās šādai attieksmei, viegli, bez kavēšanās vai baiļošanās lēca pār žogiem. Feksam patiesi sirds plūda pāri mīlestībā uz šo zirgu un pateicībā par tā drosmi un spējām.

Kontenders krita pie desmitā šķēršļa. Modrais gaisā sarāvās, tikko neuzlekdams virsū Sendijam Montegjū, kas gulēja zemē kā salauzta rotaļlieta. Tuvumā dunēja Melnās Burves ugunīgie pakavi. Drammajors atpalika un Keistons, Pensilvā-nijas lepnums, nokrita pie piecpadsmitā žoga, Roketmens palika tālu aizmugurē, bet Burvis visai droši tuvojās. Pie divdesmit otrā žoga Drammajors atsitās ar purnu pret zemi un saļima.

Atlika vairs tikai divi žogi. Sākās īstā skriešanās.

Ceļš veda lejup pa garo nogāzi. Melnā Burve vēl joprojām atradās priekšgalā, Burvis skrēja otrais un Mūžam Modrais, panākdams un aizsteigdamies garām Roketmenam, kļuva par trešo. Burvis skrēja pa treka iekšpusi, melnā ķēve — pa ārmalu.

Tagad visi trīs zirgi skrēja galvu pie galvas lejup pa nogāzi.

— Tēvoci Sidnej, — Šellija trauksmaini jautāja. — Kur pašreiz atrodas Modrais? Kā viņš skrien?

— Viņš skrien ļoti labi, — treneris satrauktā balsī atteica. — Liekas, ka Fekss ir spējis saņemties. Ir pat iespējams, ka... — Viņš dusmīgi pakratīja galvu. — Sasodītā migla, neko nevar saredzēt, nupat viņi lēkšo lejup uz «zārku».

Pēkšņi Feksam uzkrita gurdenums, pārvarīgs nespēks, ceļi šķita pavisam bez kauliem, rokas kļuva šļauganas, augums arī. Cauri lietum un miglai, un bailēm no neveiksmes viņš dzirdēja Sidneja Nervuda kādreiz pagātnē teikto pamācību: «labs jātnieks pasaudzē zirgu līdzenumā, bet dod tam pilnu vaļu lejup skrējienā.» Atmiņā skaidri atausa aina ar jauno Feksu, kas, jādams ar Fērmoju, laida pilnos auļos lejup, smiedams un uzkliegdams uzvaras saucienus Fredijam vienā pusē un Deivam Montegjū otrā. Viņš atcerējās skatītāju rēcienus, kad tuvojās šķērslim, un tad pēkšņo brīkšķi, tumsu...

Mūžam Modrais bija spara un spēka pilns un pašā labākajā ieskrējienā. Purnu uz priekšu izstiepis, tas ar nepatiku cīnījās pret laužņiem. Fekss zināja, ka viņi jau ir tikpat kā klāt ielokā, kas novedīs pie četru paneļu žoga, šaurākā visā trekā. Pār Šo Šķērsli vienlaikus varēja pārlēkt ne vairāk kā trīs zirgi uzreiz, un arī tikai tad, ja lēca, kā atstatumus nomērījuši — purnu pie purna, plecu pie pleca. Šajā posmā pat mazākā kļūdīšanās attāluma aprēķināšanā varēja sajaukt zirgam gaitu un novest līdz kritienam.

Pa acu galam Fekss paguva uzmest mirkli Ričardam Doilam. Seja zem dubļu šķied urna bija miroņbāla, izmocīta un baiļu pilna. Apdoms Feksam palīdzēja pārvarēt pašam savas bailes. Katrā ziņā jāatstāj Burvim iekšmalā pietiekama vieta. Jaunajam medībzinim trūkst pieredzes. Pārāk jauns un nepiedzīvojis, lai saprastu, cik ļoti riskē, lecot pār šo žogu iekšējā malā.

Baisā atmiņa par Fērmoju izdzisa, bailes no neveiksmes izzuda. Pēdējā liktenīgajā mirklī pirms lēciena pār žogu Fekss izdzirda skatītāju rēkoņu nogāzē, pakavu dunu, seglu ādas čīkstoņu un pats savu elsojošo elpu.

Visu uzmanību viņš tagad koncentrēja, lai noturētu Mūžam Modro stabilu. Pašā vispēdējā sekundē viņš ieraudzīja Melno Burvi pa labi no sevis un atcerējās, ka ķēve mēdz nosvērties pa kreisi.

Saskarsme bija pārlieku pēkšņa. Viņš ieraudzīja ķēves ieplestās nāsis, dzirdēja skaļo elpu un redzēja putas, kas šķīda tai no atplestās mutes, sajaucamies ar putām uz Modrā kakla, juta Modro sagrīļojamies, kad ķēve pasitās sānis, nogriežot tam ceļu, tad ar melno augumu aizsedza šķērsli.

— Skati... — viņš nepaguva izkliegt brīdinājuma līdz galam, kad Modrais, izsists no gaitas, uzdrāzās virsū Burvim, ietriekdams to šķēršļa spārnā.

Dēļu baigo brīkšķēšanu pārspēja kāda skatītāja drausmīgais brēciens.

Fekss juta, ka pavada viņam tiek kā rautin izrauta no rokām, kad Mūžam Modrais sacēlās lēcienā, juta, ka potīte nobrāžas gar žoga balsta stabu, un tad likās, ka zirgs pakāries gaisā tieši virs Burvja saslietajām kājām, kas neganti spārdījās. Viņš juta kumeļu noraustāmies, it kā tas pūlētos lidus mainīt virzienu, lai, pie zemes nonākot, neuztrāpītos virsū nokritušajam zirgam un jātniekam. Un jau nākamajā mirklī Mūžam Modrais šļūkus ar purnu pa priekšu slīdēja pa zāli. izmisīgi pūlēdamies tikt uz kājām.

Un tad, gluži kā brīnumu pasakā, kumeļš bija kājās un laida tālāk.

Feksam pārvēlās tik nevaldīgi liels mīlestības vilnis, ka viss, ko viņš kādreiz bija iedomājies jūtam pret Tafiju vai citām savām sievietēm, šķita kā vēja nestas pērnās lapas salīdzinājumā ar mīlestību, kādu viņš izjuta pret šo zirgu.

Ambulances mašīnas troksnis, braucot šurp pa lauku un priekšā auļojošā Melnā Burve atgrieza Feksu sacīkšu īstenībā. Sniegdamies satvert pavadu, viņš redzēja Zegerenu pagriežamies un paskatāmies pār plecu. Feksam likās, ka Zegerens smejas.

Viņu pārņēma niknums, tas pirmatnējais, visuvarenais niknums, kas bailēm un pagurumam vietu neatstāj. Pastāvēja iespēja, ka ķēves sasvēršanās panākta tīšām. Tas bija kaut kas tāds, ko džentlmenis zirga mugurā nekādā ziņā nedarītu, bet viņam nekad nebija nācis prātā uzskatīt Zegerenu par džentlmeni. Karsta vēlēšanās uzvarēt nepieciešama ikvienam, lai kļūtu par labu žokeju. Bet uzvaru nedrīkst pirkt, sakropļojot kādu citu jātnieku vai tā zirgu.

Acumirklī pavada viņam bija atkal rokā. — Aiziet! — viņš uzsauca, un Mūžam Modrais uzņēma gaitu.

Šellijai skatu uz treku aizsedza plata vīrieša mugura. Viņa dzirdēja pūli noelšamies, tūliņ pēc tam iestājās nāves klusums.

— Kas noticis? Tēvoci Sidnej, kas tur noticis? — Izmisusi viņa raustīja treneri aiz lietusmēteļa piedurknes.

— Kaut kas noticis pie «zārka». Es neko neredzēju. Aha — redz, kur jāj! Tikai divi zirgi. Melnā Burve iet pirmā.

Viņi auļoja pāri ielejas ieplakai. Fekss pieplacis zirga kaklam, mudinādams to ar visiem spēkiem, prātu un sirdi.

— Dievs žēlīgais! — Sidnejs Nervuds iesaucās. — Paskaties jel uz Feksu!

Pāri lielajam ieliekumam kalna pakājē sirmis ēstin noēda atstatumu, kas viņu šķīra no melnās ķēves, kura nu sāka pagurt pie pēdējiem šķēršļiem; lecot pār pēdējo žogu, viņa sazvārojās, it kā neprātīgā gaita, it sevišķi pēdējās četras jūdzes būtu izsmēlušas tās spēkus un sagurdinājušas varonīgo sirdi.

Mūžam Modrā purns bija pie ķēves skausta, kad tā pacēlās lēcienam. Modrais sāka lēcienu par vienu soli ātrāk, nekā bija nepieciešams.

Šellijas nagi iecirtās trenera delmā. Viņa nespēja parunāt. Pat senajās dienās, kad Fekss bija labākais amatierjātnieks valstī, Šellija nebija redzējusi viņu jājam tā, kā viņš jāja pašreiz, pilnīgi noslīdzis zirgam pie kakla, kājas kustējās ņirbīgā ātrumā, viņš jāja ar visu būtni. Jāja, lai uzvarētu.

Zegerens laida darbā sacensību pātadziņu.

Mūžam Modrā purns no skausta bija pavirzījies līdz Melnās Burves galvai.

— Ak Dievs! — Sidnejs Nervuds no jauna iesaucās. — Pat Fredijs Fišers nekad nav finišā tā jājis!

— Melnā Burve! — auroja skatītāji. — Mūžam Modrais!

Šellija sagrāba trenera roku. — Vai mēs uzvarējām? Vai

Mūžam Modrais uzvarēja?

— Nemāku pateikt. Mums jāpagaida, līdz dzirdēsim tiesnešu spriedumu.

Zegerens piejāja pie furgona, kur stāvēja sapulcējušies visi tiesneši. Pamājis ar pātadziņu, viņš saņēma atļauju nokāpt no zirga. Pasviedis pavadu Simeonam, viņš pārmeta labo kāju ķēvei pār galvu un noslīdēja zemē. Tad tiesnesis pamāja Feksam, arī tas nolēca no zirga un atraisīja seglu siksnu. Kumeļš stāvēja pavisam rāms, galvu nokāris. No pavēderes tam pilēja sviedri kā lietus lāses. Tūliņ pie viņa vienlaicīgi piesteidzās Šellija, Sidnejs Nervuds un Virdžīniasitijs. — Kas notika? — visi vienā balsī iesaucās.

— Man uzgrūdās, — Fekss skaidrā, skaļā balsī noteica. Viņš vēl īsti nebija atguvis elpu. Seja, pār kuru staroja uzvaras smaids, bija nosvīdusi un dubļiem nošķiesta. Jājambikses vienā ceļgalā pušu. Viņš pastiepa roku un noglauda Modrā putās sasvīdušo kaklu, un, no jauna ierunājoties, viņš atkal bija seno dienu zelta zēns, bravūrīgs un pašapzinīgs un nemaz nestostījās: — Mis Šellij, sirsniņ, šitais nu gan ir zirgs!

— Feks, hei, Feks! — ar roku mādams, viņam uzsauca Gregs Etvels. — Tiesneši grib ar tevi runāt — tūliņ.

Pie augstā šķēršļa — «zārka» — Burvis ar mokām pieslējās kājās. Apkārt stāvētājiem šausmās aizrāvās elpa, kad tie ieraudzīja, ka labā priekškāja karājas nevarīgi kā lupatlellim. Ričards Doils stāvēja zirgam pie galvas, seja sāpēs izķēmota.

— Kur ir dakteris Bleks? — Teitīna kliedza, apskāvusi zirga dubļaino, sviedriem klāto kaklu. — Lūdzu, Dieva dēļ, sameklējiet kāds viņu! — Asarām plūstot, viņa pūlējās balstīt zirgu, lai tas no jauna nesabruktu.

Pakalnā pie savas radiomašīnas stāvēja Lū Dosons, apgabala radiostacijas reportieris, un kā skaldīdams skaldīja informāciju radioklausītājiem: — Mēs gaidām oficiālo paziņojumu par sacīkstes rezultātu. Šķiet, ka neviens skaidri nezina, kas īsti noticis. Izskatās, ka tiesneši sīvi strīdas un nevar vienoties. Patlaban pie tiesnešu galda piesaukti abi jātnieki un līnijties-neši. Liekas, ka tur nespēj izšķirt, kurš kuram gadījies ceļā. Kurš pie šķēršļa uztriecies virsū Burvim — Mūžam Modrais vai Melnā Burve, vai varbūt favorīte izsita no ierindas abus pārējos. Redzamība bija tik vāja, ka mēs no šejienes neko nevarējām saredzēt. Lietus gāž kā no spaiņa, un migla sabiezē arvien vairāk. Iespaids ir tāds, ka Burvis tika ietriekts šķēršļa spārnā un ir ievainots...

Šajā mirklī norībēja šāviens.

— Dāmas un kungi, — Lū Dosons sauca mikrofonā.

— Burvis ir pagalam!

Vēlāk Fekss pastāstīja Šellijai, ka tiesneši viņus abus iztaujājuši. Zegerens tikai paraustījis plecus — «Nemāku jums teikt, kas tur notika,» — Fekss atstāstīja Zegerena vārdus.

— «Atceros vienīgi, ka pārlēcām pār žogu un auļojām tālāk.» — Fekss sacīja, ka Zegerens pārlaidis skatienu visiem tiesnešiem pēc kārtas un tad klusākā balsī, bet noteikti piebildis: «Ja jūs gribat domāt, ka es tīšām aizsprostoju savai meitai ceļu, tad tā ir jūsu darīšana. Ikvienam ir tiesības domāt to, kas tīk.» Pēc tam liedzies vēl kaut ko paskaidrot.

Komiteja bijusi pilnīgā neizpratnē. Miglas un lietus dēļ līnijtiesneši nebija spējuši neko saskatīt. Novērot to nebija varējuši arī paši jātnieki. Fekss atklāti atzinis, ka būtu priecīgs, ja varētu apgalvot, ka Zegerens tīšām ielaidis Melno Burvi Modrajam ceļā, taču tas nebūtu godīgi un sportista cienīgi. Tādos auļos viss var atgadīties.

Tāpēc tiesneši atstājuši spēkā pirmējo spriedumu, ka Melnā Burve uzvarējusi. «Kālab noņemties un spriedelēt par visādām pretrunām?» bildis Togo Boldvins. «Melnā Burve finiša līniju šķērsoja pirmā, tātad ir uzvarējusi.»

Tad bija piecēlies Zegerens: «Ja tam jānotiek šādā veidā, tad man Kauss nav vajadzīgs. Ja komiteja neizlemj pilnīgi vienprātīgi, es godalgu nepieņemšu. Atdodiet to otram zirgam. Palieciet sveiki, kungi.»

«Pagaidiet,» iesaucies R. Rāzerfords Dinvidijs. «Mēs neko negribējām ar to norādīt...», bet Zegerens jau bijis gabalā.

«Man izklausās, it kā viņš būtu vainīgs,» ieminējies Deš-Smaits. «Es balsoju, ka Kauss jādod Šellijai. Šelbēmu zirgs taču...»

Šelbēmas kausu bija izcīnījis Šelbēmu zirgs un pašmāju jātnieks, bet prieka nebija. Neviens nezināja, kas īsti noticis. Vai Zegerens bija izdarījis kaut ko tādu, ko neviens džentlmenis, neviens sportists nedarītu?

— Apsveicam jūs, Šellij, — sacīja R. Rāzerfords Dinvidijs, pasniegdams viņai Kausu. Sidnejs Nervuds un Fekss stāvēja viņai katrs savā pusē. Kad fotogrāfs ar plaukstu lūkoja nosargāt aparāta lēcu no lietus un noknipsēja, smaidi izskatījās sasaluši un samāksloti.

Zegerens iznāca no staļļa, cepuri pakausī atstūmis un sacīkšu pātadziņu padusē pasitis. Cilvēki ziņkāri noskatījās uz viņu. Viens otrs aizķēra viņu aiz piedurknes un steidza pajautāt. Viņš apstājās, papurināja galvu un gāja tālāk, tagad vēzēdams pātadziņu, it kā plītētu nezāles. Tie, kas bija viņu uzrunājuši, tagad noskatījās viņam pakaļ it kā aizvainoti, kaut paši neprata izskaidrot, kāpēc.

Šellija viņu panāca ceļā uz māju. Viņi palika stāvam zem Belliouras Ozola, sacīkšu apmeklētāji, sākdami izklīst, gāja viņiem garām.

— Zegeren, kas tur notika?

Viņš apcirtās apkārt. — Ko tu, ellē, domā, jautādama, kas notika? Kas tad, tavuprāt, varēja notikt?

— Vai ķēve pasviedās sāņus?

Viņš bija uz jātnieka krekla virsū uzmetis polomēteli. Seja salta un nocietinājusies. — Tu gribi sacīt — vai es viņu tīšām pametu sāņus?

Šellija papurināja galvu, gaidīdama silto savstarpējās sapratnes, seksuālās kopības jūtu uzplūdu. Pirmīt, daudzo cilvēku vidū viņa šo piederību bija izjutusi. Bet nu bija citādi, uzradies tālums, atšķirtība, tik gara kā sacīkšu skrejceļš.

— Nē, — viņa žēlā balsī atteica. — Es tikai... es nezinu, Zegeren, pasaki man ...

— Nav nekā, ko teikt. — Viņš pielieca galvu kā sveicinādams. — Apsveicu, mis Šellij, cienkundze. Tu uzvarēji.

— Jauno cilvēk! — Viņiem priekšā nostājās misis Dinvi-dija un palika, atbalstījusies uz sava sēžamspieķa. Tvīda kostīmā, brunči līdz potītēm, kājās biezas vilnas zeķes valnīŠ-adījumā un smagas kurpes ar garām, bārkstainām mēlēm, treka dubļos pamatīgi sabristas. — Tas nudien nav smuki. Jūsu sieva nule kā acis aizvērusi. — Viņa urbās Zegerenā tuvredzīgām acīm. — Vai viņa jums sacīja, ka tiku viņu tanī balles vakarā brīdinājusi? — Pacēlusi sēžamspieķi, viņa ar to norādīja uz Belliouras pusi. — Nelāga māja. Laime tur nemājo. Es nezinu, ko jūs šodien esat izdarījis... — viņa visai nesakarīgi turpināja, — bet man ir tāda jušana...

— Mīļā, — ierunājās R. Rāzerfords, pēkšņi izniris no cilvēku pulka, un paņēma sievu zem rokas. — Mums jāiet. Mūsu mašīna aizsprosto ceļu satiksmei.

— Pagaidi, Dinnij, vienu mirkli. Es tikai gribēju pateikt, ka domāju...

Zegerens viņu bez žēlastības pārtrauca: — Misis Dinvidij, jūs drīkstat domāt, ko vien vēlaties. Palieciet sveika, misis Dinvidij. Sveiki, Šellij.

— Zegeren, pagaidi! — Nelikdamās ne zinis gar Dinvidi-jiem, Šellija steidzās viņam pakaļ.

Viņš apstājās. — Tu uzvarēji. Ko vēl vairāk tu gribi? — Viņš no jauna sāka iet uz mājas pusi. Viņa pleci cēlās pāri citu tuvējo gājēju pleciem, un skats uz viņa pakausi ar tumšajiem matiem, kas sniedzās līdz pakauša bedrītei, sažņaudza Šellijai rīkli tā, ka sāpēja.

Ogijs Šligmens uzsita viņai pa muguru, gandrīz notriekdams viņu no kājām, un tad ietvēra lāča skavās, lai apsveiktu. Kad viņa attapās tiktāl, ka atkal varēja parunāt, Zegerens bija aizgājis.

— Ir gan draņķīgs laiks, — Beba Brūsa tērzēdama ieteicās, paskandinādama savu greihaundu metāla pavadas.

— Manu dieniņ, Ogij, jums nu gan ir varens mantelis, uz tā tak mēs varētu dambreti saspēlēt.

Lielais tēvainis tīksmē staroja. — Vai tiešām, herco-gien — jūs no sirds runājat, bez apcelšanās?

— Are, kur nāk Fekss, — Beba atsaucās. — Atā, visi! Tiksimies vēlāk.

Fekss piebrauca pikapu. Izlēcis no mašīnas, viņš iestūma Bebas suņus aizmugurē, tad ar plašu žestu atvēra durtiņas uz priekšējo sēdekli līdzās savai vietai. Vēlīnajā pēcpusdienas gaismā saguruma pēdas sejā bija padzisušas. Viņš bija garš, slaids un dzīvīgs un izskatījās vismaz par desmit gadiem jaunāks. Nu viņš stāvēja visu acu priekšā, stalts, kailu galvu, no acīm bija izzudis nomaldījušās cilvēka skatiens, ar kādu viņš pēdējā laikā bija vēries pasaulē. Palocījies viņš aizveda hercogieni uz mašīnu, it kā vestu uz karalisku nesamo krēslu, smaidā zibēja jaunie baltie zobi, un valoda ne reizi neaizmetās.

— Lec iekšā, hercogieni — Tad viņš pamāja sveicienu Šellijai un Tedam Šapiro, kuri gaidīja piebraucam Maiku.

— Ejiet vien visi uz kokteiļiem, — Šellija mudināja,

— bet man jābrauc uz māju un jāsagatavojas, kā nākas.

Marina purināja galvu. — Mani mati. Man kaut kas ar tiem jāizdara. Un mans kažoks galīgi piemircis. — Viņa saviebās.

Vakars tiešām bija, kā Beba sacījusi, draņķīgs. Vējains, auksts, un lietus nemitējās ne mirkli. Vējstikla slaucītāji darbojās ar pilnu sparu, švirkstot braucīdami sīkās ledus drum-sliņas no stikla. Maiks saspringti raudzījās uz ceļu.

— Es īsti nesaprotu, kas galu galā šodien te notika, — Teds prātoja. — Man likās, ka domas dalās. Vai tas Zegerens tiešām izdarīja kaut ko noziedzīgu?

— Tā ir jocīga būšana, — Maiks domīgi atteica. — Vienu laiku viņš visiem šķita labs. Bet tad kaut kas notika. Nemāku ne teikt, ne izskaidrot, bet laikam tam kaut kāds sakars ar tām pašām sacīkstēm. Tas notika Šodien. Redzi, atvilt kādai vīru vai kādam sievu, tas piederas pie dzīves, bet šmaukties zirgu sacensībās, tas ir pavisam kas cits.

— Vai tu esi pārliecināts, ka viņš izspēlēja kādu stiķi? — Teds jautāja. — Man šķiet, neviens neko nemanīja.

— To neviens nezina, — Maiks atbildēja. — Ir aizdomas — tāpēc, ka viņš ir tāds, kāds ir. Pret viņu vēršas trīs mīnusi. Viņš ir ienācējs, ir iedomīgs un, kas visļaunāk — ir veiksmīgs.

Šellija sēdēja kā sasalusi, pie mašīnas loga piespiedusies. Viņa zināja, ka jājūtas pārvarīgi laimīgai par uzvaru. Šelbērnu zirgs izcīnījis Šelbērnas kausu. Un tai pašā laikā visa viņas dzīve gulēja viņai apkārt lauskās uņ drupās. Bez tam viņa bija izturējusies rupji pret Marinu, bija aizvainojusi Maiku, visu un visus aizmēzusi no sava ceļa, dodamās pretim uzvarai, bet uzvarā pazaudējusi to, kas uzvarai piešķir vērtību.

Viņā bija modušās aizdomas, ka Zegerens nav godprātīgs sportists, viņš varbūt dedzīgi nododas sportam, bet nav sportists. Tā ir neapstrīdama atšķirība. Nav tik svarīgi, ko uzvarēt, bet gan — kā uzvarēt. Viņam ir citāds kodekss. Cinisms viņa smaidā, zobgalīgā izturēšanās, augstprātīgais pieņēmums, ka nevienam neklājas, neviens nedrīkst apšaubīt viņa rīcību, bija pirāta, uzbrucēja pieeja. Instinkts Šelliju brīdināja, ka Zegerens aplaupa viņu, aplaupa Ieleju. Un tomēr — tajā pašā brīdī, kad viņa sev sacīja, ka to ienīst, viņa tvīka un ilgojās pēc tā stiprāk, nekā jelkad bija pēc kaut kā vai kāda ilgojusies.

Ballē viņi satiksies. Un tad tā viņam pateiks, ka — vienalga, kas bijis sacīkstē, viņš tik un tā ir uzvarējis.

Divdesmit piektā nodaļa

Kems, jau pidžamā ieģērbts un peldpalagā ievīstīts, sēdēja virtuvē un skatījās televīzijas pārraidi. Šellija vēlējās, lai viņš atcerētos Šelbēmu muižu tās šāvakara izskatā, gluži kā viņa reiz, būdama tikpat veca kā Kems šodien, bija savā garajā flaneļa naktskreklā kvernējusi uz kāpnēm un drebējusi — ne aiz aukstuma, bet aiz satraukuma, skatot vīriešus brīnišķīgos sarkanos vakara uzvalkos griežamies valsī ar sievietēm, kas parasto medību drānu vietā bija izrotājušās ar dārgakmeņiem, ietērpušās garos, kuplos svārkos; tie visi bija tik neizsakāmi grezni un skaisti. Kad Maiks ieteica, ka labāk būtu, ja Kems ietu gulēt, nevis dabūtu redzēt viesus nepiedienīgi uzvedamies, Šellija turējās pretī. Viņa atcerējās, ka bija dzirdējusi nostāstus, kā Fekss ar Bounsu dzērumā sakāvušies Tafijas Kārlailas dēļ, un par kādu citu reizi, kad Fredijs Fišers izlaidis brīvē medību suņus un tie drāzušies cauri balles zālei, nokļuvuši ēdamistabā, kur pazaudējuši pēdas daudzo ēdienu smaržas dēļ, salēkuši uz galdiem, izdemolējuši bufeti, līdz atkal atraduši pēdas, kas vedušas pa lejasstāva atejas logu ārā.

Taču viņa domāja par senākiem laikiem, par brīnišķīgiem, smalkiem, uzvedīgiem vīriešiem sarkanos mednieku vakartērpos pie gariem galdiem, kur tos apkalpoja Šelbērnu krāsu zaļdzeltenās livrejās tērpti viesmīļi. Sievietes visas bija smalkas un daiļas, vīrieši galanti. Iesprāgumi augstajos griestos brīnumainā kārtā bija aizdzijusi, pušumi aizkaros pazuduši. Šajās bērnības atmiņu ainās visi slaidie, krāšņie ļaudis tomēr bija bez sejām, turpretī šodien viņai Šķita, ka tiem vīriešiem bija tumsnējas, vēja appūstas sejas, tumši rūsgani mati un sīka rētiņa virs kreisās uzacs.

— Kādam gadīsies pirmajam piedzerties, tas sāks lauzt mēbeles, — Maiks sacīja. —Tāda taču ir parastā standartno-rise mednieku ballēs.

Zegerena atveids Šellijas prātā izdzisa, tā vietā viņa ieraudzīja Maika kalsno seju. — Neviens šeit nekausies, kad māja tik skaisti saposta.

— Kālab lai tas kādu atturētu? — Maiks jautāja.

— Tas taču būtu tikpat, kā sākt posta darbus muzejā.

— Ceru, ka tev būs taisnība. Bet, lai būtu kā būdams, es tomēr aizvāktu Lafajeta sildāmo pannu, Voterforda karafes, krēslu, kurā sēdējusi Vašingtona kundze, un arī citas dārgās relikvijas. — Mirkli klusējis, viņš vēl apjautājās: — Vai Pīts Bafords arī būs?

— Viņš pieder pie sponsoriem, ir Mednieku biedrības sacīkšu komitejas prezidents un maksājis pusi no visiem ēdināšanas izdevumiem.

— Es jautāju — vai viņš būs ballē?

— Jā, — Šellija atteica, acis novērsusi.

— Tad tu gluži vienkārši būsi muļķe, ja nenovāksi iespējami tālāk savus antīkos dārgumus.

— Ak, nu labi, — Šellija atteica, — novākšu šo to no stikla priekšmetiem. Bet pašreiz man steidzamāk ir sagriezt maizes šķēlītes lasim.

— Vai tad maize vēl nav sagriezta?

— Ir, bet šķēlītes nav pietiekami plānas.

— It kā to kāds pamanīs, — Maiks nomurdēja.

— Vai tu Voterforda karafes novāci? — Maiks jautāja, stāvēdams pie vannasistabas spoguļa un pūlēdamies aizsiet melno tauriņu. Tad atkārtoja jautājumu.

— Ko? Ak tās karafes? — Šellija aplūkoja sevi spogulī. Viņa bija iecerējusi tikt pie jaunas kleitas, bet tad nebija atlicis ne laika, ne naudas. Nu iznāca vilkt mugurā to pašu melno, pieguļošo vakarkleitu bez plecu lencītēm. Teitīnas balles vakarā viņai tā šķita mazliet par ciešu, taču tagad pavisam viegli izdevās aizvilkt rāvējslēdzi. Vaigi bija vairāk iekrituši, un krūšukauls kļuvis izcilnāks.

— Karafes es atstāju uz kamīna dzegas dekorācijai — kopā ar Kromvela kausu. Maik, vai tu tiešām nekad nemācēsi sakārtot to tauriņu tā, lai stāv taisni?

Ar ātru, dusmīgu žestu viņš parāva kaklasaiti, un tauriņš nostiepās taisns. — Kāda gan, vellos, nozīme tam, kā stāv tauriņš — taisni vai greizi, kā sagriezta maize un vai šampanietis ir pareizi atdzesēts vai nav, un vai es eju lejā vai neeju? — Kad viņš atkal no jauna ierunājās, balss bija nogurusi, pavisam bez izteiksmes un emocijām. — Ir taču pagājuši mēneši, kad tu mani vispār neesi redzējusi, es gribu sacīt — tiešām redzējusi vai kaut jel ko pie manis pamanījusi.

Šellija raudzījās viņā un juta, ka tai kļūst aizvien skumjāk, pat elpot bija smagi, it kā visa elpa uzreiz būtu atņemta. Tagad viņa apjēdza, kā droši vien jūtas lapsa, kad suņu bars drāžas vajādams pakaļ, bet pašai sāk zust spēki.

Maiks redzēja, cik vāja kļuvusi viņas seja, ko it īpaši vēl uzsvēra bālums. Taču, kaut arī viņa stipri novājējusi un ķermenis no ilgajām izjādēm nocietējis, tomēr viņā radusies kaut kāda jauna iezīme, tāds maigums kā īsi pirms Kema piedzimšanas, sievišķība, gandrīz gribētos teikt — trauslums, lai gan viņa, tāpat kā agrāk, pavadīja ļoti daudz laika ārā. Šīs iezīmes viņu atšķīra no Milisentas Blekas un Debijas Derbišī-ras, plakanajām vai izplūdušajām sievietēm ar izkaltētas ādas ģīmjiem un rupjo komandieru valodu, ko tās spļautin izspļāva no mutes kaktiņiem. Pat vakarkleitā ietērpušās, Ielejas sievietes spēra soļus, it kā tām būtu jājamzābaki kājās.

Tagad, sēžot pie spoguļa un stiprinot ausīs safīra auskarus, aiz klusēšanas šķiet, slēpās tādas kā gaidas, it kā drīzumā vajadzētu kaut kam notikt, kaut kam nezināmam, bet neizbēgamam vajadzētu kulminēties. Gandrīz nemanāmi papurinājusi galvu, viņa neparastā pazemībā bilda: — Maik, piedod. Es pēdējā laikā esmu izturējusies draņķīgi pret tevi un Kemu.

