Stīla Daniela

Ļaunums

Daniela Stīla

Ļaunums

Romāns

.

Maniem brīnumjaukajiem, mīļajiem, lieliskajiem bērniem - Beatrisei, Trevoram, Todam, Nikam, Samantai, Viktorijai, Vanesai, Maksam un Sārai. Es dzīvoju jūsu dēļ, un jūs dodat manai dzīvei jēgu. Jūs esat manas dzīves saturs, un jums pieder mana sirds. Paldies jums, mīļie, un piedodiet man par sāpēm, kādas esmu jums sagādājusi ar postu, ko sauc par “slavu”.

Es jūs ļoti, ļoti mīlu -

D. S.

Pirmā nodaļa

Ērģeļmūzikas skaņas aizlidoja Vedžvudas zilajās debesīs. Kokos dziedāja putni, un rāmajā vasaras rītā kaut kur tālumā klaigāja bērni. Balsis baznīcā saplūda Greisai labi pazīstamās garīgajās dziesmās, bet šorīt viņa nespēja dziedāt līdzi. Viņa tik tikko varēja nostāvēt kājās, skatoties taisni priekšā uz savas mātes zārku.

Visi, kas bija pazinuši Elenu Adamsu, zināja, ka viņa ir laba māte, krietna sieva un cienījama pilsone - līdz pat savai nāves stundiņai. Pirms Greisas dzimšanas viņa bija strādājusi skolā, pēc tam vēlējās, lai viņai būtu vēl bērni, bet tas nenotika. Elenai Adamsai bija vārga veselība, un trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņa saslima ar vēzi. Viņai izoperēja dzemdi, pēc tam viņu apstaroja un ārstēja ar ķīmiju. Taču vēzis bija izplatījies tālāk uz plaušām, limfmezgliem un - beigu beigās - uz kauliem. Cīņa turpinājās četrarpus gadus. Elenai bija četrdesmit divi, kad viņa nomira.

Viņa sagaidīja savu nāves stundu mājās, un Greisa viena pati rūpējās par māti, līdz pēdējos pāris mēnešus tēvs bija spiests algot divas medmāsas, bet arī tad Greisa, atnākusi mājās no skolas, stundām sēdēja pie mātes gultas. Naktīs, kad māte sāpēs kliedza, tā bija Greisa, kas cēlās augšā, palīdzēja viņai aiziet uz vannasistabu, deva zāles. Medmāsas strādāja

<

tikai pa dienu. Tēvs negribēja, lai viņas paliek pa nakti, un visiem bija saprotams, cik grūti viņam nākas aprast ar tik slimu sievu.

Tagad viņš stāvēja baznīcā blakus Greisai un raudāja kā bērns.

Džons Adamss bija skaists vīrietis. Četrdesmit sešu gadu vecumā viņš bija viens no labākajiem Vatsekas advokātiem. Katrā ziņā visi viņu mīlēja. Pēc dienēšanas armijā Otrā pasaules kara laikā viņš pabeidza Ilinoisas universitāti un atgriezās mājās Vatsekā - simt jūdžu uz dienvidiem no Čikāgas. Vatseka bija kārtīga mazpilsētiņa, ko apdzīvoja krietni ļaudis. Adamss sniedza viņiem visas juridiskās konsultācijas un uzklausīja viņu problēmas. Viņš nodarbojās ar šķiršanās prāvām, cīņām par īpašumu un nesa mieru karojošām ģimenēm. Džons Adamss vienmēr palika godīgs, un cilvēkiem tas patika. Adamss bija specializējies personas vai īpašuma kaitējuma lietās, uzturēja prasības pret valsti, rakstīja testamentus, kārtoja adopcijas. Tāpat kā viņa draugs ārsts, Džons Adamss bija ļoti iemīļots un cienījams Vatsekas pilsonis.

Pusaudža gados Adamss bija pilsētiņas futbola komandas labākais spēlētājs, un, mācīdamies koledžā, viņš turpināja spēlēt futbolu. Cilvēkiem viņš patika jau tad, kad viņš vēl bija zēns. Kad Džonam bija sešpadsmit gadu, viņa vecāki gāja bojā autokatastrofā, vecvecāki bija miruši jau sen pirms tam, un Vatsekas ģimenes burtiski sacentās, kura uzņems viņu savā pajumtē līdz mācību beigām vidusskolā. Adamss vienmēr bija jauks un izpalīdzīgs puisis. Tā viņš sāka dzīvot pie divām radu ģimenēm, un visi viņu mīlēja.

Džons Adamss gandrīz visus pilsētiņas iedzīvotājus zināja saukt vārdā, un, kopš Elena pirms vairākiem gadiem bija sākusi slimot, ne viena vien jauna atraitne un šķirtene meta uz Džonu acis. Bet Adamss neveltīja viņām vairāk uzmanī

to

bas, kā vienīgi draudzīgi sarunājās vai apjautājās par bērniem. Viņš nemeklēja gadījuma sakarus, un cilvēkiem tas bija vēl viens iemesls, lai par viņu atzinīgi atsauktos.

- Dievs zina, ka viņarrtbūtu uz to tiesības, - kāds vecāks vīrs, kas Adamsu labi pazina, mēdza teikt. - Elcna ir tik slima, cits sāktu jau meklēt... bet tikai ne Džons... viņš ir godīgs un kārtīgs cilvēks.

Adamss bija krietns, laipns un atklāts, un savā profesijā viņam veicās. Viņš nodarbojās ar mazām lietām, bet viņam bija apbrīnojami liels klientu skaits. Pat Džona kolēģis Frenks VilSs reizēm pavilka viņu uz zoba, kāpēc gan visi ^„vienmēr gribot Džonu un tikai pēc tam Frenku. Adamss bija visu mīlulis.

‘ - Ko tu tādu dari, piedāvājies apgādāt ar pārtikas pro

duktiem par brīvu uz veselu gadu slepus man aiz muguras, vai? - Frenks smiedamies jautāja.

Viņš nebija tik labs jurists kā Džons, bet viņam labi padevās dokumentu izpēte, un viņš rūpīgi līdz pēdējam sīkumam prata sastādīt līgumus. Tieši Frenks ar vanaga aci izpētīja līgumus un kārtoja to slēgšanu. Bet slavas laurus plūca Džons, Džons tika pieprasīts, jo klienti par viņu bija dzirdējuši jūdzēm tālu citās pilsētās. Frenks bija mazs, neievērojams vīrelis, viņam nebija nedz Džona pievilcības, nedz glītā izskata, bet viņi abi labi sastrādājās un pazina viens otru kopš koledžas laikiem.

Tagad Frenks stāvēja baznīcā pāris rindu tālāk, juzdams līdzi Džonam un viņa meitai.

Frenks bija pārliecināts, ka Džons atžirgs, atgūs pamatu zem kājām kā vienmēr, un, kaut arī Džons apgalvoja, ka viņu tas neinteresējot, Frenks varēja saderēt, ka kolēģis pēc gada būs no jauna apprecējies. Toties Greisa izskatījās kā prātu zaudējusi, un šķita, ka viņa tūlīt saļims, tur stāvot un rau-

goties pāri uz ziedu pārpilno altāri. Viņa bija skaista meitene, pareizāk sakot, viņa būtu skaista, ja ļautu sev tādai izskatīties. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa bija slaida un gara, gracioziem pleciem, garām, skaistām rokām un kājām, tievu vidukli un lielām krūtīm. Bet viņa slēpa savu augumu maisveidīgos apģērbos, zem platiem, izstaipītiem džemperiem, kurus viņa pirka no Pestīšanas armijas. Džons Adamss neapšaubāmi bija bagāts cilvēks un varētu nopirkt meitai labākus tērpus, ja vien viņa to gribētu. Tomēr Greisa atšķirībā no citām sava vecuma meitenēm neinteresējās nedz par apģērbu, nedz zēniem, vispār viņa ne par ko neinteresējās, un viņa nevis uzsvēra savu skaistumu, bet to slēpa. Greisa nekrāsojās, garie, kastaņbrūnie vara krāsas mati krita pār muguru un uz pieres, noslēpjot lielās, rudzupuķu zilās acis. Viņa neskatījās cilvēkiem taisni acīs un neiedrošināja uzsākt ar sevi sarunas. Vairums, ciešāk ielūkojoties, pārsteigti ievēroja viņas skaistumu, bet, ja ne, tad viņu vispār nepamanīja. Pat šodien viņai mugurā bija novalkāta, melna mātes kleita. Tā nokarājās kā maiss uz viņas auguma, un Greisa tajā izskatījās vai trīsdesmit gadus veca. Matus Greisa bija cieši saņēmusi mezglā, un nāves bālu seju viņa stāvēja blakus tēvam.

- Nabaga bērns, - čukstēja Frenka sekretāre, kad Greisa lēni gāja tēvam blakus pa eju aiz mātes zārka.

Nabaga Džons... nabaga Elena... nabaga cilvēki... Viņi tik daudz bija cietuši.

Ļaudis reizēm apsprieda to, cik kautrīga un nesabiedriska ir Greisa. Pirms pāris gadiem pat sāka paklīst valodas, ka viņa esot atpalikusi attīstībā, bet visi, kas mācījās kopā ar viņu skolā, zināja, ka tie ir meli. Prāta ziņā Greisa pārspēja daudzus citus, tikai nemēdza lieki runāt. Greisa bija vientuļ-niece, skolā viņu tikai paretam redzēja pļāpājam vai koridorā smejamies, viņa allaž aizsteidzās prom, it kā baidītos kļūt

vaļsirdīga un atrasties draugu vidū. Klasesbiedri zināja, ka Greisa nav dumja, bet zināja arī to, ka viņa nav draudzīga. Tas šķita savādi, ņemot vērā, cik sabiedriski bija viņas vecāki. Greisa tāda nebija. Pat bērnībā viņa turējās savrup no citiem un bija vienpate. Turklāt viņa bieži gāja ātrāk mājās no skolas, jo viņai sākās astmas lēkme.

Džons un Greisa brīdi stāvēja, pēcpusdienas saules staru apspīdēti, viņi atbildēja uz draugu rokasspiedieniem, pateicās par ierašanos, apskāvās, un Greisa izskatījās vēl kokaināka un vēl vairāk atsvešināta nekā jebkad. Viņas augums it kā atradās šeit, bet prāts un dvēsele lidinājās kur citur. Pārāk lielā, noplukusī kleita izraisīja vēl dziļāku līdzjūtību.

Pirms braukšanas uz kapsētu tēvs bija izteicis piezīmi par Greisas izskatu. Pat viņas kurpes bija novalkātas. Tās bija mātes melnās, nemodernās augstpapēžu laiviņas, pie tam krietni nonēsātas jau pirms mātes slimības. Greisa, valkādama mātes tērpus, it kā centās būt tuvāka mātei, viņa maskējās un aizstāvējās, bet tas, protams, nepiestāvēja jaunai meitenei, »un tēvs tā arī pateica. īstenībā Greisa ļoti līdzinājās mātei, cilvēki to vienā laidā atgādināja, tikai Elena pirms slimības bija daudz robustāka un viņas kleitas Greisai bija vismaz trīsreiz par lielu.

- Vai tu pārmaiņas pēc nevarēji kārtīgi apģērbties? -tēvs aizkaitināts jautāja, kad viņi brauca uz Svētās Marijas kapsētu pilsētas nomalē un trīs duči automobiļu brauca aiz viņiem. Adamss bija cienījams pilsonis, kam jārūpējas par savu reputāciju. Izskatījās dīvaini, ka tāda vīra vienīgā meita ir ģērbusies kā bārene.

- Mamma neļāva man valkāt melnu. Es domāju... man likās, ja... - Greisa piesardzīgi palūkojās uz tēvu, kā nelaimes čupiņa ierāvusies vecā limuzīna stūrī, kuru bēru birojs bija šim gadījumam īpaši noīrējis. Tas bija kadiljaks, ko pirms

diviem mēnešiem skolēni bija paņēmuši vecāko kursu ballei, kuru Greisa negribēja apmeklēt un uz kuru neviens viņu arī neaicināja. Māte bija tik ļoti slima, ka Greisa pat nelabprāt aizgāja uz izlaidumu. Tomēr viņa, protams, tur bija un, līdzko pārnāca mājās, parādīja mātei diplomu. Greisa tika uzņemta Ilinoisas universitātē, bet uz gadu atlika mācības, lai varētu rūpēties par māti. Tēvs arī tā gribēja, jo juta, ka Elenai vairāk nepieciešama meitas mīlošā gādība, nevis medmāsas, un viņš iestāstīja Greisai, ka vēlas, lai viņa paliek, nevis brauc septembrī mācīties. Greisa nestrīdējās pretim. Viņa labi saprata, ka tam nav jēgas. Ar tēvu nekad nebija jēgas strīdēties. Viņš vienmēr panāca, ko gribēja. Viņš tā bija pieradis. Viņš pārāk ilgi bija izskatīgs, veiksmīgs pilsonis, kam viss padevās, un viņš gribēja, lai tā tas arī paliktu. Mūžīgi. Jo īpaši viņa paša ģimenē. Greisa to saprata. Tāpat kā to bija sapratusi Elena.

- Vai mājās viss ir sagatavots? - tēvs jautāja, paskatīdamies uz meitu, un viņa pamāja.

Kaut aj^Grejisa bija bikla un atturīgas dabas, viņa jau kopš trīsde*n*k gadu vecuma lieliski tika galā ar mājas soli. Pēdējos četrus gadus viņa bija gādājusi par visu, lai tikai atvieglotu mātes dzīvi.

- Viss ir kārtībā, - viņa klusi atteica. Pirms došanās uz baznīcu Greisa bija saklājusi bufetes galdu. Pārējais uz lielām, apsegtām paplātēm stāvēja ledusskapī. Kaimiņi jau nez kuro dienu bija nesuši viņiem ēdienus. Iepriekšējā vakarā Greisa bija sagatavojusi tītara un cūkas cepeti. Džonsona kundze bija atnesusi šķiņķi, un vēl tur bija salāti, sautējumi, paplātes ar uzkožamajiem, svaigi dārzeņi un visāda veida kūkas un saldumi. Virtuve atgādināja konditorejas izstrādājumu izstādi, visa kā bija pietiekami. Greisa paredzēja, ka atnāks vismaz simt pavadītāju, varbūt pat divtik daudz aiz cieņas pret

Džonu un viņa slavu Vatsekā.

*

Cilvēku sirsnība bija apbrīnojama. Ziedu daudzums vien pārspēja bēru ceremonijā jebkad pieredzēto.

- Karaliski, - teica vecais Pībodija kungs, sniegdams tēvam viesu grāmatu, kas bija pilna ar parakstiem.

- Viņa bija izcila sieviete, - Džons klusu atbildēja un paskatījās uz meitu. Tik skaista meitene un tik apņēmīgi to slēpa! Tāds bija viņas raksturs, un neatlika nekas cits kā nestrīdēties. Citādā ziņā Greisa uzvedās labi, un, kopš Džona sieva bija sākusi slimot, Džons pateicās Dievam, ka viņam ir tāda meita. Tagad diviem vien viņiem būs savādi, bet jāatzīst, ka turpmāk būs arī vieglāk. Elenas slimība un neaptveramās ciešanas bija necilvēciskas.

Džons paskatījās ārā pa logu un tad atkal uz savu vienīgo meitu.

- Es nupat domāju, kā gan mums klāsies bez mammas... bet varbūt... - Viņš meklēja vārdus, lai neuztrauktu Greisu vēl vairāk. - Varbūt mums būs vieglāk. Viņa, nabadzīte, tik ļoti cieta! - Viņš nopūtās, bet Greisa neko neatbildēja. Viņai mātes ciešanas bija zināmas labāk par jebkuru citu, pat labāk par tēvu.

Ceremonija kapsētā bija īsa, mācītājs teica dažus vārdus par Elenu, viņas ģimeni, nolasīja pie kapa psalmus, un tad visi brauca uz Adamsu māju.

Simt piecdesmit draugu un paziņu saspiedās nelielajā, rūpīgi koptajā mājā. Tā bija balti krāsota ar tumšzaļiem slēģiem un dēļu sētu. Dārzā auga margrietiņas un rozes, kuras mātei bija paticis vērot pa virtuves logiem.

Bērinieku pulka murdoņa gandrīz atgādināja kokteiļu viesības. Frenks Vilss gādāja, lai viesistabā nenorimtu sarunas, kamēr Džons ar draugiem stāvēja laukā karstajā jūlija saulē. Greisa pasniedza limonādi un aukstu tēju, tēvs atnesa vīnu, bet pat tik liels pūlis nespēja tikt galā ar visiem ēdieniem.

Pulksten četros beidzot aizgāja pēdējie viesi, un Greisa apstaigāja māju ar paplāti rokās, savākdama šķīvjus.

- Mums ir labi draugi, - Greisas tēvs teica, sirsnīgi smaidīdams. Viņš lepojās, ka cilvēki izrādījuši tādu atsaucību. Gadu gaitā viņš daudziem bija palīdzējis, un nu grūtā stundā viņi savukārt sniedza atbalstu viņam un meitai. Džons vēroja, kā Greisa klusi rosās pa viesistabu, un beidzot apjauta, cik viņi abi tagad ir vientuļi. Elenas vairs nav, medmāsas arī ir prom, un nu viņi palikuši divi vien. Tomēr Džons nebija tāds vīrietis, kas sabruktu nelaimes priekšā.

- Iziešu ārā paskatīties, vai kaut kur nav atstātas glāzes, - viņš izpalīdzīgi teica un pēc pusstundas atgriezās, nesdams paplāti, kas bija apkrauta ar šķīvjiem un glāzēm. Žaketi viņš bija pārmetis pār roku un kaklasaiti palaidis vaļīgāk. Ja Greisa to ievērotu, viņa redzētu, ka tēvs izskatās glītāks nekā jebkad agrāk. Citi gan to pamanīja. Saprotamu iemeslu dēļ viņš pēdējās nedēļās bija zaudējis svaru un šķita kājauneklis, saules gaismā nevarēja atšķirt, vai viņa mati ir sirmi vai smilškrāsā. Īstenībā tie bija abējādi, un Džona acis bija zilas, gluži kā viņa meitai.

-Tu jau būsi nogurusi, - viņš teica Greisai, bet viņa tikai paraustīja plecus un ielika glāzes un šķīvjus trauku mazgājamā mašīnā. Kaklā viņai krājās kamols, bet meitene valdījās, lai neraudātu.

Kāda šausmīga diena... šausmīgs gads... četri šausmīgi gadi...

Dažbrīd Greisa vēlējās nozust kādā ūdens atvarā. Bet viņa zināja, ka tas nav iespējams. Arvien nāca jauna diena, jauns gads, jauni pienākumi. Kaut šodien būtu apglabāta viņa, nevis māte! Mehāniski likdama netīros traukus mazgātājā un bēdīgi uz tiem skatīdamās, Greisa juta, ka tēvs nostājies viņai blakus.

- Vai tev palīdzēt?

- Es pati varu, - Greisa klusi teica. - Vai negribi vakariņas, tēt?

- Es vairs nevaru neko ieēst. Nerūpējies šovakar par ēšanu. Tev šodien ir bijusi grūta diena. Labāk ej atpūsties, vai ne tā?

Greisa pamāja un turpināja likt mašīnā traukus. Tēvs nozuda guļamistabā, un pēc stundas viņa bija visu sakārtojusi. Produkti bija novākti, un virtuve nevainojami spīdēja. Glāzes un šķīvji atradās trauku mazgājamā mašīnā, viesistabā neredzēja ne puteklīša. Greisa prata sakārtot māju, meitene visu apstaigāja, rūpīgi sakārtoja mēbeles un iztaisnoja gleznas. Tā viņa atvairīja drūmās domas.

Ī Iedama uz savu istabu, Greisa caur aizvērtām durvīm dzirdēja tēvu viņa istabā runājam. “Nez vai viņš gatavojas kaut kur aiziet?” viņa nodomāja, aizvēra durvis un ar visām drēbēm atslīga gultā. Uz melnās kleitas bija uzkritušas ēdiena drupačas, un, mazgājot traukus, viņa to bija nošļakstījusi ar ūdeni un ziepēm. Mati bija savēlušies, mute izkaltusi un galva kā svina pielieta. Nelaimīga viņa aizvēra acis, gulēja, un divas asaru straumītes notecēja no acu kaktiņiem uz ausīm. “Kāpēc, mamm?... Kāpēc tu mani atstāji?...”

Tā bija neiedomājama nodevība, ka viņa tika pamesta. Ko lai tagad dara? Kas viņai palīdzēs? Labi, ka septembrī viņa varēs braukt uz koledžu. Varbūt. Ja viņu vēl uzņems. Ja tēvs ļaus. Nebija taču vairs iemesla, kāpēc vajadzētu palikt. Viņai pietika iemeslu, lai aizbrauktu, un neko citu viņa arī nevēlējās.

Greisa dzirdēja, kā tēvs atver istabas durvis un iziet gaitenī. Viņš sauca Greisas vārdu, bet viņa neatbildēja. Viņa bija pārāk nogurusi, lai runātu, kaut arī tas būtu tēvs, viņa tikai gulēja un raudāja aiz skumjām par māti. Tad viņa dzirdēja gu-

ļamistabas durvis atkal aizveramies, un, kad bija pagājis vēl kāds laiks, Greisa piecēlās un iegāja savā vannasistabā. Pašai sava vannasistaba viņu nelielajā mājā, kurā bija trīs guļamistabas, - tā bija Greisas vienīgā greznība. Māte, kas ļoti lepojās ar savu māju, bija ļāvusi Greisai izkrāsot vannasistabu sārtos toņos. Trešo guļamistabu viņi bija gatavojuši dēlam, bet, tā kā bērnu vairāk nebija, cik Greisa atminējās, māte šo istabu izmantoja šūšanai.

Greisa piepildīja vannu gandrīz līdz malām ar karstu ūdeni, tad aizslēdza vannasistabas durvis, novilka mātes veco, melno kleitu, ļāva tai nokrist uz grīdas, tad nometa kurpes.

Acis aizvērusi, viņa lēni iegremdējās vannā. Greisa absolūti neapzinājās savu skaisto augumu, garās, slaidās kājas, graciozos gurnus, pievilcīgās krūtis. Viņa to neredzēja, un viņai bija vienalga, kāds ir viņas augums. Galva bija smaga kā smilšu maiss. Viņa domās neredzēja nevienu seju, negribēja neko nedz redzēt, nedz darīt, viņa vispār negribēja būt. Tikai lidināties tukšumā un ne par ko nedomāt.

Ūdens jau bija kļuvis vēss, kad viņa pēc ilga laika izdzirdēja tēvu klauvējam pie guļamistabas durvīm.

- Ko tu tur dari, Greisija? Kā tu jūties?

- Labi! - viņa atsaucās, atguvusies no transa. Laukā metās krēsla, un telpā nebija iedegta gaisma.

- Nāc ārā! Tev tur ir vientuli.

- Man ir labi, - Greisas balss skanēja monotoni, acis, neko neredzēdamas, vērās tukšumā, prom no vides, kurā viņa dzīvoja, pati savā pasaulē paslēpusies, kur neviens viņu nevarēja atrast un aizskart.

Tēvs vēl stāvēja aiz durvīm, lūgdamies, lai meita iznāk parunāties, un viņa atbildēja, ka tūliņ beigs mazgāties. Greisa noslaucījās, uzvilka džinsu bikses un T veida krekliņu. Virs tā viņa uzvilka maisveidīgu džemperi, kaut arī laiks bija karsts.

Saģērbusies Greisa atslēdza durvis un gāja uz virtuvi izņemt traukus no mazgājamās mašīnas. Tēvs stāvēja pie loga un skatījās ārā uz mātes rozēm. Greisai ieejot virtuvē, viņš pagriezās un uzsmaidīja meitai.

- Vai nevēlies iziet laukā un pasēdēt? Jauks vakars. Traukus nokopsi vēlāk.

- Ir jau labi. Es negribu atstāt nepadarītu.

Tēvs paraustīja plecus, paņēma alu un, izgājis pagalmā, apsēdās uz virtuves kāpnēm, vērodams tālumā saulrieta blāzmu. Greisa zināja, ka ārā ir jauki, bet viņa neko negribēja redzēt, negribēja atcerēties nedz šo vakaru, nedz ko citu, kas saistīts ar to. Viņa negribēja atcerēties mātes nāves dienu, arī to ne, kā māte nožēlojamā veidā bija lūgusies Greisu, lai rūpējas par tēvu. Māte uztraucās tikai par to... par viņu... viņai bija svarīga vienīgi tēva laime.

Novākusi traukus, Greisa atkal aizgāja uz savu istabu un, gaismu neiedegusi, nogūlās gultā. Viņa nevarēja aprast ar pilnīgo klusumu. Viņa joprojām gaidīja izdzirdam mātes balsi, divas dienas viņa klausījās, vai nedzirdēs māti sāpēs pamostamies un saucam viņu. Elenai Adamsai vairs nebūs jācieš. Viņa beidzot bija guvusi mieru. Pāri bija palicis tikai klusums.

Pulksten desmitos Greisa uzvilka naktskreklu, pametusi džinsus, džemperi un T veida kreklu kaudzē uz grīdas. Viņa aizslēdza durvis un devās pie miera. Nekas cits jau neatlika. Viņa negribēja nedz lasīt, nedz skatīties televīziju, sīkie mājas darbi bija apdarīti, vairs nebija, par ko gādāt. Greisas vienīgā vēlēšanās bija aizmigt un aizmirst visu, kas bija noticis... bēres, cilvēku teikto... ziedu smaržu... mācītāja runu pie kapa. Neviens taču īstenībā nebija pazinis viņas māti, ne arī viņu pašu, un tā īsti neviens arī par viņiem neinteresējās. Katrs redzēja savas ilūzijas un domāja par tām.

- Greisija... - Tēvs klusi klauvēja pie durvīm. - Grei-sija... mīļā, vai tu esi augšā?

Viņa dzirdēja, bet neatbildēja. Ko tur runāt? Cik ļoti pietrūkst mātes? Cik daudz māte nozīmēja ģimenei? Kāda tam jēga? Māti vairs neatgūt. Tas nebija iespējams. Greisa tumsā klusi gulēja savā vecajā rozā neilona naktskreklā.

Greisa dzirdēja tēvu griežam durvju rokturi, bet viņa necēlās. Viņa bija aizslēgusi durvis. Kā vienmēr. Skolā citas meitenes smējās par viņas kautrību. Viņa visur slēdza durvis. Lai būtu droša, ka ir viena un ka neviens viņu netraucēs.

-Greisija! - Viņš joprojām tur stāvēja, apņēmīgi nolēmis neatstāt meitu bēdās vienu, maigi un sirsnīgi viņu saukdams, bet Greisa skatījās uz durvīm un neatbildēja. - Meitiņ... ielaid mani, parunāsimies... mums abiem ir grūti... nu, mazulīte... es tev palīdzēšu. - Greisa nekustējās, bet tēvs sāka raustīt durvju rokturi. - Mīļā, neliec man uzlauzt durvis! Laid mani iekšā!

- Nevaru. Esmu slima, - viņa meloja. Mēness gaismā viņa izskatījās bāla un skaista, seja un rokas bija marmorbal-tas, bet tēvs to neredzēja.

- Tu neesi slima. - Viņš labi pazina meitu. Runājot viņš pogāja vaļā kreklu. Viņš arī bija noguris, bet negribēja, lai Greisa viena bēdās ieslēdzas istabā. Tādēļ viņš stāvēja aiz durvīm.

- Greisija! - Tēva balss nu skanēja noteiktāk, un viņa piecēlās gultā sēdus un skatījās uz durvīm jau bailēs, it kā redzētu tām cauri.

- Nenāc, tēt! - lūkodamās uz durvīm, Greisa sacīja, un viņas balss drebēja. Viņa pazina tēva visvarenumu un baidījās no viņa. - Nē, tēt! - Viņa dzirdēja tēvu grūžam durvis un, apsēdusies uz gultas malas, nolaida kājas lejā uz grīdas un gaidīja, vai viņš dabūs durvis vaļā. Tēvs aizgāja, bet viņa

sēdēja un trīcēja. Greisa viņu pārāk labi pazina. Tēvs tik viegli nekad nepadevās un nepadosies arī šoreiz.

Pēc mirkļa viņš atgriezās, ar kaut kādu lauzni atspieda slēdzeni un nu jau aizkaitināts, kailām krūtīm un kājām, ģērbies tikai biksēs, stāvēja viņas istabā.

-Tā nedari! Mēs esam palikuši divi vien. Es taču tevi neaiztikšu.

- Zinu... es... es nevaru... piedod, tēt...

- Paklausies! - Viņš piegāja pie Greisas un stingri noskatījās uz viņu. - Nav jēgas te sēdēt un sērot. Nāc manā istabā parunāties! - Gādīgi, bet vilies par meitas mūžīgo mazru-nību, viņš skatījās uz meitu un redzēja, ka viņa trīc.

- Es nevaru... es... man sāp galva.

- Nāc! - Viņš sagrāba Greisu aiz rokas un vilka prom. - Parunāsimies pie manis.

- Es negribu... es...nē! - Greisa uzkliedza un izrāva roku no viņa tvēriena. - Ēs nevarul - viņa sauca, bet tēvs sadusmojās.

Pietiks spēlēt paslēpes. Vairs ne. Un ne šovakar. Nebija nejēgas, ne vajadzības. Greisa labi atcerējās, ko bija teikusi māte.

Džona acis ieurbās Greisā. un viņš stingrāk sagrāba meitas roku.

- Vari gan, un tu nāksi, velns lai parauj! Es tev liku nākt uz manu istabu!

-Tēt, lūdzu... - Greisa vārgi novaidējās, kad tēvs viņu aizvilka no gultas, un viņa negribot paklausīja. - Lūdzu, mamma... - Krūtis sažņaudzās, un lūdzoties viņai aizrāvās balss.

- Tu dzirdēji, ko māte mirstot teica, - Džons dusmīgi kā spļautin izspļāva vārdus. - Tu zini, ko viņa lika...

- Nu un tad? - Pirmo reizi Greisa neklausīja. Agrāk

viņa bija čikstējusi un raudājusi, bet nebija pretojusies kā tagad, viņa lūdzās, bet nestrīdējās pretim. Tas bija kas jauns, un Džonam tas nepatika. - Mammas vairs nav! - Greisa trīcēja no galvas līdz kājām, cenšoties rast sevī drosmi pretoties tēvam.

- Nē, nav, vai ne? - Džons smaidīja. - Tieši tā, Greisa. Mums vairs nav jāslēpjas - mums abiem. Mēs varam darīt, ko gribam. Dzīve pieder mums... Varam darīt, ko gribam... neviens neko neuzzinās... - Viņš tuvojās meitai degošām acīm, Greisa atkāpās, bet tēvs sagrāba viņu aiz rokām un tūlīt ar vienu kustību pārrāva sārto neilona naktskreklu uz pusēm taisni nost no pleciem. - Tā... tā jau ir labāk... to mums vairs nevajag... man vajag tikai tevi, mazā Greisija... man vajag tikai manu mazulīti, kas mani mīl un ko es mīlu... - Ar vienu roku viņš nometa bikses un kails un uzbudināts nostājās Greisai pretim.

-Tēt... lūdzu... - Tas bija ilgs, skumjš, kauna un ciešanu pilns vaids, viņa nokāra galvu un aizgriezās, lai neredzētu pazīstamo skatu. - Tēt... es nevaru...

Asaras tecēja Greisai pa vaigiem. Tēvs neko nesaprata, Greisa to bija darījusi mātes dēļ, jo māte lūdza. Viņa to bija darījusi jau sen, no trīspadsmit gadiem... kopš mātes pirmās operācijas. Pirms tam tēvs māti sita, un Greisa to noklausījās nakti pēc nakts, raudādama savā guļamistabā. No rīta māte centās izskaidrot zilumus ar to, ka esot nokritusi vai ieskrējusi vannasistabas durvīs, vai paslīdējusi, bet tas nebija noslēpjams. Viņi visi zināja. Neviens neticētu, ka Džons Adamss ir uz to spējīgs, bet viņš bija gan. Viņš sistu arī Greisu, bet Elena to neļāva. Viņa ļāva sist sevi, bet Greisai lika aizslēgt guļamistabas durvis.

No vīra sitieniem Elenai divas reizes bija spontānais aborts, turklāt otrais tad, kad viņa bija sestajā grūtniecības

mēnesī, un kopš tā laika bērnu viņai vairs nebija. Džons sita brutāli un briesmīgi, bet uzmanīgi, lai zilumu būtu pēc iespējas mazāk un tos varētu izskaidrot, ko Elena arī bija ar mieru darīt. Viņa bija iemīlējusies Džonā kopš vidusskolas gadiem un uzskatīja par lielu veiksmi laulības ar viņu. Elenas vecāki bija ārkārtīgi nabadzīgi, un pati viņa nespētu skolu pabeigt. Viņa bija skaista meitene, bet apzinājās, ka viņai nebūtu nekādu iespēju, ja nebūtu Džona. Džons viņai to iestāstīja, un Elena tam ticēja. Tēvs arī bija Elenu silis, un sākumā Džona sitieni nešķita nedz briesmīgi, nedz neizturami. Bet, gadiem ritot, tie kļuva arvien nežēlīgāki, un dažreiz viņš draudēja, ka pametīšot Elenu, jo viņa neesot nekam derīga. Viņš piespieda sievu darīt visu, ko viņš prasīja, un viņa paklausīja, lai tikai Džons viņu neatstātu. Greisai pieaugot un kļūstot arvien skaistākai, bija skaidri nojaušams, ko viņš ir nodomājis. Elena saslima, apstarošana un ķīmijas terapija biedējoši pārvērta viņas izskatu, un Džona seksuālā tieksme pēc viņas izzuda. Džons skaidri un gaiši pateica, ka kaut kas jādara, lai viņam būtu labi un lai viņš nepamestu sievu. Bija acīm redzams, ka sieva vairs nespēj darīt Džonu laimīgu un nespēj dot to, ko viņš vēlas. Bet Greisa varēja. Viņa bija trīspadsmit gadus veca un ļoti jauka.

Māte tā arī izskaidroja Greisai, lai viņa nenobītos. Meitiņa varot dot vecākiem tādu kā sava veida dāvanu, darīt laimīgu tēti un palīdzēt mammai, vēl ciešāk tuvoties ģimenei, un tētis mīlēšot viņu vēl vairāk. Vispirms Greisa nesaprata, tad - raudāja... Ko teiktu viņas draugi, ja uzzinātu? Kā viņa varēja darīt to ar savu tēvu? Bet māte tikai turpināja iestāstīt, ka Greisai jāpalīdz vecākiem, ka māte nomirs, ja meita nepalīdzēs, varbūt tēvs viņas pametīs, viņas paliks vienas un neaizsargātas. Viņa iztēloja drausmīgu nākotnes ainu un uzkrāva milzīgu, dzelzs smagu atbildības nastu uz Greisas pleciem.

Meitene ļima zem tās smaguma un šausmām, kas viņai bija paredzamas. Viņi pat negaidīja, ko Greisa atbildēs. Naktī abi iegāja meitas guļamistabā, un māte palīdzēja Džonam. Māte dudināja, cik laba meitene Greisa esot un cik ļoti viņi mīlot meitu. Pēc tam abi aizgāja uz savu istabu, Džons apskāva Ele-nu un pateicās viņai.

Kopš tā laika Greisai sākās vientuļnieces dzīve. Džons negāja pie viņas katru nakti, tomēr bieži. Dažreiz Greisai šķita, ka viņa nomirs no kauna, un dažreiz tēvs nodarīja viņai īstas sāpes. Greisa nevienam neko nestāstīja, un māte vairs negāja pie viņas tēvam līdzi. Greisa zināja, ko no viņas gaida, un saprata, ka viņai nav glābiņa. Ja viņa pretojās, tēvs viņu sita, un galu galā viņa padevās. Greisa to darīja mātes dēļ, ne jau tēva dēļ. Viņa pakļāvās, lai tēvs nedarītu pāri mātei un nepamestu viņas. Bet, ja Greisa nepadevās, viņš gāja un piekāva māti, lai arī cik slima viņa būtu. Tad Greisa kliegdama skrēja uz viņu istabu un solīja darīt visu, ko no viņas prasa. Četru gadu laikā viņš bija padarījis paša meitu par savu verdzeni un vienīgo mīļāko. Māte aizsargāja Greisu tikai tik daudz, ka deva viņai pretapaugļošanās tabletes, lai viņai neiestātos grūtniecība.

Kopš tēvs gulēja ar Greisu, viņai vairs nebija draugu. Pirms tam Greisai arī to bija maz, jo viņa baidījās, lai vienaudži neuzzina, ka viņas māte tiek sista. Greisai bija jāslēpj vecāku izdarības. Bet kopš tā atgadījuma viņa vairs neuzdrošinājās pat sarunāties ar citiem bērniem vai skolotājiem. Greisai šķita, ka viņi noteikti visu zina, ka uz viņas sejas un auguma noteikti ir redzamas kaut kādas ļaunprātības pazīmes. Tā bija tēva ļaunprātība, bet Greisa to īsti neizprata. Līdz šim nebija izpratusi. Tagad māte bija mirusi un viņai tas vairs nebija jādara. Tam bija jādara gals. Viņa vairs nespēja. Pat mātes dēļ ne. Tas bija pāri viņas spēkiem... jo sevišķi šajā

istabā. Tēvs vienmēr bija gājis uz Greisas istabu un pieprasījis, lai viņu laiž iekšā. Nekad tēvs nebija uzdrošinājies vest viņu uz savu istabu. Tagad Greisai it kā bija jāiet pa mātes pēdām un jāpilda tie pienākumi, kurus bija pildījusi māte un kurus viņa nespēja pildīt. Viņai bijai jākļūst par tēva draugaļu. Viņš pat runāja ar Greisu citādi. Viss kļuva atklāts. Greisai bija jākļūst par viņa sievieti.

Tēvs skatījās, kā Greisas augums vilinoši trīc, un Greisas drudžainie lūgumi un pretošanās viņu tikai vēl vairāk uzbudināja. Džons stāvēja stiprs un draudīgs un, ar visu spēku satvēris meitu, iegrūda viņu gultā, tieši tur, kur viņa sieva, invalīde, bija gulējusi tikai pirms divām dienām un visus šausmu pilnos laulības gadus.

Šoreiz Greisa pretojās, cik vien spēja, viņa bija apņēmusies nepadoties un cīnīdamās aptvēra, ka bijusi pilnīgi bez prāta, iedomādamās, ka varēs palikt zem viena jumta ar šo briesmoni un ļaunais murgs beigsies. Viņai jābēg prom, bet šobrīd vajadzēja pretoties un nepadoties tam, ko viņš gribēja. Viņa nespēja pieļaut, lai tas turpinātos... viņa to nespēja. Pat mātes vēlējums labi izturēties pret tēvu nelīdzēja. Viņa vairs nedrīkstēja to pieļaut... nekad... nekad... Taču Greisai bezpalīdzīgi atslīga rokas, kad Džons ar stipru tvērienu norāva viņu lejā. Brīdi viņai šķita, ka mirst no sāpēm un varmācības. Tēvs viņu gandrīz saplosīja no iekšienes, istaba griezās kā virpulī, Greisa grima nāvējošā tukšumā, vēlēdamās, lai nāve ir tik žēlsirdīga un atpestī viņu.

Un tomēr viņa apzinājās, ka vienreiz tas ir jāizbeidz. Viņa to vairs nespēja izturēt. Viņa pretojās un cīnījās par izdzīvošanu. Tad Greisa juta, ka pievēlusies tuvāk mātes naktsgaldiņam. Gadiem ilgi uz tā glītā rindiņā bija stāvējušas zāles, glāze un ūdens krūka. Viņa varētu uzliet tēvam ūdeni, bet krūkas vairs nebija. Ne zāļu, ne ūdens, ne glāzes. Neapzi-

nāti, gluži kā bez elpas, Greisa ar roku taustījās gar galdiņu, un, neko vairs skaidri neredzēdama, viņa tikai juta, ka atrauj tā atvilktni un pirkstos sajūt mātes revolvera auksto metālu, ieroci, kuru māte slepus glabāja, ja mājā iebruktu zagļi. Elena to nekad nebūtu izmantojusi un neatļautos draudēt ar to vīram. Lai arī ko Džons nodarīja Greisai un viņai, viņa īstenībā bija fanātiski mīlējusi vīru.

Greisas pirksti taustījās gar galdiņa gludo virsmu, tad satvēra ieroci, lai iesistu ar to un tādējādi Džonu apturētu. Viņš gandrīz jau bija galā, bet Greisa gribēja šoreiz to pārtraukt - un izbeigt uz visiem laikiem. Šis vakars liecināja, ka tas turpināsies bezgalīgi. Viņš neļaus meitai nekur iet, neļaus braukt mācīties uz koledžu, nekur viņu nelaidīs. Greisai būs tikai jākalpo viņam, un tātad tas bija jāizbeidz. Trīcošā, vārgā rokā paņēmusi revolveri, viņa nomērķēja to pret Džonu.

-Tu, mazā maita! - Džons iekliedzās, trīcēdams no orgasma. Nekas viņu neuzbudināja vairāk kā paša miesa un asinis, un viņu saniknoja Greisas pretošanās. Viņš gribēja izraut ieroci Greisai no rokas. Viņai bija jāglābj sevi, un panikā viņa nospieda mēlīti. Revolveris izšāva, Džons apstulbis izdeva šausminošu skaņu, viņa acis izvalbījās, un viņš ar satricinošu svaru uzkrita Greisai virsū. Meitene rāvās prom, lai atbrīvotos no ļenganā ķermeņa, bet nespēja. Viņa bija iešāvusi Džonam kaklā, un asinis plūda straumēm. Greisa tik tikko spēja paelpot, viņas acis un mute bija pilna asiņu. Viņa gārdza un tvēra pēc gaisa, un, saņēmusi visus spēkus, nogrūda Džonu nost. Vīrietis atkrita uz muguras gultā, izdeva burbuļojošu skaņu un vaļējām acīm palika nekustīgi guļam.

- Ak Dievs... ak mans Dievs... - Greisa, satvērusi pati savu kaklu, dvesa, tverdama pēc gaisa. Uz mēles joprojām bija asins garša, un visapkārt bija asiņu jūra, un Greisai ausīs

dunēja mātes vārdi: Esi laba pret tēti, Greisa... esi laba

pret viņu... gādā par viņu... vienmēr gādā par tēti...” Un to nu viņa ari bija izdarījusi. Nošāvusi tēvu. Džona skatiens kā taustīdamies klīda pa istabu, bet viņš nekustējās, tikai paralizēts gulēja un šausmās blenza. Greisa ierāvās istabas kaktā, skatījās uz tēvu, augumam briesmīgi trīcot, un izvēmās uz paklāja. Pēc tam viņa piespieda sevi pieiet pie telefona un uzgriezt numuru.

- Man vajadzīga... ātrā palīdzība... palīdzība... mans tēvs ir nošauts... es nošāvu tēvu... - Viņa tvēra pēc gaisa, pateica adresi un piecēlusies skatījās uz Džonu. Viņš gulēja gultā nekustīgs, kailu miesu, ļenganu dzimumlocekli. Tas izskatījās mazs un nevarīgs - kā pats vīrieša ķermenis. No kakla burbuļodamas plūda asinis, un ik pa brīdim viņš ievaidējās. Greisa saprata, ka izdarījusi ko šausmīgu, bet tur nekas nebija līdzams. Kad ieradās policija, viņa joprojām turēja rokā revolveri un kaila tupēja kaktā. Greisa elpoja īsiem vilcieniem - viņai bija sākusies astmas lēkme.

- Ak Dievs... - klusi noteica policists, iesteidzies istabā, un izņēma Grcisai no rokas revolveri. Tad ienāca arī pārējie. Jaunākais policists iedomājās, ka jāietin Greisa palagā, bet viņš paguva ieraudzīt zilumu pēdas uz viņas ķermeņa, asinis un meitenes acu skatienu. Šķita, ka viņa ir zaudējusi prātu. Viņa bija redzējusi elli un nupat vēl atgriezās no tās.

Kad ieradās ātrās palīdzības mašīna un feldšeri, Greisas tēvs tik tikko elpoja. Lode bija skārusi mugurkaula smadzenes un pēc tam iegājusi plaušā. Viņš bija paralizēts un nevarēja runāt. Viņš gulēja aizvērtām acīm un gandrīz neelpoja, kad viņam deva skābekli.

- Vai viņš izdzīvos? - vecākais policists jautāja ātrās palīdzības feldšeriem, kad viņi ievietoja Džonu Adamsu mašīnā un ieslēdza sirēnu.

- Grūti pateikt, - viņam atbildēja, bet pēc tam klusāk piebilda: - Diez vai.

Atrās palīdzības mašīna aizbrauca, un vecākais policists nogrozīja galvu. Viņš pazina Džonu Adamsu kopš vidusskolas laikiem. Džons vadīja viņa šķiršanās prāvu. Velna puika, bet kāpēc meitene viņu nošāva? Viņš labi atcerējās skatu, kas pavērās, viņiem ierodoties, ka abi bija kaili, bet tas varēja nozīmēt visu ko. Acīmredzot tas noticis pēc tam, kad abi aizgājuši gulēt katrs savā istabā, un Džons laikam nemēdza valkāt pidžamu. Bet cits jautājums, kāpēc meitene bija kaila. Katrā ziņā viņa bija psihiski nenosvērta, un mātes nāve viņu bija pārāk satriekusi. Varbūt viņa vainoja tēvu mātes nāvē. To visu atklās izmeklēšana.

- Kā viņa jūtas? - jautāja viens no jaunajiem policistiem.

Nu jau bija ieradies kāds ducis cilvēku formas tērpos. Šis bija lielākais noziegums Vatsekā desmit gadu laikā, kopš mācītāja dēls bija lietojis pārāk daudz narkotiku un izdarījis pašnāvību. Toreiz tā bija traģēdija, bet tagad bija paredzams skandāls. Cienījamo Džonu Adamsu bija sašāvusi viņa paša meita, un tas bija zaudējums visai pilsētai. Neticams noziegums.

- Vai viņa lietojusi narkotikas? - jaunais policists jautāja. - Vismaz nekas tāds nav redzams. Viņa ir ārkārtīgi apjukusi un nobijusies. Viņai ir astma un grūti elpot.

- Kaut kas traks! - vecākais policists sarkastiski izmeta, pārskatīdams viesistabu. Tikai pirms dažām stundām viņš te bija stāvējis pēc Elenas bērēm. Neiedomājami, kāda iemesla dēļ viņam nācies atgriezties! Varbūt meitene ir sajukusi prātā? - Tēvam klājas daudz bēdīgāk, viņam ir ne tikai astma.

- Ko saka ārsti? Vai viņš izdzīvos? -jaunākais policists noraizējies jautāja.

- Jāšaubās. Mūsu mazā šāvējiņa ir krietni apstrādājusi savu veco tēti. Mugurkauls, plaušas, Dievs zina kas vēl un kāpēc.

- Vai viņš gulējis ar viņu? -jaunākais ieintriģēts jautāja, bet vecākais izbīlī iesaucās:

- Džons Adamss? Vai tu esi jucis? Vai tad tu viņu nepazīsti? Viņš ir pilsētas labākais advokāts. Un krietnākais pilsonis, kādu vien esmu saticis. Tad jau tu esi tikpat nenormāls kā viņa un tevi nevar saukt par labu policistu, ja tu spēj izdarīt tādus secinājumus.

- Nezinu... bet tā izskatījās, viņi abi bija kaili... meitene ir nobijusies... uz rokas zilumi... un... - Viņš mirkli minstinājās, vecākā kolēģa asās reakcijas apmulsināts, bet viņš nedrīkstēja noslēpt acīm redzamus pierādījumus, lai arī kāda būtu upura personība. - Uz palagiem bija sperma, tā izskatījās... -Visur bija ne vien asinis, bet arī citi plankumi. Un jaunais policists to redzēja.

- Nedodu ne plika graša, pēc kā tas izskatījās, O’Bērnij! Sperma var būt uz palaga dažādu iemeslu dēļ. Sieva tikko mirusi, varbūt viņš jutās vientuļš, varbūt viņš tobrīd paspēlējās ar sevi, kad viņa ienāca ar revolveri, nesaprata, ko viņš dara, un nobijās. Bet, velns un elle, tev nav nekādu tiesību iedomāties, ka Džons Adamss guļ ar savu bērnu! To nu gan izmet no galvas!

- Piedodiet, ser!

Citi policisti salocīja palagus, lai ņemtu līdzi par lietiskajiem pierādījumiem, un ielika plastmasas maisos, viens guļamistabā runāja ar Greisu. Viņa sēdēja uz gultas, joprojām aptinusies ar palagu, kuru policisti viņai bija iedevuši. Rokā viņa turēja inhalatoru un nu jau elpoja vieglāk, bet izskatījās ārkārtīgi bāla, un likumsargam nebija skaidrs, cik daudz viņa sajēdz no tā, kas patlaban notiek. Greisa sēdēja kā apmāta un

nez vai saprata, ko policists viņai jautā. Viņa neatcerējās, ka būtu ņēmusi revolveri, tas gluži vienkārši atradās viņai rokā un izšāva. Viņa atcerējās, ka bija dzirdējusi troksni un ieraudzījusi tēvu asiņojam. Citu neko.

- Kāpēc viņa asinis šļācās jums virsū? Kur jūs atradāties? - Policistam bija tāds pats iespaids par notikumu kā O’Bērnijam, tikai grūti nācās noticēt kaut kam tādam par Džonu Adamsu.

- Neatceros, - Greisa neizteiksmīgā balsi teica. Runājot viņas balss skanēja automātiski, viņa elpoja īsiem vilcieniem un zāļu iedarbībā viegli trīcēja.

- Vai tu neatceries, kur biji, kad nošāvi tēvu?

- Nē. - Greisa it kā neredzēja blakussēdošo. - Pie durvīm, - viņa meloja. Greisa apzinājās, ka viņai jāaizstāv tēvs mātes dēl.

- Tu šāvi, stāvēdama durvīs? - Tas nebija iespējams, un viņi nonāca strupceļā. - Varbūt kāds cits šāva?

“Nez vai varētu būt taisnība, ka ielauzies kāds,’’ policists domāja. Tas šķita vēl neiespējamāk kā atbilde par stāvēšanu durvīs.

- Nē. Es šāvu. No durvīm.

Policists pilnīgi neapstrīdami zināja, ka uz Adamsu šauts no ļoti tuva attāluma, varbūt pāris sprīžiem, un to izdarījusi viņa meita. Tikai - kur viņi abi atradās?

- Vai jūs bijāt vienā gultā? - viņš skaidri un gaiši noprasīja, bet Greisa klusēja. Viņa skatījās tālumā, it kā atrastos telpā viena, un klusu nopūtās. - Vai jūs bijāt vienā gultā? - viņš atkārtoja, un Greisa ilgi vilcinājās, pirms beidzot atbildēja:

- Nezinu. Laikam ne.

- Kā jums sokas? - interesējās vecākais policists, pabāzis galvu pa durvīm. Pulkstenis bija trīs naktī, un viņi nozieguma vietā visu darāmo bija paveikuši.

Policists, kurš pratināja Greisu, bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Saruna nevedās. Greisa izturējās nesaprātīgi, briesmīgi trīcēja un radīja iespaidu, ka vispār nesaprot, kas noticis.

- Mums tevi jāņem līdzi, Greisa. Pāris dienu tev būs jāpavada apcietinājumā. Mums jātiek skaidrībā, kas īsti atgadījies.

Greisa pamāja, bet neko neatbildēja. Viņa tikai sēdēja, ietinusies asinīm notraipītajā palagā.

- Vai nevēlies saģērbties un sakārtoties? - Policists pamāja otram, bet Greisa tikai turpināja sēdēt. - Greisa, mēs vedīsim tevi prom. Lai nopratinātu, - viņš vēlreiz skaidroja, klusībā nodomādams, vai meitene tik tiešām nav sajukusi prātā. Džons neko tādu nebija stāstījis, bet ar klientiem par kaut ko tamlīdzīgu jau nemēdza runāt.

- Mēs tevi paturēsim ieslodzījumā septiņdesmit divas stundas, lai izmeklētu visu par šaušanu.

Vai tas noticis ar iepriekšēju nodomu? Vai viņa gribēja šaut? Vai tas bija nelaimes gadījums? Kas šeit bija atgadījies? Vajadzēja pārbaudīt, vai viņa nav lietojusi narkotiskās vielas.

Greisa neko nejautāja. Viņa klusēja. Tomēr neģērbās. Viņa izturējās kā pilnīgā transā, un tas vēl vairāk nostiprināja policistu pieņēmumu, ka meitene ir jukusi. Galu galā viņi ataicināja palīgā sievieti policisti, kura apģērba Greisu gluži kā mazu bērnu, un arī viņa ievēroja zilumus un nobrāzumus uz meitenes auguma. Policiste lika meitenei nomazgāt asins traipus, un Greisa labprāt paklausīgi sekoja viņas norādījumiem. Viņa darīja, ko lika, bet neko nestāstīja.

- Vai jūs ar tēvu sastrīdējāties? - sieviete jautāja, uzvelkot Greisai vecās džinsu bikses un T veida kreklu.

Greisa joprojām drebēja tā, it kā kaila stāvētu Arktikā. Viņa neatbildēja.

- Vai tu sadusmojies uz viņu?

Nekas. Klusums. Nekāda naidīguma. Nekā. Greisa kā transā izgāja cauri viesistabai un neko nejautāja par tēvu. Greisa nevēlējās zināt nedz to, kur viņš aizvests, nedz arī -kas ar viņu noticis. Viņa tikai uz mirkli apstājās, lai paskatītos uz mātes fotogrāfiju sudraba ietvarā. Greisa šajā attēlā stāvēja mātei blakus, tas bija fotografēts pirms diviem vai trim gadiem, un viņas abas smaidīja. Greisa skatījās un atcerējās, cik skaista bija māte, un to, ko viņa gaidīja no meitas. Pārāk daudz. Greisa vēlējās izteikt mātei nožēlu par to, kas bija atgadījies. Viņa nebija spējusi izpildīt mātes gribu. Viņa bija māti piekrāpusi. Neparūpējās par tēvu. Viņa vairs to nevarēja. Bet nu tēva te vairs nebija. Greisa nesaprata, kurp viņš devies. Taču prom viņš bija. Un viņai ne prātā nenāca par viņu rūpēties.

- Viņa nesaprot ne rīta, ne vakara, - sieviete policiste tikko dzirdami teica, kamēr Greisa skatījās uz mātes attēlu. Greisa gribēja to iekalt atmiņā. Viņa neizskaidrojami nojauta, ka nekad vairs to neredzēs. Greisa nezināja, kāpēc, tikai saprata, ka jādodas prom.

- Vai zvanīsiet uz trakonamu? - jautāja policists.

-Jā, laikam, - vecākais virsnieks atbildēja. Viņš arvien

vairāk sliecās domāt, ka meitene ir atpalikusi attīstībā. Lai gan - varbūt ari ne. Varbūt viņa tikai izlikās. Varbūt tur slēpās daudz kas vairāk, nekā šķita redzams no pirmā acu uzmetiena. Dievs vien zina, ko viņa domāja patiesībā.

Kad Greisa izgāja ārā naktī, zāliens mājas priekšā mudžēja no policistiem. Uz ceļa stāvēja septiņas policijas automašīnas, vairums bija atbraukuši tāpat vien, lai uzzinātu, kas notiek, un tikai daži piedalījās izmeklēšanā. Zibsnīja ugunis, skraidelēja vīri formas tērpos, un jaunais policists O'Bērnijs palīdzēja Greisai iesēsties automašīnas pakaļējā sēdeklī. Sieviete policijas formas tērpā apsēdās Greisai blakus. Viņa jau bija pieredzējusi līdzīgus atgadījumus ar meitenēm, kuras

bija narkotiku varā, vai tādām, kas tikai izlikās, lai izvairītos no soda. Viņas praksē bija viena piecpadsmit gadus veca meiča, kura bija nogalinājusi visu ģimeni un tad paziņoja, ka balsis televīzijā likušas viņai to izdarīt. Policistei Greisa bija tikai maza neliete, kas tēlo vājprātu. Tomēr daži pierādījumi liecināja, ka noziegums nav tik vienkāršs un ar meiteni kaut kas nav kārtībā. Greisa sēdēja un īsiem dvesieniem elsoja, gluži kā smakdama. Ar meiteni bija atgadījies kaut kas ļoti dīvains. Viņa taču bija sašāvusi savu tēvu, un tas varēja radīt nervu sabrukumu. Beigu beigās - viņai jau nav jānoskaidro, vai meitene ir pieskaitāma vai ne. To izdarīs psihiatrs.

Brauciens uz Galveno policijas pārvaldi bija īss, īpaši nakts laikā, bet tur Greisa izskatījās vēl sliktāk. Spilgtās fluorescējošās gaismas lokā viņas seja kļuva pavisam zaļa. Greisu ievietoja iepriekšējās izmeklēšanas kamerā, kur viņa gaidīja, t līdz pie viņas ienāca drukns policists.

- Vai tu esi Greisa Adamsa? - viņš strupi vaicāja, un meitene pamāja. Greisai šķita, ka viņa tūlīt zaudēs samaņu vai atkal izvemsies. Varbūt nomirs. Neko citu viņa šobrīd arī ne-vēlējās. Cik labi būtu nomirt! Dzīve tik un tā bija ļauns murgs.

- Jā vai nē? - policists uzkliedza.

- Jā, esmu.

-Tavs tēvs slimnīcā nomira. Tu esi arestēta par slepkavību. - Viņš nolasīja Greisai viņas tiesības, paņēma dokumentus no sievietes policistes, kas stāvēja viņam aiz muguras.

Tad, vairs ne vārda neteicis, viņš smagi aizcirta metāla durvis un atstāja abas sievietes tukšajā kamerā. Iestājās klusums, tad sieviete policiste lika Greisai izģērbties. Greisai rādījās, ka viņa piedalās sliktā filmā.

- Kāpēc? - meitene aizsmakušā balsī jautāja.

- Pārbaude, - uniformā tērptā paskaidroja, un Greisa trīcošiem pirkstiem vilka nost drēbes. Viss notika ļoti pazemo-

joši. Pēc tam viņai noņēma pirkstu nospiedumus un nofotografēja viņu.

- Smags gadījums, - kāda cita policiste vēsi izmeta, pasniegdama Grcisai papīra salveti, ar ko noslaucīt tinti no pirkstiem.-Cik tev gadu?-Viņa uzmeta Greisai paviršu skatienu. Meitene nespēja aptvert dzirdēto. Viņa bija nogalinājusi tēvu. Viņš bija miris. Viss bija beidzies.

- Septiņpadsmit.

- Tev nav veicies. Ilinoisas štatā pāri par trīspadsmit gadus veciem var piespriest tādu pašu sodu kā pieaugušajiem. Ja tevi atzīs par vainīgu, tu dabūsi vismaz četrpadsmit piecpadsmit gadus. Vai nāvessodu. Tu, meitiņ, tagad esi ieskaitīta pieaugušo kārtā.

Greisu pārņēma pilnīga nerealitātes sajūta, kad viņai aiz muguras saslēdza rokas dzelžos un veda prom. Pēc piecām minūtēm viņa jau atradās kopējā kamerā ar četrām citām sievietēm un vaļēju tualeti, kas smirdēja pēc urīna un izkārnījumiem. Valdīja troksnis un netīrība, visas četras gulēja uz kailiem matračiem, apsegušās ar segām. Divas bija nomodā, bet nesarunājās. Neviena nebilda ne vārda, kamēr Greisai noņēma rokudzelžus, iedeva segu un ierādīja vienīgo brīvo guļvietu šaurajā kamerā.

Greisa neticīgi pavērās apkārt. Tā nu tas bija beidzies. Bet cita ceļa nebija. Ilgāk viņa to nebūtu izturējusi. Viņai tas bija jādara... viņa tikai neparedzēja... neplānoja... tomēr viņa nevarēja teikt, ka nožēlo. Ja nebūtu nomiris tēvs, tad nomirtu Greisa. Vai nu Greisa, vai viņš. Aizgāja bojā tēvs, bet Greisa to nebija darījusi ar nolūku. Viņai nekas cits neatlika. Viņa bija nogalinājusi tēvu.

Otra nodaļa

Visu atlikušo nakti Greisa gulēja uz plānā matrača, kam cauri spiedās asas metāla atsperes. Meitene neko nejuta. Viņa vairs netrīcēja. Viņa tikai gulēja. Un domāja. Viņai vairs nebija ģimenes. Neviena paša. Ne vecāku. Ne draugu. Kas ar viņu notiks, ja viņu atzīs par vainīgu slepkavībā? Vai viņai piespriedīs nāvessodu? Greisai neizgāja no prāta policistes vārdi. Greisu tiesās kā pilngadīgu, un viņu apsūdz slepkavībā. Varbūt viņai pienākas augstākais soda mērs. Ja tāda ir tā cefia, viņa maksās. Toties viņš nekad vairs nevarēs nedz aizskart, nedz pazemot Greisu. Četri elles gadi viņa ķetnās bija beigušies.

- Greisa Adamsa! - tūlīt pēc septiņiem rītā kāda balss izsauca viņas vārdu. Viņa te bija atradusies trīs stundas un nebija gulējusi ne minūti, bet nu viņai bija atgriezusies realitātes sajūta. Greisa saprata, kas notiek, un atcerējās, ka šāvusi uz tēvu. Viņa zināja, ka tēvs ir miris, un arī to, kāpēc. Viņa visu zināja, un viņai nebija žēl.