— Draņķīgi? Nu jau tu runā kā Beba. Bet, godīgi sakot, tas mani pārāk neuzjautrina.

— Nē, — viņa lēnām atteica, — protams, ne. — Viņa piecēlās. — Sasien nu to tauriņu. Mums jāiet lejā.

— Kālab? Kāda jēga? Tu tak zini, ka šovakar atkal būs tāpat kā vienmēr. Visi jau ir puslīdz apdzērušies.

Šellija pagriezās un cieši uz viņu paskatījās. Viņa stāvēja, plecus atvilkusi, un seja vairs nebija bāla, acis dzirkstīja līdzīgi auskaru safīriem, un, kad viņa ierunājās, balsī un valodā skanēka Šelbērnu paaudžu labdzimtības lepnums: — Šī ir balle Šelbērnu muižā, Maik. Un tas, šķiet, Ielejā kaut ko nozīmē. Un, lai tu zinātu — arī man tas kaut ko nozīmē.

Maiks noskatījās, kā viņa iziet no istabas un dodas tālāk pa pustumšo gaiteni uz kāpnēm. Arā vēl joprojām plosījās negantais laiks. Viņš klausījās tagad jau tik pierastajos mājas trokšņos un juta dziļas skumjas ne par vētrām ārā, bet par tām, kas sašķeļ cilvēku dzīves, apvelk tām apkārt baigu žņaudzējloku kā tam mēnesim, kas patlaban pūlas izlauzties caur mākoņiem.

Domīgs viņš atgriezās pie spoguļa, rūpīgi sasēja melno tauriņu un sakārtoja, lai tas turētos taisni.

Pēc brīža tomēr laiks šķita apdomājies, lietus pierima, migla paklīda, un pa mākoņu starpu bālgans mēness sāka raudzīties lejup uz lielo māju ar baltajiem pīlāriem. Nekoptā apkārtne un izdegušās drupas palika tumsas apsegā. Piebraucamais ceļš bija apgaismots. Hallei un istabām ar augstajiem griestiem daudzās sveces un mūzika piešķīra kādreiz bijušās godības burvīgumu.

Liegajā gaismā vairs nebija redzamas ne kailās vietas sienās, kur nolupušas franču tapetes, ne Šeridena jātnieku piešu ieplēsumi obusona paklājos, ne skrāpējumi kamīna dzegas marmorā, kur Ūnijas zaldāti bija iegraizījuši savus

vārdus, pat ne garā švīka mahagoni bufetes sānos, kur Kems bija iebraucis ar trīsriteni.

Visos kamīnos sprakstēdama kurējās uguns. Uz visiem galdiem un palodzēm vāzēs pavasara puķes, nospodrinātajās sudrablietās atspulgoja simtiem sveču gaisma. Visas sveces Šellija pati bija cītīgi saspraudusi lielajās lustrās un sudraba svečturos. Smagās Voterforda stikla karafes, ko pirmais Šelbērns bija atvedis līdzi no Belliouras konventa, mirguļoja uz kamīna dzegas.

Komjunitija Brauna stāvēja hallē un saņēma dāmu virsdrēbes. Menesess Brauns un Bilijs Džo Vilkersons kopā ar pārējiem sulaiņiem ieņēma vietas, lai varētu sākt apnēsāt šampanieti.

— Šellij, cik skaisti! — vienā balsī iesaucās Marina un Teds, nākdami lejā pa kāpnēm.

Šellija hallē sagaidīja viesus. Klausoties slavinājumos un apbrīna saucienos, viņa no sirds priecājās, ka bija piekritusi rīkot balli Šelbēmu muižā. Ja tam būs jākļūst par kāda dzīvesveida beigu cēlienu, lai tad šis vakars būtu tāds, kas uz visu mūžu paliks atmiņā: izturēts priekšgājēju tradīcijās — ar vīnu, sveču mirdzējumu un kaklā sūrstošu nostalģiju pēc šīs mājas un visa, kas tajā reiz noticis.

Pēkšņi visi saviļņojās. — Manu dieniņ! — kāds iesaucās. — Bentliji!

Senators un viņa kundze smaidīja un sasveicinājās ar galvas mājieniem. Megija Bentlija klusā, padobjā balsī cildināja mājas skaistumu. Pati viņa izskatījās žilbinoša, bija turējusies pie ielūgumā norādītā melnbaltā vakartērpu motīva, kāds parasti dominēja mednieku ballēs, un ietērpusies baltā šifonā, kas jau pa gabalu apliecināja savu cilmi no Parīzes. Rūpīgi safrizētajos matos zaigoja briljanti.

— Tā īstenībā ir parūka, — viņa klusu atzinās. — Es vairs nebraucu frizēties pie mistera Keneta uz Ņujorku. Ja man jāpiedalās lielākos sarīkojumos, vienkārši aizsūtu parūku, lai safrizē.

— Kolosāli tādai pēcmedību ballei, — Kozija Rozija Deš-Smaita komentēja. — Es sacīkstēs izmirku līdz ādai, un mati man kā putnu pērklis.

č

Megija Bentlija pievērsās Šellijai. — Vai mana sekretāre piezvanīja un pasūtīja galdiņu?

— Noteikti, — Šellija atteica, — Konnija noteikti ziņu ir saņēmusi. — Viņa pārlaida skatienu zālei, kur galdi cits pēc cita ātri tika aizņemti. — Sēdieties Šeit pie kamīna. — Viņa pamāja Menesesam. — Menesess jums atnesīs šampanieti, vai varbūt senators labāk vēlas viskiju?

— Labprāt, — senators atteica. — Cik jums skaista māja, misis Leitimer. Jums kādreiz būs man jāizstāsta tās vēsture. Es, protams, esmu pamatīgi izlasījis to ceļazīmi šosejas malā, bet man gribētos par Kingu Šelbērnu uzzināt daudz vairāk. — Viņš pievērsās Maikam. — Es lasu jūsu avīzi. — Apklusis viņš paberzēja zodu. — Biju nodomājis jums piezvanīt un palūgt padomu. Proti, par Ielejas apbūvi un tālāku attīstību. Rīt es būšu visu dienu mājās. Vai jums atliktu kāds brīdis laika iegriezties?

— Paldies, ser, — Maiks pieklājīgi atsaucās. — Aiziešu, kad vien jums liksies ērti.

Šellija uzmeta vīram ašu skatienu. Kaklasaite bija vietā un kārtībā, un stājā jautās atraisīta pašpaļāvība, rāms spēks. Viņa pārlaida skatienu hallē stāvošajiem cilvēkiem, un atkal modās dīvaina apjausma, it kā viņa būtu jau kādreiz tur stāvējusi, kādreiz to visu jau redzējusi, neatvairāmi mācās virsū neīstenības izjūta. Un vienlaikus sirdi saldēja nojauta par draudu, ka kaut kas tuvojas galam.

Kozija Rozija vēl joprojām sarunājās ar Megiju Bentliju. Deš-Smaits bija uzņēmies viņas pavadoņa lomu šajā ballē. — Tāpēc vien, ka mēs šķiramies, — situāciju izskaidroja Kozija Rozija, — mums nav liegts palikt draugiem.

Tikko bija ieradušies Šligmeni. Ogijs ar ziedošu ģīmi, uzcirties jaunā frakas piegriezuma sarkanā mednieku svārkā ar savām Mednieku biedrības krāsām uz zīda atlokiem. Keitijai zem jauna, gaiša ūdeļādu kažoka lāsmoja rozā satīn-zīds un briljanti.

Pusdesmitos bija aizņemti visi galdi, brīvs palicis vienīgi Zegerena pasūtītais. Komjunitija Brauna piegāja pie Šellijas pateikt, ka virtuves dāmas pilnīgi sagatavojušās pasniegt ēdienus.

— Tiklīdz ari mēs būsim tik tālu, es jums tūdaļ paziņošu, — Šellija atbildēja un atvainojās Šligmeniem.

Teitīna stāvēja hallē kopā ar Sendiju Montegjū. Garajā baltajā grieķu stilā veidotajā tērpā, bez rotaslietām, viņa ļoti atgādināja marmora tēlu. Liesmainie mati, kas vizēja sveču gaismā, un sarkanās lūpas bija vienīgā krāsainā iezīme. Viņa ir patiesi skaista, nodomāja Šellija. Vai gan jābrīnās, ka Sendijam, kas bija atguvies pēc kritiena no zirga un, kad slimnīcā tika konstatēts, ka nekā nopietnāka par nobrāzumiem nav, bija palaists mājās, skatoties uz Teitīnu, sirds iegūlusi zilajās Montegjū acīs.

Ienāca Dinvidiji un nodeva virsdrēbes Komjunitijai Brau-nai. — Lai nu teic viens cilvēks, — Briesmone nosvepstēja, noskatot Teitīnu, iedama tai garām. — Zem tās kleitas taču neko nevar pavilkt apakšā.

Teitīna to dzirdēja. — Un nevelku ari, — viņa atcirta. Tad pagriezās pret Sendiju. — Vecā maita, — viņa paklusu nopurpināja.

— Teitīn, lūdzu, — Šellija dzirdēja Sendiju uzbilstam. — Ko cilvēki par tevi nodomās...

— Ko cilvēki nodomās? — Teitīna atmēdīja, zaļajām acīm ieziboties. — Kamēr rīkojas pa pažobelēm, var darīt, ko grib, viss kārtībā, var piekaut sievu, izgulēties ar citām sievietēm, blēdīties zirgu skriešanās sacīkstēs, lai tikai netiktu pieķerts. — Viņa nevarīgi noplivināja rokas, tad klusinātā balsī turpināja: — Kas man daļas gar to, ko cilvēki saka. Vai tu domā, ka būtu iespējams par mani vai manu ģimeni pateikt vēl ko vairāk, nekā jau ir pateikts? Pēc šīs pēcpusdienas? Sendij... — Viņa piedūrās jaunekļa rokai. — Sameklē sev kādu jauku meiteni, es tev nederu. — Un piepeši viņas balss ielūza. — Ne tev, ne kādam citam.

— Tu, Teitīn, zini, ko es jūtu, — Sendijs stūrgalvīgi pretojās. — Tevis dēļ esmu ar mieru darīt jelko.

— Labvakar, Teitīn, Sendij, — Šellija sveicināja. — Cik nelaimīgi, ka tev gadījās tas kritiens. Aizej, iedzer kādu glāzi, kamēr es mirkli parunāšos ar Teitīnu.

Pavirzījusi meiteni mazliet sāņus, viņa sacīja: — Mums viss sagatavots, lai priekšēdienam servētu lasi, un es nesaprotu, kur kavējas tavs tēvs.

Teitīna cieši un ilgi paraudzījās Šellijai acīs. — Jūs taču zināt, ka mums ar Zegerenu ir šķirti ceļi, bet varu jums pateikt, ko zinu. Dzirdēju, ka viņš teica Herisonam — tas ir mūsu jaunais virssulainis, lai piebraucot jaguāru, viņš laidīšot uz Vašingtonu. Šellij... —Teitīna pēkšņi aprāvās, —jūs esat pavisam bāla. Vai jums kaut kas kait?

— Nē, — Šellija atbildēja. Tad dziļi ievilka elpu. Galvu pacēlusi, viņa sacīja: — Nē, protams, man nekas nekait. Es tikai nevarēju izprast. Viņš ir pasūtījis galdiņu ...

Bet Teitīna vairs neklausījās. No vīriešu tualetes istabas tuvojās Ričards Doils, matus ar ūdeni piegludinājis kā mazs puišelis. Melnajai smokinga žaketei bija pārāk taisni pleci, un viduklī tā bija mazliet piežmiegta, acīmredzot noīrēta. Viņš izskatījās nedrošs un bikls. Teitīna viņam uzsmaidīja, un šajā mirklī viņas skaistums kļuva satriecošs.

Šellija pagriezās pret Ričardu un pastiepa tam pretī roku. — Labvakar, Ričard, — viņa sveicināja. — Neesmu paguvusi jūs vēl apsveikt medībziņa amatā.

— Pateicos, misis Leitimer, — viņš sacīja, satverdams Šellijas roku. — Bet nav jau... es gribēju sacīt, ka pēdējā laikā nav bijis daudz labu medību. Lapsas slimo ar kašķi. Pēc tam var sākties trakumsērga.

— Tā nav jūsu vaina. Tagad ir stipri nolijis, mēs vēl varēsim vismaz vienreiz izjāt medībās pirms sezonas slēgšanas.

— Bet tā jau tikpat kā pie durvīm. — Šinī brīdī Lerijs Lesters ar saviem sarkanfrakotajiem muzikantiem bija sagatavojies un sāka spēlēt pirmo valsi.

— Nāc, Ričard, — Teitīna steigšus ieteicās un paņēma puisi zem rokas. — Šitā gan ir pieaugušo cilvēku mūzika, vecmodīga, bet varam pamēģināt.

Šellija atcerējās, ka reiz pierakstīja Vašingtonas greznā dzīvokļa telefona numuru un kaut kur to nobāza — kādā atvilktnē vai savā rotu kastītē. Strauji un nervozi viņa sāka pārvandīt sava tualetes galdiņa atvilktnes, labi zinādama, ka virtuvē sievas gaida komandu, lai varētu nest ēdienus galdā. Beidzot viņa pierakstu atrada aploksnē, kur glabāja Zegerena zīmītes.

Telefonā signāli skanēja ilgi. Taču tad, kad viņa jau grasījās nolikt klausuli, izdzirda nepārprotami stiepto Samantas Sjū «Hallo».

Lielā dzīvojamā istaba tagad bija pārvērsta par balles zāli. Siena orķestrim aiz muguras nosegta ar Šellijas medību ainu skicēm. Apkārt dejošanai novēlētajam laukumam lokā sastatīti galdi — ik galds astoņām personām, apklāts ar sarkanu galdautu. Uz galdiem mirdzēja sudraba un kristāla trauki.

Ap to laiku, kad viesi sēdās pie galdiem, tie bija baudījuši gan kokteiļus brokastu uzkodās dažādās mājās, piknikojuši sacīkšu laukumā, pēc tam cienāti pie Boldviniem un vairākos citos pēcsacīkšu saietos, tāpēc valdīja visai dzīvīgs noskaņojums.

Maiks un Šellija, abi Šapiro, Dženiju pāris, Fekss un Mistija sēdēja pie viena galda.

— Vai tas nav Jaunais medībzinis? — jautāja Mistija.

— Tas, ar kuru dejo Teitīna?

— Tā meitene baltajā kleitā ar sarkanajām krēpēm? — Teds pārjautāja.

Sekodama viņu skatienam, Šellija redzēja Teitīnu ar visu augumu atdevīgi piekļāvušos partnerim. Ričards, pietvīcis, tomēr izaicinoši turēja Teitīnu pārāk cieši piekļautu, lai daži skatītāji to spētu atzīt par piedienīgu.

— Es teiktu, — apbrīnodams deklarēja Fekss, — diben-tiņš viņai nav lielāks kā tādam kolibri putniņam.

— To nu viņa nodarījusi, — Mistija domīgi sacīja.

— Šoreiz viņa šauj pār strīpu. Viņa ir medību pārziņa meita. Un tagad viņa nostādījusi vienu no viņam pakļautajiem darbiniekiem neveiklā situācijā.

— Es neļaunotos, nokļuvis tādā situācijā, — Fekss piebilda.

Uz mirkli likās, ka sveces noplīvo un galds paliek tumsā. Šellija nolieca galvu. Teitīna ir labāks cilvēks nekā es. Drosmīgāka un arī godīgāka. Kaut tikai Zegerens atnāktu. Kaut tikai...

— Galvu augšā, mis Šellij, sadzersim! — Fekss no jauna piepildīja viņas glāzi. — Tu izcīnīji Šelbērnas kausu.

Un tad ar Šelliju kaut kas notika. Viņa paraudzījās visapkārt daudzajās it kā viņai pievērstajās sejās. Lielāko daļu šo cilvēku viņa visu mūžu pazinusi un uzskatījusi par draugiem. Nekad viņai nebija ienācis prātā paraudzīties dziļāk par virskārtu, prasīt, lai tie pauž savu pieķērību vai pierāda savu uzticību. Kā vienu, tā otru viņa bija pieņēmusi par dabiski klātesošu.

Un tad viņi sāka gremdēt Sun, un, tā kā pieņēma, ka viņa domā tāpat kā viņas vīrs, līdz ar to kļūdama, misis Dinvidijas vārdiem runājot, par «savas šķiras nodevēju», tīšuprāt un apzinīgi bija nolēmuši viņu sodīt, izslēgdami viņu no savas sadzīves, mēģinādami aizliegt viņai sportu, ko viņa pazina un mīlēja. Šodien svērtenis gluži ērmotā kārtā pasities atpakaļ. Vai tāpēc, ka tie atzinuši, cik viņa tomēr tiem nepieciešama, vai arī tāpēc, ka viņiem Šelbērnu muiža bija nepieciešama ballei, vai vienkārši bija notikusi viena no tām netveramajām, neizskaidrojamām pārmaiņām, kādas lāgiem atgadās aitu barā, un viņa bija atkal uzņemta pulkā kā savējā? Bet pateicības vietā viņa juta nicināšanu. Pārlaidusi skatienu seju jūrai, pat nepamanīja, ka viņā sāk mosties dusmas.

Pacēlusi šampanieša glāzi, viņa to izdzēra sausu.

— Es biju paradis domāt, ka tev šitais niķis nepiemīt, — Fekss sacīja, izbrīnījies to uzlūkodams. —Tagad es tik drošs par to vairs nejūtos. Pēdējā laikā...

— Kas pēdējā laikā?

— Pēdējā laikā tu esi citāda. Brīvāka. Sasniedzamāka. Es, piemēram, nekad nebiju redzējis tevi tā iedzeram.

— Senāk es dzēru, lai tuvotos cilvēkiem, — Šellija ar rūgtumu atteica. —Tagad dzeru, lai no tiem aizbēgtu.

— Tu mani pazīsti, Šellij, un zini, ka es nekur negribu iejaukties. — Runādams no jauna atgūtā pašapziņā, Fekss turpināja: — Tamējā savā vīrā tu esi iemantojusi sasodīti lielisku cilvēku. Var jau gadīties kādreiz kāds ventilis. Varbūt tas, ilgi kopā dzīvojot, nemaz nav par ļaunu. Bet neskrien tāpēc tīšā pazušanā. — Viņš aprāvās, nobijies, ka ir pateicis par daudz, un pievērsās Marinai, kas viņam sēdēja kreisajā pusē un nožāvājās.

— Nabaga bērns, — Teds Šapiro noteica. — Visu dienu svaigā gaisā, viņa ir pavisam apstulbusi. Tagad, kad atkal var ieelpot tīrus, labus dūmus, viņa drīz vien atžirgs.

— Varbūt viņa neliegtos ar mani uzdejot. Ko jūs par to sakāt, mis Marina?

— Es būtu sajūsmināta, — Marina atbildēja, skatīdamās viņam tieši acīs, — ja jūs novāktu roku no mana gurna.

Fekss atrāva roku, it kā viņa būtu piegrūdusi tai savu degošo cigareti. — Jūs esat pirmā meitene no visām, ko pazīstu, kurai tas šķiet nepatīkami, — viņš patiesā izbrīnā noteica.

Kamēr apnēsāja lasi, Teds aizveda Šelliju dejot. Vienā kaktā bija sapulcējies pusaudžu bariņš. Šellijai tie atgādināja Boldvinu aitu ganāmpulku vējā un lietū, kad tie nelaimīgām, ilgu pilnām acīm skatījās uz bāru, kur Sendijs, Tomijs Fišers un citi jaunie jātnieki tagad brīvi varēja līksmot, jo sacīkstes un badošanās bija garām. Viņi turējās kopā kā bites spietā, iedzerdami, runādamies un aizmirsuši visu un visus.

Kems, kamoliņā sarāvies, sēdēja kāpņu augšgalā un kā apburts raudzījās lejup uz sarkanfrakoto orķestri, kas rāva vaļā valsi pēc valša.

Mednieku biedrības piederīgie valsēja, elkoņus atstiepuši, svārku ļipām plīvojot. Skats uz Dinvidiju pāri bija gandrīz vai neaizmirstams. Skaistulis patiesi bija lielisks — svārkiem zelta pogas, mirdzošas lakādas sprādžu kurpes, ūsas perfekti savas-kotas. Viņš dejoja ar lēdiju Vilovbiju-Valovbiju no Anglijas vēstniecības, gara auguma stūraini arogantu sievišķi, smalk-cirtainiem dzelteniem matiem, kas metās iesirmi. Misis Dinvi-dija, ietērpusies bezveidīgā purpurkrāsas drānā, kas izskatījās pēc kopā sašūta gultas pārvalka, un apkārusies ar vairākām dzintara kreļļu virtenēm, dejoja ar lordu Vilovbiju-Valovbiju. Viņš bija gara auguma un izskatīgs un grieza Briesmoni dejā droši un iznesīgi. Šellija nevarēja vien nobrīnīties, kā viņam gadījies apprecēt tik pelēku un neinteresantu sievu. Droši vien viņš ar to iepazinies medībās. Būs noticis tā, kā tas šādās britu sabiedriskajās aprindās mēdz notikt: tādas sievietes kā šī — plakanas, bez krūtīm, tievām kanārijputniņu kājām palaikam spožas šķita jātnieču tērpos. Bet, kad šīs sievietes sabiedrībā parādījās vakarā, radās iespaids, ka izskatīties daiļi vai sievišķīgi tām šķiet tīrā apgrēcība.

Šellija dzirdēja, ka lēdija Vilovbija-Valovbija dejojot teica partnerim: —Ieleja man šķiet tik neamerikāniska, tik klusa...

Teds Šapiro aizveda Šelliju atpakaļ pie galda. Viņai likās, ka tas jūtas atvieglots, jo izpildījis savu pienākumu. Viņa zināja, ka Teds bija centies atrunāt Maiku no precēšanās ar viņu, apgalvodams, ka Maiks nekad nespēšot justies laimīgs tādā vietā kā Ieleja. Šopēcpusdien viņa Teda nepatiku bija izjutusi skaudrāk nekā jebkad. Kritiskais skatiens, ar kādu tas bija vērojis viņu un tagad vēroja cilvēkus šinī ballē, viņai neviļus atgādināja tos pilsētas jauniešus, kas bija saradušies medību sezonas atklāšanā, piketējuši un visiem, kas bija ar mieru saņemt, spieduši rokā lapiņas ar uzsaukumu pret asiņainiem sporta veidiem.

Viesi tika cienāti pie galdiem. Šellija bija nolēmusi iztikt tikai ar Ielejas pavāriem un viesmīļiem, nebija piekritusi iekārtot uzkodu bufetes, bet pastāvējusi uz klātiem galdiem un kopēju mielastu. Pēc laša, ko apnēsāja uz sudraba paplātēm, izgreznotu ar citrona šķēlītēm, kaperiem un pētersīļiem, Me-nesesa Brauna nolīgtie viesmīļi sāka nest iekšā pirmo ēdienu. Gājienu noslēdza Džimijs, kas nesa šķīvjus, vērīgi sekodams visām pieaugušo viesmīļu izdarībām. Neizsakāmi rūpīgi nolikdams viesim priekšā smalko porcelāna šķīvi ar zelta maliņu, viņš godbijīgi uzrunāja ikvienu: — Labvakar, mister Dženik, mister Boldvin, misis Boldvin... — Ticis līdz Dinvidiju galdam, pie kura sēdēja viņa gaišība lords, Džimijs neapmulsa, bet laipni uzbilda: — Te, lūdzu, jūsu šķīvis, mister lord.

Lasis, ko pasniedza kopā ar superplānām brūni nograuzdē-tām maizes šķēlītēm, kuras Šellija bija tik rūpīgi sagriezusi, garšoja lieliski. To pašu nācās teikt par galveno ēdienu — viegli apcepto rostbifu ar salmiņos sagrieztiem ceptiem kartupeļiem, svaigām zaļajām pupiņām un Lindas Teilores nupat izceptajiem apalīšiem. Gaļas ēdienam sekoja salāti Šellijas speciālajā vīna salātmērcē. Nepārspējamo maltīti noslēdza tradicionālais saldē-diens Charlotte russ. Pat pie greznības pieredzējušajā Ielejā bija retums, ka simt viesus var uzņemt pie galda, kas klāts ar smalku porcelānu, kristāla glāzēm un sudraba galda piederumiem. Tie, kas tika sūdzējušies par divdesmit piecu dolāru dalībmaksu no pāra, tagad juta, ka nav velti tērējušies.

Izcili gardie ēdieni, ko varēja noskalot ar Zegerena piesūtīto Šampanieti, radīja rimtu, mīlīgu gaisotni.

Inida pāri galdam apliecināja: —Tu esi sarīkojusi skaistas viesības, Šellij.

— Jā, — arī Mistija piekrita. — Tu pareizi izlēmi, ka balle jārīko tieši Šādā veidā. Parasti sacīkšu atskaņu vakarā ap šo laiku allaž jau bijis daudz piedzērušo. Taču tagad, pēc brīnišķīgās maltītes visi jūtas labi paēduši un priecīgi. Un tu pat neesi aizvilkusi priekšā logiem aizkarus. —Tedam Šapiro viņa paskaidroja. — Senajos laikos aizkari nekad netika aizvilkti, lai kalpotāji var redzēt, kā kungi priecājas.

— Šellijai ir tāda teorija: nožēlojama vide izraisa nožēlojamu uzvešanos, — Maiks skaidroja, — bet eleganta apkārtne rosina uzvesties saprātīgi un pieklājīgi. — Viņš pacēla šampanieša glāzi. — Cerēsim, ka tava teorija ir izturīga pret visām vētrām.

— Es atceros to gadu, kad pēcsacīkšu balle notika Templ-tonā, — Fekss apcerīgi iebilda. — Majors Sautgeits Delongs, zāles grīdai iegrūstot, novēlās pagrabā. Grīda vairs nebija īsti droša, kopš ķēves bija atnesušās apakšstāva guļamistabā, bet līdz tam brīdim neviens nebija par grīdu iedomājies.

— Mis Marlī savukārt domāja, ka viss vērtīgais jāaizvāc uz augšstāvu un trepes jāaizvelk ar dzeloņstiepļu režģi, — Šellija smiedamās sacīja. — Bet kāds gan tad prieks ir par skaistām mantām? Tas ir apmēram tā kā ar Keitijas Šligme-nas briljantiem. Kālab ar tiem nerotāties, ja tie ir, kālab tos noslēpt un turēt kādā seifa?

Viesmīļi atdarīja jaunas šampanieša pudeles un sāka piepildīt glāzes.

— Pienācis laiks tostam, — paziņoja Fekss, pieceldamies kājās. Viņš pieskandināja pie savas glāzes, lai viesi apklustu. Atskanēja krēslu stumdīšana un klusi izsaucieni.

— Aicinu uzdzert tostu mūsu namamātei, — viņš turpināja, kad bija iestājies klusums. Šellija pa acu galam redzēja durvīs stāvam Kemu un tam aiz muguras Džimiju. Abiem zēniem satrauktas sejas un lielas acis. Džimija melnais ģīmītis spīdēja kā nospodrināts.

Fekss pacēla sudrabā smalki izstrādāto leģendāro Krom-vela kausu. — Uzsaucu tostu Šellijai un Mūžam Modrajam.

— Šellijai un Mūžam Modrajam! — atbalsoja visi, kas bija zālē, un kauss sāka ceļot no rokas rokā.

Vakariņas bija paēstas un dejošana gāja vaļā pilnā sparā, kad ieradās Milisenta kopā ar kinozvaigzni Dolliju O’Deiju, kas bija atlidojusi no Rietumu krasta, lai piedalītos ballē.

Šellija pārlaida skatienu zālei. Visi galdi bija aizņemti. Lai viss izvērstos vēl nepatīkamāk, Bentliji, Polopīts Bafords un Beba Brūsa sēdēja vislabākajā vietā pie kamīna.

Milisenta bija ieģērbusies līdz zemei garā oranžā kažokā virs austrumnieciska kaftana, ko viduklī apkļāva plata rozā josta, kas drausmīgi nesaskanēja ar pirmā vīra dāvināto slaveno kaklarotu. Matos viņa kaut kā iestiprinājusi sarkanu lenti, kas rēgojās pakausī.

— Tā lente, kas viņai matos, — Marina bērna nevainībā apjautājās. — Vai tā nozīmē, ka viņa sper?

Fekss lietišķi palocīja galvu. — Kož arī.

Kad orķestris deju pārtraukumā uzspēlēja Zirgi, ak, zirgi, es kā traka pēc zirgiem, parādījās Milisentas svīta — gara auguma vīrietis ar asiem sejas pantiem, par kuru bija dzirdēts, ka tas esot prezidenta galvenais padomnieks, Augstākās tiesas loceklis ar biezo sirmo matu cekulu un sīks, mazs žokejiņš, nepilnas piecas pēdas garš. Tad Dollija O’Deija ar zeltkrāsas matiem un krūtīm, par kurām rakstīja pasaules presē, un tās pašreizējais mīļākais, patlaban populāra televīzijas kovbojse-riāla varonis, kuru viņas vīrs piedraudējis nožņaugt ar šā paša laso. Un gājiena beigās ķiķināja abi spārnotie draugi, tagad uzposušies vīnsarkanos satīnzīda smokingos un lavandas krāsas kreklos — kā celtin izcelti no Vestsaidas stāsta.

Milisenta apstājās, jo dejotāji tai aizsprostoja ceļu. Pamājusi ar galvu orķestra vadītājam Lerijam, kas nu jau nosirmojis un pieņēmies svarā, bet kura sarkanfrakotie muzikanti vēl joprojām prata jūsmīgi nospēlēt Ielejas mednieku ballēs iemīļoto melodiju, viņa stūrēja tālāk uz priekšu. Nejauši pagadījās, ka viņas ceļu šķērsoja dejotāju pāris — Pīts Bafords un Kozija Rozija. Milisenta uz vietas apstājās kā zemē iemieta. Vienu mirkli viņa palika tā stāvam. Tad mūzika apklusa, Lerijs, norībinādams bungas, izziņoja starpbrīdi. Pēkšņajā klusumā skaidri bija dzirdama nošņākšanās, kas atskanēja no Milisentas mutes.

— Ak Milisent, — Kozija Rozija ieteicās, apstādamās tieši Milisentai pretī. — Kāds tev burvīgs kažoks. Vai tā ir Seilora āda?

Milisenta nikni pablenza uz sāncensi. — Nē, mazas vāverītes, tikai nokrāsotas, — viņa dzēlīgi atcirta.

— Nu vajadzēs saturēties, — Mistija Montegjū pačukstēja.

— īstā uguņošana sāksies tad, kad viņi atradīs savu galdu, — Šellija noraizējusies atteica. —Es labāk aiziešu turp.

Viņa tomēr nokavēja. Nelikdamās zinis gar pusizdzertajām glāzēm, uz krēsliem atstātajām vakarsomiņām, Milisenta apsēdās pie lielākā galda līdzās muzikantu estrādei. Izlobījusies no kažoka un nometusi to uz brīva krēsla, viņa apsēdās platām kājām uz otra krēsla, atspieda pēdas pret grīdu, bet elkoņus pret ceļiem — «it kā sēdētu uz tualetes poda» — tā Fekss raksturoja šo pozu. — Jēziņ, — viņa skaļi nosaucās, — esmu izsalkusi kā zirgs.