Greisu aizveda uz mazu, piesmakušu telpu ar biezām durvīm katru pretējā sienā. Viņai neko nepaskaidroja. Telpā atradās galds, četri krēsli un virs galvas pie griestiem spilgta lampa. Greisa stāvēja un gaidīja, un pēc piecām minūtēm atvērās tālākās durvis. Ienāca gara auguma gaišmate. Viņa pie-

vērsa Greisai dzedru skatienu. Viņa nesmaidīja, nerunāja, tikai skatījās uz Greisu. Arī Greisa klusēja, viņa stāvēja istabas kaktā kā jauna, tramīga stirna, kas sagatavojusies bēgt, tikai nebija - kur. Viņa atradās krātiņā. Greisa klusēja, bet baidījās. Pat ģērbusies džinsos un T veida kreklā, viņa izstaroja īstu pašcieņu. Viņā jautās patiesas ciešanas, atbrīvošanās un gatavība maksāt augstu cenu par brīvību. Greisas skatiens nepauda naidu, bet ilgi slēptu sāpi. Savā īsajā mūžā Greisa bija pieredzējusi pārāk daudz - dzīvību un nāvi, nodevību. Mollija Jorka lasīja Greisas sejā kā atvērtā grāmatā, un viņu aizkustināja tādas ciešanas.

- Mani sauc Mollija Jorka, - viņa rāmi stādījās priekšā. - Esmu psihiatre. Vai saproti, kāpēc esmu pie tevis?

Greisa papurināja galvu un nepakustējās ne par sprīdi tuvāk, un tā nu abas sievietes stāvēja katra savā istabas galā.

- Vai tu atceries, kas notika pagājušajā naktī?

Greisa lēni pamāja ar galvu.

- Sēdies, lūdzu! - Mollija norādīja uz krēsliem, un abas apsēdās katra savā galda galā. Greisa nejutās īsti pārliecināta, vai viņai patīk pretimsēdošā sieviete vai ne, bet viņa acīm redzami nevarēja būt draudzene, ja jau piedalījās izmeklēšanā un tātad arī varēja darīt pāri. Greisa viņai nemelos. Viņa patiesi atbildēs uz jautājumiem, kas neskars tēvu. Nevienam gar to nebija nekādas daļas. Vecāku dēļ viņa nedrīkstēja atklāt noslēpumu. Kāda tam vairs nozīme? Tēvs bija miris. Greisai ne mirkli neienāca prātā pieprasīt advokātu vai mēģināt sevi glābt. Nekam vairs nebija nozīmes.

- Ko tu atceries par pagājušo nakti? - psihiatre piesardzīgi jautāja, uzmanot katru meitenes kustību un sejas izteiksmi.

- Es šāvu uz tēvu.

- Vai tu atceries, kāpēc?

Greisa mirkli vilcinājās, tomēr neko neatbildēja.

- Vai tu dusmojies uz viņu? Vai jau agrāk gribēji uz viņu šaut?

Greisa aši papurināja galvu.

- Nekad neesmu to gribējusi. Revolveris pēkšņi atradās man rokā. Nesaprotu, kā tas tur gadījās. Mamma to glabāja naktsskapītī. Viņa ilgi slimoja, un, kad mēs nebijām mājās, viņa baidījās un turēja to pie sevis. Bet nekad neizmantoja.

Psihiatrei meitene izskatījās ļoti jauna un nevainīga, un katrā ziņā no pirmā acu skatiena nedz prātu zaudējusi, nedz atpalikusi attīstībā, kā teica policisti, kas viņu arestēja. Nelikās arī, ka viņa būtu bīstama. Ļoti pieklājīga, labi audzināta, apbrīnojami nosvērta, ņemot vērā satriecošo nelaimi, kas tikko bija notikusi, negulēto nakti un lielās nepatikšanas, kas viņu gaidīja.

- Vai tavs tēvs paņēma ieroci? Vai jūs par to cīnījāties? Vai tu mēģināji viņam to atņemt?

- Nē. Es turēju revolveri, un tas bija pavērsts pret viņu. Atceros to savā rokā. Un... - Greisa negribēja teikt, ka tēvs viņu sitis. - Tad es izšāvu. - Greisa nodūra acis un pavērsa skatienu lejā uz rokām.

- Vai tu apzinies, kāpēc? Vai tu dusmojies uz viņu? Vai viņš kaut kādā veidā tevi sadusmoja? Vai jūs strīdējāties?

- Nē... nu... laikam... - Tā bija cīņa... cīņa par izdzīvošanu. - Es... tas nav svarīgi.

- Tam jābūt ļoti svarīgi, - psihiatre ar uzsvaru teica. - Pietiekami svarīgi, lai tu šautu uz viņu, Greisa. Pietiekami svarīgi, lai nogalinātu viņu. Runāsim atklāti. Vai tu esi kādreiz lietojusi ieroci?

Greisa nelaimīga un pagurusi papurināja galvu. Viņai laikam vajadzēja to izdarīt jau pirms vairākiem gadiem, bet tad mātei lūztu sirds. Viņa savā dīvainā veidā bija mīlējusi vīru.

- Nē. Es nekad neesmu šāvusi.

- Kāpēc tad pagājušo nakti tas notika?

- Mana māte nomira pirms divām dienām... nu jau trim dienām. Vakar bija bēres.

Meitene acīm redzami izskatījās pārmocīta. Par ko viņi strīdējušies? Mollija Jorka ar interesi vēroja Greisu. Meitene noteikti kaut ko slēpa, bet ko? Tam jābūt kaut kam bīstamam - sev vai tēvam bīstamam. Psihiatres pienākumos neietilpa noteikt, vai aizturētā ir vainīga vai nav. Viņas uzdevums bija secināt, vai meitene ir vai nav pieskaitāma, vai apzinājusies, ko dara. Bet ko viņa darījusi? Un ko darījis tēvs, ka izraisījis šāvienu?

- Vai jūs strīdējāties par māti? Vai viņa atstāja tev naudu vai kaut ko citu, ko viņš gribēja sev?

Greisa pasmaidīja saviem gadiem pārāk pieaugušu smaidu un nepavisam neizskatījās atpalikusi attīstībā.

- Manuprāt, viņai nekā nebija, ko atstāt. Viņa nestrādāja, un viņai nekas nepiederēja. Tēvs pelnīja naudu. Viņš ir advokāts... vai, pareizāk sakot... bija... - Greisa klusi pabeidza.

- Vai tev paliks mantojums?

-Nezinu... varbūt... laikam...

Greisa vēl nezināja, ka nevar neko mantot no upura, kuru ir noslepkavojusi. Ja viņu atzīs par vainīgu, tad viņa nesaņems ne plika graša. Bet ne jau tāpēc Greisa bija šāvusi.

- Tātad - par ko jūs strīdējāties? - Mollija Jorka uzstāja, bet Greisa viņai neuzticējās. Psihiatre pārāk steidzās, neatlaidīgi uzdeva vienus un tos pašus jautājumus, un viņas skatienā jautās vērīgums, kas biedēja Greisu. Mollija Jorka par daudz redzēja un saprata. Viņai nebija tiesību zināt. Nevienam nebija nekāda daļa, ko tēvs viņai nodarījis šo gadu laikā. Greisa negribēja, ka to kāds uzzinātu. Pat ja atzīšanās Greisu glābtu.

Visai pilsētai nebija jāzina, kā Džons uzvedies. Ko ļaudis teiks par viņas veeākiem, par viņu pašu? To bija šausmīgi pat iedomāties.

- Mēs nestrīdējāmies.

- Strīdējāties gan, - Mollija Jorka klusi iebilda. - Noteikti. Tāpat vien jau nu tu neiegāji istabā un nešāvi uz viņu... Vai varbūt tomēr?-Greisa tikai papurināja galvu.-Tu šāvi tikai no pāris sprīžu attāluma. Par ko tu domāji, kad šāvi?

- Nezinu. Neko nedomāju. Es tikai... es... vai nav vienalga.

- Nav vis vienalga! - Mollija Jorka nopietnu seju paliecās uz priekšu. - Greisa, tevi apsūdz slepkavībā. Ja tēvs tev kaut kādā veidā darīja pāri, tad tā ir bijusi pašaizsardzība vai slepkavība bez iepriekšēja nodoma, bet ne slepkavība atbildību pastiprinošos apstākļos. Tev jābūt atklātai, lai arī tev liktos, ka tā varētu būt kāda nodevība.

- Kāpēc? Kāpēc man vispār kādam kaut kas jāstāsta? Kāpēc?

Greisa runāja kā mazs bērns, bet viņa jau arī bija bērns, kas nogalinājis tēvu.

-Greisa, ja tu neizstāstīsi visu atklāti, tu nokļūsi cietumā uz daudziem gadiem, bet tev jācenšas aizstāvēties. Ko viņš nodarīja, Greisa, ka tu šāvi?

- Nezinu. Laikam biju satraukta par māti. - Viņa grozījās uz krēsla un skatījās sāņus.

- Vai viņš tevi izvaroja?

Greisa plati iepleta acis par tādu jautājumu. Viņa sāka elpot īsiem vilcieniem.

- Nē. Nekādā ziņā.

- Vai viņš gulēja ar tevi? Vai tu esi kādreiz gulējusi ar savu tēvu?

Greisa šausmās skatījās uz psihiatri. Viņa atradās tik tu-

vu, pārāk tuvu. Greisa viņu ienīda. Ko viņa centās panākt? Padarīt visu vēl ļaunāku? Radīt jaunas nepatikšanas? Visus apkaunot? Nevienam gar to nebija daļas.

- Nē. Protams, ne! - Greisa gandrīz kliedza, nervozi sakustēdamās.

- Vai patiesi?

Skatieni satikās uz ilgāku laiku, līdz Greisa papurināja galvu.

- Nē. Nekad.

- Vai pagājušo nakti starp jums bija intīmas attiecības un tāpēc tu šāvi? - Mollija Greisai bargi jautāja, bet meitene tikai noraidoši grozīja galvu, kaut gan izskatījās nemierīga, un Mollija to redzēja.

- Kāpēc jūs man uzdodat tādus jautājumus? - Greisa nelaimīga vaicāja no astmas nedaudz gārdzošā balsī.

-Tāpēc, ka man jāzina patiesība. Vai viņš nav tevi aizskāris, vai tev nav bijis iemesla viņu nošaut.

Greisa tikai papurināja galvu.

- Vai jūs ar tēvu bijāt mīļākie, Greisa? Vai tev patika ar viņu gulēt?

Greisa pacēla acis un atbildēja pavisam godīgi:

-Nē.

“Es to ienīdu.” Bet šos vārdus viņa Mollijai nevarēja pateikt.

- Vai tev ir draugs?

Greisa papurināja galvu.

- Vai tu esi gulējusi ar zēnu?

Greisa nopūtās, apzinoties, ka nekad to nespēs. Kā lai viņa to spētu?

-Nē.

- Vai tu esi nevainīga?

Klusums.

- Es jautāju - vai tu esi nevainīga? - Mollija atkal uzstāja, un Greisai tas nepatika.

- Nezinu. Varētu būt.

- Ko tas nozīmē - “varētu būt”? Vai tu tāpat vien esi paspēlējusies?

- Varbūt. -Greisa atkal izskatījās ļoti jauna, un Mollija pasmaidīja. Nodarbojoties ar petingu, nevarēja zaudēt jaunavību.

- Vai tev vispār ir bijis draugs? Septiņpadsmit gadu vecumā jau varētu būt. - Mollija smaidīja, bet Greisa tikai noraidoši purināja galvu. - Vai tu, Greisa, nevēlies man kaut ko pastāstīt par pagājušo nakti?

Greisa klusu purināja galvu.

- Nezinu.

Mollija Jorka saprata, ka Greisa nav atklāta. Ja naktī viņa bijusi ārkārtīgi uzbudināta, tad tagad jau vairs ne. Viņa sēdēja modra, stingri apņēmusies neko neatklāt. Slaidā, blondā Mollija vēroja meiteni, tad lēni aizvēra piezīmju burtnīcu un cēlās kājās.

-Tev jākļūst vaļsirdīgai. Es varu tev palīdzēt, Greisa. Uzticies man! - Ja Mollija justu, ka Greisa ir aizstāvējusies vai atgadījumam bijuši vainu mīkstinoši apstākļi, viņai būtu daudz vieglāk strādāt. Bet Greisa nedeva ne mazāko pavedienu. Tomēr, par spīti Greisas neatsaucībai, Mollijai Jorkai viņa patika. Greisa bija skaista meitene ar lielām, uzticīgām, godīgām acīm. Tajās bija jaušamas milzīgas sāpes un ciešanas, tomēr Mollija nezināja, kā viņai palīdzēt. Varbūt vēlāk. Šobrīd Greisa pārāk apņēmīgi slēpās un neļāva nevienam sev tuvoties.

- Es jau pastāstīju visu, ko atceros.

- Nē, nepastāstīji, - Mollija klusu sacīja. - Varbūt vēlāk tomēr pateiksi. - Viņa pasniedza meitenei savu vizītkarti.

-Ja gribēsi mani redzēt, piezvani! Ja ne, mums rit tāpat jāsatiekas. Mums abām vēl jāpavada kopā zināms laiks, lai es varētu uzrakstīt ziņojumu.

- Kādu ziņojumu? - Greisa satraucās. Viņa baidījās no ārstes Jorkas. Psihiatre bija pārāk gudra un uzdeva pārāk daudz jautājumu.

- Par tavu psihisko stāvokli. Par apstākļiem, kuros notikusi šaušana, un kā es to izskaidroju. Pagaidām man nav daudz pieturas punktu.

- Nekā cita jau arī nav. Man rokā atradās revolveris, un es izšāvu.

- Tieši tā. - Mol lija neticēja nevienam viņas vārdam.

- Tā ir taisnība! - Greisa it kā centās pārliecināt pati sevi, bet viņa nespēja apmuļķot Molliju.

- Greisa, es tev neticu! - Mollija skatījās Grcisai tieši acīs, to teikdama.

- Tā notika, vai nu jūs man ticat vai ne.

- Un kā ir tagad? Kā tu jūties, zaudējusi tēvu? - Trīs dienu laikā Greisa bija zaudējusi abus vecākus un kļuvusi bārene, tas bija milzīgs trieciens jebkuram cilvēkam, kur nu vēl tad, ja vienu no vecākiem pats esi nogalinājis.

-... Man žēl tēva... un mammas. Bet mamma cieta briesmīgas sāpes, varbūt viņai tā bija labāk.

Bet Greisa pati? Kādas sāpes viņa bija izcietusi? Šis jautājums urdīja Molliju. Te nesēdēja ļauns skuķis, kas novācis no ceļa papucīti. Greisa bija jauka meitene ar asu prātu un tēloja, ka pati nespēj saprast, kāpēc šāvusi. Mollija varēja vai zemes spert gaisā, atkal un atkal noklausoties kaitinošo liegšanos.

- Un tēvam? Vai arī viņam tā ir labāk?

- Tēvam? - Greisu pārsteidza šis jautājums. - Nē... viņš... viņš necieta... viņam tā nav labāk. - Greisa skatījās sāņus, un Mollija saprata, ka Greisa kaut ko slēpj.

- Un tev? Vai tev tā ir labāk? Vai tev būs labāk, ja tu dzīvosi viena?

- Varbūt. - Šoreiz viņa atbildēja godīgi.

- Kāpēc? Kāpēc tu labāk gribi būt viena?

- Tā ir vienkāršāk. - Greisa izskatījās tūkstoš gadus veca, to teikdama.

- Diez vai tā būs, Greisa. Pasaule ir tik sarežģīta. Nevienam nav viegli dzīvot vienam. īpaši jau septiņpadsmit gadus vecai meitenei. Tev laikam mājās klājās grūti, ja tu labāk gribi būt viena. Kādas bija tavas “mājas”?

- Labas. - Greisa noslēpās savā čaulā gluži kā austere.

- Vai tavi vecāki savā starpā satika? Pirms mammas" slimības.

- Jā, satika.

Mollija atkal viņai neticēja, bet neko neteica.

- Vai viņi bija laimīgi?

- Protams! - Laimīgi tikmēr, kamēr viņa rūpējās par tēvu, kā to prasīja māte.

- Un tu?

- Protams! - Pašai negribot, Greisai acīs sariesās asaras. Gudrās psihiatres jautājumi Greisu pārlieku sāpināja. - Es biju ļoti laimīga. Es mīlēju vecākus.

- Tik ļoti, lai melotu viņu labā? Lai aizstāvētu viņus? Lai neatklātu, kāpēc tu šāvi uz tēvu?

- Nav nekā, ko atklāt.

- Labi! - Mollija piecēlās kājās. - Šodien es nosūtīšu tevi uz slimnīcu.

- Kāpēc? - Greisa acumirklī tik ļoti pārbijās, ka izraisīja Mollijā interesi. - Kam tas vajadzīgs?

- Tāda ir kārtība. Jāpārbauda tava veselība. Tas nav nekas īpašs.

-Es negribu! - Greisa uztraucās, un Mollija viņu vēroja.

- Kāpēc ne?

- Kāpēc lai man tas būtu jādara?

- Tev šobrīd, Greisa, nav nekādas izvēles. Tu atrodies nepatīkamā vietā, kur visu nosaka varas iestādes. Vai tu palūdzi sev advokātu?

Greisa apjuka no tāda jautājuma. Viņai gan bija teikts par advokātu, bet kam tad lai viņa zvana, varēja zvanīt vienīgi tēva kolēģim Frenkam Vilšam, bet tam viņa ne visai gribēja lūgt padomu. Ko gan viņa teiktu? Nē, labāk ne.

- Man nav advokāta.

- Vai tēvam bija kolēģi?

- Jā... bet... man neērti viņiem zvanīt... viņam - tēva darbabiedram.

- Tev tas jādara, Greisa! - Mollija stingri teica. - Tev vajadzīgs jurists. Tu vari prasīt sabiedrisko aizstāvi. Bet tavās interesēs ir dabūt cilvēku, kurš tevi pazīst. - Tas bija labs padoms.

- Skaidrs! - Greisa nomākta pamāja. Tik daudz kas bija atgadījies. Viss bija tik sarežģīti. Kāpēc viņu gluži vienkārši nenošauj, nepakar vai kā citādi nesoda, bet izprašņā un sūta uz slimnīcu? Greisu biedēja, ko tur varētu atklāt.

-Tiksimies vēlāk vai rītdien, - Mollija sirsnīgi atvadījās. Viņai patika meitene, un viņa juta Greisai līdzi. Lai gan Greisa bija izdarījusi noziegumu, jābūt kaut kam šausmīgam, kas viņu uz to spiedis. Mollija nolēma darīt visu, lai atklātu patiesību.

Viņa atstāja Greisu pagaidu kamerā un pati devās pie Stena Dūlija, vecākā izmeklētāja. Viņš policijā bija veterāns, un viņu ļoti maz kas vairs pārsteidza, bet šis noziegums gan. Gadu gaitā viņš vairākas reizes bija saticis Džonu Adamsu, kuru uzskatīja par ļoti patīkamu cilvēku. Tas, ka paša bērns viņu nošāvis, bija apstulbinošs fakts.

- Vai viņa ir jukusi vai narkomāne? - detektīvs Dūlijs jautāja Mollijai, kad tā astoņos no rīta parādījās viņa kabinetā. Psihiatre bija stundu pavadījusi kopā ar Greisu un joprojām atradās strupceļā. Greisa spītīgi noslēdzās sevī. Tomēr dažus jautājumus Mollija varēja izdibināt arī pret Greisas gribu.

- Ne viena, ne otra. Viņa ir nobijusies, satriekta, bet saprātīga. Pat ļoti. Es viņu šodien sūtīšu uz slimnīcu, lai pārbauda. - Mollija negribēja zaudēt laiku.

- Kāpēc? Vai nav lietojusi narkotikas?

- Arī tāpēc. Lai gan, manuprāt, par to nav runa. Es gribu maksts analīzes.

- Kāpēc? - Dūlijs brīnījās. - Kas tev padomā? - Viņš zināja, ka ārste Jorka ir laba speciāliste, lai gan dažreiz viņa pārāk aizrāvās un ļāvās ietekmēties no kāda pacienta personības.

- Man ir vairākas teorijas. Varbūt viņa sevi aizstāvējusi. Septiņpadsmit gadus vecas meitenes parasti nemēdz staigāt apkārt, šaudamas savus tēvus. Vismaz tādās ģimenēs ne.

- Muļķības, Jorka, it kātu nezinātu! - ciniski atcirta detektīvs. - Atceries pērn četrpadsmit gadus veco šāvēju, kura novāca visus - pat vecomāti un četras mazās māsiņas. Vai tā arī bija pašaizsardzība?

- Šis ir cits gadījums, Sten. Es izlasīju ziņojumu. Gan viņa, gan Džons Adamss bijuši kaili, un uz palaga atrasta sperma. Tātad tu nevari noliegt tādu iespēju.

- Tikai ne šis cilvēks! Es viņu pazīstu. Pats jaukākais un apzinīgākais vīrs. Tev arī viņš būtu paticis.

Detektīvs uzmeta Mollijai zīmīgu skatienu, bet viņa nelikās to redzam. Stenam patika viņu pazobot. Mollija bija ļoti izskatīga, augusi labā ģimenē Čikāgā, par ko Stens viņu šad tad apcēla. Mollija ļoti nopietni izturējās pret darbu, un viņai bija pastāvīgs draugs, pēc profesijas ārsts. Maza pavilkšana uz zoba jau nepavisam nekaitēja. Mollijai bija laba humora izjūta, ar viņu varēja jauki sastrādāt. Dūlijs cienīja Mol-liju arī par viņas aso prātu.

- Klau, ko es tev teikšu, tāds cilvēks nedrātēs savu bērnu. Gluži vienkārši - nē, un cauri! Tici man! Varbūt viņš ona-nēja. Kas to lai zina?

- Ne jau tāpēc viņa ir šāvusi, - Mollija Jorka vēsi iebilda.

- Varbūt viņš nedeva meitai mašīnas atslēgas. Mani paša bērni kļūst vai traki, kad es neļauju viņiem braukt. Varbūt Adamss necieta viņas draugu. Tici man, tas nav tas, ko tu iedomājies. Tā nav bijusi nekāda pašaizsargāšanās. Viņa ir noslepkavojusi savu tēvu.

- Gan jau redzēsim, Sten. Gan jau! Esi tik labs un pēc stundas aizsūti Greisu uz slimnīcu. Es rakstīšu pavēli.

-Tu esi lieliska! Aizvedīsim viņu. Lai notiek! Vai esi apmierināta?

- Esmu aizkustināta. Tu esi brīnišķīgs! - Mollija viņam uzsmaidīja.

- Izstāsti to šefam, - Dūlijs noteica un pasmīnēja. Dūli-jam patika Mollija, bet viņš nedeva ne plika graša par viņas pašaizsardzības teoriju. Viņa ķērās pie salmiņa, meklēdama, kā izglābt Greisu. Džons Adamss nebija tāda tipa vīrietis. Lai arī ko domāja Mollija vai kāda atbilde tiks dota slimnīcā, neviens Vatsekā tam neticēs.

Pēc pusstundas Greisas kamerā parādījās divas sievietes policistes, viņai atkal tika uzlikti rokudzelži, un viņu mazā autobusiņā ar restotiem logiem aizveda uz slimnīcu. Neviens ar viņu nerunāja. Policistes savā starpā pārsprieda iepriekšējā dienā vestos ieslodzītos, kinofilmu, ko gatavojās vakarā noskatīties, un brīvdienas, kuras viena gribēja pavadīt Kolorādo. Greisa par to tikai priecājās. Viņai tāpat nebūtu nekā, ko teikt. Prātā rosījās viens jautājums - ko ar viņu slimnīcā darīs?

Slimnīcā atradās slēgta nodaļa, uz kuru taisnā ceļā no garāžas veda lifts. Greisa tur tika atbrīvota no rokudzelžiem un atstāta kopā ar rezidentu un ārsti. Greisai skaidri un gaiši pateica, lai viņa uzvedas kārtīgi, citādi viņu atkal ieslēgs dzelžos un pasauks sargu.

- Vai skaidrs? - ārste Greisai skarbi jautāja, un viņa

pamāja.

Neviens neuzskatīja par vajadzīgu Greisai kaut ko paskaidrot. Viņi tikai sāka izdarīt pārbaudi, ko bija pieprasījusi ārste Jorka. Vispirms viņai izmērīja temperatūru, asinsspiedienu, pārbaudīja acis, ausis, kaklu un izklausīja sirdi.

Viņai izdarīja urīna analīzi, asinsanalīzes, lai noteiktu slimības un vai nav lietotas narkotiskās vielas, tad lika noģērbties un nostāties kailai un rūpīgi viņu apskatīja. Greisai bija zilumi un savainojumi uz krūtīm, rokām, muguras un, kaut arī viņa pūlējās to noslēpt, viens liels zilums kājas iekšpusē pie gurna, kur tēvs viņu bija sagrābis. Visi ievainojumi tika nofotografēti un sīki aprakstīti. Greisa jau raudāja un pretojās visam, ko ar viņu darīja.

- Kāpēc jūs to darāt? Tas nav vajadzīgs. Es atzinos, ka šāvu, kāpēc jūs vēl fotografējat?

Kājstarpē viņai bija divi nelāgi savainojumi un zilumi, un Greisai tika piedraudēts, ka viņu sasies, ja viņa neļaus fotografēt. Greisajutās neizsakāmi pazemota, bet nebija viņas varā pretoties.

Tad fotoaparāts tika nolikts, un rezidents lika Greisai sēsties uz ginekoloģiskā krēsla. Pirms tam viņš nebilda Greisai gandrīz ne vārda. Rīkojumus deva ārste, ļoti nepatīkama sieviete. Abi pilnīgi ignorēja Greisu, tikai norādīja uz dažādām viņas ķermeņa daļām, it kā tās būtu izliktas gaļas veikalā,

nevis viņiem būtu darīšana ar cilvēcisku būtni.

■»

Rezidents uzvilka gumijas cimdus un nozieda pirkstus

ar sterilu želeju. Viņš norādīja uz kāpšļiem un iedeva Greisai papīra apmetni, ar ko apsegties. Greisa to pateicīgi satvēra, bet uz krēsla nesēdās.

- Kāpēc tā? - viņa pārbijusies jautāja.

- Vai tu nekad neesi ginekoloģiski pārbaudīta? - rezidents bija pārsteigts. Septiņpadsmit gadus veca meitene, galu galā izskatīga, grūti noticēt, ka viņa būtu jaunava. Jātā, viņš to tūliņ uzzinās.

- Nē... es... - Māte viņai bija devusi pretapaugļošanās tabletes jau pirms četriem gadiem, bet viņa ne reizi nebija apmeklējusi ārstu. Neviens nezināja, vai viņa ir jaunava vai nav, un Greisa nesaprata, kāda tam tagad nozīme. Tēvs bija miris un viņa atzinusies, ka šāvusi uz viņu. Kāpēc viņa vēl jāmoka? Kādas viņiem tiesības to darīt? Greisa jutās kā dzīvnieks un, apmetni satvērusi, atkal sāka raudāt, bet palīdze piedraudēja, ka viņu sasies. Neatlika nekas cits kā piekrist. Trīcošām kājām viņa uzkāpa augšā, cieši saspieda kopā ceļgalus un atgūlās, ielikusi pēdas kāpšļos. Bet, ņemot vērā visu, kas ar viņu bija noticis, tas vēl nebija pats briesmīgākais.

Rezidents viņu pārbaudīja reizes četras vai piecas, daudz rakstīja, spīdināja gaismu, tā ka viņai kļuva silti. Viņš ievietoja instrumentu un vēlreiz pārbaudīja, tad paņēma uztriepi. Greisai par saviem atklājumiem viņš neteica ne vārda.

- Labi, - viņš vienaldzīgi noteica, - vari ģērbties!

- Paldies! - Greisa aizsmakušā balsī sacīja. Viņai nebija ne mazākās nojautas, ko ārsts atradis un ko rakstīja, rezidents nepaskaidroja ne vārda, vai viņa ir jaunava vai nav, un Greisa naivi iedomājās, ka ārsts nebūs īsti pārliecinājies, kā ir īstenībā.

Pēc piecām minūtēm viņa bija saģērbusies un gatava iešanai. Šoreiz viņu divi vīrieši aizveda atpakaļ uz Centrālo iecirkni un atstāja iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā kopā

ar citām sievietēm līdz pat pusdienlaikam. Divām aizturētām narkotiku tirgonēm un prostitūtām atnāca pakaļ suteners, un viņas tika atbrīvotas pret drošības naudu, viena sieviete sēdēja par dārga automobiļa zādzību, bet ceturtā par to, ka glabājusi lielu kokaīna daudzumu. Greisu vienīgo turēja aizdomās par slepkavību, un visi viņu lika mierā, kā zinādami, ka Greisa grib, lai viņu netraucē.

Viņa apēda mazu, pārceptu, tik tikko baudāmu hamburgeru, kas peldēja slapju spinātu jūrā, un centās neievērot smacējošo urīna dvaku kamerā, tad parādījās sargs, norādīja uz Greisu un aizveda viņu uz to pašu telpu, kur viņa no rīta bija tikusies ar Mollijn Jorku.

Pēc smagas darbadienas slimnīcā un kabinetā jaunā ārste šoreiz bija tērpusies džinsos. Bija pagājušas tieši divpadsmit stundas.

- Sveicināta! - Greisa piesardzīgi teica. Bija patīkami redzēt pazīstamu seju, taču psihiatre noteikti iemiesoja kaut ko bīstamu.

- Kā klājas?

Greisa, viegli pasmaidot, paraustīja plecus. Kā gan viņai varēja klāties?

- Vai piezvanīji tēva kolēģim?

- Vēl ne, - Greisa tik tikko izdvesa. - Nezinu, ko viņam teikt. Viņi abi ar tēvu bija īsti draugi.

- Vai, tavuprāt, viņš tev tiešām negribēs palīdzēt?

- Nezinu. - Greisai tas nelikās ticami.

Mollija, uzdodama nākamo jautājumu, vērīgi uzlūkoja Greisu.

- Vai tev vispār ir draugi, Greisa? Kāds, pie kā tu varētu griezties? - Mollija jau pirms tam, kad izdzirdēja atbildi, nojauta, ka meitenei neviena nav. Ja viņai būtu draugi, tad, iespējams, nekas tāds nenotiktu. Mollija labi saprata, ka mei-

tene ir vientuļa. Viņas dzīvē valdīja tikai vecāki. Viņi bija izpostījuši meitas mūžu, katrā ziņā vismaz tēvs. Mollija to nojauta. - Vai vecākiem bija tuvi draugi?

- Nē, - Greisa domīgi atteica. Viņiem patiesi nebija tuvu draugu, viņi nevienu nelaida sev tuvu klāt, lai nenāktu gaismā tumšais noslēpums. - Toties tēvs visus pazina. Mamma bija kautrīga... - Elena negribēja, lai kāds uzzina, ka vīrs viņu sit. - Visi mīlēja manu tēti, bet viņš īsti ne ar vienu nedraudzējās.

Mollija iekšēji pabrīnījās par advokātu.

- Un tu? Vai tev skolā bija īsti draugi?

Greisa atbildot tikai noraidoši papurināja galvu.

- Kāpēc ne?

- Nezinu. Nebija laika. Man katru dienu vajadzēja nākt mājās un rūpēties par mammu, - Greisa atbildēja, neskatīdamās uz Molliju.

- Vai patiesi tāpēc, Greisa? Bet varbūt tev ir kāds noslēpums, kuru tu negribi man atklāt?

- Nē, saprotams, ka ne.

Tomēr Mollija neatlaidās. Ārstes balss turēja Greisu savā varā un lika viņai nodrebēt.

- Viņš tevi tovakar izvaroja, vai ne?

Greisas acis iepletās, viņa skatījās uz Molliju, cerot, ka ārste neredz, kā viņa trīc.

- Nē... protams, ne... - Elpa aizrāvās, un Greisa lūdzās, kaut viņai nesāktos astmas lēkme. Šī sieviete, kas sēdēja Grei-sai pretim, pārāk daudz zināja. - Kā jūs varat tā runāt? - Greisa centās izrādīt sašutumu, taču viņas balss pauda tikai bailes. Ja nu psihiatrei ir zināms? Ko tad? Tad visi uzzinās viņas neglīto noslēpumu. Pat pēc vecāku nāves Greisa juta pienākumu visu slēpt. Tā bija arī viņas vaina. Ko ļaudis domās, ja dabūs zināt?

- Tev visa vagina ir savainota un nobrāzta, - Mollija klusi teica, - tā nenotiek normālā dzimumaktā. Ārsts, kurš tevi izmeklēja, teica, ka tevi izvarojuši vismaz seši vai ari viens, ļoti brutāls vīrietis. Viņš tev ir nodarījis pamatīgu postu. Vai tāpēc tu šāvi, jā?

Meitene neatbildēja.

- Vai pēc mātes bērēm tā bija pirmā reize? - Mollija stingri skatījās uz Greisu, gaidīdama atbildi, bet pusaudzes acis pieplūda asarām, lija pa vaigiem, un nekas tās nespēja apturēt.

- Es ne... ne... viņš nekad tā nedarītu... visi mīlēja manu tēti...

Viņa bija nogalinājusi tēvu, un viņa varēja vienīgi pasargāt tēva piemiņu, lai neviens neuzzinātu, kāds patiesībā bija Adamss.

- Vai tēvs tevi mīlēja, Greisa? Vai tikai izmantoja?

- Bez šaubām, mīlēja, - Greisa kokaini atcirta, dusmojoties uz sevi, ka raudājusi.

- Viņš tevi tomēr izvaroja, vai ne?

Šoreiz Greisa neatbildēja. Viņa pat necentās noliegt.

- Cik bieži viņš to darīja iepriekš? Tev man ir jāizstāsta. - Meitenes liktenis karājās mata galā, bet viņa negribēja runāt.

- Nē. Es jums neko nestāstīšu, un jūs to nevarat pierādīt, - Greisa nikni atcirta.

- Kāpēc tu viņu aizstāvi? - Mollija Jorka, bezgala apmulsusi, jautāja. - Vai tu nesaproti, kas notiek? Tevi apsūdz slepkavībā, tevi pat var tiesāt par slepkavību atbildību pastiprinošos apstākļos, ja pierādīs, ka tev bijis motīvs. Es nelieku tev melot, Greisa, bet saki patiesību! Ja tēvs tevi izvaroja, aizskāra, izturējās pret tevi varmācīgi, tas mīkstina vainu. Tevi var apsūdzēt slepkavībā bez iepriekšēja nodoma, vai tā pat

varētu būt pašaizsardzība, un tad viss mainās. Vai patiešām tu gribi nākamos divdesmit gadus pavadīt cietumā, lai saglabātu tāda cilvēka reputāciju, kurš tev to nodarījis? Greisa, padomā par to, uzklausi mani... tev jāuzklausa mani!

Greisa zināja, ka māte viņai nekad nepiedotu tēva piemiņas aptraipīšanu. Elenaakli mīlēja vīru un izmisīgi centās viņu paturēt. Tieši vīru Elena tik ļoti aizstāvēja, ka bija pat ar mieru upurēt trīspadsmit gadus veco meitu. Elena par katru cenu bija gribējusi saglabāt vīra mīlestību, kaut arī būtu jāziedo pašas meita.

- Man nav ko teikt, - Greisa stingri atsacīja.

- Kāpēc? Viņš ir miris. Atklājot patiesību, tu nevienam nenodarīsi pāri. Melojot tu vari nodarīt ļaunumu tikai pati sev. Padomā par to! Tu nevari būt lojāla pret mirušo un tādu, kurš tevi tik ļoti pazemojis. Greisa... - Mollija Jorka pastiepa roku pāri galdam un saņēma Greisas plaukstu. Mollija zināja, ka viņai jāpiespiež meitene, lai tā aptver situāciju, jāizrauj Greisa no tumsas, kurā viņa paslēpusies. - Šovakar padomā par to! Rīt es atkal atnākšu un mēs tiksimies. Lai arī ko tu man atklātu, apsolu, ka nevienam to nestāstīšu. Tev jābūt vaļsirdīgai pret mani. Vai tu apdomāsies?

Greisa sēdēja kā sastingusi, tad pamāja. Viņa padomās, taču neko nestāstīs.

Mollija aizgāja ar smagu sirdi. Viņa skaidri redzēja, kas notiek, bet nespēja atrast īsto pieturas punktu, kā atrast kopīgu valodu ar Greisu. Mollija jau gadiem strādāja ar varmācībai pakļautiem bērniem un sievām, kas palika uzticīgas saviem ļaundariem. Mollija darīja visu, lai pārcirstu šo neuzticības saiti, un parasti viņai tas izdevās. Bet Greisajoprojām nepadevās un nepadevās. Mollija netika ne soli uz priekšu.

Viņa uz brīdi vēl iegāja detektīva birojā, lai vēlreiz pārskatītu slimnīcas ziņojumu un fotogrāfijas, no kurām viņai

sametas nelabi. Viņai lasot arsta atskaiti, kabineta ienaca Stens Dūlijs, kurš pārsteigts ieraudzīja, ka Mollija strādā jau četrpadsmito stundu.

- Vai tev nekā cita vakarā nav ko darīt? - viņš draudzīgi uzsauca. - Tādai meičai tagad vajadzētu kaut kur pastaigāties ar savu draudziņu vai grozīties bārā nākotnes meklējumos.

- Kā tad! - Mollija iesmējās, garajiem, gaišajiem matiem aicinoši noplīvojot pār plecu. - Gluži kā tu pats, Sten, vai ne? Tu no rīta atnāci tad pat, kad es.

- Tāds darbs. Tev gan ne. Es pēc desmit gadiem gribu iet pensijā. Tu vari palikt par psihiatri vēl simt gadus.

- Paldies par uzticību! - Mollija aizvēra dokumentu mapi un nopūtusies nolika to uz rakstāmgalda. Viņa netika ne soli uz priekšu. - Vai redzēji slimnīcas ziņojumu par Adamsa meitu?

- Jā. Nu un tad? - Stens nevērīgi jautāja.

- Izbeidz, nesaki, ka tu neko nesaprati! - Viņa sadusmojās par Stena vienaldzīgo plecu paraustīšanu.

- Kas gan tur ko nesaprast? Vai to, ka viņa ar kādu gulējusi, nevis izvarota? Un kur ir teikts, ka ar savu tēvu?

- Pilnīgas mujķības! Kurš tad, tavuprāt, ar viņu gulējis? v Seši gorillas no zooloģiskā dārza? Vai redzēji zilumus un izlasīji, ko atrada iekšā?

-Tātad viņai patīk aktīva darbība. Viņa taču nežēlojas! Viņa neapgalvo, ka būtu izvarota. Ko tu gribi no manis?

- Mazliet saprāta, Dieva dēļ! - Mollija dusmās kvēloja.

- Meitene ir tikai septiņpadsmit gadus veca, un tas ir bijis viņas tēvs. Greisa aizstāv viņu vai iedomājas, ka aizsargā tēva reputāciju. Viens ir pilnīgi skaidrs-ka meitene aizstāvējusies, un tu to ļoti labi saproti.

-“Aizstāv viņu”... Viņa taču nošāva Adamsu! Vai tā ir kāda aizstāvēšana? Tava teorija būtu ārkārtīgi jauka, bet tā

neiztur kritiku. Mēs zinām vienīgi to, ka viņai bijis pamatīgs sekss. Nav nekādu pierādījumu, ka tas noticis ar tēvu vai ka tēvs viņai uzbrucis. Pat tad, lai Dievs stāv klāt, ja viņa tomēr drātējusi savu veco, viņai nebija tas jāšauj nost. Tā nav pašaizsardzība, un tu to labi zini. Nav pierādījumu, ka tēvs būtu viņu aizskāris. Viņa to pat nesaka. Tu to saki.

- Pie velna, kā tu zini, ko viņš darījis? - Mollija iekliedzās, bet Stens pat nepakustējās. Viņš nepiekrita nevienam Mollijas vārdam. - Vai tu pats to izdomāji, vai arī tas ir tikai tavs minējums? Es balstos uz pierādījumiem un to, ka viņa ir vientuļa, septiņpadsmit gadus veca meitene, gluži kā no citas planētas.

- Ārste Jorka, es tev atklāšu mazu noslēpumu. Viņa nav marsiete. Viņa ir slepkava. Tas ir skaidrs kā diena. Vai gribi zināt, ko es domāju, par spīti visām tavām pārbaudēm un smalkajām teorijām? Viņa tajā vakarā pēc mātes bērēm būs aizgājusi izklaidēties un pārgulējusi ar kādu čali, un tētim tas nebūs paticis. Viņa ierodas mājās, tēvs viņai sadod kārtīgu brāzienu, viņa aiz dusmām satrakojas un šauj. Tas, ka viņš gultā onanējis, ir tīra sagadīšanās. Visa sabiedrība zina, ka viņš ir kārtīgs pilsonis, un tu nevienu nepārliecināsi, ka viņš izvarojis savu meitu un viņa aizstāvoties nošāvusi tēvu. Patiesību sakot, es jau šodien runāju ar Adamsa kolēģi, un viņš teica to pašu. Es viņam neizstāstīju par pierādījumiem, bet izprašņāju, kādas ir viņa domas par to, kas atgadījies. Es pat neieminējos par taviem pieņēmumiem, bet viņu šausmināja jau ideja vien, ka Džons Adamss varētu nodarīt pāri paša bērnam. Adamss esot dievinājis gan sievu, gan meitu. Viņš dzīvojis tikai ģimenei un bijis uzticīgs sievai līdz nāves stundai. Meitene mūžam esot bijusi mazliet savāda, pārāk atturīga un noslēgta, viņai nav bijis draugu. Un viņa nav bijusi visai mīļa pret tēvu.

- Re nu, izput tava teorija par draugu.

- Nav jau jābūt pastāvīgam čalim, lai uz pusstundu aizmirstos.

- Vai tiešām tu nesaproti? - Mollija dusmīgi izsaucās. Kā Stens spēja tik akli un ietiepīgi paļauties uz Adamsa reputāciju un neredzēt, kas aiz tā visa slēpjas.

- Kas man jāsaprot, Mollija? Septiņpadsmit gadus veca meitene šāvusi uz savu tēvu un viņu nogalinājusi. Varbūt viņa ir īpatnēja, varbūt jukusi. Varbūt nobijās no viņa, velns parāvis, kā es varu zināt? Fakts ir tāds, ka viņa šāva. Viņa taču neapgalvo, ka tēvs viņu izvarojis, viņa neko nesaka. Tu tā saki.

- Greisa ir pārāk nobijusies un negrib, lai tiktu atklāts viņas noslēpums. - Mollija darbā to bija pieredzējusi simtiem reižu. Viņa labi pazina tādus gadījumus.

- Vai tev nav ienācis prātā, ka viņai nav nekāda noslēpuma? Varbūt tu visu to iztēlojies, jo tev ir žēl meitenes un tu gribi viņai palīdzēt, - vai tā nevar būt?

- Nevienu zilbi es neesmu izdomājusi, - Mollija asi atcirta. - Es neizgudroju slimnīcas ziņojumu un fotogrāfijas ar zilumiem uz gurniem un muguras.

- Varbūt viņa nokritusi no kāpnēm? Es zinu tikai to, ka tu vienīgā brēc par izvarošanu, un, ja to piedēvē Adamsam, tas nav nekas labs. Tu neko nepanāksi.

- Kāds ir Adamsa kolēģis? Vai viņš aizstāvēs meiteni?

- Šaubos gan. Viņš jautāja par izpirkšanas naudu, bet, ja tiks pierādīts, ka bijusi slepkavība, nekas neizdosies, varbūt vienīgi tad, ja tā bijusi pašaizsardzība, tomēr-diez vai. Viņš teica, ka labāk lai paliekot, kā ir, jo viņai tāpat neesot, kur iet. Viņai nav radinieku. Viņš neuzņemsies atbildību par meiteni. Viņš ir vecpuisis un nevar par viņu rūpēties. Teica, ka nejūtoties tiesīgs aizstāvēt Greisu. Tātad mums jāņem sabiedriskais aizstāvis. Es viņu par to nevainoju. Viņš ir acīm redzami ļoti nobēdājies par kolēģa nāvi.

- Kāpēc viņš nevar izmantot Adamsa līdzekļus, lai samaksātu privātam advokātam? - Mollija ar nepatiku atcerējās, ka Greisa bija jutusi Frenka Vilša nevēlēšanos palīdzēt. Mollija neapmierināta secināja, ka Greisai, kā izrādījies, ir taisnība. Bet Mollija vēlējās palīdzēt Greisai. Greisai nepieciešams augstākās klases advokāts.

- Viņš nevienu advokātu nepiedāvāja, - Stens Dūlijs paskaidroja. - Viņš teica, ka Džons Adamss bijis viņa labākais draugs, bet nu atklājies, ka viņš bijis parādā krietnu naudas summiņu. Sievas ilgstošā slimība iegriezusi pamatīgu robu Adamsa makā. Džonam palikusi tikai advokāta biroja daļa un māja, kas ir ieķīlāta līdz pēdējam kliņķim. No Adamsa īpašuma necik daudz nav palicis pāri, un Adamsa kolēģis no savas kabatas labprātīgi neko nepiedāvājās ziedot. Es rīt no rīta piezvanīšu sabiedriskajiem advokātiem.

Mollija pamāja, atkal satriekta par Greisas pamestību. Tā bieži gadījās ar jauniešiem, kas tika apsūdzēti noziegumos, bet tādai meitenei kā viņa vajadzēja būt pavisam citam liktenim. Viņa nāca no cienījamas vidusšķiras ģimenes, tēvs bija ievērojams pilsonis, viņiem bija māja, un sabiedrībā viņus labi ieredzēja. Jaunajai ārstei šķita gaužām dīvaini, ka Greisa ir atstāta pilnīgi viena. Mollija nolēma vakarā piezvanīt Fren-kam Vilšam un pierakstīja viņa telefona numuru.

- Ar ko pēdējā laikā nodarbojas dakteris Aikāsāp? -Dūlijs paķircināja Molliju, domādams viņas draugu.

- Viņš glābj cilvēku dzīvības. Viņš ir aizņemts darbā vēl ilgāk par mani. - Mollija nevilšus uzsmaidīja Dūlijam. Dažreiz viņš iesvēla Mollijā dusmas, bet īstenībā bija labsirdīgs un patīkams cilvēks.

-Žēl gan, viņš tevi pasargātu no liekiem uztraukumiem, ja šad un tad izbrīvētu sev atpūtu.

- Jā, es zinu, - Mollija pasmaidījusi atbildēja un, uzme-

tuši uz pleciem tvīda žaketi, devās prom. Viņa bija skaista sieviete, bet, galvenais, labi prata strādāt. Pat policisti atzina, ka viņa ir gudra un laba psihiatre, kaut arī bieži izvirzīja neticamas teorijas.

Kad vēlāk mājās Mollija piezvanīja Frenkam Vilšam, ārsti pārsteidza jurista cietsirdība. Pēc Vilša domām, Greisa Adamsa esot pelnījusi karātavas par sava tēva nošaušanu.

- Brīnišķīgākais cilvēks pasaulē, - Vilss asarainā balsī teica, bet Mollija nez kāpēc viņam neticēja. - Jautājiet, kam gribat! Pilsētā visi viņu mīlēja... bet viņa... es vēl joprojām nespēju noticēt, ka Adamss ir nošauts. - Visu rītu viņš esot gatavojis piemiņas pasākumu. Tur noteikti ieradīšoties visa pilsēta, tikai ne Greisa. Šoreiz tikšanās nebūšot viņa mājā, Džonam vairs neesot ģimenes - ne sievas, ne meitas. To sakot, Vilšam aizlūza balss.

- Kāds, jūsuprāt, varētu būt šaušanas iemesls, Vilša kungs? - Mollija pieklājīgi jautāja, kad Vilss bija atguvis pašsavaldīšanos. Viņa negribēja advokātu vēl vairāk satraukt, tikai vēlējās šo to noskaidrot.

- Iespējams, ka nauda. Greisai varbūt šķita, ka Džons visu atstās viņai, un, kaut arī viņš nebūtu uzrakstījis testamentu, meita ir vienīgā mantiniece. Viņa nezina, ka noslepkavojot viņai nav likumīgu tiesību uz mantu. To viņa nebūs zinājusi.

- Vai Adamsam palika daudz naudas?-Mollija nevainīgi pajautāja, neliekot manīt, ko uzzinājusi no detektīva Dālija. - Advokāta birojam un klientūrai vajadzētu būt diezgan prāvai. Jūs abi esat tik ievērojami juristi! - Mollija paglaimoja, un Vilss tā atmaiga, ka atklāja vairāk, nekā vajadzētu.

- Pietiekami. Bet viņš ir man parādā krietnu summu. Viņš vienmēr apgalvoja, ka pēc nāves savu daļu atstās man, bet, nabaga velns, viņš jau netaisījās aiziet tik ātri!

- Vai viņš ir atstājis rakstisku dokumentu?

- Nezinu. Starp mums pastāvēja vienošanās, un es viņam laiku pa laikam aizvedu naudu Elenas ārstēšanai.

- Un kā ar māju?

-Tā ir laba māja, ieķīlāta, bet ne jau tik laba, lai par to šautu nost.

-Vilša kungs, vai jūs patiesi domājat, ka meitene viņas vecumā šaus uz savu tēvu mājas dēļ? Izklausās neticami, kā jums šķiet?

- Varbūt ne. Ja nu viņa izdomāja, ka tādā veidā samaksās par mācībām labā Rietumkrasta koledžā?

- Vai tad viņa vēlējās tur mācīties? - Mollija pārsteigta jautāja. Viņai bija licies, ka Greisa nav godkārīga, drīzāk ir pārāk liela mājās tupētāja.

- Es nezinu, ko viņa gribēja darīt, dakter. Zinu tikai to, ka viņa ir noslepkavojusi tēvu un par to viņai jāsaņem sods. Un likums nosaka taisnīgi, ka viņa neko nedrīkst no tā iegūt. Tagad viņa nedabūs ne centa naudas, ne tēva biroju, ne māju -neko!

Molliju pārsteidza tāds ļaunums, un viņa apšaubīja, vai Vilša nolūki ir godīgi un vai viņam varbūt nav savi iemesli novākt Greisu no ceļa.

- Kurš tad to visu saņems, ja ne Greisa? Vai ir kādi citi radinieki? Vai Džonam Adamsam bija vēl tuvinieki?

- Nē, tikai meita. Bet viņš man palika parādā lielu summu. Es viņam palīdzēju, cik vien varēju, un mēs divdesmit gadus strādājām kopā. To nevar aizmirst kā nebijušu.

- Protams, ne! Es jūs pilnīgi saprotu, - Mollija nomierināja Vilšu. Viņa visu saprata daudz labāk, nekā Vilšam būtu gribējies, un viņai nepatika šis atklājums. Viņa pateicās par sarunu un visu vakaru domāja par Greisu.

Pie Mollijas atnāca viņas draugs, un Mollija viņam visu

atstāstīja. Draugs bija pārguris pēc divdesmit stundu darbadienas ātrās palīdzības nodaļā, kur nebeidzamā virknē ieveda sašautus un satiksmes negadījumos cietušus cilvēkus, bet viņš uzklausīja Molliju. Visus viņas prātus nodarbināja tikai šis atgadījums.

Mollija Jorka un Ričards Heversons jau divus gadus dzīvoja kopā un šad tad runāja par precēšanos, bet tā arī nebija salaulājušies. Viņi labi satika un interesējās viens par otra darbu. Abiem patika šādas attiecības. Ričards līdzīgi Mollijai bija garš, slaids, gaišmatains un izskatīgs.

- Ja gribi dzirdēt manas domas, tad bērns ir izvarots, neviens viņai nepalīdzēs, tēva kolēģis grib dabūt viņu nost no ceļa, lai pievāktu atlikušo naudu. Nelāgs gadījums. Ja viņa neatzīsies, ka vecis viņu izvarojis, tad kā lai viņai palīdz? -Ričards paguris teica Mollijai, kura nelaimīga dzēra kafiju.

- Patiešām nezinu. Kaut man izdotos viņu pierunāt, lai izstāsta, kas īsti notika. Pie velna! Viņa taču tāpat vien nepiecēlās nakts vidū, neieraudzīja sev rokā revolveri un negāja šaut. Viņas naktskrekls gulēja zemē, pārplēsts uz pusēm, un arī to viņa nevarēja izskaidrot. Ak debestiņ, visi pierādījumi ir kā uz delnas! Viņa tikai mums nepalīdz tos likt lietā.

- Beigu beigās tu viņu piespiedīsi, - Ričards pārliecināts apgalvoja, bet Mollija tomēr raizējās. Viņai vēl nebija gadījies, ka ir tik sarežģīti atrast kopīgu valodu. Meitene bija pilnīgi ierāvusies sevī, gatava pati sevi pazudināt. Vecāki bija darījuši visu, lai izpostītu viņas mūžu, bet Greisa viņus tomēr nenodeva. Apbrīnojami. - Tu nekad nezaudē. — Ričards uzsmaidīja draudzenei un, noglāstījis viņas garos, gaišos matus, aizgāja uz virtuvi pēc alus. Viņi abi sūri grūti strādāja, bet labi satika un bija apmierināti viens ar otru.

Nākamajā rītā pulksten sešos, kad viņi piecēlās, Mollijai atkal prātā bija tikai vienas un tās pašas domas. Pa ceļam uz

darbu viņa skatījās pulkstenī un jau gribēja vispirms apmeklēt Greisu. Tomēr papriekš nācās veikt citu uzdevumu. Viņa iegāja savā kabinetā, šo to atzīmēja dokumentos un astoņos trīsdesmit devās uz sabiedrisko aizstāvju biroju.

- Vai Deivids Glāss jau ieradies? - viņajautāja sekretārei. Deivids bijajaunākais no visiem sabiedriskajiem advokātiem, bet Mollija jau divas reizes bija kopā ar viņu strādājusi un uzskatīja, ka viņš ir teicams jurists. Deividam bija elastīga domāšana, prāts un neatlaidība. Ņujorkas ielaspuika no Dien-vidbronksas geto ar nagiem un zobiem pats sev bija izlauzis ceļu dzīvē un nevienam negrasījās atdot izcīnīto vietu. Tajā pašā laikā viņam bija zelta sirds un viņš kā lauva aizstāvēja savus klientus. Greisai Adamsai bija nepieciešams tieši tāds advokāts.

- Viņam tepat kaut kur jābūt, - atbildēja sekretāre. Viņa atcerējās Molliju no citām reizēm un pamāja uz durvīm sev aiz muguras.

Mollija staigāja pa gaiteņiem, meklēdama Deividu, līdz atrada viņu sēžam bibliotēkā pie grāmatplaukta un dzeram kafiju. Viņš paskatījās uz Molliju un uzsmaidīja viņai.

- Sveika, dakterīt! Kā sviežas pa darbiņu?

- Kā parasti. Un tev?

- Es joprojām velku no bedres laukā nāvessoda kandidātus. Tu jau zini, tie paši mums labi zināmie.

- Vai vēlies darbu?

- Vai tu tagad izdali prāvas? - Deivids uzjautrinājās. Viņš augumā bija īsāks par Molliju, ar tumšbrūnām acīm, cirtainiem, melniem matiem un savā veidā pievilcīgu seju. Jebkuru ārējo nepilnību uzveica cilvēciskā personība, un viņš izskatījās mazliet līdzīgs Klārkam Geiblam. Viņam piemita arī seksapīls. Dejojošās uguntiņas acīs liecināja, ka Deividam patīk Mollija. - Kopš kura laika tad to arī tu dari?

- Labi, labi, nomierinies! Es tikai gribēju zināt, vai tu varētu ķerties klāt pie vienas lietas. Es pie tās strādāju, un šodien tiks nozīmēts sabiedriskais aizstāvis. Man patiesi gribētos sadarboties ar tevi.

- Jūtos glaimots. Kas tad nu lēcies?

- Nepatīkama lieta. Iespējams, ka pirmās pakāpes slepkavība - atbildību pastiprinošos apstākļos. Septiņpadsmit gadus veca meitene nošāvusi tēvu.

- Jauki! Man vienmēr patikuši tādi gadījumi. Kā viņa to izdarīja? Norāva galvu ar bisi vai lika to izdarīt savam draudziņam? - Deivids Ņujorkā bija saskatījies pietiekami daudz šausmu, provincē viss notika rāmāk.

- Nē, ne gluži tik vētraini. - Mollija bažīgi uzlūkoja Deividu, nebeigdama domāt par Greisu. - Viss ir sarežģīti. Vai varam kaut kur aiziet un parunāties?

- Noteikti! - Deivids ieinteresējās. - Ja esi ar mieru sēdēt man uz pleciem, iesim apspriesties manā kabinetā.

Viņa tā saucamajā “nodalījumā” tik tikko pietika vietas rakstāmgaldam, toties tur varēja aizvērt durvis un noslēgties no ārpasaules. Mollija sekoja Deividam, pēc tam kad viņš bija savācis grāmatas un savu kafiju.

- Tātad - par ko ir runa? - Deivids jautāja, kad Mollija apsēdās vienīgajā brīvajā krēslā un nopūtās. Viņa patiesi gribēja, lai Deivids uzņemas Greisas aizstāvību. Greisa šobrīd nedarīja neko, lai sev palīdzētu. Viņai ļoti bija vajadzīgs labs advokāts.

- Viņa ir nošāvusi savu tēvu no pāris sprīžu attāluma ar revolveri, par kuru pati apgalvo, ka nezina, kā tas “atradies” viņai rokā. Kā viņa saka - neesot bijis pilnīgi nekāds iemesls. Laimīga ģimene, bet tāds fakts gan, ka tajā dienā viņi apglabāja māti. Citādi - nekādu sarežģījumu.

- Vai ir pieskaitāma? - Deivids pajautāja, bet viņa in-

terese nebija pārāk liela. Vairāk par visu viņam patika risks un izaicinājums. īpaši viņš mīlēja bērnus. Tieši tādēļ Mollija gribēja, lai viņš uzņemas Greisas aizstāvību. Meitenei tā būtu vienīgā iespēja. Bez Dei vida palīdzības meitene būs pagalam, pat ja centīsies glābties. Mollija bija ļoti norūpējusies par Greisas likteni, pat nesaprotot, kādēļ. Greisa bija tik satriekta un bezpalīdzīga! Viņa jau tagad bija atmetusi jebkuras cerības, un pašas nākotne viņai nelikās svarīga. Mollija gribēja bārenei palīdzēt.

- Viņa ir pieskaitāma, - Mollija apliecināja, - bet galīgā depresijā, un saprotamu iemeslu dēļ viņai ir neiroze. Manuprāt, tēvs viņu seksuāli izmantojis. - Mollija aprakstīja iekšējos savainojumus, zilumus un psihisko stāvokli, kādā meitene patlaban atradās. - Viņa apzvēr, ka tēvs viņai nav piedūris ne pirkstiņa. Es tam neticu. Tajā vakarā viņš būs izvarojis Greisu un darījis to jau iepriekš, varbūt jau ilgi pirms tam, pēc mātes nāves viņa zaudēja vienīgo aizstāvi un pārbijās. Viņš atkal to izdarīja, un Greisa viņu nošāva. Abi ir bijuši cieši kopā, kad viņa šāva. Niknumā par izvarošanu meitene paņēma ieroci un nogalināja tēvu.

- Vai nevienam citam tas nav ienācis prātā? - Deivids jautāja, nu jau vairāk ieintriģēts. - Ko saka policisti?

- Tur jau ir tā nelaime. Viņi neko negrib dzirdēt. Džons Adamss bija Misters Nevainojamais, advokāts, kuru mīlējusi visa sabiedrība. Neviens neatļaujas ticēt, ka tas tips gulējis ar paša meitu un, vēl ļaunāk, piespiedis viņu uz to. Varbūt viņš paņēmis ieroci, bet Greisa to dabūjusi savās rokās. Kaut kas šausmīgs noticis ar meiteni, bet viņa neko neatklāj. Viņai ārpus skolas nav nedz draugu, nedz savas dzīves. Neviens par viņu necik daudz nezina. Greisa gāja uz skolu un nāca mājās, un rūpējās par māti, kas bija uz nāvi slima. Māte pirms pāris dienām nomira, un nu vairs nav arī tēva. Nav ne radinie-

ku, ne draugu, ir tikai vesela pilsēta, kas brēc, ka Adamss bijis pats krietnākais pilsonis un nekādā ziņā nav varējis darīt pāri savai meitai.

- Un tu viņiem netici? Kāpēc ne? - Pēc kopīga darba divās prāvās Deivids uzticējās Mollijas nojautai.

- Tāpēc, ka Greisa neko nestāsta, un es zinu, ka viņa melo. Viņa ir pārbijusies. Viņa joprojām aizstāv tēvu, it kā viņš varētu piecelties no kapa un atriebties.

- Viņa neko nestāsta?

- Gandrīz neko. Viņa ir kā sastingusi no ciešanām, kas rakstītas viņai sejā. Ar meiteni noticis kaut kas drausmīgs, bet viņa nepadodas.

- Vēl ne, - Deivids teica, uzsmaidīdams Mollijai, - bet drīz stāstīs. Es tevi labi pazīstu. Vēl laika diezgan.

- Paldies par uzticību, bet mums nav daudz laika. No rīta nozīmēs sabiedrisko aizstāvi, un šodien apsūdzību izskatīs tiesā.

- Vai viņai nav ģimenes jurista vai kāda tēva drauga, kas par to parūpētos? Kādam taču vajadzētu palīdzēt! - Deivids pārsteigts noskatījās, ka jaunā ārste papurina galvu.

- Tēva kolēģis atrunājās, ka bijis pārāk tuvs draugs Adamsam, lai aizstāvētu slepkavu. Greisas mātes slimības dēļ viņai neesot arī naudas. Ir tikai māja un tēva advokāta birojs. Tā kā meitene neko nedrīkst mantot, viņam var krist viss, jo viņš apgalvo, ka Adamss viņam bijis parādā prāvu summu. Viņš nav ar mieru izdot ne plika graša, lai palīdzētu Greisai aizstāvēties, tāpēc es atnācu pie tevis. Man viņš nepatīk, un es viņam neuzticos. Viņš mirušo iztēlo par svēto un brēc, ka nekad nepiedošot Adamsa meitai izdarīto noziegumu. Viņa esot pelnījusi nāvessodu.

- Septiņpadsmit gadu vecumā? Cik jauks cilvēks! - Nu jau advokāts izrādīja patiesu interesi. - Un ko par to visu

saka mūsu meitene? Vai zina, ka tēva draugs nepalīdzēs, bet, gluži otrādi, atņems visu par tēva iespējamajiem parādiem?

- Ne gluži. Viņa ir ar mieru doties ugunī, bet klusēt. Viņa maldina sevi ar domu, ka ir atbildīga vecāku priekšā.

- Viņai vajadzīgs psihiatrs tikpat daudz, cik advokāts. -Deivids uzsmaidīja Mollijai. Viņam patika iespēja vēlreiz strādāt kopā ar Molliju Jorku. Viņa bija lielisks atbalsts, un šad tad Deivids loloja mazu cerību, ka starp abiem varētu izveidoties tuvākas attiecības, kas tomēr nenotika un laikam arī nekad nenotiks.

- Kāds ir tavs viedoklis? - Mollija noraizējusies vaicāja.

- Manuprāt, meitēns iekļuvis lielās nepatikšanās. Par ko tad viņu apsūdz?

-īsti nezinu. Sākumā runāja par pirmās pakāpes slepkavību, bet diez vai to varēs pierādīt. Nav īsta iepriekšējā nolūka, jo nav īsta mantojuma, tikai māja un advokāta birojs, kuru iecerējis tēva darbabiedrs, jo Adamss viņam to esot apsolījis.

- Jā, bet viņa to varbūt nezināja. Varbūt viņa nezināja, ka nesaņems tēva mantojumu, ja viņu nošaus. Ja tiesa ļoti gribēs, tā varēs apsūdzēt par pirmās pakāpes slepkavību.

- Ja Greisa noliegs, ka iepriekš nolēmusi šaut, viņu varētu apsūdzēt par otrās pakāpes slepkavību - bez atbildību pastiprinošiem apstākļiem, - Mollija cerīgi turpināja. - Tad spriedums ir no piecpadsmit gadiem līdz mūža ieslodzījumam. Kad Greisa iznāks no cietuma, viņai būs četrdesmit vai pat vairāk gadu. Bet tas vismaz nav nāvessods. Viņu tiesās kā pieaugušo, un klīst runas par augstāko soda mēru. Ja vien viņa atklātu, kas notika īstenībā, tu varētu panākt, ka notikusi slepkavība pašaizsardzības nolūkos.

- Nolāpīts! Nu tu gan man pasniedzi dāvaniņu!

- Vai tu piekritīsi?

- Iespējams. Droši vien nolems, ka viņa tik un tā prāvu zaudēs, jo tēvs bijis sabiedrībā ievērojama persona, un taisnīgu tiesu te nav ko gaidīt. Gandrīz jālūdz, lai lietu izskata citā apgabalā. Es varētu mēģināt.

- Vai vēlies viņu vispirms satikt?

- Jokojies, vai? - Deivids iesmējās. - Vai tad tu neesi redzējusi manus aizstāvamos? Man nav vajadzīga iepazīšanās. Man jāzina, vai pastāv izdošanās iespēja. Kaut viņa ar mums runātu un izstāstītu, kas īstenībā notika! Ja ne, viņu gaida mūža ieslodzījums vai vēl kas ļaunāks. Viņai ir jāatklāj patiesība, - Deivids dedzīgi piebilda, un Mollija piekrītoši pamāja.

- Greisa varētu tev uzticēties. - Mollija tā cerēja. - Es viņu šajā pēcpusdienā satikšu. Man jāpabeidz rakstīt ziņojums nodaļai, vai viņa ir vai nav pilntiesīga stāties tiesas priekšā. īstenībā par to nav runa. Es gluži vienkārši velku garumā laiku, lai varētu vēlreiz ar viņu satikties. Viņai nepieciešams kaut kāds cilvēcisks kontakts. - Mollija bija nopietni uztraukusies par Greisu.

- Ja mani norīkos par viņas aizstāvi, tad es šodien aiziešu pie tevis. Paskatīsimies, ar ko varam sākt. Piezvani man pusdienlaikā!

Deivids pierakstīja Greisas vārdu, lietas numuru, un Mollija pirms aiziešanas pateicās viņam. Viņa jutās patiesi atvieglota, ka Deivids uzņemsies Greisas advokāta pienākumus. Greisai tā bija liela veiksme. Ja radīsies kaut mazākā iespēja glābt Greisu, Deivids Glāss to izmantos.

Mollijai neiznāca līdz pulksten diviem piezvanīt Deivi-dam, un pēc tām jau viņu vairs nevarēja birojā sameklēt. Pulksten četros Mollija vēlreiz zvanīja, uztraukusies par notikumu gaitu, bet velti. Viņai aiz muguras bija velnišķīgi grūta diena, rakstot ziņojumus tiesām un strādājot ar piecpadsmit

gadus vecu pusaudzi, kurš bija mēģinājis izdarīt pašnāvību. Viņš bija lēcis no tilta un nokritis uz betona, bet jaunības dzīvīgums viņu pievīla. Mollija pārdomāja, nez vai labāk nebūtu bijis, ja puisis būtu gājis bojā, tagad nākamos sešdesmit gadus viņš pavadīs guļam un tik vien spēs izdarīt kā kustināt degunu un ausis. Pat runāt viņš vairs nespēja. Mollija sazvanīja Deividu tikai dienas beigās un atvainojās par nokavēšanos.

- Es pats nupat atgriezos, - Deivids paskaidroja.

- Ko tu uzzināji?

- Mums ir veicies. Lietu uzskata par pilnīgi skaidru. Meita gribējusi tēva naudu, bet nav zinājusi, cik daudz iztērēts mātes ilgās slimības laikā un ka viņa neko nevar mantot no sava upura. Viņi ir pārliecināti, ka noziegums ir iepriekš izplānots vai noticis kautiņš, Greisa satrakojusies un šāvusi. Viņiem visa lieta šķiet bezgala vienkārša. Pirmās pakāpes slepkavība - ļaunākajā gadījumā. Labākajā - otrās pakāpes noziegums. Sods - no divdesmit gadiem līdz mūža ieslodzījumam vai nāvessods, ja viņi galīgi nojuks.

- Greisa ir tikai bērns... meitene... - Mollijai saskrēja acīs asaras, aptverot, kas Greisai draud, bet tad viņa saņēmās, teikdama sev, ka uztver to pārāk personiski, taču viņa neko ar sevi nespēja iesākt. Viss izvērtās ļoti nepareizi. - Kā ar aizstāvību?

- Nezinu. Nav pierādījumu, ka viņš būtu uzbrucis Greisai vai apdraudējis viņas dzīvību, ja nu vienīgi izrādīsies, ka tava teorija par izvarošanu ir pareiza. Dod man laiku, vecenīt! Mani norīkoja tikai pirms divām stundām, un es viņu pat neesmu vēl redzējis. Oficiālā apsūdzības celšana tiesā atlikta, lai es pagūtu iepazīties ar aizstāvamo. Apsūdzības rakstu nolasīs rīt no rīta pulksten deviņos. Nolēmu tikties ar viņu pulksten piecos. Vai tu mums piebiedrosies? Tas palīdzētu lauzt ledu un paātrināt notikumu gaitu, jo viņa tevi pazīst.

- Man gan šķiet, ka es viņai ne visai patīku. Tieši tāpēc, ka uzmācos ar jautājumiem par tēvu.

- Nāvessods viņai patiks vēl mazāk. Tiksimies tur pussešos. Sarunāts?

- Būšu. Deivid!

-Jā?

- Paldies, ka uzņēmies šo lietu!

- Darīsim, ko varēsim. Tātad - tiksimies piecos trīsdesmit Centrālajā iecirknī.

Nolikusi klausuli, Mollija nodomāja, ka viņiem ne tikai jācenšas, cik spēj, bet arī jālūdz Dievs uzburt brīnumu, kas palīdzētu meitenei.

Trešā nodaļa

J

Mollija Jorka un Deivids Glāss satikās Centrālajā iecirknī tieši piecos trīsdesmit un devās pie Greisas. Deividam bija rokā visi policijas ziņojumi, un Mollija nesa līdzi savas piezīmes, kā arī slimnīcas atskaites. Deivids, ejot pa kāpnēm, uzmeta skatienu pārbaudēm un, uzacis saraucis, apskatīja fotogrāfijas.

- It kā viņu kāds būtu sitis ar beisbola nūju, - Deivids ieminējās, visu izskatījis.

- Viņa apgalvo, ka nekas nav noticis. - Mollija nogrozīja galvu, viņa cerēja, ka Greisa pret Deividu būs vairāk atklāta. Viņas liktenis patiesi bija atkarīgs no tā, bet nez vai Greisa to saprata.

Viņus ieveda advokātu telpā ar divām atsevišķām durvīm, galdu un četriem krēsliem. Mollija šeit jau bija tikusies ar Greisu, un vismaz telpa meitenei būs pazīstama.

Brīdi viņi sēdēja un gaidīja Greisu. Deivids aizdedzināja cigareti un piedāvāja arī Mollijai, bet viņa atteicās. Pēc piecām minūtēm lodziņa durvīs, kas veda uz kamerām, parādījās sargs, smagās durvis atvērās, un tur vilcinādamās stāvēja Greisa tajos pašos džinsos un T veida kreklā. Nebija neviena, kas viņai būtu atnesis kādas drēbes, un līdzi meitenei nekā

cita nebija, tikai tas vien, kas bija mugurā slepkavības naktī, kad viņu arestēja.

Deivids vērīgi nopētīja Greisu ienākam istabā, meitene bija gara, slaida un gracioza, viņa izskatījās jauna un kautrīga, taču acu skatiens vērta viņu desmit gadus vecāku. Skumja un salauzta viņa kustējās kā stirna, kas tūliņ aizbēgs mežā. Viņa neziņā skatījās uz Molliju Jorku un Dcividu Glāsu, kuri sēdēja pie galda. Viņa jau četras stundas bija atbildējusi uz policistu jautājumiem un jutās galīgi izsmelta. Pratināšanā viņa drīkstēja pieaicināt advokātu, bet, tā kā viņa jau bija atzinusies, ka ir šāvusi, tad neredzēja nekādu iemeslu, kāpēc pati nevarētu atbildēt uz jautājumiem.

Greisai bija pavēstīts, ka Deivids Glāss būs viņas advokāts un ka viņi pēcpusdienā satiksies. No Frenka Vilša nebija nekādu ziņu, un Greisa pati nemaz nemēģināja viņam zvanīt. Viņai nebija neviena, kam zvanīt, neviena, pie kā griezties pēc palīdzības. Viņa bija izlasījusi tās dienas avīzes, pirmā lapaspuse un vēl daži raksti bija veltīti slepkavībai, bija aprakstīts, cik cienījams bijis viņas tēvs, viņa jurista prakse un kāda liela nozīme viņam bijusi daudzu cilvēku dzīvē. Greisa tika pieminēta samērā maz, vienīgi paskaidrots, ka viņa ir septiņpadsmit gadus veca, apmeklējusi Džefersona vidusskolu un nogalinājusi tēvu. Tika aprakstīti dažādi pieņēmumi par šo atgadījumu, bet neviens ne par soli netuvojās patiesībai.

- Greisa, iepazīsties, tas ir Deivids Glāss, - Mollija pārtrauca klusumu. - Viņš ir sabiedriskais aizstāvis un pārstāvēs tevi tiesā.

- Sveicināta, Greisa! - Deivids rāmi teica. Kopš viņa bija ienākusi telpā, Deivids nenolaida acis no meitenes un

* • skaidri redzēja, ka viņa ir loti nobijusies. Bet, kaut arī tā,

viņa uzvedās pieklājīgi un atturīgi paspieda viņa roku. Viņu

pirkstu galiem saskaroties, Deivids juta, kā trīc meitenes roka. Runājot viņai it kā trūka elpas, un Deivids atcerējās Mollijas piezīmi par astmu. - Mums jāpārrunā dažādi jautājumi. -Meitene tikai pamāja ar galvu. - Es šorīt izlasīju dokumentus par tevi. Nelāgs iespaids. Man no tevis vajadzīga jauna informācija. Kas notika, kāpēc, ko vien tu atceries. Izmeklētājs pēc tam katru vārdu pārbaudīs. Izdarīsim visu, kā pieklājas. -Viņš runāja iedrošinošā balsī, lai nenobiedētu meiteni.

- Nav nekā, ko pārbaudīt, - Greisa klusi noteica, izslē-jusies krēslā taisni. - Es nošāvu tēvu. - Runādama viņa skatījās Deividam tieši acīs.

- Zinu. - Deividu šī atzīšanās ne mazākajā mērā neietekmēja, viņš turpināja vērīgi pētīt meiteni. Viņš saprata, ko Mollija saskatījusi meitenē. Jauks bērns, kam zudis jebkurš dzīvesprieks. Tik atsvešināta, it kā garīgi vispār neatrastos uz šīs pasaules. Viņa vairāk atgādināja parādību nekā reālu cilvēku un nepavisam nebija līdzīga parastai, sparīgai, septiņpadsmit gadus vecai pusaudzei, kura, kā varētu gaidīt, kūsā no enerģijas. - Vai atceries, kā tas viss notika? - Deivids klusi vaicāja.

- Gandrīz visu, - Greisa atzinās. Šis tas palika miglā tīts, kaut vai tas, kā viņa bija izņēmusi revolveri no mātes nakts-skapīša atvilktnes. Toties viņa atcerējās sajūtu savā rokā, kad nospieda mēlīti. - Es šāvu uz viņu.

- Kur tu dabūji revolveri? - Jautājums izskanēja pavisam ikdienišķi un nemaz nenobiedēja. Deividam piemita patīkams sarunas stils, un Mollija atkal pateicās savai laimes zvaigznei, ka viņš piekritis uzņemties šo lietu. Viņa ļoti cerēja uz Deivida palīdzību.

- Tas atradās uz mātes naktsgaldiņa.

- Kā tu to dabūji? Pasniedzies un paņēmi?

- Jā. Nezin kā paņēmu.

- Vai tēvs bija pārsteigts, kad tu to izdarīji? - Viņš lika jautājumam izskanēt kā pašam par sevi saprotamam, un Grei-sa pamāja.

-Vispirms viņš to neredzēja, tad izbrīnījies ieraudzīja... viņš mēģināja revolveri man atņemt, bet tas izšāva. - Acis Greisai satumsa, to atceroties, un viņa nolieca galvu.

- Tu laikam stāvēji ļoti tuvu? Apmēram tā? - Deivids norādīja uz trīs pēdu attālumu starp abiem. Viņš labi zināja, ka Greisa un viņas tēvs atradušies vēl tuvāk, bet viņš gribēja dzirdēt meitenes atbildi.

- Nē... ak... laikam... tuvāk...

Deivids pamāja, it kā būtu izdzirdējis pašu parastāko atbildi, arī Mollija centās noslēpt interesi, bet viņu apbūra, cik ātri Greisa bija sākusi runāt un, kā šķita, pat uzticējās Dei-vidam. Kā zinādama, ka var to atļauties. Mollijas klātbūtnē Greisa izturējās daudz piesardzīgāk.

- Cik tuvu? Vienu pēdu? Vēl tuvāk?

- Pavisam tuvu... tuvu... - Greisa gandrīz čukstēja, tad aizgriezās, saprazdama, ko viņš domā. Mollija būs viņam atklājusi savas aizdomas. - Ļoti tuvu.

- Kā tad tā? Ko jūs darījāt?

- Sarunājāmies, - Greisa aizsmakušā balsī, elpai aizraujoties, atbildēja, un Deivids zināja, ka viņa melo.

- Par ko jūs runājāt?

Pavisam nevainīgais jautājums un vieglums, ar kādu tas tika uzdots, izsita Greisu no līdzsvara, un viņa sāka stomīties:

- Es... ak... laikam par māti.

Deivids pamāja, it kā būtu izdzirdējis pašu parastāko atbildi, tad atliecās krēslā atpakaļ un domīgi palūkojās griestos. Viņš neskatījās uz Greisu, bet sirds viņam strauji sitās, kad viņš atkal vērsās pie Greisas.

- Vai tava māte zināja, ko viņš ar tevi, Greisa, dara? -Jautājums izskanēja tik sirsnīgi, ka Mollijai saskrēja acīs asaras, un, kad Deivids lēni pagriezās pret Greisu, arī viņai acīs bija asaras. - Tu man vari to izstāstīt, Greisa. Neviens to neuzzinās, tikai mēs, bet man jāzina patiesība, lai es tev varētu palīdzēt. Vai viņa zināja?

Greisa atkal gribēja visu noliegt, noslēpt, bet vairs nespēja, nē, lai notiktu kas notikdams. Viņa pamāja, un asaras izsprāga viņai no acīm un lēnām tecēja lejup pa vaigiem. Deivids saņēma Greisas roku un paspieda to.

- Būs labi, Greisa! Nomierinies! Tu neko tur nevarēji

darīt.

Greisa atkal pamāja un mokoši noelsās. Kaut viņai būtu pieticis spēka neko nestāstīt, bet visi viņu vajāja, ārste, policija, tagad arī advokāts, un visi uzdeva pārāk daudz jautājumu. Pati nesaprotot, kāpēc, Greisa uzticējās Deividam. Viņai patika ari Mollija, bet Deividam viņa varēja izkratīt sirdi.

- Viņa zināja. - Tie bija skumjākie vārdi, kādus Deivids bija dzirdējis, un, nepazīdams Džonu Adamsu, viņš to gribēja nogalināt.

- Vai viņa ļoti dusmojās uz tēvu? Vai dusmojās uz tevi?

Greisa apjukusi purināja galvu.

- Viņa gribēja, lai es to daru... viņa lika man to darīt... -Greisai aizrāvās elpa, izsakot šos vārdus, un viņa cīnījās ar savu astmu. - Viņa lika, lai es rūpējoties par tēvu, esot mīļa pret viņu... un... viņa pati to gribēja, - Greisa atkārtoja, un meitenes acis bija asaru pilnas, lūdzoties, lai viņai tic. Abi klausītāji ticēja, un sirdis viņiem vai plīsa pušu, skatoties uz nabaga meiteni.

- Cik ilgi tas turpinājās? - Deivids klusi jautāja.

- Ilgi. - Greisa izsīkušiem spēkiem skatījās uz Deividu.

Nogurusi, bāla, tik tikko spēdama to pārdzīvot. - Četrus gadus...

- Ar ko tā nakts atšķīrās?

- Nezinu... es vairs nespēju... māte bija mirusi. Man vairs nenācās to darīt viņas labā... viņš spieda man iet uz mātes gultu... to es nekad nebiju darījusi... un... viņš... viņš sita man... un visu citu... - Greisa negribēja stāstīt, ko tēvs bija darījis, bet viņi to jau tāpat saprata pēc medicīniskās pārbaudes un fotogrāfijām. - Atceros revolveri... es tikai gribēju viņu atturēt... dabūt nost no manis... es negrasījos viņu nošaut... nezinu. Es tikai gribēju viņu atturēt.

To viņa arī bija izdarījusi. Uz mūžīgiem laikiem.

- Es nezināju, ka nogalināšu viņu.

Beidzot Greisa bija visu atklājusi. Viņa jutās nomocījusies, bet savā ziņā atvieglota. Tas nebija tas pats, kas stāstīt policistiem. Mollijaun Deivids viņu nenodos, un viņi ticēja Greisai. Policisti nemūžam neticētu. Pēc viņu domām, tēvs bija cienījams pilsonis. Visi augstu vērtēja viņa profesionalitāti, un daži spēlēja ar viņu klubā golfu. Visa pilsēta viņu pazina un mīlēja.

-Tu esi drosmīga meitene, - Deivids klusi teica, - labi, ka tu man izstāstīji.

Greisas atzīšanās bija apstiprinājusi Mollijas vārdus, tikai izrādījās, ka patiesība ir vēl ļaunāka, jo māte viņu bija piespiedusi to darīt. Un sācies tas bija trīspadsmit gadu vecumā. Deividam kļuva nelabi, to iedomājoties. Prātu zaudējušais nelietis! Tiešām pelnījis, lai viņu nošauj. Galvenais jautājums, kā lai pārliecina liesu, ka Greisa ir sevi aizstāvējusi pēc četru gadu elles mokām tēva ķetnās. Mollijai nebija izdevies pārliecināt policiju, jo visi nešaubīgi ticēja Džona Adam-sa sabiedriskajai reputācijai. Deividu māca pamatotas šaubas, ka tiesa arī var būt tikpat apmāta.

- Vai tu izstāstīsi izmeklētājam to pašu, ko man? - Dei-vids rāmi jautāja, bet Greisa ātri sāka purināt galvu, ka ne.

- Kāpēc ne?

- Neviens man tikpat neticēs, un... es to nedrīkstu nodarīt saviem vecākiem.

-Tavi vecāki ir miruši, Greisa,-Deivids stingri noteica. Meitene arī ies bojāja nepalīdzēs pati sev un neizstāstīs taisnību. Vienīgi pierādot, ka tā ir bijusi pašaizsardzība, viņa spēs izglābt sevi. Jāpierāda, ka viņas dzīvība bijusi briesmās. Pat ja tam neticētu, jāpanāk, ka izdarīta slepkavība bez iepriekšēja nodoma, nevis pirmās pakāpes noziegums. - Parunāsim par to vēlāk. Tev tomēr būs jāizstāsta patiesība vēl kādam, ne tikai man un ārstei Jorkai.

-Nevaru. Ko viņi par mani nodomās! Tas ir šausmīgi! -Greisa atkal sāka raudāt, un Mollija piecēlās un apskāva viņu.

- Viņi ir šausmīgi, nevis tu, Greisa. Tu esi upuris. Tu nevari ar klusēšanu maksāt par viņu grēkiem. Tev jāizstāsta. Deividam ir taisnība.

Viņi vēl ilgi to pārrunāja, un Greisa solījās padomāt, bet īsti viņa neticēja, ka labākais atrisinājums ir teikt patiesību. Kad tikšanās beidzās un viņi atstāja Greisu, Mollija joprojām apbrīnoja Deivida prasmi piedabūt Greisu kļūt vaļsirdīgai.

- Mums vajadzētu mainīties profesijām, bet es jau, vienalga, neprotu tavu amatu, - Mollija īgni izmeta. Viņa sāpīgi uztvēra savu neveiksmi.

- Nenosodi sevi! Greisa man uzticējās tikai tāpēc, ka tu vispirms biji radusi ar viņu kontaktu. Viņai vajadzēja novelt smagumu no sirds. Tas Greisu bija spīdzinājis četrus gadus. Tagad viņa jutīsies atvieglota... - Mollija piekrītoši pamāja, un Deivids skumīgi nogrozīja galvu. - Skaidrs, atvieglojumu dod arī atziņa, ka mocītāja vairs nav. Pie velna, viņai

jau agrāk to vajadzēja izdarīt! īsts nenormāls draņķis, bet visa pilsēta viņu uzskata par svēto, nevainojamu tēvu un vīru. Gribas vemt, vai ne? Brīnums, ka viņa vēl saglabājusi tādu saprātu.

Jā, Greisa bija izmocīta un ievainota, bet viņa dzīvoja un turējās, cik spēja. Deivids atvairīja domu, ka Greisai būtu jāaizvada divdesmit gadi cietumā. Taču nākamajā rītā, kad viņi satikās pirms apsūdzības raksta nolasīšanas, Greisa atteicās stāstīt patiesību. Deividam tik vien izdevās pārliecināt Greisu, lai nenosauc sevi par vainīgo. Tiesnesis konstatēja, ka notikusi slepkavība, iespējams, ar iepriekšēju nodomu, tātad Greisai draudēja pat augstākais soda mērs.

Tiesnesis atteicās Greisu atbrīvot pret izpirkšanas naudu, bet tam nebija nozīmes, jo tikpat jau neviens nemaksātu. Deivids kļuva par Greisas advokātu.

Nākamajās dienās Deivids to vien darīja kā pārliecināja Greisu atklāt policijai faktus, ka tēvs viņu izvarojis, turklāt tas turpinājies gadiem ilgi. Greisa to nespēja. Pēc divām mokošām nedēļām Deivids piedraudēja, ka atmetīs visam ar roku. Mollija bieži viena pati apciemoja meiteni. Atskaite tiesai jau bija uzrakstīta. Viņa novērtēja Greisu kā pilnīgi pieskaitāmu un gatavu stāties tiesas priekšā.

Deivids sagatavoja Greisu uz iepriekšējo noklausīšanos, un viņa vienīgais detektīvs iztaujāja pilsētiņas iedzīvotājus, cerēdams, ka varbūt kāds būs nojautis, kāda ir Džona Adamsa slepenā dzīve. Cilvēku attieksme pret tādu pieņēmumu bija dažāda-gan mērens izbrīns, gan neprātīgs sašutums. Pilnīgi neviens nespēja ne iedomāties, ka Adamss būtu uz to spējīgs, un tā viņi arī pateica. Gluži pretēji, aizstāvība izgudrojot no gaisa grābtas teorijas, lai glābtu aukstasinīgo slepkavu Greisu.

Deivids pats gāja uz Greisas skolu iztaujāt skolotājus,

vai viņi neko nav nojautuši, bet atbilde skanēja, ka nav. Skolā Greisa tika attēlota kā kautrīga, sevī ierāvusies, ļoti atturīga un jau kopš bērnības nesabiedriska meitene, kurai nav neviena drauga. Greisa bija baidījusies, lai kāds neuzzinātu viņas noslēpumu, tāpēc atvairīja jebkuras draudzēšanās mēģinājumus. Skaidrs, ka skolotājiem viņa šķita mazliet dīvaina, bet viņa labi uzvedās un mācījās. Viņi saprata, ka mātes smagā slimība varētu ietekmēt Greisas izturēšanos, bet viņi neko nezināja par tēva uzmākšanos. Daži pieminēja astmas lēkmes, kas bija sākušas mocīt Greisu tūlīt pēc mātes saslimšanas.

Savādi, bet nevienu nepārsteidza briesmīgais notikums. Greisa esot bijusi jocīga, un mātes nāve viņai galīgi “sašķobījusi prātiņu”, tā viņi teica.

Pats vieglākais atrisinājums, un tādu izvēlējās arī policija, bija iedomāties, ka Greisa tiekusies pēc mantojuma vai viņai uznācis trakums, vai arī viņa sastrīdējusies ar tēvu. Neviens nespēja un negribēja noticēt Džona Adamsa slepenajai, perversajai dzīvei četru gadu garumā uz sievas un meitas rēķina. Tomēr Dcivids par to ne mirkli nešaubījās, kaut arī pierādījumu bija tik maz. Greisa runāja patiesību, un Deivids visu vasaru strādāja, vākdams faktus un veidodams aizstāvību. Greisa beidzot piekrita, ka atklās policijai patiesību, bet tā viņai nenoticēja. Viņuprāt, tas esot smalki izgudrots advokāta gājiens, un Deivida lūgumi, lai tiktu ievērotas apsūdzētās intereses, neko nedeva. Tāpat kā policija, arī tiesneši, apsūdzības uzturētāji, neticēja. Deivids, izmisuma mākts, baidīdamies, ka Greisai varētu piespriest mūža ieslodzījumu vai pat nāvessodu, aizgāja uz apgabala advokātu kolēģiju, bet velti. Arī tur uzskatīja, ka tā esot sacerēta pasaciņa. Atlika doties uz tiesu un tur izklāstīt patiesību. Tiesas sēdei vajadzēja notikt septembra pirmajā nedēļā.

Ieslodzījumā Greisai palika astoņpadsmit gadu.

Kamerā viņa bija viena pati, un visu vasaru viņu vajāja avīžu reportieri, kas nepārtraukti gāja uz Centrālo iecirkni un lūdza atļauju intervēt. Reižu reizēm sargi viņus ielaida nofotografēt Greisu. Viņi pagrūda sargiem pa čaukstošai banknotei un ar visām zibspuldzēm jau stāvēja pie restotajām durvīm. Kādu dienu viņi pamanījās nofotografēt Greisu tualetē. Viņas atklātā patiesība jau sen klejoja pa avīzēm. Tieši to viņa nebija gribējusi. Viņa jutās tā, it kā būtu nodevusi sevi un vecākus, bet Deivids viņu pārliecināja, ka tas ir vienīgais ceļš uz glābiņu no cietuma vai - vēl ļaunāk - nāvessoda. Tomēr pat tas nelīdzēja. Greisa bija samierinājusies ar apziņu, ka būs jāpavada mūžs cietumā, un viņa pat nebrīnījās par iespējamo nāvessodu. Deividam negribot nācās atzīt, ka var tikt piespriests arī nāvessods. Viss bija atkarīgs no tiesas. Deivids jutās drošs, ka spēs pārliecināt zvērinātos par Greisas nevainību, ka viņa gribējusi pārtraukt tēva vardarbību. Jauna, skaista meitene, tik viegli ievainojama, un viņa taču nenoliedzami runāja patiesību. Deivids un Mollija nešaubīdamies ticēja tam, ko Greisa bija pastāstījusi.

Pirmais īstais trieciens nāca tad, kad viņiem neļāva pārcelt lietas izskatīšanu uz citu tiesvedības apgabalu. Deivids bija iesniedzis tādu lūgumu, pamatojoties uz Vatsekas iedzīvotāju dziļajiem aizspriedumiem Džona Adamsa labā, tātad Vatsekā nevarēja notikt godīga iztiesāšana. Meitenes vārds mēnešiem ilgi tika vazāts pa avīžu slejām, izpušķojot notikumu un izfantazējot arvien jaunus brīnumus. Septembrī par Greisu jau rakstīja, ka viņa esot pusaudze briesmone ar seksuālām novirzēm, kura gadiem perinājusi prātā plānu par tēva nogalināšanu, lai dabūtu viņa naudu. Nevienu neinteresēja fakts, ka nekādas naudas īstenībā nav. Greisu iztēloja pa pusei nenormālu, ar seksuāliem nodomiem pret tēvu. Patiesība tika

izkropļota tūkstoš veidos un Greisai ļoti kaitēja. Deivids nespēja iedomāties, ka šajā pilsētā būtu iespējama taisnīga tiesa, lai gan varbūt tāda tā nebūtu arī jebkurā citā.

Zvērināto izvēle turpinājās veselu nedēļu, un, pamatojoties uz to, cik nopietna bija šī lieta, un uz Deivida ārkārtīgi emocionālo lūgumrakstu, tiesnesis piekrita noteikt sek-vestru. Tiesnesis gan pats bija vecāks vīrs, kurš no sava paaugstinājuma uz visiem kliedza, un viņš bija bieži spēlējis golfu ar Džonu Adamsu. Viņš atteicās pats sevi diskvalificēt, jo uzskatīja, ka neesot cieši draudzējies ar Greisas tēvu un spējot rīkoties objektīvi. Deividu uzmundrināja vienīgi tas, ka negodīgas tiesāšanās vai nelabvēlīga sprieduma rezultātā viņš varēja lūgt apelāciju. Nopietni noraizējies, viņš jau plānoja savu turpmāko rīcību.

Izmeklēšana ļoti nelabvēlīgi izskaidroja lietas apstākļus. Greisa esot nolēmusi nogalināt tēvu naktī pēc mātes bērēm, lai mantotu to mazumiņu, ko tēvs vēl nebija izlietojis vai grasījās izmantot, lai vēlreiz apprecētos. Viņai ne prātā neesot nācis, ka nevarēs mantot, ja būs slepkava. Fotogrāfijās, kas bija pievienotas kā lietiskie pierādījumi, Džons Adamss bija pievilcīgs vīrietis, un apsūdzētāji atkārtoti lika manīt, ka Greisa iemīlējusies pašas tēvā. Viņa ne tikai mēģināja tēvu tajā naktī pēc mātes nāves pavedināt, pārplēšot uz pusēm savu naktskreklu un parādoties kaila, bet atļāvās pat apsūdzēt tēvu par izvarošanu. Pierādījumi liecināja, ka tajā naktī viņai bijis dzimumakts, bet nekas neliecināja, ka vainīgais būtu tēvs. Tiesai bija aizdomas, ka viņa naktī ar kādu aizlavījusies, tēvs viņu sargājis, viņa centusies Adamsu pavedināt, un, kad viņš meitu noraidījis, Greisa viņu nošāvusi.

Apsūdzētājs pieprasīja sodu par slepkavību ar iepriekšēju nodomu, tātad - mūža ieslodzījumu vai pat nāvessodu. Prokurors paziņoja tiesai, cilvēkiem zālē un no visas valsts

sabraukušajiem reportieriem, ka Greisa izdarījusi riebīgu noziegumu, par ko viņai pilnā mērā jāatbild. Nedrīkstēja būt nekāda žēlastība meitenei, kas nežēlīgi nogalinājusi savu tēvu un pēc tam vēl atļāvusies aptraipīt tēva piemiņu, lai glābtu sevi no cietuma.

Cik mokoši bija noklausīties visas tās runas, it kā tās būtu par gluži citu cilvēku, un to, kā ļaudis, bariem soļodami uz liecinieku vietu, slavināja Adamsu. Vairums piebilda, ka Greisa ir vai nu kautrīga, vai nenormāla. Pašu sliktāko liecību deva Džona Adamsa biznesa partneris. Viņš apgalvoja, ka Greisa bēru dienā vairākas reizes izjautājusi viņu par tēva finansiālo stāvokli un kas esot palicis pāri pēc mātes ilgstošās slimības.

- Es viņu negribēju biedēt, pastāstot, cik daudz Adamss iztērējis, lai apmaksātu ārstu rēķinus, un cik viņš man ir parādā. Tā nu es viņai pastāstīju, ka Džonam ir daudz naudas. -Frenks Vilss nelaimīgs raudzījās uz zvērinātajiem. - Man nevajadzēja to teikt, varbūt Adamss tagad būtu dzīvs! - Frenks pārmetoši uzlūkoja Greisu, kura skatījās uz viņu tik patiesās šausmās, ka to varēja just visa zāle.

- Es neko ar viņu neesmu runājusi, - Greisa čukstēja Dcividam advokāta solā. Greisa neticēja savām ausīm, ka Frenks tā varēja sacīt. Viņa neko nebija jautājusi nedz par tēvu, nedz par naudu.

- Skaidrs, ka ne, - Deivids noraizējies čukstus viņai atbildēja. Mollijai bija taisnība. Šis Frenks Vilss bija īsta čūska, viņš gribēja novākt Greisu no ceļa. Deivids bija izpētījis, ka Frenks Greisas nāves gadījumā vai arī tad, ja viņa kaut kādā veidā kļūst tiesībnespējīga, manto visu Džona Adamsa īpašumu, tātad viņš iegūst māju, juristu biroju un naudu. Deivids nojauta, ka manta ir lielāka, nekā Frenks Vilss gribēja atklāt. Tagad Frenks centās panākt tikai to, lai Greisa nevar neko

mantot. Ja Greisu attaisnotu, viņa tomēr varētu saņemt dalu īpašuma. Frenks Vilss darīja visu, lai nodrošinātos pret tādu iespēju.

- Es tev ticu, - Deivids vēlreiz iedrošināja Greisu, bet nelaime bija tā, ka viņš bija vienīgais, kurš ticēja. Kādēļ gan lai citi nevainotu Greisu? Viņa pati bija atzinusies, ka nošāvusi tēvu. Turklāt Frenks Vilss bija pārliecinošs liecinieks.

Liecinieku izsaukšana tika pārtraukta, un nu pienāca Deivida kārta atklāt Greisas raksturu un uzvedību. Pārāk maz cilvēku, tikai daži skolotāji un senas draudzenes, labāk pazina Greisu. Vairums teica, ka Greisa ir bikla un atturīga. Deivids izskaidroja iemeslu, kāpēc Greisa ir tāda, viņa slēpa sevī mājas tumšo noslēpumu un dzīvoja vienās šausmās. Deivids uzaicināja slimnīcas rezidentu pastāstīt par Greisas medicīniskās apskates rezultātiem. Rezidents sīki aprakstīja ievainojumus un zilumus.

- Vai jūs noteikti apgalvojat, ka Adamsas jaunkundze tikusi izvarota? - apsūdzētājs prasīja.

-To nekad nevar apgalvot pilnīgi noteikti. Daļēji jābalstās uz upura izteikumiem. Tomēr droši varu teikt, ka viņai ilgāku laiku bijis varmācīgs sekss. Viņai ir vecas rētas un savainojumi un daudz nesadzijušu brūču.

- Vai tāda “varmācība” iespējama arī normālās seksuālās attiecībās ar īpaši enerģisku vai pat deģenerētu partneri? Citiem vārdiem, ja Adamsas jaunkundze kaut kādā ziņā būtu mazohiste vai ja viņai patiktu, ka viņu tā “sodītu” kāds no iespējamajiem viņas draugiem, vai tas varētu novest pie līdzīgiem rezultātiem? - prokurors uzsvērti jautāja, nekaunīgi ignorēdams visiem zināmo faktu, ka Greisai nav drauga un viņa nekur negāja izklaidēties.

- Jā, ja viņai patiktu rupjš sekss, tad varētu... bet patiešām rupjš, - rezidents domīgi noteica, un prokurors ļauni uzsmaidīja zvērinātajiem.

- Dažiem, jādomā, tā patīk.

Deivids visu laiku varonīgi atvairīja uzbrukumus, bet tā bija bezcerīga cīņa pret prasību, ka izdarīta slepkavība ar iepriekšēju nodomu. Deivids izsauca Molliju liecināt un beigu beigās arī pašu Greisu, kura atstāja ļoti aizkustinošu iespaidu. Jebkurā citā pilsētā viņa saraudinātu kaut akmeni, bet tikai ne Vatsekā. Šeit ļaudis mīlēja Džonu Adamsu un negribēja Greisai ticēt. Cilvēki to vien apsprieda visās iespējamās vietās. Veikalos, restorānos. Par to bija rakstīts katrā avīzē. Pat vietējā televīzija ik dienas ziņoja par jaunumiem izmeklēšanā un katrā izdevīgā brīdī rādīja ekrānā Greisas fotogrāfijas. Tas gāzās kā lavīna, kuru nav iespējams apturēt. Zvērinātie apspriedās trīs dienas. Deivids, Grcisa un Mollija tiesas zālē gaidīja. Paguruši viņi stundām staigāja pa koridoru, un sargs viņiem klusu sekoja. Greisa jau bija pieradusi pie rokudzelžiem, viņa tos vairs neievēroja, ja tikai tie ar nolūku nebija uzlikti par ciešu. Tā parasti izrīkojās tie, kuri bija pazinuši viņas tēvu tuvāk un kuriem viņš bija paticis. Greisai jau šķita savādi, ka attaisnošanas gadījumā viņa tiešām atkal atgūs brīvību. Deivids mocījās pašpārmetumos, ka nav spējis pārvarēt visus šķēršļus. Mollija tikai sēdēja un turēja Greisas roku. Pēdējo triju mēnešu laikā viņi visi trīs bija cieši satuvinājušies. Greisa bija ieguvusi pirmos draugus, kam viņa gan uzticējās, gan sirsnīgi pieķērās.

Tiesnesis bija paskaidrojis zvērinātajiem, ka viņiem jāizvēlas viens no četriem spriedumiem. Ja viņi tic, ka Greisa jau iepriekš izlēmusi tēvu nogalināt un zinājusi, ka viņas darbības novedīs pie tēva nāves, tad tā bija slepkavība ar iepriekšēju nodomu, atbildību pastiprinošos apstākļos, un tas nozīmēja - viņai pienākas augstākais soda mērs. Nākamais -tīša slepkavība, bet bez iepriekšēja nodoma, ja viņa gribējusi nogalināt, bet nav plānojusi to iepriekš, ja ticējusi, ka drīkst

to darīt, jo jūtas kaut kādā veidā apdraudēta. Tīša slepkavība nozīmēja ieslodzījumu cietumā līdz divdesmit gadiem. Slepkavība aiz neuzmanības ar vainu mīkstinošiem apstākļiem būtu tādā gadījumā, ja tēvs uzbrucis Greisai, viņa aizstāvējusies un gribējusi tikai nodarīt miesas bojājumus, nevis nogalināt, tomēr viņas “pārsteidzīgā” rīcība novedusi pie Adam-sa nāves. Tad cietumsods bija no viena līdz desmit gadiem. Ja zvērinātie noticētu Greisas stāstam, ka viņa izvarota gan tajā naktī, gan iepriekšējos četrus gadus, un tam, ka viņa aizsargājusi savu dzīvību, tad viņai pienācās atbrīvošana. Dei-vids pārliecinoši uzrunāja zvērinātos un pieprasīja attaisnojošu spriedumu jaunajai meitenei, kura nav vainīga un kura izcietusi tādas mocības no saviem vecākiem. Deivids bija piespiedis Greisu atklāt visu. Tā nu bija viņu vienīgā cerība uz izglābšanos.

Vēlā septembra pēcpusdienā zvērinātie beidzot ienāca zālē, un Greisa gandrīz zaudēja samaņu, kad izdzirdēja spriedumu.

Zvērināto vecākais drūmi piecēlās un paziņoja, ka tiek pasludināts tiesas spriedums. Greisa ir izdarījusi slepkavību bez atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Viņi tic, ka Džons Adamss ir kaut ko nodarījis meitai, taču viņi īsti nezina, ko, bet viņi netic, ka Adamss jebkad būtu izturējies varmācīgi pret savu meitu. Divas zvērinātās uzstāja, ka pat kārtīgiem cilvēkiem dažkārt piemītot slēpti netikumi un varbūt Adamss kaut kā esot aizskāris meitu. Tā kā zvērināto prātos bija iesētas šaubas, viņi nepieprasīja nāvessodu par pirmās pakāpes slepkavību. Bet nākamais solis bija tīša slepkavība bez atbildību pastiprinošiem apstākļiem, un Greisu sodīja tieši par to. Greisa esot maldīgi iedomājusies, ka tēvs viņu apdraud, un tas būtu attaisnojošs iemesls. Adamsa spožā reputācija sabiedrībā neļāva zvērinātajiem noticēt, ka viņš patiešām būtu

darījis ļaunu meitai, bet viņi ticēja, ka Greisa kļūdaini ir to iedomājusies. Sods par tīšu slepkavību bija līdz divdesmit gadiem ieslodzījuma cietumā, un tas bija atkarīgs no tā, ko nolēma tiesnesis.

Ņemot vērā Greisas jaunību un vainu mīkstinošos apstākļus, tiesnesis piesprieda viņai divus gadus cietumsoda un divus gadus nosacīti ar pārbaudes laiku. Savā ziņā tas bija laimīgs iznākums, bet Greisai sprieduma nolasīšana vilkās veselu mūžību un viņa ar mokām spēja saprast, kas tur tiek runāts. Vieglāk būtu saņemt nāvessodu, viņa nodomāja. Tā kā Greisa bija ļoti jauna, lai viņai pēc iznākšanas no cietuma netiktu izpostīta turpmākā dzīve, tiesnesis apsolīja dzēst visus ierakstus par sodāmību.

Greisa brīnījās, kas gan tagad ar viņu notiks. Ko ar viņu cietumā darīs? Iepriekšējās izmeklēšanas kamerā viņai dažkārt bija piedraudēts, atņemti žurnāli un zobu pasta. Mollija viņai kādreiz kaut ko atnesa, un Frenks Vilss negribīgi, pēc Deivida uzstājīga lūguma, bija iedevis viņai pāris simtu dolāru no tēva naudas.

Bet iepriekšējās izmeklēšanas kamerā sievietes mainījās ik pēc pāris dienām un Greisa neizjuta īstas briesmas. Viņu pašu turēja visilgāk un par vissmagāko noziegumu. Taču cietums būs pilns ar sievietēm slepkavām. Greisa sausām, ciešanu pilnām acīm paskatījās uz tiesnesi. Greisa apzinājās, ka viņas mūžs jau pašā sākumā ir izpostīts. Viņai nebija nekādu cerību. Mollija arī to saprata un, stāvot blakus Greisai, cieši turēja viņas roku. Šoreiz Greisa atstāja tiesas zāli, ieslēgta roku un kāju dzelžos. Viņa vairs nebija tikai apsūdzētā, tagad viņa bija notiesātā noziedzniece.

Pirms nākamajā rītā Greisa tika pārvesta uz D vai tas labošanas centru, Mollija viņu vēlreiz apciemoja. Viņai bija maz ko teikt Greisai, bet Mollija negribēja pieļaut, lai meitene

zaudētu cerības. Pienāks laiks, kad arī viņai sāksies jauna dzīve. Viņai tikai līdz tam jāiztur. Deivids, kuru netaisnīgais spriedums ārkārtīgi saniknoja, ari apciemoja Greisu. Viņš vainoja sevi sakāvē, bet Greisa viņu nomierināja. Tāds esot viņas liktenis. Deivids viņai solīja, ka iesniegs apelāciju, un viņš bija apbrīnojamā veidā vienojies ar Frenku Vilšu. Dei-vidam ar krietnu bikstīšanu bija izdevies piespiest Vilšu izsniegt Greisai piecdesmit, tūkstošus dolāru tēva naudas apmaiņā pret solījumu, ka viņa nekad vairs neatgriezīsies Vatse-kā, nejauksies Vilša darīšanās un nepieprasīs neko no tēva mantojuma. Vilss jau nākamajā nedēļā gatavojās ievākties Adamsu mājā un lūdza Deividam neko par to neteikt Greisai. Pēc viņa domām, Greisai par to vairs nebija nekādas daļas. Viņš gribēja pilnīgi tikt no viņas vaļā, gatavojās pārņemt visu Adamsu īpašumu, mājas iekārtu un mēbeles. Viņš jau bija paspējis izmest gandrīz visas Greisas mantas un kā izpirkšanas naudu piedāvāja piecdesmit tūkstošus dolāru. Deivids, pārstāvēdams Greisu, tam piekrita, jo zināja, ka pēc iznākšanas brīvībā nauda viņai būs ļoti nepieciešama. Pašlaik viņai nepiederēja nekas. ' -

Mollija visiem spēkiem centās uzmundrināt Greisu.

-Nepadodies, Greisa! Tā nedrīkst. Tu jau tik daudz esi izturējusi. Tev jāizcieš ari pārējais. Divi gadi rrav mūžība. Kad iznāksi ārā, tev būs divdesmit gadu. Laika diezgan, lai sāktu jaunu dzīvi un aizmirstu visu bijušo.

Deivids atkārtoja Greisai visu to pašu. Viņai jāturas, cik vien spēj, un jāizcieš ieslodzījums cietumā. Tomēr viņi visi saprata, ka tas nenāksies viegli.

Greisai bija jābūt stiprai. Citas izvēles nebija. Viņa bija izturējusi līdz šim, lai gan brīžiem vēlējās, kaut būtu mirusi. Vieglāk taču nedzīvot nekā izciest visus šos pārbaudījumus un nu vēl ari cietumu. Greisa to visu pateica Mollijai, viņai la-

bāk vajadzējis nošauties pašai, nevis nošaut tēvu. Tā viss atrisinātos daudz vienkāršāk.

- Ko nozīmē tādas valodas?! - jaunā psihiatre sadusmojusies iesaucās. Viņa nervozi, acīm kvēlojot, staigāja šurpu turpu. - Vai tu pacelsi rokas un padosies? Jā, tev jāizcieš divi gadi. Bet divi gadi nav vesels mūžs. Varēja iznākt daudz ļaunāk. Neziņa nu ir galā. Tagad tu skaidri un gaiši saproti, ka pēc diviem gadiem mokas beigsies. Ja tu būtu palikusi kopā ar tēvu, tu to nezinātu.

- Kas ar mani notiks cietumā? - Greisa bailēs jautāja, un asaras kā divi vientuļi strautiņi plūda viņai pār vaigiem.

Mollija atdotu visu, lai kaut ko maihītu, bet viņa neko vairs nespēja darīt. Viss, ko Viņa varēja piedāvāt, bija atbalsts un draudzība. Gan viņa, gan Deivids bija ļoti iemīļojuši Grei-su. Dažreiz viņi stundām runāja par meiteni un to lielo netaisnību, kas Greisai jāpārdzīvo. Nākotnē viņu gaidīja jauni pārbaudījumi. Viņai būs nepieciešams daudz spēka. Mollija apskāva raudošo meiteni un lūdzās, kaut Greisa atrastu avotu, kur smelties dzīvinošu enerģiju, lai pārciestu to, par ko iedomājoties vien Mollija nodrebēja.

- Vai tu mani apciemosi? - Greisa žēli jautāja Mollijai, kura, apskāvusi meiteni ap pleciem, sēdēja viņai blakus.

Pēdējā laikā Mollija to vien darīja kā runāja par Greisu. Pat Ričards, kur nu vēl Mollijas draudzenes un kolēģi ārsti, nogura, klausoties stāstus par Greisu. Līdzīgi Deividam Mollija kā apmāta vairs nespēja domāt ne par ko citu, un vienīgi Deivids juta to pašu. Deivids un Mollija ārkārtīgi pārdzīvoja ļaunumu, no kā Greisa tik ilgi bija cietusi, sāpes un briesmas, kas tagad viņai dienu un nakti draudēs. Viņi abi jutās kā Grei-sas vecāki. , •

Mollija šķiroties rgud^ja un apsolīja nabaga meitenei jau nākamās nedēļas nogalē aizbraukt uz Dvaitu. Deivids ga-

tavojās paņemt brīvdienu, lai apciemotu Greisu, pārrunātu apelācijas iespēju un pārliecinātos, ka viņa daudzmaz iekārtojusies jaunajā vidē. Viņš nebija dzirdējis nekādas labās atsauksmes par Dvaitu un, tāpat kā Mollija, darītu visu, lai mainītu notikumu gaitu. Lai arī kā viņi pūlējās Greisas labā, lai arī cik ļoti juta meitenei līdzi, viņi neko nevarēja grozīt. Viņiem bija pietrūcis iespēju un līdzekļu, lai glābtu Greisu no notiesāšanas. Kaut arī Greisa bija atzinusies, kāda ir notikuma īstā patiesība, visas kārtis spēlēja pret viņu.

- Paldies par visu, - Greisa klusi teica Deividam, kad viņš nākamajā rītā pulksten septiņos aizgāja atvadīties. - Tu darīji visu, kas bija tavos spēkos. Paldies, - viņa nočukstēja un noskūpstīja Deividu uz vaiga, kad viņš apskāva Greisu, novēlot viņai visu iespējamo izturību divos cietumā pavadāmos gados. Viņš paredzēja, ka Greisa atradīs sevī spēku izturēt. Meitenei piemita liels garīgais spēks, kas bija ļāvis pārdzīvot murgainos gadus kopā ar vecākiem un nesajukt prātā.

- Kaut mēs tev būtu vairāk palīdzējuši! - Deivids skumji teica.

Viņai vismaz nebija piespriests augstākais soda mērs. Deivids to nepārdzīvotu. Skatoties uz Greisu, Deividam ne vienu reizi vien iešāvās prātā doma, ka viņš iemīlētos meitenē, ja viņa būtu vecāka. Deividu kā magnēts pievilka Greisas iekšējais spēks un skaistums. Viņš nedrīkstēja ļaut vaļu šīm izjūtām, ņemot vērā meitenes jaunību un izciestos pārdzīvojumus, viņam vajadzēja savaldīties un domāt par Greisu kā par jaunāko māsu.

- Neuztraucies, Deivid! Būs labi... - Greisa rāmi pasmaidīja, uzmundrinādama Deividu. Kāda viņas būtības daļa bija sen mirusi, un pati viņa tikai gaidīja, kad viņu aizsauks pie sevis augstākā vara. Cik viegli būtu mirt, viņai bija tik maz, kā dēļ jādzīvo, un tik maz, ko zaudēt! Varbūt vajadzēja

izturēt Mollijas un Deivida dēļ. Viņi tik daudz bija darījuši Greisas labā, viņi bija pirmie cilvēki, kas Greisu mīlēja. Viņa nedrīkstēja nodot draugus. Kaut vai viņu dēļ bija jādzīvo.

Pirms Greisu aizveda, meitene viegli pieskārās Deivida rokai, un Deividam šķita, ka viņa priekšā stāv svētā. Greisa bija samierinājusies ar likteni. Viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem un apbrīnojami skaista, kad sargi viņu aizveda, rokudzclžos ieslēgtu. Viņa vēl pagriezās un atvadoties pamāja Deividam, kurš pavadīja viņu ar asaru pilnām acīm.

Ceturtā nodala

Pulksten astoņos Greisu ar ķēdēm ap kājām un roku-dzelžos iesēdināja autobusā, lai aizvestu uz Dvaitu. Tādā veidā pārveda visus ieslodzītos, un Greisa nevarēja but nekāds izņēmums. Kopš viņa bija saķēdēta, sargi ar viņu vairs nesarunājās. Viņiem Greisa vairs neeksistēja kā reāla persona. Neviens viņai neteica “uz redzēšanos!”, neviens nenovēlēja laimīgu ceļu. Mollija viņu bija apciemojusi iepriekšējā vakarā, Deivids no rīta, un sargi klusēdami noskatījās, kā Greisa aizbrauc. Viņa nebija taisījusi nekādus tračus, viņa bija tikai kārtējā notiesātā, kuras seju viņi drīz aizmirsīs ikdienas darbā ar noziedzniekiem.

Vienīgais pieminēšanas vērtais attiecībā uz Greisu bija tas, ka par viņu daudz rakstīja avīzēs. Lai gan sargus īpaši nepārsteidza šis notikums. Ne jau viņa viena bija nogalinājusi savu tēvu. Turklāt tika sveikā cauri. Pēc viņu domām, Grei-sai bija krietni veicies, jo saņēma sodu par slepkavību bez iepriekšēja nodoma. Bet Greisai gan līdz šim nepavisam nebija veicies.

No Vatsekas līdz Dvaitai vajadzēja braukt pusotras stundas, autobuss kratījās, ķēdes grabēja, kāju potītes un roku delrni sāpēja. Tas bija gaužām nepatīkams brauciens ar biedējošu ceļa mērķi. Greisa ilgi sēdēja viena, bet stundu pirms

ierašanas Dvaita autobuss uzņēma vel četras sievietes no vie-tējā iecirkņa, un viena tika pieķēdēta blakus Grcisai. Tā bija sieviete ar rupjiem sejas vaibstiem, apmēram piecus gadus vecāka par Greisu. Viņa ar interesi uzlūkoja Greisu un jautāja:

- Vai tu jau esi bijusi Dvaitā?

Greisa papurināja galvu, nejuzdama ne mazāko vēlēšanos sākt sarunu. Viņa jau bija izlēmusi cietumā pēc iespējas turēties savrup, lai spētu izdzīvot.

- Par ko tevi ietupināja? - Svešā ķērās vērsim pie ragiem, nolūkodama Greisu no galvas līdz kājām. Viņai vienā acumirklī bija skaidrs, ka Greisa ir jauniņā. Greisa acīm redzami nebija sēdējusi cietumā, un neizskatījās, ka viņa to izcietīs. - Cik tev gadu, sīkā?

- Deviņpadsmit, - Greisa meloja, pielikdama gadu klāt, jo cerēja, ka prašņātāja tad uzskatīs viņu par pieaugušu. Grei-sai deviņpadsmit gadi nozīmēja krietnu vecumu.

-Tēloji lielu skuķi, vai? Ko t’ izdarīji? Nozagi saldumus?

Greisa tikai papurināja plecus, un brīdi viņas brauca klusēdamas. Nebija nekā, ko darīt vai redzēt. Autobusa logi bija aizklāti, un gaiss iekšā smacēja.

-Vai lasīji par narkotiku tirgoņu lielo masveida tīrīšanu Kankakī? - svešā turpināja iztaujāšanu, vērtējoši uzlūkodama Greisu. Kaimiņiene viņai bija kā uz delnas. Pēc izskata varēja redzēt, ka Greisa ir pavisam jauna un galīgi šeit neiederas. Bet viņa neredzēja ciešanas, kas Greisu te bija novedušas. Greisas seja pilnīgi neko neizteica, pēdējie vārti bija aizvērusies tad, kad viņa atvadījās no Deivida un Mollijas. Neviens vairs nevarēja iekļūt viņas dvēselē. Ja veiksies, viņa arī turpmāk tā turēsies, un varbūt viņai cietumā liks mieru.

Iepriekšējās izmeklēšanas kamerā viņa bija pietiekami saklausījusies briesmu stāstus par izvarošanām cietumā un

kautiņiem ar nažiem, bet viņa atvairīja tādas domas. Ja jau viņa bija izturējusi pēdējos četrus gadus, gan jau izcietīs arī nākamos divus. Mollijas un Deivida uzmundrinājumi deva Greisai mazu cerību stariņu, un, par spīti visām nelaimēm, kaut vai par godu draugiem, Greisa centīsies tikt pāri grūtībām. Tagad taču bija citādi. Tagad par viņu kāds uztraucās. Viņai pirmo reizi bija divi draugi. Sabiedrotie.

- Nē, es neesmu lasījusi par narkotiku tirgoņu arestiem, - Greisa klusi atbildēja, un blakussēdētāja aizkaitināta paraustīja plecus. Viņai bija balināti, gaiši mati, kā ar miesnieka nazi apcirpti līdz pleciem, sapinkojušies, suku gadiem ilgi neredzējuši. Viņai bija auksts un ciets skatiens, un Greisa ievēroja, ka rokām ir vareni muskuļi.

- Man gribēja iestāstīt, lai sniedzu liecību pret lielajiem bosiem, bet es nav nekāda nodevēja. Es ir godīga, skaidrs? Pie tam man nav nekāda vajadzība, lai šie mani sameklē Dvai-tā un uzkarsē manu pakaļu. Vai tu saprati, ko es teicu? Pielēca? - Akcents liecināja, ka runātāja ir no Ņujorkas, un Greisa iedomājās, ka tieši tādas personas mīt Dvaitā. Nikna, rupja būtne, kas spēj pati sevi aizstāvēt. Viņa alka runāt un sāka stāstīt par vingrošanas zāli, kuru bija palīdzējusi celt, un darbu veļas mazgātavā, kad pēdējo reizi bijusi cietumā. Divas reizes viņa bēgusi, bet abas reizes visas bēgles vienas dienas laikā atrastas. - Nav vērts, tad pieliek vēl piecus gadus klāt. Cik gadu tev jāsēž? Man šoreiz ceineris, bet es tikšu ārā pēc piecīša. - Pieci gadi... desmit... Greisai tie izklausījās kā vesela mūžība. - Un tev?

- Divi gadi, - Greisa negribīgi izmeta. Viņai pietika ar tiem, kaut gan divi katrā ziņā bija labāk nekā desmit vai tik, cik viņa dabūtu, ja spriedums būtu citāds.

- Tas nav nekas, sīkā, tas būs fiksi! - Sieviete pasmaidīja, un Greisa ieraudzīja, ka viņai abās pusēs trūkst zobu.

- Ak tā, tad tu esi šķīsta? - Greisa nervozi viņu uzlūkoja.

- Es saku, tad tu būsi tur pirmo reizi?

Tā nu gan bija jaunā zivtele, un sievieti tas uzjautrināja. Viņu jau trešo reizi veda uz Dvaitu, un viņai bija divdesmit trīs gadi. Viņa netērēja velti laiku.

- Jā, - Greisa klusi atbildēja.

- Ko tu pastrādāji? Laupīji, nospēri lepnu autiņu, pirki vai pārdevi narkotikas? Es to daru. Es ņemos ar kokaīnu kopš deviņu gadu vecuma. Kad man bija vienpadsmit, sāku Ņujorkā tirgoties. Kādu laiku biju jauniešu kolonijā, tā nu ir draņķīga vieta. Četras reizes tur biju, tad pārvācos uz šejieni. -Visu mūžu viņa bija pavadījusi kaut kādās iestādēs. - Dvaita nav slikta. - Viņa par to runāja kā par viesnīcu, kurā jāatgriežas.

- Tur ir daži labi skuķi, pāris bandu un visa tā stulbā “āriešu” brālība. Uzmanies no viņām un dažām ķertām melnajām! Turies pa gabalu, un tev nebūs problēmu.

- Un tu? - Greisa piesardzīgi, bet ar interesi jautāja. Pirms trim mēnešiem Greisai sapņos nebija rādījušies tādi radījumi. - Ko tu dari, kad esi tur?

Pieci gadi cietumā - tas jau nozīmēja veselu mūžību. Kaut ko taču tur darīja. Greisa bija dzirdējusi, ka tur var apgūt mācību kursus, ne tikai skaistumkopšanu un kā taisīt slotas un automašīnu numurus, bet tas viņai nelikās noderīgi. Ja būs tāda iespēja, Greisa mācīsies vietējā koledžā neklātienē.

- Nezinu, ko darīšu, - ceļabiedre atmeta. - Tāpat vien mētāšos. Man nekas nav jādara. Man ir draudzene, kas tur sēž no jūnija. Mums bija pamatīga draudzība, pirms es iekritu.

- Tas ir jauki. - Cik labi, ja tur ir draudzene.

- Skaidrs! - Sieviete iesmējās un beidzot pateica savu vārdu - Andžela Fontīno. Cietumā ieslodzītās reti iepazīstināja ar sevi. - Skaidrs, ka laiks skrien ātrāk, ja pēc darba veļas mazgātavā tevi kamerā gaida maza, apaļa pakaliņa.

Greisa to jau bija dzirdējusi un ļoti baidījās. Viņa pamāja, negribēdama izvērst šo tematu, bet Andželu acīm redzami uzjautrināja Greisas kautrība. Viņai patika ķircināt tādas jaunās zivteles. Andžela daudzus gadus bija pavadījusi dažādās labošanas iestādēs, tādēļ seksuālā dzīve viņai nozīmēja daudzpusību. īstenībā viņai pat tā patika labāk.