Viņas viesi tikko bija sasēduši ap galdu, kad īstie saimnieki atgriezās no deju grīdas.

— Atvainojiet, jūs esat apsēdušies pie mūsu galda, — senators Bentlijs pieklājīgi bilda, norādīdams uz vakarsomi-ņām un kažokādām, kas viss bija sakrauts kādā tukšā krēslā.

Nu Milisenta pēkšņi aptvēra, ar ko sarunājas — ar «to Bentliju», kas vainojams par nesen izdoto pilsoņtiesību likumu. Tādā toņkārtā, kas izskanēja pāri sarunām un apkārtējiem trokšņiem, jo viesmīļi vāca nost deserta šķīvjus: — Tādu likumu jūs nevarat izdot, lai piespiestu mani aiziet no šīs vietas.

Prezidenta padomnieks nopietni pētīja savu vīna glāzi. Augstākās tiesas loceklis grasījās kaut ko izlemt, jo, pieri grumbās saraucis, nopietni raudzījās uz Lafajeta ogļu pannu. Žokeja mērkaķģīmītis sašķiebās priecīgā, gaidpilnā ņirgā. Kinozvaigzne, ar vienu roku pieturēdama sava zelta brokāta tērpa plecu lentīti, lai nenoslīd, ar otru pieķērās savam mīļākajam. Tas bija, pirms nokļuvis kinematogrāfijā, bijis kultū-rists. Manīdams, ka vīrieši bijīgi raugās uz Dollijas slaveno augumu, tas sāka draudīgi glūnēt caur pieri. Lavandzilajos kreklos tērptie nekautrēdamies ņirdzīgi ķiķināja.

Rasels Graimss nesa uz virtuvi ar desertšķīvjiem piekrautu paplāti. Viņš bija uzaudzis vienā no Pēdējās Cerības rentes mājām un ikdienā strādāja gadu veco kumeļu stallī. Par viesu apkalpotāju viņš šovakar darbojās pirmoreiz.

Fekss šo brīdi izmantoja, lai aizietu uz tualeti. Gluži kā nohipnotizēts, viņš nespēja novērst acis no, kā vēlāk pats izteicās, Dollijas O’Deijas «labi attīstītajiem piena dziedzeriem, kas vēlās ārā no kleitas izgriezuma kā pārbrieduši Kememberta sieri», un neieraudzīja viesmīli ar paplāti.

Kad viņi saskrējās, vairāki šķīvji noslīdēja no paplātes, nošķaidīja Milisentu ar putukrējumu no pusizēstajiem Char-lotte russ šķīvjiem, zīmes palika arī uz Dollijas O’Deilas zelta kleitas.

Kas pēc tam notika, to neviens nekad nespēja pareizi pateikt. Vēlāk Teds Šapiro to aprakstīja kā kaut ko līdzīgu Pompeju pēdējām stundām. Sienas noturējās veselas, bet vairāk arī gandrīz nekas. Daži cieši jo cieši apgalvoja, ka Pīts

Bafords pielēcis kājās kā īstens atriebes eņģelis, skaļi saukdams: — Ak tu lempīgais maitasgabals! — un lūkojis iebelzt lielajam, masīvajam Raselam pa žokli. Citi palika pie sava, ka nekas tamlīdzīgs neesot noticis. īstenībā viņš tikai esot uzsaucis. — Vācies nost no mana ceļa, melnais ērms! — un, lai izvairītos no sadursmes, grasījies meklēt glābiņu vīriešu tualetē. Milisenta uz rāviena pamanījusi, ka runa ir par viņas zirgupuisi. Šāds uzbrukums vienam no «viņas zēniem» kundzi apkaitinājis. — Bouns, — viņa uzsaukusi vīram pāri istabai,

— sadod viņiem!

Šādā veidā ierauts darbībā, Bounss metās turp, pāri vienam krēslam un ietrieca ar aperkotu Bafordu atmuguriski sasistu trauku lērumā.

Nu Milisenta jau stāvēja kājās uz graciozā apzeltītā krēsla, kas reiz bija atradies Mērijas Vašingtones guļamistabā, un ķērca pilnā balsī: — Bouns, Bouns, sadod viņiem! Malacis, Bouns, parādi tiem ķēmiem, kur būda! — Ko viņa vēl kliedza, palika nedzirdēts, jo nenovērtējami dārgā mēbelīte zem viņas brīkšķēdama sabruka un viņa visā garumā gāzās zemē, paķerdama līdzi arī prezidenta padomnieku, pie viena notriecot no kājām Augstākās tiesas locekli, kurš atjēdzās uz grīdas ar ziedu rotājumu sirmajos matos, jo vāze vairs uz galda neatradās.

Lavandas krāsas kreklos tērptie jaunekļi meklēja drošību, dodamies durvju virzienā. Kinozvaigznes mīlnieks kovbojs satvēra Dolliju O’Deiju aiz pleciem, netīšām paraudams zelta kleitas augšdaļu, kas noslīdēja līdz viduklim. Ja nekam citam, tad zvaigznes slavenās superstruktūras atklāsmei gan vajadzēja būt spējīgai apturēt vispārējo grautiņu. Fakts, ka tas nenotika, apliecināja vienīgi pakāpi, cik lielā mērā zudusi jebkāda savaldība. Bija pienācis brīdis, kad vairums klātesošo redzēja iespēju, kā atbrīvoties no aizvadītajā lapsu medību sezonā izciestajiem sarūgtinājumiem un aizvainojumiem.

— Nudien, teikšu, ka pēc Vaterlo nekas tamlīdzīgs nav piedzīvots! — jūsmīgi iesaucās lords Vilovbijs-Valovbijs.

— Pašķiriet ceļu. Es nāku!

Deš-Smaits, nomezdams cienīgumu reizē ar svārku, atro-tīja krekla piedurknes, sagrāba savu draugu Bounsu Bleķu aiz jaunā medībsvārka astēm un apsūdzēja viņu mēģinājumā atņemt šim sievu un veidot trijstūrī trešo stūri. Kad jaunais svārks, ko Milisenta vīram bija nopirkusi, vidū starp astēm plīstot iestirkšķējās, Bounss bēdīgi iesaucās: — Un ko tu gribi darīt — izdzēst trešo stūri?

— Nu tu pateici sasodīti pareizus vārdus, veco zēn, — DeŠ-Smaits noteica un ar jaunu rāvienu pāšķēla svārka vidusvlli.

— To tu vis manam vīram nenodarīsi! — iebrēcās Milisenta un trieca uzbrucējam pa galvu ar vienu no Šelbērnu apzeltītajiem šķīvjiem.

Kad labdzimušais R. Rāzerfords Dinvidijs lūkoja bēgdams paglābties no lidojošām dūrēm un šķīvjiem, kāda cīnītāja elkonis trāpīja viņam pa žokli, un viņš ar blīkšķi nogāzās zemē. Orķestris, sekodams grimstošā Titānika iedibinātajai tradīcijai, deva vaļā Džonu Pīļu, spēlējot, cik skaļi vien iespējams. — Es visu mūžu cerēju savā pēdējā stundā dzirdēt suņu rejas, — R. Rāzerfords skumji murmināja, — bet nu tikai saplēstu stiklu šķindoņu...

— «Kā daždien daudziem augstākās šķiras pārstāvjiem, viņam patika sadauzītu stiklu šķindoņa,» — citēja Teds Šapiro, noskatīdamies, kā labdzimtīgie it priecīgi bombardē cits citu ar pelnutraukiem, šķīvjiem un visu citu, kas vien gadījās tuvāk pie rokas, kamēr Leitimeri, Dženiji, Mistija un vēl daži nevarīgi un šausmu pārņemti, stāvēja nomaļus.

Fekss līksmoja līdz sirds dziļumiem. Pēdējos gados viņam mednieku balles bija likušās visai garlaicīgas, pārvērstas par vienmuļām oficiālām svinībām, kur tikai reto reizi sanāca izkaušanās. Šajā postā viņš vainoja jauno kontingentu, kas ieplūda Ielejā un neizprata nepieciešamību, kārtīgi izkaujoties, sagādāt svaigu elpu nākamajai medību sezonai. Tāpēc viņš priecīgu prātu brida pa gruvešiem, belza, kur pagadījās, bez ļaunuma, tāpat vien, lai izlādētu enerģiju, ko no jauna bija pēc sacīkstēm uzkrājis, izdzerot neskaitāmas burbona glāzes un tām virsū svētku šampanieti. Tagad viņš izskatījās kā dzīvs paglābies kāda vesterna varonis, kas viens pats cīnījies pret apaču bandu. Donijs bija viņam kritis virsū par to, ka Teitīnas ballē viņš čubinājies ap Tīnu aiz buksusa krūmiem. Pirms viņš paguva aizsargāties, Donijs aizmiedza vienu aci un gandrīz norāva Feksam kreklu no muguras. Nelaiķa tiesneša zelta apročpogas — lapsas galviņa ar rubīna actiņām — aizsprāga pagaldē. Nometies uz ceļiem, Fekss četrrāpus devās tās meklēt trauku lausku un puķu drazā. Aizrāpojis caur salauztu krēslu barikādēm līdz kaktam un intensīvi rakņādamies pa lauskām, viņš pēkšņi atradās aci pret aci ar kinozvaigzni saplēstā zelta kleitā, izspūrušu galvu.

— Es nevāru atrast savas skropstas, — viņa žēli, gandrīz raudādama, sūdzējās.

Fekss redzēja vienīgi viņas kailās krūtis. Viņam likās, ka tās ir krāšņākās, kādas viņš jebkad redzējis — pārākas par Tafijas, pat par Bebas krūtīm. Taču tūliņ atcerējās arī viņas mīļākā muskuļus un nejauki drūmo skatienu. Fekss iedomājās, ka diskrēta izturēšanās šajā gadījumā būtu ieteicamāka nekā varonība. Pačakarējies pa kabatu, viņš izvilka paplīsušu linu mutautu, kur vecāmāte pirms daudziem gadiem bija izšuvusi «T». Gauži rūpīgi, turklāt bezgala maigi un saudzīgi viņš pārklāja mutautiņu pār meitenes kailajām krūtīm. Kaut arī vēl joprojām rāpus, viņš puslīdz paklanījās. — Dārgā, ja jūs būtu tik laba un palīdzētu man sameklēt apročpogas, es ar lielāko prieku palīdzētu jums piecelties.

— Bezkauņa! — Viņas plauksta skaļi atsitās pret Feksa vaigu.

īsu brītiņu kautiņš šķita līdzināmies jautram atgadījumam. Mistija ieminējās, ka nu Ielejai būšot vismaz nedēļu viela pārrunām. Bet tad pēkšņi noskaņojums mainījās, pašķīda kā deserta putukrējums, un sāka grūt torņi.

— Maik! — Šellija izmisusi iekliedzās, kad viens no Pensilvānijas jaunajiem jātniekiem iespēra pa Lafajeta logu un izsita rūti. — Maik, dari jel kaut ko!

Menesess Brauns un Bilijs Džo Vilkersons pūlējās, nopūzdami bīstamākās sveces. — Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis, — Bilijs Džo atzinās. — Pat Dēlijas sestdienu vakaros ne.

— Augstas kārtas vai zemas kārtas, — Menesess nopurpināja, — ja darīšana ar sieviešiem un dzeršanu, tad nav nekādas atšķirības.

Bentliji bija aizlaidušies, tikko tracis sākās, bet fotogrāfs no Capital Courier, kas bija neuzkrītoši un neuzmācīgi uzņēmis dažus viesību skatus, tagad meta diskrēciju pie malas un, uzkāpis uz galda, ņēmās knipsēt uz nebēdu.

Šellija nezināja aiz kauna, kur dēties. Tikko sākās kautiņš, viņa pamanīja, ka Kems un Džimijs no halles visu vēro. Tad viņa vārda tiešā nozīmē bija Kemu uzstiepusi augšā. Tur viņa to atstāja kopā ar Džimiju, kurš tikpat negribīgi kā Kems šķīrās no ballleszālcs. Tagad viņa to pašu neticības un izbrīna pilno skatienu ieraudzīja Šapiro pāra acīs. Viņa tiem lielīgi bija cildinājusi apkārtnes skaistumu, Ielejas iedzīvotāju izcilo personību un spilgto raksturu. Bija gribējusi radīt iespaidu, pierādīt, ka tiem par Ieleju aplami uzskati.

Viņas jaunībā strīdiņus, nīšanos un pat sakaušanos balstīja naudas pārpilnība; vaļa un dīkais laiks, pavadīts lapsu medībās, neizbēgami izraisīja arī sadursmes, bet tās likās kaut kā aizraujošas, zināmā mērā pat cildenas. Nu viss pēkšņi kļuvis barbariski rupjš. R. Rāzerfords, piemēram, bija draugs viņas tēvam. Viņa to bija cienījusi, uzlūkojusi ar bijību, bet nu viņš gulēja kaktā, kur nogāzies, acis ciet, rokas saņemtas krustām. Kāds bija viņam uz krūtīm nolicis rozes ziedu. Gulēdams trauku postažā, viņš gluži vienkārši izskatījās smieklīgs.

Tāds pats izskatījās arī Fekss, nepavisam vairs ne žilbinošs, dramatiski brašs. Viena acs gandrīz aizvilkusies ciet, pārsistā lūpa asiņaina, krekls atrauts vaļā un atklāja noskran-dušo apakškreklu. Muļķīgs viņš izskatījās — ne vairāk, ne mazāk ko sacīt.

Tā skatoties, Šellijai likās, ka viņas māja, viss dārgais, kas viņai piederēja, itin viss, uz ko viņa bija balstījusi savu dzīvi un kam bija ticējusi, guļ drupās sasists, tikpat beigts kā

sadauzītie šķīvji ar zeltītajām malām un kristāla glāzes, salauztie antīkie krēsli. /

Maiks atgriezās kopā ar Česteru Gloveru un diviem pavalsts patruļniekiem, kas bija regulējuši satiksmi. Līdz ar likuma sargu ierašanos arī daži viesmīļi grasījās iejukt kaušļu barā.

Komjunitija Brauna satvēra savu vīru aiz rokas. — Neej nekur, — viņa brīdināja. — Tās ir balto ļaužu darīšanas. — Lielais vīrs rāvās projām no viņas. — Meneses, — viņa sauca, — esi piesardzīgs!

Tas, kas nu notika, norisinājās tik ātri un bija kaut kas tik drausmīgs, ka visi, kas to redzēja, stāvēja kā triekas ķerti, nespēdami ne noticēt, ne pakustēties, līdz Maiks neaizsteidzās izsaukt dakteri Vetersu, tā pārraudams burvju loku. Komjunitija Brauna vēlāk nelokāmā stingrībā apgalvoja, ka Mene-sess pieliecies sasiet kurpei auklu un Polopīts Bafords laikam iedomājies nezin ko. Kas turpmākajā rīcībā notika tīšām, kas nejauši, to neviens nekad neuzzinās. Bafords patlaban slējās augšā no grīdas, un ieraudzīja Menesesu noliekušos. Apdzēries un vēl aizvien pirmējā trakuma pārņemts, viņš pagriezās pret kamīnu, pagrāba no dzegas vienu smago slīpētā stikla karafi, kas brīnumainā kārtā bija palikusi uz vietas, un trieca smago stikla trauku pret nēģera galvu.

Divdesmit sestā nodaļa

Teds un Marina Šapiro aizbrauca nākamajā rītā atpakaļ uz Ņujorku. Marina paziņoja, ka šis apvidus viņai uzdzenot klaustrofobiju, ka vistu kladzināšana un radiatoru sīkšana laupot miegu, un ka Tedam katrā ziņā jātiekot atpakaļ, jo izdevējs rīkojot pēcpusdienā pieņemšanu par godu Teda jaunajai grāmatai. Šellija jutās atvieglota, redzēdama tos aizbraucam. Viņas lepnums bija tāpat satriekts un sagrauts kā sasistie Šķīvji un stikla trauki uz grīdas.

Tiklīdz Šapiro bija aizbraukuši, arī Maiks devās projām uz redakciju.

Šellija izgāja virtuvē un paskatījās uz nemazgāto trauku kaudzēm un netīrajām glāzēm, ar ko bija piekrauts pilns galds un plaukti. Palīgi bija aizgājuši, kad sākās drausmīgā elle pēc uzbrukuma Menesesam Braunam. Viņa prātoja, no kura gala ķerties klāt, kad ieradās Teitīna, lai savāktu Kemu un aizvestu to uz svētdienas skolu. Šellija iedomājās, ka vajadzētu pamest traukus un braukt viņiem līdzi, bet viņa nebija baznīcā bijusi, kopš no Ielejas aizbraucis mācītājs Čemberleins. Ik svētdienu viņa atrada kaut kādu aizbildinājumu, lai gan labi zināja, ka īstais iemesls, kālab nevar sevi piespiest apsēsties Šelbērnu solā, ir apziņa par pašas slepenajām gaitām.

Kad Teitīna kļuva par patstāvīgu audzinātāju svētdienas skolā, viņa ieviesa Šellijas audzēkņu grupā vairākus jauninā-

jumus. Ziemsvētkos izcepa mazus kēksīšus un katram bērnam uzdāvināja «Jēzus dzimšanas dienas kūciņu» kopā ar svecīti. Bērni nometās uz ceļiem iedomāta krusta priekšā, katrs izteica klusu vēlēšanos Jēzum, nopūta svecīti un apēda kūciņu.

— Pagānisms, — nosvepstēja misis Dinvidija, — tīrākā pagānu būšana. Es nedodu ne pieci par to, ka viņa nepīpina tos bērnus ar zālīti.

Vairums draudzes padomes locekļu bija vienisprātis ar misis Dinvidiju. Taču, kad neviena no brīvprātīgajām svētdienas skolas skolotājām bērnu vadību nevarēja vai negribēja uzņemties, tika nolemts stingrāk izsekot Teitīnas netradicionālajām metodēm un lūgt viņu palikt amatā.

— Labi, — viņa piekrita, — bet tikai ar maniem noteikumiem un bez iejaukšanās no malas.

— Goda vārds, Teitīn, tu esi visērmotākā svētdienas skolas skolotāja pasaulē, — Šellija arī šoreiz sacīja, atvērdama durvis. — Vai tev tiešām nav baznīcai piemērotākas cepures?

— Kas vainas manai cepurei? — Viņa pa vīriešu modei, ienākot istabā, jau durvis vērdama, norāva cepuri un aizlidi-nāja to pa halli, kur tā nogūla šallīšu, vakarsomiņu, neērtu balleskurpju un dažādu rotaslietu un citādu vakardienas svētku pārpalikumu kaudzē.

— Īstenībā nekādas vainas nav, — Šellija atteica. — Cepure ir skaista. Nāc uz virtuvi. Ceru, ka man izdosies sameklēt kādu tīru tasi kafijai.

— Teitīn, Teitīn! — Kems aizelsies iedrāzās virtuvē. — Vai mēs aizbrauksim pamakšķerēt?

— Protams, manu mazo strempulīt, sūdbambalīt, — Tei-tīna atsaucās un izskatījās kā zeltmatains nevainības iemiesojums. Paņēmusi Kemu klēpī, viņa to apmīļoja.

— Teitīn, ar to tavu valodu gan ir, kā ir, — Šellija saudzīgi aizrādīja.

— Jaunais mācītājs arī pastāvīgi man to aizrāda, — Tei-tīna smiedamās atteica. — Sasodīta velna būšana, cik grūti no tā atradināties!

— Tu domā tādus vārdus kā sūds? — Kems iejautājās.

— Mazais Ogijs to saka vienā gabalā.

— Kem, — Šellija bargi uzsauca, — vai gribi, lai es tev muti ar ziepēm izmazgāju?

— Bet, ja ir samaksāts par mašīnu stāvvietā, tad drīkst sacīt «sasodīta velna būšana», — Kems klāstīja zināšanas.

Šellija bezcerīgi paraudzījās uz Teitīnu. — Parunāsim par to kādu citu reizi. Un tagad, Kem, kamēr mēs ar Teitīnu runāsimies, uzej augšā, izkrati kādu naudiņu no savas cūciņas un nones man lejā.

Teitīna apsēdās šūpuļkrēslā un sāka rakņāties somiņā.

— Man šķiet, tas ir jūsu, — viņa sacīja, izvilkdama dienasgaismā lapsas galviņas veida auskaru — vienu no Zegerena dāvātajiem.

Auskaru saņemot, Šellijai trīcēja roka. Šis bija auskars, kas viņai bija nokritis medībmājā. Viņa jau bija nolēmusi doties turp un to sameklēt. — Paldies, — viņa noteica, uzlikdama ūdenskatliņu uz pavarda. — Es allaž nomētāju savas mantas.

Teitīna lēnām izvilka cigareti no somiņas. — Man ir tieši tādi paši. — Viņa aizkūpināja cigareti un caur dūmiem domīgi palūkojās uz Šelliju. — Man tos uzdāvināja Zegerens.

— Teitīn, vai pie kafijas tu gribēsi krējumu vai cukuru? — Šellija jautāja, juzdama Teitīnas skatienu tā, it kā cigaretes gals tai būtu pieskāries pie muguras un skaudri dedzinātu.

— Ne vienu, ne otru, — Teitīna strupi atteica, — es dzeru melnu. — Dziļi ievilkusi dūmu no cigaretes, viņa vaicāja.

— Kur ir Maiks?

— Strādā. Kā vienmēr — strādā. — Šellija pabāza tasi zem krāna noskalot. — Telefons jau no paša rīta zvana vienā zvanīšanā. Par Menesesu.

— Simeons man sacīja, ka Menesess esot slimnīcā ar galvaskausa lūzumu. Ārsti nezinot, vai viņš izdzīvos. Viņš ievietots intensīvajā terapijā. — Teitīna raudzījās griestos. Šūpodama vienu garo kāju, viņa iejautājās: — Vai Voterforda karafe saplīsa?

Šellija strauji apsviedās. — Die’s pasarg, nē. Tikai Mene-sesa galvaskauss. — Viņa nenolaida acis no Teitīnas. — Ko tu domāji, tā jautādama?

— Pati skaidri nezinu. — Teitīna cieši vērās cigaretes kvēlajā oglītē. — Droši vien nevajadzēja tā jautāt.

— Nu, nu, runā vien, pasaki, — Šellija skubināja.

— Reizēm man ir tāda sajūta, ka tieku uzskatīta par tādu jaunās paaudzes pārstāvi jūsu gaumē, kuram jūs neslēpjat, ka tādas lietiņas kā Voterforda karafe ir vērtīgākas par cilvēku. Pat par jūsu viru. — Viņa piecēlās un izberza cigareti. — Nu esmu sarunājusi pārāk daudz. Labāk iešu projām. — Viņa atbraucīja matus un piebilda: — Nedomāju, ka misteram Bafordam par to kaut kas būs. Viņš pasolīs Masterkorneras ļaudīm ūdensklozetus un nopirks Komjunitijai Braunai krāsu televizoru. Un būtībā nekas nemainīsies. Labi, es nu iešu.

— Teitīn, pagaidi. Kafija jādzer. — Pastieptajā rokā Šellija turēja kafijas tasi.

— Es pārdomāju, — Teitīna atteica. — Negribu kafiju.

— Teitīn...

Meitene apstājās. — Ja gribat vēl sacīt kaut ko par to, ko pateicu, tad nedomājiet vairs par to. Varbūt es sāku tā runāt vienīgi tādēļ, ka jūs esat tik sasodīti godprātīga. Jūs un jūsu vīrs. Ko gan jūs zināt par... — Viņa aizcirta roku mutei priekšā. — Nu jau aizbraucu atkal pa to pašu ceļu. Kem, — viņa pasauca, — braucam. Pienācis laiks nožēlot grēkus.

— Grēkus? — Kems pablenza uz sajauktās virtuves nekārtību. — Kas ir grēki?

— Grēki, tas ir kaut kas tāds, ko tu nepazīsti. Tie ir tādi melni nejauķeļi kā tārpi, ņemas tev prātā locīties un skrubināt, māca, lai tu sāc darīt visādas nejēdzības. — Pēkšņi viņai seja noraustījās. — Kaut, kaut jel es varētu noiet visu ceļu atpakaļ un būt vēlreiz tāda kā tu!

Palaidusi zēnu vaļā, viņa aizgāja pāri hallei, lai paņemtu cepuri no mantu kaudzes, tad devās uz durvīm.

— Teitīn, pagaidi...

— Jā? — Teitīna pagriezās atpakaļ.

Šellija runāja, neskatīdamās uz meiteni. — Man gribētos zināt, kad tavs tēvs atgriezīsies. Man viņam kaut kas jāpajautā par Mednieku biedrības lietām.

— Dieviņ tētīt, jūs tak Zegerenu pazīstat. Šodien šeit... — Šellijas sejas izteiksme Teitīnu apturēja. — Piezvaniet uz mūsmājām. Varbūt tur kāds zina.

— Atā, mammīt! — Kems uzsauca, ejot uz mašīnu.

— Uz redzēšanos, Teitīn. — Šellija palika durvīs stāvam, vēl joprojām kafijas tasi rokā turēdama. — Atā, Kem. Uzvedies, kad tiksies ar jauno mācītāju.

Viņa noskatījās, kā Teitīna mīksto rotaļu Garausīti, ko ņēma līdzi, kurp vien brauca, nobīdīja malā, lai atbrīvotu vietu Kemam. Tad spēcīgā sporta mašīna ierēcās. Palēkdamās tā iztraucās uz piebraucamā ceļa, ienira aiz buksusiem un aizdrāzās prom pa avēniju, pēc Šellijas vērojuma vismaz ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Česters Glovers teiktu, ka viņa «strīķē granti». Vajadzēs viņai pateikt, lai pa šauro aleju tā nedrāžas, it īpaši, ja Kems sēž mašīnā.

Šellija atgriezās virtuvē. Paņēma no galda auskaru, uznesa otrajā stāvā un ieguldīja mutautiņu atvilktnē, kur bija noglabājusi viņa ar izvērsto sarkano «Z» parakstītās zīmītes.

Maiks svētdienu pavadīja sarunās, lūkodams nomierināt nēģerus, kas cits pēc cita ieradās redakcijā.

Ieleja sastāvēja no ļaudīm, kas, tāpēc ka bagāti, baudīja izcilas, pārmēra priekšrocības uzvedībā un nebija pakļauti likumiem, kuri noteica pārējo cilvēku uzvedību. Valdības iestādes automātiski uzskatīja, ka Pīts Bafords pieder pie pirmās minētās kategorijas un tāpēc nav sodāms.

Nēģeri to labi zināja, un Maiks nojauta: lai kāds sods tiktu piespriests, ja vispār tas notiktu, Meiss Brauns, ko vēsts par tēva ievainošanu sasniedza Čikāgā, kur viņš vadīja demonstrāciju, to noteikti apstrīdēs. Maiks saprata, ka Meiss ir ceļā un noteikti ieradīsies Cilvēktiesību padomes ārkārtas sanāksmē, kas sasaukta šovakar.

Bija jau vēls, kad Maiks tika mājās, lai ātri nomazgātos, uzvilktu tīru kreklu un aši izdzertu krūzīti kafijas.

— Neraizējies par vakariņām, — viņš sacīja, kad Šellija gribēja likt kastrolī vakarējā laša paliekas, ko bija izņēmusi no ledusskapja. — Man jāiet uz sapulci.

-- Tak ne šovakar? — Šellija iesaucās. — Maik, tev jāizguļas.

Viņš nolika kafijas krūzīti un piecēlās. — Masterkornerā ir sasaukta ārkārtas sapulce. Man noteikti uz to jāaiziet.

— Ai Maik, kālab?

— Varbūt es ar savu klātbūtni varu izdarīt kaut jel kādu nieku laba. Varbūt problēma vairs nebūtu problēma, ja daži baltie cilvēki beidzot kļūtu mazliet iejūtīgāki. Un galu galā kopš kura laika tu esi sākusi interesēties, vai man iznāk izgulēties vai ne?

— Maik, — viņa impulsīvi iesaucās, — es iešu tev līdzi.

Viņš papurināja galvu. — Par vēlu. — Viņš to pateica,

īpaši nepiedomādams. Viņš bija pārāk noguris, lai spētu atšķirt, ko teiktais nozīmēja — vai to, ka ir jau pārāk vēls vakars, vai arī, ka vispār ir par vēlu.

Arā lija. Viņš paņēma lietusmēteli un gāja uz mašīnu, pa ceļam vēl dzirdēdams Šelliju saucam: — Maik, es vēlos... — un aizbrauca, neuzzinājis, ko viņa vēlas.

Viņš lēnām brauca pa garo pievedceļu un izbrauktajām grambām. Krūmājs pie pagrieziena uz lielo ceļu vēl joprojām nebija izcirsts. Brīnums, ka pagājušajā naktī te nebija noticis kāds nelaimes gadījums, viņš nodomāja un pēkšņi atskārta, ka varbūt nemaz ilgi vairs Šelbērnu muižā nedzīvos.

Bafords iegūs avīzi. Šellija varēs paturēt māju. Bet varbūt, un sirds viņam sažņaudzās, viņa apprecēs Zegerenu, būs dižā Medībkunga sieva. Vienīgais, par ko viņš cīnīsies, būs Kems. Viņa gara acīm Kems vienmēr būs un paliks gaišais, liegi sārtais bērns ar zelta matiem un zilām acīm, tik gauži atšķirīgs no tumsnējā Džimija, kad abi zēni sēdēja uz trepju augšējā pakāpiena un raudzījās lejup balles zālē, platām acīm vērojot dejotājus. Un atcerējās šausmas bērnu acīs par to, kas notika

vēlāk, kad sākās kautiņš. Nē, Ieleja nebija īstā vieta, kur audzināt bērnu.

Braucot tālāk pielijušajā tumsā, viņš pūlējās visu notikušo — sacīkstes, balli, postažu mājā, to, kas notika ar Mene-sesu Braunu un arī nupat pēdējo stundu mājās — padzīt no apziņas. Viegli tas nenācās. Gadiem ilgi ietrenētās smadzenes joprojām turpināja savu patstāvīgo darbu, meklējot saliekamās mīklas iztrūkstošos gabalus, lai izveidotu veselu ainu, kas rādītu, kur sākusies deģenerācija un pakāpeniskais sairums.

Lietus nerimās, gar vējstiklu tecēja lejup sīkas, mirdzošas straumītes, visas šķita saplūstam viņam krūtīs un žņaudzam viņu nost. Dažbrīd viņš bija kvēli ilgojies paglābties — no Šellijas, no mājas, no Ielejas. Tagad, kad tas kļuvis iespējams, kaut kas viņu turēja ciet. Bija tā, it kā milzīgā māja ar sagrauto, izdegušo spārnu, ar spokainajiem trokšņiem kaut kādā dīvainā kārtā ietvērusi sevī viņa sirdi, apaugusi tai apkārt, gluži tāpat kā glicīnijas baltajiem pīlāriem. Tāpat kā avīzei, arī mājai viņš bija atdevis tik lielu daļu no sevis, tik daudz nakšu un svētdienu krāsojis, labojis, ēvelējis, ka tagad liela daļa viņa būtības iederējās tur, un nekad viņš vairs nespēs atbrīvoties no nostalģijas, kas saistīsies ar apdrupuša-jiem ķieģeļiem un trokšņainajiem radiatoriem.