- Tev laikam tas nav pa prātam? - Andžela smīnēja, visā krāšņumā rādīdama tukšo zobu rindu. - Gan jau pie visa pieradīsi. Pēc diviem gadiem izdomāsi, ka meitenes tev patīk labāk. - Greisai nebija ko piebilst, viņa negribēja ne iedrošināt, ne apvainot Andželu. Kaimiņiene jau skaļi smējās, cenšoties paberzēt rokudzelžos cieši saslēgtos delmus. - Jē-ziņ, vai tu tiešām esi jaunava? Vai tev čalis ir bijis? Ja ne, varbūt tev nekad arī nevajadzēs grozīties kāda priekšā un tu paliksi pie kaut kā labāka. Tas nemaz nav slikti, - viņa smaidīdama teica, un Greisai kļuva nelabi. Tas viņai atgādināja pēcpusdienas, kad viņa gāja no skolas un skaidri paredzēja, kas viņu mājās gaida. Viņa labprāt vispār nebūtu gājusi mājās, bet vajadzēja rūpēties par māti, un glābiņa nebija tik un tā. Nu tuvojās kaut kas līdzīgs. Vai viņu izvaros? Vai izmantos, tāpat kā agrāk tēvs? Kā viņa spēs pretoties? Ko viņa iesāks pret desmit, divpadsmit vai pat vairāk cietumniecēm? Greisai dūša pavisam noplaka, un viņai aizmirsās solījumi Mollijai un Deividam būt stiprai un izturēt. Tas būtu pārāk neciešami... ja... viņa bezcerīgi skatījās grīdā, kamēr autobuss nobrauca no maģistrāles un piestāja pie Dvaitas centra vārtiem. Pārējās sievietes skatījās taisni uz priekšu, cenzdamās nedomāt par Andželas teikto.

- Tā, čabulīt! Esam mājās! - Andžela pasmējās. - Nezinu, kur tevi ieliks, bet es tevi vēlāk sameklēšu. Iepazīstināšu tevi ar pāris meičām. Tu viņām patiksi. - Andžela pamirkšķināja Greisai, un viņai šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Pēc brīža viņas visas tika aizvestas no autobusa, bet Greisa tik tikko varēja paiet, jo pieceļoties kājas bija notirpušas no ķēdēm.

Izkāpjot no autobusa, Greisa ieraudzīja drūma izskata celtni ar sargtorni un bezgalgaru dzeloņstiepļu žogu, aiz kura rēgojās vesela jūra sieviešu ar tukšām sejām. Viņas bija tādās kā zilās kokvilnas pidžamās, un Greisa saprata, ka tie ir sava veida formas tērpi, bet vairāk viņa neko neieraudzīja, jo visas tūlīt tika iedzītas iekšā pa garu gaiteni, pa nebeidzamiem vārtiem un smagām durvīm. Ķēdes žvadzēja, kājas pinās, locītavas dega no smagajiem rokudzelžiem.

- Apsveicam ar atgriešanos paradīzē! - viena no sievietēm sarkastiski izmeta, kad trīs liela auguma melnādainas uzraudzes uzkliedza viņām un bez sasveicināšanās pastūma uz nākamajiem vārtiem. - Paldies, man liels prieks atgriezties, cik patīkami jūs redzēt... - viņa turpināja, un dažas sievietes iesmējās.

- Tiklīdz šeit nonāk, tā allaž viens un tas pats, - tumšādaina sieviete pačukstēja Greisai, - pirmās dienas viņi izturas pret mums kā pret pēdējiem mēsliem, bet tad liek mierā. Viņi tikai grib likt saprast, kurš te ir noteicējs.

- Jā, jā! Bet, - ierunājās ražena auguma melnādainā, - lai tik viņi man piedur kaut pirkstiņu, es saukšu palīgā Krāsaino apvienību, Nacionālo gvardi un prezidentu. Es savas tiesības zinu. Man ir pie vienas vietas, vai esmu notiesāta vai ne, man viņi klāt neskarsies! - Viņa bija vairāk par sešām pēdām gara un neapšaubāmi kādas divsimt mārciņas smaga. Greisa nevarēja ne iedomāties, ka viņu kāds varētu grūstīt, bet viņa tomēr pasmaidīja par tumšādainās vārdiem.

- Nepievērs viņai uzmanību, - cita tumšādainā teica. Greisa pārsteigta ievēroja, ka daudzas ir tik draudzīgas. Tomēr visapkārt valdīja ļaunuma postošā aura. Uzraudzes bija

bruņotas, visur vīdēja zīmes par draudošām briesmām, sodiem un brīdinājumiem par bēgšanu, sargu apvainošanu un noteikumu pārkāpumiem. Cietumnieces ielas apģērbā izskatījās kā bīstama banda. Greisai mugurā bija Mollijas dāvāts bāli zils džemperis un džinsi. Greisa cerēja, ka viņai neatņems šo apģērbu.

- Tā, meitenes! - Atskanēja spalgs svilpiens, un sešas sievietes uzraudžu uniformās ar šautenēm nostājās rindā, izskatīdamās pēc sieviešu svarcelšanas komandas trenerēm. -Ģērbieties nost! Visu uz grīdas kaudzē sev pie kājām! Visu nost, lūdzu! - Vēlreiz nokauca svilpe, lai izbeigtu sarunas, un uzraudze ar svilpi stādījās priekšā, ka viņa esot seržante Frīmena. Puse no uzraudzēm bija melnādainās, pārējās -baltās, tāds pats sajaukums bija visā cietumā.

Greisa lēnām novilka džemperi, rūpīgi salocīja un nolika uz grīdas sev pie kājām. Viena no uzraudzēm atbrīvoja viņas no rokudzelžiem, tad apgāja apkārt un attaisīja dzelzs riņķus, kas bija cietumniecēm ap vidu un pie kā bija piestiprinātas ķēdes, lai viņas varētu novilkt džinsus. Kāds atvieglojums bija nomest ķēdes, un Greisa novilka kurpes. Atkal atskanēja svilpe, un viņām lika izņemt no matiem visas gumijas un saspraudes. Izņēmusi gumijas auklu un atlaidusi vaļā astē sasietos matus, Greisa juta tos kā kastaņbrūnu zīda vilni pārslīdam krietni pāri pleciem.

- Skaisti mati, - aiz muguras nomurmināja kāda balss, bet Greisa nepaskatījās atpakaļ. Viņai kļuva neērti, iedomājoties, kā svešā sieviete vēro viņu arī novelkam pārējo apģērbu. Pēc brīža uz grīdas stāvēja mazas kaudzītes ar drēbēm, rotaslietām, brillēm un matu saspraudēm. Sešas uzraudzes staigāja garām un pārbaudīja viņas, liekot stāvēt ar plati ieplestām kājām, rokas augšā, muti vaļā. Uzraudzes rupji iztaustīja matus, grozīja galvu no vienas puses uz otru, ielika mutē koci-

ņu, vai tur nav kas paslēpts, pavēlēja klepot un lēkāt, vērodamas, vai neizkritīs kaut kas ārā. Citai pēc citas lika sēsties uz ginekoloģiskā krēsla un pārbaudīja ar steriliem instrumentiem, vai kaut kas nav paslēpts vagīnā. Greisa stāvēja rindā, nespēdama noticēt, ka tas notiek ar viņu. Nebija jēgas ne strīdēties, ne iebilst. Viena nobijusies meitene gribēja protestēt, bet viņai tūliņ pateica, ja viņa neļausies, viņu sasies, tad iemetīs bedrē tumsā pavisam kailu uz trīsdesmit dienām.

- Esiet sveicinātas pasaku zemē! - teica viena, kas šeit atkal bija no jauna atgriezusies. - Cik te jauki!

- Beidz ķēmoties, Valentīna, pienāks arī tava kārta.

- To vien gaidu, Hārtmena. - Abas bija vecas draudzenes.

Greisai sitās sirds, kad viņa uzkāpa uz krēsla, pārbaude bija gluži medicīniska, bet divkārt pazemojoša, tāpēc ka notika veselas skatītāju publikas priekšā, kas viņu ar interesi vēroja.

- Ļoti jauki... nāc, mazā ^ivtele, peldi pie mammas... paspēlēsim dakterus... vai es arī varu paskatīties?

Greisa izlikās neko nedzirdam un sekoja pārējām rindā, lai saņemtu nākamās pavēles.

Viņas aizveda uz dušas telpu un burtiski aplēja ar karstu, gandrīz verdošu ūdeni. Matiem uzlēja šampūnu pret utīm, un ūdenim klāt bija dezinficējoši līdzekļi pret insektiem. Beigās viņas garoja vien no ķīmiskajiem līdzekļiem, un Greisa jutās kā izvārīta dezinficējošā šķīdumā.

Personiskās mantas tika ieliktas plastmasas maisos ar vārdiem virsū, visu aizliegto vajadzēja uz sava rēķina sūtīt prom, vai arī tas tika tūlīt aizvākts, kā, piemēram, Greisas džinsi, bet viņa priecājās, ka var paturēt džemperi. Tad ieslodzītajām izsniedza formas tērpu, raupju palagu komplektu ar asins un urīna traipiem, iedeva papīra lapiņu ar burtu “B”

un kameras numuru un aizveda uz nelielām pārrunām par iekšējās kārtības noteikumiem. Nākamajā rītā viņas tikšot norīkotas darbā. Atkarībā no tā, kas jāstrādā, samaksa būšot divi līdz četri dolāri mēnesī, par neierašanos darbā nekavējoties sods - viena nedēļa bedrē. Otrā neierašanās darbā nozīmēja mēnesi bedrē. Nepaklausība priekšniecībai varēja beigties ar sešu mēnešu vientulību bedrē, kur nebija nekā, ko iesākt, un neviena, ar ko parunāt.

- Nesarežģījiet sev dzīvi, meitenes, - uzraudze, kas bija atbildīgā par pārrunām, skaidri un gaiši pateica, - rīkojieties pēc mūsu noteikumiem. Tikai tājūs varēsiet Dvaitā izdzīvot.

- Kā tad, ko nu lej! - nočukstēja balss pa labi no Grcisas, bet nebija nosakāms, kam tā pieder. Tas bija bezķermenisks čuksts.

Pēc uzraudžu vārdiem, viss šķita pavisam vienkārši. Atlika tikai ievērot spēles noteikumus, strādāt, iet uz ēdnīcu, izvairīties no nepatikšanām, laikā atgriezties kamerā, nostrādāt savu brīvības atņemšanas termiņu un tikt sveikā ārā. Ja tu strīdēsies, iesaistīsies bandā, draudēsi uzraudzēm, pārkāpsi noteikumus - tu paliksi Dvaitā uz mūžīgiem laikiem. Mēģini izbēgt, un tu būsi “beigta gaļa uz žoga”, tā viņas teica. Viņuprāt, viss izklausījās pavisam vienkārši, bet vajadzēja ne vien iztapt vadībai, bija arī jāsadzīvo ar pārējām ieslodzītajām, un tās izskatījās tādas pašas kā uzraudzes vai vēl brutālākas, un starp viņām valdīja pavisam citi likumi.

- Vai skolā varēs mācīties? - jautāja kāda meitene aiz muguras, un visas noņirdzās.

- Cik tev gadu? - blakus stāvošā cietumniece izsmējīgi jautāja.

- Piecpadsmit.

Tātad vēl viena jauna, kas līdzīgi Greisai notiesāta kā pilngadīgā, bet tādu te bija maz. Dvaita galvenokārt bija pie-

augušu notiesāto cietums. Un noziegumi bija tādi, ko izdarījuši pieaugušie. Ari otra meitene, tāpat kā Greisa, bija notiesāta par slepkavību bez iepriekšēja nodoma un tādējādi bija izvairījusies no nāvessoda. Viņa bija nogalinājusi brāli, pēc tam kad viņš māsu izvarojis. Tagad viņa vēlējās mācīties un izrauties no geto.

- Tu jau esi pietiekami mācījusies, - sieviete viņai blakus izmeta. - Kam tev skola?

-Tu vari iestāties skolā pēc tam, kad būsi šeit pavadījusi deviņdesmit dienas, - paskaidroja uzraudze un pārgāja pie jauna temata par dumpošanos. Greisai asinis stinga dzīslās, klausoties par pēdējo dumpi, kad nošautas četrdesmit divas ieslodzītās, un kas notiks, ja viņas tādā iesaistīsies. Ja nu Greisa gadās pa vidu? Ja nu viņu paņem par ķīlnieci? Ja nu viņu nogalina cita notiesātā vai uzraudze, lai gan viņa turas nomaļus un nejaucas nekur iekšā? Kā viņa to visu izturēs?

Kad Greisu beidzot aizveda uz kameru, viņai galva griezās riņķī. Jaunās ieslodzītās gāja vienā rindā pusduča uzraudžu pavadībā, un vesels bars cietumnieču stāvēja augšā, skaļi ņirgdamas, spiegdamas, svilpdamas un izsmiedamas jaunpie-nācējas.

- Paskat tik uz tām zivtelēm... ņamm, ņamm! - Viņas meta gaisa skūpstus, ķērca, un meitene, kas gāja rindā pa priekšu Greisai, dabūja ar lidojošu tamponu pa vaigu. Greisa gandrīz izvēmās, to redzot. Tāda vieta nevarēja rādīties ne ļaunākajos sapņos. Tagad atklājās, ka murgs ir pati dzīve. Ceļojums uz elli, no kuras nebija atgriešanās. Mati un āda joprojām smirdēja pēc dezinfekcijas šķīduma, un, kad viņas apstājās pie Greisai paredzētās kameras, meitene juta tuvojamies astmas lēkmi.

- Greisa Adamsa, B - divsimt četrpadsmit!

Uzraudze atslēdza kameru, deva zīmi, lai iet iekšā, un,

tiklīdz Greisa iegāja, durvis aizcirtās un noskrapstēja atslēga. Viņa stāvēja apmēram astoņu pēdu lielajā telpā ar divām lāvām. Visas sienas bija noklātas ar kailu sieviešu fotogrāfijām. Tie bija izgriezumi no “Playboy” un “Hustler”, un tādiem žurnāliem, par kuriem Greisa nespēja iedomāties, ka tos lasītu sievietes, bet šeit viņas to darīja. Vismaz kameras biedrene noteikti. Apakšējā lāva bija glīti uzklāta, un Greisa trīcošām rokām sāka kārtot augšējo guļvietu. Viņa nolika uz maza plauktiņa zobu birstīti un izsniegto papīra krūzīti. Zobu pasta un cigaretes viņai esot jāpērk pašai, tā viņai bija pateikts. Viņa taču nesmēķēja, kur nu vēl ar tādu astmu!

Saklājusi lāvu, viņa uzrāpās augšā un sēdēja, skatīdamās uz durvīm un gaidīdama, kas sekos turpmāk un cik slikti klāsies, kad atnāks kameras biedrene. Kaimiņienes seksuālā orientācija bija skaidri noprotama pēc fotogrāfijām, un Greisa gatavojās pašam ļaunākajam. Pēc divām stundām viņa pārsteigta ieraudzīja kamerā ienākam sievieti tuvu pie piecdesmit gadiem ar nīgru sejas izteiksmi. Viņa uzmeta Greisai acis, taču neteica ne vārda, tad ilgi nopētīja meiteni un, kaut arī bija nepārprotami redzams, cik glīta ir Greisa, neizskatījās sajūsmināta. Tikai pēc pusstundas viņa izspieda sveicienu un pateica, ka viņu saucot Sallija.

- Te nebūs nekādu cūcību, - viņa skaidri un gaiši pateica,-nekādu joku, ciemiņu no bandām, pornogrāfijas, narkotiku! Es te dzīvoju septiņus gadus, man ir savi draugi, un es nekur iekšā nemaisos. Dari tāpat, un mēs labi satiksim, ja ne, izlidināšu tevi uz “D” bloku. Viss skaidrs?

- Jā, - Greisa bez elpas izdvesa. Krūtis viņai sažņaudzās ciešāk un ciešāk, un kopš rīta līdz pat pusdienlaikam viņa tik tikko elpoja. Tiklīdz viņa bija atvesta uz cietumu, viņai atņēma inhalatoru, un tagad viņa smagi gārdza.

“Ja tev nepieciešama palīdzība, sauc ārstu,” - tā viņai

bija pateikts, bet Greisa gribēja to izmantot tikai pašā pēdējā brīdī. Galvenais bija nepievērst sev uzmanību, bet, kad atskanēja svilpe, aicinot uz ēdnīcu, un Greisa nokāpa no lāvas, Sallija ieraudzīja, ka meitenei ir ļoti slikti.

- Ak tētīt... nu tad es vienreiz esmu dabūjusi sev zīdaini! Paklau, es ienīstu bērnus! Man tādu nav. Nekad neesmu gribējusi. Un tagad ne tik. Tev pašai jātiek ar sevi galā.

Sallija pārvilka tīru blūzi, un Greisa ievēroja, ka viņai visa mugura, rokas un krūtis ir noklātas ar tetovējumiem, bet savā ziņā Sallija Greisai bija liels atvieglojums. Viņa patiešām nejaucās otra darīšanās.

- Ir jau labi... ir jau... - Greisa gārdza, tik tikko varēdama paelpot, un Sallija redzēja, kā meitene tver pēc gaisa. Greisai nekavējoties bija nepieciešams inhalators, kura viņai nebija.

- Kā tad! Sēdi nost! Es tikšu galā... Šoreiz... - Sallija ārkārtīgi aizvainota aizpogāja blūzi un uzmanīgi vēroja Greisu, kurai seja jau bija nāves bālumā. Sargs atslēdza durvis, lai izlaistu ieslodzītās uz pusdienām, un Sallija nenoteikti pamāja uz kaktā stāvošo Greisu par zīmi, lai viņš neaiziet prom.

- Mana jaunā zivtele ir mazliet savārgusi, - viņa mierīgi paskaidroja. - Viņai ir astma vai kaut kas tamlīdzīgs, vai drīkstu viņu aizvest uz slimo nodalu?

- Bez šaubām, Sallija. Domā, ka šī tēlo?

Viņi abi uzlūkoja Greisu, kura nu jau bija kļuvusi gluži pelēka, un saprata, ka uztraukumam ir pamats. Meitenei pat lūpas metās zilganas.

- Cik jauki, ka tu uzņemies māsiņas lomu, Sallija, -sargs pazobojās. Sallijai cietumā bija īsti rūdītas ieslodzītās slava. Viņai neviens neko nevarēja padarīt, un viņa sēdēja par divām slepkavībām. Viņa bija nogalinājusi savu draudzeni un sievieti, ar kuru draudzene viņu krāpa.

“Lai visi zina, ko no manis var sagaidīt,” viņa vienmēr paskaidroja savām sievietēm. Pēdējo trīs gadu laikā viņai bija pastāvīga mīļākā no “C” bloka. Tā bija tikpat kā laulība, visas to zināja, un neviena Sallijai ceļu nešķērsoja.

- Iesim! - viņa teica, parāvusi Greisu aiz pleca, un ar aizkaitinātu sejas izteiksmi izgrūda viņu no kameras. - Es tevi aizvedīšu pie māsiņas, bet nemēģini te vēlreiz ākstīties! Ja tev ir kāda vaina, tiec pati ar to galā. Es te neiešu tevis dēļ lēkāt tikai tāpēc, ka tu esi manā kamerā.

- Piedod! - Greisa atvainojās asaru pilnām acīm. Cik nelāgs sākums, un bija skaidri redzams, ka tā sieviete dusmojās uz viņu. Vismaz Greisa tā domāja. Viņa nezināja, ka vecākajai biedrenei viņas gluži vienkārši bija žēl. Pat viņai bija skaidrs, ka cietums nav domāts tādai kā Greisa.

Pēc piecām minūtēm Sallija atstāja gārdzošo Greisu pie māsiņas. Māsiņa iedeva viņai skābekli, tad atmaiga un nolēma atdot Greisai inhalatoru. Citādi varēja rasties vēl lielākas nepatikšanas. Lēkme bija pārāk spēcīga, un Greisai vajadzēja dot arī zāles, jo pēdējās pusstundas laikā viņas veselības stāvoklis bija krasi pasliktinājies. Greisa labi apzinājās, ka bez zālēm viņa nomirtu nosmokot. Viņa gan nebija īsti pārliecināta, vai tas nebūtu labākais atrisinājums.

Bāla un trīcoša viņa pēc pusstundas iegāja ēdamzālē. Kaut cik lietojamais ēdiens jau bija nozudis, palikuši tikai tauki, kauli un skrimšļi, tas, ko neviens negribēja. Greisa nejuta izsalkumu, jo jutās slikti pēc astmas lēkmes un zālēm. Viņa arī bija pārāk satraukta, lai varētu kaut ko ieēst. Viņa gribēja pateikties Sallijai par aizvešanu pie māsiņas, bet neuzdrošinājās uzrunāt kameras biedreni, kas atradās starp barga izskata vecākām sievietēm, kuras bija kā noklātas ar tetovējumiem, un Sallija pati nelikās viņu redzam.

- Ko ēdīsim? Filet mignoti vai ceptu pīli? - glīta, tumš-

ādaina meitene aiz letes jautāja. - Man palikuši pāri daži picas gabaliņi. Vai gribi?

- Jā, paldies! - Greisa pārgurusi izspieda smaidu. - Liels paldies!

Jaunā, melnādainā meitene iedeva Greisai picu un vēroja, kā viņa aiziet apsēsties pie galda.

Viņa sēdēja brīvā vietā kopā ar vēl trim jaunām sievietēm, kas nesasveicinājās ar Greisu un nelikās par viņu ne zinis. Pāri telpai Greisa ieraudzīja Andželu, kura autobusā bija sēdējusi viņai blakus un tagad bija iegrimusi dzīvā sarunā ar lielu baru citu sieviešu. Šī grupa neizrādīja nekādu interesi par Greisu, un meitene, laimīga, ka var palikt viena, sāka ēst savu picu. Viņai joprojām bija grūti elpot.

- Ho, ho, kāda maza, mīļa zivtele jums te sēž šodien pie galda! - Greisai dzerot kafiju, teica kāda balss aiz muguras. Greisa nekustējās, bet juta, ka cieši aiz viņas muguras kāds nostājas. Viņa izlikās, ka nekas nenotiek, un skatījās tikai taisni uz priekšu, bet redzēja, ka pārējās jaunās sievietes pie galda kļūst nervozas. - Visas kā ūdeni mutē ieņēmušas? Tiešām rupjas kuces.

- Atvaino, - viena nomurmināja un klusu aizlavījās prom. Greisa juta, ka pie galvas piespiežas silta miesa, un, tā kā nebija, kur bēgt, viņa paliecās uz priekšu un paskatījās atpakaļ, ieraudzīdama raženu milzīga auguma blondīni. Viņa izskatījās pēc sliktās meitenes no kādas Holivudas filmas. Seja bija stipri izkrāsota, ap krūtīm apspīlēts vīriešu T veida krekls, kam varēja redzēt cauri. Gluži kā viena no Sallijas bildēm pie sienas. Seksuālas cietumnieces karikatūra.

- Kāda jauka meitene, - teica garā blondīne, skatīdamās uz leju, - vai tu neesi vientuļa, mīļā? - viņa jautāja jutekliskā balsī, piespiedusies Greisai cieši klāt. T veida krekls viņai bija mitrs, un tā visi labi varēja apskatīt viņas krūtis. Tikpat

labi viņa varētu stāvēt kaila. - Nac mani kādreiz apciemot! Mani sauc Brenda. Te visi zina, kur es dzīvoju, - viņa nosmīnēja.

- Paldies! - Greisai joprojām nācās grūti elpot pēc astmas lēkmes, un lielā blondīne viņai uzsmaidīja.

- Kā tevi sauc? Mcrilina Monro? - Viņa izsmēja Grcisas

balsi.

- Piedod... astma...

- Ak tu nabadzīte... vai tu kaut ko lieto pret to? - viņa liekuļotās rūpēs jautāja, un Greisa negribēja izrādīties nepieklājīga un sadusmot viņu. Lielā blondīne bija pašpārliecināta un biedējoša, apmēram trīsdesmit gadus veca.

- Jā... man ir inhalators. - Viņa izvilka to no kabatas un parādīja.

- Tad tik nepazaudē! - Brenda pasmējās un saspieda Greisas krūts galiņu, pirms nozuda pie savas kompānijas.

Greisa trīcēja, skatīdamās kafijā un to visu pārdomādama. Te valdīja īsti džungļu likumi.

- Uzmanies no viņas! - viena no sievietēm pie galda nočukstēja un aizgāja. Brenda bija rūdīta cietumniece.

Greisa nekavējoties devās atpakaļ uz savu kameru. Vakarā ieslodzītajām rādīja kinofilmu, bet viņa nejuta nekādu interesi turp iet. Viņa gribēja tikai līdz rītam palikt kamerā. Nogūlusies uz lāvas, Greisa atvieglota nopūtās. Tikai pēc div-reizējas inhalatora lietošanas viņa vakarpusē varēja normāli elpot. Pulksten desmitos, kad no kinozāles atgriezās Sallija, Greisa vēl negulēja.

Sallija nebilda ne vārda, bet Greisa pateicās viņai par aizvešanu pie māsiņas.

- Viņa man atdeva atpakaļ inhalatoru.

- Nerādi to nevienam, - Sallija prātīgi pamācīja. - Par to ar tevi var izspēlēt dažādus jokus. Turi pie sevis un lieto slepenībā!

Tas gan ne vienmēr bija iespējams, bet Greisa saprata, ka padoms ir labs, un piekrītoši pamāja ar galvu. Kad tika nodzēsta gaisma un Sallija apgūlās uz apakšējās lāvas, viņa tumsā uzrunāja Greisu.

- Es ēdnīcā redzēju tevi runājam ar Brendu Evansu. Uzmanies no viņas! Viņa ir bīstama. Tev vēl būs kārtīgi jāiemācās peldēt, mazā zivtele. Uzmanies no visām pusēm! Te nav nekāds spēļu laukums.

- Paldies! - Greisa tumsā nočukstēja un gulēja, bet pa viņas vaigiem uz matrača slīdēja klusas asaras. Viņa ilgi gulēja un klausījās klaboņā, būkšķos, kliedzienos un brēcienos, kas bija dzirdami ārā, un cauri tiem skanēja mierinošā Sallijas krākšana.

Piektā nodala

)

Pēc divām nedēļām G reisa jau bija iepazinusies ar Dvai-tu un strādāja apgādes telpā par dvieļu un suku izsniedzēju, un vēl viņas pārziņā bija zobu birstīšu uzskaite jaunpienācē-jām. Šo darbu viņai sagādāja Sallija, kaut arī tā izlikās, ka nepavisam negrasās Greisu kaut kādā veidā atbalstīt. Tomēr Sallija neuzkrītoši paturēja Greisu acīs.

Vienu reizi pie Greisas bija atbraukusi ciemos Mollija. Viņa krita panikā pēc visa cietumā redzētā un dzirdētā, bet Greisa mierināja viņu, ka viss esot kārtībā. Greisa pati bija pārsteigta, ka viņu vairs neviens netraucē. Gadījās, ka viņu nosauca par zivteli, un Brenda pāris reižu ēdnīcā viņu uzrunāja, bet nekas cits nenotika. Brenda pat vairs neaizskāra Greisas krūtis. Tiktāl Greisai veicās. Viņajutās drošībā, un viņai bija darbs. Kameras biedre ar viņu daudz nerunāja, bet izturējās diezgan laipni. Neviens viņai nedraudēja, neaicināja viņu stāties bandā. Cietumā to sauca par “mierīgu dzīvi”. Ja būtu tā, viņa spētu izturēt tos divus gadus.

Kad Deivids apciemoja Greisu, meitene bija labā garastāvoklī, un Deividam kļuva vieglāk. Viņam bija ļoti grūti pierast pie domas, ka Greisai jāuzturas cietumā, kam viņa bija pilnīgi nepiemērota, taču Greisa atkārtoja, ka viņai nekādas briesmas nedraudot. Deivids kļuva jautrāks, un viņi kopā papļāpāja par nākotni.

Greisajau bija izlēmusi, kāpēc atbrīvošanas no Dvaitas viņa dosies uz Čikāgu. Viņai vēl divus gadus nosacīti atbrīvotai vajadzēja uzturēties šajā štatā, un Čikāga viņu pilnīgi apmierināja. Tēva piecdesmit tūkstoši dolāri, kurus bija iedevis Frenks Vilss, noderēs nebaltai dienai. Tikusi laukā no cietuma, viņa gribēja sākt strādāt, bet pirms tam iemācīties rakstīt ar mašīnu un apmeklēt kursus, lai sagatavotos koledžai.

Deivids uzmundrināja Greisu, stāstīdams par apelāciju, tomēr bija grūti noteikt, kādi varētu būt rezultāti.

- Neuztraucies! Es turos braši, - Greisa viņam maigi teica, un, vērojot, kā meitene iziet no satikšanās telpas, Deivids apbrīnoja viņas cieņas pilno stāju. Greisa bija vēl vairāk novājējusi un izskatījās stalta, kārtīga, kopta un skaista un nekādā ziņā neatgādināja ieslodzīto. Šķita, ka viņa būtu koledžas studente un grupas dvēsele. Viņa varēja būt glīta, veselīga jaunākā māsiņa jebkurā ģimenē. Bija neticami iedomāties Greisas īsto dzīvesstāstu, vienīgi ielūkojoties viņas acīs, varēja redzēt sāpes, kas izteica ko citu. Deividam sāpēja sirds par Greisas traģēdiju. Viņš nespēja aizmirst meiteni.

Aizbraucot Deivids skumīgi pamāja, un Greisa palika ārpusē, vērojot, kā automašīna nozūd tālumā. Nu viņai bija vēl grūtāk. Viņa šajos džungļos palika viena pati.

- Kas tas tāds bija? - aiz muguras jautāja kāda balss, un Greisa pagriezusies ieraudzīja Brendu. - Vai tavs draudziņš?

*

- Nē, - Greisa atbildēja ar klusu pašcieņu, - viņš ir mans advokāts.

Brenda skaļi iesmējās.

- Netērē velti laiku! Viņi visi ir kretīni! Apvārdos tevi, iestāstīdami, ko taisās darīt, kā glābs tavu ādu, bet nedara ne velna, tikai drātē, gan burtiskā nozīmēja tu ļaujies, un visādi citādi arī. Neviens no viņiem nav plika graša vērts. īstenībā, -

viņa atkal iesmejas, - es vispār nezinu nevienu pašu kārtīgu čali. Un tu? - Viņa blenza uz Greisu.

Brendai mugurā bija kārtējais slapjais T veida krekls, un Greisa ievēroja, ka viņai uz vienas rokas ir tetovējums -liela, sarkana roze un zem tās čūska, arī zem acīm bija tetovējumi - mazas asaru lāsītes.

- Vai tev ir draugs?

Greisa zināja, ka tas šeit ir bīstams jautājums, un, lai arī kā skanētu atbilde, vajadzēja piesargāties. Greisa tikai izvairīgi paraustīja plecus. Viņa jau šo to bija te apguvusi. Lēnām viņa virzījās iekšā.

- Vai tu kaut kur steidzies?

- Nē, es... es iešu uzrakstīt pāris vēstuļu.

- Ak, cik mīļi! - Brenda zobojās. - Kā atpūtas nometnē. Tev jāraksta mammiņai un tētiņam? Bet tu man neatbildēji, vai tev ir čalis.

- Tikai draugs. - Greisa gribēja uzrakstīt Mollijai par Deivida apciemojumu.

- Stāvi, neskrien prom! Mums te netrūkst pašām savu prieku. Ja vien pašas gribam. Vai arī ir baigi drūmi. Viss atkarīgs no tevis pašas, mīlulīt.

- Man ir labi tāpat. - Greisa gribēja aiziet, nesadusmojot Brendu. Tomēr Brenda neatstājās.

- Tava kaimiņiene gan ir drūmā vecene, un viņas draudzene tāda pati. Vai tu esi viņu redzējusi?

Greisa papurināja galvu. Sallija neatklāja savu personisko dzīvi. Viņa nesarunājās ar Greisu un ārpus kameras negāja viņai ne tuvumā. Sallija turējās pati par sevi.

- Lielā, melnā maita! Abas ir briesmīgi garlaicīgas. Un tu? Vai tev patīk papriecāties? Pulveris vai zālīte?

Brendai acis iezibsnījās vien, tos iedomājoties, bet Greisa centās neuzkrītoši izvairīties no atbildes un papurināja galvu.

- Ne visai. Man ir smaga astma.

Un nav ne mazākās intereses par narkotikām. Bet viņa to neteica. Lai nu ko, bet aizvainot Brendu nedrīkstēja. Greisa jau bija dzirdējusi no citām ieslodzītajām, ka Brendas parādīšanās nozīmē nelabu gaisotni. Viņai bija sava banda, un klīda valodas, ka viņa ne tikai lietojot narkotikas, bet arī tirgojoties ar tām, un tuvākajā laikā viņai bija gaidāmas pamatīgas nepatikšanas.

- Kāds tam sakars ar astmu? Man Čikāgā bija kaimiņiene, kam bija viena plauša, un viņa šņauca kokaīnu.

- Nezinu... - Greisa izvairīgi atteica. - Mani uz to nevelk.

- Varu saderēt, mazā meitenīte, ka tu daudz ko vēl neesi izmēģinājusi.

Brenda atkal iesmējās, un Greisa, draudzīgi viņai pamājusi, gluži bez elpas manījās prom uz savu kameru. Viņa sažņaudza kabatā inhalatoru, lai justu tā nomierinošo pieskārienu. Apziņa, ka tas ir tepat pa rokai, ļāva vieglāk elpot.

Vakarā atkal tika rādīta filma, un Sallija aizgāja skatīties. Viņas aizraušanās bija ne vien izgriezumi no žurnāliem, bet arī kino. Jo vardarbīgāka filma, jo labāk. Greisa tā arī vēl nebija apmeklējusi nevienu kinoseansu, viņa priecājās, ka pēc vakariņām var pabūt viena. Telpa bija tik maza un klaus-* trofobiska, ka Greisa jutās atvieglota, kad kaimiņiene aizgāja, tad viņai kamera šķita gandrīz mājīga.

Pēc vakariņām kameras stāvēja vaļā, ja vienīgi īpaši nelūdza tās aizslēgt. Ieslodzītās apciemoja cita citu vai spēlēja dažādas spēles. Daudzas aizrāvās ar kārtīm, citas spēlēja šahu vai skreblu. Bija pieņemts, ka no sešiem līdz deviņiem vakarā kameras ir vaļā un ieslodzītās var brīvi staigāt.

Greisa pēc vakariņām atlaidās uz lāviņas un rakstīja Mollijai vēstuli. Viņa dzirdēja atveramies durvis, bet neuz-

skatīja par nepieciešamu palūkoties, kas ienācis. Tai vajadzēja būt Sallijai, jo viņa ienākot nekad neko neteica. Sallija vispār reti runāja, un Greisa nepievērsa uzmanību klusumam, līdz instinktīvi sajuta, ka viņai blakus kāds stāv, un, pacēlusi galvu, ieraudzīja Brendu. Sieviete bija atklājusi vienu krūti un uzlikusi uz lāvas, viņai aiz muguras stāvēja vēl viena sieviete.

- Sveika, skuķīte! - Brenda saldi murrāja, glāstīdama savu krūti. Ieslodzītā, kas stāvēja viņai aiz muguras, nebija tik gara kā Brenda, bet daudz druknāka. - Tā ir Džeina. Viņa gribēja ar tevi iepazīties.

Džeina klusēja. Viņa tikai skatījās uz Greisu, bet Brenda satvēra Greisas krūtis. Greisa atrāvās, taču Brenda cieši sagrāba viņas roku. Tas rfieitenei atgādināja tēvu, un viņai spazma-tiski aizrāvās elpa.

- Iznāc papriecāties! - Tas nebija uzaicinājums, tā bija blondās, krāšņās amazones pavēle.

- Nē, patiešām... es esmu nogurusi.

Greisa nezināja, ko teikt, viņa nebija pietiekami nobriedusi un norūdījusies, lai prastu aizsargāties no Brendas un izmanīties no cietuma dzīves dažādajām situācijām.

- Vai tu negribi atpūsties pie manis? Mums vēl ir stunda laika līdz kameru slēgšanai.

- Man šķiet, ka ne, - Greisa nervozi atbildēja, elpai smagi aizraujoties. - Es negribētu.

- Cik solīdi! - Brenda skaļi iesmējās, iekniebjot Greisai krūtī. - Vai zini ko, sirdspuķīt? Es nospļaujos par to, ko tu gribi. Tu nāksi mums līdzi!

- Es... nezinu... es... lūdzu...

Greisa negribēja šņukstēt, bet saprata, ka tas izklausās tieši tā. Brenda nošņirkstināja zobus, un pie lāviņas pielīda Džeina. Greisa ieraudzīja viņai rokā paslēptu saliekamo nazi,

ko viņa ar draudošu sejas izteiksmi novicināja Greisas acu priekšā.

- Vai nav jauks? - Brenda smīnēdama jautāja. - Iegravēsim tev ielūgumu no Džeinas. Viņai ir pieredze šitādos pasākumos. Džeinai labi padodas iegravēšana. - Nu jau smējās viņas abas. Brenda parāva augšup Greisas blūzi un nolaizīja viņai krūšu galus. - Cik forši! Ka tik nu Džeina nesatrakojas un nesāk graizīties tūlīt... dažkārt, vai zini, viņa mazliet kļūdās, un var iznākt trobele. Skaidrs? Lec nu zemē no lāvas un nāc mums līdzi! Tev patiks.

Tieši no tā Greisa bija baidījusies. Te nu tas bija. Izvarošana bandā, nezin ko viņas darīs, varbūt sagraizīs viņai seju ar nazi. Kaut kam tādam viņu neviens nebija gatavojis, pat tēvs ne.

Bez elpas Greisa norāpās no lāvas, joprojām turēdama rokā pildspalvu un vēstuli. Ar ašu kustību viņa pagriezās un atstāja papīra lapu uz Sallijas guļvietas, paspējusi uzrakstīt vienu īsu vārdu - Brenda. Varbūt jau būs par vēlu. Varbūt Sallija nevarēs vai negribēs viņai palīdzēt. Bet tas bija vienīgais, ko Greisa paspēja izdarīt, pirms izgāja no kameras ar Brendu un Džeinu katru savā pusē. Greisa bija tikpat gara kā abas sievietes, bet izskatījās pēc bērna, kas viņa īstenībā arī bija. Viņa nebija pazinusi tādus radījumus kā šīs, kas tagad gāja viņai blakus.

Greisa pārsteigta redzēja, ka viņu neved uz Brendas kameru, bet viņas aiziet garām vingrošanas zālei un dodas ārā, lai it kā paelpotu svaigu gaisu. Uzraugi uz viņām noskatījās, taču nemanīja neko īpašu trīs cietumniecēs, kas pirms vakara slēgšanas izgājušas pastaigāties. Daudzas sievietes tā dalīja, viņas gāja vai nu uzsmēķēt, vai vienkārši tāpat atpūsties pirms gulētiešanas. Brenda vēl garāmiedama pajokojās ar uzraugiem. Džeina turējās cieši blakus Greisai. Viņa bija

ikdienišķi aplikusi roku Greisai ap pleciem, bet plaukstā paslēptais nazis gluži vai urbās Greisai kaklā. Visas trīs izskatījās pēc draudzenēm, un neviens nemanīja Greisas šausmas.

Tikušas ārā, viņas aizgāja līdz mazam šķūnītim, kuru Greisa iepriekš pat nebija ievērojusi. Nekā bīstama, tikai veca būda bez logiem, kurā glabāja dažādus darbarīkus un aparātus. Brendai bija atslēga, viņa atslēdza durvis, un visas trīs iegāja iekšā. Tur, atbalstījušās pret instrumentiem, stāvēja vēl četras sievietes, smēķēdamas cigaretes. Vienai rokā bija kabatas baterija. Pavisam neievērojama vieta, kur varēja darīt, kas vien ienāk prātā, pat nogalināt.

- Laipni lūdzu mūsu klubiņā! - Brenda izsmejoši teica Greisai. - Viņa trakoti gribēja nākt mums līdzi parotaļāties, -Brenda dižodamās pavēstīja pārējām. - Vai ne, Greisija?... Ak, cik smuka... smuka, smuka skuķīte... - viņa murrāja, rūpīgi atpogādama Greisas blūzi, lai gan meitene pretojās. Visam vajadzēja notikt cik iespējams bez redzamiem lietiskiem pierādījumiem, kā, piemēram, saplēsta apģērba, pro-tams,ja bez tā varēja iztikt. Ja Greisa nepratīs uzvesties, viņas varēja sagādāt pamatīgas nepatikšanas, bet, ja viņa būs pietiekami gudra, tad baidīsies to kādam atklāt.

Greisa juta Džeinas nazi pie kakla, un blūze tika atpogāta un krūšturis norauts.

- Meitenes, svaiga gaļa!

Visas iesmējās, un viena teica, ka visa tā padarīšana jāpasteidzina. Durvis slēgs pēc nepilnas stundas. Viņu rīcībā taču nav visa nakts.

- Ak debess! Man riebjas steigties, kad es ēdu, - Brenda murmulēja, un visas šķūnī iesmējās. Greisa ieraudzīja divas sievietes tuvojamies viņai ar lielu virves galu un lupatu. Viņas gatavojās Greisu sasiet un aizbāzt viņai muti.

- Nu, sīkā! Sākam izrādi, - viena no vecākajām sievie-

tēm izmeta. Viņa sagrāba Greisu aiz vienas rokas, cita aiz otras rokas, aizvilka meiteni un nometa zemē ar tādu spēku, ka Greisai aizsitās elpa. Viņas rīkojās kā vienota komanda. Divas ieslodzītās piesēja viņas rokas pie mašīnu iekārtas, norāva apakšveļu un piesēja abas kājas, uzsēžoties tām virsū. Džeina tupēja Greisai uz kājas un turēja nazi viņai pie vēdera. Nebija nekādas jēgas pretoties vai kliegt, Greisa to labi saprata. Tad viņu nogalinātu. Meitene tik tikko spēja elpot un bažīgi pameta skatienu uz vaļā atrautās blūzes kabatu, kurā glabājās inhalators, bet arī Brenda to atcerējās. Viņa izņēma inhalatoru, nosvieda to zemē, un Džeinas lielais zābaks samina to sīkās drumstalās.

- Atvaino, sīkā! - Brenda liekulīgi smīnēja. - Labi? Vai tu zini spēles noteikumus? - Brenda jautāja, atmetusi gaišos matus pāri pleciem un nostājusies tā, lai novilktu savas biksītes. - Vispirms mēs tevi, tad tu mūs... citu pēc citas... mēs tev pateiksim, kā... kad un kur, un kā mums tas patīk. Un pēc tam, - Brenda viņai uzrēca, iekniebusi krūts galā, - tu piederi mums! Saprati? Tu te nāksi, kad vien mēs pieprasīsim, cik bieži gribēsim, ar kuru, un tu izpildīsi visas mūsu pavēles. Pielēca? Ja tu palaidīsi muti, mēs tev nogriezīsim mēli un pupus. Saprati? Iztaisīsim, nu, tādu kā mastektomiju. - Visas smējās par šādu asprātību, bet Greisa trīcēdama un aizelsdamās uz aukstās grīdas šausmās drebēja par to, ko ar viņu grib izdarīt.

- Kāpēc? Kāpēc jūs tā darāt?... Es jums neesmu vajadzīga... lūdzu... - Viņa lūdzās, un citām tas šķita smieklīgi. Greisa bija tik jauna, tik svaiga un nevainīga, viņas bija pārliecinātas, ja Greisa netiks viņām, tad meiteni dabūs citas. Tā bija pirmā iesvētīšana cietumā.

-Tu būsi mūsu saldumiņš, Greisija, vai ne tā? - Brenda nometās ceļos un lēni tuvojās tai vietai starp Greisas kājām.

Greisa bija kaila, un Brenda sāka lēni viņu laizīt. Brendai patika sākuma daļa, kad viņa pirmo reizi darīja ar meiteni to, ko iepriekš neviens nebija darījis, kā viņa satracināja, biedēja, izmantoja upuri, parādot tā bezpalīdzību, piespiežot izpildīt visas Brendas iegribas. Uz brīdi viņa apstājās un izvilka no jakas kabatas mazu pudelīti. Viņa to atvēra, ātri iešņauca baltu pulveri, mazliet aplika ap smaganām un mazu šķipsniņu ielika Greisā, tad aizrautīgi to uzlaizīja.

- Forši... - Brenda vaidēja, tīksmīgi taustīdama Greisu ar pirkstiem, bet citas mudināja viņu pasteigties. Nu jau Brenda bija iebāzusi turpat visu plaukstu, un Greisa sāpēs viebās. Bet citas gaudās, ka netiekot klāt. Viņas arī gribēja savu devu. Viņām neesot laika visai naktij. Tas neesot Brendas medusmēnesis.

- Var būt, ka ir gan, tu, cūka! - Brenda atcirta vienai no ņaudētājām. - Varbūt es viņu paturēšu tikai sev.

Bet Greisa grozījās un rāvās prom no nepielūdzamās rokas, cik nu to atļāva sasietās kājas. Viņa gribēja kliegt, bet neuzdrošinājās aiz bailēm no Džeinas naža. Mute viņai nebija aizbāzta. Viņas mute būs nepieciešama vēlāk, lai aplaimotu visu bandu.

Greisa aizvēra acis, cenzdamās nedomāt par to, kas ar viņu notiek, bet pēkšņi izdzirdēja troksni un būkšķi, kā atsitoties durvīm. Brenda noelsās, atrāva roku un palēca sāņus, un, Greisai atverot acis, meitene ieraudzīja durvīs stāvam garu, slaidu melnādaino sievieti. Greisa nezināja, vai arī viņa pieder pie bandas, bet šķita, ka pārējās ieslodzītās nav īpaši priecīgas, viņu redzot.

- Tā, stulbenes, atsieniet viņu vaļā!

Melnādainā bija ļoti gara, aukstasinīga un savdabīgi skaista. Baterijas gaismā acu baltumi mirdzēja milzīgi lieli.

- Jums ir piecas sekundes laika, lai viņu atsietu un iz-

vāktos no šejienes, vai ari Sallija ies pie galvenā. Ja es pēc trim minūtēm nebūšu ārā, viņa aizies. Tad jums, mīļās, būs jātup bedrē līdz Ziemassvētkiem.

- Nemuldi, Lūena! Aizvāc savu melno pakaļu, iekams neesmu tevi novākusi! - Džeina viņai atcirta un vicināja nazi. Brenda izskatījās nikna, bet tāda kā izklaidīga. Kokaīns bija paņēmis viņu savā varā, un viņa gribēja turpināt ar Greisu bez kādiem nolāpītiem traucēkļiem.

- Vācieties prom, jūs, aitas, un kašķējieties citur! - Brenda nopukstējās, atkāpusies no Greisas.

- Jums palikušas divas sekundes, - Lūena ledainā balsī turpināja. - Es teicu - atsieniet viņu!

Lūena ar savu stāvu spuldzītes gaismā iedvesa bailes. Viņas rokām bija gandrīz vīrieša muskuļi un kājas bija cīpslainas kā olimpiskajam skrējējam. Viņa cietumā bija karatē un boksa čempione, neviens negribēja ar viņu sanākt naidā. Džeina mūžam zvērēja, ka sagriezīšot viņai seju. Bet vairums sieviešu saprata, ka tie ir tukši draudi. Lūenai bija vareni sakari.

Sekoja diezgan ilga vilcināšanās, un tad viena ieslodzītā atsēja Greisas rokas, bet cita kājas, kamēr Brenda kunkstēja nepiepildītā kaislē.

- Tu, maita! Tu viņu gribi sev, vai ne?

- Ko gribu, to dabūju. Kopš kura laika tu drātē bērnus?

Bet Lūena tikpat labi kā Brenda zināja, ka Greisa ir

īsta skaistule. Tā kaila gulēdama, viņa visām lika drebēt baudas nojausmās.

- Viņa ir pietiekami veca, - Brenda nikni, bet apjukusi izspļāva. - Kas tad tu esi, vientuļais reindžeris? Drātē pati sevi, Lūena!

- Tencinu!

Greisa jau bija kājās un steidzīgi ģērbās, trīcošām rokām pogādama blūzi. Viņa pat neuzdrošinājās nevienu uzlūkot aiz šausmām, lai viņu nenogalina.

- Balle beigusies, vecenes! - Lūena smaidīdama paziņoja. - Pamēģiniet tikai pieskarties viņai, un es jūs nositīšu!

- Nolādēta padarīšana, ko tas nozīmē? - Brenda, milzīgi apvainojusies, jautāja.

- Viņa ir mana. Vai tu slikti dzirdi?

- Tava?

Brenda apjuka. To nu gan viņai neviens nebija teicis. Tas pavērsa notikumus citā gaismā.

- Un Sallija? - Brenda ar aizdomām noprasīja.

- Mums nav tev nekas jāpaskaidro, - Lūena auksti atcirta un stūma Greisu uz durvju pusi. Meitene elsoja un trīcēja, un gandrīz nokrita, kā Lūena viņu pagrūda. Neviena nestājās Lūenai ceļā, ar šo sievieti nedrīkstēja jokot. Tāpat kā ar viņām visām. Greisas stāvoklis bija mainījies, viņa saprata, ka pavisam naivi bija cerējusi palikt nomaļus drošībā. Visi šausmu stāsti par cietumu bija patiesi. Viņas bija tikai nogaidījušas.

- Jēziņ, tad jūs tagad būsiet trijatā? - Brenda čīkstēja.

-Turi muti! Viņa ir mana. Nelieniet viņai klāt! Vai arī

jums būs pamatīgas ziepes, pielēca?

Neviena neatbildēja, bet pavēle tika pieņemta, jo Lūenas politiskais stāvoklis bija pārāk nozīmīgs, lai viņu aizkaitinātu. Viens Lūenas vārds - un sāktos dumpis. Divi viņas brāļi bija paši ietekmīgākie melnie musulmaņi štatā, un abi pārējie bija organizējuši lielākās sacelšanās Atikas un Sankventinas vēsturē.

Piedraudējusi, lai liek Greisu mierā, Lūena aši izvilka meiteni ārā no šķūņa un aizcirta durvis. Viņa sakampa nabadzīti aiz rokas un klusu uzbrēca, lai iet viņai līdzās un saru-nājas, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc piecām minūtēm viņas atradās vingrošanas zālē, un Greisa nāves bālumā gārdza, jo viņai vairs nebija inhalatora. Sallija norūpējusies abas gaidīja. Ieraudzījusi Greisu, viņa dusmīgi klusu jautāja:

- Pie velna, kādas darīšanas tev bija ar Brendu?

Lūena stāvēja un vēroja abas.

- Brenda atnāca uz mūsu kameru. Es domāju, ka tā esi tu, un sākumā pat nepaskatījos, līdz atrados aci pret aci ar Brendu, un Džeina vicināja man pie sejas nazi.

- Tev vēl daudz jāmācās. - Bet Salliju bija ietekmējusi Greisas attapība atstāt ziņu ar vienu pašu, steigā uzkricelētu vārdu Brenda. - Kā tu jūties? - Sallija gribēja zināt, ko Brenda paguvusi nodarīt, un jautājoši uzlūkoja Lūenu.

- Ar viņu viss ir kārtībā. Mulke, bet tikusi sveikā cauri. Viņas necik daudz nepaguva. Brenda, aizrāvusies ar kokaīnu, nespēja nodarīt lielu ļaunumu.

Gadu gaitā viņas bija daudz ko redzējušas. Meitenes tika izvarotas ar beisbola nūjām un slotaskātiem. Bet Lūenu tomēr saniknoja tas, ka šis bērns gandrīz bija iesaistījis nepatikšanās Salliju. Lūena pali bija uzstājusi, ka ies visu nokārtot, un, jabus nepieciešams, tad Sallija lai ziņo uzraugiem. Lūena sargāja Salliju. Viņas dzīvoja kopā jau gadiem ilgi, un neviens neuzdrošinājās viņas aizskart Lūenas brāļu dēļ, kuri brauca apciemot māsu, cik vien bieži varēja. Divi dzīvoja Ilinoisā, viens Ņujorkā un ceturtais Kalifornijā. Visi četri bija nosacīti atbrīvoti no cietuma, bet viņus labi pazina, un nevienam nebija noslēpums, ko viņi dusmās spējīgi izdarīt. Pat Brenda ar savām draudzenēm izvairījās šķērsot Lūenas un viņas brāļu ceļu, līdz ar to arī Sallijai lika mieru. Tagad arī Greisa atradās

viņu aizsardzībā.

*

- Ko tu viņām pateici? - Sallija interesējās, kad viņas gāja atpakaļ uz kameru, kuru Sallija apdzīvoja kopā ar Greisu.

- Ka viņa tagad ir mūsējā, - Lūena klusu atbildēja un

aizkaitināta uzlūkoja Greisu. Viņa jau bija brīdinājusi Salliju, lai uzmana kaimiņieni. Tik nepiedzīvojis bērns varēja iekulties nāves briesmās. Kad viņas iegāja kamerā, Greisa sāka raudāt, bet Lūena negrasījās viņu žēlot. Greisa smagi gārdza, taču nedrīkstēja lūgt jaunu inhalatoru līdz nākamajai dienai.

- Man ir pilnīgi vienalga, cik tu esi nobijusies un slima! - Lūena draudīgi uzkliedza Greisai. - Ja vēl kaut reizi riskēsi ar Sallijas dzīvību, es tevi nogalināšu. Neatstāj viņai nekādas zīmītes, nestāsti, kurš tevi nozadzis! Negaudo par savām zālēm un nesūdzies, kurš tevi ēdnīcā apgrābstījis! Ja tev ir kādas problēmas, nāc pie manis! Es nezinu, kādu elles putru tu esi savārījusi, lai te nokļūtu, un negribu to arī zināt. Bet viens ir skaidrs, ka smadzenes tev nav līdzējušas, un, ja tu drīzumā nesāksi tās darbināt, tad tev gals klāt, tas ir skaidrs kā bilde. Tā ka pasteidzies kaut ko apjēgt! Vai tu dzirdi, ko es tev saku? Un tikmēr izpildi visu, ko liek Sallija. Viņa tev liks uzlaizīt grīdu vai iztīrīt ateju ar savām uzacīm, dari to! Saprati, sīkā?

- Jā, jā, sapratu... un paldies jums... - Tagad Greisa zināja, ka viņa ir drošībā; ja viņa uzticīgi paklausīs, viņu aizsargās. Ne Sallijai, ne Lūenai neko nevajadzēja no Greisas, ne seksu, ne naudu, viņām bija žēl meitenes, un viņas zināja, ka Greisa te nepavisam neiederas.

Kopš tās dienas situācija mainījās. Ieslodzītās neuzdrošinājās tuvoties Greisai un izturējās pret viņu ar cieņu. Neviena viņu neaizskāra, neviena neizsvilpa un neņirdza par viņu. It kā viņa vairs neeksistētu. Greisa dzīvoja savu pieticīgi jauko dzīvi džungļos starp lauvām, čūskām un aligatoriem. Viņas vienīgās draudzenes bija Sallija un Lūena.

Cietumā Greisa kļuva reliģioza. Astma pamazām viņu traucēja arvien mazāk. Viņa sāka apgūt neklātienes kursu vietējā koledžā. Viņa to pabeigs pēc diviem gadiem un, tikusi

laukā no cietuma, varēs mācīties vakara nodaļā, lai iegūtu bakalaura grādu. Greisa apguva arī sekretāres profesiju, lai pēc soda izciešanas dabūtu Čikāgā darbu.

Laika gaitā arī Deivids pamanīja jaunās pārmaiņas. Apciemojot Greisu, viņš redzēja meitenē rāmu pašapziņu un dīvainu mieru. Jaunās īpašības ļāva Greisai filozofiski uztvert vēsti par apelācijas noraidīšanu un ka viņai jāizcieš pilni divi gadi cietumsoda. Tas notika gadu pēc notiesāšanas, un Deivids ar pūlēm pats spēja noticēt, ka viņi atkal zaudējuši, bet Greisa to uzklausīja bez sarūgtinājuma. Gluži pretēji - Greisa bija tā, kura viņu mierināja, kad Deivids sūdzējās, cik šausmīgi juties, uzzinot par kārtējo neveiksmi, bet Greisa viņam atgādināja, ka tā neesot viņa vaina. Deivids bija darījis visu, kas viņa spēkos. Tagad Greisai vajadzēja izturēt vēl vienu gadu. Tas nebija viegli, bet viņai neatlika nekas cits kā gaidīt. Deivids jutās aizkustināts, un viņam bija sāpīgi to visu dzirdēt. Viņš apciemoja Greisu retāk, jo katra tikšanās reize atgādināja neveiksmīgos pūliņus palīdzēt meitenei. Viņu joprojām vadīja dīvaina apsēstība. Nabaga meitene, viņa bija tik jauna un sirdsšķīsta, un viņai tik ļoti nebija veicies viņas īsajā mūžā, bet viņš, par spīti visām savām jūtām pret meiteni, nebija spējis Greisu izglābt. Deivids jutās bezpalīdzīgs, dusmīgs un nepiemērots savai profesijai. Vai, panākot lietas atkārtotu izskatīšanu, kaut kas būtu mainījies? Varbūt tad viņam pietiktu drosmes atzīties Greisai mīlestībā? Bet tagad viņš neatļāvās neko teikt, un Greisa nenojauta viņa jūtas.

Mollijai uz brīdi bija radušās aizdomas par Deivida jūtām pret meiteni, bet psihiatre savus vērojumus neatklāja. Turpretī Deivida draudzene, jauna juriste, pateica visu, ko domāja. Viņa jau sen bija nojautusi Deivida aizraušanos ar Greisu. Viņš nepārtraukti runāja par savu klienti. Draudzene ne

vienu reizi vien viņam ieminējās, ka tas nav veselīgi. Deivi-dam esot “varoņa komplekss”, un viņš cenšoties Greisu glābt. Draudzene daudz ko teica, un šis tas, ko viņa sacīja, Deividu patiesi sāpināja. Īstenībā viņš gluži vienkārši saprata, ka Greisa bijusi viņa neveiksme. Šī apziņa Deividam lika justies ar katru apciemojuma reizi arvien sliktāk. Kad Greisa bija Dvaitā jau otro gadu, Deivids viņu apmeklēja arvien retāk un retāk. Arvien mazāk iemeslu bija to darīt. Lūgumu apžēlot noraidīja. Deivids neko vairs nespēja darīt meitenes labā, vienīgi palikt viņai labs draugs. Turklāt Deivida draudzene uzstāja, lai viņš nokārto savu personisko dzīvi.

Greisai pietrūka Deivida apciemojumu, bet viņa saprata, ka advokāts ir bezpalīdzīgs. Viņa uztvēra arī to, ka Deivida dzīvē ir ienācis vēl kāds. Deivids bija izmetis pāris vārdu par savu draudzeni un nez kāpēc izturējās tā, it kā būtu par kaut ko vainīgs. Greisa domāja, ka Deivida iemīļotā varbūt ir greizsirdīga.

Mollija joprojām brauca Greisu apciemot, tomēr ne tik bieži, cik viņai būtu gribējies, bet cik nu atļāva Mollijas rosīgais darbs, un Greisa vienmēr priecājās, viņu redzot. Citādi Greisa jutās apmierināta ar abām savām paziņām Lūenu un Salliju. Otros Ziemassvētkus Dvaitā viņas pavadīja kopā kamerā, ēdot Mollijas atsūtīto šokolādi un cepumus.

- Vai tu esi kādreiz bijusi Francijā? - Lūena jautāja, bet Greisa papurināja galvu. Dažreiz kaimiņienes uzdeva tik smieklīgus jautājumus, it kā Greisa būtu atlidojusi no citas planētas. Savā ziņā tā arī bija. Lūena nāca no Detroitas geto un Sallija no Arkanzasas. Lūenai patika ķircināt draudzeni un saukt viņu par Okiju.

- Nē, neesmu bijusi Francijā, - Greisa atbildēja un uzsmaidīja Lūenai. Viņas veidoja savdabīgu trijotni, bet bija labas draudzenes. Lai arī cik dīvaini tas liktos, viņas Greisai

bija kā īsti vecāki. Sallija un Lūena aizstāvēja meiteni, sargāja, sabāra un mācīja viņai izdzīvot cietuma apstākļos. īpatnējā veidā viņas abas mīlēja Greisu. Greisa viņām bija kā bērns, kam ir cerība uz nākotni. Viņas ticēja, ka reiz pienāks Greisas laiks, un lepojās par Greisas panākumiem mācībās. Lūena teica, ka Greisa nākotnē būs svarīga persona.

- Diez vai! - Greisa pasmējās.

- Ko tu darīsi, kad tiksi ārā no šejienes? - Lūena vienmēr jautāja, un Greisa allaž atbildēja vienu un to pašu.

- Braukšu uz Čikāgu un sameklēšu sev darbu.

- Ko t’ darīsi? - Lūenai patika to dzirdēt; viņai bija piespriests mūža ieslodzījums, un Sallijai vēl bija jānosēž trīs gadi. Greisa pēc gada būs ārā no cietuma, viņu gaidīja dzīve un nākotne. - Tev vajadzētu būt modelei, kā televīzijā rāda. Varbūt uzstāties kādā šovā?

Greisa tikai pasmējās par abu idejām, jo viņai bija savi nodomi. Viņai patika psiholoģija, un viņa gribēja palīdzēt meitenēm ar līdzīgu likteni, kāds bija viņai pašai, vai tādām sievietēm kā viņas māte. Vēl neko nevarēja paredzēt. Viņai bija tikai deviņpadsmit gadu un vēl gads jāpavada cietumā.

Tūlīt pēc Jaungada Greisu apciemoja Deivids Glāss. Viņš nebija redzēts trīs mēnešus un atvainojās, ka nav neko atsūtījis uz Ziemassvētkiem. Viņš jutās neērti un uzvedās neveikli no sākuma līdz galam. Greisa vispirms uztraucās, vai nav noticis kas slikts - varbūt paildzinājies ieslodzījuma termiņš? Pajautājusi viņa saņēma ašu, nomierinošu atbildi.

- Nekas nemainīsies, - Deivids sirsnīgi teica, - ja vien tu nesarīkosi dumpi vai nesāksi sist uzraugus. Bet diez vai tā notiks. Nekā tamlīdzīga. - Viņam vajadzēja izstāstīt. Gudrodams, kā pateikt, viņš ilgi vilcinājās un, skatīdamies uz Greisu, saprata, ka viņa līgavai ir taisnība. Aizraušanās ar

Greisu nebija normāla. Viņa bija tikai bērns, bijusī kliente, un viņa sēdēja cietumā. - Es taisos precēties. - Šie vārdi skanēja gandrīz kā atvainošanās, un Deivids jutās muļķīgi savu neizteikto jūtu dēļ.

Greisa priecājās par Dcividu. No pāris izmestām frāzēm viņa jau bija nopratusi Deivida nopietno attieksmi pret viņa draudzeni.

- Kad?

- Līdz jūnijam vēl ne. - Viņam tomēr bija vēl kas sakāms, Greisa tojuta. - Viņas tēvs lūdz, lai mēs abi strādājam viņa juristu firmā Kalifornijā. Nākamajā mēnesī es braucu prom. Gribu iekārtoties Losandželosā. Man jāiegūst Kalifornijā advokāta tiesības, mēs gribam nopirkt māju, un man daudz darāmā pirms kāzām.

- Ak! - Greisa to izteica pavisam klusi, tātad viņa vairs neredzēs Deividu, katrā ziņā ilgu laiku ne. Pat pēc diviem pārbaudes gadiem, kad viņai būs tiesības atstāt štatu, viņa diez vai brauks uz Kaliforniju.

- Jums tur būs labi, man šķiet.

Greisa pēkšņi noskuma, ka jāzaudē labs draugs. Vfņai jau tā to bija maz, un Deividam viņas dzīvē bija nozīmīga vieta. Deivids skatījās uz meiteni un saņēma viņas roku.

- Es vienmēr būšu klāt, Greisa, kad tev manis vajadzēs. Pirms prombraukšanas atstāšu tev savu telefona numuru. Tev klāsies labi.

Viņa pamāja, un abi, rokās sadevušies, ilgi sēdēja, apcerēdami Greisas pagātni un domādami par Deivida nākotni, un vienu gaisīgu mirkli mīļotā no Kalifornijas zaudēja nozīmi Deivida acīs.

- Man tevis pietrūks, - Greisa tik vaļsirdīgi to pasacīja, ka Deividam sāpīgi sarāvās sirds. Viņš gribēja meitenei pa-

teikt, ka mūžam atcerēsies viņu tādu ka tagad, jaunu un skaistu, milzīgām acīm un tik maigu ādu, gluži kā caurspīdīgu.

- Man arī tevis pietrūks. Es pat nespeju iedomāties, ka man Kalifornijā klāsies. Treisijai šķiet, ka man tur patiks. -Bet Deivida balss neskanēja pārliecinoši.

- Viņai ir jābūt ārkārtīgi jaukai, ja tu viņas dēļ esi ar mieru pārcelties uz dzīvi citur.

Abu skatieni sastapās, un Deivids steigšus apvaldīja jūtu uzliesmojumu.

Viņš iesmējās un iedomājās, ka tik ļoti nemaz nepārdzīvo aizbraukšanu no Ilinoisas, bet šķiršanos no Greisas gan. Viņi reti satikās, bet Deividu mierināja apziņa, ka viņš atrodas Greisas tuvumā un jebkurā brīdī var steigties palīgā.

- Piezvani man uz Losandželosu, ja kaut ko vajadzēs. Mollija tevi joprojām apciemos. - Viņš vēl no rīta bija runājis ar Molliju.

- Zinu. Viņa arī drīz precēsies.

Deivids bija dzirdējis šo jaunumu. Viņiem visiem bija pienācis laiks nokārtot savu dzīvi. Pēc astoņiem mēnešiem arī Greisai būs laiks uzsākt jaunu dzīvi. Deivids un Mollija jau bija daudz ko paveikuši. Viņiem bija darbs, pagātne, partneri. Greisai viss sāksies no jauna, kad viņa izies no cietuma.

Tajā pēcpusdienā Deivids uzkavējās pie Greisas ilgāk nekā parasti un apsolīja pirms pārcelšanās atbraukt vēlreiz, bet atvadoties Greisa saprata, ka vairs viņu neredzēs. Viņš vēl pāris reižu piezvanīja un tad jau bija prom, atsūtīdams no Losandželosas garu atvainošanās vēstuli, kāpēc nav ieradies. Taču viņi abi zināja, ka īstenībā Deividam pietrūka drosmes. Bija pienācis laiks šķirties no Greisas, bet tas bija ļoti sāpīgi. Arī viņa līgava to pieprasīja. Viņa bija stingri tā izlēmusi. Greisa to nevarēja zināt. Pavasarī viņa vēl aizrakstīja Deividam pāris vēstuļu, bet tad pārtrauca. Greisa instinktīvi nojauta, ka draudzība ar Deividu Glāsu aizslīdējusi pagātnē.

Greisa dažreiz atklāja Mollijai savas ilgas pēc Deivida. Viņai taču bija tik maz draugu, un kaut viena zaudējums viņu dziļi ievainoja. Greisai Deivids tik daudz nozīmēja, bet nu viņa dzīvē sākās jauns posms.

- Reizēm jāļauj cilvēkiem doties tālāk, - Mollija klusi teica. - Es zinu, Greisa, ko viņš juta pret tevi, un viņam ļoti sāpēja neveiksmīgās pūles tev palīdzēt ar tiesu un apelāciju.

- Viņš labi strādāja. - Greisa bija lojāla. Atšķirībā no lielākās daļas Dvaitā ieslodzīto viņa nevainoja advokātu par cietumsodu. - Man tikai viņa pietrūkst, tas arī ir viss. Vai tu esi redzējusi viņa draudzeni?

- Pāris reižu. - Mollija smaidīja. Viņa zināja, ka Greisa tā arī nenojauš par Deividajūtām pret meiteni. Dažkārt Greisa Deividam bija mazā māsiņa, citreiz nepiepildīts sapnis, pēc kura viņš tomēr ilgojas. Bet Deivida līgava bija attapīga. Viņa to sajuta, un Mollija saprata, ka ne jau gluži aiz nejaušības radās iespēja pārcelties uz Kaliforniju. - Viņa ir gudra jauna sieviete, - ārste diplomātiski paskaidroja, negribēdama Greisai atklāt, ka viņai nepatīk Deivida līgava. Varbūt Deividam viņa bija laba, jo bija gudra, centīga, godkārīga un, kā cilvēki runāja, augstas klases juriste.

- Un tu? Kad jūs ar Ričardu salaulāsieties? - Greisa ar interesi zobgalīgi pajautāja Mollijai.

- Drīz.

Beidzot, tas bija aprīlī, Mollija un Ričards bija noteikuši kāzu dienas datumu. Laulības tika ieplānotas pirmajājūlijā, un medusmēnesi viņi pavadīs Havaju salās. Sešus mēnešus viņa ar Ričardu mēģināja saskaņot brīvdienas. Un pēc divarpus mēnešiem Greisa iznāks brīvībā. Neticami, ka pagājuši

gandrīz divi gadi. Dažbrīd tie šķita kā vesela mūžība, bet citreiz - kā pāris mirkļu.

Vienu dienu pirms kāzām Mollija apciemoja Greisu un lūdza viņu pēc cietumsoda izciešanas mazu laiciņu padzīvot pie viņiem un tikai tad braukt uz Čikāgu. Greisa jau bija apsolījusi pavadīt pie viņiem Pateicības dienu un arī pat Ziemassvētkus. Mollijas kāzu dienā Greisa visu laiku nosēdēja kamerā, domādama par Molliju un Ričardu un vēlēdama viņiem visu ieceru īstenošanos. Viņa bija redzējusi kāzu kleitas fotogrāfijas un viesu sarakstu. Greisa pat zināja, cikos jaunais pāris lidos uz Havaju salām. Pulksten četros viņi izlidoja no Čikāgas, un Honolulu lidmašīna nosēdās desmitos pēc turienes laika. Viņi dzīvos Vaikiki kūrortā. Greisa to visu iztēlojās un jutās tā, it kā pati piedalītos kāzu ceremonijā, kopā ar citām ieslodzītajām tajā laikā sēžot pie televizora un skatoties ziņas pulksten deviņos tieši pirms durvju slēgšanas.

Viņa patlaban apspriedās ar Lūenu par nākamās pēcpusdienas plāniem, kad ar acs kaktiņu ekrānā ieraudzīja kaut ko par lidmašīnas avāriju. Ziņās stāstīja par “Trans West Airlines” lidmašīnu, kas pirms stundas eksplodējusi virs Klinšu kalniem. Iemesli nebija zināmi, bet aviolīnija izteica bažas par lidmašīnā ievietotu bumbu, un visi pasažieri bija gājuši bojā.

- Kas tur bija? - Greisa jautāja Lūenai, kura sēdēja viņai blakus. - Kur tas noticis?

- Laikam virs Denveras. Vainīgi esot teroristi. Tā bija lidmašīna no Čikāgas uz Honolulu caur Sanfrancisko.

Greisu sagrāba drebuļi, un viņai sāka dauzīties sirds. Tas nevarēja būt! Tikai ne tas!... Tas nav noticis... ne jau pēc visiem šiem gadiem. Ne jau abi divi... kāzu ceļojumā... viņas vienīgā draudzene... vienīgais cilvēks, kam varēja uzticēties un pie kā varēja aiziet mājās. Greisa kļuva nāves bāla, viņai

sāka trūkt elpas, un Sallija redzēja, ka viņa izņem inhalatoru. Sallija tūlīt saprata, no kā Greisa baidās.

- Paklau, varbūt tie nemaz nav viņi. Uz Honolulu dienā iet dučiem lidmašīnu!

Sallija zināja par Mollijas kāzu ceļojumu. Viņa bija dabūjusi līdz apnikumam noklausīties stāstus par kāzām, bet tagad arī viņa raizējās un gribēja nomierināt Greisu.

Tas bija neticami, ka tā varētu būt tieši viņu lidmašīna. Bet pēc nedēļas, pēc septiņām negulētām naktīm un bezgal-garām dienām, Greisa uzzināja patiesību. Viņa aizrakstīja uz slimnīcu, apjautādamās, kā klājas Mollijai Jorkai, un saņēma skumju vēsti, ka ārste Jorka un ārsts Heversons kāzu ceļojuma laikā gājuši bojā aviokatastrofā. Vēstulē bija teikts, ka visa slimnīca sēro.

Tovakar, aizgājusi gulēt, Greisa trīs dienas necēlās augšā. Sallija, tāpat kā Lūena, izdomāja visādas atrunas, kādas vien tik varēdamas. Viņas apgalvoja, ka Greisai atkal uznākusi astmas lēkme, viņa ir pavisam vārga un pat zāles un in-halators nelīdz. Nu jau visiem bija zināms Greisas inhalators, un Greisa bez bažām to atklāti lietoja. Lū aizsardzībā neviens neuzdrīkstējās viņai to atņemt vai nozagt. Bet māsiņa, aizgājusi uz kameru, saprata, ka tā nav astma. Greisa pat neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt uz viņas jautājumiem. Viņa tikai gulēja, neko neredzošu skatienu raudzījās sienā, atteikdamās celties augšā vai runāt.

Mollija bija viņas vienīgā draudzene, Deivids atradās tālumā, un viņai vairs neatlika neviena, pie kā griezties. Greisa atkal bija vientuļa ar divām draudzenēm cietumniecēm.

Māsiņa lika Greisai nākamajā dienā stāties pie darba un teica, ka viņai esot veicies, ja viņa jau nav ietupināta bedrē par divu dienu darba kavēšanu. Bet Greisa izaicināja likteni. Otrā dienā, kaut arī Sallija un Lūena gan viņai piedraudēja,

gan viņu lūdzās, Greisa pat nepūlējās piecelties. Viņa tikai gulēja, vēlēdamās nomirt, tāpat kā tas bija noticis ar Molliju.

Tajā dienā viņu aizveda uz bedri un izģērbtu atstāja tumsā, izsniedzot ēdienu vienu reizi dienā. Atgriezusies Greisa izskatījās izdēdējusi un ļoti bāla, bet Sallija ieraudzīja viņas acīs atkal dzīvību, dziļas sāpes, tomēr arī jaunu sparu.

Pēc tam Greisa vairs ne ar vārdu nepieminēja Molliju. Viņa vispār nerunāja par pagātni, Deividu, Molliju vai saviem vecākiem. Viņa dzīvoja vienai dienai un tagadnei, un vēl viņa gatavojās braucienam uz Čikāgu.

Pienāca atbrīvošanas diena, bet Greisa pat nejutās droša, vai ir tai gatava. Viņai nebija nedz drēbju, nedz draugu, tikai mazliet naudas turpmākajai dzīvei. Neklātienes kursā viņa bija beigusi koledžu ar divgadīgu, nepilnu mācību kursu un cietumā kļuvusi gudra, pacietīga un stipra. Viņa bija slaida, gara, skaistāka un spēcīgāka nekā jebkad. Lūena viņai bija likusi nodarboties ar svarcelšanu un skriešanu, līdz ar to viņai bija labi veidots augums. Viņai bija ļoti skaisti, tumšbrūni mati, kurus viņa saņēma astē, un atbrīvošanas dienā viņa uzvilka baltu blūzi un džinsu bikses. Viņa izskatījās pēc parastas koledžas studentes, jaunas un možas, bet dvēselē viņa glabāja vesela mūža pieredzi un sirdī cilvēkus, kurus nekad neaizmirsīs, - Molliju, Lūenu un Salliju.

- Turieties! - Greisa aizsmakušā balsī atvadījās. Viņa cieši apskāva katru no draudzenēm. Lūena noskūpstīja viņu uz vaiga kā mazu meiteni, kuru sūta laukā paspēlēties.

- Uzmanies, Greisa! Esi gudra! Skaties sev apkārt, tici sev... un kļūsti par kaut ko, meitenīt! Esi kaut kas! Tu to spēj.

- Es tevi mīlu, - Greisa viņai čukstēja. - Es jūs abas ļoti mīlu! Bez jums es nebūtu izturējusi.

Tā bija taisnība. Viņas bija izglābušas Greisu.

Greisa noskūpstīja uz vaiga Salliju, un Sallija apmulsa.

-Tikai neizstrādā muļķības!

* ?

- Es jums rakstīšu, - Greisa solīja, bet Sallija purināja galvu. Viņai tas bija labāk zināms. Viņajau bija redzējusi daudzus draugus nākam un ejam. Kad tu esi ārā, viss ir cauri līdz nākamajai reizei.

- Neraksti! - Lūena asi noskaldīja. - Mēs neko negribam par tevi vairs dzirdēt. Un tu mūs vairs nepazīsti. Aizmirsti mūs! Baudi dzīvi! Greisa, atstāj to visu pagātnē! Sāc visu no sākuma-kā no jauna... ej prom no šejienes un neskaties atpakaļ! Neņem neko sev līdzi!

- Jūs esat manas draudzenes, - Greisa iebilda ar asarām acīs, bet Lūena atkal papurināja galvu.

- Nē, neesam, meitenīt. Mēs esam rēgi. Tavas atmiņas. Atceries mūs reizēm un priecājies, ka tevis te nav. Un nekad te neatgriezies - vai tu dzirdi?

Lūena kratīja ar pirkstu, un Greisa caur asarām iesmējās. Lūena deva labu padomu, bet Greisa nespēja viņas tā pamest un aizmirst. Vai tā vajadzēja rīkoties? Vai viņai vajadzēja visu atstāt pagātnei, lai virzītos tālāk uz priekšu? Kaut viņa varētu lūgt padomu Mollijai!

- Tagad pazūdi! - Lūena viņu viegli pagrūda uz priekšu, un pēc maza brīža Greisa jau gāja laukā pa vārtiem uz auto-busiņu, lai tiktu uz autostaciju pilsētā. Draudzenes stāvēja aiz vārtiem un māja, Greisa pagriezās un māja caur logu pretim, līdz viņas nozuda skatienam.

Sestā nodala

Autobuss no Dvaitas uz Čikāgu brauca gandrīz divas stundas. Aizejot no labošanas centra, Greisa bija saņēmusi simt dolārus skaidrā naudā. Deivids pirms pārcelšanās uz Rietumiem bija atvēris Greisai nelielu bankas kontu. Tajā bij a pieci tūkstoši dolāru, un pārēj ie glabājās citā kontā uz procentiem, un tos viņa bija nosolījusies neaiztikt.

Čikāgā viņai nebija ne mazākās nojautas, kurp iet un kur palikt. Viņai bija jāziņo varas iestādēm par savām gaitām, un inspektors, kas Čikāgā bija atbildīgs par nosacīti atbrīvotajiem, zināja viņas vārdu. Divu dienu laikā Greisai bija pie viņa jāpiesakās. Viņai bija iedots ierēdņa vārds, adrese un telefona numurs. Luī Markess. Viena no meitenēm Dvaitā bija ieteikusi viņai lētu viesnīcu, kur apmesties.

Autostāvvieta Čikāgā atradās starp Reindolfu un Dēr-bornu. Viņai pateica, ka viesnīcas sākoties pāris kvartālu tālāk. Bet, kad Greisa ieraudzīja, kādi cilvēki grozās uz ielām pie viesnīcām, viņai ļoti negribējās iet tajās iekšā. Apkārt slaistījās prostitūtas, ļautiņi, kas izīrēja istabu uz stundu, un kādā viesnīcā uz pieņemšanas galda skraidīja prusaki, kad Greisa piezvanīja, lai izsauktu kalpotāju.

- Dienu, nakti vai stundu? - klerks jautāja, pagrūdis

prusaku sāņus. Pat Dvaitā nebija tādas netīrības. Tur valdīja lielāka kārtība.

- Vai jūs varat pateikt, cik jāmaksā par nedēļu?

- Protams! Sešdesmit pieci dolāri nedēļā, - viņš atteica, ne aci nepamirkšķinājis. Greisai tas šķita dārgi, bet viņa nezināja, kurp vēl doties. Noīrējusi uz septiņām dienām vienu istabu ceturtajā stāvā ar atsevišķu dušu, viņa devās laukā uz kādu kafejnīcu paēst. Viņu apturēja divi klaidoņi, lūgdami samainīt sīknaudu, un prostitūta uz ielas stūra vēroja viņu, brīnīdamās, ko tāds bērns dara šajā rajonā. Neviens, protams, nevarēja ne iedomāties, ka “tāds bērns” tikko iznācis no Dvaitas. Par spīti noplukušajai apkārtnei, Greisa baudīja brīvību. Nekas nevarēja būt brīnišķīgāks kā atkal staigāt pa ielām, skatīties debesīs, apmeklēt kafejnīcu, veikalu, nopirkt avīzi, žurnālu, braukt ar autobusu. Greisa tajā vakarā pat apskatīja Čikāgu, braukdama ekskursijā pa pilsētu ar autobusu, un bija pārsteigta, cik tā skaista. Ar ekstravagantu žestu viņa atļāvās arī paņemt taksometru līdz viesnīcai.

Vēl aizvien tur stāvēja prostitūtas, tāpat arī policisti, bet Greisa nepievērsa tam uzmanību. Viņa paņēma atslēgu un kāpa augšā. Viņa atslēdza durvis un izlasīja nopirktos laikrakstus, pētot darbā iekārtošanas biroju adreses. Nākamajā dienā ar avīzi rokā viņa devās meklējumos.

Greisa iegāja trīs birojos, un visos viņai uzdeva jautājumu, vai viņai ir darba pieredze, kur viņa strādājusi iepriekš, kur dzīvojusi. Greisa stāstīja, ka ir no Vatsekas, mācījusies koledžā un apguvusi sekretāres darbu mašīnrakstīšanas un stenogrāfijas kursos. Viņa atzinās, ka viņai nav nekādas pieredzes, tātad nav arī atsauksmju, un viņai atbildēja, ka tādā gadījumā viņai nevar palīdzēt atrast sekretāres darbu. Varbūt par pieņēmēju, oficianti vai pārdevēju. Divdesmit gadu vecai

bez pieredzes un rekomendācijām neesot nekā, ko piedāvāt, tā viņai tika skaidri un gaiši pateikts.

- Vai neesat domājusi par modeles darbu? - jautāja nākamajā birojā. Sieviete bija tik laipna un uzrakstīja Greisai divas adreses. - Tās ir modeļu aģentūras. Aprunājieties tur! Jums ir viņiem piemērots izskats. - Sieviete uzsmaidīja Greisai un apsolīja piezvanīt uz viesnīcu, ja atradīsies darbs, kam nav vajadzīga pieredze, bet Greisa īpašas cerības neloloja.

Pēc tam Greisa aizgāja pie inspektora, kas veica uzraudzību pār nosacīti atbrīvotām personām, un šī tikšanās bija kā atpakaļceļš uz Dvaitu vai pat vēl ļaunāk. Viss notika ārkārtīgi nomācoši, bet šoreiz nebija Lūenas un Sallijas, kas viņu aizsargātu.

Luī Markess bija liekulīgs sīka auguma vīrelis ar apaļām, mazām actiņām, puspliku galvasvirsu un bārdu. Ieraudzījis ienākam Greisu, viņš pārtrauca savu nodarbi un ar apbrīnu viņu uzlūkoja. Tādas sejas viņa kabinetā nemēdza parādīties. Lielāko daļu darba laika viņš pavadīja ar narkomāniem un prostitūtām, un sīkiem zagļiem. Viņam reti nācās strādāt ar jauniešiem un vēl retāk ar tādiem, kuri būtu izdarījuši tik lielu noziegumu, ar tādiem, kuri izskatījās kā Greisa, jauniem un veselīgiem.

Greisa bija sev nopirkusi vairākus jaunus svārkus un tumšzilu kleitu, lai būtu ko uzvilkt, dodoties darba meklējumos, un melnu kostīmu ar sārtu zīda apkaklīti.

Pie Markesa viņa ieradās, uzvilkusi tumšzilo kleitu, jo visu dienu bija nostaigājusi, meklējot darbu, un kājas augstpapēžu kurpēs lūza vai nost.

- Kā varu palīdzēt? - Markess apjucis, bet ieinteresēts jautāja. Viņš bija pārliecināts, ka meitene sajaukusi birojus. Bet labi vien bija. Patīkama pārmaiņa.

- Vai jūs esat Markesa kungs?

- Jā! - Vīrelis alkaini skatījās uz meiteni, nespēdams noticēt veiksmei. Viņam iepletās acis, kad Greisa izvilka no somiņas pazīstamās dokumentu lapas par pirmstermiņa atbrīvošanu. Viņš pārskatīja papīrus, tad paraudzījās uz Greisu, neticēdams, ko izlasījis.

- Tu biji D vai tā?

Greisa rāmi pamāja ar galvu.

- Tā nav nekāda patīkamā vieta... - Viņš izskatījās patiesi pārsteigts. - Kā tu izturēji divus gadus?

- Ļoti mierīgi. - Greisa uzsmaidīja. Viņa izskatījās pieredzējusi saviem gadiem. Skatoties uz jauno sievieti tumšzilajā kleitā, gandrīz nevarēja pateikt, ka viņai ir tikai divdesmit gadu. Viņai varēja dot visus divdesmit piecus. Lasot piezīmes par apsūdzību, Markess bija pārsteigts vēl vairāk.

- Tīša slepkavība bez iepriekšēja nodoma? Vai tu no-mušīji savu draudziņu?

Greisai nepatika jautājuma nostādne, bet viņa savaldīgi atbildēja:

- Nē. Savu tēvu.

- Skaidrs! - Markesu saruna uzjautrināja. - Ar tevi nav nekādi joki. - Greisa neatbildēja, bet Markess viņu novērtēja ar mazajām, apaļajām ačtelēm. Viņš prātoja, cik daudz drīkst atļauties. - Vai tev ir draugi?

Greisa īsti nesaprata, ko teikt un kāpēc viņš tā jautā.

- Man ir draugi. - Viņa domāja par Lūenu un Salliju, kas bija viņas vienīgie draugi uz pasaules. Un, protams, Dei-vids - tālu prom Kalifornijā. Viņa joprojām bezgala skuma pēc Mollijas. Tie visi bija viņas draugi. Un viņa negribēja, lai šis te iedomājas, ka viņai tādu nav.

- Vai tev Čikāgā ir ģimene?

Šoreiz Greisa papurināja galvu.

- Nē, nav.

- Kur tu dzīvo?

Greisa zināja, ka viņam ir tiesības uzdot šos jautājumus. Viņa pateica viesnīcas nosaukumu, Markess pamāja un to pierakstīja.

- Tas nav visai labs rajons tādai meitenei kā tu. Tur ir pilns ar ielenēm. Varbūt esi ievērojusi. - Tad viņš turpināja, acīm ļauni uzzibsnījot: - Ja tevi noķers policija, tiksi atpakaļ Dvaitā vēl uz diviem gadiem. Es neatļaušu nekādu blakus piepel nīšanos!

Greisa viņam gribēja cirst pliķi, bet cietums bija viņu iemācījis nereaģēt un paciesties. Viņa neko neiebilda.

- Vai tu meklē darbu?

- Esmu bijusi trīs darbā iekārtošanas birojos un skatos arī sludinājumus. Esmu nolēmusi rīt apmeklēt vēl dažas iestādes, bet vispirms atnācu piejums. - Viņa negribēja nokavēt pieteikšanos, lai Markess viņai neizraisītu nepatikšanas. Grci-sai nebija ne mazākās vēlēšanās nokļūt atpakaļ Dvaitā. Ne uz diviem gadiem, ne uz divām minūtēm.

- Tu varētu strādāt šeit, - Markess domīgi teica.

Kas nekaitētu paturēt sev blakus tādu skaistuli, un viņam piederēja vara. Viņa bīsies līdz nāvei, un viņš varēs darīt, ko vien gribēs. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk viņam tas patika. Bet Greisa bija izmācīta. Viņa negrasījās iekrist tādu Luī Markesu slazdā. Tas laiks bija pagājis.

- Paldies, Markesa kungs, - viņa klusi atteica. - Ja kāds piedāvājums atkritīs, es jums piezvanīšu.

- Ja tu nesameklēsi darbu, es tevi aizsūtīšu atpakaļ, -Markess nekrietni piedraudēja, bet Greisa pavēlēja sev savaldīties. - Es tevi varu piespiest, kad vien gribu, neaizmirsti to. Jātu neatradīsi darbu, nespēsi sevi uzturēt, staigāsi nekārtīga,

nepildīsi nosacītās atbrīvošanas noteikumus, man ir visas tiesības tevi nogādāt atpakaļ tur, no kurienes esi ieradusies.

Atkal kāds viņai draudēja, centās sabojāt dzīvi, šantažēt viņu un piespiest darīt nevēlamo. Greisa nelaimīga skatījās uz Markesu un domāja, kāds gan viņš ir cūka, bet vīrelis attaisīja atvilktni un sniedza Greisai plastmasas trauciņu ar vāku.

- Man vajadzīgas analīzes. Dāmu istaba ir pāri koridoram pretī.

- Tūlīt?

- Kā tad! Kāpēc ne? Vai tu esi sarijušies kādas zālītes? -Viņš lūkojās cerīgi un ļauni.

- Nē! - Greisa dusmīgi atcirta. - Bet kam vajadzīgas analīzes? Man nekad nav bijušas nepatikšanas ar narkotikām.

-Tev ir nepatikšanas ar slepkavību. Tu esi bijusi ieslodzījumā. Un tagad esi atbrīvota nosacīti. Man ir tiesības tev pieprasīt visu, ko uzskatu par nepieciešamu. Es pieprasu urīna analīzi. Tu pildīsi pavēli vai atsakies? Par to arī es varu tevi aizsūtīt atpakaļ uz cietumu.

- Labi, labi! - Greisa piecēlās un ar trauku rokā devās laukā gaitenī, lādēdamās par nekrietno vīreli.

-īstenībā manai sekretārei vajadzētu tevi uzmanīt, bet viņa šodien ir agrāk aizgājusi. Nākamreiz es to ievērošu. Šoreiz ļaušu iztikt bez tā.

-Paldies! - Greisauzlūkoja Markesu ar vāji slēptu niknumu. Viņš bija pielicis Greisai nazi pie kakla, tāpat kā visi jau gadiem ilgi bija to darījuši - vecāki, Frenks Vilss, Vatse-kas policija, Dvaitas uzraugi, pat tādas draņķes kā Brenda ar savām draudzenēm, līdz Lūena un Sallija viņu atbrīvoja. Šobrīd glābējus nebija ko gaidīt. Vajadzēja pašai sevi sargāt no tādiem salašņām kā Luī Markess.

Greisa atgriezās pēc piecām minūtēm, nedroši turēdama rokā pilnu trauku ar tik tikko uzliktu vāku. Viņa cerēja, ka

šķidrums izšļakstīsies uz Markesa papīriem apkrautā rakstāmgalda.

- Pēc nedēļas ierodies atkal! - viņš nevērīgi pavēlēja, bet vēroja Greisu ar acīm redzamu interesi. - Paziņoja taisies pārvākties vai atrodi darbu. Tu nedrīksti izbraukt no štata. Par visu tūlīt ziņo man!

j

- Labi. Paldies! - Greisa cēlās augšā, un Markess glū-nīgi noskatījās, kā slaidie gurni un garās kājas pazūd no viņa biroja. Pēc mirkļa viņš piecēlās un izlēja urīnu izlietnē. Viņam nebija ne prātā analīzes. Viņš tikai gribēja pazemot meiteni un likt viņai saprast, kurš te ir kungs un valdnieks.

Greisa bija kā neprātīga no dusmām, braucot autobusā atpakaļ uz viesnīcu. Luī Markess pārstāvēja visu ļauno, pret ko viņa cīnījās veselu mūžu, un tagad viņa negrasījās padoties. Viņa neļausies iekrist un nepielaidīs, lai viņu aizsūta atpakaļ. Tad jau labāk mirt.

Vakarā Greisa izšķirstīja “Dzeltenās lapas” ar visu pilsētas modeļu aģentūru adresēm. Viņa izmantoja sievietes ieteikumu aiziet uz tām, bet ne jau modeļu demonstrētājas darba dēļ. Greisa gribēja dabūt kādu biroja darbinieces vielu. Viņa sastādīja garu sarakstu, cerēdama tikt skaidrībā, kura vieta būtu tā labākā. To viņa nevarēja zināt. Atlika vienīgi izmēģināt visas.

Nākamajā dienā Greisa piecēlās pulksten septiņos un vēl bija naktskreklā un mazgāja zobus, te pēkšņi izdzirdēja kādu klauvējam pie durvīm un izbrīnījusies domāja, kas tur varētu būt. Iespējams, kāda prostitūta, policists vai kāds, kas sajaucis viesnīcas istabas. Viņa apņēma dvieli ap pleciem, tumšie vara krāsas mati vaļēji krita pār tiem, un, zobu birstīti rokā turēdama, atvēra durvis. Tur stāvēja Luī Markess.

- Lūdzu! - Pirmajā mirklī Greisa pat nepazina vīreli, bet tad uzreiz atminējās.

- Es atnācu apskatīties, kur tu dzīvo. Atbildīgajam par nosacīti atbrīvotajiem cietumniekiem tas ir jāzina.

- Cik jauki! Jums arī agri sākusies darbadiena, - Greisa sadusmojusies teica. Ko gan viņš atļaujas? Gluži kā tēvs, un no šīs domas viņa nodrebēja.

- Tev taču nav iebildumu, ka es ieskrēju paskatīties? -Luī Markess lunkani vervelēja. - Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu tiešām te dzīvo.

- Man ir iebildumi, - Greisa dzedri atcirta, turēdama durvis plaši vaļā. Viņa nevēlējās nekauņu laist iekšā un vērt durvis ciet. - Un, vai nu man ir iebildumi, vai nav, es gribu zināt, kāpēc jūs te esat atnācis. - Viņa skatījās uz Markesu, neatkāpdamās ne soli.

- Ko tu ar to domā?

- Jūs zināt, ko es domāju. Kāpēc jūs esat atnācis? Apskatīties, kur es dzīvoju? Lieliski! Nu, apskatījāt? Ko tagad? Man nenāk ne prātā pasniegt jums brokastis.

- Netēlo lielu gudrinieci, tu, sīkā kuce! Es varu darīt ar tevi visu, ko gribu. Neaizmirsti to!

No viņa vārdiem Greisai iekšā kaut kas sagriezās, un viņa paspēra soli tuvāk Markesam, pavērsdama pret viņu dusmās saviebtu seju.

- Es nošāvu vīrieti, kurš man to pateica un gribēja mani izmantot. Un neaizmirstiet to jūs, Markesa kungs! Vai tagad esam tikuši skaidrībā?

Markess aiz niknuma vai vārījās, bet viņš apzinājās, ka pārkāpis robežu. Viņš bija ieradies, lai izpētītu, cik daudz drīkst atļauties ar Greisu un cik stipri tā baidās no viņa. Bet Lūena bija laba skolotāja, un Greisa tik viegli nepadevās.

- Esi uzmanīgāka ar izteicieniem! - Markess ļauni izmeta, vēl mīdīdamies uz sliekšņa. - Es pat netaisos klausīties, kādas blēņas gvelzīs panku skuķe, kas nošāvusi savu

tētiņu. Tu tēlosi lielu un varenu, bet es varu tavu vājo pakaļgalu aizsūtīt atpakaļ uz Dvaitu notupēt tur nākamos divus gadus, un nedomā, ka es to neizdarīšu.

- Pirms jūs to darāt, atrodiet iemeslu, Marķēs, un es nekur nenokļūšu tikai tāpēc vien, ka jūs septiņos no rīta uzrodaties manā istabā!

Viņa ļoti labi saprata Markesa nolūkus, un Markess pats jau arī. Viņa nupat bija atmaskojusi Luī melus, un viņš to apzinājās. Īstenībā Greisa viņu pārsteidza. Viņam bija šķitis, ka viegli varēs meiteni iebiedēt, bet tagad nācās krietni vilties. Tomēr vienmēr bija vērts pamēģināt, un, tiklīdz viņa izrādīs niecīgāko vājumu, Markess uzklups viņai kā mazs prusaks.

- Kā vēl varu palīdzēt? Vai iečurāt glāzē? Ar prieku to izdarīšu. - Greisa dzēlīgi uzlūkoja inspektoru, un viņš, ne vārda neteicis, pagriezās uz papēža un metās lejup pa viesnīcas kāpnēm. Vēl nekas nebija beidzies. Viņa divus gadus būs saistīta ar šo nelieli, un viņam pietiks laika Greisu mocīt.

Pēc Markesa aiziešanas Greisa uzvilka melno kostīmu ar sārto apkaklīti un īpaši rūpīgi sakārtoja matus. Viņa gribēja izskatīties piemērota darbam modeļu aģentūrā. Greisai vajadzēja radīt atturīgu, pārliecinošu un koptu iespaidu, bet viņa nedrīkstēja izskatīties labāk par modelēm.

Pirmajās divās aģentūrās viņai atteica, ka brīvu vietu neesot, un tik tikko ievēroja Greisu, bet trešā bija Svensonu modeļu aģentūra Leikšordraivā. Greisa iegāja greznā uzgaidāmajā telpā ar milzum lielām modeļu fotogrāfijām gar visām sienām. Telpu bija iekārtojis slavens dekorators, un Greisa bezgala nervozēja, kad viņu iesauca vienā no kabinetiem pie Serilas Svensoncs. Viņa pati personiski iepazinās ar potenciālajiem darbiniekiem, tieši tāpat kā to darīja viņas vīrs Bobs. Svensonu modeļu demonstrētāji izskatījās īpaši. Viņi bija labākie pilsētā gan uz “mēles”, gan fotogrāfijās un reklāmās.

Šeit viss liecināja par panākumiem, elegantu modi un skaistumu. Pārlaidusi acis biroja iekārtojumam, Greisa pārliecinājās, ka izvēlējusies pareizo aģentūru, uzvilkdama moderno Šaneles kostīmu.

Pēc mirkļa kabinetā enerģiski ienāca gara, tumšmataina sieviete ar rūpīgi saveidotu matu mezglu. Viņai bija lielas brilles un pieguļoša, melna kleita. Viņa nebija skaista, bet loti interesanta.

-Vai Adamsas jaunkundze?- viņa jautāja, uzsmaidīdama Greisai, un nekavējoties novērtēja meiteni. Jauna, nobijusies, bet saprātīga un izskatīga. - Mani sauc Šerila Sven-sone.

- Labdien! Paldies, ka bijāt ar mieru mani uzklausīt. -Greisa pāri galdam saņēma Šerilas sniegto roku un atkal apsēdās, jūtot, ka sažņaudzas krūtis, un viņai atlika vienīgi cerēt, ka tūlīt nesāksies astmas lēkme. Nemaz nenācās viegli staigāt apkārt aukstumā, lūdzoties pēc darba un lai pieņem uz pārrunām. Viņa jau nedēļu meklēja darbu, bet pagaidām viss bija velti. Ja nākamās nedēļas laikā Greisa to neatradīs, Luī Mar-kess sagādās viņai nepatikšanas.

- Es dzirdēju, ka tu meklējot sekretāres vai apmeklētāju pieņēmējas vietu, - Šerila teica, uzmetusi aci zīmītei, kuru viņas sekretāre bija uzlikusi uz galda. - Pie mums tas ir ļoti atbildīgs darbs. Tu esi pirmais cilvēks, kuru ierauga apmeklētājs. Tā ir viņa pirmā saskare ar Svensonu aģentūru. Lai arī ko tu dari, tu pārstāvi mūs un mūsu firmu. Vai tu pazīsti mūsu aģentūru? - Šerila Svensone jautāja, noņēmusi brilles, un cieši nopētīja Grcisu.

Meitenei bija laba ādas krāsa, skaistas acis, mati. Taisni apbrīnojami! Vai tik viņa tādā veidā negribēja ielavīties aģentūrā? Viņai tādi aplinkus gājieni nebūtu vajadzīgi.

- Vai jūs interesē modeļu demonstrētājas darbs, Adam-

sas jaunkundze? - Varbūt lietas būtība slēpās tur, bet Greisa atbildot ātri papurināja galvu. To nu viņa nepavisam negribēja, lai vīrieši grābstītos ap viņu ar domu, ka modele ir viegli iegūstama, vai fotogrāfi knipsētu viņu peldkostīmā un vēl kailāku. Nē, paldies!

- Nē, neinteresē. Nepavisam. Es gribu strādāt biroja.

- Varbūt jums vajadzētu lūkoties tālāk. - Šerila vēlreiz paskatījās zīmītē. - Greisa... es tev ieteiktu padomāt par modeles darbu. Piecelies! - Greisa negribīgi paklausīja, un Šerila ļoti apmierināta ieraudzīja, cik viņa gara. Bet Greisas izskats liecināja, ka viņa tūlīt vai nu sāks raudāt, vai kliegs un skries prom.

- Es negribu būt par modeli, Svensona kundze. Es labāk atbildu uz telefona zvaniem, rakstu ar mašīnu, izpildu jūsu rīkojumus vai daru visu citu... tikai ne par modeļu demonstrētāju...

- Kāpēc? Vairums meiteņu alkst pēc modeles karjeras.

Greisa ne. Viņa gribēja, lai viņai būtu īsta dzīve, īsts darbs

un īsta ģimene. Viņa nevēlējās uzsākt savas jaunās gaitas, dzenoties pēc vīzijām.

- Tas nav mans mērķis. Es gribu kaut ko... vairāk... vairāk... - Greisa meklēja īsto vārdu un atrada, - ... kaut ko pamatīgāku.

- Nu lai tā būtu, - Šerila ar nožēlu noteica, - mums ir brīva pieņēmējas vieta, bet, manuprāt, tā ir muļķīga izšķērdība. Starp citu, cik tev gadu?

Greisa jau gribēja sameloties, bet tad izlēma teikt taisnību.

- Divdesmit. Esmu beigusi divgadīgo koledžu, rakstu ar mašīnu, bet ne visai ātri. Strādāšu, cik vien labi varēšu, to es apsolu.

Nu jau viņa lūdzās pēc darba, un Šerila neviļus pasmai-

dīja. Būtu muļķīgi neizmantot tik vienreizēja izskata meiteni un likt viņai sēdēt pie galda, lai atbild uz telefona zvaniem. Bet, no otras puses, viņa pārstāvētu tieši to, ko Svensoni var piedāvāt. Viņa izskatījās pēc Svensonu modeles.

- Kad tu vari sākt strādāt? - Šerila jautāja ar mātišķu smaidu. Viņai patika jaunā meitene.

- Šodien. Tūlīt. Kad jums vajadzīgs. Es nupat atbraucu uz Čikāgu.

- No kurienes? - Šerila ieinteresēta jautāja, bet Greisa negribēja minēt Vatsekas vārdu, ja nu Šerila Svensone būtu dzirdējusi par slepkavību pirms diviem gadiem, un Dvaitu viņa nevēlējās pieminēt ne tik - sakarā ar cietumu.

- No Teilorvilas, - Greisa meloja. Tā bija maza pilsētiņa divsimt jūdžu no Čikāgas.

- Vai tavi vecāki dzīvo tur?

- Abi vecāki nomira, kad es mācījos vidusskolā.

Tas bija pavisam tuvu patiesībai un pietiekami neskaidri, lai neradītu nekādas nepatikšanas.

- Vai tev šeit dzīvo kādi ģimenes locekļi? - Šerila ar līdzjūtīgu skatienu jautāja. Greisa tikai papurināja galvu.

- Neviens.

- Man būtu tev jāprasa atsauksmes, bet, ja tu neesi iepriekš strādājusi, tad taču tam nav jēgas, vai ne? Es gribētu tikai jauku vēstuli no tavas vidusskolas vingrošanas skolotājas, lai zinātu, kāda audzēkne tu esi bijusi. Nu tad apsveicu ar ienākšanu mūsu kolektīvā, Greisa!

Jaunā priekšniece piecēlās un sirsnīgi saņēma Grcisas

roku.

- Ceru, ka tev šeit patiks ilgi, ilgi un beigu beigās tu nolemsi kļūt par modeļu demonstrētāju. - Šerila iesmējās. Par apmeklētāju pieņēmējas darbu viņa piedāvāja Greisai simt dolārus nedēļā, un Greisai vairāk arī neko nevajadzēja.

Šerila izveda Greisu hallē un iepazīstināja ar visiem darbiniekiem. Šeit strādāja seši aģenti, trīs sekretāres, divi grāmatveži un vēl pāris cilvēku, kuru amatus Greisa nezināja. Gaiteņa galā Šerila ieveda viņu lepnā kabinetā, kur viss bija no pelēkas ādas, un iepazīstināja Greisu ar savu vīru. Laulātie draugi abi bija apmēram četrdesmit piecus gadus veci, un Šerila jau iepriekš izstāstīja, ka viņi ir precējušies divdesmit gadus, bet bērnu neesot. “Modeles ir mūsu bērni, mūsu mīļie bērniņi,” viņa teica.

Bobs Svensons novērtēja Greisu, sēdēdams pie sava rakstāmgalda, viņš apveltīja meiteni ar laipnu smaidu, un Greisa patiesi sāka justies kā daļiņa no kolektīva, tad viņš piecēlās un apgāja apkārt galdam, lai paspiestu Greisai roku. Viņš bija apmēram sešas pēdas četras collas garš, ar glītiem sejas vaibstiem, tumšiem matiem, zilām acīm un īstu kinozvaigznes skaistumu. Būdams vēl bērns, viņš bija Holivudā filmējies, pēc tam, protams, kļuvis par modeļu demonstrētāju, un Šerila savukārt bijusi modele Ņujorkā. Pēc tam viņi bija pārcēlušies uz Čikāgu un nodibinājuši paši savu aģentūru.

-Tu teici-apmeklētāju pieņēmēja,-viņš jautāja sievai, - vai mūsu jaunā modele? - Bobs Svensons staroja aiz sirsnības, un Greisai šķita, ka viņa beidzot atgriezusies mājās. Viņi bija patiesi jauki cilvēki.

- Es Greisai sacīju tieši to pašu! - Šerila uzsmaidīja vīram, un bija skaidri redzams, ka viņi labi saprotas. - Bet viņa ir stūrgalvīga. Viņai esot vajadzīgs darbs pie rakstāmgalda’.

- No kurienes tev tāda gudrība? - Bobs Svensons smējās un skatījās uz Greisu. Sievai taisnība, Greisa bija ļoti skaista meitene. Viņa būtu laba modele. - Mums pagāja gadi, iekams mēs to sapratām. Mēs dabūjām krietni pacīnīties.

- Es gluži vienkārši zinu, ka netikšu galā. Man patīk atrasties aiz kulisēm un darboties tur.

Tā Greisa bija dzīvojusi mājās pie mātes, tā viņa bija likusi rosīgi dunēt noliktavai Dvaitā. Greisai piemita spēja organizēt darbu, viņa varēja strādāt garas stundas un darīt visu, lai iesākto novestu līdz galam.

- Labi, esi sveicināta uz mūsu kuģa klāja, Greisa! Ķeries pie darba! - Bobs apsēdās atkal pie rakstāmgalda, pamāja abām sievietēm, kas devās laukā no viņa kabineta, un vēl ilgi domīgs noskatījās viņām pakaļ. “Cik interesanta meitene!” viņš nosprieda, bet vēl nevarēja saprast, tieši kādā ziņā, ar ko. Bobs lepojās, ka viņam esot sestā maņa attiecībā uz cilvēkiem.

Šerila lūdza abām sekretārēm ņemt Greisu savā paspārnē, parādīt, kā strādā telefonu sistēma un pārējā biroja tehnika. Ap pusdienas laiku Greisai šķita, ka viņa te atrodas jau veselu mūžību. Iepriekšējā apmeklētāju pieņēmēja bija aizgājusi no darba pirms nedēļas, un pa to laiku viņas pienākumi bija sadalīti citiem. Visi jutās bezgala atviegloti, ka šo darbu pārņem izdarīga meitene, kas uzklausa telefona zvanus, atzīmē likšanās, reģistrē datus. Darbs bija sarežģīts un brīžiem prasīja veiklu izmanību, bet jau pirmajā nedēļā Greisai tas ļoti iepatikās. Darbs bija lielisks.

Kad Greisa nedēļas beigās ziņoja par sevi Luī Marke-sam, viņš nekam nevarēja piesieties. Greisai bija labs darbs un pietiekama alga. Viņas dzīvesveids bija kārtīgs, un viņa gatavojās, cik vien ātri iespējams, pārcelties uz mazu dzīvoklīti. Viņai būtu paticis apmesties tuvāk darbavietai, bet dzīvokļi ap Leikšordraivu bija neticami dārgi.

Kādu pēcpusdienu viņa avīzē meklēja adreses, bet četras modeļu demonstrētājas grozījās pa aģentūru, gaidot izsaukumu. Greisu vienmēr pārsteidza viņu skaistums un izsmal-

cinātais koptēls. Viņām bija brīnišķīgi mati, nevainojami nagi, viņas vienmēr bija it kā profesionāļu nogrimētas, un apģērbs bija tāds, ka atlika vienīgi ar skaudību noskatīties.

Un tomēr Greisai nebija nekādas vēlēšanās veikt šo darbu. Viņa negribēja tirgoties ar savu izskatu vai seksapīlu, nedz arī pievērst sev uzmanību. Tā viņai bija pārāk liela emocionāla slodze, un viņa nevarēja to pārvarēt. Vairāk par visu Greisa nevēlējās atrasties uzmanības centrā. Modeles gan vienmēr viņu iesaistīja savās sarunās.

Šoreiz viņas pārsprieda kādas mājas īrēšanas iespēju. Greisai tas šķita brīnišķīgi, tomēr nebija pa kabatai, jo maksāja tūkstoš dolāru. Mājā gan bija piecas guļamistabas, bet viņām vajadzēja tikai četras. Varbūt ar laiku pat vēl mazāk, jo viena modele gatavojās iziet pie vīra.

- Mums vajadzīga vēl viena, kas nāktu līdzi, - meitene, vārdā Divaina, neapmierināta žēlojās. Viņa bija efektīga izskata brazīliete. - Vai tevi tas neinteresē? - viņa nevilšus pajautāja Greisai, kura nevarēja ne sapņot, ka atļautos maksāt tik daudz par īri kā viņas.

- Es meklēju dzīvokli, - Greisa atklāti teica, - bet nez vai spētu maksāt tik lielu īri.

- Ja mēs sadalām to piecās daļās, tad iznāk tikai divsimt dolāru katrai, - divdesmit divus gadus vecā vāciete Brigita lietišķi paskaidroja. - Vai tik daudz tu vari atļauties, Greisi-ja? - Greisai patika viņas akcents.

- Jā, ja es vairs neēdīšu. - Tas nozīmēja pusi algas, ēdienam un izklaidei vai kādām citām vajadzībām daudz pāri nepalika. Greisa nekādā ziņā negribēja ķerties pie ietaupījumiem, kaut arī zināja, ka var to darīt, ja vien pati grib. Varbūt dzīve jaukā vietā, labā rajonā kopā ar kārtīgiem cilvēkiem bija to vērta. - Ļaujiet man padomāt!

Viena no divām amerikānietēm iesmējās un paskatījās pulkstenī.

-Lieliski! Tev laiks izdomāt līdz pulksten Četriem. Mēs iesim vēlreiz paskatīties, un puspiecos mums jāpasaka savs lēmums. Vai vēlies piebiedroties?

- Labprāt, bet nezinu, vai patlaban drīkstu aiziet no darba. Jālūdz atļauja Šerilai.

Kad Greisa runāja ar Serilu, tā bija sajūsmināta. Viņa ar šausmām uzklausīja ziņu, kādā ūķī Greisa dzīvo, iekams nav atradusi sev dzīvokli. Viņa pat uzaicināja Greisu dzīvot pie sevis un Boba Leikšordraivā, līdz meitene sameklēs kaut ko piemērotu, bet Greisa atteicās.

- Paldies Dievam}. - Serila iesaucās un burtiski izstūma Greisu laukā pa durvīm pie pārējām meitenēm. Viņas visas bija jaukas, un varbūt, dzīvodama kopā ar citām modelēm, Greisa pati izlems par tādu kļūt. Šerila vēl nebija atmetusi šo domu, taču, no otras puses, viņa bija atklājusi Greisas nemaldīgo organizēšanas prasmi, kas nāca kā debesu dāvana.

Izrādījās, ka māja ir ļoti iespaidīga. Tajā bija piecas palielas guļamistabas, trīs vannas, diezgan plaša virtuve, iekšējais pagalms un skaista viesistaba ar skatu uz ezeru. Visas bija apmierinātas un tūlīt arī parakstīja īres līgumu. Greisa ilgi stāvēja un skatījās, neticēdama savām acīm, ka tā tagad būs viņas māja. Tājau daļēji bija mēbelēta, viesistabā stāvēja dīvāns, krēsli, bija arī trauki, un pārējās meitenes teica, ka viņām esot pietiekami daudz mantu, ko atvest šurp, Greisai atlika vienīgi nopirkt gultu un vēl kādu mēbeli pašas guļamistabai. Viss atrisinājās neiedomājami labi. Greisai bija darbs, mājas, draugi. Greisa stāvēja pie loga un skatījās uz ezeru, un viņai acīs sariesās asaras, un Greisa izsteidzās ārā, lai it kā apskatītu pagalmiņu un noslēptu savu saviļņojumu.

Viena no jaunajām kaimiņienēm - Mārdžorija- izgāja

laukā, sekodama Greisai. Viņu uztrauca Greisas emociju uzplūds. Mārdžorija četru meiteņu grupā bija gluži kā “cāļu-māte”, un pārējās ķircināja viņu, ka viņa uzņemoties pārāk lielu gādību par visām citām. Mārdžorijai bija tikai divdesmit viens gads, bet viņa bija vecākā māsa septiņu bērnu ģimenē.

- Vai tu labi jūties? - Mārdžorija jautāja ar rūpju izteiksmi sejā. Grcisa nopūtās un caur asarām pasmaidīja. To nebija iespējams noslēpt.

- Es tikai... tas ir kā sapnis... ir piepildījies viss, ko es vēlos. Un daudz vairāk.

Greisa vienīgi vēlējās, kaut to visu būtu varējusi redzēt Mollija. Mollija neticētu savām acīm. Nabaga nomocītā, nelaimīgā radībiņa bija izturējusi Dvaitas labošanas centra drūmo tukšumu divu gadu garumā un pat uzplaukusi. Tagad viņai bija sākusies jauna dzīve, viņai piederēja jauna pasaule, un tas bija kā sapnī. Izrādījās, ka Deividam un Mollijai bijusi taisnība. Greisa bija izturējusi, un laiks dziedēja pagātnes neglītās brūces.

Pirms pāris dienām viņa bija aizsūtījusi Lūenai un Sallijai pastkartes, pastāstīdama, ka viņai klājas labi un Čikāga ir varena pilsēta. Bet Greisa labi pazina viņas abas un nojauta, ka atbildi nesagaidīs. Tomēr viņa gribēja tām pavēstīt, ka atrodas drošībā un ir sameklējusi sev siltu mājvietu. Un ka nav aizmirsusi draudzenes.

- Pirms brīža tu izskatījies satraukusies, - Mārdžorija neatlaidās, bet Greisa jau smaidīja.

- Es gluži vienkārši esmu laimīga. Mans sapnis ir piepildījies.

Mārdžorija nekad neuzzinās, cik ļoti ir piepildījies Greisas sapnis. Greisa nevienam negribēja atklāt noslēpumu, ka viņa nogalinājusi tēvu un sēdējusi cietumā. Tam bijajāpaliek slepenībā.

- Man arī tas ir sapnis, - Mārdžorija atzinās. - Mani vecāki bija tik nabadzīgi, ka vienīgo labo kurpju pāri vajadzēja dalīt ar vēl divām māsām. Viņām kāja bija par diviem izmēriem mazāka, un mamma pirka tādus apavus, lai derētu viņām. Līdz šai dienai neesmu dzīvojusi tik skaistā vietā. Tagad es to varu atļauties, un par to man jāpateicas Sven-soniem.

Tas bija noticis tāpēc, ka Mārdžorija bija skaista, un Mārdžorija to apzinājās. Pēc līgumā paredzētā termiņa beigām viņa gatavojās braukt uz Ņujorku, pēc tam varbūt pat uz Parīzi un strādāt tur par modeli.

- Jauki, vai ne?

- Lieliski!

Abas meitenes vēl papļāpāja, tad Greisa atgriezās viesnīcā un iesaiņoja savas mantas. Viņai bija vienalga, viņa varēja gulēt kaut uz grīdas, kamēr iekārtos guļamistabu. Bet šajā lētajā viesnīcā viņa nepaliks nevienu nakti ilgāk, sitot prusakus un klausoties, kā veči spļaudās un nolaiž tualetēs ūdeni. Greisa izvācās no viesnīcas nākamajā dienā un pa ceļam uz darbu aizveda prom somas. Pusdienu laikā viņa devās pirkt gultu un vēl kādas mēbeles pie Džona M. Smita Mičiganas avēnijā. Viņa pat nopirka divas mazas glezniņas. Veikalā viņai apsolīja visu līdz sestdienai aizgādāt, un pa to laiku Greisa bija ar mieru gulēt uz paklāja.

Greisa bija tik laimīga kā vēl nekad savā mūžā, ari darbā viņai veicās lieliski. Bet piektdien, kad viņai bija jāatrādās Lui Markesam, viņai atkal sākās nepatikšanas, jo Markesam to vien vajadzēja.

-Tu esi pārvākusies, - viņš teica, apsūdzoši vicinādams pirkstu Greisai degungalā, tiklīdz viņa bija paspējusi ieiet kabinetā. Viņš jau četras dienas gaidot savu uzraugāmo. Viņš

atkal aizgājis uz viesnīcu, un tur viņam pateikts, kaGreisa otrdien izrakstījusies uz visiem laikiem.

- Jā? Un tad? Kas noticis?

-Tu nebrīdināji mani.

- Pirmstermiņa atbrīvošanas dokumentos rakstīts, ka man jāpiesakās piecu dienu laikā. Es aizgāju no viesnīcas pirms trim dienām un tagad paziņoju to jums. Vai tad kaut kas nav pareizi, Markesa kungs? - Greisa labi saprata, ka viņš jau bija sagatavojies iedzīt Greisu sprukās, bet viņam tas neizdevās. Viņš neko nevarēja Greisai padarīt. Viņai bija piecas dienas laika, lai brīdinātu par pārvākšanos, un tā bija nolikusi tikai otrdien.

- Un kāda ir jaunā adrese? - Markess nošņācās, gatavodamies to pierakstīt, un Greisa aptvēra, kas tagad notiks.

- Vai tas nozīmē, ka jūs palaikam nāksiet pie manis? -viņa bažīgi jautāja, un Markess ļauni pasmīnēja. Viņam sagādāja patiku likt, lai Greisa jūtas neērti, izsist viņu no sliedēm, cik iespējams nobiedēt. Greisa uzjundīja viņā dziļākos seksuālos instinktus.

- Varbūt. Man ir tiesības iet pie tevis, tu to zini. Vai tev ir kas slēpjams?

- Jā. Jūs. - Greisa skatījās viņam taisni sejā, un Mar-kesam nosarka viss pusplikais pauris.

- Ko tas nozīmē? - Viņš aizkaitināts nometa pildspalvu.

- Tas nozīmē, ka man ir četras kaimiņienes, un viņām nav jāzina, ka es pēdējos divus gadus pavadīju cietumā. Lūk, to tas nozīmē!

-Tu domā-brīvības atņemšanu par slepkavību? - Markess staroja. Tagad viņam bija ierocis pret Greisu. Viņš varēja piedraudēt, ka visu atklās kaimiņienēm.

- Jā, to es domāju. Jūs tik apburoši to formulējāt.

- Tas jau arī ir apburoši. Esmu pārliecināts, ka viņas

būs sajūsminātas, kad uzzinās par tavu pagātni. Starp citu, kā to saprast-četras kaimiņienes? Izklausās, ka tur ir vesels bars meiču, kas dabūjamas pēc izsaukuma.

-Jūs jau nu gribētu gan, lai tā būtu! -Greisa nebaidījās no viņa, bet bija tikai mazliet noraizējusies, un viņai ārkārtīgi nepatika Markess. - Viņas ir modeļu demonstrētājas.

- Tā viņas visas saka.

- Viņas strādā tajā pašā aģentūrā, kur es.

- Tad nu gan! Vienalga, man vajag adresi... ja tu, protams, negribi, ka es to uzzinu piespiedu kārtā. - Viņš uz to ļoti cerēja.

- Ak debess, Marķēs!

Greisa pateica adresi, un Luī sarauca vienu riebīgo, mazo uzaci.

- Leikšordraivā? Kā tad tu par to samaksāsi?

-Ja sadalām piecās daļās, tas man maksās tieši divsimt dolārus.

Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās stāstīt par naudu, kuru bija ieguvusi, vienojoties ar Frenku Vilšu. Luī Marke-sam nebija nekāda pamata to zināt. Patiesībā viņa ar savu algu varēja atļauties īrēt māju, vajadzēja tik mazliet ekonomēt.

- Man būs jāapskata māja, - Markess noņurdēja, bet Greisa tikai paraustīja plecus.

-Esjau gaidīju, kajūs tā teiksiet. Vai norunāsim, kad? -viņa cerīgi jautāja. Bet Markess negrasījās būt tik atsaucīgs.

- Es kaut kad pieskriešu.

- Lieliski! Tikai izdariet pakalpojumu, - Greisa nelaimīga piebilda, - nestāstiet viņām, kas jūs esat.

- Kas tad man būtu jāsaka?

- Vienalga, kas. Sakiet, ka pārdodat man mašīnu. Vienalga, ko. Tikai nestāstiet, ka esmu nosacīti atbrīvota!

- Labāk uzvedies, kā nākas, Greisa! - Markess cieši uzlūkoja meiteni, un viņa saprata mājienu. - Citādi man vajadzēs izstāstīt.

Skatoties uz mazo, neglīto vīreli, Greisai nez kāpēc ienāca prātā Brenda no cietuma. Markess bija sasējis viņai kājas. Taču šoreiz nebūs Lūcnas, kas viņu izglābs.

Septītā nodaļa

Meitenes satika ļoti labi. Viņas nestrīdējās pārrēķiniem, katra samaksāja savu īres daļu un jauki izturējās cita pret citu. Viņas apveltīja kaimiņienes ar mazām dāvaniņām un dalījās nopirktajos pārtikas produktos. Tā bijajauka sadarbība. Greisa bija tik laimīga kā nekad mūžā. Katru rītu mostoties viņa sev jautāja, vai tā ir īstenība vai arī viņa sapņo.

Meitenes pat mēģināja viņu iepazīstināt ar savu draugu draugiem, bet no tā Greisa strikti izvairījās. Ēdiens - jā, bet vīrieši - tas bija pavisam kas cits. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās ar kādu saieties un sarežģīt savu dzīvi. Divdesmit gadu vecumā Greisa labprāt vakarā sēdēja mājās, lasīja grāmatu vai skatījās televīzijas raidījumus. Katrs brīvs brīdis jau bija kā izprieca, un vairāk viņa no dzīves neko neprasīja. Romantiskas attiecības nepavisam ne. Jau tāda doma vien viņu biedēja. Greisa negribēja nevienā iemīlēties, nemūžam ne!

Sākumā pārējās meitenes viņu par to ķircināja, bet tad nosprieda, ka viņai ir kāda sava slepena dzīve. Divas bija pārliecinātās, ka Greisa satiekas ar precētu vīrieti, jo viņa regulāri trīs reizes nedēļā-pirmdienās, ceturtdienās un visu svētdienu - kaut kur nozuda. Darbadienās viņa devās prom taisnā ceļā no aģentūras, turpat pārģērbusies, un bieži neatgriezās mājās pirms pusnakts.