Parasti Cilvēktiesību padomes ikmēneša sanāksmes bija tīrā rutīna. Tika nodziedātas dažas garīgās dziesmas, nolasīts kāds gabaliņš no Svētajiem rakstiem un uzklausīti ziņojumi. Šovakar, domājams, būs citādi. Tieši Menesess Brauns, kas — gluži ironiskā kārtā — bija liedzies darboties padomē, negribēdams tikt nekur iejaukts, nu bija smagi cietis un svārstījās starp dzīvību un nāvi.

Maiks domāja, ka nepieciešams, lai balto cilvēku sabiedrība demonstrē līdzdalību un līdzcietību. Viņš bija apzvanījis Dženijus, Mārtiņus un Teitīnu. Tomēr Mistija bija vienīgā, kas atrada iespēju piedalīties sapulcē.

Maiks redzēja gaismu spīdam pa baznīcas atvērtajām durvīm. Iebraucis mašīnu stāvvietā, viņš apstājās.

— Es negribu ar viņiem satikties, — Mistija pēkšņi sacīja.

Viņa pievērsās Maikam. — Es jūtos vainīga. Vainīga par mums visiem.

Lietus bija mazliet pierimis, vairs tikai rasināja, ietinot mazo baznīciņu kā dūmakā, kurai cauri vizošā gaisma šķita viegli sārtena. Maiks sajuta Mistijas liego smaržu — tā smaržo lavanda veclaiku linu audumos.

Viņam nemaz negribējās pamest mašīnas silto, jauko drošību un kāpt ārā. Viņa pirksti viegli pieskārās Mistijas kaklam, uz kura bija noslīdējusi matu šķipsna no biezā, smagā, augšup sasukātā un ar dzintara matadatām saturētā pinuma. Pirksti paši no sevis apkļāvās ap viņas seju. Pēkšņi gurdenums un vientulība viņu pārmāca tik neatvairāmi, ka viņš piespieda Mistiju sev cieši klāt un turēja ciet, klausīdamies lietus lāšu čabēŠanā uz mašīnas jumta.

— Maikl. — Viņas čuksts bija tikko sadzirdams. — Ai Maikl.

Pāri viņas melno matu mākonim Maiks ieraudzīja mācītāju Jangu nostājamies baznīciņas durvīs. Cilvēki cits pēc cita devās iekšā baznīcā. Viņš ar varu atrāvās. Drīz jāsākas sapulcei.

Vēl nesen lielākā daļa Ielejā dzīvojošo nēģeru baidījās zaudēt darbu un pajumti. Šovakar veco sagrabējušo solu rindas bija cilvēku pilnas. Vīrieši nevainojami tīri ģērbušies — tumšos uzvalkos ar tumšām kaklasaitēm, baltos kreklos, nospodrinātās kurpēs. Kaut arī agrīnā pavasara vakars bija diezgan dzestrs, sievietes saģērbušās puķainās kleitās, cepurēm galvā. Maiks redzēja, ka Mistija paceļ rokas pie galvas, sakārtojot šalli. Acīmredzot viņa jutās neērti, ka nav uzlikusi galvā cepuri.

Viņš ātri palīdzēja tai ieslīdēt pēdējā rindā, bet tā vēl nepaguva nostatīt savu spieķi, kad sludinātājs Jangs piecēlās no savas vietas pie galda, ko rotāja papīra rozes slīpēta stikla vāzē, un ar rokas mājienu aicināja viņus uz priekšgalu.

Maikam labāk būtu paticis palikt neievērotam aizmugurē, bet mācītājs neatlaidās. Kad viņš sekoja Mistijai uz norādīto vietu, klātesošie sakustējās, sveicināja ar galvas mājieniem un, šķiet, kaut ko no viņiem gaidīja. Šī vieta bija saglabāta viņiem. Plauktiņam, kur glabājās dziesmu grāmatas un veci, stipri nolietoti vēdekļi, ko bija darinājis un reklāmas labad draudzei dāvinājis Vilburs Robertsons, pāri stiepās smalks sudrabains zirnekļa tīmeklis. Džona Teilora sieva Linda, kas viņus bija atvadījusi līdz vietai, gribēja to notraukt.

Mistija satvēra viņu aiz rokas. — Nē, paskatieties, kā viņš strādā. Tādu tīklu kā zirneklītis neviens cits nenoaudīs. Liksim šo mierā.

— Nu, ja jūs tā sakāt, mis Mistij. — Linda šaubīdamās paskatījās uz tīklu, kura vidū tupēja darbīgs zirneklis. — Es personiski zirnekļus lielā godā neturu.

Lai arī gaiss ārā bija dzestrs un mikls, baznīciņā bija pārlieku silti. Krāsnī sprēgāja un sīca malka, no plaisas griestos tālīnajā kaktā pilēja lietus lāses. Mistija ātri pāršķirstīja dziesmu grāmatu un atrada attiecīgo dziesmu. Linda aizgāja pie vecajām klavierēm un sāka spēlēt «Nepaej man garām, labais, cēlais Pestītāj, nepaej man garām». Balsis, kas skanēja siltajā baznīciņā, pauda skaistumu, ko rada īsta brālība.

— Mēs ļoti priecātos, ja misis Montegjū palasītu mums kaut ko no Bībeles, — Linda sacīja, kad dziesma bija nodziedāta.

Mistija satrūkusies paraudzījās apkārt. Bet Linda jau bija aizgājusi no klavierēm, paņēmusi Bībeli un pasniedza to Mistijai. Mistija piecēlās. Savā skaidrajā, melodiskajā balsī viņa nolasīja tekstu no Dāvida dziesmām Jūdejas pirmatnībā: — «Bet tie, kas manu dvēseli meklē sapostīt, nogrims pašos zemes dziļumos. Tos nodos zobena asmenim, tie būs lapsām par barību.»

Maiks pacēla galvu un redzēja, ka ieradies Meiss un apsēdies blakus mātei priekšējā rindā.

Kad Mistija bija apsēdusies, mācītājs Jangs pavērsa skatienu uz Komjunitiju Braunu, kas sēdēja savu bērnu vidū. Viņai blakus Meiss saviebtu, sarūgtinātu seju, noraudzīdamies uz stikla vāzi ar papīra puķēm. Mācītājs Jangs sacīja:

— Man sirds sāpēs plūst pāri aiz žēlabām par nelaimi, kas citu cilvēku grēku dēļ piemeklējusi māsu Braunu un viņas ģimeni. Bet neba man šovakar jārunā. Šeit ir mūsu priekšsēdētājs. — Viņš pagrieza galvu uz Vašingtona Teilora pusi. — Viņš ir īstais cilvēks, kurš mums labi pateiks, kas darāms, kā dzīvojams. Būtu grūti atrast citu viņa vietā. Viņš virzīs jūs tālāk uz priekšu, nekā jūs paši no sava prāta aizietu. — Pārlaidis skatienu draudzei, viņš turpināja:

— Redzu te daudzas jaunas sejas un arī dažus mūsu labos baltos draugus. Tas piešķir sparu. Baznīca ir vislabākā vieta, kur satikties un citam citu iepazīt, ne tikai sludināt dievvārdus un dziedāt. Šī ir arī vieta, kur mācīt. Un tagad es sapulces vadību nododu mūsu priekšsēdētājam brālim Teiloram.

Mācītājs aizgāja pie krēsla galda galā. Pārcēlis vāzi ar papīra puķēm malā, viņš nolika Bībeli uz galda pretī savam krēslam, tad apsēdās.

Vašingtons Teilors piecēlās — lēnām, tā demonstrēdams mieru un savaldību. Tas, kā viņš klusēdams stāvēja un noraudzījās klātesošajos, Maikam neviļus radīja priekšstatu par pielādētu šaujamo, ko no šāviena attur rūpīga, droša roka. Visai vārajā vājo, vecās, iebrūnējušās sākotnēji petrolejas lampu tvertnēs ieskrūvēto spuldžu gaismā viņa sejai ar izcil-najiem vaigu kauliem, viegli izliekto Šelbērnu degunu bija sarkanīgi brūna krāsa — tāda kā viņa dzimtās Virdžīnijas mālam. Kad viņš pacēla vareno lauvas galvu, acis nošķieda zilas dzirkstis.

— Mēs zinām, ka pastāv divēji likumi, — viņš ierunājās rūpīgi izkoptā dikcijā. — Kad baltais cilvēks nogalina nēģeri, likumu grāmata tiek atvērta citā lappusē nekā tad, kad nēģeris nogalina balto. Arī vārdiem ir dažāda nozīme. Ielejas labajās mājās, kur ir ūdensvads un kanalizācija, vārdam «slepkavība» ir nejauka skaņa, tāpat vārdam «izvarošana». Slepkavība pārvēršas par negadījumu vai par baltā cilvēka dzīvības vai goda pašaizsardzību. Un izvarošana — mēs gauži labi zinām, kā viņi apzīmē izvarošanu — sauc to par «baltā cilvēka privilēģiju». — Viņa balsī ieskanējās skarbs rūgtums.

Mirkli viņš klusēja, un Maikam klusums baznīcā likās tik dziļš, ka droši vien, ja labi ieklausītos, varētu sadzirdēt, kā zirneklītis auž savu tīmekli. Tad ieskanējās apvaldīts šņuksts un sieviešu klusā murmināšana, mierinot Komjunitiju.

— Tā ir jūsu vaina, — viņš ierunājās no jauna, pastiepdams pirkstu pret sēdētājiem. — Tā ir tava un tava, un tava vaina. Vainīgi jūs visi, kas esat baltāki par jebkuru balto cilvēku. Jūsu smadzenes ir skalotas un izskalotas tik stipri, ka jūs misteram Čārlijam neuzdrošināties pat lūgt, lai viņš jums ļauj dzīvot cilvēcisku dzīvi, nevis līdzīgi lapsām. «Apnicis dzīvot kopā ar lapsām,» jūs mēdzat sacīt. Paraugieties paši uz sevi, kas dzīvojat Masterkornerā. Viens ūdenssūknis uz trīsdesmit divām ģimenēm. Ceturtdaļjūdzes jāiet pēc ūdens, lai varētu uz dēļa izberzt veļu, kas jāmazgā, — viņš vēlreiz pieklusa un tad salti, ar uzsvaru nobeidza: — Nav taču nekāds brīnums, ja baltie saka, ka mēs smirdot — ka smirdot kā lapsas.

Komjunitija Brauna ieelsojās un paslēpa seju plaukstās.

Vašingtona Teilora acis slīdēja pār draudzi. — Mīļie draugi, jūs pļaujat to, ko esat sējuši, un ražas ievākšana ir smaga.

Piecēlās Meiss Brauns. Viņa balss pārspēja mātes šņukstus. — Mans tēvs mums mācīja dzīvot krietni. Kādu labumu no tā esam guvuši? — Viņa jautājums izskanēja pilns nicinājuma. Viņš palūkojās uz Vašingtonu Teiloru, un rēta viņa vaigā iezīmējās tikpat asi kā plaisa baznīcas griestos. — Brīdinu jūs, mister Teilor —ja mans tēvs nomirs, es pārņemšu grožus savās rokās.

Arī Bilijs Džo Vilkersons piecēlās. — Viņam taisnība. Brālis Brauns nekad nevērsās pret misteru Čārliju. Mēs abi ar Menesesu vairāk nekā divdesmit gadus esam nostrādājuši kopā viesībās. Nekad Menesess nav gribējis celt nemieru. — Viņš dedzīgi pamāja ar galvu. — Ir pienācis laiks parādīt baltajiem ļaudīm, ka protam stāvēt uz savām kājām.

No baznīcas viņgala atskanēja skaļš — Aāāāmen! — Maiks pagriezās un redzēja, ka saucējs ir Feksa Templtona

staļļapuisis un sulainis Hembons. Nekad viņš Hembonu nebija redzējis citādi ģērbušos kā vienīgi Feksa novalkātajās jājamdrēbēs. Tagad viņam mugurā bija pēc pasūtījuma šūta tvīda žakete ar zamšādas elkoņielāpiem, kādu Maiks bija redzējis Feksam, žilbinoši balts krekls un melna kaklasaite.

— Nav nekādas jēgas liet vecu vīnu vecās pudelēs. Jāgādā jauns vīns un jālej jaunās pudelēs.

— Jā gan, jā gan, — visa draudze atbalsoja. — Brālim taisnība — jaunu vīnu jaunās pudelēs!

— Misters Čārlijs var jums iedot kurpes, kur iekāpt, — Hembons turpināja. — Bet viņš jums nevar tās aizsiet. Tas jums jādara pašiem.

Kamēr viņš runāja, Maikam prātā skaidri iezīmējās aina, kā Hembons spodrina Feksa zābakus, vispēdīgi vēl pārvilkdams pār zābaku ar lupatu, kad Fekss pirms sacīkstes jau sēdēja seglos.

Maiks nebija ievērojis, ka draudzē sēž arī Simeons Ta-kers, un ieraudzīja to tikai tagad pieceļamies kājās.

— Mūsu skola nodedzināta, mūsu cilvēki tiek piekauti. Mums vienmēr iestāstīja, ka vēl esot par agru. Ka vēl jāpagai-dot. — Viņš paskatījās uz Vašingtonu Teiloru. — Nekā. Es saku, ka mēs vairs negaidīsim. Nemaz vairs negaidīsim. Viņi saka — vienādas iespējas, bet šķirti. Mēs visi ļoti labi zinām, ko tas nozīmē. Tualetēs vai nu verdoši karsts ūdens vai vispār nekāda ūdens. Veci nolietoti skolassoli, tā izļodzīti un apdauzīti, ka pie tiem rakstīt vispār nav iespējams. Saviem zirgiem viņi tērē daudz vairāk naudas nekā izglītībai. Par zirgiem viņi rūpējas nesalīdzināmi labāk nekā par cilvēkiem ...

— Tiesa, tiesa... — draudze piekrita.

Paraudzījies apkārt, Maiks redzēja sieviešu baiļu pilnās acis.

Mistija pieskārās viņa rokai. — Paklau, viņi tiešām tā domā, kā runā. Nekad neesmu viņus tādus redzējusi.

Vašingtons Teilors izaicinoši paliecās uz priekšu. — Un ko par to domā mūsu draugs misters Leitimers?

Maiks piecēlās. Uzmetis Mistijai īsu mirkli, viņš redzēja tās augšup pavērstajā sejā drošinājumu un gaidas. Sākumā

viņam nebija ne jausmas, ko būtu nodomājis sacīt. Bet Mistijas uzticēšanās kaut kā viņu stimulēja un viesa viņā drošību. Vārdi sākumā nāca lēni, bet drīz vien valoda ritēja brīvi un spēcīgi.

— Mani pārsteidz tas, ka visu laiku jūs esat atturējušies no varmācības un dumpības. Ja mana ādas krāsa būtu tāda kā jūsējā, šaubos, vai man būtu pieticis ticības un drosmes to paciest. Manā sirdī plosītos drausmīgs niknums, es alktu atriebt Menesesu Braunu un arī visus citus manai tautai nodarītos ļaunumus.

Viņš paraudzījās uz mācītāju Jangu, kas sēdēja galda galā ar noliektu galvu. Jangam aiz muguras baznīcas kaktā no griestiem pilēja ūdens.

Tad pārlaida skatienu pretī pavērstajām sejām, logiem vienkārši nokrāsotos ietvaros. Svētdienas skolas bērni bija rūtis, kā prazdami, apgleznojuši.

— Kanzasā prērijas stiepjas jūdžu jūdzēm, tā ir bezgalīga zāles jūra, kam ne gala,- ne malas, cik vien tālu acs sniedz. Reiz garajā zālē apmaldījās mazs bērns. Cilvēki, viņu meklēdami, izstaigāja lielus gabalus. Meklēja visu dienu un vēlu naktī, bet bērnu neatrada. Tad kāds ieteica sadoties rokās. To viņi izdarīja, un bērnu atrada. Bet par vēlu. Bērns bija miris. Nepieļausim, lai būtu par vēlu. Neļausim naidam un ļaunumam izpostīt to, ko meklējam. Sadosimies rokās un iesim visi kopā. Tā mēs uzvarēsim.

Komjunitija Brauna skatījās uz viņu. Acis tai bija sausas, un sejā atspoguļojās paļāvība un spēks, kas bija tik stiprs un tik vecs kā pasaule. — Misteram Leitimeram taisnība, — viņa ierunājās stingrā, skaidrā balsī. — Mums jāiet roku rokā. Mums jāmīl citam citu stiprāk. Jālūko kādreiz sevi aizmirst un jādara kaut kas citu labā.

Meiss nekustīgi sēdēja viņai līdzās, zodu plaukstā ieslēpis, nosegdams rētu vaigā.

Linda piegāja pie klavierēm. Cilvēki solos piecēlās, sadevās rokās un sāka dziedāt, šūpodamies dziesmai līdzi.

Kad viņi gāja ārā, uz baznīcas pakāpieniem stāvēja Džeiks Bronsteins. Reportierim lūpās karājās cigarete, aiz

auss bija aizbāzts zīmulis. Rokā viņš turēja bloka lapiņas ar kaut kādiem pierakstiem. Maikarn likās, ka patiesi redz reportiera degunu raustāmies, saožot sensāciju savai Daily.

— Jā, jā, jā, — Bronsteins viņus jautri sveicināja. — Tā nu bija gan runa — gabaliņš bez kauliem. — Viņš pavēcināja lapeles. — Šo to es pierakstīju. Manam izdevējam tas liksies interesanti. — Tad pagriezās pret Mistiju: — Sakiet, misis Linkoln, neatkarīgi no visa — kā jums tā izrāde patika?

Maiks savilka dūres un atkal tās atlaidināja. Ja viņi atrastos kaut kur citur, viņš nudien nebūtu noturējies un ietriektu nekauņām dūri ģīmī. Viņš atcerējās sarunu ar Bron-steinu Kovertsaidas viesnīcā un ieprātojās, vai vecais reportieris tiešām sācis ticēt tai riebeklībai, ko viņam pavēlēja rakstīt. Tagad likās, ka tas viņam jau iegājis dabā. Maiks bija dzirdējis, ka Džeiks stipri dzerot. Pat pustumsā bija redzams, ka seja viņam pieblīdusi un skatiens diezgan neskaidrs.

— Kā tu zināji, ka esmu te? — viņš jautāja, iekams Mistija paguva atbildēt.

— Instinkts. — Džeiks jautri atsaucās. — Izskaitļoju, ka ciltīs sāks rūgt nemieri.

— Ceru, ka tu pilnībā atspoguļosi visu, kas notika sestdienas vakarā, — sacīja Maiks, sevišķi uzsvērdams «pilnībā».

Komjunitija Brauna, ko vienā pusē balstīja Korinna Vilkersone, bet otrā Linda Teilore, kāpa lejup pa baznīcpriek-šas pakāpieniem.

— Atspoguļosim, ja vien atradīsies brīva vieta, — Džeiks izspļāva sazelēto cigaretes galu zemē un izberza to ar kāju. — Galu galā apgabalā jau notiek arī šis tas cits svarīgāks par viena mellā piekaušanu.

Komjunitija Brauna apstājās. Galvu pacēlusi, viņa paskatījās tieši uz Džeiku. Tad viņas acis pielija ar dziļu nicināšanu, pārslīdēja reportierim pāri un palika aizķērušās pie Maika. Viņa nepagriezās vis pa kreisi uz mašīnu stāvvietu, bet piegāja Maikarn klāt. Ar savādu, tādu kā palēninātu žestu viņa pastiepa roku un uzlika to Maikarn uz delma.

— Mister Leitimer, — viņa klusu ierunājās, — vienalga, kas notiks... — nespēdama uzreiz tālāk parunāt, viņa dziļi ievilka elpu un tad, it kā cietu kumosu norijusi, pabeidza teikumu: — Gribēju tikai, lai jūs zinātu, pirms aizeju — mani neaizskar tas, ko šitie baltie ļaudis runā.

— Man tevis žēl, Džeik, — Maiks lēni noteica. — Es labāk vēlētos no rīta pamosties un ieraudzīt, ka mana āda kļuvusi tumša, nekā paskatīties spogulī un ieraudzīt, ka tā pārvērtusies tikpat dzeltena un gļēvi nodevīga kā tavējā.

— Uf... — Mistija noskurinājās, kad viņi atkal sēdēja mašīnā. — Man viņš liekas līdzīgs seskam. Bet savulaik Džeiks bija labs cilvēks, kārtīgs pilsonis. Maikl... — viņa impulsīvi turpināja. — Tu biji lielisks, es tā lepojos ar tevi.

— Es lāgā nemaz nezinu, ko sarunāju, — viņš atteica.

— Vienkārši sāku un pasacīju, kas uz sirds.

— Viņi saprata, ka tu runā no sirds. — Viņa uzlika plaukstu Maikam uz rokas. — Un kas tagad notiks tālāk?

Viņš izbrauca no stāvvietas. Lietus bija pierimis, un mākoņu starpā iznira plāns mēnessirpītis. Pa abām ceļa malām gāja cilvēki. Kad džips brauca garām, tie pagrieza galvas, draudzīgi pamāja. — Ja Menesess Brauns nomirtu... — viņš pagrozīja galvu. —Tad varētu notikt daudz kas neparedzams.

— Viņš iekoda lūpu zobos. — Vienīgais, ko mēs varam darīt, ir strādāt tālāk — celt savstarpējas saprašanās tiltu.

— Tu teici, ka domājot pārdot avīzi.

— Nezinu... Paskat, kur lapsa!

Mistija izslējās. — Kur?

— Aizskrēja. Pazuda krūmos. Tovakar, kad braucām uz Teitīnas balli, mēs ar Šelliju ieraudzījām lapsu. Kaut kā sanāca, ka to pašu vakaru sākās. Viss nemiers un nesaderība.

— Lapsām par barību, — Mistija lēnām noteica. — Vai viņi Bafordu palaidīs sveikā?

— Droši vien. Te ir Dienvidi. Nav nozīme tam, ko tu dari, ko paveic, svarīgi ir — ko tu pazīsti. Viņam tiesas mājā visi ir draugi. Viņam pieder zeme. Viņam pieder arī avīze. Tu pati dzirdēji, ko Džeiks sacīja.

Lietus bija pierimis. Parka koki un krūmi, vējā ietrīsēdamies, birdināja lietus lāses jaunajā zaļumā. Nakts gaisā parks smaržoja pēc miklas zemes.

Ričards Doils juta dziļu mieru gan miesā, gan prātā. Vēl joprojām viņu apviļņoja ar Teitlnu pavadīto mīlas stundu līksme un aizrautība. Bailes, draudošās briesmas un vainas apziņa varbūt modīsies vēlāk. Pašlaik pilnīgi pietika izjust laimīgu nogurumu, brīnišķīgo izsmeltību, bezdomu tukšumu, kas allaž sekoja viņu mīlēšanās brīžiem.

— Nu? — Teitīna apturēja mašīnu aiz rododendru krūmiem un pievērsās Ričardam. Viņai bija kājā ļoti šauras korda auduma bikses un gaiši brūns džemperis ar atritināmu apkakli, virs kuras viņas seja it kā peldēja. Vadības paneļa niecīgajā gaismiņā tā izskatījās dīvaini bāla un samocīta.

— Nu, — viņa atkārtoja, — saki jel kaut ko.

Ričards sapurinājās. — Atvaino, ko tu teici?

— Es sacīju, ka man būs bērniņš.

Viņš nejutās pārsteigts. Visu laiku viņš bija jutis, ka šī būs cena, ko viņiem vajadzēs maksāt — grēka alga, kā teiktu viņa māte.

Teitīna stingri raudzījās Ričardā, bet viņas pašas acīs pavīdēja bailes, kādas viņš nekad nebija tajās redzējis. Paliecies tuvāk, viņš saņēma Teitīnas rokas savās lielajās, stūrainajās plaukstās. Rokas bija maziņas un trauslas, viņam pietika īkšķa un rādītājpirksta, lai aptvertu glezno locītavu. Viņš atcerējās viņas krūtis, kad pirmoreiz tām pieskārās, atcerējās, ko bija jutis — mazi, no ligzdas izkrituši nevarīgi putnēni, kurus viņš kāroja izglābt, satverdams plaukstā, barodams ar pipetīti, līdz tie atžirga, pieņēmās spēkā, krūšgaliņi sabrieda no viņa pieskāriena. Atceroties, kas viņi abi viens otram bijuši, viņš, par spīti nogurumam, juta jaunu satraukumu.

— Es tevi mīlu, Teitīn, — viņš sacīja.

— Tiešām mīli? — Viņas zemā, klusā balss drebēja, un acīs baiļu vietā iedegās cerība. — Ričard, vai tiešām mīli? Ričard, appreci mani!

— Tevi apprecēt? — viņš žēli atbalsoja. — Es jau esmu precējies.

— Tu tak nemīli savu sievu. Tu vari šķirties.

— Viņa nemūžam nedos man šķiršanos. Pat miljons gaismas gados nedos.

— Vai esi viņai teicis? Par mums?

— Sacīju vienīgi, ka vislabākais viņai būtu, ja viņas brālis atbrauktu un aizvestu viņu un bērnu atpakaļ vecajās mājās — uz kādu laiku.

— Tev jāatklāj viņai patiesais iemesls.

— Viņa zināja, — Ričards pastulbi atteica.

Viņam nemaz negribējās atcerēties sadursmi ar sievu. Viņa bija raudājusi un draudējusi iet sūdzēties pie mistera Zegerena. Bija apsaukājusi Teitīnu drausmīgos vārdos, un, kad viņš, durvis aiz sevis aizcirzdams, bija aizskrējis projām, tā bija viņu pavadījusi ar kliedzieniem — gan viņas brālis Toms ieradīšoties no kalniem un nobeigšot visus, kas viņai darot ļaunu. Tad tā bija norāvusi no sienas tur piekārto medībragu un triekusi viņam to nopakaļ. Kad Ričards pacēla ragu no akmens klona, tam bija ieplīsis gals. Tad viņš bija atgriezies istabā, sagrābis sievu un turējis to ciet ar vienu roku, bet ar otru sācis tai raut ārā no matiem rullīšus. Tā bija turējusies pretī un brēkusi. Viņš iedomājās, ka tai varbūt sāp, bet tūliņ saprata, ka viņam ir gluži vienalga, sāp vai ne. Pēc tā, ko viņš bija piedzīvojis attiecībās ar Teitīnu, viņam šķita neticami un neiespējami, ka viņš spējis radīt bērnu ar šo sievieti, kuras miesa oda pēc netīrības un kura gāja gultā ar plastmasas rullīšiem matos.

Viņš ieskatījās Teitīnai acīs un redzēja, ka tās ir plaši atplestas ar tumšiem tumšiem redzokļiem. Dziļš maigums viņam pārvēlās kā liels vilnis. Paliecies uz priekšu, viņš paslēpa seju meitenes biezajos, smaržīgajos matos. Viņš noskūpstīja tai ausi, noskūpstīja kaklu, juta tās roku pie savas muguras.

— Es tevi mīlu, Ričard, tik ļoti mīlu. Es zinu, ka tam nav nekādas jēgas. Ka tas ir nenormāli, bezcerīgi, vājprātīgi. Bet

mīlu. Vai tu zini... es vairs nerunāju rupjības... Ričard ... — viņas baiss kļuva aizvien intensīvāka, — ja viņa nedos tev šķiršanos, brauksim abi projām.

— Bet ko tad ar suņiem? Man jāpaliek te, kamēr tavs tēvs sameklēs citu medībzini.

— Ak! Medības! — viņa sarūgtināta iesaucās. — Mūžīgi tās nolādētās vellatas medības. Vēmiens nāk no tām medībām.

— Tu taču nolēmi vairs nelādēties un rupji nerunāt.

— Tās nav nekādas īstās rupjības. Velns ar ārā, nu piedod, es nožēloju.

— Es nevaru aiziet, neuzteicis darbu.

— Nu labi, es arī rīt vēl nevaru, — Teitīna noteica. — Apsolīju Kemam, ka mēs abi aizbrauksim makšķerēt. — Viņa izvilka no plecu somas cigarešu paciņu. Aizkūpinājusi smēķi, viņa sacīja: — Norunāsim uz nedēļas nogali. Tad medības būs beigušās. Ričard... — viņas balsī piepeši ieskanējās gaviles, — iedomājies tikai — mums abiem būs pašiem savs bērns. Ai Ričard, kā es viņu mīlēšu, cik laba būšu viņam! Un zini ko? Viņam drīkstēs būt tikai viens rotaļu zvēriņš. Tikai viens pats, un tas piederēs tikai viņam vienam, ko paņemt vakarā līdzi gultiņā.

Ričards ļoti pārsteigts viņu uzlūkoja. Dažreiz viņa aizklīda valodās nezin kur, aizrunājās tā, ka ne gala, ne malas, viņš ar saprašanu netika tai līdzi. — Kāpēc tikai viens pats spēļu zvēriņš?

— Tāpēc, ka tad, kad es biju maza, man bija pilna istaba ar visādiem zvēriem, visi plaukti ar tiem piebāzti. Vai tu vari iedomāties kaut ko vēl stulbāku?

Viņš vēl aizvien neaptvēra. — Un kāda tur nelaime? Lielākai tiesai bērnu vispār nav neviena zvēriņa.

— Redzi, tur jau viss slēpjas, — viņa sirsnīgi ņēmās skaidrot. — Lielākajai daļai bērnu vispār nav nevienas rotaļlietas. Tāpēc viena nozīmē visu. Viens zvēriņš, kas pieder pilnīgi un tikai tev. Un viens vīrietis. Nevis seši duči.

Maikam atgriežoties no sapulces, Šellija vēl bija nomodā un sēdēja virtuvē šūpuļkrēslā. Viņa bija darba drēbēs — dungriņbiksēs, džemperi ar atritināmu apkakli. Un tomēr elegance, kas Maiku allaž intriģēja, nebija noslēpjama. Kaut kā viņa tagad, zaudējusi nevainību, bija kļuvusi skaistāka, tieši tāpēc arī dusmas par sapostīto dzīvi auga spīvākas.

— Kālab tu neguli? — viņš vaicāja, iedams uz ledusskapi pēc piena.

— Gaidīju tevi pārbraucam.

— Kādēļ? — Viņš ar sparu aizcirta ledusskapja durvis.

— Vai tāda gaidīšana nav mazliet nokavēta, kā tev Šķiet?

— Es vēlos... — viņa iesāka, tad aprāvās un aizšāva roku mutei priekšā.

— Ko tu vēlies? — viņš gurdi jautāja. Viņi jau tik sen bija zaudējuši saskarsmi, ka bija gaužām grūti censties to tagad atjaunot.

— Neko tā īsti... Nē, tā nebūs taisnība, es vēlos, kaut dzīve atkal būtu vienkārša un skaidra.

— Kur, ellē, dabūt kādu glāzi? Uz plaukta nevienas nav, — viņš pukojās.

— Es tūliņ sadabūšu. — Viņa pasniedza tam želejas burciņu no galda.

— Šellij, vienkāršības un skaidrības jaucēju būtu tikpat daudz, ja mēs sāktu skaitīt, cik alus skārdeņu un pudeļu Baforda strādnieki apvērš, kad gludina Ielejas ceļu.

— Vai tu zini, kas ir liktenīga kļūdīšanās?

— Jā.

— Manā dzīvē viena bija apprecēties ar tevi, bet otra — atgriezties uz šejieni.