Sākumā Greisa gribēja atklāt savas nozušanas iemeslu, bet tad nosprieda, ka pasaciņa par precēto vīrieti viņai noder daudz labāk, jo tad meitenes lika viņu mierā un neuzmācās ar savešanas priekšlikumiem. Greisu pilnīgi apmierināja tāds dzīves un dvēseles ritms.

Patiesībā šīs tikšanās trīs reizes nedēļā viņai nozīmēja pašu svarīgāko dzīves eksistences būtību. Iekārtojusies dzīvot kopā ar modelēm, Greisa tūliņ sāka meklēt darbu vakaros. Nevis par samaksu, bet aiz žēlsirdības. Viņai bija veicies, un viņa gribēja dot daļiņu savas laimes tiem, kuriem tās trūka. Greisa sev to bija nosolījusies jau toreiz cietumā, gulēdama uz lāvas un sarunādamās ar Salliju vai Lūenu.

Veselu mēnesi viņa meklēja brīvprātīgās palīdzes vietu. Nebija neviena, kam lūgt padomu, bet viņa izlasīja vairākus rakstus un noskatījās raidījumu televīzijā par Svētās Marijas centru.

Kad Greisa pirmo reizi aizgāja uz Svētās Marijas Sieviešu un bērnu krīzes centru, viņa bija satriekta par to, kādā avārijas stāvoklī atradās vecā, sarkanbrūnā māja. Krāsa lupa nost no sienām, pie griestiem karājās kailas spuldzes bez abažūra. Visur klaigāja un skraidīja bērni un klīda apkārt dučiem sieviešu. Vairums izskatījās nomāktas, nabadzīgas, daudzas bija grūtniecības stāvoklī, un visas bija izmisušas. Viņas visas bija cietušas no varmācības, dažas pat atradušās par matu no nāves. Daudzas bija sakropļotas vai ārstējušās slimnīcā.

Centru vadīja ārsts psihologs Pols Veinbergs, kurš Grei-sai atgādināja Dei vidu Glāsu, un pēc pirmā apmeklējuma Greisa ar sāpēm atcerējās arī Molliju. Greisa tik labprāt ar Mol-liju būtu dalījusies iespaidos par šo centru! Greisu dziļi aizkustināja tur redzētais. Vairums darbinieku strādāja brīvprātīgi, un tikai daži saņēma algu - interni ar grādu psiholoģijā un medicīnas māsiņas. Sievietēm un bērniem, kas dzīvoja Svētās Marijas centrā, bija nepieciešama medicīniskā aprūpe un psihologa palīdzība, viņiem vajadzēja jumtu virs galvas, apģērbu, sirsnīgu izturēšanos, palīdzīgu roku, kas viņus izrautu no bezdibeņa. Katrs Svētās Marijas centra apmeklējums Greisai bija kā gaismas stariņš tumsā. Tur atdzima dvēseles un cilvēkiem tika dots dzīvesprieks, cik nu tas bija iespējams.

Palīdzēšana citiem palīdzēja Greisai pašai. Bija vērts dzīvot, ja varēja iet uz turieni. Greisa pieteicās strādāt trīs maiņas nedēļā, katru reizi septiņas stundas, un tā bija milzīga slodze. Centrā Greisa pati atguva mieru un sniedza to arī citiem. Daudzām sievietēm bija nācies piedzīvot Greisai līdzīgu likteni, un tas pats bija ar bērniem. Daudzas četrpadsmit gadus vecas meitenes bija izvarojuši tēvi vai brāļi, vai tēvoči, septiņus gadus vecas meitenes staigāja apkārt blāvām acīm, un bija sievietes, kas neticēja vairs nekādai nākotnei. Visas viņas bija varmācības upuri, un vaina galvenokārt gūlās uz tēvu pleciem. Daudzas pašas bija cietušas no varmācības bērnībā un tagad mocīja savus bērnus, un neviens nezināja, kā pārraut šo mežonīgo apli. Svētās Marijas centra personāls centās iemācīt viņām mīlestību.

Greisa strādāja nepagurusi. Dažkārt viņa aprūpēja sievietes, bet vairāk par visu viņa mīļoja bērnus. Greisa sapulcināja viņus ap sevi, ņēma klēpī, stāstīja pašsacerētas pasakas vai lasīja priekšā. Viņa veda bērnus uz slimnīcu pie ārstiem, lai tie izmeklētu bērnus un nofotografētu viņu savainojumus. Sī darbošanās deva Greisas dzīvei jaunu sparu. Dažreiz arī viņu ļoti sāpināja. Ārkārtīgi sāpināja, jo viņai tas viss bija pārāk labi zināms.

- Sirds lūst, vai ne? - pajautāja viena no māsiņām īsi pirms Ziemassvētkiem. Greisa guldināja divus gadus vecu meitenīti. Tēvs viņai bija spēcīgi sasitis galvu un ieslodzīts

cietumā. Savādi, ka šis tēvs bija cietumā, bet Greisas pašas tēvs, kurš nodarīja gandrīz līdzīgu noziegumu, bija miris kā varonis.

-Jā, tā ir. Par viņiem visiem. Tomēr viņiem ir veicies! -Greisa uzsmaidīja māsiņai. Viņai tāds dzīvesstāsts bija labi pazīstams. Pārāk labi. - Viņi atrodas šeit. Ja viņu nebūtu šeit, tiktu joprojām mocīti. Vismaz tagad viņu ciešanas ir beigušās.

Visvairāk Greisai sirds sāpēja par tiem, kas atgriezās pie saviem mocītājiem. Dažas sievietes nevarēja iztikt bez vīriem, kas viņas sita, un viņas gāja atpakaļ, ņemot līdzi bērnus. Dažus sakropļoja, citus nogalināja, daudzi nekad ncatvese-ļojās bez redzamām slimības pazīmēm. Savukārt ne mazums bija tādu, kas iemācīja veidot jaunu dzīvi un padarīt to pilnvērtīgu. Greisa stundām sarunājās ar centra iemītniecēm par izvēles iespējām un brīvību, kas bija viņu rīcībā. Viņas bija nobiedētas, aklas un nomaldījušās no pārdzīvotajām ciešanām. Greisai tas lika atcerēties pašas stāvokli pirms trim gadiem, kad viņa atradās cietumā un Mollija centās viņu uzmundrināt. Savā ziņā Greisa tagad rīkojās par godu Mollijas piemiņai, lai uzturētu dzīvu to gādību un draudzību, ko viņai pašai bija sniegusi Mollija.

- Kā jums sokas? - Kādā vēlā vakarā pie viņas pienāca Pols Veinbergs, galvenais psihologs un palīdzības programmas vadītājs. Viņš plecu pie pleca strādāja kopā ar saviem darbiniekiem un brīvprātīgajiem, uzņemot jaunus iemītniekus. Tie galvenokārt ieradās naktī. Viņi bija pārbijušies, viņi nāca ievainoti fiziski un garīgi, un viņiem bija nepieciešama visa centra kolektīva palīdzība.

- Tā nekas! - Greisa viņam uzsmaidīja. Viņa labi nepazina priekšnieku, bet viņai patika tas, ko viņa redzēja. Tajā vakarā viņi bija aizsūtījuši divas sievietes uz slimnīcu, turklāt Pols Veinbergs pats bija viņas aizvedis, bet Greisa parūpējās

par bērniem. Katrai sievietei bija četri bērni, un nu jau viņi gulēja. - Rosīgs vakars.

-Tā ir vienmēr pirms Ziemassvētkiem. Brīvdienās visi satrakojas. īstais laiks, lai kaustītu sievas un bērnus.

- Kā tad viņi to ieplāno? Lasa sludinājumus? “Sitiet sievu tūlīt, līdz Ziemassvētkiem palikušas tikai sešas dienas!” - Greisa bija nogurusi, bet vēl spēja pajokot. Viņai patika savs darbs.

- Apmēram tā tas notiek. - Pols pasmaidījis teica Grei-sai un ielēja viņai tasi kafijas. - Vai esat paredzējusi to pārvērst par pamatdarbu? Es domāju - par algu?

- Taisnību sakot, nē, - Greisa, dzerot karsto, kūpošo kafiju, vaļsirdīgi atbildēja, bet viņai glaimoja jautājums. Polam bija Deivida Glāsa cirtainie mati un laipnās acis, taču viņš bija garāka auguma un izskatīgāks. - Es vēlētos iegūt psihologa grādu, bet diez vai spētu. Es labprāt šeit strādāju. Man patīk cilvēki un mūsu pūliņi viņiem palīdzēt. Pašlaik mani apmierina brīvprātīgās palīdzes darbs. Man nevajag atalgojuma. Man šeit patīk. - Viņa atkal pasmaidīja, un Pols viņu vērīgi uzlūkoja. Viņu intriģēja jaunā meitene.

-Jums, Greisa, šis darbs labi padodas. Tāpēc jau es jautāju. Kad jums būs brīvs brīdis, padomājiet nopietni par psihologa grādu. - Meitenes vārdi uz Polu atstāja jauku iespaidu, un viņam Greisa patika.

Tajā naktī viņa strādāja līdz pulksten diviem. Iestājās sešas jaunas sievietes, un Greisa nevarēja viņas tāpat vien atstāt. Kad visas bija iekārtojušās, Pols Veinbergs piedāvāja aizvest Greisu mājās, un Greisa pārgurusi ar pateicību piekrita.

- Jūs šovakar bijāt lieliska, - Pols viņu sirsnīgi uzslavēja, un Greisa pateicās. Viņš bija pārsteigts, kur Greisa dzīvo. Parasti Leikšoras iedzīvotāji nepieteicās brīvprātīgi strādāt trīs dienas nedēļā Svētās Marijas centrā.

- Kā tad tā? Tik lepns rajons, Greisa! Vai jūs esat bagāta mantiniece? - viņš vaicāja, piebraucis pie mājas. Greisa pasmējās par zobgalīgo jautājumu, bet saprata, ka Polu tas tiešām interesē. Viņa bija ļoti pievilcīga jauna sieviete.

- Es šeit dzīvoju kopā ar vēl četrām meitenēm. - Greisa būtu uzaicinājusi viņu ienākt, bet bija jau vēls. Pulkstenis rādīja pāri pustrim naktī. - Jums kādreiz jāiegriežas, kad izrausieties no Svētās Marijas centra. - Greisa bija draudzīga, bet Pols juta, ka meitene neflirtē. Viņa izturējās pret Polu kā pret brāli, taču vīrieša interese savukārt nemaz nebija platoniska.

- Dažreiz es izraujos, - viņš pasmaidījis atbildēja. - Un jūs? Ko jūs darāt tajā laikā, kad nepalīdzat grūtībās nonākušiem bērniem un sievietēm? - Viņš gribēja vairāk zināt par Greisu, kaut ari bija vēls un viņi abi pārguruši.

- Es strādāju modeļu aģentūrā, - Greisa klusi teica. Viņa lepojās ar savu darbu, un Pols izbrīnījies sarauca uzacis.

- Vai jūs esat modeļu demonstrētāja? - Viņš nebija pārsteigts, taču, pēc viņa domām, bija neparasti, ka cilvēks, kuram tik daudz laika jāveltī sev, grib dot ari citiem. Greisa patiesi daudz veltīja nabaga bērniem un sievietēm. Pols viņu bija novērojis.

- Es strādāju aģentūrā par apmeklētāju pieņēmēju, -Greisa viņam uzsmaidīja, - bet manas visas četras kaimiņienes gan ir modeles. Atnāciet mūs apciemot! - Viņa gribēja parādīt, ka īpaši neinteresējas par Polu. Vismaz ne jau kā par vīrieti. Pols iedomājās, ka Greisai varbūt ir draugs, tomēr neko vairs nejautāja.

- Es labprāt aiziešu tevi apciemot, - viņš uzsvērti teica.

Bet viņam tas nebija vajadzīgs. Greisa trīs reizes nedēļā gāja uz Svētās Marijas centru, un viņš tur bija vienmēr.

Ziemassvētku vakarā Greisa pieteicās papildus strādāt, un tajā naktī centrā tika uzņemts neticami daudz sieviešu. Greisa pašaizliedzīgi nodarbojās ar viņām un mājās nokļuva tikai pulksten četros no rīta. Nākamajā dienā viņa apmeklēja gadskārtējo Ziemassvētku balli, kuru rīkoja Svensoni, kopā ar visiem fotogrāfiem un modelēm. Bija jautri, un Greisa jutās pati par sevi pārsteigta, cik labi viņa izklaidējas līdz ar citiem. Viņu gan nedaudz satrauca Boba izturēšanās, jo viņš vairākas reizes uzlūdza Greisu dejot, turēja viņu sev cieši klāt un, kaut Greisai varbūt tas tikai tā šķita, noglāstīja viņai krūtis, kad sniedzās pēc uzkožamajiem uz galda. Tas laikam tomēr bija iznācis nevilšus, un Bobs to nemaz neievēroja. Bet vēlāk vakarā viena no jaunajām kaimiņienēm izmeta piezīmi, kas lika Greisai kļūt modrai. “Cāļumāte”, Mārdžorija, kā vienmēr, visu redzēja. Viņa uzmanīja draudzenes un pēc savas pieredzes labi pazina Boba veiklos trikus.

- Vai tēvocis Bobijs šovakar atkal sarosījās? - viņa jautāja Greisai, kura nobijās.

- Ko tas nozīmē? Viņš bija tikai draudzīgs. Ir taču Ziemassvētki!

- Ak debestiņ, svētā nevainība! - Mārdžorija novaidējās. - Tikai nesaki, ka pati tici tam, ko runā.

- Nepārspīlē! - Greisa aizstāvēja savu darba devēju. Viņa negribēja ticēt, ka Bobs krāpj Šerilu. Lai gan viņam visapkārt bija pietiekami daudz kārdinājumu.

- Neesi naiva! Vai tiešām tu domā, ka viņš ir Serilai uzticīgs? - Divaina piebiedrojās sarunai. - Pērn viņš mani stundu dzenāja pa kabinetu. Es gandrīz satriecu ceļgalu uz tā nolādētā kafijas galdiņa, iekams tiku prom. Jā, tēvocis Bobs ir šiverīgs, un tu droši vien būsi viņa nākamais mērķis.

- Muļķības! - Greisa izbiedēta skatījās uz draudzenēm. - Man gan šķita, ka kaut kas nav tā, kā vajag, bet es laikam tikai to iedomājos.

- Tādā gadījumā arī es tikai iedomājos, - Mārdžorija pazobojās par Greisu. - Izskatījās, ka viņš tev tūlīt noraus drēbes.

- Vai Šerila to zina? - Greisa, juzdamās nelaimīga, jautāja. Par visu vairāk pasaulē viņa negribēja izjaukt citu ģimeni, viņa negrasījās atbildēt uz Boba Svensona aicinājumiem vai kļūt par viņa mīļāko. Viņa nevienu negribēja par mīļāko. Nedz tagad, nedz vēlāk. To viņa nevēlējās.

Pols Veinbergs vairākas reizes zvanīja Greisai un aicināja viņu pusdienās, bet Greisa atteicās. Jaungada vakarā, kad viņa atkal strādāja Svētās Marijas centrā, Pols uzstāja, lai Greisa pasēžot kopā ar viņu un apēdot sviestmaizi ar tītara gāļu.

- Kāpēc tu no manis izvairies? - viņš pārmeta Greisai, kurai bija pilna mute ar sviestmaizi. Greisa norija kumosu un tikai tad spēja atbildēt.

- Es nevairos, - viņa atklāti atbildēja. Viņa taču neatsaucās vienīgi uz Pola telefona zvaniem. Bet sēdēt un kopā ar viņu ēst sviestmaizes Svētās Marijas centrā viņai itin labi patika.

- Kā tad nu ne! - Pols iebilda. - Vai tu esi ar kādu saistījusies?

- Jā, - Greisa laimīga atbildēja, un Pols sašļuka. - Man ir Svētās Marijas centrs, darbs un manas kaimiņienes. Ar to man pilnīgi pietiek. Vairāk, nekā pietiek. Man tik tikko paliek laika izlasīt avīzi, grāmatu vai aiziet uz kino. Bet mani apmierina šāda dzīve.

- Varbūt tev jāpaņem brīvdienas mūsu centrā?

Pols smaidīja, priecādamies, ka Greisa nav pieminējusi

draugu. Viņa bija ļoti jauka meitene, un Pols vēlējās iepazīties ar Greisu tuvāk. Trīsdesmit divu gadu vecumā viņš vēl nebija saticis nevienu viņai līdzīgu. Gudra, dzīvespriecīga, gādīga, tomēr bezgala kautrīga un atturīga. Savā ziņā stipri vecmodīga, bet Polam tas patika.

- Tev vismaz vajadzētu aiziet uz kino.

Viņš gan pats mēnešiem nekur nebija gājis. Kādu brīdi viņš bija saticies ar vienu no māsiņām, bet neveiksmīgi. Kopš Greisa bija sākusi strādāt Svētās Marijas centrā, viņa saistīja Pola uzmanību.

- Man nav vajadzīgas brīvdienas. Man te ļoti patīk. -Greisa uzsmaidīja viņam un pabeidza ēst sviestmaizi.

- Un ko tu te dari Jaungada vakarā? - Pols jautāja, un Greisa atkal viņam uzsmaidīja.

- Es jums varētu uzdot to pašu jautājumu, vai ne?

- Es šeit strādāju, - viņš pašapmierināts atbildēja.

- Es tāpat. Man tikai nemaksā.

-Jā, tev vajadzētu kļūt par profesionāli... - Bet vairāk Pols neko nepaguva pateikt, jo abus izsauca palīgā katru savā virzienā. Greisa aizvadīja kārtējo ilgo vakaru Svētās Marijas centrā, un viņi vairs netikās līdz nākamajai ceturtdienai. Ceturtdienas vakarā Pols piedāvājās aizvest meiteni mājās, tomēr viņa izvēlējās taksometru. Viņa negribēja Polu lieki iedrošināt. Svētdien viņš tomēr notvēra Greisu.

- Vai paēdīsim kopā lenču?

-Tūlīt?-Greisa bija pārsteigta. Viņiem vēl bija jāaprunājas ar četrām klātpienākušām ģimenēm.

- Nē, tūlīt ne. Nākamnedēļ. Kad vien tu vēlies. Es gribētu ar tevi satikties. - Runādams Pols izskatījās puiciski apmulsis.

- Kāpēc? - Greisai paspruka jautājums, bet Pols pasmaidīja.

- Vai tu smejies, vai? Kad tu pēdējo reizi esi paskatījusies spogulī? Turklāt tu esi inteliģenta, moža, un es gribu tevi iepazīt tuvāk.

- Nav nekā, ko iepazīt! Īstenībā es esmu garlaicīga, -Greisa atteica, bet Pols tikai smējās.

- Vai tu man dod kurvīti?

- Varbūt, - Greisa vaļsirdīgi atzinās. - Patiesību sakot, es negribu ne ar vienu satikties.

- Vai tad tu tikai strādā vien? - Pols bija gandrīz iepriecināts. - Lieliski! Tad mums labi jāsaprotas. Es arī tikai strādāju, bet vienam no mums jāsper pirmais solis.

- Kāpēc gan? Mums tāpat ir labi! - Greisa negaidot it kā nobijās un ierāvās sevī, un tas Polu pārsteidza.

- Dieva dēļ, vai tu paēdīsi kopā ar mani lenču vai ne? Pamēģini! Jāēd taču ir! Satiksimies pilsētā nedēļas vidū, ja tev nav iebildumu. Izvēlies, kur tev labāk patīk!

Bet Greisai nekur nepatika. Pols bija simpātisks, taču viņa vispār negribēja satikties ne ar vienu vīrieti, tomēr Greisa nezināja, kā to pateikt. Galu galā viņa piekrita kopā ar Polu ieturēt lenču nākamajā sestdienā.

Bija ledaini auksta diena, un abi devās uz “La Scalci” ēst makaronus.

- Tā, un tagad izstāsti patiesību! Kas tevi atveda uz Svētās Marijas centru?

- Autobuss! - Greisa pavīpsnāja, izskatīdamās bērnišķīga un rotaļīga.

- Ļoti jauki! - Tad Polam pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. - Cik tev galu galā ir gadu?

Viņš rēķināja, ka varētu būt apmēram divdesmit pieci vai pat divdesmit seši, ņemot vērā mātišķi nobriedušo izturēšanos pret cietušajiem bērniem un sievietēm.

- Divdesmit, - Greisa lepni paziņoja kā savu lielāko

panākumu, un Pols gandrīz novaidējās. Tas daudz ko izskaidroja, vismaz Polam tā šķita. - Nākamvasar man būs divdesmit viens gads.

-Lieliski! Tu liec man justies tā, it kā man būtu jau jāguļas kapā. Man augustā būs trīsdesmit trīs.

-Tu esi līdzīgs vienam manam senam draugam. Viņš ir advokāts un dzīvo Kalifornijā.

- Un tu esi viņā iemīlējusies? - Pols Veinbergs nelaimīgs jautāja. Viņš nojauta, ka Greisas dzīvē jābūt kaut kam, kas izskaidro meitenes savrupību. Daļēji to varēja attaisnot ar jaunību, bet tur slēpās vēl kas.

Greisa tikai pasmējās un pastāstīja par Deividu Glāsu.

- Nē, viņš ir precējies, un viņam ir bērns.

- Kurš tad ir tas laimīgais izredzētais?

- Kāds izredzētais? - Greisa apmulsa. - Es taču teicu, ka nav neviena.

- Vai tev vispār patīk puiši? - Tas bija savāds jautājums, bet, ņemot vērā mūsdienu tikumus, bija vērts pajautāt.

- Nezinu, - Greisa atklāti atteica un paskatījās uz Polu, kam sažņaudzās sirds, bet tad viņš pamanīja Greisas skatienā vēl kaut ko. - Es nekad neesmu satikusies ar kādu vīrieti.

- Vispār ne? - Pols neticēja.

- Nē. Vispār ne.

- Divdesmit gadu vecumā tas jau ir rekords. - Un arī uzmanības vērts gadījums. - Vai tev ir kādi īpaši iemesli? -Viņi bija pasūtījuši makaronus un patlaban baudīja ēdienu.

- Ir daži iemesli. Un galvenais laikam ir tas, ka es nevēlos.

- Greisa, tas nav normāli.

- Vai tiešām? - viņa piesardzīgi jautāja. - Varbūt tomēr ne. Varbūt es gribu dzīvot tieši tā. Tikai es pati varu izlemt, kā man dzīvot, neviens cits.

Pols vēroja Greisu, un tad viņš aptvēra, kāds muļķis gan bijis. Ne jau velti Greisa nāca uz Svētās Marijas centru. Viņa nāca palīdzēt sev līdzīgiem.

- Vai tev ir slikta pieredze? - Pols sirsnīgi jautāja, un Greisa viņam ticēja, bet līdz zināmai robežai. Viņa negrasījās atklāt visus savus noslēpumus.

- Tā varētu teikt. Nelāga. Bet ne jau ļaunāka par to, ko mēs ikdienā redzam Svētās Marijas centrā. Tas uzliek zināmu smagumu sirdij.

- Bet tā nevajadzētu! Tu vari tikt tam pāri. Vai tu apmeklē kādu psihologu?

- Jā, agrāk es to darīju. Mēs bijām labas draudzenes. Viņa gāja bojā lidmašīnas avārijā pagājušajā vasarā.

Pols juta līdzi meitenei, jo Greisa izskatījās tik vientuļa.

- Un tava ģimene? Vai vecāki tevi atbalsta?

Greisa pasmaidīja, saprazdama, ka Pols grib viņai palīdzēt, bet tikai laiks var dziedēt brūces. Viņai pašai bija sev jāpalīdz.

- Man nav ģimenes. Bet tik traki jau nav, kā izklausās. Man ir draugi un lielisks darbs. Un visi labie cilvēki Svētās Marijas centrā.

- Ja tev nav iebildumu, es tev varētu palīdzēt.

Taču Greisu biedēja terapija, kāda bija prātā Polam. Ja viņa izteiktu vēlēšanos, Pols uzņemtos Greisas ārstēšanu, bet īstenībā viņš gribēja tikties ar meiteni un cieši ar viņu sadraudzēties. Greisa nevēlējās tādas attiecības.

- Es piezvanīšu, kad man būs vajadzīga palīdzība. -Greisa viņam uzsmaidīja, un abi pasūtīja kafiju.

Viņi pavadījajauku pēcpusdienu, pastaigādamies apkārt ezeram un par daudz ko runādami. Bet tagad Pols saprata, ka viņam nav ko dzīties pēc Greisas labvēlības. Viņa tad jutās

apdraudēta. Tiklīdz Grcisa nojauta, kādas ir Pola jūtas, viņa tūdaļ atsala un kāpās atpakaļ.

- Greisa, - Pols uzrunāja meiteni, aizvedis viņu mājās, - es tev nekad nedarīšu pāri. Gribu tikai stāvēt tev blakus -kā draugs. - Tad viņš puiciski pasmaidīja un izskatījās gandrīz skaists. - Protams, es neiebilstu pret kaut ko vairāk, bet es tevi nesteidzinu. - Greisa bija tik jauna, ka Pols neuzdrīkstējās uzspiest savu gribu, ja Greisa to nevēlējās.

- Paldies! Es lieliski pavadīju laiku.

Tā bija, un abi vēl pāris reižu kopā ieturēja lenču. Pols gluži vēl neatmeta cerības. Greisai patika viņa sabiedrība, tomēr viņi palika tikai draugi. Pols savā veidā ieņēma Greisas dzīvē Deivida vai pat Mollijas vietu.

Laiks vienmērīgi ritēja līdz pat pavasarim. Greisa bija aizņemta darbā modeļu aģentūrā, Svētās Marijas centrā un mājās. Tad atkal viņu sāka traucēt Luī Markess. Greisa, protams, to nezināja, bet viņš tikko bija izbeidzis attiecības ar savu draudzeni un meklēja ko jaunu. Viņš sāka parādīties pie Greisas mājās. Pārējās meitenes izzoboja Greisu. Markess nestādījās priekšā, un Greisa neko tuvāk nepaskaidroja, tikai izmeta, ka viņš esot tēva draugs. Markess negaidot uzradās un uzdeva meitenēm dažādus jautājumus. Vai viņas lietojot narkotikas? Vai viņām patīkot modeles darbs? Vai viņas darba gaitā satiekot daudz vīriešu? Reiz viņš pat uzaicināja Brigitu uz satikšanos, bet Greisa pēc tam viņa birojā sacēla elles traci.

- Jums nav tiesību tā uzvesties! Jums nav tiesību nākt un vajāt manas draudzenes.

- Ko gribu, to vajāju. Turklāt viņa pusstundu meta man ar aci. Es zinu, ko tādas skuķes grib. Neesi nelga, mīlulīt! Viņa nav nekāda svētā jaunava.

- Jā, bet viņa nav arī akla! - Greisa uzklupa viņam, un

Lul kļuva vai traks aiz dusmām. Greisai no viņa ļaunprātības tikai pieauga drosme.

- Saki paldies, ka neesmu izstāstījis viņām par tavu ieslodzījumu cietumā un ka esmu tavs nosacītās atbrīvošanas uzraugs.

- Izdariet vien to, un es ziņošu pārjums! Es jūs apsūdzēšu, ka vajājat mani, nomelnojat manā mājā un darbabiedru acīs.

- Muļķības! Neko tu neiesūdzēsi.

Greisa jau pati arī saprata, ka ne, bet viņai vajadzēja kaut kā turēties Markesam pretī. Ar tādiem tipiem labākā aizsardzība ir uzbrukums. Viņš vairs tik bieži nenāca pie Grei-sas mājās, un Greisa turpināja reizi nedēļā ierasties viņa birojā, lai atskaitītos.

Kad Brigita maijā aizbrauca uz trim mēnešiem strādāt par modeļu demonstrētāju Tokijā, viņas vietā sāka strādāt cita meitene. Šoreiz tā bija francūziete Mireija. Viņa nāca no Francijas dienvidiem, no Nicas, un bija deviņpadsmit gadus veca. Visiem viņa patika. Mireija aizrāvās ar visu amerikānisko, īpaši ar popkornu un hotdogiem. Viņai patika arī amerikāņu puiši, un tiem viņa vēl vairāk. Tikko ieradusies, viņa nelaida garām nevienu brīvu vakaru, meklēdama izklaidēšanos. Tā nu Divaina, Mārdžorija, Elisone un Greisa brīvos brīžus pavadīja četratā.

Ceturtajā jūlijā Svensoni rīkoja viesības savā lauku mājā Beringtonhilzā, un visas modeles devās turp, lai pavadītu tur veselu dienu un vakaru. Greisa uzaicināja līdzi Polu, kurš augu dienu varēja baudīt modeļu sabiedrību. Greisas draudzenes atzina viņu par ļoti jauku un gribēja noskaidrot, vai Pols esot tas puisis, ar kuru viņa pavadot kopā tik daudz laika.

- Vairāk vai mazāk, - Greisa kautrīgi teica. Visas bija sajūsminātas.

Pēc tam meitenes sarīkoja Greisai dzimšanas dienas svinības. Greisai par lielu pārsteigumu, viņas uzaicināja visus aģentūras darbiniekus un arī Polu. Tā bija Greisas divdesmit pirmā dzimšanas diena. Vēlāk vakarā, kad viņa kopā ar Polu sēdēja ārā pagalmiņā, Greisai gribot negribot nāca prātā viņas iepriekšējais dzīves gads. Pols, protams, nezināja, ka divas dzimšanas dienas viņai bija pagājušas cietumā. Tagad viņa dzīvoja skaistā mājā kopā ar modelēm, strādāja aģentūrā un sēdēja šeit blakus lieliskam puisim. Greisai gluži vai reiba galva, par to domājot. Viņa atcerējās Lūenu un Salliju, Mol-liju un Deividu. Viņai kļuva skumji, atminoties Lūenas ieteikumus, kurus viņa tagad arī ievēroja. Viņa izslēdza cietuma laiku no sava mūža, tāpat kā citas atmiņas, kas dažkārt iedūra sirdī, bet tad aizslīdēja garām. īsu brīdi viņa atcerējās draudzenes, bet tad tās nozuda un viņa atgriezās īstenībā. Tās izgaisa no viņas dzīves uz mūžīgiem laikiem. No Deivida nebija nekādu ziņu kopš marta, kad viņam bija piedzimis dēls, un viņa vairs nerakstīja Lūenai un Sallijai. Viņas jau tikpat nebija atbildējušas uz Greisas vēstulēm.

Greisa pacēla acis uz debesīm un ieraudzīja krītošu zvaigzni. Viņa tūliņ aizvēra acis un vēlējās, kaut reiz pienāktu diena, kad visas ciešanas būs aiz muguras. Vienu mirkli domās blakus nostājās Luī Markess, draudot atklāt viņas noslēpumu draugiem. Viņš vēl turēja Greisu savos valgos, bet gan viņa būs pavisam brīva un pirmo reizi mūžā nebaidīsies ne no viena.

- Ko tu vēlējies? - Pols jautāja, viņu vērodams. Pols nesteidzināja viņu attiecības. Viņš tikai cerēja, ka Greisa reiz neiebildīs pret kaut ko nopietnāku. Viņš zināja, ko vēlas, redzot krītošo zvaigzni. Kaut Greisa ilgotos pēc viņa!

- Es atcerējos senus draugus, - Greisa skumīgi pa-

smaidīja. - Un vēlējos, kaut viss ļaunais kļutu tikai par talam atminām.

Polu aizkustināja šie sirsnīgie vārdi.

- Vai tad nav jau garām? - Viņš nezināja, vai ļaunais ir tālu vai tuvu. Greisa neko nebija stāstījusi, un Pols viņu neiz-taujāja. - Vai tad nav jau prom? - viņš maigi jautāja.

- Gandrīz... - Greisa viņam uzsmaidīja, laimīga, ka viņai blakus ir draugs, - ... gandrīz... varbūt nākamgad būs.

Astotā nodala

Svensoni vēl aizvien centās pierunāt Greisu, lai viņa kļūst par modeļu demonstrētāju, bet Greisa nepiekrita, tad viņu paaugstināja amatā par Šerilas sekretāri, un abi Svensoni vienā mutē apgalvoja, ka nu Greisa vadot aģentūru. Greisa bija izdarīga, attapīga, prata organizēt, viņa bija gudra un savaldīga. Viņa pazina visas meitenes modeles un gandrīz visus vīriešus, un viņa visiem patika. Arī mājās notika pārmaiņas. Brigita atgriezās no Tokijas, bet pārcēlās uz dzīvi kopā ar kādu fotogrāfu. Elisone atradās Losandželosā un filmējās. Divaina strādāja Parīzē. Palikušas bija tikai Mārdžorija un Greisa, un Mireija, kura brīdināja, ka drīz pārvākšoties dzīvot kopā ar savu pēdējo draugu. Tikpat ātri, cik bija aizgājušas trīs meitenes, mājā ievācās divas jaunas. Ziemassvētkos Mārdžorija paziņoja par savu saderināšanos. Bet Greisai nesagādāja nekādas grūtības sameklēt jaunas kaimiņienes. Čikāgā nemitīgi iebrauca jaunas meitenes, kuras meklēja modeles darbu un vietu, kur dzīvot.

Luī Markess, inspektors, kas veica uzraudzību pār nosacīti atbrīvotajiem, regulāri apmeklēja Greisu. Vismaz reizi mēnesī viņš lika Greisai izdarīt analīzes, lai pārbaudītu, vai viņa nelieto narkotikas. Markesam par lielu vilšanos, viņš

neko neatklāja. Aiz ļaunprātības viņš gribēja, lai Greisa iekristu.

- Nu vai nav mazs draņķis! - teica Mārdžorija, kad viņš pēc Ziemassvētkiem atkal uzradās, lai pārbaudītu jaunās meitenes. - Jūsu tēvam būs bijuši riebīgi draugi, - Mārdžorija aizkaitināta izmeta, kad Markess, izlikdamies, ka sniedzas pēc pelnutrauka, īstenībā noglaudīja viņai muguru. Viņš smirdēja pēc cigaretēm, sviedriem, un viņa apģērbs bija tikai no poliestera.

- Kāpēc tu netriec viņu ratā? - Mārdžorija nodrebinājās, kad Markess bija aizgājis. Pēc katra viņa apciemojuma bija tāda sajūta, ka jānoskalojas dušā. Greisa vairāk par visu būtu vēlējusies likt Markesam aizvākties. Bet viņai nebija izvēles. Atbrīvošanas termiņš bija pēc deviņiem mēnešiem, un tikai tad beigsies ļaunais murgs.

Martā Svensoni uzaicināja Greisu doties līdzi uz Ņujorku, bet viņai bija jāatsaka. Greisa lūdza Markesam atļauju doties līdzi darba devējiem, taču viņš kategoriski iebilda. Tā viņai nācās atteikt un atrunāties, ka viņai ir citi pienākumi. Greisa bija vīlusies, tomēr centās rosīgi aizpildīt laiku. Viņa joprojām divus vakarus nedēļā un svētdienu pavadīja Svētās Marijas centrā. Tur viņa vienmēr satika Polu Veinbergu, kurš viņai tiešām patika, bet, kā viņa zināja, nesagaidījis Greisu, Pols tagad nopietni draudzējās ar vienu no māsiņām.

Šerila Svensone reizēm centās viņai noorganizēt satikšanās ar vīriešiem, bet Greisa bija neatsaucīga. Greisa baidījās, un pagātne bija pārāk dziļi viņu ievainojusi. Viņa atcerējās drausmīgo bērnību pie tēva.

Līdz jūnijam. Tad aģentūrā ar milzīgu portfeli rokā iesoļoja Markuss Anderss, lai apmeklētu Šerilu. Viņš bija skaistākais vīrietis, kādu Greisa bija redzējusi, tumši blondiem matiem, zēnisku smaidu un vasarasraibumiem. Viņš izskatījās

pa pusei zēns, pa pusei vīrietis, un Greisa nodomāja, ka viņš ir modelis.

Markuss Anderss bija tikko ieradies no Detroitas. Viņš strādāja reklāmas jomā un bija nolēmis gūt dzīvē panākumus. Viņš gribēja doties uz Losandželosu vai Ņujorku un pamazām sasniegt panākumu kalngalus. Tas liecināja par viņa prātu. Markuss bija aukstasinīgs, pašapzinīgs, ar lielu humora izjūtu. Pēc sarunas ar Šerilu viņš mazliet paflirtēja ar Greisu un aprunājās par iespējām īrēt dzīvokli. Greisa ieteica vairākas aģentūras un iepazīstināja viņu ar pāris modeļu demonstrētājām, kuras ienāca birojā. Bet Markusu viņas īpaši neinteresēja. Viņš regulāri redzēja modeles. Viņa uzmanību saistīja tieši Greisa, un pirms aiziešanas viņš lūdza Greisai atļauju tāpat vien, prieka pēc, viņu nofotografēt, taču Greisa noliedzoši papurināja galvu. Viņa jau šad tad bija saņēmusi tādus piedāvājumus, bet tos vienmēr noraidīja.

- Nē, paldies! Es izvairos no fotografēšanās.

- Kāpēc tā? Vai tad jūs meklē policija? Varbūt slēpjaties no kāda?

- Kā tad! Mani meklē FIB! - Greisa bezrūpīgi pavīpsnāja. Viņai patika sarunāties ar jauno vīrieti, un viņa negribēja palikt atbildi parādā. Daudzi fotogrāfi taču izmantoja savas kameras, lai pievilinātu sievietes. - Man gluži vienkārši fotografēšanās nav svarīga.

- Kāda gudra meitene! - Markuss apsēdās pie rakstāmgalda Greisai iepretim un apbrīnoja, cik viņa ir ārkārtīgi jauna, spirgta un skaista. - Bet jūs lieliski izskatītos. Jums ir brīnišķīga figūra un jaukas acis. - Ielūkojies Greisas acīs, viņš tajās ieraudzīja kaut ko vairāk, nekā varētu likties pirmajā mirklī. Greisas acis bija skumjas, tajās bija senas sāpes, kas paslēptas no pasaules, bet ne no viņa. Markuss to uzreiz ievēroja, bet Greisa, plecus paraustīdama, iesmējās un aizgriezās, jūtot,

ka jaunais vīrietis piekļuvis viņai par tuvu, un to viņa negribēja.

- Mēs varētu joka pēc izmēģināt, un tad jau redzēsim, kas no tā iznāks. Jūs izkonkurētu lielāko daļu modeļu.

Markuss labi zināja, ko runā, jo fotografēšana bija vienīgais, ko viņš patiesi mīlēja. Viņa mūža kaislība bija personiskais fotoaparāts.

- Es negribu viņas izbiedēt, - Greisa zobgalīgi atteica, pagriezusi atkal seju viņam pretim. Viņai mugurā bija cieši pieguļoši, melni svārki un melns džemperis. Gandrīz divus gadus nostrādājusi pie Svensoniem, Greisa bija iemanījusies ģērbties ar pilsētniecisku izsmalcinātību.

- Apdomājiet manu priekšlikumu! - Markuss viņai uzsmaidīja un izlocīja garās kājas no melnā ādas krēsla apakšas. - Es atgriezīšos pirmdien.

Bet viņš piezvanīja jau nākamajā dienā, lai tāpat vien papļāpātu un pastāstītu par fotostudijām, kuras viņš apmeklējis. Pēc viņa domām, tās visas bija briesmīgas, un viņš esot pavisam viens. Greisa smiedamās izlikās, ka jūt viņam līdzi, un tad viņš uzaicināja Greisu pusdienās.

- Piedodiet! Nevaru, - viņa kā skaldīt noskaldīja, pieradusi atvairīt vīriešu uzmanības apliecinājumus. Parasti tas izdevās. - Šovakar esmu aizņemta. - Viņa vienmēr izturējās tā, it kā viņas dzīvē jau būtu pietiekami daudz vīriešu, lai gan īstenībā tajā bija tikai daudzcietušie bērni un sievietes.

- Tad rītdien...

- Man vēlu jāstrādā. Mēs filmējam lielu reklāmu, kurā piedalās deviņas modeles, un Šerila grib, lai es būtu klāt.

- Tad jau nav nekādu problēmu. Es arī aiziešu. Labi? -Viņš atkal atgādināja bērnu un aizkustināja Greisu, par spīti viņas apņēmībai tam neļauties. - Esmu jauniņais šajā pilsētā un nevienu nepazīstu. Esmu vientuļš.

-Ak, beidziet... Markus... netēlojiet izlutinātu bērnu!

- Bet es tāds esmu, - viņš lepni paziņoja, un abi iesmējās.

Galu galā Greisa negribīgi atļāva Markusam piedalīties reklāmas filmēšanā, un, jāsaka, viņš ļoti izlīdzēja. Tik lielā ļaužu pulkā neviens pat neievēroja, ka dekorācijās ir kāds lieks. Visām modelēm viņš patika. Viņš bija asprātīgs, jautrs un iedomīgs - kā jau daudzi fotogrāfi. Viņš šķita lielisks puisis un tik neatlaidīgi ik dienas ieradās aģentūrā, ka Greisa beidzot padevās un ļāva sevi aizvest pusdienās. Tā bija pirmā tikšanās, uz kuru viņa gāja pēc draudzības ar Polu Veinbcrgu.

Markuss neticēja savām ausīm, ka Greisa ir tikai divdesmit vienu gadu veca, viņa izskatījās nobriedusi un vecāka. Biezos, brūnos matus viņa joprojām cieši atsukāja atpakaļ, pie tam bieži uzlika šinjonu, un viņa nēsāja tādus pašus apģērbus, kādi bija modelēm aģentūrā, ja vien varēja tos atļauties. Markuss gan bija pieradis pie jaunām meitenēm, kas izskatījās vecākas par saviem gadiem. Pāris reižu viņu pat apmuļķoja piecpadsmit gadus vecas modeles, kuras uzdevās par pieaugušām.

- Ko tad tu dari, kad nestrādā? - viņš ieinteresēts jautāja pie pusdienu galda Gordona restorānā. Viņš tikko bija atradis studiju, brīnišķīgu mansardu, kā viņš paskaidroja, ar dzīvojamajām telpām un visu nepieciešamo.

- Esmu pietiekami aizņemta. - Greisa bija sākusi braukt ar velosipēdu, un viena no jaunajām īrniecēm viņu mājā mācīja viņai spēlēt tenisu. Agrāk viņa tā nepavadīja laiku. Viņa bija pazinusi svaru cilāšanu un pastaigas cietumā, bet viņa negrasījās Markusam stāstīt par diviem Dvaitā aizvadītajiem gadiem. To viņa negrasījās stāstīt nevienam nekad mūžā. Greisa stingri ievēroja Lūenas padomu atstāt to visu pagātnei.

-Vai tev ir daudz draugu?-Markuss interesējās. Greisa

bija ļoti noslēgta un atturīga, bet viņš juta, ka aiz tā slēpjas īsta sieviete.

- Pietiekami daudz, - viņa smaidīdama atbildēja, bet patiesībā tā nepavisam nebija, un Markuss jau to bija dzirdējis. Viņš bija izvaicājis citus par Grcisu. Viņš jau zināja, ka viņa nesatiekas ar vīriešiem, turas savrup, ir ļoti kautrīga un ir iesaistījusies labdarības pasākumā. Dzerot kafiju, Markuss viņai to jautāja, un Greisa mazliet pastāstīja par Svētās Marijas centru.

- Kāpēc tā? Kas tevi tā saista pie cietušām sievietēm?

- Viņām ārkārtīgi nepieciešama palīdzība, - Greisa nopietni atbildēja, - sievietes tādās reizēs uzskata, ka viņām nav glābiņa, nav izvēles iespējas. Viņas stāv uz degošas mājas jumta, un viņas jānogrūž, jo pašas nelēks pretim brīvībai.

Greisa to zināja labāk par visiem. Viņai nebija nācis ne prātā, ka ir iespēja izkļūt brīvībā. Viņai vajadzēja nogalināt, lai glābtu sevi, tātad vajadzēja samaksāt pašu augstāko cenu. Citām viņa vēlēja izmantot ne tik galējus līdzekļus, kādus bija likusi lietā pati.

- Greisa, kāpēc tu par viņām tā rūpējies? - Markuss bija ziņkārīgs, bet viņa atklāja tikai mazumiņu. Visu sarunas laiku viņš juta Greisas piesardzību, ārēji izpausto draudzīgu-mu, bet iekšējo atturību.

- Man patīk šis darbs. Man tas daudz nozīmē, īpaši bērnu kopšana. Viņi ir tik bezpalīdzīgi, tik nomocīti, tik daudz pārcietuši... - Gluži kā Greisa pati, un viņa to zināja. Viņa vēlējās, kaut tiem bērniem nebūtu jāiziet caur tādu postu. Bērni deva saturu Greisas dzīvei, viņas ciešanas deva viņai spēku kalpot citiem un atturēt no moku ceļa, pa kuru viņai pašai bija nācies iet. - Man laikam padodas šis darbs. Esmu domājusi vēl mācīties un iegūt psihologa grādu, tikai man nav tam laika, jo ir daudz darba-un vispār... varbūt kādreiz.

- Tev nav vajadzīgs nekāds psihologa grāds, tev vajadzīgs vīrietis, - Markuss teica un pasmaidīja, un Greisu pārņēma savādas, iepriekš neizjustas trīsas. Viņa nobijās. Markuss bija ļoti pievilcīgs.

- Kas tev liek tā domāt? - Greisa uzsmaidīja viņam kā lielam un skaistam bērnam. Markuss saņēma viņas roku sa-

* 5

vējā.

- Tāpēc, ka tu esi velnišķīgi vientuļa, lai arī kā tu to slēptu un lielītos ar savu jauko dzīvi. Manuprāt, tev nav bijis īsta vīrieša. - Viņš samiedza acis, atzinīgi uz viņu skatoties, un Greisa iesmējās. - Deru uz saviem pēdējiem desmit centiem, ka tu esi jaunava. - Greisa neko nebilda, tikai uzmanīgi atvilka roku. - Vai man nav taisnība, Greisa? - Viņš taču ne-ko nezināja, un Greisa tikai izvairīgi paraustīja plecus. - Man ir taisnība, - Markuss pašpārliecināts uzsvēra, drošs par sevi. Viņš skaidri zināja, ka Greisai vajadzīgs vīrietis, kas viņu vada, un tad viņa uzplauktu par vienreizēju sievieti.

- Visiem, Markus, nevar piemērot vienus un tos pašus risinājumus, - Greisa atbildēja tādā balsī, kas varētu piederēt daudz vecākai sievietei. - Ir ļaudis, kuriem mēdz būt sarežģījumi.

Markusam savukārt viss šķita skaidrs, Greisa ir tramīga, bikla, ļoti jauna un, iespējams, ārkārtīgi stingri puritāniski audzināta.

- Pastāsti par savu ģimeni! Kādi ir tavi vecāki?

- Miruši, - Greisa dzedri atbildēja. - Viņi nomira, kad es mācījos vidusskolā.

Tāds liels zaudējums, pēc Markusa domām, izskaidroja Greisas pēdējo gadu vientulību.

- Vai tev ir brāļi vai māsas?

- Nē. Esmu viena pati. Man nav radinieku.

Tagad bija saprotams, kāpēc viņa ir tik nobriedusi.

“Droši vien jau gadiem dzīvo patstāvīgi,” Markuss minēja. Tā viņš pats izgudroja savu Greisas portretu.

- Brīnums, ka tu steigšus vien neaizskrēji par sievu pie kāda mīļa klasesbiedra, - Markusa balsī ieskanējās cieņa. - Vairums tava vecuma meiteņu tieši tā izdarītu aiz vientulības.

Jā, viņa bija stipra meitene, īstenībā viņa nemaz nebija meitene, Greisa bija nobriedusi sieviete. Markusam tas patika.

- Man nebija nekādu mīļu klasesbiedru, ar kuriem apprecēties, - Greisa lietišķi kā skaldīt noskaldīja.

- Kā tu dzīvoji? Vai pie draugiem?

- Tā varētu teikt. Kopā ar daudziem cilvēkiem.

Cietumā... Nez ko Markuss teiktu, ja viņa izstāstītu patiesību. Viņa pat nespēja iedomāties Markusa reakciju. Viņš katrā ziņā šausminātos, ka Greisa nogalinājusi savu tēvu. Greisai gandrīz gribējās ironiski pasmieties par Markusu, kurš neko nezināja par viņas likteni. Neviens neko nezināja. Cilvēki, kas Greisu pazina, bija prom. Mollija, Deivids, Lū-ena un Sallija. Greisa vairs nesūtīja kartītes uz cietumu, un no Deivida arī nepienāca nekādas ziņas. Greisas dzīve piederēja tikai viņai pašai. Un viņa to veltīja sev līdzīgiem, strādādama Svētās Marijas centrā. Tādā veidā viņa atlīdzināja par visu labo, ko bija saņēmusi no saviem draugiem pēdējos gados. Viņa to darīja arī savu nedaudzo draugu piemiņas vārdā.

- Brīvdienās, piemēram, Ziemassvētkos, tu gan nelāgi jūties, - Markuss līdzjūtīgi sacīja.

- Vairs ne, - Greisa pasmaidījusi atteica. Pēc Dvaitas Ziemassvētkiem nekur vairs nebija slikti. - Cilvēks taču pierod!

- Tu esi drosmīga meitene, Greisa.

Drosmīgāka, nekā viņš varēja iedomāties. Daudz, daudz drosmīgāka.

Pēc tam viņi aizgāja uz bāru, kuru Markuss bija atradis, tajā bija vecs mūzikas automāts ar piecdesmito gadu mūziku. Svētdien viņi braukāja ar velosipēdiem pa ezeru. Bija brīnišķīgi silta jūnija diena, un apkārt viss ziedēja. Iekšējā brīdinošā balss nepalīdzēja, Greisa jutās tik jauki kopā ar Markusu. Viņš bija pacietīgs un neuzmācās. Viņš saprata, ka Greisai vajadzīgs laiks un mīļa izturēšanās, pirms viņš spertu nākamo soli. Markusam patika pavadīt laiku ar Greisu, un viņš atļāvās tikai noskūpstīt meiteni. Viņš bija pirmais vīrietis, kurš Greisu skūpstīja, ja nepiemin tēvu. Kaut arī Greisa nobijās, viņai nācās atzīt, ka tas ir pavisam patīkami.

Mārdžorija, kā parasti, bija norūpējusies un nobažījusies, kad Greisa pārnāca mājās pēc sestdienas pievakara pastaigas trešās nedēļas beigās, kopš Markuss uzturējās Čikāgā. Viņi bija nopirkuši studijas vajadzībām lietotu iekārtu. Sven-soni bija ar Markusa darbu apmierināti, un aģentūra jau izdarīja viņam pasūtījumu. Viņš bija talantīgs.

- Izklaidējies kopā ar viņu, kamēr vēl laiks, - Šcrila Greisai novēlēja, - viņš te ilgi neuzkavēsies. Deru, ka gada laikā jau būs Ņujorkā vai Parīzē. Viņam mūsu ūdeņi ir par seklu.

Bet Mārdžorijai bija cits viedoklis. Viņai bija draugu un paziņu tīkls visā pasaulē, visas modeles. Draudzene no Detroitas pavēstīja par Markusu briesmīgas baumas.

- Viņa man stāsta, ka pirms pāris gadiem viņš izvarojis kādu meiteni! Greisa, uzmanies! Es viņam neuzticos.

- Muļķības! Viņš man izstāstīja par to gadījumu. Viņa bijusi sešpadsmit gadus veca, bet izskatījusies tā, it kā viņai būtu divdesmit pieci. Un, pēc Markusa teiktā, iznāca, ka tā gandrīz izvarojusi viņu pašu. - Markuss Greisai bija pastās-

tījis, ka meitene gluži vai norāvusi viņam drēbes. Tas noticis pirms četriem gadiem, kad viņš vēl bijis naivs un dumjš. Visu to stāstīdams, viņš izskatījās patiesi apmulsis.

- Viņai bijuši trīspadsmit gadi, un viņas tēvs mēģinājis Markusu iespundēt cietumā, - Mārdžorija bargi iebilda. Viņai nepatika tādi atgadījumi. Bieži tika runāts par jaunu modeļu likstām. - Viņš esot atpircies. Līdzīgs notikums bijis ar citu meiteni - tā būs tava sešpadsmitgadīgā. Elīza teica, ka viņš fotografējot pornogrāfiskiem izdevumiem, lai samaksātu īri. Viņš nav nekāds patīkamais čalis.

- Kādas muļķības! - Greisa Markusu dedzīgi aizstāvēja. Markuss nepavisam nebija tāds cilvēks. Viņa jau nu redzēja. Strādājot aģentūrā, viņa bija iemanījusies pazīt cilvēkus.

- Kad cilvēkiem skauž, viņi mūžam tenko kaut ko tādu. Viņa būs uzmākusies Markusam, tas viņu atstūmis, un viņai galviņā sagriezies, - Greisa prozaiski paziņoja, apvainojusies par Mārdžorijas netaisno attieksmi. Markuss nebija pelnījis ko tādu! Mārdžorija dažreiz bija tik paštaisna un visus nosodīja, īsta māte. Bet Grcisai tāda nebija vajadzīga.

- Elīza jau nu nemelos, - Mārdžorija aizstāvēja savu Detroitas draudzeni. - Labāk sargi sevi! Tu neesi tik pieredzējusi ar čaļiem, lai atšķirtu labos no sliktajiem.

-Tu pati nezini, ko runā! - Pirmo reizi Greisa pa īstam saniknojās uz Mārdžoriju un degošām acīm metās viņai virsū.

- Viņš ir krietns puisis un nav izdarījis neko vairāk kā noskūpstījis mani!

- Lieliski! Man prieks par tevi. Es tev tikai izstāstu par viņa nelāgo reputāciju. Greisa, ņem to vērā un neesi muļķe!

- Paldies par brīdinājumu, - Greisa aizkaitināta noteica. Pēc piecām minūtēm viņa izgāja no istabas, aizcirzdama durvis. Kā drīkst tā tenkot par nabaga Markusu! Modeļu darbā gan bieži atgadījās kas līdzīgs. Tās, kuras dabūja darbu.

vainoja fotogrāfus, un netalantīgi fotogrāfi vainoja modeles, staigādami apkārt un klāstīdami, ka viņas ir narkomānes vai uzmākušās viņiem. Modeles savukārt ziņoja, ka esot izvarotas. Darba gaitā bieži gadījās dzirdēt par līdzīgiem atgadījumiem, un Greisa to zināja. Tāpat kā Mārdžorija. Viņai jau nu nevajadzēja klausīties tamlīdzīgās valodās. Diez vai tā varēja būt taisnība par pornofotogrāfijām. Markuss Greisai stāstīja, ka dažkārt pat strādājis par oficiantu, lai samaksātu par studijas īrēšanu Detroitā. Viņš nebija minējis ne vārda par pornogrāfiju, un Greisa instinktīvi juta - lai arī cik nepievilcīgs temats tas bija-, ka Markuss to izstāstītu. Markuss bija ļoti atklāts un tiešs, viņš vaļsirdīgi atzinās grēkos un pagātnes kļūdās. Greisa sen nevienam nebija tā uzticējusies kā Markusam.

Tad viņi kopā apmeklēja Ceturtā jūlija svinības pie Sven-soniem Beringtonhilzā, un Šerila gluži atklāti lūdza Markusu, lai piedabū Greisu fotografēties. Meitene kļuva skaistāka no dienas dienā, un, pēc Šerilas domām, Markuss bija īstais vīrietis, kas spētu lauzt Greisas atturības ledu. Greisa tikai pasmējās par abiem un, kā parasti, noliedzoši purināja galvu. Viņai nebija ne mazākās intereses kļūt par modeli.

Viesībās Markuss labi sapratās gandrīz ar visām modelēm, un Mārdžorija steidzās Greisai pavēstīt, ka viņš norunājis tikšanos ar divām meitenēm un Greisai jau nu vajadzētu to zināt.

- Mēs neesam precējušies, - Greisa aizstāvēja Markusu. Viņi taču pat negulēja kopā. Viņš gan bija to lūdzis, bet Greisa atteica, ka nevēlas tāda veida attiecības. Tomēr viņa tam tu-vojās. Viņajau uzticējās Markusam, tikai gribēja vēl nogaidīt. Viņa laikam bija iemīlējusies. Pat Mārdžorijas stāsti par citām meitenēm tikai virzīja Greisu Markusa apkampienos. Viņa

neuzdrīkstējās Markusu izprašņāt, kad nākamajā dienā viņš atkal lūdza atļauju Greisu fotografēt.

- Klau, Greisa... nevienam jau tādēļ nebūs nekāds ļaunums... tikai mēs divi... manis dēļ... tu esi tik skaista... ļauj man tevi pāris reižu nofotografēt. Ja tev nepatiks, es nevienam nerādīšu. Apsolu. Šerilai ir taisnība. Tu būtu pasakaina modele.

- Bet es negribu būt modele! - Greisa no sirds bija pret to.

- Dieva dēļ, kāpēc ne? Tev ir viss, kas vajadzīgs. Garums, izskats, stils, tu esi pietiekami tieva, pietiekami jauna... Vairums meiteņu atdotu visu, lai būtu tādas kā tu un lai viņām būtu tāda iespēja. Greisa, esi prātīga... Vismaz izmēģini! Kas var būt vienkāršāk kā fotografēties kopā ar mani? Turklāt man vajag pāris tavu attēlu, jo es aizbraukšu un veselu mēnesi būšu prom, un ilgošos pēc tevis. - Viņš tikmēr luncinājās un glaudās Greisai apkārt, ka dienas beigās, pati par sevi pārsteigta, viņa padevās - tikai Markusa dēļ. Viņa saņēma solījumu nevienam nerādīt fotogrāfijas. Abi nolēma veikt šo pasākumu nākamajā sestdienā, un Markuss piesacīja Greisai nekādā gadījumā neatlikt iecerēto.

- Nesaprotu, kāpēc tu tā kautrējies! - Markuss smējās, kad viņi gatavoja spageti mansarda virtuvē. Tajā vakarā viņi jau gandrīz nonāca līdz gultai, bet pēdējā brīdī Greisa atteicās, jo gribēja vēl novilcināt laiku. Nebija īstā mēneša diena, un ne jau tā viņa vēlējās sākt attiecības ar Markusu. Vēl viena nedēļa neko nekaitēs. Viņa jūtas tikai nostiprināsies.

Visu nedēļu Greisa uztraucās par fotografēšanos, viņai nepatika atrasties uzmanības centrā, un viņa negribēja kļūt par seksa objektu. Greisa necieta neko tādu, kas ar to bija saistīts. Viņa labprāt strādāja kopā ar modeļu demonstrētājām, bet viņai nebija ne mazākās vēlēšanās pašai par tādu

kļūt. Viņa piekrita fotografēties tikai Markusa dēļ un tāpat -prieka pēc. Kopā ar Markusu bija jautri.

Nākamajā sestdienā viņa precīzi, kā bija solījusi, pulksten desmitos ieradās studijā. Iepriekšējā vakarā viņa bija ilgi strādājusi Svētās Marijas centrā un jutās nogurusi.

Kad Greisa atnāca, Markuss uzvārīja kafiju. Viņš jau bija sagatavojis dekorācijas-nolicis lielu, baltu atzveltnes krēslu, ko daļēji sedza balta lapsāda, to viņš gribēja uzklāt uz Greisas džinsiem un baltā T veida krekla. Viņš lika Greisai palaist vaļā matus, un tie krāšņā vilnī noslīdēja pār pleciem. Tad viņš apmainīja T veida kreklu pret paša iestīvināto, balto kreklu, kuru pamazām vien atpogāja, bet visas pozas bija atturīgas un pieklājīgas. Greisai pašai par pārsteigumu, izrādījās, ka viņai ļoti patika fotografēties. Markuss uzņēma Grei-su tūkstoš pozās, skanēja lieliska mūzika, un katrs attēls iznāca kā glāsts, ko Markuss izdejoja viņai apkārt.

Bija jau dienas vidus, viņi joprojām fotografējās, un Markuss piedāvāja Greisai vīna glāzi, apsolīdams, kad viņi būs beiguši, kārtīgas pusdienas ar mājās gatavotiem makaroniem.

- Beidzot tu esi atradis ceļu uz meitenes sirdi! - Greisa smējās.

Markuss apstājās pāris soļu no viņas un skumīgi skatījās caur fotoobjektīvu.

- Kaut es varētu... es tik loti cenšos, - viņš atzinās, un Greisa nosarka tik nevainīgi, ka Markuss uzņēma aizkustinošu fotogrāfiju. Serilai attēli patiks. - Vai es tuvojos, Greisa... tavai sirdij? - viņš jutekliski čukstēja, un Greisas augumam cauri izskrēja karsta šalts. No vīna viņai reiba galva, un viņa atcerējās, ka brokastīs neko nav ēdusi. Bija muļķīgi dzert vīnu tukšā dūšā, turklāt viņa jau gandrīz bija izdzērusi otru pielieto glāzi. Parasti dienā Greisa nedzēra vīnu un bija pārsteigta par tā stipro garšu. Tad Markuss kautrīgi lūdza viņai novilkt džinsus, minēdams, ka krekls viņu jau tāpat pilnībā apsedzot. Tas Greisai krita gandrīz līdz ceļgaliem, bet viņa stīvējās pretī. Saņēmusi solījumu nerādīt attēlus pat Seri lai, Greisa beidzot noslidināja džinsus un kailām kājām atsēdās uz atzveltnes krēsla. Krekls bija atpogāts līdz pusei, bet īstenībā nekas nebija redzams. Krūtis bija aizsegtas. Atslīgusi krēslā, viņa juta, ka lēni slīgst miegā, un, kad viņa atjēdzās, Markuss skūpstīja viņu un glāstīja viņas augumu. Greisa juta vīrieša lūpas un rokas, acu priekšā viņai lēkāja uguntiņas un liesmiņas, viss griezās riņķī, viņa slīdēja un cēlās. Greisai bija nelabi, viņa nespēja pakustēties, nespēja piecelties, pagrūst viņu nost, neļaut skūpstīt, un, tikko Greisa sajuta Markusa pieskārienu, viņu sagrāba pazīstamās šausmas, bet, atkal atverot acis, viņa saprata, ka sapņojusi. Markuss stāvēja blakus un smaidīja. Greisai bija sausa mute un savādi šķērma dūša.

- Kas notika? - Greisa bija pārbijusies, jutās slima, un acu priekšā virpuļoja plankumi, bet Markuss tikai stāvēja un smējās.

- Vīns tevi pievārēja!

- Man ļoti žēl! - Greisa gulēja kā sastingusi un, sajūtot Markusa kaislīgo skūpstu, atkal noreiba. Viņai patika. Viņa gribēja apturēt to, kas notika, bet nespēja.

- Man gan nemaz nav žēl, - viņš čukstēja starp Greisas krūtīm. - Tu esi vienreizēja, kad piedzērusies. - Viņa gulēja aizvērtām acīm, un Markusa mēle mokoši slīdēja viņai pa kaklu lejup zemāk un zemāk, bet Greisa pēkšņi atpleta acis un satrūkās. Viņa nespēja.

- Nu, mazulīt... lūdzu... - Cik ilgi Greisa vēl liks viņam gaidīt? - Lūdzu... Greisa... tu man esi vajadzīga...

- Es nevaru, - Greisa aizsmakusi čukstēja, ilgodamās pēc Markusa, bet nespēdama ļauties. Viņai prātā bija nakts,

kad mira tēvs, istaba griezās riņķī, un viņai atkal kļuva slikti. Markuss aizskāra tās vietas, kas gadiem nebija skartas. - Es nevaru... - Greisa atkārtoja, taču viņai trūka spēka apturēt Markusu.

- Ak Jēziņ, kāpēc ne? - Pirmo reizi kopš abu iepazīšanās Markuss zaudēja savaldīšanos, bet vīna iedarbība darīja savu, un Greisa negaidot paģība. Kad viņa atjēdzās, Markuss kails gulēja uz baltā ādas atzveltņa ar balto kažokādu. Greisai joprojām mugurā bija viņa krekls un biksītes. Markuss smīnēja. Greisu pārņēma šausmas. Viņa neatcerējās neko, tikai to, ka zaudējusi samaņu. Viņa nezināja, ne cik ilgi gulējusi nemaņā, ne arī to, ko viņi darījuši.

- Markus, kas notika? - Greisa jautāja baiļu pilnā balsī, juzdamās ļoti slikti un cieši tīstīdamās vīrieša kreklā.

-Tojau nu tu gribētu gan zināt! - Markuss uzjautrināts izsmēja Greisu. Viņa bija gulējusi pilnīgi bez samaņas. - Tu biji lieliska, mīļā! Neaizmirstama, - viņš to pateica dzedri, rupji un nikni.

- Kā tu vari tā runāt? - Greisa sāka raudāt. - Kā tu varēji izrīkoties ar mani, kad es gulēju bezsamaņā?

Greisai viss kuņģa saturs griezās uz augšu un krūtis žņaudza astma, viņa jutās tik nelāgi, ka nevarēja pat pasniegties pēc inhalatora. Viņa nespēja pat ne piecelties sēdus.

- Kā tu zini, ko es darīju? - Markuss ļauni atcirta, staigādams pa istabu un ļaudams Greisai aplūkot viņa lielisko augumu no visām pusēm. - Varbūt tāds ir mans darba stils. Tā iznāk iespaidīgāk. - Viņš pagriezās ar seju pret Greisu, un viņa novērsa skatienu, lai viņu neredzētu. Ne jau tā Greisa bija iedomājusies abu pirmo reizi, un tagad viņa pat nesaprata, vai jūtas vairāk sāpināta vai dusmīga. Izvarošana. Tātad to viņš bija gribējis. - īstenībā, - Markuss tuvojās Greisai, - nenotika nekas. Es neesmu nekāds nekrofiliķis. Es nedrātēju miroņus. Bet tu tāda esi, vai ne? Tu esi beigta. Tu staigā apkārt, izlikdamās, ka esi dzīva, un kārdini vīriešus, bet, kad pienāk īstais brīdis, tu tēlo mironi un izdomā visādas atvainošanās.

- Tā nav atvainošanās, - Greisa iebilda, neveikli sliedamās augšā. Viņa atrada uz grīdas džinsu bikses, uzvilka tās un grīļodamās nostājās. Viņa jutās šausmīgi. Tad viņa pārvilka savu T veida krekliņu. Viņa pat netērēja laiku, lai uzliktu krūšturi. Viņa jutās pārāk slikti, lai par to domātu. Galva griezās un dunēja.

- Es neko nevaru izskaidrot, - tas bija vienīgais, ko Greisa atbildēja uz Markusa uzbrukumiem. Viņai bija pārāk šķebīga dūša, lai apspriestu to, kas bija atgadījies, bet viņu nepameta šausmu sajūta. Viņa atcerējās skūpstus, Markusa lūgšanos un to, kā abi gulēja blakus, bet vairāk neko. Viņa joprojām cerēja, ka vīzijas izraisījis vīns, kuru viņa bija dzērusi. Augums atcerējās Markusa mokošos glāstus, bet ne izvarošanu. Viņa bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka tas nenotika.

- Pat jaunavas galu galā atdodas. Kāpēc tu iedomājies, ka esi citāda? - Markuss dusmojās. Viņam bija apnicis lenkt Greisu. Visapkārt staigāja bariem meiteņu, un viņš tās visas gatavojās dabūt sev. Pietiks noņemties ar Greisu Adamsu!

- Esmu tikai nobijusies, un tas ir viss. To grūti izskaidrot. - Kāpēc viņš tā dusmojās? Kāpēc viņai atmiņā bija kails Markuss, kas uzgūlies viņai virsū?

- Tu neesi nobijusies, - viņš teica, paņēmis savu fotoaparātu, bet pat nepapūlēdamies apģērbties. - Tu esi psihopāte. Pietika man pieskarties, lai tu satrakotos tā, it kā grasītos mani nogalināt. Kas ir ar tevi? Vai tu esi lezbiete?

- Nē, neesmu. - Bet tas par nogalināšanu gandrīz bija taisnība. Varbūt viņa vienmēr paliks tāda. Varbūt viņai nekad nebūs seksuālo attiecību. Taču patlaban viņa gribēja tikai pārliecināties, kas bija noticis, kamēr viņa gulēja bezsamaņā.

Viņa neparko neatcerējās, ko Markuss bija darījis, jo pašai atmiņā bija vienīgi atsevišķi mirkļi.

-Saki taisnību! Ko tu izdarīji? Vai tu mīlējies ar mani?

- Vai nav vienalga? Es tev teicu, ka neko nedarīju. Vai tu man netici?

Pēc visa, kas noticis, vairs ne. Viņš bija izmantojis Grei-sas bezsamaņu. Viņš bija piedabūjis Greisu izģērbties gandrīz kailu un pats novilcis drēbes. Pamostoties viņa jutās drausmīgi, tomēr ne jau izvarota. To sajūtu viņa labi pazītu un tādēļ mazliet nomierinājās. Viņa atcerējās skūpstus, glāstus un pieskārienus. Tie viņai patika, bet arī biedēja. Markuss noteikti bija tuvu tam, lai iegūtu Greisu, tomēr viņš nebija to izdarījis. Varbūt tāpēc tik ļoti dusmojās. Bet tie bija tikai minējumi.

- Kā es tev pēc visa tā varu uzticēties? - Greisa klusi jautāja, jūtot uznākam jaunu nelabuma vilni.

- Ko tad es tādu izdarīju? Uzmācos tev? Vai zini, nekur nav rakstīts, ka to nedrīkst, cilvēki katru dienu to dara... daži pat grib... Tev taču ir divdesmit viens gads, vai ne? Ko tad tu tagad iesāksi? Izsauksi policiju, tāpēc ka es tevi skūpstīju un novilku bikses?

Greisa tomēr jutās izvarota. Markuss viņu bija fotografējis, kaut viņa to nevēlējās, pamudinājis izģērbties vairāk, nekā viņa gribēja, un seksuāli uzmācies, izmantojot viņas dzērumu. Savādi, Greisa nekad nepiedzērās no pusotras glāzes vīna. Viņa joprojām bija apdullusi.

- Man līdz kaklam apnicis spēlēt ar tevi paslēpes, Greisa. Esmu tam iztērējis pārāk daudz laika un pacietības, sestdienas vakarus un makaronu pusdienas. Mums jau pirms divām nedēļām vajadzēja būt gultā. Man nav vairs četrpadsmit gadu. Man tāda ākstīšanās nav vajadzīga. Apkārt netrūkst normālu meiteņu.

Markuss runāja nekrietni, un tagad, vērojot, kā viņš beidzot uzvelk bikses, kā atklāj savu īsto būtību, Greisa saprata, ka viņš nemaz nav tas vīrietis, kādu tā viņu bija iedomājusies. Viņam bija ļauns raksturs, un viņš acīm redzami nemīlēja Greisu. Viņš bija jauki izturējies tikai ar vienu nolūku - lai panāktu savu.

- Atvaino, ka iztērēju tavu dārgo laiku! - Greisa ledaini atcirta.

- Lūdzu, - viņš vienaldzīgi atbildēja. - Es aizsūtīšu uz aģentūru vajadzīgos dokumentus. Varēsi izvēlēties fotogrāfijas.

- Negribu tās redzēt. Vari tās sadedzināt.

- Tici man, tā arī izdarīšu, - viņš dzēlīgi atmeta. - Tev taisnība, starp citu. No tevis iznāktu draņķīga modele.

- Paldies! - Greisa nelaimīga noteica, uzvilkdama džemperi. Vienā acumirklī viņi bija kļuvuši svešinieki. Paņēmusi somu, viņa devās uz durvīm un vēl paskatījās pār plecu. Markuss stāvēja pie galda un ņēma filmiņu ārā no fotoaparāta. Greisa pabrīnījās pati par sevi, kā gan viņa varējusi tā kļūdīties. Tad negaidot istaba atkal sāka griezties riņķī, un Greisa gandrīz pakrita. Viņa vairs nesaprata, vai ir saslimusi vai arī tikai par visu satraukusies.

Markuss vairs neteica ne vārda, un Greisa burtiski no-streipuļoja no mansarda lejā pa kāpnēm, uzsauca taksometram un, iesēdusies automobilī, pateica adresi. Kad viņi piebrauca pie mājas, šoferim nācās uzpurināt saļimušo Greisu un skaidrot, kur viņi atrodas.

- Piedodiet, - viņa nesakarīgi murmināja, atkal nelabumam kāpjot uz augšu. Viņa jutās šausmīgi.

-Vai jūs slikti jūtaties, jaunkundze?-šoferis nobažījies jautāja, kad Greisa samaksāja par braucienu un iedeva bagātīgu dzeramnaudu. Ieejot mājā, viņai pinās kājas.

Greisa aizvēra durvis un ieraudzīja Mārdžoriju, kas sēdēja uz dīvāna un vīlēja nagus. Viņa pārbijās, redzot, kādā stāvoklī atradās Greisa. Bāli zaļgana, tuvu bezsamaņai, viņa streipuļoja uz guļamistabu.

- Paklau!... Kas tev noticis? - Mārdžorija jautāja, kad Greisa gandrīz sabruka viņas rokās. Mārdžorija palīdzēja viņai aizkļūt līdz gultai, un Greisa atgūlās, domādama, ka pēdējā stundiņa ir klāt.

- Man laikam ir vīruss, - Greisa neskaidri murmināja. - Vai arī esmu saindējusies.

- Vai tad tu nebiji kopā ar Markusu? - Mārdžorija sarauca pieri. - Jūs taču gatavojāties fotografēties! - Mārdžorija sāka atcerēties.

Greisa tikai pamāja. Viņa jutās pārāk slikti, lai kaut ko skaidrotu, un viņai to arī ne visai gribējās darīt. Guļot gultā, viņa atkal sāka slīdēt, gluži kā baltajā krēslā, kad pamodās un atrada kailo Markusu sev blakus. Aizvērtām acīm Greisa skaļi iesmējās, un Mārdžorija, noskatījusies uz viņu, gāja pēc slapja dvieļa un kabatas lukturīša. Greisa uz brīdi atvēra acis, tad aizvēra atkal ciet.

- Kas ar tevi atgadījās? - Mārdžorija stingrā balsī jautāja.

- īsti nezinu, - Greisa atzinās ar aizvērtām acīm un tad sāka klusi raudāt. - Tas bija šausmīgi.

- Tā izskatās gan, - Mārdžorija dusmīgi teica. Viņa jau bez Greisas palīdzības sāka saprast, kas par vainu. Viņa iededza kabatas bateriju un lika Greisai atvērt acis.

- Nevaru, - Greisa žēlojās. - Man sāp galva. Es mirstu.

- Atver, es gribu paskatīties!

- Manām acīm viss ir kārtībā... m... m’ns vēders... galva...

- Atver, nu... tikai uz brīdi.

Greisa piespieda sevi atvērt acis, un Mārdžorija iespīdi-nāja tajās lukturīša gaismu, kas Greisai iedūrās kā duncis, bet Mārdžorija bija ieraudzījusi to, ko gribēja.

- Kur tu šodien biji?

- Es tev teicu... pie Markusa...

Acis atkal bija ciet, un istaba griezās riņķī.

- Vai tu kaut ko ēdi vai dzēri? - Klusums. - Greisa, saki taisnību - vai tu lietoji narkotikas?

- Skaidrs, ka ne! - Greisa tik vien atvēra acis, lai paustu savu sašutumu, un paslējās uz elkoņiem. - Es savu mūžu neesmu lietojusi narkotikas.

- Tagad esi, - Mārdžorija nikni atcirta. - Tu esi pielādēta līdz augšai.

- Ar ko? - Greisa pārbijās.

- Nezinu... ar kokaīnu... spāņu mušu... LSD... kaut kādu maisījumu. Dievs vien zina... ko viņš tev iedeva?

- Tikai divas vīna glāzes... otro es pat neizdzēru. - Greisa atkal atlaida galvu uz spilvena. Ceļoties viņai reiba. Nupat viņa jutās sliktāk nekā mansardā. Iedotās indes iedarbība tagad tikai pastiprinājās.

- Viņš to būs piebēris klāt. Vai tur tu nejūties savādi?

- Ak jā... - Greisa vaidēja. - Tas bija tik dīvaini. - Viņa paskatījās uz draudzeni un sāka raudāt. - Viss bija kā starp sapņiem... un realitāti... viņš skūpstīja mani... un visu ko... tad es aizmigu... un, kad pamodos, viņš bija kails... bet teica, ka nekas nav noticis.

- Riebeklis, viņš izvarojis tevi! - Mārdžorija gribēja vai nogalināt Markusu Greisas un visa sieviešu dzimuma vārdā. Viņai nekad nebija paticis Markuss. Viņa necieta tādus neliešus, kas izmantoja jaunu, nepieredzējušu meiteņu naivumu. Pārlieku viegls sporta veids, turklāt sasodīti nežēlīgs.

Greisa apmulsusi turpināja:

- Es pat nesaprotu, ko viņš darīja... es nedomāju... neatceros.

- Kāpēc tad viņš izģērbās? - Mārdžorija ar aizdomām tincināja. - Vai tu gulēji ar viņu, pirms kriti ģībonī?

- Nē. Mēs tikai skūpstījāmies... es negribēju... biju nobijusies... es negribēju... centos viņu apturēt. Viņš bija traks no dusmām uz mani. Teica, ka es esot psihopāte un palaistu-ve... viņš nemaz negribot ar mani mīlēties... jo tas būtu kā ar mirušu...

- Tomēr ļāva tev domāt, ka ir to izdarījis? Cik jauks puisis! - Mārdžorija aiz niknuma vai vārījās. - Vai viņš tevi fotografēja bez apģērba?

- Man mugurā bija biksītes un viņa krekls, kad es zaudēju samaņu. - Greisa vismaz atcerējās, ka pamostoties bija apģērbusies, tāpat kā paģībstot. Viņa neatminējās, ka būtu gulējusi kaila.

- Labāk pieprasi, lai viņš atdod negatīvus! Piedraudi ar policiju, ja viņš to nedarīs. Ja vēlies, es viņam piezvanīšu.

- Nē, es pati!

Viņa jutās tik pazemota, ka negribēja iesaistīt nevienu citu. Nevajadzēja nemaz Mārdžorijai atklāt, kas noticis. Lai gan viņas klātbūtne ļoti nomierināja. Mārdžorija atnesa vēl vienu samitrinātu dvieli un tasi karstas tējas, un pēc pusstundas Greisa jau jutās labāk. Mārdžorija apsēdās uz grīdas blakus Greisas gultai un vēroja viņu.

- Kad es sāku strādāt, viens čalis ar mani tā izrīkojās. Viņš pielēja man dzērienam miegazāles un pēc tam gribēja piespiest taisīt pornobildes kopā ar otru tādu pašu sazāļotu meiteni.

- Un ko tu darīji?

- Mans tēvs izsauca policistus un piedraudēja izdauzīt viņiem iekšas. Es nekad nefotografējos kaila. Bet daudzas

meitenes to dara. Dažas pat nav jazāļo. Viņas baidas atteikt. Čali iestāsta, ka viņas nedabūs darbu, vai Dievs zina ko vēl.

Greisai klausoties asinis stinga dzīslās. Viņa bija paspējusi iemīlēties Markusā. Viņa bija tam uzticējusies. Ja nu viņš bija fotografējis Greisu kailu, kamēr viņa gulēja bezsamaņā?

- Kā tu domā, vai viņš izdarīja ko tādu? - Greisa pārbijusies jautāja, atceroties, ko Mārdžorijai bija teikusi tās draudzene no Detroitas un kā viņa nebija ticējusi par pornogrāfiskajām bildēm.

- Vai studijā vēl kāds bija? - Mārdžorija noraizējusies jautāja.

- Nē, tikai mēs divi. Par to esmu pārliecināta. Manuprāt, es zaudēju samaņu tikai uz pāris minūtēm.

- Pietiekami, lai viņš paspētu novilkt bikses! - Mārdžorija atkal iekaisa dusmās. - Nē, diez vai viņš tā rīkojās. Ļaunākajā gadījumā paguva uzņemt dažus kailfoto. Bez tavas atļaujas viņš neko nespēj ar tiem iesākt, ja tevi fotogrāfijā pazītu. Ja nav tava paraksta, nedrīkst būt redzama seja. Viņš to varētu izmantot vienīgi šantāžai, bet tu neesi tā vērta. Ko viņš no tevis izspiedīs? - Mārdžorija uzsmaidīja draudzenei. - Divsimt dolāru? Lai filmētu pornoainas, īpaši jāsagatavojas. Parasti izmanto pāris meiteņu, dažus puišus vai vismaz vienu puisi. Kaut arī tevi sazāļo, tev tomēr jābūt pie kādas nebūt jēgas, lai varētu piedalīties spēlē. īpaši daudz prieka viņš no tevis nav guvis, kad burvju dzira tev iesita pa galvu! - Mārdžorija iesmējās, un Greisa pirmo reizi pasmaidīja. - Viņš būs pārvērtējis savu upuri, kas gulēja kā bluķis.

Aiz atvieglojuma abas nu jau skaļi smējās. Riebīgs notikums, un nepatīkama vilšanās, bet Greisa nodomāja, ka nez vai viņa tomēr būtu atdevusies, ja Markuss nebūtu pārcenties ar narkotikām un neuzmāktos ar varu. Varbūt viņa nekad to

nespēs. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās mēģināt vēlreiz, un nekādā ziņā jau nu viņa to nedarīs ar Markusu.

- Es neaizraujos ar dzeršanu un nemūžam nelietotu narkotikas. Man kļuva tik slikti!

- Es ari to ievēroju, - Mārdžorija līdzjūtīgi smaidīja, - ienākot tu biji Svētā Patrika dienas krāsā. - Tad Mārdžorija izteica priekšlikumu: - Drošības dēļ tev jāatprasa viņam fotogrāfiju negatīvi. Un tev vajadzētu pārbaudīties. Aizbrauksim ātri pie manas ārstes, vai esi ar mieru? Viņa ir ļoti jauka, un tev vajadzētu zināt, vai viņš nav kaut ko izdarījis. Ārsts to var noteikt. Tas nav patīkami, bet tev ir jābūt par to drošai. Varbūt viņš tikai paluncinājies apkārt, bet varbūt paguvis ko vairāk, kamēr tu gulēji kā mironis. Tad tu vismaz to skaidri zināsi.

- Manuprāt, es atceros... atceros, ka baidījos un liku

viņam rimties.

*

- To dara visi izvarošanas upuri pasaulē. Ja uzbrucējs negribēs pārtraukt, viņš nepārtrauks. Vai tu nejustos labāk, ja to skaidri zinātu? Ja viņš ir tevi izvarojis, tu viņu vari iesūdzēt.

Un ko tad? Sāktos visas šausmas no jauna? Greisa baidījās no sabiedrības uzmanības, no avīžu rakstiem. Sekretāre apsūdz modes fotogrāfu izvarošanā... Viņš apgalvo, ka viņa pati gribējusi, pozējusi kailfoto... Greisai šermuļi pārskrēja pār muguru. Tomēr Mārdžorijai bija taisnība. Labāk zināt skaidri un gaiši... ja nu viņa paliek stāvoklī... tas nebija neiespējami, un Greisu pārņēma šausmas. Brīdi pretojusies, viņa ļāva Mārdžorijai zvanīt ārstei, un pulksten piecos abas devās turp. Līdz tam laikam Greisai galva jau mazliet bija noskaidrojusies, un ārste apstiprināja, ka meitenei iedotas kaut kādas narkotikas.

- Kāds jauks puisis! - viņa piezīmēja, kad Greisa

pārbaudes laikā saviebās. Situācija Greisai atgādināja ārsta izmeklēšanu pēc tēva noslepkavošanas. Ārste bija pārsteigta par redzēto. Nekādu pazīmju par seksuālām attiecībām, bet daudz vecu rētu. Viņa nojauta to nozīmi un ļoti taktiski iztaujāja Greisu. Viņa nomierināja Greisu, ka nav nekādu ejaku-lācijas vai izvarošanas pazīmju, lai arī cik nekaunīgs viņš bijis, iemānīdams Greisai narkotikas.

- Labi vismaz, ka tā.

Tagad atlika tikai raizēties par fotogrāfijām. Mārdžo-rijas apgalvojumi bija pārliecinoši. Pat ja Markuss uzņēmis kompromitējošus attēlus un Greisu varētu pazīt, viņš nevarēja šīs fotogrāfijas izmantot bez Greisas atļaujas, bet, ja Greisu nevarēja fotogrāfijās pazīt, tad kam kāda daļa! Varbūt veiksies un viņš atdos attēlus. Cik pretīgi iedomāties, ka viņš tādus fotografējis, bet Greisa nojauta, ka viss tika organizēts vienīgi tādēļ, lai iegrūstu viņu gultā pie Markusa. Taču narkotikas nepalīdzēja, gluži pretēji, vēl vairāk Greisu nobiedēja.

- Greisa, vai tu neesi kādreiz izvarota? - ārste, jau iepriekš paredzēdama atbildi, jautāja, un Greisa pamāja. - Cik tev tad bija gadu?

- Trīspadsmit... četrpadsmit... piecpadsmit... sešpadsmit... septiņpadsmit...

Ārste īsti nesaprata.

- Tevi izvaroja četras reizes? - Tas bija ļoti neparasti. Varbūt meitenei bija kādas psiholoģiska rakstura problēmas, kas viņu atkārtoti noveda riskantās situācijās, bet Greisa ar mokpilnu sejas izteiksmi purināja galvu.

- Nē. Mani izvaroja četrus gadus... mans tēvs...

Ārste ilgi klusēja, līdz aptvēra dzirdēto.

- Man loti žēl, - viņa beidzot klusi teica. Viņai dažkārt bija nācies saskarties ar tādiem gadījumiem, un viņai sirds

vai lūza aiz žēluma - īpaši pret tik jaunām meitenēm kā Greisa. - Vai viņu aizveda pie psihiatra? Vai kāds iejaucās?

“Jā,” Greisa teica pati sev, “es iejaucos.” Viņa iejaucās. Viņa glāba sevi. Neviens cits viņai nepalīdzēja.

- Viņš nomira. Tā viss izbeidzās.

Ārste pamāja.

- Vai kopš tā laika tev ir bijušas attiecības... normālas... ar vīrieti?

Greisa noraidoši papurināja galvu.

- Varbūt tas bija šodien. Viņš, iespējams, gribēja pasteidzināt notikumu gaitu un, lai būtu drošs, kaut ko ielika manā dzērienā... mēs satikāmies jau veselu mēnesi, bet nekas nenotika... es biju... es gribēju pārliecināties... baidījos... viņš teica, ka es... viņš teica, ka es esot trakoti pārbijusies, kad viņš mēģinājis...

- Saprotams, ka tu nobijies. Narkotikas neatrisinās tavu problēmu. Tev vajadzīgs laiks, psihoterapija un īstais vīrietis. Nepavisam neizklausās, ka šis te varētu tas būt, - ārste rāmi noteica.

- Esmu to aptvērusi... - Greisa nopūtās, bet viņa jutās atvieglota, ka nav tikusi izvarota. Tad pazemojums būtu daudzkārt lielāks.

Ārste iedeva Greisai psihoterapeites telefona numuru, bet viņa negrasījās zvanīt. Viņa nevēlējās atklāti runāt ne par savu pagātni, ne tēvu, ne četru gadu elli, ne diviem gadiem Dvaitā. Viņa to bija stāstījusi Mollijai, bet Mollija bija gājusi bojā. Nevienam citam gar to vairs nebija daļas. Greisai bija viss, kas nepieciešams. Viņa bija sirsnīgi pieķērusies dažiem draugiem, kā, piemēram, Mārdžorijai, istabu biedrenēm, darbam, bērniem un mātēm Svētās Marijas centrā. Viņai ar to pietika, pat ja neviens to nesaprata.

Greisa pateicās ārstei, devās kopā ar Mārdžoriju mājās

un izgulēja narkotiku iespaidu. Viņa aizmiga astoņos vakarā un, Mārdžorijai par uzjautrinājumu, piecēlās pulksten divos dienā.

- Ko viņš tev būs iegrūdis? Miegazāles ziloņiem?

- Varbūt! - Greisa pasmīnēja.

Viņajutās labāk. Tas bija riebīgs atgadījums, taču Greisa bija pieredzējusi arī ko ļaunāku. Par laimi, Greisa atkal kā kaķis krita uz kājām. Pēcpusdienā viņa devās strādāt uz Svētās Marijas centru, un vakarā viņa piezvanīja Markusam. Viņa jau gaidīja, ka vajadzēs ierunāt automātiskajā atbildētājā, bet Markuss pats pacēla klausuli. Viņš šķita pārsteigts, izdzirdējis Greisas balsi.

- Vai jūties jau labāk? - viņš sarkastiski vaicāja.

- Tu esi rīkojies nekrietni, - Greisa lakoniski teica.

- Man kļuva ļoti slikti no tā, ko tu man iemānīji, lai arī kas tas būtu!

- Piedod! Dieva dēļ, tur bija tikai pāris valiumu un mazliet burvju pulverīša. Es izdomāju, ka tev nedaudz jāatbrīvojas.

Greisa gribēja vaicāt, cik ļoti tad viņa atbrīvojusies, tomēr vienīgi noteica:

- Tev nevajadzēja tā rīkoties.

- Jā, es to pamanīju. Veltīgas pūles. Paldies, ka vazāji mani aiz deguna veselas piecas nedēļas! Es patiesi izklaidējos.

- Es tevi nevazāju aiz deguna! - Greisa aizskarta atcirta.

- Man tas ir grūti. Es nevaru paskaidrot, bet...

- Nepūlies, Greisa! Man pielēca. Es nezinu, kas ir ar tevi, bet skaidrs, ka tam nav nekāda sakara ar čaļiem, vismaz ne tādiem kā es. Sapratu.

- Nē, tu nesaprati! - Greisa sāka dusmoties. Pie velna, ko viņš zināja?

- Varbūt es ari negribu. Kam vajadzīgs tāds stulbums? Tu mani gandrīz vai nositi, kad es tev pieskāros.

Greisa nepavisam neatcerējās, bet tas bija iespējams. Acīmredzot viņa pārbijās.

- Tev vajadzīgs kārtīgs psihiatrs, nevis čalis.

- Paldies par padomu! Bez tam man vēl vajadzīgi manu fotogrāfiju negatīvi. Es gribu tos saņemt pirmdien.

- Re, kā? Kas teica, ka man ir fotogrāfijas?

- Nespēlēsim paslēpes! - Greisa savaldīgi sacīja. - Tu pietiekami daudz fotografēji, kamēr es biju nomodā, un, kad es noreibu, tāpat dzirdēju aparāta klikšķus un manīju zibspuldzes uzliesmojumus. Man vajadzīgi negatīvi, Markus!

- Pameklēšu, kur tie ir, - viņš dzedri atteica. - Man ir šausmīgi daudz fotogrāfiju.

- Paklau, es varu aiziet uz policiju un ziņot, ka tu mani izvaroji.

- Ne velna es neizvaroju! Neviens tam tavam dzelzsbetona bluķim jau gadiem nav gājis tuvumā, ja vispār tas ir noticis. Tā ka tev nāksies velnišķīgi censties, lai to kādam iestāstītu. Es neko tev neizdarīju, tikai pāris reižu noskūpstīju un izģērbos. Baigā vajadzība, mis Neaizskaramā Jaunava! Nevienu vēl cietumā neliek par to, ka viņš savā dzīvoklī novelk bikses. Tu tās pat nenovilki.

Nez kāpēc Greisa viņam ticēja un jutās atvieglota, to dzirdot.

- Un attēli?

- Un kas ir? Tā ir tikai kaudze bilžu, kur tu guli vīrieša kreklā ar aizvērtām acīm. Tad nu gan! Jēziņ, tu pat nebiji kaila. Krekls bija aizpogāts. Un pusi laika tu krāci.

- Man ir astma, - Greisa dzedri atcirta. - Man vienalga, cik šķīstas būtu fotogrāfijas. Man tās vajadzīgas. Bez manas atļaujas tu tāpat nedrīksti tās izmantot, tā ka tev tām nav

nekādas vērtības. - Greisa, mezdamās uzbrukumā, bija pateicīga Mārdžorijai par doto padomu.

- Kā tu zini, ka neesi parakstījusies? - Markuss zobgalīgi jautāja Greisai, kurai saplaka dūša. - Varbūt es tās ielikšu albumā.

-Tev nav tiesību uz šīm fotogrāfijām! Vai tad es reibumā būtu parakstījusies? - Greisa izbijās.

- Nolādēts, es neko tādu neteicu! Pēc visiem žņaugiem, kuros tu mani turēji, man ir tiesības saglabāt visu, ko gribu. Tu, mazā kuce, neesi nekas vairāk kā sīka izlaidene. Rokas nost no manām fotogrāfijām! Es tev neko neesmu parādā. Tinies! Skaidrs?

Tajā vakarā viņam jau bija sarunāta tikšanās ar vienu no aģentūras meitenēm, un pirmdien no rīta Greisa dabūja dzirdēt visu tās atstāstu.

Šerila apvaicājās Greisai, kā sestdien noritējusi fotografēšanās pie Markusa, bet meitene izvairīgi pateica, ka esot bijusi slima.

Pēc pāris nedēļām, Greisas divdesmit otrajā dzimšanas dienā, Bobs Svensons uzaicināja meiteni nosvinēt viņas jubileju. Šerila Ņujorkā kārtoja aģentūras darba jautājumus, un Bobs aizveda Greisu uz “Nick’s Fishmarket”. Viņš ielēja glāzi šampanieša un atzinīgi uzsmaidīja meitenei. Greisa no sākta gala viņam patika, un viņš pilnīgi piekrita sievai, ka meitene ir īsta Dieva dāvana.

- Starp citu, es nesen satiku Markusu Andersu.

Greisa centās bezrūpīgi dzert šampanieti, kamēr viņš

pļāpāja. Kopš Markusa iemānītajām narkotikām šī bija pirmā reize, kad viņa dzēra alkoholu. Pat lieliskais franču šampanietis “Dom Perignon” lika viņai justies mazliet šķērmi.

Bobs pieklusināja balsi, uzlika savu plaukstu uz viņējās un viegli to saspieda.

- Viņš man parādīja varenas bildes, Greisa. Tu visu laiku slēpies no mums, Greisa... tev ir nopietna nākotne. Tās ir lieliskākās fotogrāfijas, kādas esmu redzējis... nav daudz modeļu, kuras spēj tā uzbudināt. Vīrieši pūtīs un elsīs, tās redzot.

Greisai kļuva nelabi klausoties, bet viņa centās izlikties, ka nesaprot, par ko ir runa. Viss bija bezcerīgi. Draņķis Markuss parādījis Svensonam fotogrāfijas. Markuss nedz atsūtīja Greisai negatīvus, nedz atbildēja uz telefona zvaniem. Viņš izvairījās arī no jautājuma par Greisas atļauju izmantot attēlus, bet Greisa zināja, ka neko nav parakstījusi. Diez vai tādā stāvoklī viņa neapzināti būtu varējusi kaut ko parakstīt. Markuss tikai centās viņu iebiedēt.

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat, Bob, - Greisa dzedri atteica, dzerdama šampanieti un izlikdamās mierīga un nesatraukta. - Viņš mani pāris reižu nofotografēja, un es gāju mājās. Es biju saaukstējusies.

- Ja tāda tu izskaties saaukstējusies, tad tev biežāk vajadzētu saslimt.

Greisa to vairs nespēja izturēt un droši ieskatījās bosam acīs. Tas bija apmēram tas pats, kas stāties pretim izsalkušam lauvam. Liels vīrs ar milzīgu apetīti, kā viņa bija dzirdējusi no vairākām modelēm.

- Ko tad viņš jums parādīja?

- Vai tad tu neatceries, kā jūs fotografējāties? Tev mugurā bija vīriešu krekls. Nekas, ko vajadzētu, nebija atsegts, bet tava seja pauda visu.

Labi, ka Markuss vismaz bija atstājis viņai kreklu mugurā. Greisa bija pateicīga kaut par šo mazo laipnību.

- Es laikam gulēju. Viņš mani sazāļoja.

- Tu gan neizskatījies sazāļota. Jutekliska kā velns! Greisa, runāsim nopietni! Tev jākļūst par modeli vai aktrisi.

- Pornofilmās, vai? - Greisa dusmojās.

- Nu saprotams! - Bobs laimīgs izsaucās. - Ja tas tevi uzbudina. Vai tev patīk pornofilmās? - Bobs ieinteresēts jautāja. - Zini, Greisa, man ienāca prātā kāda ideja.

īstenībā viņam šī ideja bija radusies jau krietni pirms pusdienām. Viņš bija pasūtījis apartamentu viesnīcas augšstāvā, un tur pašlaik viņus gaidīja vēl šampanietis. Markuss bija skaidri un gaiši licis manīt, ka Greisa tikai izskatās neaizskarama, bet īstenībā ir viegli dabūjama. Bobs pazemināja balsi un atkal saspieda Greisas roku.

- Mūs augšā gaida labākie apartamenti viesnīcā. Es pat pasūtīju atlasa palagus... tur ir videokanāli, kas rāda tādas pornofilmās, kādas vien vēlies. Varbūt tev pārīti vajadzētu noskatīties, pirms tu sāc darbu.

Greisai gribējās vemt, kaklā kāpa asaras, un viņa apslāpēja vēlēšanos iecirst Bobam pļauku.

- Es nekur neiešu! Ne tagad, ne vispār kaut kad. Ja tu gribi mani atlaist no darba - lūdzu! Es neesmu ne palaistuve, ne pornozvaigzne, ne dibengals ēdienkartē, ko tu vari pagrābt jebkurā laikā par uzkožamo.

- Ko tas nozīmē? - Bobs apvainojās. - Markuss teica, ka tu esot karstasinīgākā skuķe pilsētā, un man šķita, ka tu varbūt gribi mazliet izklaidēties... es redzēju tās fotogrāfijas! - Viņš nikni uzlūkoja Greisu. - Tu biji pilnīgi gatava, netēlo jaunavu Mariju! Vai tu baidies no Šerilas? Viņa neko neuzzinās. Viņa nekad neko neuzzina.

Jā, taču pilsētā visi to zināja. Greisai gribējās kliegt, skatoties uz Bobu. Cik riebīgi, kā Markuss varējis tā runāt!

- Man patīk Serila. Man patīkat jūs. Es negrasos ar jums gulēt un nekad neesmu gulējusi ar Markusu. Nezinu, kāpēc viņš tā jums teicis, varbūt gribēja atriebties. Es jums

saku, ka viņš, man nezinot, iegrūda man narkotikas. Es biju aizmigusi, kad viņš fotografēja.

- Bet, kā redzams, viņa gultā! - Bobs atcirta, klaji apvainojies. Pēc Markusa stāstītā, viņš nevarēja iedomāties, ka ar Greisu būs tik sarežģīti. Bobam pašam Greisa mūžam šķita nepieejama, un viņš lika meitenei mieru, bet Markuss iestāstīja viņam, ka Greisa lietojot narkotikas un dodot priekšroku visādām perversijām, un Bobs bija viņam noticējis.

- Es sēdēju uz krēsla viņa studijā.

- Un kājas apmēram trīs pēdu platumā.

Bobs atkal uzbudinājās, atcerēdamies fotogrāfiju.

- Bez drēbēm? - Greisa šausminājās par Boba vārdiem, bet viņš iesmējās.

- Nevarēja saprast, krekla stūri karājās tev starp kājām, bet aina tāpat bija skaidra. Nu, kā tad būs? Kā būs ar mazu dzimšanas dienas dāvanu starp tevi un tēvoci Bobu? Tāds mazs mūsu abu noslēpums.

- Man ļoti žēl! - Greisai acīs sariesās asaras, tecēdamas lejup. Divdesmit divu gadu vecumā viņa dažkārt joprojām jutās kā bērns. Kāpēc gan ar viņu tā notika? Kāpēc vīrieši viņu tā ienīda un to vien gribēja, kā izmantot viņu? - Es nevaru, Bob! - Nu jau Greisa pie galda raudāja, tādējādi saistīdama apkārtējo uzmanību un vēl vairāk aizkaitinādama Bobu.

- Beidz! - viņš skarbi uzsauca un, acis piemiedzis, pieliecās viņai tuvāk. - Klausies uzmanīgi, Greisa! Vai nu mēs ejam augšā uz pāris stundām un nosvinam tavu dzimšanas dienu, vai arī tu šo pašu brīdi esi izmesta no darba. Tātad -vai nu: “Daudz laimes dzimšanas dienā!” - vai: “Laimīgu taciņu!” Ko tu izvēlies?

Ja tas viss nebūtu tik šausmīgi, Greisa sāktu skaļi smie-

ties, bet viņa nesmējās, viņa sāka raudāt vēl stiprāk un, Bobam acis neskatīdamās, teica:

- Tad es esmu atbrīvota no darba. Rīt aiziešu pēc pēdējās algas.

Vairs neviena vārda nebildusi, viņa piecēlās no galda un asarām acīs devās prom.

Nākamajā dienā viņa gāja uz aģentūru paņemt savas mantas un naudu.

Šerila, atgriezusies no Ņujorkas, sagaidīja Greisu ar platu smaidu uz lūpām. Greisa nevarēja vien nobrīnīties, ko Bobs viņai sastāstījis. Tam gan vairs nebija nozīmes. Viņa bija izlēmusi. Līdz nosacītā soda izciešanas termiņa beigām bija palicis mazliet vairāk par diviem mēnešiem, un tad viņa varēs darīt, ko gribēs.

- Vai jūties labāk? - Šerila dzīvespriecīgi jautāja. Ņujorkā viņa bija apmeklējusi balli. Tur aizbraukusi, viņa vienmēr gāja uz viesībām. Dažreiz Šerila nožēloja, ka nedzīvo Ņujorkā.

- Jā, es jūtos labi, - Greisa klusi teica. Pēc divdesmit viena mēneša darba aģentūrā viņai bija žēl aiziet, taču nekas cits neatlika.

- Bobs stāstīja, ka tu vakar pusdienojot esot šausmīgi saindējusies un tev nācies iet mājās. Nabaga bērns! - Šerila papliķēja Greisai pa roku un iesteidzās kabinetā. Tātad viņai nebija ne mazākās nojausmas, ka Greisa iet prom no darba. Tajā mirklī ienāca Bobs un neizteiksmīgi viņu uzlūkoja.

- Vai jūties labāk, Greisa? - viņš jautāja tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Greisa klusi, lai citi nedzirdētu, atbildēja:

- Es atnācu, lai paņemtu naudas čeku un savāktu savas mantas.

- Tev tas nav jādara, - Bobs vienaldzīgi noteica. - Mēs

abi to aizmirsīsim, vai ne? - Viņš zīmīgi uzlūkoja Greisu, viņa brīdi vilcinājās un tad pamāja. Nebija jēgas taisīt skandālu, kas noticis, tas noticis, un viņa saprata, kas darāms. Bija pienācis laiks.

Greisa pagaidīja sešas nedēļas līdz Darba dienai un tad mēnesi iepriekš brīdināja par aiziešanu. Šerilai sirds vai lūza, Bobs izlikās, ka viņam arī, un Mārdžorija raudāja, kad uzzināja. Greisai bija atlikušas trīs nedēļas līdz nosacītā soda beigām, un viņa bija sagatavojusies aizbraukt no Čikāgas. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka Markusa fotogrāfijas nav piedauzīgas, pat Bobs Svensons apliecināja, ka viņai mugurā bijis krekls, kas viņu pilnībā apsedzis, tomēr tas bija nepatīkami un attēli joprojām atradās Markusa rokās. Gan Markuss, gan Bobs varēja viņu izmantot. Markuss varēja melot un iestāstīt cilvēkiem, ka viņa ir lēta palaistuve. Un Bobs arī varēja diezin ko sarunāt, lai sevi aizstāvētu, kaut vai apgalvot, ka Greisa viņam uzmākusies. Greisai bija apnikuši visi šie cilvēki, fotogrāfi, kuri iedomājās, ka viņiem pieder pasaule, un modeles, kuras bija ar mieru viņiem pakalpot. Arī Svētās Marijas centrā viņa bija paveikusi lielu darbu. Pienācis laiks virzīties uz priekšu. Viņa to saprata.

Aģentūrā Greisai par godu tika sarīkotas atvadu svinības, kurās ieradās daudz fotogrāfu un modeļu. Viena no meitenēm jau bija piekritusi apmesties viņas istabā.

Otrā rītā pēc pēdējās darbadienas Greisa devās pie Luī Markesa. Viņa jau divas dienas kavēja iknedēļas pieteikšanos, jo bija aizņemta, kravājot mantas un veicot pēdējos darbus aģentūrā, juridiski viņa jau bija brīva no Markesa uzraudzības, tomēr pēdējo reizi aizgāja.

- Un uz kurieni tad tu tagad dosies? - Luī runīgi iesāka. Viņš juta, ka viņam pietrūks Greisas un biežo apciemojumu viņas mājās bez pieteikuma.

- Uz Ņujorku.

Luī izbrīnā sarauca pieri.

- Vai tu esi dabūjusi tur darbu?

Greisa pasmējās par šo jautājumu. Viņai vairs nebija nekas jāpaskaidro. Viņai nevienam nebija jāatskaitās. Viņa bija izpildījusi savas saistības. Šerila viņai bija uzrakstījusi bezgala cildinošu raksturojumu, un Bobs to bija parakstījis.

- Vēl ne, Markesa kungs. Tiklīdz tur nokļūšu, tā dabūšu. Man šķiet, ka tas nebūs grūti.

Viņai bija atsauksmes un pieredze. Viņai bija viss, kas vajadzīgs.

- Tev derētu palikt te un kļūt par modeli. Tu esi tikpat smuka kā pārējās un daudz gudrāka. - Viņš to pateica gandrīz laipni.

- Paldies! - Greisai būtu paticis cilvēciski parunāties, bet viņa to nespēja. Divus gadus Luī Markess bija bojājis Greisai dzīvi, un Greisa nekad vairs negribēja viņu redzēt. Viņa parakstīja visus nepieciešamos dokumentus, un, kad atdeva pildspalvu, Luī sagrāba viņas roku. Greisa izbrīnījusies paskatījās un atvilka roku atpakaļ.

- Vai t’ negribi... tu zini... labi aši... veco, labo laiku vārdā, Greisa, nu? - Viņš jūtami svīda, un viņa roka bija mikla un gluma.

- Nē, negribu, - Greisa mierīgi atteica. Viņa vairs nebaidījās. Markess viņai neko nevarēja nodarīt. Viņa bija izpildījusi visus norādījumus. Viņš tikko bija parakstījis atbrīvošanas dokumentus, un Greisa tos cieši turēja rokā. Viņa tagad bija parasta pilsone. Pagātne atradās aiz muguras. Mazais nelietis to neatsauks atpakaļ.

- Nu, Greisa, nelauzies!

Markess aizgāja apkārt galdam un, pirms viņa paguva sakustēties, satvēra Greisu un mēģināja noskūpstīt, bet Greisa

viņu tik stingri atgrūda atpakaļ, ka Markess sasita kāju pret galda stūri un uzkliedza viņai:

- Vēl arvien baidies, Greisa? Ko tad tu iesāksi? Novāksi nākamo, kas gribēs tevi izdrātēt? Novāksi viņus visus?

Taču Greisa nevis atkāpās, bet gāja virsū mazajam vīrelim un sagrāba viņu aiz apkakles. Viņš droši vien bija spēcīgāks par Greisu, tomēr viņa bija garāka, turklāt viņš jutās ārkārtīgi pārsteigts.

- Tu, mazais mēsls, ja tu vēl piedursi man pirkstu, es pasaukšu policistus un ļaušu viņiem tevi nosist. Es par to neuztraukšos. Pieskaries tik, un tu dabūsi tupēt aiz restēm par izvarošanu - un neceri, ka es to neizdarīšu. Nekad mūžā vairs neuzdrošinies man tuvoties!

Greisa atgrūda Markesu nost, un viņš, ne vārda neteicis, noskatījās, kā viņa paķer somiņu un izsoļo no kabineta, skaļi aizcirzdama durvis. Beigas. Pagātne. Pienācis brīdis, kuru Mollija pirms daudziem gadiem viņai bija solījusi. Greisa atkal bija noteicēja par savu dzīvi.

Devītā nodala

Greisai grūti nācās šķirties no Mārdžorijas, jo tā bija viņas vienīgā draudzene. Viņa skuma ari pēc Svētās Marijas centra ļaudīm. Pols Veinbergs novēlēja viņai laimīgu ceļu un pastāstīja, ka Ziemassvētkos gatavojoties salaulāties. Greisa priecājās par viņu. Tomēr vairāku iemeslu dēļ Greisa labprāt pameta Čikāgu un Ilinoisu, ar kuru saistījās tik daudz rūgtu atmiņu. Te viņai mūžam bija jābaidās, ka uzradīsies kāds no Vatsekas un pazīs viņu.

Ņujorkā nekas tāds neatgadīsies.

Uz Ņujorku Greisa lidoja ar lidmašīnu, nevis brauca ar autobusu - kā toreiz no Dvaitas uz Čikāgu. Noguldījumus viņa nebija izmantojusi. Viņa vispār netērēja daudz naudas, un Svensoni viņai labi maksāja. Viņa pat bija pamanījusies nedaudz iekrāt, un bankā glabājās mazliet vairāk par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Šī nauda jau bija pārskaitīta uz Ņujorku. Greisa, jau zinādama, kur vēlas apmesties, iepriekš bija pasūtījusi numuru viesnīcā. Kāda modele stāstīja par muļķīgu viesnīcu, kurā nedrīkst ievest puišus, un Greisai tieši to arī vajadzēja.

No lidostas viņa ar taksometru taisnā ceļā brauca uz

* i

“Barbizon for Women ”, kas atradās uz Leksingtonas un Sešdesmit trešās ielas stūra, un Greisai ļoti iepatikās šis rajons,

tiklīdz viņa to ieraudzīja. Visur bija veikali un dzīvojamās mājas, valdīja rosība un staigāja cilvēki. Tikai trīs kvartālus tālāk atradās Blūmingdeila veikals, par kuru Greisa jau sen bija dzirdējusi no modelēm, un trīs kvartālus tālāk no turienes bija Parka avēnija, un vienu kvartālu tālāk - Centrālais parks. Greisai te ļoti patika.

Svētdienu viņa pavadīja, laiski pastaigādamās pa Medi-sona avēniju, ielūkojās veikalos, tad devās uz zooloģisko dārzu un nopirka balonu. Bija brīnišķīga oktobra diena, un Greisai dīvainā veidā šķita, ka viņa beidzot nokļuvusi mājās. Viņa jutās tik labi kā nekad, un pirmdien viņa devās uz trim darbā iekārtošanas birojiem. Jau nākamajā rītā viņai piezvanīja un aicināja viņu uz pusduci interviju. Piezvanīja arī no divām modeļu aģentūrām, bet tām viņa atteica. Tā vide un tie cilvēki viņai bija līdz kaklam. Aģentūras jutās vīlušās, jo Svensonu atsauksmes bija ļoti labas, un Greisai bija liela darba prasme. Trešā intervija notika kādā plastmasas ražošanas firmā, un tur šķita tik garlaicīgi, ka Greisa atteicās arī no tās. Pēdējā bija ļoti nopietna juridiskā firma “Makenzijs, Brods un Steinvejs”. Greisa par viņiem neko nebija dzirdējusi, bet acīmredzot citi visi Ņujorkā gan.

Greisa uzvilka atturīgu, melnu kleitu, ko viņa bija nopirkusi pirms gada pie Kārsona Pirjē Skota Čikāgā, un sarkanu mēteli, kuru tikko no rīta iegādājās pie Lorda un Teilora. Viņa izskatījās neatvairāma. Pēc pārrunām personāldaļā viņu aizsūtīja pie biroja vadītāja un vecākās sekretāres un iepazīstināja ar abiem jaunākajiem firmas partneriem. Greisai bija labas biroja darbinieces iemaņas, tikai diktēto tekstu viņa vēl īsti neprata pierakstīt, tomēr vadība bija ar mieru viņu ņemt darbā, jo viņa ātri konspektēja un rakstīja ar mašīnu. Greisai patika visi redzētie cilvēki, arī jaunākie partneri Toms Sorts un Bills Mārtiņš, kuru pakļautībā viņai bija paredzēts strādāt. Abi bija ļoti nopietni un atturīgi, viens līdz priekšpēdējam kursam bija mācījies Prinstonā un pēc tam Hārvardā tieslietas, otrs Hārvardā no sākuma līdz galam. Firma bija ļoti cienījama un uzticama, un Greisu lieliski apmierināja tās atrašanās vieta - uz Piecdesmit sestās ielas un Parka avēnijas stūra, tikai astoņus kvartālus no viesnīcas, kaut arī Grei-sa saprata, ka viņai drīzumā jāmeklē dzīvoklis.

Juridiskās firmas ēka aizņēma desmit stāvus, un tā nodarbināja pāri sešiem simtiem kalpotāju. Greisas vienīgā vēlēšanās bija nozust darbinieku pūlī, un tā arī notika. Viņai ārkārtīgi patika absolūtais bezpersoniskums. Viņa nēsāja atpakaļ atsukātus matus, gandrīz nekrāsojās un valkāja tos pašus tērpus, kurus bija nēsājusi pie Svensoniem Čikāgā. Viņai bija mazliet vairāk stilīguma, nekā nepieciešams, bet biroja vadītājs nosprieda, ka gan jau Greisa pielāgosies. Viņam Greisa patika - gudra meitene.

Greisa sāka strādāt par sekretāres palīdzi pie abiem jaunākajiem partneriem. Viņiem bija divas sekretāres, Greisas kolēģe bija trīs reizes vecāka un pārsniedza viņu divas reizes svarā, un viņa ar atvieglojumu nopriecājās par jaunu palīdzi. Jau pirmajā dienā viņa izstāstīja, ka Toms un Bills esot jauki puiši, ar kuriem varot lieliski sastrādāties. Abi precējušies, sievas esot gaišmates, viens dzīvojot Stemfordā, otrs - Der-jenā, katram pa trim bērniem. Greisai viņi dažkārt atgādināja dvīņus, un viņi šķita līdzīgi daudziem citiem vīriešiem firmā. Šeit strādāja vesela jūra jaunu vīriešu, kas ne visai atšķīrās cits no cita. Viņi runāja tikai par savām prāvām. Visi brauca uz Konektikutu vai Longailendu, vairums spēlēja skvošu, daži bija klubu biedri, un visas sekretāres bija vienādi neizteiksmīgas.

Tieši tādā anonīmā pasaulē Greisa bija vēlējusies nokļūt. Neviens pat neievēroja, ka viņa sākusi strādāt. Viņa tūdaļ iekļāvās jaunajā darbavietā, tika galā ar saviem pienākumiem, un neviens neuzdeva nekādus jautājumus, kur viņa strādājusi iepriekš, no kurienes nāk. Nevienu tas neinteresēja. Tā bija Ņujorka. Greisai tas ļoti patika.

Nedēļas nogalē viņa atrada dzīvokli. Uz Astoņdesmit ceturtās un Pirmās ielas stūra. Uz darbu Greisa varēja braukt ar metro vai autobusu, un īri viņa varēja droši samaksāt no algas. Gultu un mēbeles viņa bija pārdevusi nākamajai meitenei, kas Čikāgā ieņēma viņas vietu noīrētajā mājā.

Greisa devās uz “Macy ’s ” iepirkties, bet viņu uztrauca dārgās cenas. Viena no darbabiedrenēm pastāstīja Greisai, ka Bruklinā ir nocenoto mēbeļu veikals, un kādu vakaru pēc darba Greisa brauca turp, pati savā nodabā smaidīdama. Pirmo reizi viņa jutās tik pieaugusi, brīva, noteicēja par savu likteni. Pirmo reizi mūžā neviens Greisu nekontrolēja, nedraudēja viņai, nemēģināja viņu aizskart. Nevienam neko no viņas nevajadzēja. Viņa varēja darīt, ko vien vēlējās.

Sestdienas pēcpusdienās Greisa iepirkās, netālu no dzīvokļa veikalā “A & P” iegādājās pārtiku, apmeklēja galerijas Medisona avēnijā un Vestsaidā, dažkārt pat iemaldījās Soho. Viņa iemīlēja Ņujorku. Viņa ēda dim sum Mota ielā un izpētīja itāliešu rajonu. Viņa ar baudu apmeklēja izpārdošanas. Mēnesi pēc ierašanās Ņujorkā Greisai bija gan darbs, gan dzīvoklis, kuru viņa bija gandrīz pilnīgi iekārtojusi, varbūt ne eleganti, bet omulīgi. Pati ēka bija veca, taču tīra. Saimnieks viņai iedeva aizkarus, un smilškrāsas sienas labi saderēja ar visu iegādāto. Dzīvoklis sastāvēja no viesistabas, mazas virtuvītes ar vietu pusdienošanai un šauras guļamistabas, bija arī vanna. Par ko gan vēl varēja sapņot, un tas viss piederēja tikai viņai. Neviens to nevarēja ne atņemt, ne izpostīt.

- Nu, kā Ņujorka jūs uzņēmusi? - kādā pusdienlaikā firmas kafejnīcā jautāja personāldaļas vadītājs. Greisa tur

ēda tikai tad, kad ārā bija slapjdraņķis, vai ari pirms algas saņemšanas, kad maciņš bija tukšs. Citās reizēs viņai patika pusdienlaikā klaiņot pa Midtaunu.

- Ļoti labi! - Greisa atbildēja un viņam uzsmaidīja. Viņš bija mazs, vecs, plikpaurains vīriņš, kā stāstīja, ar pieciem bērniem.

- Priecājos! - Viņš smaidīja. - Es pārjums, Greisa, esmu dzirdējis labas atsauksmes.

- Paldies!

Pati pozitīvākā viņa īpašība Greisas acīs bija tā, ka viņš mīlēja savu sievu un absolūti neinteresējās par Greisu. Neviens par Greisu neinteresējās. Cik tas bija ērti! Cilvēki bija aizņemti katrs ar savu darbu, un sekss šķita pēdējais, par ko viņi domāja. Neviens Greisu vispār neievēroja, arī Toms un Bills, abi jaunie juristi, kuru padotībā Greisa strādāja, nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību. Viņai pat šķita, ka viņa varētu būt piecreiz vecāka, un neviens to pat nepamanītu. Abi izturējās labi pret Greisu, bet bija līdz ausīm iegrimuši savās darba problēmās. Viņi sēdēja birojā līdz pulksten astoņiem vai dažkārt pat deviņiem vakarā, un Greisa brīnījās, kad gan viņi redz savus bērnus. Viņi ieradās darbā pat brīvdienās, kad bija jāraksta lietu pārskati vecākajiem partneriem.

- Ko tu darīsi Pateicības dienā? - Greisas kolēģe, otra sekretāre, jautāja viņai novembra vidū. Viņa bija jauka, vecāka dāma ar resnu vidukli un smagnējām kājām, bet sirsnīgu seju sirmu matu ielokā. Viņa nebija precējusies, un viņu sauca Vinifreda Epgārda, bet visi viņu dēvēja par Vinniju.

- Neko, bet gan jau pārcietīšu, - Greisa omulīgi atteica. Viņa nebija visai sajūsmināta par brīvdienām.

- Vai tad tu nebrauksi mājās?

Greisa tikai papurināja galvu un nepaskaidroja, ka viņai

nav nekādu citu māju. Viņas mājas bija dzīvoklis Ņujorkā, un viņai ar to pietika.

- Es braukšu uz 'adelfiju pie mātes, citādi tu varētu apciemot mani, - Vinnija gandrīz atvainojās. Vinnija izskatījās pēc īstas vecmeitas un tantes, viņai patika savs darbs un priekšnieki. Viņa aptekalēja Tomu un Billu kā gādīga cāļu-māte, un viņi par to pavilka Vinniju uz zoba. Viņa lika abiem apaut galošas, kad laukā sniga, un brīdināja par gaidāmām vētrām, kad viņi vēlu brauca mājās.

Toma un Bil la izturēšanās pret Greisu krasi atšķīrās. Viņi gandrīz vai izlikās, ka neredz meiteni. Greisa dažreiz minēja, ka varbūt viņas jaunība abus biedē, varbūt viņu sievas varētu apvainoties, ar Vinniju, protams, bija daudz vienkāršāk un ērtāk. Tam gan nebija nozīmes. Viņi Greisai neizteica nekādas personiska rakstura piezīmes un nejokoja ar viņu, kā reizēm mēdza darīt ar Vinniju. Kad viņi skatījās uz Greisu, viņu sejas izteiksme mūžam bija neizdibināma, it kā viņi īpaši uzmanītos no Greisas. Tāda izturēšanās pilnīgi atšķīrās no Boba Svensona uzvedības, un Greisai tā bija ļoti pa prātam.

Nedēļu pirms Pateicības dienas Greisa pusdienlaikā sāka zvanīt pa telefonu kādā personiskā jautājumā. Viņa jau agrāk bija gribējusi to darīt, bet katru brīdi aizņēma dzīvokļa iekārtošana. Nu bija pienācis laiks tam pievērsties. Tas bija uzdevums, ko viņa vēlējās veikt visu mūžu kā pateicību par palīdzību, kuru viņai bija snieguši draugi. So parādu viņa nekad nespēs atmaksāt Bija pienācis laiks atkal ķerties pie tā.

Beidzot viņa sazvanīja, ko bija vēlējusies.

Tā bija Svētā Andreja patversme, un tā atradās Louver-īstsaidā. Patversmi vadīja jauns priesteris, un viņš uzaicināja Greisu nākamās sestdienas rītā uz tikšanos.

Greisa aizbrauca ar metro līdz Leksingtonai, tad iekāpa vilcienā, kas devās uz Delansiju, un pārējo ceļa gabalu nogāja kājām. Viņa saprata, ka šis ir slikta a:nns. Pa ielām bezmērķīgi klimta apkārt klaidoņi, dzērāji tupēja pie durvīm vai nekautrēdamies gulēja uz ietvēm. Tur bija bordeli un daudzdzīvokļu īres nami, un noplukuši veikali ar pamatīgām durvīm. Šur tur bija pamestas mašīnas, un aizdomīga izskata pusaudži meklēja nepatikšanas. Viņi noskatījās uz Greisu, kad tā gāja garām, bet lika to mierā. Beidzot Greisa nokļuva līdz Svētā Andreja patversmei. Tā )i; veca dzīvojamā māja sliktā stāvoklī, durvīm lupa nost kr. a, un uzraksts karājās uz vienas naglas, taču iekšā un ārā staigāja sievietes un bērni, un pāris jaunu meiteņu. Vienai, kura bija gandrīz pēdējā grūtniecības mēnesī, nevarēja būt vaire par četrpadsmit gadiem.

Kad Greisa piegāja pie reģistrācijās galdiņa, tur sēdēja trīs jaunas meitenes. Viņas sarunājās un smējās, viena vīlēja nagus. Visapkārt valdīja pamatīgs troksnis. Māja dunēja no bērnu čalām, kaut kur tālāk bija d/īdama strīdēšanās. Šķita, ka vesela mikro Ņujorka bija pārnesta šeit no metro - baltie un melnie, ķīnieši un puertorikāņi.

Greisa lūdza pasaukt priesteri un ilgi, apkārt skatīdamās, gaidīja, līdz viņš parādījās, ģērbies džinsos un vecā, noplukušā auzu pārslu biezputras krāsas džemperī.

- Vai jūs esat tēvs Finegens? - viņa ziņkāri jautāja. Viņš izskatījās tik možs un nepa\ isam nebija līdzīgs priesterim. Viņa mati bija koši rudā kr in vispār viņš atgādināja bērnu. Tikai vārnu kājiņas ap acīm un grumbiņu tīkls uz gaišās ādas liecināja, ka viņš ir krietni vecāks.

- Tēvs Tims, - viņš ar vieglu smaidu izlaboja. - Vai Adamsas jaunkundze?