Viņš dzirdēja MHu aiz durvīm iesmilkstamies, lūdzot, lai šo ielaiž, tomēr viņš pat nepakustējās.

Šellija sēdēja, taisni izslējusies, kājas blakus uz pilnas pēdas zemē nolikusi, rokas klēpī, skatiens pavērsts taisni uz priekšu.

— Ir apmēram tā, kā tuvoties augstam šķērslim, jājot uz zirga, ko tu nespēj novaldīt. Tad tu vienkārši ļaujies notikumiem, it kā atrastos ārpus sevis, vērotu sevi no malas un skaidri apzinātos, ka tūdaļ lauzīsi kaklu. — Viņa paņēma cigareti no paciņas, ko Teitīna tajā rītā bija atstājusi virtuvē uz galda.

— Kad tu esi sākusi smēķēt? Neuztraucies. Par Zegerenu es zinu.

Viņas roka, kas bija pacēlusies ar cigareti, palika pusceļā uz lūpām. Nupat nosauktais vārds palika starp viņiem gaisā kā pacelts zobens.

— Vai tu gribi par to runāt vai negribi?

— Es nezinu, vai varēšu, — viņa žēlabaini atbildēja. — Atceries, reiz es tev jau sacīju, ka man ar runāšanu vedas ļoti grūti.

— Es zinu. Tu tiki audzināta, ka rāceņi jāēd un ka sevi jāpiespiež, lai tie garšotu. Neviens tev nejautāja, ko tu gribi vai ko tu domā, un, ja tu sāki runāt, vecāmāte ar sava sudraba naža spalu tev dauzīja pa pirkstiem. — Viņš izdzēra pēdējās piena paliekas. — Gaužām žēl, Šellij, bet man nu pietiek.

Kā visiem cilvēkiem ar dziļu godaprātu, arī Maikam piemita zināma stūrgalvības deva. Bija robeža, līdz kurai viņš ļāva sevi aizdzīt, bet tai pāri vairs ne, cerēdams, ka Šellija nāks pie prāta, viņš bija ļāvis tai izspēlēt savu spēlīti līdz galam. Tā bija izmantojusi viņa mīlestību, pēcāk to noniecinājusi, padarījusi apsmejamu. To visu viņš varētu paciest, pat piedot, izņemot vienu vienīgu apstākli. Viņa bija pametusi Kemu, viņu abu dēlu, pametusi bērnu novārtā, lai vakaru pēc vakara, nakti pēc nakts skrietu pie Zegerena tad, kad viņa dēlam māte bija vajadzīga.

Viņš pabāza glāzi zem krāna, lai to izskalotu. To darīdams, viņš pabrīnījās — kāpēc gan vēl pūlas, ja visapkārt guļ netīri trauki grēdu grēdām.

Viņš atcerējās Šellijas pedantisko kārtības mīlestību* kad viņi bija tikko apprecējušies, kad tā aizrautīgi rūpējās par dzīvokli, par viņa drēbēm, ēdiena gatavošanu un tikpat aizrautīgi gleznoja. Tagad jau nedēļām viņas kopšanās darbi bija pielīdzināmi tam, kā Džūbels slaucīja redakcijā grīdu.

Lēnām viņš pagriezās atpakaļ. — Kālab tu tagad neesi pie viņa? Es tevi neturu, vari iet. Kemam es rīt atnākšu pakaļ.

— Maik! — viņa paskrējās tam pakaļ, kad viņš pagriezās un devās uz ārdurvīm. — Kurp tu ej?

Viņš uzmeta tai īsu skatienu. — Ceru, ka varēšu piemesties pie Feksa Tempitona. Tā taču šeit šķiroties visbiežāk pieņemts darīt.

— Bet tad tūliņ visi zinās...

Viņš līdzjūtīgi nogrozīja galvu. — Nabaga Šellija, vēl joprojām tu raizējies par to, ko sacīs cilvēki.

— Maik! — viņa izmisīgi iesaucās. — Es droši vien esmu tik nejauka un netīra, kā tu domā. Bet, Maik, neatņem man Kemu!

— Tu pati viņu pameti, — Maiks saltā vienaldzībā atteica un gāja ārā pa durvīm. — Tu esi aizmirsusi godu un tikumu. Es negribu, lai mans dēls paliktu kopā ar tevi.

— Bet kā ar skoliņu? — Šellija uzbilda.

— Nākamās nedēļas beigās sāksies pavasara brīvdienas. Ja paņemšu viņu laukā pāris dienu agrāk, nebūs nekāda lielā nelaime.

— Kur tu domā viņu aizvest?

— Uz mājām, — viņš atbildēja, — uz fermu. Mana māte viņu pieskatīs, kamēr es izlemšu, ko tālāk darīt.

— Maik, lūdzu, neatņem man viņu!

Maiks visai ilgi viņā noskatījās, taču tad iesēdās džipā.

— Maik! — Šellija paskrējās viņam pakaļ, tad apstājās. Jā, ar savu rīcību viņa bija pazaudējusi tiesības uz bērnu.

Pirmdien Maiks atbrauca Kemam pakaļ jau agri no rīta pirms skolas.

— Vai tu nebrauksi kopā ar tētiņu un mani? — Kems apjautājās, kad Šellija pasniedza viņam audekla ceļasomiņu.

— Es pašreiz nevaru. Bet tur tev būs vecmāmuļa un vectētis. Tas, mīlulīt, nebūs ilgi. Tev patiks. —Viņa notupās un piespieda puisēnu sev cieši klāt.

— Nāc, Kem. — Maiks paņēma dēlu pie rociņas, un viņa seja zem brūnā iedeguma bija balta kā kauls.

— Atā, mammīt! — Kems uzsauca un stalti izslējās.

Šellija noskatījās, kā viņš drošiem soļiem, pašpārliecināts,

nenieka nebīdamies, aizgāja uz mašīnu. Kad tā vairs nebija

redzama, Šellija atskārta, ka ir aptvērusi vecum veco «nolīdzi-nājuma» balstu, pārlikusi pār to, kā krampju sarauta. Pēc brīža viņa smagiem soļiem vilkās projām, trulā pusapziņā, nemaz neapjēgdama, ko dara, tā viņa uzkāpa augšstāvā un iegāja vannasistabā. Tur apsēdās uz iegrimušās vannas malas, nezin kāpēc modās atmiņas par to, kā vannā bija saliktas puķes, dzeltenās narcises tovakar, kad viņi iebrauca Šelbērnu muižā. Kems zeltainzaļajā gaismā skrēja pa narcišu lauku, un pēkšņi bēda bija melnāka un drūmāka, nekā viņa jelkad bija to izjutusi.

Ilgi viņa tā nokvernēja klusajā, tukšajā mājā. Beidzot piespiedās, pacēla galvu un izkustējās no krampjainās pozas, kādā sēdēja. Piecēlusies viņa ieģenģerēja vispirms savā istabā, tad tālāk, vēra vaļā visas durvis, līdz pēdīgi nonāca galā. Maika ģērbistabā. Uz kumodes gulēja kaudze viņa kreklu un zeķu, kā bija gulējuši jau ilgi, gaidot gludināšanu un lāpīšanu. Viesu istabā vēl aizvien valdīja nekārtība. Logu aizvirtņi bija ciet, jo Marina necieta dienasgaismu. Vannasistabas grozā bija samesti lignīna mutauti, notriepti ar Marinas lūpu krāsu. Tad iegāja Kema istabā, ko greznoja bildes un dažādi krikumi no viņas pašas bērnības. To visu apstaigājusi, viņa devās atpakaļ lejā uz virtuvi, kur kastē skrapstinājās mazie cālīši, kas nesen bija izšķīlušies, bet lauku pelīte žigli pazuda aiz vecā pavarda.

Izstaigājusi lejas lielās istabas, kur aizkari bija aizvilkti, viņa, gaismu neiedegusi, aiztaustījās atpakaļ līdz kāpnēm un devās augšup uz savu istabu, domādama, ka šodien viņš noteikti būs atgriezies.

Telefonā atsaucās nepazīstama vīrieša balss. Nē, misters Zegerens aizbraucis darīšanās. Nē, nav atstājis ziņu, kad atgriezīsies. Rīt pēdējā medību sezonas diena. Viņš noteikti būs atpakaļ, lai stātos savā vietā un vadītu medības.

Šellija raudzījās ārā pa logu. Lija tik spēcīgi, ka loga rūtis aizlija gandrīz necaurspīdīgas. Piemērota diena palikt istabā un apdarīt mājā visu darāmo, un, paraugoties apkārt, visur viņa redzēja darāmus darbus. Māja izskatījās tā, it kā tai cauri būtu dzinusies visa mednieku draudze lapsai pa pēdām. Kaktos kaudžu kaudzēm tukšu šampanieša pudeļu. Virtuvē atkritumu kalni, kas jāaizvāc. Visās malās sadauzīti trauki, un Šellijai nepietika drosmes sākt uzskaitīt visus sasistos dārgumus — salauztos apzeltītos krēslus, zeltītās servīzes piederumus — šī servīze bija mis Marlī kāzu dāvana, sašķaidītās kristāla šampanieša glāzes, un kur vēl skaistā grīda, notraipīta ar izmīdītajām cigaretēm, jauni plīsumi damasta aizkaros, ko Šellija pirms balles bija rūpīgi salāpījusi. Viss būs jāmazgā un jāgludina. Un jāpārskata uz rakstāmgalda sakrājusies rēķinu kaudze.

Jāsaņem spēki un jāpiespiežas cik necik nolīdzināt haosu mājā un dzīvē.

Viņa palūkojās spogulī. Bāla, samocīta seja, lielas acis, un mati — viņa ielaida rokas matos, pirksti izjuta, cik tie biezi un smagi. Viņa sirdīgi papurināja galvu, it kā gribētu atbrīvoties no sāpēm.

Griezīšu nost, viņa nodomāja, tagad pat, tieši tagad, kad mainās mana dzīve, mainās redzes viedoklis, mainās viss.

Mis Estere sacīja, ka sliktā laika dēļ dažas klientes viņai atteikušas, tālab viņa varot pieņemt Šelliju kaut vai tūliņ.

Stundu vēlāk viņa varēja noraudzīties uz saviem matiem, kas gulēja skaistumkopšanas-salonā uz grīdas. Mis Estere gaužām negribīgi bija ķērusies pie matu griešanas. — Vai jūs tiešām esat stingri nolēmusi? — Viņa bija pārvaicājusi. —Tik skaistus matus... — Viņa vēl auklēja rokā sauju garo matu. — Vai vēlēsieties tos paglabāt? Tiem ir ļoti labs kritums.

— Negribu uz tiem pat skatīties, — Šellija skadri atteica.

Kad viņa bija izgājusi no skaistumkopšanas salona, Debija Derbišīra satikusi viņu nepazina. — Šellij, —- viņa pēdīgi iesaucās. — Kāda tu sasprogota, izcakota! Ko tu esi izdarījusi? Vai iesi uz kādām viesībām?

— Nē, braukšu uz mājām un iešu barot zirgus.

— Zirgi nobīsies, tevi ieraudzījuši.

Otrdienas rītā Šellija pamostoties ieraudzīja dzidri zilas debesis, bet viņai neganti sāpēja galva. Tikai uz rīta pusi viņa bija iekritusi murgainā miegā. Sapnī viņa redzēja Zegerenu tuvojamies un, rokas atpletusi, bija steigusies tam pretī. Viņa sāka skriet, lai drīzāk to sastaptu, bet pēkšņi tā seja kļuva līdzīga lapsas galvai, izskatījās tieši pēc tās lapsas, kas uzbēga Karātavu kokā. Niknumā un naidā saviebta seja viņai raudzījās pretī. Viņa sāka kliegt pēc glābiņa, bet māja bija tukša, nebija neviena, kas viņu izdzirdētu.

Mūžam Modrais bija žirgts un spirgts, brīnišķīgā formā. Bet viņu vajadzēja izjādīt. Džimijs bija atgriezies skolā. Vir-džīniasitijs pēc sacīkstēm jutās stipri saguris un stīvs, it kā ķermenis justu, ka saspringums beidzies un var mierīgi brukt kopā. Tas nozīmēja, ka Šellijai pašai vajadzēja uzņemties visus staļļa darbus — stallis jāizmēž, barība jāsanes, Mūžam Modrais pēc sacensībām jāsakopj un jāsapoš.

Labākajām jājambiksēm bija notrūkusi poga, bet kreisās kājas zābakam pārtrūkusi velkamā cilpa, zābaku vajadzēja varmācīgi stīvēt kājā.

Tad viņa dzirdēja atlidojam lidmašīnu, kas gatavojās nosēsties uz skrejceļa. Viņa sāka steigties.

Ainava pēc saltajām lietainajām dienām izskatījās tā, ka Šellija sāka to redzēt eļļas krāsās — tallija zaļajos un okera dzeltenajos toņos. Debesis — zils kobalts ar baltā piejaukumu, bet gaisam piemita neizteicams maigums, kam piedevām vēl pievienojās baložu ūbošana, kopumā padodot drošu ziņu, ka atnācis Virdžīnijas pavasaris.

Pulcēšanās vieta bija pie Dinvidijiem. Šellijai ierodoties, lielākā daļa mednieku jau bija sajājuši. Gaisotne bija saspringta un visai nomākta, kad visi sastāja ap zālienā nolikto un apklāto garo galdu un pa malciņam iedzēra portvīnu vai šeriju; visiem vēl stāvēja prātā gan sacīkstes, gan notikumi pēc tam, un neviens lāgā nezināja, ko sacīt vai ko gaidīt no citiem.

Milisenta Bleķa paraustīja plecus. — Nesaprotu, kālab vajadzēja ģērbties medību drēbēs. Varēju tāpat izlaist kādu likumu. Nu jau cik nedēļu mums nav bijis kārtīgu, labu medību.

Šellija prātoja, vai attieksme pret Zegerenu būtu citāda, ja viņš kā medību pārzinis būtu sagādājis medniekiem īsti labas, sportiskas medības, kādas tika solījis. Bet tas nebija izdevies. Kad neparasti bargā ziema, ko ieskandināja niknā sniega vētra sezonas atklāšanas dienā, pēdīgi bija aizvadīta un suņus atkal varēja palaist mežā, tie bija izokšķerējuši alu pēc alas, neatrodot nevienu lapsu, kam varētu dzīties pakaļ, gadījās vienīgi pa kādai sērgas pārņemtai, ko suņi saplosīja turpat uz vietas. Vecie mednieki kurnēja, ka nespējot atcerēties nejēdzīgāku sezonu kā šo nule aizvadīto.

— Suņiem vajadzētu jau būt klāt, — ieminējās R. Rāzer-fords Dinvidijs, sēdēdams zirgā. Viņš paskatījās rokaspulk-stenī. — Vadība kavējas. Pietiekami nelāgi ir, ja medību pārzinis ir nekaunīgs, bet ja bez tam vēl ir neprecīzs...

Teikums palika nepabeigts, jo tieši tad mājas priekšā piestāja sarkanais jaguārs ar zilo šķērssvītru diagonālē pār durtiņām. Zegerens, kas bija pie stūres, izkāpa no mašīnas un izslējās taisns. Aizcirtis durtiņas, viņš pamāja Simeonam, lai atved zirgu. Šellija uz mirkli ielūkojās viņa sejā, kad viņš pamāja medniekiem īsu sveicienu. Seja bija tumša, noslēgta — tāda kā todien, kad viņi abi bija pēdējoreiz tikušies zem Belliouras Ozola.

Kad parādījās kopējs, kas veda Melno Burvi un tuvojās Zegerenam, no pikapa, kas stāvēja piebraucamā ceļa malā, izkāpa jauna sieviete. Virs rūtainas kokvilnas mājaskleitas sieviete bija uzģērbusi izbalējušu armijas žaketi. Galvu ar rullīšos satītiem matiem sedza zila šalle. Seja izskatījās nelaimīga, acis bēdīgas. Rokās viņa turēja apvārtītā rozā sedziņā ietītu zīdaini.

— Atvainojiet, kundze, — Simeons pieklājīgi sacīja, pavilkdams ķēvi sāņus.

Sieviete nelikās viņu dzirdam. Ne mirkli nenovērsusi acis no Zegerena, tā nostājās viņam pretī. Balss, kas skanēja mazliet caur degunu, un dramatiskie vārdi, ko viņa izteica, satricināja elektrizēto klusumu, kāds bija iestājies: — Viņš grasās pamest mani un bērnu. Jums vajag viņu apturēt.

Zegerens atvirzījās nostāk, acīmredzami nepatīkami skarts — tiklab no vārdiem, kā no jaunās sievietes nepievilcīgā, nekārtīgā izskata.

Viņš teica, ka nožēlojot. Nožēlojot! Jānožēlo ir jums, mister Zegeren. Jums un jūsu meitai.

Zegerena seja bija tik nekustīga kā nāves maska. — Misis Doil, es iepazīšos ar apstākļiem un sazināšos ar jums. Un tagad, ja neņemsiet ļaunā...

Nē, tā nebūs... — Likās, ka izaicinošā uzstāšanās viņai prasījusi izmisuma spēku, tas nu bija notērēts, un viņa, cieši piespiedusi bērnu sev klāt, skaļi un žēli iešņukstējās un sāka elsot. Kamēr klātesošie, gan tie, kas sēdēja seglos, gan citi, kas stāvēja turpat tuvumā, mulsi centās neskatīties cits uz citu, jo sieviete šņukstēdama nesakarīgi vervelēja par savu sākumā tik laimīgo laulību, tad par bērna piedzimšanu, par to, ka bērniņš esot vārgs, ka viņu mājiņai caurs jumts un vēl visādas sagrābstītas nesakarības, kas visas norādīja tikai vienu — ka Teitīna Zegerena izpostījusi viņas laulību un visu dzīvi.

Nāciet man līdzi, misis Doil. Iesim, iedzersim kafiju, un jūs nomierināsieties.　Jā, — Zegerens arī paskubināja un jutās atvieglots. — Es noteikti sazināšos ar jums. — Viņš iebāza roku kabatā un izvilka banknošu rituli, kuru kopā saturēja zelta klamburs «Z» burta veidā. Ar ātru, strauju kustību sieviete izsita naudu viņam no rokas.　Vai jūs iedomājaties, ka nauda man atdos Ričardu atpakaļ? Nē, mister Zegeren, glabājiet vien pats savu naudu. Es gribu vienīgi to, lai mans vīrs atgriežas mājās. Lai atstājas no tās sievietes, no tās maukas! — Atrāvusies no Šellijas, viņa aizskrēja pa ceļu pretī Jaunajam medībzinim, kas vieglā riksī jāja pie medniekiem, suņi skrēja pa ceļu zirgam līdzi.

Ričards Doils nobālēja, kad sieva sagrāba viņa zirga pavadu un piespieda to apstāties. — Tom! — viņš uzsauca　vīrietim, kas tikko bija izkāpis no ceļmalā stāvošā pikapa. — Dieva dēļ, aizved savu māsu uz mājām!

— Šai sievietei acīmredzot ir nervu sabrukums, — Zegerens bilda apmulsušajiem medniekiem, un, kad Šellija cieši paskatījās uz viņu, tai likās, ka tumšā, glītā seja pēkšņi novecojusi. Taču tad viņš tūdaļ apvaldījās, it kā saņēmis citiem neredzamu palīdzību, un visas acumirklīgās emocijas izzuda kā no skolas tāfeles noslaucītas, un seja atkal bija tāda pati, kā bijusi. Viņš uzsmaidīja apkārtstāvošajiem. — Vai kāda lāse sērija vēl atlikusi? — Izdzēris pasniegto glāzi, viņš to nolika atpakaļ uz galda. — Laiks kustēt, — viņš sacīja. — Esmu dzirdējis, ka mūsu pusē uzradies milzums lapsu no Brīvās zonas.

Šellija apzināti netuvojās viņam, lai parunātos. Viņiem bija vienam ar otru tik daudz ko runāt, ka tas nebija runājams šeit. Jaunā medībziņa sievas sarīkotā pretīgā izrāde bija nostiprinājusi viņas apņemšanos saglabāt stingru stāju. Kaut arī tā gauži ilgojās pēc kāda vārda vai žesta, kas pieklusinātu plosīgo paniku, tomēr nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

Daļa viesu vēl bija palikuši, to vidū arī lords un lēdija Vilovbiji-Valovbiji, un galu galā sanāca liels pulks mednieku. Kad veltīgi bija pārbaudīti vairāki slēpņi, sāka likties, ka, par spīti medību pārziņa apsolītajai lapsu pārpilnībai, arī šī medību diena paies tukšā, un medībkunga jau tā nelāgā oma kļuva ar katru brīdi īgnāka. Kad lēdija Vilovbija-Valovbija līksmi nopriecājās par jauko laiku, Zegerens atbildēja, tikko dzirdami iemurdēdamies. Un, kad Kozija Rozija piejāja viņam pārāk tuvu aiz muguras, viņš rietin uzrēja, vai šī domājot viņam kabatā iejāt.

Bija jau krietni vēlu pēcpusdienā, kad pirmais suns Bel-liouras teritorijā padeva balsi, un pēdu dzīšana sākās. Tad mednieki izbrīnījušies izdzirda, ka Jaunais medībzinis sāka pūst ragā suņu atsaukšanas signālu.

— Tas būs bijis briedis, — Debija gudri ierunājās. — Es, kad biju izjājusi, viendien redzēju briedi.

— Tā bija lapsa, —pārliecināts noteica Fekss. Pēc varenā sacīkšu jājiena, izcīnot Šelbērnas kausu, Fekss bija stipri

mainījies. Pirmoreiz kopš ilgiem gadiem viņš bija ieradies medībās skaidrs kā rasas pilieniņš. Kaklauts glīši sasiets, zābaki spīdēja un laistījās kā senos laikos. Un valodā no jauna uzradusies kādreizējā cieņa. — Ja būtu bijis briedis, suņi jau sen būtu gabalā tam pakaļ.

— Varbūt trusis, — ieminējās Rozija.

— Varbūt pele, — piebilda DeŠ-Smaits un aši pavērās apkārt, vai viņa joku kāds dzirdējis, bet neviens nelikās zinis. Mednieki skatījās, ko darīs medībkungs, kas pēkšņi, iespiedis piešus zirgam sānos, aizauļoja taisni pie Jaunā medībziņa, kas joprojām sauca suņus atpakaļ pie sevis.

— Ko tu, ellē, dari? — Zegerena niknā balss noskanēja pāri pļavai.

Ričards seglos pagriezās atpakaļ. — Ser, tā bija tīši izlikta lapsa, tā nebija no alas.

Pēkšņi saulē pazibēja sudraba vītne, kur pie roktura iestiprināta pātaga, un nošvīkstēja cirtiens, kad medībkungs palaida pātagu savam mcdībzinim šķērsu pār seju. Kamēr Ričards Doils, valodu zaudējis, sēdēja seglos un apstulbis skatījās, Zegerens klusā, draudīgā balsī viņu brīdināja: —Tu darīsi to, ko es pavēlēšu. Un manu meitu liec mierā! — Tad viņš apgrieza zirgu un paskatījās uz medniekiem, kas bija piejājuši klāt.

— Ja kāds no jums domā, ka es esmu uzdevis izlikt medīšanai lapsas šodien vai kādu citu dienu, es šo cilvēku negribu aizturēt, viņš vai viņa mierīgi var pamest medības.

Neviens nepakustējās. Pat jaunie zirgi stāvēja itin rāmi. Viesi saskatījās cits ar citu, tad atkal pievērsa acis medību pārzinim.

— Es zinu, ka viņš lapsu ir gan izlicis, — Bounss pačukstēja Kozijai Rozijai. — Pats savām acīm redzēju suņu novietnes džipu lejā pie purva, kur mēdz izlaist suņus.

Agrās pēcpusdienas saule, kas karsēja no dzidrajām debesīm, pameta spožus zibšņus uz Jaunā medībziņa vara pogām. Kad viņš, zirgu pie rokas vezdams, devās pie medību pārziņa, suņi, kas negribīgi atskrēja atpakaļ no meža, sapul-

cējās ap viņu, īsti nesaprazdami, ko iesākt, jo bija apjukuši, ka medībrags tos priekšlaicīgi piespiedis pārtraukt medījuma vajāšanu.

Ričards Doils apstājās un cieši pavērās Zegerena niknuma pārvērstajā sejā. — Vecais medībzinis mani mācīja, — viņš iecirtīgi sacīja, — lai nekad nelaižu suņus virsū tīši izliktai lapsai, jo tā, izmesta no maisa, nesaprot, uz kuru pusi bēgt, lai glābtos. Būs labāk, ser, ja pameklēsiet citu medībzini.

— Lēni, vilcinādamies viņš nocēla pār galvu ādas saiti, kurā karājās vecais medībrags, un sniedza to Zegerenam. — Un saņemiet arī savu zirgu.

Zegerens pieņēma madībragu un uzkāra to sev kaklā. Tad saņēma arī zirga pavadu, ko Ričards viņam padeva. Medniekiem noskatoties, Jaunais medībzinis uzgrieza pārzinim muguru un noteiktiem soļiem devās projām pa taku, kas veda uz Ielejas lielceļu.

Suņi, kas nu visi bija atgriezušies no meža, tecēja viņam līdzi. — Atpakaļ! — nokomandēja Jaunais medībzinis.

— Baunser, Bregārt — atpakaļ!

Suņi apstājās, galīgi apjukuši, skatījās, it kā padomu prasīdami, te uz medībzini, te uz medībkungu. Ričards vēlreiz sāka iet projām. Nepagāja ne pāris sekunžu, kad suņi atkal viņam sekoja. Viņš vēlreiz apstājās un no jauna sūtīja tos atpakaļ, un tie no jauna liedzās paklausīt. Viņam medībraga vairs nebija, bet arī no pārziņa neatplūda melodiskais aicinājums, lai gan tas pūlējās, vaigus piepūtis. Šāds tāds pūtiens lāgiem atskanēja, bet ne ar ilgā pacietībā iegūtās prasmes melodisko skanējumu.

Ar vairāku zirgupuišu palīdzību Zegerenam pēdīgi izdevās savākt suņus vienkop, un ar pairušu mednieku saimi astē medības turpinājās, lai apskatītu vēl dažas apzinātās alas, turklāt darīja to tik intensīvi, ka sarunāties neiznāca.

Suņi pēkšņi metās pēdās ar negaidītu dedzību. Zegerens, iespiedis Melnajai Burvei piešus sānos, auļos tiem sekoja. Kad arī Šellija gatavojās darīt to pašu, lēdijas Vilovbijas-Valovbi-jas zirgs iemuka ar vienu kāju murkšķa alā un pakrita, nomezdams viņas gaišību Mūžam Modrajam tieši pie kājām.

Šellija apturēja zirgu, izkāpa no segliem un palīdzēja kundzenei tikt kājās. Kad viešņa atkal sēdēja zirgam mugurā, suņi jau bija pametuši Belliouras mežu un drāza tālāk uz akmenslauztuvēm.

Šellija deva Mūžam Modrajam brīvu gaitu, vēl pamudinādama panākt pārējos, jo suņi rēja un kauca kā negudri, pazuzdami Vebstera mežā.

Pēc brītiņa Fekss ar Svēto piejāja Šellijai klāt. — Jāj tālāk pa Šo taku, — viņš norādīja meža ceļu, kas veda pie medniekiem.

— Vai tie tagad dzen briedi? — Šellija jautāja, brīnīdamās par suņu dedzību.

— Vai manu, mis Šellij, mīļā kundze, — Fekss atsaucās, palūkodamies visapkārt. — Kur tu esi augusi? Suņi taču dzenas pakaļ Zegerena mājas lapsai. Tā izsprukusi ārā, un nu viss suņu bars šai pakaļ.

— Kas to izlaida ārā? — Šellija pārbijusies iesaucās. — Feks, mums viņi jāaptur!

Mednieku gaita veda cauri biezoknim, ceļš nebija ne kopts, ne gludināts, taka Šaura, līkumaina, tajā daudz vaļīgu akmeņu. Modrais lauzās uz priekšu pa brikšņiem, akmeņi zem tā pakaviem pajuka uz visām pusēm, tas nelikās ne zinis gar zariem, kas viņu skrāpēja.

Neskaidrā, šausminošā doma, kas Šellijai visu laiku bija rēgojusies zemapziņā — senais nostāsts par pieradināto lapsu ar melnu asti... par Šo lapsu kā nāves priekšvēstnesi. Viņa apzinājās, ka ir satraukta, pārspīlēti nervoza un ka pēc sacīkstēm ne brīdi nav skaidri un loģiski domājusi. Tomēr nevaldāma dziņa steidzināja viņu aizvien straujāk uz priekšu, tikt garām mednieku baram un panākt Zegerenu.

Ceļu aizsprostoja nokritis koks. Melnā Burve liedzās lēkt pāri. Paklausīdams Šellijas signālam, Mūžam Modrais metās uz priekšu ķēvei garām. īsu mirkli Šellija ielūkojās Zegerenam sejā. Viņa skatienā tā pamanīja pārsteigumu jaucamies ar dusmām, kad kumeļš aizzibēja garām. Tad sirmis bija gaisā, Šellija juta kāju noberžamies gar kādu zaru, otrs zars norāva

matu tīkliņu, gandrīz aizraudams līdzi arī cepuri, kas tagad, kad nebija vairs lielo matu, turējās galvā visai vaļīgi.

Priekšā skanēja suņu jezga, bars triecās uz vecajām ak-menslauztuvēm. Ja neizdosies suņus laikā apturēt, tie bez apdoma drāzīsies uz priekšu, nogāzīsies dziļumā un tur uz akmeņiem nositīsies.

Šellija steidzināja Mūžam Modro uz priekšu pa vietumis saules piemirdzināto mežu. Nu viņa pati arī elsa tikpat stipri kā kumeļš. Katrā elpas vilcienā skanēja līdzi lūgšana. Taka, tik vien plata, kā izbraukt ar bērna trīsriteni, veda lejup. Pāreja karjeras dibenā, ko mēdza izmantot tad, kad akmens-lauztuvēs ritēja darbi, sen bija aizskalota, tagad aizā starp abām krasta kraujām plūda ūdens straume.

Šellija parāva kumeļu pa labi, kur krasts izskatījās drošāks, ne tik aizaudzis ar brikšņiem. Taču arī te zari sitās sejā, ķērās aiz drēbēm. Aizu kumeļš ieraudzīja pēdējā mirklī. Bezbailīgā lēcienā viņš atrāvās no drupanā krasta, ar priekškājām tika pretējā pusē un kā īsta kalnukaza uzrausās drošā vietā.

Pāri seglu ādas čīkstēšanai, savām un zirga piekusuma elsām Šellija pēkšņi izdzirda kaut ko nošņācam līdzīgi pātagas švīkstam un vienlaikus juta belzienu un skaudras sāpes. Ja viņai nepiemistu ilgajos jātnieces gados iemantotā rutīna un ātrā reakcija, viņa būtu izlidojusi no segliem. Pavada viņai izkrita no rokām, acīs viss satumsa. Mazliet atjēgusies, viņa redzēja Melno Burvi aizauļojam, suņi rēja un ņaukstēja vēl trakāk, laikam smaka kļuva spēcīgāka.

— Apturi suņus! — Šellija kliedza kā nemaņā.

Zegerens atskatījās. Šellija nedzirdēja, ko viņš saka, bet viņai likās, ka pāri suņu saceltajam elles tracim tā dzird viņa smieklus — zobgalīgus uzvarētāja smieklus.

Šellija saguma uz priekšu. Ar rokām cieši iegrābusies zirga krēpēs, tā centās noturēties un atgūt līdzsvaru, lai gan visu laiku zari viņu plēsa un skrāpēja. It kā izjuzdams, kas uz spēles, gudrais zirgs atbildēja ar garākiem soļiem, ātrāku skrējienu.

Un tad piepeši virs galvas zila debess. Vēl pāris jardu, un viņi būtu bezdibeņa malā.

Un tad Šellija to ieraudzīja. Patiesi — Zegerena piejaucētā lutekle. Lapsa, kas nepazina apkārtni. Lapsa, kas vēl nekad nebija vajāta vai trenkta un tāpēc neprata un nespēja instinktīvi glābties vai aizstāvēties, kā to darīja īstās savvaļas lapsas. Lapsa, kam nebija ne jausmas par drausmo krauju, kas priekšā. Lapsa, kurā bija kaut kas citāds, kaut kas neparasts.

Zvērs bija jau gandrīz uz pašas krants, kad to panāca pirmais suns. Zegerens, pavadu paraudams, apstādināja putās saskrieto ķēvi un nolēca zemē. Strauji pieliecies, viņš sagrāba lapsu aiz astes. Zvērs šņāca un skrāpējās, bet suņiem vairs nebija sasniedzams. Tad Šellija, mēma aiz šausmām, vēroja, kā pārdesmit medību suņu izdrāzās no brikšņiem un vienā neatšķiramā melnbaltā masā nevaldāmā kārē nogalināt, plēst un kost gāzās virsū cilvēkam, kas turēja lapsu.

Tikai tad, kad suņi viņu apņēma kā mūris, Zegerens izlaida savu guvumu no rokām.

Šellija piejāja ar Modro pie drausmīgā ņudzekļa un sāka cirst suņiem ar jājampātagas pletni, bet suņu bars, aizrāvies plēsonībā, nebija izkliedējams.

Tad aizrautīgie prieka ņaukstieni pārtapa par sāpju kaucieniem un smagu vilšanos. Kad pēdējais suns atvilkās no medījuma, iestājās pilnīgs klusums. Aizvainotā izskatā suņi atvilkās nostāk krūmos. Šellija noslīdēja no zirga. Viņa pacēla roku, lai nobraucītu no sejas sviedrus un dubļus, bet, kad roku nolaida, baltais diegu cimds bija asiņains.

— Šī ir aste, ko neviens neiegūs, — Zegerens noteica, atstumdams ar zābaka purngalu asiņaino asti malā.

— Tā bija tava lapsa. — Sāpes, pārbīlis un drausmīgais noguruma nespēks piešķīra viņas vārdiem un skaņai stiprāku nosodījumu, nekā viņa patiesībā izjuta. — Vai tev nemaz nav žēl?

Zegerens acīm redzami sastinga. Liels, taisni izslējies, viņš mirkli noskatījās uz Šelliju. Poza, kādā viņš stāvēja, un stūrgalvīgā klusēšana izslēdza jebkādu paskaidrojuma vai atvainošanās iespēju. Tad viņa acis, kas vienu mirkli bija satumsušas sāpēs un šķita atspoguļojam dziļu, skaudru, vārdos neizsakāmu ievainojumu, novērsās no Šellijas. Pacēlis roku, viņš pabīdīja jājamcepuri parastajā draiskulīgajā leņķī. Pārmetis pavadu ķēvei pār noliekto galvu, viņš tuvojās Šellijai.

Šellija redzēja nebēdnīgo cepuri, Zegerena muti, acis, un tad viss iepeldēja miglā. Kreisajā pusē bija krauja, vecās raktuves tumšā ziļumā, no labās puses tuvojās mednieks — lēni, mērķtiecīgi.

— Pakaļdzīšanās pūliņi taču medībās ir galvenais, vai ne? — viņš jautāja, nākdams aizvien tuvāk. — Tu pati man reiz tā sacīji. Vai atceries?

Šajā mirklī Šellija juta, ka viņā kaut kas sasprāgst tūkstoš drumslās. To viņa pati sev nodarījusi. Pati sevi novedusi līdz bezdibeņa malai. Viņa seja cauri sarkanīgajai miglai likās izsmējīga, ļaunīga. Viņa redzēja, kā tas iebāž roku kabatā, un juta, ka sagrīļojas.

— Tu izskaties, it kā tev būtu nolaistas asinis, — viņš sacīja un izvilka mutautiņu.

Krūmu biežņā kaut kas nobrīkšķēja, zirgi satrūkās.

— Are! — iesaucās Dikijs Spērs, iznirdams no biezokņa. — Kāds prieks jūs ieraudzīt! Es taču nomaldījos un stundām klīstu bez jēgas, pūlēdamies tikt ārā no Šitiem baigajiem džungļiem. Mednieku biedrība tiešām varētu gan izcirst pieklājīgu ceļu. — Viņš parādīja ieplīsumu jājambiksēs. — Jūs redzat — vienas skrandas. — Viņš paskatījās uz asinīs samirkušo lapsas asti, kas gulēja dubļos. — Man žēl tās jūsu lapsas.

— Manas lapsas? — Zegerens izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Jā, — Dikijs atbildēja. — Maldīdamies aizklīdu līdz jūsu mājai. Durvis atvēra viena sieviete, un es pats redzēju, kā lapsa izšāvās ārā pa durvīm un ieskrēja mežā.

— Kas tā bija par sievieti? — Zegerens tikko sadzirdamā balsī jautāja.

— Tāda pajauna, mati saskrullēti rullīšos, sīks bērnelis rokās. Droši vien kāda kalpone. — Tad viņš paskatījās uz Šelliju. — Die’s žēlīgais, kas jums noticis ar ģīmi?

Savākuši suņus, viņi trijatā — Šellija, Zegerens un Dikijs Spērs lēnām jāja mājup. Zegerens neizteica gandrīz ne vārda, uz Dikija jautājumiem atbildēja, cik vien īsi iespējams. Kad Šellija ierunājās, ka viņam būs grūti atrast jaunu medībzini, un piebilda, ka varbūt līdzētu, ja viņš atvainotos ...

— Zegerens nemēdz ne paskaidrot, ne atvainoties, — viņš salti pārtrauca to pusvārdā.

Viņa gribēja vēlreiz atsākt runu par lapsu, tomēr neatsāka. Jājot tālāk pa saules apspīdētajām ārēm, gar tīrumiem, žogiem, dīķiem, bija grūti iedomāties, ka nupat piedzīvota neganta varmācība un traģēdija. Un Šellija ieprātojās, ka gluži tāpat, kā viņa bija kļūdīgi domājusi, ka Zegerens pacēlis pret viņu jājampātagu, kļūdīga varēja būt arī iedoma par lapsu. Viņš nebija tīšām izlicis medniekiem lapsu. Lapsas plēšanās, cīnoties gan pret cilvēku, gan bēgot no suņiem, nebija tas, ko viņa iedomājās. Zegerens bija pūlējies izglābt savu piejaucēto lutekli no asinskārajiem medībsuņiem. Un varbūt viņai nebija taisnība, domājot arī par sacīkstēm... Varbūt nekas nebija izplānots...

— Vai tu būsi pie Šligmeniem? — Šellija jautāja.

Viņš papurināja galvu. — Līdzko pārģērbšos, lidošu projām uz Ņujorku.

— Un drīz atgriezīsies?

— Nezinu. Man tur ir svarīgi aizsākumi, kas jānokārto bez vilcināšanās.

Viņš pacēla cepuri nepārprotamā atvadu žestā. — Teiksim, ka šai dienai pietiek. Viss kādreiz beidzas. Zirgu skriešanās sacīkstes, medības, sezona. Uz redzēšanos, mis Šellij.

Viņa vārdos tiešām skanēja pilnīgs, galīgs fināls. Vārdi un nekustīgā mugura, viņam iejājot pa atvērtajiem dzelzs vārtiem, neļāva Šellijai viņu pasaukt atpakaļ vai sekot viņam. Drausmīgā pamestībā, kad nolaupīta pat mazākā cerība vēl kaut ko sagaidīt, viņa redzēja zirgu un jātnieku pazūdam aiz zaļās apstādījumu sienas.

Piektā daļa. NĀVE

.

Divdesmit septītā nodaļa

To Maiks gan nekad nebūtu spējis iedomāties, ka viņa gaitas šaipusē beigsies ar apmešanos uz dzīvi Feksa Templto-na «Draiskuļu stallī», bet, kad Fekss ieminējās, ka Bleķi salīguši mieru — Milisenta tik drausmīgi pārdzīvojusi, ka viņas vīrs Medību ballē piekauts, ka uz vietas nomaksājusi visus Bounsa rēķinus, nopirkusi viņam jaunu vakara uzvalku un uzdāvinājusi Nautilu — un ka Bounsa apdzīvojamā platība atbrīvojusies, Maiks piedāvājumu pateicīgi pieņēma.

— Es priecājos, ka esmu atkal atpakaļ mājās pie Milisentas un bērniem, — Bounss atzinās Maikam. — Tas trijstūris man bija pamatīgi apnicis. Labi gan, ka tas viens stūris nolīdzināts, kaut arī par to bija jāsamaksā ar jauno vakarsvārku.

Tagad, kad no istabas bija aizvāktas Bounsa drēbes, plecu polsteri un sacīkšu segli, Maika vientulību patīkami pakliedēja Feksa sirsnīgā vaļsirdība un pievilcība. Fekss bija tieši tāds, par kādu Maiks to allaž bija uzskatījis. Tomēr viņš bija tik bezbēdīgs, tik godīgi bezgodīgs, ka Maiks pat gribēdams nespētu just pret viņu nepatiku. Kaut arī viņiem abiem nebija itin nekā kopīga, tomēr viņu attiecības bija ļoti tīkamas, nepiespiestas, dabiskas.

— Hercogiene gribēja ar viltu uzvarēt manā skrejceļā. Burvīgi. Bet kāju dēļ nesņnāca.

— Kādu kāju dēļ? Zirga kāju?

— Nē, — Fekss atsaucās. — Hercogienes pašas kāju dēļ. Vai neesi ievērojis? Galifejās viņa ir tik līkkājaina, ka Džūdi-jas Šligmenes kollijs var izskriet viņai starp kājām cauri, ne spalviņu nesaberzis.

Maiks smējās. Tad noskatījās, kā Fekss gaužām rūpīgi iestiprina mūžvecās, bet joprojām elegantās smokinga žaketes pogcaurumā rozes pumpuru. — Tikko kā no dārza, — viņš sacīja, pakāpdamies atpakaļ, lai papriecātos par savu attēlu iesprēgājušajā spogulī, kas bija visapkārt apspraudīts ar momentuzņēmumiem un ielūgumiem.

— Tu gribēji sacīt — no Šligmenu dārza? — Maiks pavaicāja.

— Nūjā, kad tu tā ieminējies... Bet, pirms kļuva par viņējo, tas bija mans dārzs. Aizsūtīju Hembonu turp, lai atnes man kādu ducīti — jāuzdāvina hercogienei. — Fekss vēl mazliet pagrozījās, paspēra vienu dejas soli. —Tu arī varētu sākt pārģērbties. Vai tad tu neiesi uz smalko ļaužu ballīti lielajā mājā?

Maiks papurināja galvu. — Es tikai aizvedīšu Mistiju vakariņās, pēc tam jāpastrādā. Lai tev labi veicas, vecīt! — Viņš novēlēja, kad Fekss gāja laukā.

Viņš jau bija iesēdies džipā, kad kaut ko atcerējās. Vajadzēs tomēr vispirms iegriezties mājās (prātā viņš vēl joprojām Šelbērnu muižu dēvēja par mājām) paņemt kādu tīru kreklu.

Šellija viņam atvēra durvis. Lenss ieņurdējās, taču, sapratis, kas atnācis, tas metās pretim un slējās Maikam krūtīs.

— Mierā, Lēns! Šellij, pasauc viņu nost.

— Šurp, Lēns! — Šellija stāvēja hallē, roku atbalstījusi pret kāpņu margu balstu. Tērpusies garajos samta svārkos, līdz kaklam slēgtā smalkvilnas džemperi, ausīs Šelbēmu safīri. Pār vaigu stiepās gara skramba, un tad viņš ieraudzīja to, kam nespēja pat noticēt.

— Mati! — viņš pārbijies iesaucās. — Ko tu esi izdarījusi ar matiem?

— Nogriezu, — viņa vienaldzīgi atteica. — Bija pienācis laiks to izdarīt. Ja jau mainu visu dzīves veidu...

— Bet matus... — Maiks novērsās. Tās izskats bija mainījies tik stipri, ka viņam nācās grūti to vispār uzlūkot. Ap galvu cepurei līdzīgi sakļautais, no sejas atsukātais, salakotais matu kārtojums padarīja seju kalsnāku, redzamāk izvērsa smalko kaulu struktūru, Šelbērnu degunu. — Tu esi saposusies, — viņš beidzot ieteicās. — Gatavojies kaut kurp iet? Manis dēļ nekavējies. Atnācu vienīgi paņemt pāris kreklu.

— Neesmu tos izgludinājusi. — Viņa pieķērās ciešāk pie margu balsta. — Piedod, ka neizdarīju. Varbūt rīt. Varētu tūliņ izgludināt, bet Keitija lūdza, lai visi ierodoties laikā.

— Vai tu iesi turp — ar viņu?

Šellija spītīgi paslēja zodu. — Kālab ne? Kas man var liegt? — Viņa vēl ciešāk sažņaudza rokas ap balstu.

«Nolīdzinājuma zīme», viņš drūmi nodomāja. Kādu no-līdzinājumu tas Šelbēmiem devis? Viņš nevarīgi paraustīja plecus. — Ja tu pati nesaproti, kāpēc tev neder rādīties sabiedrībā kopā ar viņu, pirms tava laulība nav šķirta...

— Šķirta? — Viņai neviļus piešāvās roka pie mutes. Acis iepletās ļoti lielas. — Tu gribi no manis šķirties?

Maiks nopūtās. — Šellij, ko gan, ellē, man, tavuprāt, vajadzētu darīt? Tas taču ir tas, ko tu vēlies?

— Es netaisījos iet turp kopā ar Zegerenu, — Šellija aizstāvēdamās atteica. — Viņš ir aizbraucis — darīšanās. Es gluži vienkārši negribēju palikt te mājās viena pati.

Viņa vēl joprojām stāvēja apskāvusi balsta pīlāru, it kā meklēdama tur senču ieburto drošības solījumu — drošības, kas viņai bija atņemta. Halles krēslainībā viņa izskatījās

pagalam trausla. Tomēr Maiks zināja, ka viņa fiziski ir ļoti spēcīga.

Viņš aizgriezās. — Zegerens taču ir tas, ko tu vēlies, vai ne? Reaktīvā lidmašīna, zirgi un nekādu ikdienas rūpju. Padomā vien droši, ko visu tu varēsi ar lielo naudu labu izdarīt Šelbērnu muižai. Piebūvēt nodegušo spārnu. Iztaisīt īstu skatu māju.

Uz Šelliju vairs nepaskatījies, viņš izgāja pa ārdurvīm un ierausās džipā.

Dienas kopš Maika aiziešanas no mājām Šellija bija pavadījusi tukšā, nedzīvā mulsumā, ko vārds «šķiršanās» pēkšņi, satriecoši un tieši piepildīja ar saturu. Likās, ka tagad cits aiz cita apziņā un acu priekšā izvirzās viss, ko viņa izdarījusi, daudz kas tāds, ko nebija varējusi ne iztēloties, ne iedomāties. Ak tā —jāiet uz viesībām. Labi, laika diezgan, rīt varēs izdomāt, kas notiks un kā rīkoties. Ja būs jācieš sakāve, tad to tikpat labi var izciest ar safīriem ausīs un jaunu matu sakārtojumu.

Pēdējā mirklī viņai tomēr ienāca prātā vēlreiz ielūkoties stallī.

Iedegusi stallī gaismu, viņa uzreiz ieraudzīja, ka kaut kas nav labi. Parastās mīlīgās, apmierinātās bubināšanas vietā, kas parasti atskanēja no Mūžam Modrā steliņģa, bija dzirdami tādi kā kunksti. Zirgs mīņājās un grozījās, grasīdamies apgulties. Vajadzēs ataicināt dakteri Bleķu vai arī aizbraukt pie viņa un dabūt kaut ko pret kolikām. Jaunā zāle bija bieza un sulīga. Modrais, kad bija pēc medībām izlaists paganīties, būs ieēdis par daudz. Nakti vajadzēs padežurēt stallī. Gadās, ka ar kolikām sasirdzis zirgs nogāžas un nespēj piecelties.

Iedama savā garajā tērpā atpakaļ uz māju, viņa nolēma pie Šligmeniem nebraukt.

Šelbērnu kungumāja gulēja viņai priekšā nedzīva un tumša zudušā godībā. Arā jau bija satumsis, un māja pēkšņi šķita sveša, noraidoša un liedza viņai draudzīgu pajumti un mieru. Modās dīvaina liktenības sajūta — it kā dzīves sa-

irums, ko viņa pati sev sagādājusi, būtu bijis jau iepriekš nolemts.

Lenss iegāja viņai līdzi lielajā viesistabā. Mijkrēslī nekārtība un plīsumi aizkaros, sagānītā grīda un asiņu traipi uz stikla karafes nebija saredzami, visu klāja senā slavas laika dūmaka.

Apzeltīto krēslu trauslās kājiņas šķita tiktikko pieskaramies pie grīdas, bet gaisā vēl turējās liega smarža — to uzvēdīja no Belliouras atsūtītās rozes; smarža atmodināja tik sāpīgas ilgas, ka viņa metās bēgt atpakaļ cauri tumšajai hallei augšā uz savu istabu, kur klusums noslēdza viņu no visa tikpat cieši kā durvis, ko aiziedams bija aizvēris Maiks.

Viņa pasauca Lenšu, un balss baigi izskanēja tukšajā mājā. Bez cilvēkiem, bez bērna lielā māja šķita kā pamests kuģis.

Lenss atnāca pie viņas. Sīki ieskanējās trakumsērgas pretpotes žetons pie viņa kaklasiksniņas. Suns piespieda viņai lielo, dzelteno galvu. Šellija glaudīja kažoku ar īso, paaso spalvu, un suņa pieķērība viņai šai brīdī šķita daudz dārgāka nekā cilvēku paviršā līdzjūtība. Paldies Dievam, ka viņa nebija piekāpusies Milisentai un nebija pieļāvusi suņa iznīcināšanu. Pašreiz tas bija viņas vienīgais glābiņš vientulības pārvarēšanā.

— Es nokavēju, — Teitīna sacīja, atbraukusi pakaļ Ričardam, kas gaidīja aiz rododendru krūmiem. — Veikli! Kāp iekšā. Pasteidzies, somu ieliec bagāžniekā. — Kaut kā viņam izdevās iestūķēt saritināmo armijas somu niecīgajā platībā, kas sporta automobiļos novēlēta pasažieru bagāžai. Turklāt to jau gandrīz aizpildīja Teitīnas kosmētikas somiņa un aitādas kažociņš. Tikpat lielas grūtības prasīja viņa sešpēdu auguma ielocīšana pasažiera sēdeklī blakus Teitīnai.

— Tev šitā mana mašīna lāgā nepatīk, vai ne?

— Tajā ievietoties ir gandrīz tikpat grūti kā uzvilkt bikses kājās, — viņš dusmīgi noteica.

— Tu gan esi gatavais joks. — Viņa tam uzsmaidīja tik neizsakāmi maigi un priecīgi, ka gaidīšanas laikā sakrājušās dusmas uzreiz izgaisa.

— Godīgi sakot, es aizkavējos ar manikīru. Galu galā ne katru dienu meitene aizbēg ar tēva medībzini.

— Es vairs neesmu tava tēva medībzinis. Mani šorīt atlaida. Atceries? — Viņš sāka staipīt drošības jostu, kas bija ieķērusies durtiņās. — Josta iespīlējusies.

— Ko tu ar to mūžīgo jošanos. — Viņa nepacietīgi sapurināja galvu. — Tu Šodien biji nepielaidīgs, un man tas patika. — Pastiepusi roku, viņa liegi pieskārās švīkai, ko tēva jājam pātaga bija pārvilkusi Ričardam pār seju. — Tu biji lielisks, kad uzteici Zegerenam darbu.

Visas viņa bažas un raizes izzuda vienā mirklī kā ar roku atņemtas. Pēkšņi viņš jutās laimīgs. Nekam citam vairs nebija nozīmes, ja šī meitene mīlēja viņu pietiekami stipri, lai dotos ar viņu pasaulē. Atdot medībragu, lai iemantotu medībkunga meitu, patiesi nenozīmēja samaksāt augstu cenu.

— Ričard, laižam prom!

— Pagaidi! — Pasniedzies viņš pievilka meiteni sev cieši klāt. Aiz Teitīnas galvas viņš redzēja debesīs mirgojam zvaigznes, ieelpoja viņas matu un ķermeņa smaržu — jauku un tīru, pēc labām ziepēm un tikko nopļautas zāles.

— Labāk sāksim braukt, — viņa negribīgi noteica, raisoties vaļā.

— Uz kurieni mēs braucam?

— Tas būs pārsteigums. — Ieslēgusi aizdedzi, viņa iedarbināja spēcīgo motoru. — Kad tiksim galā, tad redzēsi.

— Bet... — Mašīnai salecoties un uzņemot gaitu, vējš viņam izrāva vārdus no mutes un aiznesa. Vienalga. Kam gan vēl varētu būt jelkāda nozīme, ja vien viņi ir kopā? Nu Teitīna bija viņa tagadne un visa viņam novēlētā nākotne.

Visai strauji sporta mašīna izgrieza uz Ielejas lielceļa. Bremzes iekaucās, kad pretī drāzās nejēdzīgi dubļains pikaps. Teitīna pēdējā mirklī izvairījās no sadursmes. Fsi pirms pikaps iebrauca ceļā uz mājiņu pie suņu mītnēm, Ričards ieskatījās šofera niknajā ģīmī un uzpazina savu svaini.

— Maitasgabals! — Teitīna nokliedza. — Uzdrāzās tas pikaps mums gandrīz virsū!

Pēc Toma sejas varēja redzēt, ka viņš piedzēries, un Toms piederēja, kā Brīvajā zonā mēdza sacīt, pie neģēlīgajiem dzērājiem. Ak, lai nu, Ričards nodomāja, tā vairs nebūs viņa darīšana. Nav jēgas stāstīt par to Teitīnai.

— Par mata tiesu izvairījāmies, — viņš piekrita. — Bet tu jau arī izšāvies viņam deguna priekšā, Teitīn. Nedrāzies jel tik traki!

— Elle sasodītā, es gribu ātrāk tikt no šejienes projām, — viņa atteica.

— Es arī, bet vesels, vienā gabalā. Teitīn, tu taču apņēmies vairs nelādēties.

— Sasodīts — aizmirsās. Piedošanu! — viņa lūkoja pārkliegt vēju, — bet tev tomēr jāpiekrīt, ka Zegerens ir gatavais velns.

Kad Teitīna sāka šādi runāt, Ričardam no viņas kļuva bail. Te atklājās, ka viņi cēlušies no ļoti atšķirīgām pasaulēm. Uzaugušam dievbijīgā ģimenē, kur stingri vajadzēja ievērot vecāku autoritāti, viņam ļoti grūti vedās pierast pie tā, ka Teitīna par vecākiem runāja ar nepatiku un nicināšanu.

— Tev nevajadzētu tā runāt, — viņš mīlīgi aizrādīja, domādams par mašīnu, kurā viņi patlaban brauca. — Tēvs tev devis ļoti daudz.

— Ne vella Zegerens man nav devis! — viņa nikni atkliedza. — Es gribu teikt — nekā, kam būtu kāda īsta vērtība, piemēram, mīlestību vai uzklausīšanos. Kad biju mazs skuķēns, es lūgtin lūdzos, lai viņš paņem mani līdzi izjādēs, lai paklausās, ko es pastāstīšu. Tu domā — viņš mani uzklausīja? «Nu, nu, esi laba meitiņa, ej un dzīvojies pie auklītes.» Un viņš aizbrauca vai aizgāja, nodibināja kādu jaunu korporāciju, nomedīja kādu zvēru vai atvīla kādam sievu. Tagad viņš noņēmies pievienot savai kolekcijai Šelliju Leitimeri, grib to piekarināt pie sienas kopā ar lapsu maskām. Viņi ir satikušies medībmājā. Es tur atradu vienu viņas auskaru.

Ričardam pēkšņi kļuva skumji. Viņam patika misis Leiti-mere. Tā vienmēr laipni ar viņu aprunājās, vispār izturējās

jauki pret medību un staļļa ļaudīm un nekad nerunāja rupji kā pārējās mednieku sievietes. Medībās viņa bija aizrautīga, turklāt viņa, vecais misters Dinvidijs un misters Templtons bija vienīgie, kas balles vakarā ar viņu bija sarunājušies kā līdzīgs ar līdzīgu. Kad zirgupuiši un lauku ļaudis sestdienu vakaros satikās un patenkoja par smalko sabiedrību, viņas vārds nekad netika pieminēts. Viņa vērtējumā misis Leitimere bija viena no nedaudzajām sievietēm Ielejā, kas uzvedās, kā dāmai pieklājas, nenodzina suņus, allaž pateica «paldies», ja atvēra vārtus, lai viņa varētu izjāt cauri. Tiesa, kad viņš otrā rītā pēc sezonas atklāšanas medībām satika pārzini kopā ar misis Leitimeri jājam no medībmājas, viņš bija patiesi satriekts. Toreiz iedomājās gan... tomēr nekad viņš nevienam netika bildis ne pušplēsta vārda.

— Man neliekas, ka viņa būtu tāda... — Ričards bilda. — Man viņa vienmēr šķita jauka kundze.

— Tieši tāpēc jau tas ir traģiski. Zegerens viņu sabeigs. Tā, kā jau izdarīja ar manu māti. Tiklīdz viņš ieguvis to, ko kāro, viņam tas apnīk. Viņam piemīt kaut kāds īpašs spēks... Ek, vellos, nerunāsim par viņu! Vai mums trūkst, ko runāt pašiem par sevi? Iedod man cigareti.

Kad sērkociņš apgaismoja viņas seju, vaibsti iezīmējās asi, bet auguma apveidi maigajā gaismā izplūda liegos reljefos.

— Kur Garausītis?

— Tepat uz sēdekļa ir.

— Un kur mana soma?

— Arī tepat.

— Varu saderēt, ka esmu aizmirsusi naudas maku, — viņa noteica. — Nu, nieks, izrakstīšu čeku.

Bagātie ir dīvaini radījumi, viņš nodomāja. Pats viņš visu mūžu kāvies ar naudas trūkumu, mūžīgām raizēm, kā savilkt galus kopā. Kā, piemēram, laikā sagādāt kārtējo maksājumu par sievas lielajiem pirkumiem — krāsu televizoru un saldējamo skapi. Taču Teitīnai, cik viņš to pazina, nekad nebija klāt naudas. Viņa gluži vienkārši lika pierakstīt rēķinā. Bet, kad tai vajadzēja cigaretes, tās pirka viņš.

— Tagad varu palaist pāri simtam, — viņa sacīja, izbraukusi uz gludā ceļa. — Man jāsteidzas, vai tev varbūt ne?

Viņš grasījās iebilst, tomēr nepateica neko. Pēkšņā, ļoti asā sāpē viņš atskārta, ka tanī pašā dienā, kad bija zirga pavadu nodevis viņas tēvam, viņš gluži tāpat bija nodevis viņas rokās grožus sevis paša vadīšanai. No šā brīža viņš atradās tās varā, nolemts kļūt tai par mazliet vairāk nekā mantu, kas tai pieder, piemēram, automobili, kas rēkdams traucās naktī uz priekšu. Nu viņš tai piederēja pilnīgi — bija mašīna, ko manipulēt un vadīt.

Šajā mirklī viņš vēlējās, kaut varētu atgriezties. Bet tūliņ atcerējās, ka visus tiltus aiz sevis sadedzinājis. Tanī brīdī, kad pagrieza muguru Belliourai, viņš atstāja arī sievu un dēlu, un visu, kas palika vēl kūpošajās drupās, ko viņš bija saucis par savu dzīvi.

Teitīna atmeta galvu, un viņš dzirdēja tās jūsmīgo iesaukšanos: — Ai, mīļais, mīļais, mīļais Ričard, beidzot mēs esam kopā!

Lūpas viņai pavērās jaukā, noslēpumainā smaidā. Impulsīvi pastiepusi roku, viņa to uzlika Ričardam uz ceļa, tad ar blēdīgu sejas izteiksmi no jauna satvēra stūri. Stingri turēdama stūri, viņa no visa spēka piemina gāzes pedāli. Mašīna rāvās uz priekšu, atsviezdama Ričardu pret sēdekļa atzveltni. Spidometrs lēnām slīdēja uz augstākām iedaļām.

Ričards pievilka drošības jostu ciešāk.

Žogi, koki, vārtu stabi aizzibēja garām. Viņi tuvojās Šelbēmu muižas piebraucamajam ceļam. Teitīna mazliet palēnināja gaitu, tad no jauna bez žēlastības piemina akseleratoru. Mašīna drāzās augšā pakalnā.

Pēkšņi Ričards ieraudzīja no muižas tumsas izlecam starmešu gaismu. Augstie krūmi piebraucamā ceļa galā pie šosejas pilnīgi noslēdza skatam jebkuru tuvojošos braucamo. Misis Leitimerei nudien vajadzētu nolīst to krūmu biežņu piebraucamā ceļa galā, viņš iedomājās.

Tā arī palika pēdējā doma viņa mūžā.

Iekaucās bremzes, un tūliņ sekoja drausmīgais brīkšķis, saskrienoties divām mašīnām.

Maiks un Mistija izdzirda tālumā iekaucamies sirēnu. Pēc tam sirēnas gaudas plēsa ausis pušu, kad viņiem garām Šelbēraas virzienā aiztraucās ātrās palīdzības ambulance, zibinot savu sarkano vienradža spuldzi kā ļaunīgu aci.

— Noteikti kāds negadījums, — Mistija noteica, kad sanitārā mašīna pazuda aiz uzkalniņa Ielejas ceļā. — Cerams, ka nebūs cietis neviens, ko pazīstam.

Viņi vēl bija gabalā no notikuma vietas, kad ieraudzīja ugunis.

— Ak Dievs! — Maiks neviļus iekliedzās. — Ja nu Šellija!... — Viņš nospieda akseleratoru līdz grīdai. Džips palēkdamies rāvās uz priekšu. Mistijas rokas ciešāk sažņaudzās ap sēdekļa malu. Viņa pagriezās, paraudzījās Maika profilā un pēkšņi nemaldīgā skaidrībā saprata, ka sapnis, ko viņa bija sākusi lolot, ir bezcerīgs.

Pie Šelbērnu muižas piebraucamā ceļa izejas uz šoseju jau bija salasījies tik daudz cilvēku, ka Maiks bija spiests atstāt mašīnu garā rindā labu gabalu nostāk.

— Pagaidi šeit! — Maiks uzsauca, izlēkdams no džipa.

Paskatoties uz Teitīnas mašīnu, viņš īsu brīdi jutās atvieglots. Taču, kad policijas automobiļa sarkanie stari kā gari, asiņaini pirksti vairākkārt pārslīdēja šurp un turp pār mašīnu, Maiku no jauna sagrāba Šausmas, kas auga augumā. Kā dusmās lupatu lēvaros sadauzīta un salauzīta bērna rotaļu mašīniņa sarkanais sporta vāģis, uz mutes apgāzies un sadragāts, gulēja grāvī. Šķērsu pāri ceļam gulēja Virdžīniasitija mūžvecās divvietīgās mašīniņas paliekas.

— Kas te īsti noticis? — Maiks jautāja Česteram Glove-ram. .

— Teitīna Zegerena, — policists atbildēja, vienlaikus gaiņādams ziņkārīgos projām no satiksmes joslas. — Viņa šķieda pāri pauguram elles ātrumā — nebūs daudz trūcis no simt jūdzēm stundā. — Viņš pavēzēja ar roku uz sadragātās mašīnas pusi. — Es jau pirms pāris dienām viņu gribēju nosodīt. Bet šī paskatās uz mani, pats zināt, kāda viņai tā mode, un saka «Jūs taču man to nenodarīsiet, Čester, lūdzu...»

— Vai viņa...?

— Tātad viņa laiž kalnā, — Česters metodiski turpināja,

— un uztriecas virsū mellajam, piedošanu, redaktor. Nēģeris brauca ārā no Šelbērnu muižas ceļa, un šī viņam ietriecās sānos.

— Vai viņa... ? — Maiks mēģināja no jauna

— Nēģeris smagi savainots. Un puisis pagalam.

— Puisis?

— Jā, viņu sauca par Ričardu Doilu, Strādāja Belliourā par medībzini. Viņš bija apjozis drošības jostu un uzreiz pagalam. Teitīna nebija apjozusies un tika izmesta ārā.

— Dzīva?

Policists palocīja galvu. Un tad brīnīdamies to pagrozīja.

— Viņa bija pie pilnas apziņas. «Garausīti,» viņa man saka, «Čester, atrodiet manu garausīti.» Nesaprotu, kas tas viņai, ellē, par garausīti. Pēc tam viņa jautāja par to puisi...

Maiks aizgriezās. Pūlis kļuva aizvien lielāks. Ziņkārīgo vidū viņš redzēja Vebsterus, Brīvās zonas iedzīvotājus, kas pēc iepirkšanās devās atpakaļ uz mājām. Ļaudis žestikulēja un sarunājās, droši vien apsprieda notikumu. Maiks devās atpakaļ turp, kur bija atstājis Mistiju mašīnā gaidām. Lai palaistu garām kādu braucēju, viņš pagājās uz šķembu seguma malas un starmešu gaismā ieraudzīja kaut ko baltu guļam blakus nelaimes vietai. Garausītis. Teitīnas mīkstā rotaļlieta, ko viņa vienmēr vadāja līdzi.

Maiks uzmanīgi un gādīgi pacēla mantiņu. Viena auss truŠelim gandrīz notrūkusi, vienas acs vispār nebija. Otra, uztvērusi garām braucošās mašīnas gaismas staru, izsmējīgi iezibējās.

Viņš izdzirda ātrās palīdzības mašīnas signālu un palēca sāņus. Mašīnas aizmugures durvis bija vaļā, un viņš ieraudzīja Šelliju, nolīkušu pār nestuvēm, uz kurām gulēja Virdžīniasi-tijs. Viņa izskatījās gauži nobēdājusies, bezpalīdzīga. Galva ar apcirptajiem matiem padarīja viņu svešādu, it kā daudz jaunāku, pilnīgi zaudējušu salti lepno stāju.

Maiks noskatījās nopakaļ aizslīdošajai sarkanajai uguntiņai, un pēkšņi viņam kā kalns uzgāzās atskārta par bezjēdzīgo

traģēdiju, par dzīvību zudumu, par drausmīgajiem jūtu maldiem un mulsumu viņam visapkārt.

Ielejā Teitīna Zegerena bija uzplīvojusi kā viņas šķiltavu uguns liesmiņa — kā spožums, kas īsi uzliesmoja, noplīvoja un nozuda.

Tagad viņas skaistais ķermenis salauzts un paralizēts. Nekad viņa neiepazīs nedz mierinājumu, kādu bērnam sniedz māte, nedz mīloša vīrieša rokas, kas naktī sniedzas pēc viņas.

— Viņi nosprieda, ka operēšot mani, — Teitīna sacīja Maikam, kad viņš aizgāja to apraudzīt. Mazais zvēriņš Gar-ausītis, ko viņš bija pacēlis uz ceļa, gulēja viņai blakus. Seju iekļāva pār pagalvi izkliedētie mati. Mati un viņas zaļās acis bija vienīgie krāsu plankumi telpā.

— Jūs atveseļosieties, — Maiks drošināja, kad ienāca sanitāre un lūdza viņu ļaut slimniecei atpūsties.

— Es gribu būt noderīga, — Teitīna vārgi izdvesa. — Labprāt vēlētos palīdzēt jums pie avīzes.

— Nāciet tik pulkā — gaidīšu, — Maiks atsaucās.

Apraudzījis Teitīnu, Maiks devās pie Virdžīniasitija. Tam

bija lauzts augšdelms un kāja, bet nekādu citu kaitējumu nebija, un viņš turējās tikpat neiznīdējamā dzīvīgumā kā vienmēr.

— Būšu atpakaļ darbā tik drīz, ka nemaz nemanīsiet, ka esmu bijis projām, — viņš solījās. — Man negribas ne iedomāties, kā pa to stalli tagad ies. Jā gan. — Viņš dedzīgi pamāja ar galvu, teikdams: —Tai sešu dēļu istabai uz mani vēl iznāks kādu brīdi pagaidīt.

Maiks apvaicājās, vai viņam nebūtu kaut kas vajadzīgs.

— Mis Šellija aizgāja uz māju pēc manas Bībeles, — vecais nēģeris atbildēja. — Viņa teicās pabarot manas vište-les... — Tad viņš aizvēra acis, un Maiks, klusiņām ārā iedams, dzirdēja, ka večuks purpina Tēvreizes vārdus.

Brošūru Maiks atrada redakcijā uz sava rakstāmgalda. Tā bija iespiesta uz dārga papīra ar sarkanu lapsu vinjetēm balto lapu malās.

Aizvien lielākā izbrīnā, gandrīz nespēdams noticēt, Maiks lasīja:

Zegerena inkorporētā Pilsētbūvniecības projektēšanas sabiedrība pagodinās iepazīstināt lasītājus ar Belliou-ras vēsturiskās celtnes un Šelbērnas pilsētas Pārveides un izbūves projekta pirmo fāzi. Mēs ceram, ka mūsu visai pārdomātais plānojums būs noderīgs, rosinās pārdomas un iemantos jūsu un jūsu līdzpilsoņu atzinību par iecerētajiem uzlabojumiem. Šī iecere ietilpst kā sastāvdaļa sabiedriskās celtniecības plānošanā, un mēs ceram, ka tā būs labs katalizators Šelbērnas pilsētas tālākai izaugsmei, tās raksturīgo iezīmju stiprināšanai un palīdzēs arī jūsu īpašuma tālākai pilnveidošanai.

Šelbērna ir skaista pilsēta skaistā apkārtnē, pilsēta ar bagātu vēstures mantojumu, turklāt pilnā mērā spēs izmantot materiālās tautsaimnieciskās priekšrocības, ko tai dod Vašingtonas apvidus ģeogrāfiskais tuvums...

Maiks turpināja lasīt. Dekoratīvo teikumu īstais saturs slēpās projektā, ko Zegerens bija izstrādājis kopā ar senatoru, kurš savukārt sarunās ar Federālās Celtniecības komitejas vadītājiem bija panācis apstiprinājumu Belliouras piectūkstoš akru lielās teritorijas apbūves plānam turpmākajos divdesmit gados. Minētā zemes gabala rietumu daļa robežojas ar Mas-terkorneru. Turienes nēģeru iedzīvotāji jāiekļauj kā sastāvdaļa Belliouras plānotajā kopienā ar apdzīvojamo platību aptuveni divdesmit tūkstoš cilvēkiem.

Aiai, Maiks nodomāja, pagaidiet vien, līdz vietējiem tirgoņiem tas nāks ausīs! Viņš jau tagad dzirdēja Herma Gillpeja protestu: «Ne mēs gribam te kādas pārmaiņas, ne mums tās vajadzīgas. Nekādu jaunmodes tirdzniecības centru mums nevajag. Mūsu šejienes ļaudis grib, lai viss paliek tā, kā ir, lai paliek tā, kā vienmēr bijis.»

Viņš turpināja lasīt. Ģenerālplāna īstenošanai bija nepieciešama liela zemes platība daudzu dzīvojamo namu celtniecībai. Piecsimt akru bija paredzēti jaunas mākslīgās

ūdenskrātuves izveidošanai, kas nosaucama par Teitīnas ezeru. Karte rādīja, ka ezers atrastos tur, kur pašreiz bija Šelbēmas kausa sacīkšu treks.

Bufalo strauts, kura ūdensšķirtne aizņem divpadsmit-tūkstoš akru un kurš tek no ziemeļiem uz dienvidiem, pēc aizsprosta izbūves pilnībā apgādās ar ūdeni ne tikai ezeru un atsevišķas ģimeņu mājas tuvākajā apkārtnē, bet arī pilsētu un daudzdzīvokļu māju rajonus.

Tātad, pateicoties Zegerenam, Masterkorneras iedzīvotājiem vairs nevajadzēs mitināties graustos kā lapsām.

Maiks turpināja lasīšanu.

Belliouras kungumāja tiks pārveidota par saviesīgu klubu. Šī māja ar četrdesmit istabām sākotnēji bija Sīna Šelbērna, Pilsoņkara slavenā Šelbērna kaujinieku vadoņa, rezidence. Kluba ietvaros plāns paredz jāšanas sporta sekciju, lapsu medniecības sekciju...

Iedomājoties misis Dinvidijas ģīmi, kad tā ceturtdienas rītā ielūkosies jaunākajā Sun numurā, Maiks pirmoreiz pēc ilgiem mēnešiem piedzīvoja patiesi jautru brīdi.

____peldbaseinus, vienu olimpisko izmēru, starptautisku golfa laukumu ar astoņpadsmit bedrītēm, arī miniatūru golfa laukumu, māla baložu šaušanas stendu, tenisa laukumus, izkoptus ceļus pārgājieniem un izjādēm, amfiteātri, mākslas un daiļamatniecības paviljonus un vēl citādas izklaides iespējas.

— Hei, redaktor, — Pīts uzsauca, iebāzis galvu pa durvīm. — Jāsāk taisīt pirmo lappusi. Vai ar parasto materiālu — Tirdzniecības palātas ziņas, Uzraudzības komitejas ziņojumus un tā joprojām? Bet varbūt jums šai nedēļai būs ievadraksts?

Maiks nometa brošūru uz galda un pastiepās pēc papīra, ko ievilkt rakstāmmašīnā. — Sagadījies tā, ka šonedēļ mums tiešām ir ievadraksts!

Jāšaubās, vai kopš Virdžīnijas paziņojuma par izstāšanos no Ūnijas Ielejā vēl kāds avīžraksts ir sacēlis tādu troksni kā Sun tās nedēļas pirmā lappuse, kur liels virsraksts vēstīja: «Zegerens publicē plānus dzīvokļu celtniecībai un izklaides pasākumu izveidošanai Belliourā, Tirdzniecības centra būvei, jauna ezera izveidei un sešu tūkstošu ģimenes māju celšanai tuvākajā nākotnē.»

Plašais paredzēto celtniecības darbu apraksts un karte aizņēma visu pirmo lappusi.

Todien Sun apgabala avīžu kioskos nenoturējās pat stundu. Redakcijas telefons zvanīja vienā zvanīšanā. Nedēļas avīze bija saspiedusi County Daily plakanu. Džeiks Bronsteins piezvanīja, lai noprasītu, kālab viņam nekas nav paziņots.

— Jautā savam bosam, — Maiks atbildēja. — Viņam tas droši vien bija zināms.

— Ko vellos! — Džeiks īgni atkliedza. — Tas tiek kaltēts tanī atskurbtuves kaltētavā, kur iespundē piedzērušos. Mums par viņu nav nekādu ziņu.

— Tad izzini pats uz savu roku, — Maiks noteica un nolika klausuli.

Tirdzniecības padome sasauca steidzamu ārkārtas sapulci, lai nospriestu, kādi pasākumi nepieciešami projektētā tirdzniecības centra izbūves novēršanai.

Deš-Smaita sasauktajā sapulcē godājamam R. Rāzerfor-dam Dinvidijam uzdeva pārstāvēt steigšus nodibināto Ielejas Aizsardzības asociāciju.

Visi vienprātīgi nosodīja Zegerenu. — Renegāts, — R. Rāzerfords nicīgi nošņācās. — Es vienmēr esmu teicis, ka viņš nav džentlmenis.

— Tas nozīmē medniecības galu, — filozofiski bilda Briesmone, universālveikalā gaidīdama, kad varēs nopirkt gaļas atgriezumus suņiem. — Ar medībām būs tāpat kā ar gaļu, — viņa uzticēja izcirtējam savas bažas, — tās sanāks tik dārgas, ka būs pa kabatai vienīgi jeņķiem.

Šelliju, lasot Sun, pārņēma šausmas, lai gan īsti tam visam noticēt viņa nespēja. Tomēr, vēl avīzi no rokas neizlaidušai,

viņai uzmācās neizbēgamības izjūta. Zegerens tātad sācis sairdināšanas procesu — nojaukšanu, gluži tāpat, kā bija jau bērnībā darījis, noārdot paša uzcelto Belliouru. Klucīti pēc klucīša. Cits pēc cita tie bija krituši. Šajā pagājušajā nedēļā bija nogruvis pēdējais, un nu visa celtne gulēja drupās.

Kops mednieku balles Šellija bija pūlējusies turpināt ierasto dzīves ritmu. Dienās pēc Maika un Kema aizbraukšanas viņa izmisīgi centās apspiest jebkādas jūtas, nedomāja par dzīvi, tikai mehāniski kustējās ierastajos darbos. Kad atlika brīdis mājas vai staļļa darbos (Linda Teilore bija atsūtījusi dažas sievas palīgā nokopt ballē radīto haosu), viņa brauca uz slimnīcu apmeklēt Virdžīniasitiju.

Ne Teitīnu, ne tās tēvu viņa nebija sastapusi. Teitīna bija lidmašīnā aizvesta uz slimnīcu Ņujorkā, kur to operēs valsts labākais neiroķirurgs. Tagad, kad Teitīnas nemierīgais ķermenis vairs nevienam acīs nerēgojās, tieši tie, kas visvairāk kvēlojošu ogļu bija krājuši uz viņas liesmainās galvas, izlikās par lielākajiem žēlotājiem un sērotājiem.

— Cik traģiski, — sacīja misis Dinvidija, slaucīdama acis apdriskātā mēļā mutautiņā. — Tik jauna, tik ražena, ar tik daudzsološu dzīvi!

— Kā tad, — Debija Derbišīra piekrita, kad abas sarunājās, stāvēdamas universālveikalā pie kases. — Redzēs, vai viņa maz vairs spēs sēsties zirgam mugurā.

— Varbūtība ir puse uz pusi, — Šellijai sacīja doktors Veterss, kas bija atnācis pie Virdžīniasitija. — Ja operācija izdosies, viņa būs spējīga staigāt. Ja ne — nu, dzīvē gadās arī tā. Tai meitenei ir stingras aknas. Viņa paziņoja —ja nevarēšot vairs staigāt un jāt, tad mācīšoties, kļūšot «par sasodīti nolāpītu intelektuāli» — tā viņa to formulēja.

Šellija nolēma, ka vienīgais, ko viņa var izdarīt Teitīnas labā, ir aiziet uz Ričarda Doila bērēm, izvadīšana notika sestdienas pēcpusdienā sēru namā. Sēru dievkalpojumu aši novadīja baptistu mācītājs — vienaldzīgi, neiejūtīgi. Izvadīšanā nebija ne Ričarda sievas, ne bērna. Šellija bija dzirdējusi, ka misis Doila savākusi mantiņas, paņēmusi bērniņu un

atgriezusies savā dzimtā Brīvajā zonā. Ziedu bija maz. Viens pakavveida krizantēmu vainags Teitīnas zīda jājamtērpa krāsās un groziņš ar dzeltenajām narcisēm, kas vēl ziedēja — tā bija Šellijas velte, un Vecais medībzinis ielika zārkā medīb-ragu ar ieplīsušo maliņu un mazu vijolīšu pušķīti.

— Es to puisi mīlēju kā dēlu, — viņš sacīja Šellijai. — Ja nebūtu sapinies ar to sievišķi, būtu vēl Šodien dzīvs. No viņa būtu iznācis lielisks medībzinis. Un šitās puķītes man likās simboliskas, — viņš norādīja uz vijolītēm. — Jūsu papiņš mēdza tās dēvēt par smirdīgajām vijolītēm. Kad tās sāk ziedēt, tad medību sezonai gals.

Šellija neatcerējās, kā bija ielaidušies miegā, taču jādomā, ka aizmigusi tomēr bija, jo, kad svētdienas rītā pamodās, likās, ka pasaule ir neticami jauna, svaiga un spodra. Liega baložu ūbošana skanēja šurp no ganībām, kas pēc pavasara lietus bija brīnišķīgi sazēlušas. Virs viena ozola debesīs asi iezīmējās vanags. Uz īsu brītiņu, ceļoties augšā no gultas, arī sirds priecīgās gaidās cēlās pretī sudrabotajam rītam, bet tad viņa uzreiz atskārta, ka kaut kā pietrūkst. Nūjā, izņemot putnu balsis, nebija dzirdams neviens cits troksnītis. Mājā valdīja pilnīgs klusums.

Varbūt vismaz stallī kāds būs, viņa nodomāja, kaut gan Džimijs bija atgriezies skolā. Mācītājs Jangs bija iekārtojis mācības baznīcā, kamēr uzcels jauno skolu. Svētdienās Džimijs tomēr nāca šurp kopā ar mazo brālīti Bārniju. Džimijs tad izmēza stalli, bet mazais puišelis rotaļājās mālu kaudzē, kurus izmantoja steliņģu nodrīvēšanai, vai vilka aukliņā savu rotaļu kravas automobili.

Tašu šajā rītā arī stallī valdīja klusums — tāds pats klusums bez cilvēku klātbūtnes kā mājā. Tikai zvirbuļi čirkstēja staļļa pakšos un Mūžam Modrais īsi iezviedzās, pieprasīdams brokastis.

Zemapziņā Šellija tomēr ausījās, vai neizdzirdēs mācītāja Janga veco pikapu, kurā tas atvestu Džimiju. Džimija sapnis bija kļūt par žokeju un jāt ar Mūžam Modro. Viņa nolēma

šodien atļaut tam patrenēties ringā. Gaidīdama viņa var izmēzt steliņģus. Ar dakšām sametusi mēslainos pakaišu salmus grozā, viņa iznesa grozu uz mēslu kaudzi. Tā bija laba darbošanās, strādājot vismaz nevajadzēja nokauties ar domām.

Kad viņa tika ar darbu galā, pulkstenis vēl nebija ne deviņi. No abiem nēģeru bērniem ne vēsts. Dīvaini, jo tā viņi nokavēs svētdienas skolu. Visa garā diena Šellijai nu stiepās priekšā tukša un pamesta kā izdegušais mājas spārns. Vēlāk vajadzēs aiziet pie Virdžīniasitija, varbūt arī pie Dženijiem. Izbijusies viņa atcerējās, ka nav nekā pasākusi sakarā ar Kovertsaidas viesnīcai pieteikto boikotu; bija taču nolēmusi par to parunāt ar Zegerenu, bet tas bija pirms jaunās vēsts par apbūvi. Vienalga, Dženijus varēs izmantot par ieganstu, lai sastaptu Zegerenu.

Viņa iegāja mājā pārģērbties un darīja to rūpīgāk nekā citreiz. Uzvilka melno kleitu, ko bija valkājusi, pirmoreiz iedama uz grezno māju ar stikla sienām un kad viņš pastāstīja viņai to, ko nebija teicis nevienam. Piedevām nevainojami balti cimdi un viņa dāvātie smagie sudraba auskari.

Pacēlusi roku, viņa rūpīgi noglauda mis Esteres sakārtotās cirtas. Zegerens bieži bija viņu pazobojis gan par apģērbu, gan par atteikšanos no cigaretes, dēvēdams par nemodernu, apsūbējušu kundzi. Kaut kādā veidā tā gribēja viņam parādīt, ka spēj būt tikpat moderna un šika kā Samanta Sjū, spēj būt tikpat amizanta un valdzinoša.

Viņa jau grasījās iet projām, kad izdzirda piebraucam mašīnu un ieraudzīja, ka tas ir veterinārārsta Bleķa vecum vecais divvietīgais automobilītis.

— Ai, dakter Blek, — viņa uzrunāja atbraucēju, atvērdama tam durvis. — Cik jauki, .ka iegriezāties. Mūžam Modrais notiesāja visu, ko cēlu priekšā. Viņam atkal klājas pavisam labi. Dakter Blek, jūs izskatāties slims. Nāciet iekšā, pacienāšu jūs ar tēju vai kafiju.

— Es braucu no Belliouras. — Veterinārārsts izkāpa no mašīnas un kā apreibis gāja Šellijai līdzi uz māju. — Šellij, — viņš sacīja, iegājis hallē, — es nespēju atgūties no ļauna murga.

— Zegerens... — Šellijai vārds gandrīz aizķērās kaklā. — Ar viņu taču viss kārtībā?

— Apsēdies, — dakteris Bleks sacīja, paplikšķinādams ar plaukstu uz sēdekļa sev līdzās.

— Kas noticis? — Šellija pārbijusies iesaucās.

— Es redzēju briesmīgāko skatu, kādu jebkad esmu redzējis, — vecīgais dakteris klusu atbildēja.

Simeons Takers pirmais ieraudzīja Melno Burvi, kad iegāja stallī to pabarot. Parasti tā šajos brīžos iecirtās, lūkoja iespert, noglauda ausis un grasījās iekampt ar zobiem. Simeons asi sastūķēja vai sabēra barību redelēs vai silē un posās prom, cik ātri spēja.

Kopš tās reizes, kad Melliks no Brīvās zonas bija ķēvei uzbrucis, iegrūzdams tai mēslu dakšas krūtīs, Simeons bija vienīgais kopējs, kam pietika drosmes ķēvi apkopt. Viņa uzdevumos ietilpa to barot, izmēzt steliņģi, uzlikt tai apaušus, īsi sakot, to pilnīgi aprūpēt, un, to darot, viņš ļoti pietuvojās un pieķērās skaistajam tīrasinīgajam dzīvniekam, kā nekad mūžā nebija pieķēries nevienam citam zirgam. Pēc Šelbēmas kausa sacīkstēm viņš bija to atvedis atpakaļ stallī, stundām bija to pamazītēm atvēsinājis, notīrījis un pēc tam pacienājis ar labu siltu padzērienu. Ķēve par to viņam pateicās, sperdama ar pakaļkājām un lūkodama saķert ar zobiem viņa plecu. Bet viņš tikai pasmējās, nešaubīdamies, ka melnā zināja tikpat labi kā viņš, ka tā ir viņiem abiem nolemta un novēlēta spēle.

— Nu, nāc nu šurp, zirgaģīmi, — viņš sacīja, sabērdams silē barību. Taču ķēve nenāca. Vēl dīvaināk šķita tas, ka ķēve smagi un skaļi elsa. Simeons pagriezās.

Melnā Burve stāvēja, raudzīdamās viņam tieši acīs. Kājas plati ieplestas, acis piesarkušas, skatiens moku un sāpju pilns. Zīdainā spalva visnotaļ pārklāta sīkām sviedru lāsītēm.

Ieraudzījis ķēvei no pavērtās mutes plūstam asiņainas putas, viņš nodomājis, ka tā pārcietusi kaut kādu nesaprotamu lēkmi, bet varbūt to sakodusi ar trakumsērgu sirgstoša lapsa.

— Taču, kad viņa nenāca man virsū un negrasījās iekost, — viņš sacīja dakterim Blekam, — es jutu, ka kaut kas nav labi. Viņa tikai skatījās uz mani ar briesmīgām acīm.

— Misters Zegerens bija atgriezies no Ņujorkas, kur apmeklēja mis Teitīnu, — Simeons satriekts turpināja. — Viņš vēl gulēja, kad aizgāju uz lielo māju. Jaunais sulainis negribēja viņu modināt, bet es sacīju, ka tas ir neatliekami svarīgi.

Kad Zegerens, peldmēteli uzmetis, nonāca lejā un Simeons pastāstīja, kas noticis, viņš tūdaļ licis sulainim, lai piezvana vetārstam. Nekavēdamies ar ģērbšanos, viņš aizgāja uz pagrabstāva dzīvojamo istabu un paņēma no statīva bisi.

Dakteris Bleks pagriezās pret Šelliju un viegli uzlika roku tai uz ceļa. — Kad es iegāju stallī, ķēve bija pagalam. Zegerens, peldmētelī ar bisi rokā, bija noliecies pār beigto zirgu. Sākumā nesapratu, kas atgadījies. Iedomājos, ka ķēve varbūt viņam spērusi vai kodusi. Slepkavnieces slava tai bija jau sen. Nu, un Zegerens bija to nošāvis. Taču tad ieskatījos viņam sejā. Viņš raudāja. — Dakteris aizkustinājumā apklusa, tad norija neredzamu kaklā iestājušos kamolu. — Paskatījos uz zemē guļošo zirgu. Redzēju asinis sūcamies tam no mutes. Un ieraudzīju zemē pie durvīm guļam kalēja knaibles pakavnaglu izraušanai. Ar tām kāds bija izrāvis Melnajai Burvei mēli.

Divdesmit astotā nodaļa

Zegerens nebija mēģinājis ar viņu satikties, nebija zvanījis, nebija atsūtījis ne puķes, nedz arī kādu zīmīti. Bet tagad, uzzinājusi vēl pēdējo traģisko notikumu pēc sievas nāves un Teitīnas nelaimes, Šellija juta, ka viņai jādodas pie tā.

Braucot brīnišķīgajā dzidrajā rītā pa Ielejas ceļu, viņa redzēja aizbraucam Bentlija šoferi uz drogu kafejnīcu senatoram pēc rīta avīzēm, redzēja Polopītu, kas bija ticis ārā no atskurbtuves, redzēja Mistiju, tomēr spēja domāt vienīgi par Zegerenu, kā atkal būs ar to kopā, apskaus un mierinās to, gluži kā mēdza mierināt Kemu.

Ainava bija tik skaista kā nekad. Ziemas pelēcība pazudusi, sazaļojis brīnumainais Virdžīnijas pavasaris. Lauki vizēja leknā zaļumā, kas aicināt aicināja laisties auļos laukiem pāri. Gar iebraucamo ceļu un avēniju malām ziedēja puķes.

Ceļmalas ganībās tikko piedzimuši kumelēni tenterēja uz * augstām, vēl nevarīgām kājām nopakaļ skaistajām, staltajām mātēm. Teļi gulēja saulītē pļavās, kur nēģeru sievas steidza sašķīt pieneņu lapas salātiem, kamēr dzeltenie ziedi nav stādus padarījuši rūgtus un neēdamus.

Belliourā viņa iebrauca pa vārtiem, kuru stabus rotāja akmens lapsas, garām sarkanajai vēstuļkastītei ar zilo šķērs-svītru, garām tukšajai, neapdzīvotajai sarga mājiņai. Parkā visa zeme zeltojās no narcisēm, ko Zegerens bija iepriekšējā

pavasarī tur sastādījis. Drīz vien ieplakā, kur tās ziedēja, leknā zeme tiks apvērsta, mežs, kas piederēja savvaļas dzīvniekiem, pārvērtīsies par apbūves gabalu kastēm līdzīgām ēkām, tiks ziedots klubam un tirdzniecības centram.

No lielās kungumājas skursteņiem nekāpa neviena dūmu strūkliņa. Likās, ka māja iegumusi zemē, tāpat kā Belliouras Ozols. Vai ozols arī tiks nocirsts un senlaicīgais dārza namiņš iznīcināts?

Lejāk ieplakā stiepās skrejceļš ar šķēršļu žogiem. Paies dažas nedēļas, un žogi, kurus Zegerens tik rūpīgi bija restaurējis, tiks nojaukti, divos gadu simtos iekopto augsni pārpludinās ezers, apkār tam vedīs ceļi un pacelsies ģimenes mājas ar mazām izkārtnītēm pie vārtiņiem: «Smiti», «Džounsi».

Ko tas īsti nozīmē — Ielejas izvarošanu vai, kā Maiks to dēvē: novēršanos no atbildības, radot varmācību cilvēku vidū? Vai varbūt varmācība šeit valdījusi vienmēr, tikai iearta ceļmalu zemē, līdzīgi pamestajām alus skārdenēm? Vai jaunais laiks atnācis kopā ar Zegerenu, svešinieku, tumsnējo, mazrunīgo, noslēpumaino un traģisma iezīmēto, pagātnes ļaunuma apdvesto?

Durvis atvēra nekad neredzēts baltais sulainis. Veids, kādā tas pateica, ka misters Zegerens atrodas pagrabstāva dzīvojamā istabā, nebija nosaucams citādi kā par vāji aizplīvurotu nekaunību. Ejot pa garo gaiteni, kur pie sienām rēgojās medībzvēru galvas, viņa visu laiku juta mugurā urbjamies tā skatienu, un nejaukā kauna sajūta, kas viņu bieži bija mocījusi pēdējos mēnešos, pletās aizvien lielāka, gluži kā bija pletušies asiņu traipi Šelbēmu muižas balles zālē tanī vietā, kur pakrita Menesess.

— Vai tevi šurp atsūtīja vīrs? — viņš jautāja. Viņš bija gabardīna uzvalkā ar vienrindas pogām, sarkanā fulārzīda kreklā, melnām lakādas vakarkurpēm kājās.

— Nē, vīrs mani nav sūtījis, — viņa izaicinoši atteica. — Kad es uzzināju... man vajadzēja atnākt. Zegeren, kas gan varēja izdarīt kaut ko tik drausmīgu?

— Melliks. Doila sievasbrālis. Česters Glovers viņu apcietinājis. Viņš Dēlijas virtuvē dzērumā plātījies, ka nokārtojis

rēķinus ar Zegerena ķēvi, kas viņam vairākkārt brukusi virsū. Bleks sacīja, ka Melliks kādu laiku augšā kalnos strādājis par mežsargu un zinājis, kā dzīvniekus trankvilizē. Kaut kā viņam izdevās iešaut Burvei nomierinātāju.

Zegerens atkārtoja visu, ko viņam bija sacījis policists, kā Brīvās zonas iedzīvotāji vairākās paaudzēs perinājuši atriebības plānus. Kā dzēriena trauks ceļojis apkārt, kad vīri sēdējuši pie ugunskura, klausīdamies savu suņu rejās zilajos kalnos, allaž no jauna pārcilādami nostāstu par Sīnu Šelbēmu, kas piesmējis Melliku dzimtas sievieti. Neziņas un māņticības nomāktie, stiprās pašdedzinātās dziras apdullinātie prāti gadiem ilgi nespēja nomierināties un alka atriebes.

«Daži tur kalnos ir stipri nekrietni,» bija sacījis policists, «un Toms Melliks ir negantākais no visiem. Ne vienreiz vien es sestdienas vakarā esmu viņu saņēmis ciet, kad viņš piesūcies gāja virsū kādam mellajam ar nazi.»

Česters Zegerenam izstāstījis, ka Toms perinājis atriebības plānus kopš tā laika, kad tas nespēja izpirkt savas ģimenes fermas ķīluzīmes. Šis sarūgtinājums, savilkts kopā ar māsas likteni un vēl piepinot klāt seno nostāstu par Sīnu Šelbēmu un viņa sencieni, likās pietiekams iemesls, lai nozagtu kalēja knaibles, kad Simeons bija viņu redzējis sacīkšu dienā slamstāmies gar staļļiem.

Zegerens piegāja pie bāra un paņēma no turienes sudraba dzeramo biķeri, tad pagrāba no ledus spainīša sauju ledus kubiciņu un, biķerī iebēris, sāka tos smalcināt.

— Melnā Burve. — Roka viņam drebēja, kad viņš ielēja sev pamatīgu viskija porciju. — Lepna. Skaista... — balss viņam aiztrūka, un Šellija pēkšņi atcerējās daktera Bleķa vārdus, ka Zegerens raudājis. Tagad, noraugoties uz to, viņa iedomājās — varbūt viņš, tāpat kā tās tēvs, tomēr bija ievainojams.

Viņa grasījās pieiet tam klāt, bet tas aizgriezās. Šellija ar acīm sekoja viņa skatienam ārā pa logu. No staļļiem spārnos pacēlās vesels baložu mākonis. Spārni tiem vizēja saulē kā lidmašīnai, kas stāvēja uz skrejceļa. Pļavā ganījās ķēves ar

kumeliņiem. Pastorālā aina pārvērta nule notikušās traģēdijas par tālu pagātni, padarīja tās tikpat nereālas kā šai apkārtnei draudošo drīzo izpostīšanu.

Viņš izvilka no kabatas cigarešu etviju. — Vai tu vēl smēķē?

— Jā, — viņa paņēma pasniegto cigareti.

— Šī kleita man vienmēr ir patikusi, — viņš, it kā tērzēdams, piebilda, kad Šellija pielieca galvu pret viņa uzšķilto uguni. — Bet ko tu esi izdarījusi ar matiem?

Viņa nemaldīgi juta, ka viņš vairās pieskarties tās rokai, pastiepjot pretī šķiltavas, tāpat kā bija vairījies, pasniegdams cigareti. — Nogriezu, — viņa atbildēja.

— Dieva dēļ — kāpēc?

Cigaretei pēkšņi bija pretīga garša. — Man bija apnicis būt par Mädchen in Uniform.

Viņš pēkšņi sāka rosīgi pārcilāt pudeles bāra skapītī.

— Es tūliņ lidošu projām uz Ņujorku. Rīt operēs Teitīnu. Kāds te bijis pie viskija. Droši vien jaunais sulainis. Laimīgā kārtā viņš man ilgi vairs nebūs vajadzīgs.

Šellija nolika cigareti, nožēlodama, ka vispār to pieņēmusi.

— Zegeren, es...

Viņš strauji apsviedās apkārt. — Vēl aizvien — Zegeren, vai ne? It kā es būtu sulainis vai zirgupuisis? Zegeren — pat gultā.

— Es vienmēr esmu tevi domās pieminējusi par Zegere-nu, — viņa žēlabaini noteica. — Man tas allaž nozīmēja kaut ko stipru, spēcīgu... — viņa neapjēdza, kā vajadzētu turpināt.

Viņš aizdedzināja jaunu cigareti. Liesmas plaiksnījumā Šellija vēroja viņa vaibstus — ik vietiņu šajā sejā bija skāruši viņas pirksti.

— Tu kādreiz sacīji, ka Ieleja tev nozīmējot daudz. Kālab tu izpārdevi savu īpašumu?

— Man drīzāk liekas, ka Ieleja iztirgojusi mani. Es zinu, ko Ieleja nozīmē tev. — Viņš izcēla tukšu pudeli no skapīša.

— Pateikšu, ko tā nozīmē man. Trulus naudasmaisus. Prāti-ņus tikpat Šaurus kā viņu firmīgās kaklasaites. Sarkanus

mednieksvārkus un portvīna plūdus. Svētdienās asiņaino mēriju un seksu. Vēlāk polospēli.

— Sasodīts, Zegeren! Mēs bijām laimīgi.

— Sūdīga laime! Nolaistas fermas, aizauguši tīrumi. Un Mednieku biedrība... Suņi izvārguši un pusbadā, jo Fekss Templtons suņu mītnēm ne tuvumā nerādījās. Vienīgais, kas pūlējās suņu labā, bija Vecais medībzinis. Žēlīgā debess. Šellij, vai tev nekad nav ienācis prātiņā — tev vai kādam citam no jums, kam lapsu trenkāšana ir dzīvesveids, ka pasaulē ir miljoniem cilvēku, kas pat dzirdējuši nav par šo Ieleju?

Šajā brīdī Šellija viņu ienīda. Viņš rupji uzbruka viņas instinktiem, viņas izcelsmei, audzināšanai, viņas izpratnei par cēlumu un krietnumu. Bija rupjš vārdos un darbos, iznīcināja visu, kas viņai šķita vērtīgs. Iznīcināta jutās arī viņa pati, un nu viņš vēl iznīcinās Ieleju.

— Man gan vajadzēja zināt, kas tu esi par cilvēku, todien, kad tu uzrāpies Karātavu kokā un nosviedi lapsu suņiem ko saplosīt.

— Tā bija pelēkā lapsa no Belliouras alas. Polopīts gribēja, lai tās iznīcina, jo tās aizņemot labo lapsu alas. Es zināju —ja man neizdosies lapsu kokā noķert un paglābt, viņš to nošaus. Es mēģināju lapsu nogrābt, bet tā lēca, un es noķēru garām. — Viņa balss pieklusa. — Lapsa krita, un, kad es tiku līdz zemei, bija jau par vēlu. Suņu bars jau bija tai uzklupis.

Šellija iztrūkusies raudzījās viņā. — Bet tu taču biji mednieks. Ko tad nozīmē visas tās zvēru galvas, — viņa pamāja uz halles pusi. — Un murkšķi arī tu nošāvi — toreiz sapulces laikā? Un medīji briežus Brīvajā zonā.

— Mednieku biedrība vērsās pret pelēkajām lapsām, pret murkšķiem, pret briežiem, pret visu, kas traucēja pakaļdzīšanos lapsām, traucēja viņu dzīves veidu. Es gribēju, lai mani uzņem pulkā. Gribēju kaut kas būt.

— Tu esi kaut kas, — Šellija sacīja.

— Es gribu sacīt — vēlējos būt kaut kas Ielejā. Būt ievērojamam Ņujorkā vai Sanfrancisko ir pavisam kas cits, nekā būt ievērojamam Ielejā.

— Bet tu tak biji medību pārzinis. Esi tāds vēl joprojām. Un šeit tas tiešām kaut ko nozīmē.

— Kad kļuvu par medību pārzini, man likās, ka esmu sasniedzis, ko kāroju. Biju ieplānojis izlabot visu to, ko senāk tiku nodarījis pāri Andreai. Cerēju, ka Teitīna apprecēsies ar krietnu zēnu, tādu kā Sendijs Montegjū, un reiz mantos Belliouru, ka viņai būs bērni. Biju iecerējis izveidot dzimtu — dinastiju, kas Belliouru mantos no paaudzes paaudzē. — Viņš paraudzījās uz tukšo, tumšo kamīnu. — Cerēju, ka tā būs māja, kuras skursteņi nekad neatdzisīs.

— Tu sacīji, ka tev medības patīkot, pakaļdzīšanās pa pēdām.

— Man patika izaicinājums, satraukums, apkārtne. Es labi zināju, ka man nepatīk cilvēki, kas nododas šādam sportam, padarot to par savu dzīves veidu. — Viņš iztukšoja glāzi. — Es vairs nemedīšu. Nekad vairs nenogalināšu.

— Bet es domāju... — Viņa nespēja turpināt. Zegerena skatiens, kas kavējās pie viņas, uzvēlās plecos kā smaga zaudējuma nasta — uzticēšanās zudusi, tās vietā pamodušās šaubas.

— Tu domāji to, ko gribēji domāt. To, ko jūs visi vēlējāties domāt — ka es nelietīgi izdarījos sacīkstēs. — Viņš ar blīkšķi ietrieca tukšo pudeli papīrgrozā. —Tad es sapratu, ka nekad nebūšu savējais. Nekad man neuzticēsies. Ielejai nepatīk neviens, kas nav tīrasinīgs. Ne lapsas, ne cilvēki.

— Tātad uzgrūšanās nebija tīša? Tu neaizšķērsoji Feksam ceļu?

— Nē. — Viņš skatījās tieši viņai sejā, un viņa acis bija kā melni ledus spīguļi. — Bet tu pieļāvi iespēju, ka esmu to izdarījis. Tas izšķīra visu.

— Tu maldies! — Šellija skaļi iesaucās. — Pēc sacīkstēm, zem ozola, es gribēju tev pateikt, ka iešu tev līdzi, projām — kopā ar tevi.

— Šellij. — Zegerens pagriezās un uzlūkoja to, un uz mirkli viņa skatienā bija izteiksme, ko tā redzēja tad, kad viņš runāja par Melno Burvi. — Pašu pirmo reizi, kad izdzirdēju

tevi dziedam, kad redzēju tevi piejājam, kad tu pārlēci pār vārtiem... — viņš aprāvās un tad pavisam klusu piebilda: — Šellij, Ieleja man biji tu.

Sāpīgas ilgas izkausēja pēdējo dusmu palieku. Šellijai gauži gribējās pieglaust viņa roku sev pie vaiga. — Un tagad?

Likās, ka viņš jautājumu nesadzirdēja. — Man jābrauc projām, — viņš noteica, sākdams likt saskaitītās pudeles atpakaļ bāra skapī.

Šellijai gar acīm zibēja ar viņu kopā pavadītie dzīves brīži. Pirmā satikšanās diena, kad viņa to ieraudzīja — ar sacelto uzaci un viegli zobgalīgo smīniņu, tad tālumā dzirdētā mūzika, kas kļuva skaļāka un viļņoja ap viņiem, kad viņi dejoja Teitīnas balles vakarā.

— Zegeren... — viņa pastiepa rokas, kā gribēdama to aizturēt. Viegli ieskanējās metāls: viens no viņa dāvātajiem auskariem nokrita uz grīdas. Viņš noliecās un to pacēla.

— Vēl aizvien tu zaudē auskarus. Še. — Atdodams auskaru, viņš uz Šelliju nepaskatījās. — Un tev arī tagad vajadzētu iet projām. Jebkuru brīdi var ierasties Samanta Sjū.

— Samanta Sjū?

— Jā, es ņemšu viņu līdzi, — Zegerens sacīja. — Esam nolēmuši apprecēties.

Šellijai roka neviļus pacēlās pie mutes. Viņa neatskārta, tikai vēlāk redzēja delnā palikušās pēdas, kur bija iekodušies zobi, kamēr viņa klusēdama, bez asarām apraudāja konfektes, ko Melusīna viņai vairs nekad neizvārīs, Šelbērnas kausa sacīkšu zirgus, ko nekad vairs neredzēs citu aiz cita ejam gar apvārsni, apklusušo medībragu, kura melodiskais sauciens neatskanēs vairs nekad.

— Nelietis gatavais, ne sulainis — iztempis visu viskiju, — sacīja Zegerens.

Pulkstenis jau bija pāri vienpadsmitiem, kad Šellija piebrauca pie baznīcas. Novietojusi lielo mašīnu stāvvietā, viņa izkāpa un devās uz vārtiem dzelzs mietiņu žogā, kas apjoza baznīcas pagalmu. Garām traucās pilsētiņas satiksme, kas

jaukā laika dēļ bija visai dzīva virzienā uz kalniem, ārā no pilsētas. Sarkankrūtītis pacēlās spārnos no magnolijas, kas auga pie baznīcas durvīm. Durvis stāvēja vaļā. Baznīcā iedūcās ērģeles, sākās dievkalpojums.

Šellija tikko bija sasniegusi bruģēto celiņu, kad izskanēja pirmā dziesma. Lielajā ielā valdīja dīvains klusums. īsu brītiņu nenotika itin nekas, tad klusumu pēkšņi plēstin pārplēsa daudzu cilvēku balsis.

Šellija palika pie žoga stāvam, kad ieraudzīja pēkšņā trokšņa cēloni. No laukuma ielā iegriezās nēģeru gājiens, nosprostojot ceļu mašīnām, kas sāka krāties rindā aiz cilvēku pūļa. Viņi nāca kolonnā pa sešiem, soļi atbalsojās uz bruģa, piešķirot gājienam īpašu nozīmīgumu, tie līdzinājās bungu piesitienam.

Džimijs Džonss soļoja pirmajā rindā. Žaketīte viņam viduklī bija par Šauru, dungriņbikŠeles par īsu un spilgti rozā fosforiscētās kapzeķes nobrukušas. Bet nospodrinātās kurpes spīdēja tāpat kā ģīmītis, kurā staroja jaunatklāts lepnums un droša mērķtiecība. Vienā pusē viņam soļoja Meiss Brauns, otrā mācītājs Jangs. Dižais Vašingtons Teilors ar balto matu kroni ap galvu soļoja viens.

Aiz gājiena vadoņiem tālākajās rindās Šellija citu pēc citas ieraudzīja pazīstamas sejas — Smitus, Teilorus, Vilker-sonus, Takerus. Hembons bija eleganti uzposies Feksa vecajā tvīda žaketē, pogcaurumā cēli iespraudis dzeltenu rozes pumpuru. Džūbels Džonss, brīnumainā kārtā pilnīgi skaidrā prātā, mugurā uzvilcis vecu, apdriskātu fraku. Šellija pamanīja pat Suellenu, kam vairs nebija lemts ilgi staigāt grūtai. Lepni tā soļoja blakus savam Edijam.

Neviens nenovērsa acis, ieraudzījis Šelliju. Tieši otrādi, sastopoties ar viņas skatienu, demonstrantu sejas palika drūmi svešas, neviens nelikās viņu pazīstam, noraudzījās uz viņu tikpat vienaldzīgi kā uz reportieriem un fotogrāfiem, kas rikšoja gājienam līdzi.

— Vašington! — Šī balss piederēja mis Šellijai no Šelbēr-nu muižas. Nēģeru vadonis turpināja mierīgi iet tālāk pa ielu. — Vašington! — Šellija skadri uzsauca. — Kas te notiek?

Milzis lēnām pagrieza galvu. Negribīgi uz mirkli atšķīries no kolonnas, viņš piegāja pie tās. — Misis Leitimer, — nekad viņš nebija Šelliju uzrunājis par misis Leitimeri, — ir nomiris Menesess Brauns. Mēs esam iznākuši izvirzīt savas prasības. Pēc dievkalpojuma jūsu vīrs tās nolasīs. Pagaidām ejam aizlūgt par misteru Bafordu.

Šellija palūkojās uz baznīcu. Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt kājās piecēlušos draudzi.

— Un kas notiks, ja jūsu prasības tiks noraidītas?

— Nav iespējams pateikt, kas tad notiks.

— Bet kāpēc? — Šellija čukstus jautāja. — Kāpēc tagad — pēc tik ilga laika?

— Mēs gaidījām likumu, — Vašingtons Teilors atbildēja. — Bet likums dzīvē neko nemainīja. Misis Leitimer, mēs gaidījām ilgi, ļoti ilgi. Domājām, ka reiz taču naids aprims. Tas neaprima. Tas pastāv vēl tagad, pēc simtiem gadu. Un tagad nīdēji padarījuši par nīdējiem tos, ko ienīst. — Viņš paraustīja plecus. — Jūsu vīrs centās un pūlējās. Ar to nepietika. Par maz bija to, kas pūlējās!

Kolonna apstājās pretī kapsētas vārtiem. Šellija ievēroja Meisa aso, nikno seju ar rētu, redzēja acu ciešo, viņai pievērsto skatienu. Līdz šim nepazītas bailes viņai sažņaudza krūtis, asinis uzviļņoja saltas, tikpat saltas kā apkārt sapulcējušos demonstrantu skatieni — pilni nicināšanas un niknuma.

— Ar ko tas beigsies? — Viņas balss bija tikko sadzirdama.

Dižais nēģeris pagrozīja galvu. — Kas to lai zina? Šis ir

vēl tikai sākums. — Tālumā iegaudojās policijas mašīnu sirēnas. Kolonna nemierīgi sakustējās. — Misis Leitimer, brauciet uz mājām, — Vašingtona Teilora balss bija tāda pati kā viņa acis — sveša, salta. — Tur jūs būsiet drošībā. — Viņš pagriezās un pamāja demonstrantiem, lai seko viņam.

Džimijs palika Meisam aiz muguras. Šellija pastiepa baltā cimdā tērpto roku. — Džimij, kur tu šorīt aizkavējies? Man tevis vajadzēja.

— Mis Šellij, kundze, — Džimijs priekā starojošām acīm atsaucās. — Es jau grasījos jums paziņot, ka vairs neiešu.

— Kāpēc, Džimij?

Viņš izgāja no rindas, kad demonstranti sāka ieplūst kapsētā. — Mēs organizējamies, — viņš lepni paziņoja. — Meiss mums pateiks, kas jādara. Mēs mācāmies demonstrēt. Meiss mums māca, kā aizsargāties, kā aizstāvēties pret asaru gāzi un suņiem.

Pēdējās sievietes un bērni bija sagājuši kapsētā. Viņi neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, bet sastājās nelīdzenās rindās. Saules apožums karsēja viņu noliektās galvas un kā lūgšanā saliktās rokas, viņu klusās balsis melodiski cēlās un krita kā liegais vējiņš, kas kustināja magnolijas lapas.

Sirēnas gaudas saplosīja kluso lūgsnu, vienā mirklī padze-not svētdienas klusumu un mieru, kad rēkdama pa ielu lejup drāzās policijas mašīna, kurā sēdēja Česters Glovers un četri pavalsts policijas patruļnieki. Tai sekoja vēl vairākas policijas mašīnas, zibinot sarkanas gaismas.

Mašīnas apstājās pretī baznīcai, policisti izkāpa un devās pie nēģeriem, kas vēl joprojām skaitīja lūgsnu. Policistiem galvā bija baltas aizsargķiveres, pie sāniem makstī revolveri, bet rokās steki.

Vienā mirklī laukumā birtin sabira pilsētiņas iedzīvotāji no apkārtējiem namiem, skrēja klāt no tuvākajām šķērsielām, spiedās policistiem pa pēdām.

Šellija atskārta, ka tur ciet Džimija roku. Viņa neapjauta, ka sažņaugusi no pārāk cieši, gandrīz vai it kā pati sev par balstu, līdz juta, ka zēns cenšas roķeli izraut, un, kamēr zēns pūlējās, viņa juta kaulus zem niecīgā miesas apsega, ieraudzīja bērna vājo seju, izdēdējušos pleciņus, caurumu vienas rozā kapzeķes papēdī. Un šajā mirklī bija tā, it kā zēna dūrīte ne tikai urbtos viņas rokā, pūloties izrauties, bet ietriektos ar pilnu sparu pašā sirdī un atlauztu kādas durvis, kas visu laiku bijušas aizslēgtas.

— Ardievu, mis Šellij! — Džimijs uzsauca un, izlauzies no gūsta, aizskrēja piebiedroties lūgšanas skandētājiem.

Maiks gāja pa ietvi kopā ar vienu no preses fotogrāfiem. Šellija vēroja, kā viņš tuvojas. Un laikam tāpēc, ka šajā

svētdienas rītā viss bija savādāk nekā citreiz, viņai uzmācās ērmota sajūta, it kā nekad agrāk nebūtu viņu redzējusi. Un prātā pazibēja doma, ka gribētos viņu uzzīmēt — kalsno augumu, skaidri ievilktos vaibstus, cēli veidoto galvu un plecus. Pēkšņi gribējās saglabāt rimto seju, tās slēpto spēku, pašcieņu un pazemību, kas nepavisam nenozīmē zemošanos, šajā sejā gluži vienkārši nebija arogances, toties tai piemita kaut kas tāds, ko Šellija nekad nebija spējusi īsti atšifrēt un definēt — varbūt varētu teikt — taisnīgums, apvienots ar laipnību un krietnumu. Pārsteigta viņa ieraudzīja vēl ko tādu, ko nekad iepriekš nebija ievērojusi. Tā bija viņa gaita un stāja. Droši vien tāpēc, ka viņai Maiks nekad nebija licies pietiekami ievērojams, kamēr viņa pati... Tālāk viņa neturpināja domāt, uzmācās rūgta, smaga nožēla par to, kā viņa bija sagrāvusi savu laulību. Un šī doma viņu sastindzināja, neļāva viņai pieskriet tam klāt, kā būtu pieskrējis Kems, pieķēries, turējies cieši klāt un visu vērtis par labu.

Tagad viņa redzēja to apstājamies un pagriežam galvu uz Čestera Glovera pusi, kurš patlaban sūtīja Bellvī iecirkņa patruļniekus, lai dodas iekšā kapsētā. Fotogrāfs pacēla aparātu.

Policijas šefs acumirklī apsviedās apkārt. — Mums nekad pilsētā nav bijis nekādu juku. — Viņš draudīgi pacēla steku. — Un nebūs arī tagad. Nekādas uzspēlētas bildes mums nav vajadzīgas.

Maiks iespraucās starp abiem. — Čester, Dieva dēļ...

— Jūs nemaisieties vidū! — Česters viņam uzrēca. — Nekādi citpilsētu aģitatori manā pilsētā gaisu nejauks. Gan es viņus izmācīšu. Un nestāstiet man šiten par likumiem. Un jūs... un jūs arī, — viņš pagriezās pret fotogrāfu. — Baltie melnādaiņi! Nolādētie komunisti!

Maiks izvilka no kabatas kādu papīru. — Čester, ja jūs gribētu vienīgi uzklausīt...

— Biju pietiekami liels muļķis, ka vienreiz uzklausīju. Vajadzēja man jau toreiz šiem sadot pa ādu, kad sadomāja te demonstrēt pie pilsētas robežas.

— Ja mēs tagad ņemtos un normāli aprunātos...

— Vai jūs domājat, ka mēs klausīsimies uz atklīdeņiem nezin no kurienes? — Viņš ar steku nikni norādīja uz Meisu.

— Jūs Meisu saucat par atklīdeni nezin no kurienes?

— Nolādēts — tā ir patiesība — svešs ieklīdenis, — Čes-ters pārskaities turpināja. — Ikviens, kas ceļ pilsētā jukas, ir svešs ieklīdenis.

Šellija panācās uz priekšu. — Čester, ja mans vīrs šajā pilsētā ir svešinieks un ieklīdenis, tad es arī tāda esmu.

Policijas šefs, kas nupat vēl bija kūsājis naidā un uzpūtībā, piepeši kļuva pazemīgs kā sulainis. — Ko nu, mis Šellij, ko nu — tas tik tāds sakāmais. — Viņš paraustīja savas ķiveres siksniņu zem zoda, it kā tā spiestu. — Atstājiet vien to manā ziņā. Gan es tos viens un divi dabūšu ārā no pilsētas.

Maiks strauji apgriezās un paskatījās uz Šelliju. — Nejaucies jel Šajās darīšanās! Es visu laiku līdz šim esmu izticis bez tava atbalsta. Man tas nav vajadzīgs arī tagad.

Kapsētā policisti aplenca demonstrantus, vicināja stekus un bļāva: — Izbeidziet, mellie! Vai dzirdat — izbeidziet! — Un patruļnieki sāka virzīt gājiena vadītājus atpakaļ ārā no kapsētas. Pirmie aizgāja mierīgi, līdz Šaurākā vietā pie vārtiem sadrūzmējās. Tad pēkšņi viena no Takeru sievietēm atšķīrās no pūļa un sāka skriet uz baznīcas pusi, saukdama: — Ro-bij! —, redzēdama, ka mazs puišelis sarkanās vasaras drēbītēs jož tieši uz atvērtajām baznīcas durvīm. — Robij, nāc tūliņ atpakaļ! — It kā uz skatuves galavārdu sadzirdējušas, visas tuvējās sievietes sāka klaigāt un lauzties uz vārtiem. Tad viens no pavalsts patruļpolicistiem pacēla steku un iesita vienam no Takeru puišeļiem, kas bija izskrējis no rindas.

Fotogrāfs iekliedzās: — Ak Dievs, ko viņi dara!

Šellija, neko neredzēdama, izstiepa rokas un pieķērās Maikam. Viņa juta, ka Maika roka saraujas un tad sastingst. — Šellij, brauc uz māju! Tev te nekas nav darāms!

To izsaucis, viņš aizskrēja uz kapsētu, Šelliju aizmirsis, jo tur zibēja steki, kliedza sievietes un bērni, dažās sekundēs tur gāja kā kaujas laukā.

Kā signālu saņēmuši, kapsētas vārtus apsēda pilsētnieki, nelaizdami demonstrantus ārā, ņudzeklī ņirbēja tumšas sejas un izbailēs ieplesto acu baltumi.

Šellija jutās kā šokā, viss redzētais asi iezīmējās apziņā, acīs un sirdī, tikpat skaidri kā ieraksts vitrāžā virs baznīcas durvīm: «Kungs, ļauj man labāk mierināt, nekā tikt mierinātam».

Izbiedētie baznīcēni saskrēja atvērtajās durvīs, ko Fekss Templtons, kas šosvētdien kalpoja par durvju vērēju, tūdaļ aizrāva ciet. Takeru puišelis, piespiests pie žoga dzelzs stieņiem, gribēja rāpties pāri, visu laiku brēkdams: — Mamma! Mamma! — Pēkšņi viņa redzēja, ka barā iekšā metas Čārlijs Vūdrafs. Cigāru bodnieku un avīžu pārdevēju Šellija aizvien bija uzskatījusi par miermīlīgāko cilvēku pasaulē. Nu viņa to redzēja pārvērtušos slepkavīgā kauslī, kad viņš, sarkans pietvīcis, metās virsū Meisam, nogāzdams to no kājām, kliedza: — Sadodiet, sadodiet tam mellajam! — kamēr Meiss pūlējās izkļūt no steku uzbrukumu krusas. Šellija jutās tikpat pazudusi un apjukusi kā Takeru bērns. Un tad viņai pēkšņi likās, ka viņa visu saredz pārlieku skaidri, it kā nule redzētā varmācība viņai būtu norāvusi aizsegu no acīm. It kā visu mūžu viņa būtu nodzīvojusi biezā plīvurā ietinusies, redzējusi un dzirdējusi tikai to, ko vēlējusies redzēt un dzirdēt, bet nu šajā mirdzošajā, saulainajā rītā mežonīgā varmācība visu pārvērtusi, piešķīrusi viņai spēju dzirdēt un redzēt, un saprast vēl daudz ko citu. Piemēram, Keitijas Šligmenes sāpināto, izmisušo seju Šligmenu viesību vakarā. Pret Dženijiem vērsto boikotu. Suņu saplosīto lapsu akmeņlauztuvē. Drausmīgo jūkli pašreiz, kad melnie un baltie, jēgu un saprātu zaudējuši, sita, spārdīja, kliedza.

Viņa izdzirda Maiku saucam: — Džimij! Džimij!, — kad zēns pūlējās palīdzēt Meisam un pats saņēma zābaka spērienu sānos.

Negantais niknums, kas Šellijā bija pamodies, šķita tikpat sāpīgs kā kājas spēriens, kas tikko bija nogāzis zēnu zemē. Neko vairs nedomādama, viņa lauzās pūlī uz priekšu, juta, ka piezīmju grāmatiņa izkrīt no rokas, svārki nostirkšķ plīstot, dzirdēja Maika aso saucienu: — Šellij, Šellij, vai es tev neteicu... — Šai brīdī viņa sadūrās ar kādu citu un pakrita uz bruģa.

Pēc tam viņa atjēdzās vienīgi tad, kad dzirdēja Maiku sakām: — Šellij, Šellij... — un juta, ka tiek aiznesta drošībā.

— Džimijs?

— Puns pierē. Varbūt arī kāda salauzta riba. Dakteris Veterss parūpēsies par viņu.

— Maik, es mēģināju, centos... — Viņa piespieda seju Maikam pie krūtīm un visiem spēkiem pūlējās novaldīt asaras, kā viņai tas parasti mēdza izdoties.

— Es to zinu, Šellij, zinu.

Viņa pacēla galvu. Pāri Maika plecam viņa redzēja ielu, kur virda negants haoss, ko ar rupju varu gribēja pievārēt tādi vīri kā Česters Glovers un Čārlijs Vūdrafs, trenkdami šņukstošas sievietes un bērnus projām no kapsētas uz laukuma pusi.

— Ai Maik. — Nu asaras vairs nebija novaldāmas, tās sāka līt aumaļām. — Es gribu vēlreiz pamēģināt.

Viņš apsēdās pie stūres un ieslēdza aizdedzi.

— Aizvedīšu tevi mājās.

Viņa pastiepa roku un apklusināja motoru.

— Tas viss tagad attiecas arī uz mani. — Viņas acis ielūkojās tieši Maika acīs, ielūkojās ar zili violeto ugunīgumu. — Vai tev nav klāt kāds mutauts? Es savējo tai barā pazaudēju kopā ar piezīmju grāmatiņu.

Iesākts Vudstokā, Vermontā 1963. gadā Pabeigts Makdovela kolonijā Pftersboro, Ņūhempšīrā 1970. gadā

1

Saule — avīzes nosaukums (šeit un turpmāk tulk. piezīmes).

2

Ink (angl.) tinte.

3

Dollija Medisone (1768—1849), Savienoto Valstu 4. prezidenta Džeimsa Medisona sieva.

4

Sudrabkalns (angl.)

5

Nēģeri un žīdi.

6

N. J. — Ņūdžersijas pavalsts saīsināts apzīmējums.

7

ASV svinami septembra pirmajā pirmdienā.

8

National Association for the Advancement of the Coloured People. Nacionālā apvienība jaukto rasu attīstībai.

9

Jim Crow — 19. gadsimtā radies stereotipisks un vienlaikus diskriminējošs apzīmējums «melnajam cilvēkam».

10

Tā 1642. gadā Anglijā īsi apgriezto matu dēļ tika iedēvēti puritāņi, Kromvela partijai piederīgie, atšķirībā no Čārlza I parlamenta locekļiem — kavalieriem.

11

1942. gadā ieviesta derību sistēma zirgu skriešanās sacensībās, kad derības slēdz tikai uz noteiktiem diviem zirgiem.

12

Sesils de Mils (1881—1959) amerikāņu kinorežisors un producents.

13

Viljams Alans Vaits (1968—1944), amerikāņu žurnālists un rakstnieks.

14

Džons Brauns (1800 —1859), abolicionists.

15

Jūliuss Petri — vācu bakteriologs.

Content

Makklērija Džema Makilveina Lapsām par barību

Pirmā daļa. BELLIOURA.

Ieskaņa

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Sestā nodaļa

Otrā daļa. MEDĪBAS

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Trešā daļa. MEDĪJUMA VAJĀŠANA.

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Ceturtā daļa. KAUSS

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Piektā daļa. NĀVE

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

1