- Greisa. - Meitene viņam uzsmaidīja. Uz tēvu Timu

skatoties, nevarēja nesmaidīt. Viņš burtiski izstaroja ap sevi prieku.

- Iesim kaut kur aprunāties, - tēvs Tims rāmi teica, laipodams garām pusducim bērnu, kuri galvenajā gaitenī dzenāja cits citu. Ēka izskatījās kā daudzdzīvokļu nams, kas pārvērsts par patversmi. Pa telefonu tēvs Tims bija pastāstījis, ka viņi darbojoties piecus gadus un viņiem nepieciešama krietna palīdzība, īpaši brīvprātīgā palīdzība. Viņš patiesi priecājoties, ka Greisa ieradusies. Viņa esot viens no daudzajiem brīnumiem, uz kuriem viņi cerot.

Tēvs Tims aizveda Greisu uz virtuvi, kurā bija trīs vecas, uzdāvinātas trauku mazgājamās mašīnas un liela, vecmodīga izlietne. Pie sienām karājās plakāti, telpas vidū bija liels, apaļš galds ar dažiem krēsliem, uz galda - milzīgas kafijas kannas. Tēvs Tims ielēja abiem kafiju un ieaicināja Greisu nelielā istabā ar rakstāmgaldu un trim krēsliem. Tā izskatījās pēc noliktavas, kas pārvērsta par kabinetu. Telpa stipri prasījās pēc krāsas un kārtīgām mēbelēm, bet, kad Greisa bija apsēdusies un sāka sarunāties, tas aizmirsās. Tēvs Tims, pats to nemaz neapjauzdams, izstaroja īpašu pievilcību, un par to visi viņu mīlēja.

- Tātad. Greisa, kas tevi šurp atvedis? Vai tikai sirds siltums un nesaprātība? - Ar līksmu skatienu viņš atkal uzsmaidīja un iedzēra malku kūpošās kafijas.

- Esmu jau agrāk Čikāgā strādājusi par brīvprātīgo palīdzi Svētās Marijas centrā. - Greisa nosauca Pola Veinberga vārdu.

- Es viņu labi pazīstu. Pats arī esmu no Čikāgas. Bet nu jau divdesmit gadus dzīvoju Ņujorkā. Arī Svētās Marijas centru zinu. Patiesību sakot, es sekoju viņu priekšzīmei. Viņiem ir ļoti labi noorganizēta patversme.

Greisa pastāstīja, cik daudziem cilvēkiem viņi katru ga-

du palīdz, un par duci ģimeņu, kas pastāvīgi dzīvo Svētās Marijas centrā. Nemaz nerunājot par ļaudīm, kas nāca un gāja ik dienas un bieži atgriezās, lai rastu mierinājumu zem Svētās Marijas centra jumta.

- Šeit mēs piedāvājam to pašu, - tēvs Tims teica, domīgi skatīdamies uz Greisu. Kādēļ gan viņa izvēlējusies tādu aicinājumu? Taču viņš jau sen bija iemācījies neizprašņāt Dieva sūtītās dāvanas, bet prast tās izmantot. Viņš ļoti labprāt došot Greisai darbu. - Pie mums nāk ļoti daudz cilvēku. Astoņdesmit līdz simt pa dienu, varbūt par pusduci vairāk vai mazāk, drīzāk vairāk. - Viņš atkal pasmaidīja. - Mums ir gadījies, ka vienlaikus šeit uzturas pāri par simt sieviešu un divreiz vairāk bērnu. Parasti šeit dzīvo apmēram sešdesmit sieviešu un simt piecdesmit bērnu. Svētā Andreja patversme neatraida nevienu. Tas ir pirmais un galvenais likums. Kas atnācis pie mūsu durvīm, tas, ja vēlas, paliek. Daudzi šeit neuzkavējas ilgi. Viņi vai nu dodas atpakaļ, vai sāk jaunu dzīvi. Caurmērā šeit mitinās apmēram nedēļu, maksimums, divus mēnešus. Vairums aiziet pēc divām nedēļām.

Svētās Marijas centrā bija līdzīgs ritms.

- Vai jums ir pa spēkam iekārtot tik daudz cilvēku? -Greisa brīnījās. Ēka neizskatījās tik liela, un tāda tā arī nebija.

- Agrāk te bija apmēram divdesmit dzīvokļu. Mēs ievietojam tik daudz cilvēku, cik vien iespējams. Durvis ir atvērtas visiem, ne tikai katoļiem, - priesteris skaidroja, - mēs pat neuzdodam tādu jautājumu.

- īstenībā... - Greisa smaidīja, līdz sirds dziļumiem aizkustināta par to sirsnību, kas staroja no tēva Tima. Priestera Tima sirdsskaidrība un godīgums iedvesa Greisai patiesu apziņu, ka viņa sarunājas ar svētu cilvēku. Viņš bija īsts Dieva kalps, un Greisa viņa klātbūtnē jutās apskaidrota un laimīga.

- Svētās Marijas centra vadītājs bija ebrejs, - viņa runīgi turpināja, un tēvs Tims iesmējās.

-Tik tālu es vēl neesmu ticis, bet neko nevar zināt.

- Vai šeit strādā arī ārsti?

-Jā, varētu teikt, ka es arī esmu ārsts. Esmu jezuīts, un man ir doktora grāds psiholoģijā. Bet ārsts Tims - tas izklausītos savādi, vai ne? Man vairāk piestāv - tēvs Tims.

Šoreiz viņi iesmējās abi reizē, un priesteris aizgāja ieliet vēl kafiju no milzīgās kafijas kannas.

- Mums ir pusducis mūķeņu, viņas, protams, nestaigā mūķeņu tērpos, un apmēram četrdesmit brīvprātīgo palīgu, kas strādā dažādos laikos. Lai uzturētu patversmi, mums nepieciešama visāda veida palīdzība. Dažas psihiatrijas māsiņas velta savu laiku, nāk arī no Ņujorkas universitātes, mums ir psihiatrijas interni, galvenokārt no Kolumbijas. Tā ir krietna komanda, kas strādā kā paši nelabie... atvainojiet, kā eņģeļi. -Greisai viņš ļoti patika ar visiem vasarasraibumiņiem un smaidīgajām acīm. - Un tu, Greisa? Kas tevi pie mums atvedis?

- Man patīk šis darbs. Man tas ir ļoti vajadzīgs.

- Vai tev tas ir labi pazīstams? Laikam jau gan, ja esi nostrādājusi divus gadus Svētās Marijas centrā.

- Manuprāt, tas ir pietiekami ilgi, lai es būtu jums noderīga.

Greisai tas viss bija pārāk labi zināms, bet viņa šaubījās, vai runāt par to vai ne. Viņai jau gandrīz gribējās atklāt tēvam Timām savu dzīvesstāstu, tik ļoti viņa priesterim jau uzticējās.

-Cik reižu nedēļā vai mēnesī tu strādāji Svētās Marijas centrā?

- Katru nedēļu divus vakarus un visu svētdienu... un gandrīz visas brīvdienas.

- Oho! - Tēvs Tims bija pārsteigts un aizkustināts. Tas, ka viņš bija garīdznieks, netraucēja skaidri un gaiši redzēt, ka meitene ir jauna un skaista, pat pārāk jauna, lai sevi visu veltītu tādai videi. Viņš vērīgi uzlūkoja Greisu.

- Vai tā ir tava sūtība, Greisa?

Viņš it kā saprata. Juta. Greisa pamāja.

- Laikam gan. Es... izprotu šīs nelaimes. - Viņa samin-stinājās, lai vēl ko piebilstu, bet tēvs Tims saprotoši palocīja galvu un viegli pieskārās viņas rokai.

- Būs labi. Brūces tiek dziedētas dažādi. Un labākais veids ir dot svētību citiem.

Greisai saskrēja acīs asaras, un viņa māja ar galvu. Viņš saprata. Greisa jutās tā, it kā būtu pārnākusi mājās, viņajutās tuva tēvam Timām.

- Tu mums būsi vajadzīga, Greisa. Tava vieta ir šeit. Tu nesīsi prieku daudziem cilvēkiem un dziedēsi viņus un pati sevi.

- Paldies, tēvs, - Greisa nočukstēja, nosusinādama acis

un uzsmaidīdama viņam.

*

Tēvs Tims vairs neko neprašņāja. Viņš zināja visu, kas nepieciešams. Par šo sieviešu ciešanām vislabāk zināja tās, kuras pašas bija vajājuši un mocījuši vīri un tēvi, mātes vai draugi.

- Labi, ķersimies pie darba! - Tēva Tima acis atkal smējās. - Kad tu vari sākt? Mēs tevi tik viegli no šejienes prom nelaidīsim. Tu vēl vari nākt pie prāta.

-Tūlīt, vai?-Viņa jau bija nākusi šurp, sagatavojusies strādāt, un, ja viņa bija nepieciešama, tad varēja bez liekas kavēšanās sākt, un tā arī notika. Tēvs Tims aizveda Greisu atpakaļ uz virtuvi, kur viņi ielika tukšās krūzes trauku mazgājamajā mašīnā, un tad izgāja priekšistabā. Priesteris sāka Greisu iepazīstināt ar visiem patversmes iemītniekiem. Trīs meitenes pie galdiņa bija nomainījis ap divdesmit gadus vecs puisis, medicīnas students no Kolumbijas, divas sievietes sarunājās ar vairākām mazām meitenēm, tās bija māsa Terēze un māsa Jūdžina, kaut arī Greisai neviena no abām neizskatījās pēc mūķenes. Viņas šķita draudzīgas, abas apmēram trīsdesmit gadus vecas. Students bija ģērbies sporta tērpā, abas mūķenes džinsos un nodilušos džemperos. Māsa Jūdžina piedāvājās uzvest Greisu augšstāvā, lai parādītu telpas, kur uzturējās sievietes, un bērnistabu, kur sievietes varēja atstāt savus mazuļus, ja bija pavisam nomocījušās un gribēja pabūt vienatnē.

Ēkā bija izvietots arī slimnieku izolators, un mūķenei, kas tur strādāja, virs džinsiem bija uzvilkts balts uzsvārcis. Māsa Jūdžina klusiem soļiem ieveda Greisu blāvi apgaismotā telpā un pamāja dežurējošai māsai, Greisai sažņaudzās sirds un prātā atausa rūgtas atmiņas, ieraugot gultās guļošās sievietes. Neģēlīgu sitienu un briesmīgu zilumu pēdas. Divām nabadzītēm rokas bija ieģipsētas, vienai bija degošu cigarešu nospiedumi pa visu seju, vēl cita vaidēja, jo māsiņa centās pārsiet viņas lauztās ribas un lika ledus maisiņus uz aizpampušajām acīm. Šīs sievietes vīrs patlaban atradās cietumā.

- Nopietnāk ievainotās mēs sūtām uz slimnīcu, - klusi skaidroja māsa Jūdžina, kad viņas izgāja ārā. Grcisa, garām iedama, neviļus bija pieskārusies kādas sievietes rokai, un tā tūlīt satraukumā bija atrāvusies. Arī to Grcisa labi saprata. Šīs sievietes bija tik tālu novestas un pret viņām bija tik slikti izturējušies, ka viņas vairs nevienam neuzticējās. - Tomēr, cik iespējams, cenšamies viņas paturēt šeit, lai mazāk satrauktu. Dažreiz viņām ir tikai zilumi. Patiešām smagos gadījumos izsaucam ātro palīdzību. Tā, piemēram, pirms divām dienām bija ieradusies sieviete, kuru vīrs sitis ar metāla vadu pa galvu un apdedzinājis seju ar karstu gludekli. Viņa gandrīz nomi-rūsi, bet ārprātīgās bailēs no vīra atteikusies iesūdzēt to tiesā. Varas iestādes bija izvietojušas bērnus audžuģimenēs. Tomēr šī sieviete bija gatava glābt sevi, turpretī daudzām citām pietrūka tam drosmes.

Varmācības upuri pasaulē bija paši vientuļākie, viņi slēpās no visiem, pat no tiem, kuri varēja viņiem palīdzēt, un Greisa to labi zināja.

Māsa Jūdžina aizveda Grcisu pie bērniem, un acumirklī pie Greisas kā liptin pielipa mazi zēni un meitenes, viņa pastāstīja tiem pasaku, iepina bizēs lentes un sasēja kurpju auklas, bērni pļāpāja, parunājās par sevi, daži atklāja, kas noticis un kāpēc viņi atrodas šeit. Daži ne. Bija tādi, kam vecāki bija noslepkavojuši brāļus vai māsas. Citiem mātes gulēja augšstāvā slimas vai pārāk apkaunotas, lai rādītos kādam acīs. Varmācība iznīcināja ģimenes un cilvēkus, kuriem tā bija jāpārcieš. Sāpošu sirdi Greisa domāja par tām nedaudzajām, kas atkal atveseļojās un atguva ticību cilvēkiem.

Tajā vakarā viņa aizgāja no patversmes tikai pēc astoņiem. Tēvs Tims tobrīd stāvēja pie durvīm un sarunājās ar policistu, kas nupat bija atvedis divus gadus vecu meitenīti, kuru izvarojis tēvs. Kā Greisa ienīda tādus gadījumus... viņai vismaz bija trīspadsmit... bet Svētās Marijas centrā viņa bija redzējusi tēvu nomocītus mazus bērnus.

- Vai bija grūta diena? - tēvs Tims līdzjūtīgi jautāja, kad policists devās prom.

- Laba diena, - Greisa atbildēja un uzsmaidīja viņam.

Gandrīz visu laiku viņa bija pavadījusi kopā ar bērniem,

pēc tam parunājusies ar dažām sievietēm, uzklausījusi viņas, centusies iedrošināt jaunai dzīvei. Viņu vietā neviens cits to neizdarīs. Policija varēja palīdzēt. Bet glābiņš atradās pašu sieviešu rokās. Iespējams, ja Greisa ar viņām daudz runās, viņas nenonāks līdz bezdibenim. Viņām nebūs jānokļūst cie-

tumā, lai atgūtu brīvību. Tā Greisa izpirka grēku, kuru māte viņai nekad nebūtu piedevusi. Viņai toreiz nebija izvēles, un viņa neko nenožēloja. Bet viņa negribēja, lai vēl kādai būtu jāmaksā tikpat augsta cena.

- Jūs vadāt lielisku iestādi, - Greisa izteica tēvam Timām komplimentu. Viņai šeit patika - pat vairāk nekā Svētās Marijas centrā. Te valdīja lielāka rosība un bija sirsnīgāka noskaņa.

- Tie ir cilvēki, kas padara to lielisku. Vai tu vēl atgriezīsies šeit? Māsa Jūdžina teica, ka tu esot vienreizēja.

- Viņa pati ir vienreizēja. - Mūķene, tāpat kā citi patversmes darbinieki, nenogurdināmi augu dienu strādāja. Greisai patika visi patversmes iemītnieki. - Diez vai jums izdosies mani atturēt, lai nenāku šurp. - Viņajau bija vienojusies, ka strādās divus vakarus nedēļā un svētdienā. - Es varu nākt arī Pateicības dienā, - Greisa piebilda.

-Vai tad tu nebrauksi uz mājām?-tēvs Tims izbrīnījies jautāja. Greisa bija pārāk jauna, lai pavisam viena pavadītu brīvdienas.

- Man nav māju, kurp braukt, - Greisa nevilcinoties atbildēja. - Bet tas nekas. Esmu pieradusi.

Tēvs Tims ieskatījās viņai acīs un pamāja. Greisas acīs varēja izlasīt vēl daudz kā nepateikta.

- Mēs būsim ļoti priecīgi par tavu klātbūtni. - Nelabvēlīgām ģimenēm vienmēr brīvdienās klājās grūti, un tad patversmē ieradās divreiz vairāk cilvēku. - Svētkos šeit ir kā zooloģiskajā dārzā.

- Katrā ziņā ieradīšos. Tiksimies nākamnedēļ, tēvs, -Greisa teica un parakstījās žurnālā. Viņai būs jāatskaitās māsai Jūdžinai, un Greisa bija priecīgi satraukta, ka atradusi šo vietu. Patversme atbilda visām viņas iecerēm.

- Lai Dievs tevi svētī, - tēvs Tims atvadoties novēlēja.

- Jūs ari, tēvs, - Greisa atsaucās, un durvis aiz viņas aizvērās.

Ilgi viņai aukstumā un biedējošā tumsā nācās iet kājām uz metro garām klaidoņiem, dzērājiem un jauniem gangsteriem, kas meklēja izpriecas. Tomēr Greisu neviens neaiztika, un pēc pusstundas viņa jau gāja pa Pirmo avēniju uz mājām. Greisa bija nogurusi pēc garās dienas, bet garā moža, jo saprata, ka viņas pašas piedzīvotās šausmas vismaz noder citiem par pieredzi. Tagad tās nebija velti pārciestas.

Desmita nodala

Greisa, kā solījusi, aizvadīja Pateicības dienu Svētā Andreja patversmē. Viņa pat palīdzēja cept tītaru. Pēc tam viņa gāja turp katru nedēju otrdienās un piektdienās vakaros un svētdienās. Piektdienās mūžam bija darba pilnas rokas, jo nedēļas nogalē parasti tika izmaksātas algas. Uz vardarbību noskaņotie vīrieši piedzērās un sita savas sievietes. Tad viņa nekad netika prom no patversmes pirms pulksten diviem naktī vai pat vēlāk. Svētdienās vajadzēja rūpēties par visiem bērniem un sievietēm, kas brīvdienās bija saradušās patversmē. Tikai trešdienas vakaros viņai atlika laika papļāpāt ar māsu Jūdžinu. Līdz Ziemassvētkiem viņas jau bija kļuvušas par labām draudzenēm. Māsa Jūdžina pat apjautājās Greisai, vai viņa nevēlas kļūt par mūķeni.

- Ak Kungs, nē! Nevaru pat iedomāties! - Greisu pārsteidza tāda ideja.

- Vai zini, tas daudz neatšķiras no tā, ko tu dari pašreiz. - Māsa Jūdžina viņai uzsmaidīja. - Tu tik ļoti ziedojies citu labā... un Dieva labā... lai arī kā tu pati to uztvertu.

- Es pret to neizturos tik reliģiozi. - Greisa mulsi pasmaidīja par mūķenes vārdiem. - Es tikai nolīdzinu vecus parādus. Daži cilvēki pret mani ļoti labi izturējušies, cik nu es pati ļāvu. Šo sirds siltumu es gribētu nodot tālāk.

Ne jau tik daudz bija to cilvēku, kas pret Greisu labi izturējās. Tomēr daži bija. Tagad viņa pati gribēja nelaimīgo dzīvē ienest gaismas stariņu. Viņa gribēja tikai palīdzēt daudz cietušajiem bērniem un sievietēm, bet ne jau veltīt savu dzīvi Dievam.

- Vai tev ir draugs? - māsa Jūdžina reiz pajautāja, ķiķinādama kā jauna meitene, un Greisa pasmējās par tādu jautājumu. Māsa Jūdžina bija ziņkārīga, bet Greisa reti atklāja kaut ko no savas dzīves. Viņa jutās drošāk, kad izturējās noslēgti un savrup.

- Man, patiesību sakot, ar vīriešiem nelaimējas, - Greisa vaļsirdīgi atteica. - Un viņi mani īpaši neinteresē. Man labāk patīk nākt uz patversmi un darīt kaut ko derīgu.

Tā viņa arī rīkojās. Greisa patversmē pavadīja Ziemassvētkus un Jauno gadu un, atgriezdamās no patversmes, izstaroja tādu kā mierpilnu gaismu. Vinnija darbā to dažreiz pamanīja un nosprieda, ka vainojams ir vīrietis. Greisa šķita laimīga un apmierināta. Bet iemesls bija iespēja rūpēties par cietušu bērnu, iespēja viņu augu nakti auklēt un apmīļot tā, kā neviens cits iepriekš to nebija darījis. Vairāk par visu Greisa vēlējās ienest gaismas stariņu tādu bērnu posta dzīvē, un to viņa arī veica.

Kad Greisa bija gandrīz piecus mēnešus nostrādājusi kopā ar Vinniju, tā uzaicināja viņu kādā svētdienā uz pusdienām, bet Greisa, patiesi aizkustināta, bija spiesta aizbildināties, ka viņai obligāti jābūt citur. Viņa nedrīkstēja atlikt savu pienākumu pildīšanu patversmē. Tā nu abas satikās sestdien Medisona avēnijā pie Šrafta un pēc tam devās uz “Rok-fellera centru” skatīties daiļslidošanu.

- Ko tu dari svētdienās? - Vinnija ieinteresēta jautāja, joprojām pārliecināta, ka Greisai ir draugs. Tik jauna un skaista meitene. Tad taču vajadzēja būt kādam draugam.

- Es strādāju Dclansija ielā - patversmē, kas domāta nelaimē nonākušām sievietēm un bērniem, -Greisa paskaidroja, vērojot, kā daiļslidotājas īsos bruncīšos virpuļo pa ledu un bērni krīt un smiedamies dzenas pakaļ vecākiem un draugiem. Laimīgie bērni!

- Tiešām? - Vinnija bija pārsteigta par Greisas atzīšanos. - Kāpēc? - Viņa nespēja iedomāties, ka tāda jauna un jauka meitene nodarbotos ar kaut ko tik grūtu un nomācošu.

- Manuprāt, tas ir svarīgi. Es strādāju trīs reizes nedēļā. Man tur ļoti patīk, - Greisa teica, uzsmaidīdama Vinnijai.

- Vai tu jau agrāk esi to darījusi? - Vinnija izbrīnījusies jautāja, un Greisa smaidīdama pamāja.

- Jau ilgi. Sāku ar to nodarboties Čikāgā, bet šeit man patīk labāk. To sauc par Svētā Andreja patversmi. - Tad ' Greisa pavīpsnāja un izstāstīja, kā māsa Jūdžina ieteikusi viņai kļūt par mūķeni.

- Ak tu tētīt! - Vinnija izbīlī iesaucās. - Tu taču to nedarīsi, vai ne?

- Nē. Tomēr viņas šķiet laimīgas, lai gan man tas neder. Es priecājos, ka varu tāpat strādāt.

- Trīs reizes nedēļā - tas ir briesmīgi daudz. Tev taču neatliek laika nekam citam!

- Nē. Es nemaz negribu. Man patīk darbs Svētā Andreja patversmē. Sestdienas es veltu pati sev, un vēl man atliek pāris vakaru nedēļas vidū. Vairāk arī nevajag.

-Tā tu sabojāsi veselību! - Vinnija viņu norāja. -Tavā vecumā meitenei ir jāizklaidējas. Ar zēniem, ja tu gribi zināt, -viņa bārās, gluži kā māte rātu meitu, bet Greisa tikai pasmējās. Viņai patika darbabiedre. Viņai patika strādāt kopā ar Vinniju, kura bija ļoti apzinīga, izdarīga un ar lielu atbildības sajūtu gādāja par “saviem” juristiem un Greisu. Viņa izturējās gandrīz kā māte.

- Par mani neraizējies, viss ir kārtībā. Patiešām! Man būs diezgan laika puišiem, kad kļūšu vecāka, - Greisa smiedamās atteica, bet Vinnija grozīja galvu un kratīja pirkstu.

-Tas laiks pienāk daudz ātrāk, nekā tu vari iedomāties. Es visu mūžu rūpējos par vecākiem, bet nu mana māte dzīvo Filadelfijā kopā ar tanti un es esmu palikusi viena. Tēvs nomira, un es tā arī neapprecējos. Tajā laikā, kad tētis nomira un mamma pārvācās uz Filadelfiju pie tantes Tinas, es jau biju par vecu. - Vinnija runāja tik skumīgi, ka Greisai kļuva viņas žēl. Greisa juta, ka vecākā kolēģe ir ļoti vientuļa un tāpēc aicināja viņu uz pusdienām. - Ja tu neapprecēsies un neuzsāksi pati savu dzīvi, tu to nožēlosi.

- Šaubos gan! - Pēdējā laikā Greisa bija nonākusi pie secinājuma, ka nevēlas apprecēties. Viņa bija pietiekami apdedzinājusies, un pat īsā saskarsme ar tādiem vīriešiem kā Markuss, Bobs Svensons un uzraudzības inspektors šo to viņai bija iemācījuši. Greisa vairs nevēlējās nonākt nekādās darīšanās ar viņiem vai citiem. Pat jaukie cilvēki Deivids un Pols neļāva viņai mainīt savas domas par vīriešiem, viņai neviena nevajadzēja. Greisa jutās labi viena pati. Viņa pat nepūlējās iepazīties ar kādu vīrieti un sākt vēl kādu dzīvi, viņu apmierināja brīvprātīgās palīdzes darbs Svētā Andreja patversmē.

Tāpēc Greisa bija ārkārtīgi pārsteigta, kad viens no blakus biroja jaunākajiem kompanjoniem kādu dienu uzaicināja viņu vakariņās. Greisa zināja, ka viņš draudzējas ar nodokļu inspektoriem, kuriem Greisa sagatavojažiņojumus, viņš bija nesen šķīries un ļoti-izskatīgs. Taču Greisa nejuta ne mazāko interesi nedz par viņu, nedz par kādu citu darbabiedru.

Vienu dienu viņš pusdienlaikā piegāja pie Greisas rakstāmgalda un apmulsis čukstus uzaicināja viņu kopā pavadīt piektdienas vakaru. Greisa ar diezgan neapmierinātu sejas

izteiksmi paskaidroja, ka piektdienās veic brīvprātīgās palīdzes pienākumus, un vīrietis, gaužām apjucis, neveikli nozuda.

Vēl vairāk Greisa izbrīnījās, kad viens no viņas bosiem nākamajā pēcpusdienā pajautāja, kāpēc viņa atraidījusi He-lamu Bolu.

- Hels ir tik jauks puisis, - boss teica, - un jūs viņam patīkat. - It kā ar to pietiktu, lai tikšanās būtu sarunāta. Neviens nesaprata, kāpēc Greisa viņam atteikusi.

- Es... ak... tas ir ļoti mīļi, ka viņš mani uzaicināja, un viņš tiešām ir simpātisks, - Greisa aprauti skaidroja. - Es nesatiekos ar darbabiedriem. Manuprāt, tā nedrīkst, - viņa stingri pabeidza, un jaunākais partneris piekrītoši pamāja.

-Tieši tā es viņam pateicu. Es jau nojautu, ka tā tas ir. -Prātīga doma, lai gan žēl, jo jums viņš noteikti patiktu, un viņš kopš pagājušās vasaras, kad šķīrās no sievas, ļoti slikti jūtas.

- Skumji to dzirdēt, - Greisa atturīgi noteica.

Vēlāk Vinnija viņu sarāja, ka Helams Bols esot ļoti pieņemams vīrietis firmā un ka Greisa esot liela muļķe. Vinnija brīdināja, ka Greisa drīz kļūšot vecmeita, ja nemainīšot savu izturēšanos.

- Lieliski! - Greisa viņai uzsmaidīja. - Nevaru vien sagaidīt. Tad neviens mani vairs nekur neaicinās un man nebūs jāizdomā iemesli atteikumam.

- Tu esi ķerta! - Vinnija bārās. - Galīga nejēga, - viņa purpināja un rūca, bet, kad tieslietu palīgs nākamajā mēnesī atkal aicināja Greisu un viņa atteicās tā paša iemesla dēļ, Vinnija pavisam satrakojās. - Tu esi dumjākā meitene, kādu vien esmu pazinusi! - vecākā darbiniece sodījās. - Es to nepieļaušu! Viņš ir ļoti pievilcīgs, turklāt tikpat garš kā tu!

Greisa tikai pasmējās par Vinnijas pamatojumu un attei-

cās mainīt savu lēmumu, un drīz vien firmu aplidoja ziņa, ka Greisa Adamsa nesatiekas ar darbabiedriem vīriešiem. Vairums nosprieda, ka viņai ir draugs vai arī viņa ir saderināta, bet dažs labs nolēma izaicināt likteni. Tomēr Greisa nepārdomāja, un viņas atbilde bija tikai viena: “Nē!” Lai arī cik simpātiski vai interesanti viņi būtu, Greisa nepieņēma vīriešu uzaicinājumus. Šķita, ka viņa pat nepavisam neinteresējas par pretējo dzimumu. Daudzi brīnījās par Greisu.

- Kā tu domā apprecēties? - Vinnija kādu pēcpusdienu nikni, gandrīz vai kliegdama, jautāja Greisai, kad viņas beidza darbu.

- Es negrasos precēties, Vinnija, un beigta balle! -Greisu aizkustināja darbabiedres gādība, bet tā viņu neietekmēja.

-Tad 1jākļūst par mūķeni! - Vinnija sauca. -Tu jau tāda esi.

- Jā, kundze, - Greisa teica un pieklājīgi pasmaidīja.

Uzacis saraucis, no kabineta izgāja Bills, viens no “viņu” bosiem. Viņš bija dzirdējis sarunu un pilnīgi piekrita Vinnijai, jo saprata, ka Greisa laiž garām iespējas. Jaunība un skaistums nebija mūžīgi.

- Vai plēšaties, dāmas? - Bills iesmējies jautāja, vilkdams mēteli un ņemdams lietussargu. Bija marts, un jau nedēļām lija. Labi vismaz, ka nesniga sniegs.

- Viņa ir gatavā aitasgalva! - Vinnija iesaucās, sapinusies savā lietusmētelī, bet Greisa un Bills smiedamies palīdzēja viņai sakārtoties.

- Greisa! Ak tu debestiņ, Greisa, ko jūs nodarījāt Vinnijai?

- Viņa nesatiekas ar puišiem, padomājiet tik! - Vinnija izrāvās no Greisas rokām un nepareizi aizpogāja mēteli, kamēr tie divi centās rādīt nopietnu seju. - Viņu piemeklēs

tāds pats liktenis kā mani, viņa paliks vecmeita, bet viņa ir tik jauna un skaista!

Greisa redzēja, ka Vinnija gandrīz raud, un viņa aizkustināta noskūpstīja kolēģi uz vaiga. Vinnija viņai dažreiz bija kā māte un dažreiz kā patiesa draudzene.

- Varbūt Greisai ir draugs, - Bills centās nomierināt Vinniju. Viņam pašam jau sāka likties, ka Greisai ir mīļākais -precēts vīrs. Tā varēja izskaidrot, ka Greisa darbā visu laiku atraidījajaunos vīriešus. - Viņa tikai mums to neatklāj. - Bills vairs neticēja, ka Greisas atturības pamatā ir vienīgi viņas skaidrais saprāts un tikumība, tur slēpās kas vairāk, un citi jaunākie kompanjoni tam piekrita.

Vinnija paskatījās uz Greisu, kura, neko neatbildēdama, pasmaidīja, un tas pārliecināja Vinniju, ka varbūt patiešām Greisas dzīvē ir kāds precēts vīrietis.

Abas draudzenes vestibilā atvadījās, novēlēdamas viena otrai arlabvakaru, bet Greisa devās uz Delansija ielu pie nelaimīgajiem, kuriem bija vajadzīga palīdzība.

Nākamajā rītā, kad viņa ieradās darbā un izskatījās nogurusi, Vinnija nomierinājās, ka bosam būs bijusi taisnība un Greisai ir kāds slepens pielūdzējs. īstenībā Greisa juta, ka ir saaukstējusies. Iedama pa Delansija ielu lietū uz Svētā Andreja patversmi, viņa bija izmirkusi viscaur slapja. Viņai nepavisam nebija noskaņojuma pusdienlaikā doties pie personāldaļas vadītāja, kurš pulksten vienpadsmitos bija piezvanījis Greisai un aicinājis viņu uz savu kabinetu. Greisa sāka bažīties, bet Vinnija pat ļoti satraucās. Viņa nespēja iedomāties, kāpēc Greisa tiek aicināta, ja nu vienīgi kāds no Greisas noraidītajiem vīriešiem būtu aiz muguras aprunājis meiteni. Greisa jau agrāk to bija piedzīvojusi, un viņu tas nepārsteigtu.

- Nestāsti viņam neko lieku! - Vinnija brīdināja Greisu, kad tā devās augšup pa kāpnēm.

Personāldaļas vadītājam nebija nekādu sūdzību, gluži pretēji, viņš uzslavēja Greisu par teicamu darbu un to, ka nodaļā par viņu esot labas atsauksmes, ko apliecinot arī viņas priekšnieki, abi jaunākie partneri.

- Man jums ir neliels lūgums, - viņš vilcinādamies teica. - Es saprotu, ka nav patīkami atrauties no ierastā darba, un Toms un Bills arī nebūs apmierināti. Tomēr vakar Voter-menas jaunkundze cietusi nelaimes gadījumā metro. Viņa paslīdējusi uz kāpnēm un salauzusi gūžaskaulu. Viņa nebūs darbā divus vai pat trīs mēnešus. Diezgan nepatīkami. Viņa atrodas Lenokshilā, māsa mums piezvanīja un brīdināja. Jūs taču pazīstat Votermenas jaunkundzi, vai ne?

Greisa parakņājās savā atmiņā, bet tādu Votermenas jaunkundzi neatcerējās. Acīmredzot kāda no firmas sekretārēm. Nez vai tas būs kāpiens augšup vai lejup? Atlika vienīgi cerēt, ka nebūs jāstrādā pie kāda no tiem vīriešiem, kuri aicināja viņu uz tikšanos. Tad rastos neveikla situācija.

- Es viņu laikam nepazīstu, - Greisa vienaldzīgi atbildēja.

- Viņa strādāja pie Makenzija kunga, - personāldaļas vadītājs svinīgi paziņoja, it kā ar to būtu izteikts viss.

- Pie kāda Makenzija kunga? - Greisa vēl nesaprata.

- Pie Čārlza Makenzija kunga, - personāldaļas vadītājs paskaidroja Greisai kā galīgai nejēgai. Čārlzs Makenzijs bija viens no juridiskās firmas trim vecākajiem kompanjoniem.

- Vai jūs smejaties par mani, vai? - Greisa gandrīz iekliedzās. - Kāpēc esi Es pat nespēju pierakstīt, ja man diktē. -Greisas balss kļuva žēlabaina. Viņai tik ļoti patika strādāt tur, kur viņa bija patlaban, viņa negribēja uzņemties jaunu slodzi.

- Jūs ātri konspektējat, un jaunākie partneri apgalvo, ka jums esot lieliskas darba iemaņas. Makenzija kungs ir ļoti prasīgs.

Viņš mulsi sagrozījās, jo nevarēja atklāt, ka Čārlzam Makenzijam ārkārtīgi nepatīk īdzīgas, vecas sekretāres, kas sūdzas, ja nākas strādāt vēlās vakara stundās, viņš negribēja stāstīt par Makenzija pārmērīgi augstajām prasībām. Viņam blakus vajadzēja jaunu būtni, kas spēja tikt līdzi viņa tempam, bet personāldaļas vadītājs to nevarēja teikt. Katrā ziņā Ma-kenzijs deva priekšroku sekretārēm, kurām nebija vēl trīsdesmit gadu. Pat Greisa bija to dzirdējusi.

- Votermenas jaunkundzes prombūtnes laikā viņam vajadzīga veikla, izdarīga darbiniece, kas prastu visu veikt viņam pa prātam. Bez šaubām, Greisa, tiklīdz viņa sekretāre atgriezīsies, jūs varēsiet iet atpakaļ uz savu darba vietu. Tas vilksies tikai pāris mēnešu.

“Viņam droši vien vajadzīga mīļākā,” Greisa žēli nodomāja. Viņa pazina tādus tipus un negribēja ielaisties. Viņai patika savs darbs, un viņa bija labi sastrādājusies ar Vinniju. Abi firmas jaunākie partneri, kuru sekretāres viņas bija, arī uzvedās ļoti labi. Viņi tik tikko ievēroja Greisu, un tieši tas viņai bija pa prātam.

- Vai man ir izvēles iespējas?-Greisa jautāja un nelaimīga saviebās.

- Diez vai, - personāldaļas vadītājs atklāti pateica. - Mēs viņam šorīt piedāvājām trīs raksturojumus, un viņš izvēlējās jūsējo. Būtu ļoti grūti viņam izskaidrot, ka jūs esat atteikusies. -Viņš skumīgi paskatījās uz Greisu. Viņš nebija gaidījis pretošanos. Ja Greisa Adamsa atteiksies, tas negatīvi atsauksies uz personāldaļas vadītāju, jo Čārlzs Makenzijs nebija pieradis dzirdēt, ka nevar dabūt to, ko vēlas.

- Lieliski! - Greisa sarūgtināta saguma krēslā.

-Atbilstoši jaunajam amatam mēs paaugstināsim jums

algu.

Greisas likteni tas nesaldināja. Mazāk par visu viņa gri-

bēja strādāt par sekretāri vecam vīram, kas sapņo par sekretāri, kurai būtu divdesmit divi gadi un kurai viņš varētu skriet pakaļ apkārt rakstāmgaldam. Viņa patiesi to nevēlējās. Ja Makenzijs ko atļausies, viņa tūdaļ iesniegs atlūgumu. Tātad būs jāmeklē jauns darbs. Viņa izmēģinās pāris dienu, un, ja izrādīsies, ka viņš ir draņķis, Greisa nozudīs. Taču viņa skaļi

neizteica savas domas. Viņa to izlēma klusēdama.

*

- Jauki! - Greisa dzedri noteica. - Kad man jāsāk?

- Pēc pusdienām. Makenzija kungam no rīta nācās iztikt bez palīga.

- Starp citu, cik gadu ir Votermenas jaunkundzei? -Greisa bija sapratusi mājienu.

- Divdesmit pieci - laikam. Varbūt divdesmit seši. īsti nezinu. Viņa ir burvīga. Viņa jau trīs gadus strādā pie Makenzija.

Varbūt viņi bijuši mīļākie, Greisa nolēma, tad sastrīdējušies un nu Votermenas jaunkundze meklē citu darbu. Tas bija iespējams. Drīz viņa visu izpētīs. Pulksten vienos viņai jābūt Makenzija kunga kabinetā.

Atgriezusies pēc savām mantām, Greisa visu izstāstīja Vinnijai.

- Cik brīnišķīgi! - Vinnija augstsirdīgi iesaucās. - Man tevis pietrūks, bet tev tā ir lieliska izdevība!

Greisai gan tā nepavisam nelikās, un, kad no mašīnrakstīšanas biroja atnāca aizvietotāja, Greisa gandrīz apraudājās. Meitene atvadījās no abiem kompanjoniem, pie kuriem bija strādājusi gandrīz sešus mēnešus, un paņēma somu, lai dotos uz divdesmit devīto stāvu pie Makenzija kunga. Pēcpusdienā Vinnija apsolīja viņai piezvanīt, lai uzzinātu, kā Greisai sokas.

- Man rādās, ka viņš ir stulbenis, - Greisa vēl pačukstēja, bet Vinnija viņu steidzās pārliecināt, ka tā nebūt nav.

- Nē, nav gan! Visi, kas pie viņa strādā, mīl viņu.

- Kā tad! - Greisa dzēlīgi izmeta un pirms aiziešanas noskūpstīja Vinniju uz vaiga. Viņa jutās tā, it kā pamestu mājas, un sliktā garastāvoklī devās augšā pa kāpnēm. Greisu aizvainoja valdonīgā izrīcība. Viņa pat nepaspēja paēst pusdienas, un viņai briesmīgi sāpēja galva. Turklāt viņa juta, ka ir pamatīgi saaukstējusies pēc garās staigāšanas nakts lietū. Pat lepnais kabinets ar krāšņo skatu uz Parka avēniju viņu neuzmundrināja.

Greisa tika karaliski sagaidīta, trīs sekretāres, kas arī turpat strādāja, viņu apsveica kā maza kluba jauno biedri, un, ja Greisa būtu labākā noskaņojumā, viņa atzītu, ka visi ir ļoti jauki cilvēki.

Greisa izskatīja dokumentus, kurus bija iedevis perso-nāldaļas vadītājs, un jaunā bosa norādes, kas viņai jāizdara līdz darbadienas beigām. Viņai galvenokārt bija jāzvana pa telefonu, lai sameklētu vajadzīgos cilvēkus, tad bija personiska rakstura telefona sarunas ar drēbnieku, frizieri, kā arī jāpiezvana uz klubu “21 ”, lai tur rezervē nākamajam vakaram galdiņu divām personām. Cik seksīgi, Greisa klusībā novaidējās, lasot sarakstu. Tad viņa ķērās pie telefona.

Kad Makcnzijs pulksten divos piecpadsmit atgriezās no pusdienām, Greisa jau bija izpildījusi visus personiskos pasūtījumus, nokārtojusi daļu no darba jautājumiem un pieņēmusi vairākus ziņojumus. Katrā sarunā viņa pati tika galā ar zvanītāju, un bosam nevajadzēja zvanīt vēlreiz, lai pārliecinātos, ko klienti izlēmuši. Makenzijs bija patīkami pārsteigts par Greisas prasmi, bet Greisa pati bija vēl vairāk pārsteigta. “Vecis”, kuru viņa bija sagatavojusies ieraudzīt, bija četrdesmit divus gadus vecs, garš vīrietis ar platiem pleciem, dziļi iegrimušām, zaļām acīm, piķa melniem matiem, kas pie deniņiem sudrabaini vizmoja. Skarbais zods darīja

viņu līdzīgu aktierim, un viņa izturēšanās bija ārkārtīgi nepretencioza. Viņš it kā neapzinājās, cik pats ir glīts. Ļoti klusu viņš ienāca kabinetā pēc lenča ar citiem kompanjoniem. Pavisam vienkārši un draudzīgi viņš sveicināja Greisu un paslavēja par ātri paveiktajiem uzdevumiem.

- Jūs esat tieši tik izdarīga, Greisa, kā man pārjums stāstīja, - viņš teica, sirsnīgi uzsmaidīdams Greisai, bet viņa tūliņ pat nozvērējās nepadoties iespaidam. Viņa jau nu tik lēti neiekritīs, ieraudzījusi glītu ārieni, vienalga, lai arī kas viņš bija un ko šeit darījusi Votermenas jaunkundze.

Nākamās divas nedēļas viņa izpildīja visas Makenzija norādes, kārtoja darba un personiskos jautājumus, gādāja par visām telefona sarunām, sēdēja viņam blakus sanāksmēs un rūpīgi visu pierakstīja, un pierādīja, ka ir gandrīz nevainojama sekretāre.

- Viņa ir jauka, vai ne? - Toms Šorts aizbildnieciski jautāja pirms kādas sanāksmes, uz brīdi saticis Makenziju vienu pašu.

- Jā, - vecākais kompanjons kā vilcinādamies piesardzīgi atbildēja, bet bez īpašas dedzības, un Toms to ievēroja.

- Vai tev viņa nepatīk? - Toms vienā mirklī uztvēra atturīgo toni viņa balsī.

- Gribi, lai atbildu godīgi? Nē. Viņa ir velnišķīgi īgna un visu dienu staigā kā mietu norijusi. Pats stīvākais radījums, kādu esmu redzējis. Dažkārt man gribas viņai uzliet spaini ūdens.

- Greisa! - Toms apstulba. - Viņa ir tik jauka, un ar viņu tik viegli saprasties!

- Varbūt es viņai nepatīku. Apžēliņ, nevaru vien sagaidīt atpakaļ Votermenu!

Bet pēc četrām nedēļām Elizabete Votermena atsūtīja ļoti satraucošu ziņu. Viņa visu esot ilgi apdomājusi, bet pēc nelaimes gadījuma, ņemot vērā, kā cilvēki pret viņu izturējušies, kad viņa ar salauztu gūžu gulējusi metro, viņa pametot Ņujorku uz visiem laikiem un atgriežoties dzimtajā Floridā.

- Cik nojaušu, tā mums abiem ir nepatīkama vēsts, -Čārlzs Makenzijs, to uzzinājis, vaļsirdīgi teica Greisai.

Greisa sešas nedēļas bija nevainojami strādājusi, bet tik tikko turējusies pieklājības robežās. Makenzijs bija draudzīgs un atsaucīgs, taču Greisa, tiklīdz viņu ieraudzīja un atkal ievēroja viņa izskatīgo ārieni, tā ienīda jo vairāk. Viņa pārliecināja sevi, ka pazīst tādus tipus, kas tikai gaida izdevību mesties viņai virsū un seksuāli uzmākties, kā to bija darījis Bobs Svensons, taču viņa tik lēti nepadosies. Nekad vairs. Un ne jau tas būs Čārlzs Makenzijs. Nedēļu pēc nedēļas viņa Svētā Andreja patversmē redzēja nabaga sievietes, kas viņai atkal un atkal atgādināja vīriešu bīstamību un nelietību un cik daudz posta tie sagādāja, ja tiem uzticējās.

-Jums šeit nepatīk, Greisa, vai ne?-Čārlzs Makenzijs beidzot viņai laipnā balsī vaicāja, un Greisa ievēroja, cik viņam zaļas acis, un tūliņ iedomājās par tiem sieviešu bariem, kas viņā iemīlējušās, ari Elizabete Votermena un Dievs zina cik vēl!

- Es jums laikam neesmu piemērota sekretāre, - Greisa klusi teica. - Man nav jums nepieciešamās pieredzes. Es iepriekš neesmu strādājusi juridiskajā firmā un ne pie tik svarīga bosa.

Makenzijs pasmaidīja par Greisas vārdiem, bet meitene saspringusi sēdēja, kā sēdējusi.

- Kur jūs iepriekš strādājāt? - Makenzijs jautāja, jo bija to aizmirsis.

- Divus gadus modeļu aģentūrā.

Greisa nesaprata, kāpēc viņam tas jāzina. Varbūt tagad

metīsies uzbrukumā. Kaut kad jau viņš to darīs. Tāpat kā visi pārējie.

- Par modeli? - Makenziju tas nepārsteidza, bet Greisa papurināja galvu.

- Nē, par sekretāri.

-Tur noteikti bija daudz interesantāk nekā juridiskajā firmā. Mans darbs nav īpaši saistošs.

Čārlzs Makenzijs pasmaidīja un pēkšņi izskatījās ļoti jauns. Greisa zināja, ka viņš bijis precējies ar pazīstamu aktrisi, bet bērnu viņam nav. Pirms diviem gadiem notikusi šķiršanās, un klīst valodas, ka viņš satiekas ar daudzām sievietēm. Greisa jau bija paspējusi rezervēt pietiekami daudz vakariņu galdu, taču ne vienmēr ar sievietēm. Dažkārt tie bija kompanjoni un klienti.

- Vairums darbu nav īpaši saistoši, - Greisa prātīgi atsaucās, brīnīdamās, ka viņš tik daudz laika velta sekretārei. - Modeļu aģentūrā ne tik, īstenībā man šeit patīk labāk. Te strādā jauki cilvēki, - Greisa domīgi noteica.

- Tātad vaina ir manī, - Makenzijs gandrīz skumji secināja, it kā būtu aizskarts.

- Kā jūs to domājat? - Greisa nesaprata.

- Jūs acīm redzami nepriecājaties par savu darbu, bet, ja jums tomēr patīk pati firma, tātad nepatīku es. Man radies iespaids, ka jums riebjas strādāt pie manis, ja runājam atklāti, Greisa. Tāda sajūta, ka jums metas nelabi, tiklīdz es ienāku birojā.

Greisa no apjukuma nosarka.

- Nē... es... piedodiet... es negribēju radīt tādu iespaidu...

- Bet kur tad tā vaina?

Makenzijs gribēja noskaidrot šo jautājumu. Greisa bija pati labākā sekretāre.

- Vai es varu kaut kādā veidā nokārtot mūsu attiecības? Elizabete ir pavisam aizgājusi no darba, un mums vai nu jāsastrādājas, vai jāšķiras, tā taču ir?

Greisa pamāja, apjukusi par to, ka viņas nepatika bijusi tik klaji redzama. Čārlzs Makenzijs personiski viņai neko nebija nodarījis. Viņš tikai pārstāvēja visu slikto. Patiesībā, kā izrādījās, viņš nepavisam nebija sieviešu lencējs. Vienīgi plaši apspriestā laulība ar slaveno aktrisi bija radījusi viņam tādu reputāciju.

- Piedodiet, Makenzija kungs! Es turpmāk centīšos būt atsaucīgāka.

- Es arī, - viņš laipni atteica, un Greisa, iedama mājās, nezin kāpēc jutās vainīga. Jo vairāk tad, kad Elizabete Voter-mena, uz kruķiem balstīdamās, ieradās atvadīties no Čārlza Makenzija. Viņa teica, ka jūtoties tā, it kā pamestu savas mājas, un boss esot pats jaukākais cilvēks. Viņa raudāja, un apraudājās arī visi citi birojā. Greisai nebūt neradās iespaids, ka tobrīd beigtos mīlas sakars, gluži pretēji, notika sirsnīga atvadīšanās no iemīļota darbadevēja.

- Kā tev tur, augšā, klājas? - kādu dienu jautāja Vinnija.

- Labi.

Greisai bija neērti atzīties, ka viņa izturējusies nepatīkami, līdz šim nav ieguvusi nevienu draugu divdesmit devītajā stāvā un vecajiem bosiem vairākas reizes teikts, cik viņa ir īdzīga. Greisa apzinājās savu jauniegūto reputāciju un saprata, ka tādu pati ir pelnījusi. Greisa apjuka vēl vairāk, kad Vinnija pastāstīja, ko ļaudis runājot - cik Greisa esot neiecietīga pret Makenzija kungu.

Pēc sarunas ar bosu Greisa centās mainīt savu izturēšanos, un nu jau viņai darbs vairāk iepatikās. Viņa bija samierinājusies ar domu, ka neatgriezīsies pie Vinnijas un abiem jaunākajiem kompanjoniem. Viņai nācās atzīt, ka šis darbs ir interesantāks, bet tad negaidot maijā Čārlzs Makenzijs paziņoja, ka lido uz Losandželosu un Greisai jādodas viņam līdzi. Greisa gandrīz zaudēja valodu un trīcošu balsi stāstīja Vinnijai, ka atteiksies braukt.

- Debestiņ, kāpēc? Greisa, tāda izdevība!

Kāda izdevība? Sapīties ar bosu? Nē! Viņa to nepieļaus. Pēc Greisas domām, tas bija tikai labi izplānots slazds, kurā viņai paredzēts iekrist. Bet, kad Greisa iegāja Makenzija kabinetā, sagatavojusies atrunāties no brauciena, Makenzijs pirmais pateicās Greisai, ka viņa izbrīvējusi laiku un ir ar mieru lidot viņam līdzi, un Greisai bija neērti atkāpties. Greisa jau domāja, vai neiesniegt atlūgumu, un, sev par pārsteigumu, izstāstīja visu tēvam Timām Svētā Andreja patversmē.

- No kā tu baidies, Greisa? - tēvs Tims uzmanīgi jautāja. Viņa bija burtiski pārbijusies.

- Es baidos... ak, es nezinu... - Greisa mulsi stomījās, tomēr viņa gribēja vaļsirdīgi izrunāties - sevis pašas dēļ. - Baidos, ka viņš, tāpat kā citi manā dzīvē, izmantos mani vai - vēl ļaunāk. Kad ierados Ņujorkā, es visas nelaimes atstāju pagātnē, bet nu viss sākas no jauna līdz ar šo muļķīgo braucienu uz Kaliforniju.

- Vai viņš jebkad ir izrādījis vēlēšanos tevi izmantot vai tev seksuāli uzmākties? - tēvs Tims klusi vaicāja. Viņš labi saprata, par ko ir runa un no kā Greisa baidās.

- Ne gluži, - viņa nelaimīga atzinās.

- Pat ne drusciņ? Esi godīga pret sevi! Esi taisnīga!

- Labi, labi, nemaz, nepavisam!

- Kāpēc tad tu iedomājies, ka nu būs citādi?

- Nezinu. Kurš tad tāpat vien ņems līdzi sekretāri, ja tikai... jūs jau saprotat.

Tims pasmaidīja par Greisas piesardzīgo paskaidrojumu. Viņš savā mūžā bija dzirdējis ne tādus vien šausmu stāstus. Pat Greisas dzīvesstāsts viņu nepārsteigtu.

- Daži cilvēki ņem līdzi savas sekretāres, un nav nekādu “jūs jau saprotat”. Varbūt viņam tiešām vajadzīga tava palīdzība. Ja viņš nepratīs uzvesties, tu esi pieaudzis cilvēks, kāp lidmašīnā - un sveiki! Ar to tas arī beigsies.

- Laikam jau būs tā jārīkojas, - Greisa apdomājās un piekrita.

- Tu pati visu nosaki. To mēs mācām cilvēkiem šeit, patversmē. Tu vari aiziet, kad vien vēlies.

- Labi. Braukšu viņam līdzi. - Greisa nopūtās un pateicīgi uzlūkoja tēvu Timu, kaut arī nebija līdz galam pārliecināta.

- Dari, kā uzskati par pareizu, Greisa. Bet nepieņem lēmumus aiz bailēm. Bailes nevienam nav palīdzējušas. Dari tā, kā uzskati par pareizu.

- Paldies, tēvs!

Nākamajā rītā Greisa apņēmīgi paziņoja Čārlzam Ma-kenzijam, ka brauks viņam līdzi uz Kaliforniju. Greisu joprojām mocīja šaubas, taču viņa sev atkārtoja, ka viņai tikai jānopērk biļetes un jābrauc mājās, ja radīsies nepatīkama situācija. Viss bija pavisam vienkārši, un viņai kabatā bija kredītkarte.

Makenzijs aizveda Greisu ar limuzīnu uz lidostu, un viņa tikai ar vienu somiņu rokā nervozi iekāpa mašīnā. Makenzi-jam līdzi bija portfelis, viņš automašīnā vēl šur tur piezvanīja un uzrakstīja Greisai dažus norādījumus. Tad viņi mazliet parunājās, un Makenzijs sāka lasīt avīzi. Šķita, ka Greisa viņu neinteresē, un meitene juta, ka viena telefona saruna Ma-kenzijam bija ar sievieti. Greisa zināja, ka bosam uz biroju bieži zvanīja kāda augstāko aprindu dāma, kura viņam patika. Tomēr Greisai neradās iespaids, ka viņš būtu līdz ausīm iemīlējies. Viņi lidoja uz Losandželosu pirmajā klasē, Maken-zijs ceļā strādāja, un Greisa skatījās filmu. Viņš devās uz Losandželosu palīdzēt kādam savam klientam pabeigt finansiālu prāvu ar lielu kinokompāniju. Klientam bija savs izklaides industrijas jurists Rietumu krastā, bet Makenzijs pārstāvēja darījuma finansiālo pusi.

Kad viņi nokļuva Losandželosā, bija vēl interesantāk. . Viņi ieradās dienas vidū, pēc Losandželosas laika, un taisnā ceļā brauca uz izklaides industrijas advokātu biroju, un līdz pat vakaram nosēdēja apspriedēs. Pulksten sešos Greisai un Čārlzam pulkstenis bija jau deviņi. Vakarā viņam bija tikšanās, un viņš aizveda Greisu uz viesnīcu un teica, lai viņa iz-manto visus tās pakalpojumus. Viņi iekārtojās viesnīcā “Be-verlihilza”, un Greisai nācās atzīt, ka viņu sajūsmina četras kinozvaigznes, ko viņa ieraudzīja vestibilā ejam garām.

Vakarā viņa mēģināja sameklēt Deivida Glāsa telefona numuru, bet neatrada to nedz Beverlihilzā, nedz Losandželosā. Greisa jutās vīlusies. Greisa jau gadiem ilgi neko nezināja par Deividu un tik ļoti būtu priecājusies, ja atkal satiktos ar viņu. Greisa iekšēji nojauta, ka Deivida sievai nav bijusi pa prātam viņu draudzība. Greisa to uztvēra, lasot viņa vēstuli, kur no nedaudzajiem vārdiem varēja izsecināt Deivida sievas nelabvēlīgo attieksmi. Kopš viņiem bija piedzimis pirmais bērns, Greisa vairs nesaņēma nekādas ziņas. Cik jauki būtu izstāstīt Dcividam par savu jauno, laimīgo dzīvi, cik veiksmīgi viņa iekārtojusies darbā! Viņa cerēja, ka Deividam klājas labi, un nožēloja, ka abi nesatiekas. Šad tad Greisa atcerējās veco draugu un ilgojās pēc viņa.

Greisa pasūtīja vakariņas numurā un sāka skatīties televīziju, izvēlēdamās filmu, kuru jau sen bija gribējusi redzēt,

. bet nevarēja atlicināt laiku. Tā bija komēdija, un viņa, būdama viena pati istabā, skaļi smējās, tad aizvēra logus, aizslēdza durvis un pat aizlika priekšā ķēdi. Greisa zemapziņā baidījās, ka Čārlzs atgriezies klauvēs pie viņas durvīm un mēģinās tikt iekšā, taču nekas tamlīdzīgs nenotika un viņa nogulēja ciešā miegā līdz pat septiņiem no rīta.

Makenzijs piezvanīja un uzaicināja Greisu satikties ēdamzālē. Pie brokastu galda viņš paskaidroja, kādas tikšanās tajā dienā paredzamas un kas jādara Greisai. Viņi abi bija ļoti konstruktīvi, Čārlzam patika viņa darbs, un viņš atviegloja Greisai viņas pienākumu pildīšanu, vienmēr iepriekš paskaidrojot, kas sagaidāms.

- Jūs vakar lieliski pastrādājāt, - Makenzijs uzslavēja Greisu, izskatīdamies ļoti kopts savā pelēkajā uzvalkā un iestīvinātajā, baltajā kreklā. Viņā vairāk izpaudās ņujorkietis, nevis Losandžclosas iedzīvotājs. Greisai bija mugurā sārta zīda kleita un uz pleciem tai pieskaņota jaka. Kleitu viņa pirms diviem gadiem bija nopirkusi Čikāgā, un tā neizskatījās tik atturīga kā tie tērpi, kurus viņa vilka, iedama uz darbu birojā.

-Jūs šodien ļoti labi izskatāties, - Čārlzs neviļus piezīmēja, un Greisa tūdaļ nemanāmi sastinga, bet Čārlzs to neievēroja. - Vai vakar redzējāt vestibilā kādu kinozvaigzni?

Aizmirsusi Makenzija vārdus par viņās izskatu, Greisa aizrautīgi izstāstīja par četrām slavenībām un filmu, kas viņai bija likusi skaļi smieties. Čārlzs juta, ka uz mirkli viņi ir gandrīz sadraudzējušies. Greisa uzvedās brīvāk, līdz ar to Čārlzam bija vieglāk ar viņu saprasties. Čārlzam nācās grūti sastrādāties ar tik saspringtu būtni, un viņš.labprāt būtu uzzinājis, kāds tam iemesls, taču neuzdrošinājās jautāt.

- Man ļoti patīk šī filma, - Čārlzs iesmējās. - Tiklīdz tā parādījās, es to noskatījos trīs reizes. Man drausmīgi nepatīk nomācošs kino.

- Man tāpat, - Greisa atzinās, kad bija atnestas brokastis. Čārlzs ēda olu kulteni un šķiņķi, bet Greisa auzu pārslu biezputru.

- Jūs pārāk maz ēdat, - Čārlzs tēvišķīgi aizrādīja, vērojot Greisu.

- Padomājiet par holesterīnu! - viņa noskandēja, un, lai gan Čārlzs bija ļoti slaids, viņa neatzinīgi noskatījās uz šķīvi ar olām un škinki.

i * * *

- Ak debestiņ, atpestījiet mani! Mana sieva bija veģetāriete un budiste. Visa Holivuda ir tāda. Ir vērts kaut vai tāpēc šķirties, lai atkal varētu mierīgi ēst čīsburgerus. - Čārlzs pasmaidīja, un Greisa arī neviļus iesmējās.

- Vai jūs ilgi bijāt precējies?

- Pietiekami, - Čārlzs pavīpsnāja. - Septiņus gadus.

Bija pagājuši divi gadi, kopš viņš izšķīrās. Tas viņam

maksāja gandrīz divus miljonus dolāru, lai tiktu vaļā no Mi-šelas, bet, kaut arī toreiz radās ekonomiskas problēmas, viņam šķita, ka bija vērts to darīt, kopš tā laika neviena vairs nespēja nopietni ieņemt viņa sirdi, un viņš nožēloja vienīgi to, ka viņam nebija bērnu.

- Es apprecējos trīsdesmit trīs gadu vecumā, un toreiz Mišela Endrūsa man šķita kā atbilde uz visām manām lūgšanām. Taču izrādījās, ka nav nemaz tik viegli būt par Amerikas populārās kinozvaigznes vīru. Tie ļautiņi dārgi maksā par slavu. Dārgāk, nekā mēs varam iedomāties. Nemitīgi viņiem uzbrūk prese, sabiedrība grib, lai viņi tai atdod savu sirdi un dvēseli... Lai to pārciestu, vai nu jāpievēršas reliģijai, vai jāsāk lietot narkotikas, un mani neapmierina neviens no šiem risinājumiem. Lai arī kur mēs gājām, notika skandāls, pēc tam parādījās kārtējais raksts avīzē. To bija grūti, beidzot pat neizturami paciest. Tagad mēs esam labi draugi, bet pirms trim gadiem gan tādi nebijām. - Greisa zināja no žurnāla “People”, ka viņa sieva pēc tam divas reizes precējusies -ar rokzvaigzni, kas bijis jaunāks par viņu, un pēc tam ar savu aģentu. - Turklāt es viņai biju pārāk vecmodīgs, stīvs, garlaicīgs. - Greisa nojauta, ka viņš nodrošinājis sievai stabilitāti un pamatu zem kājām. - Un jūs? Vai esat precējusies? Saderināta? Septiņas reizes šķīrusies? Cik jums gadu - esmu aizmirsis. Divdesmit trīs?

- Gandrīz, - Greisa piesarka, - jūlijā būs. Neesmu nedz precējusies, nedz šķīrusies. Esmu par prātīgu, lai nedarītu ne vienu, ne otru. Sirsnīgs paldies, man tas nav vajadzīgs.

- Kā tad, vecmāmiņ, nolasiet man lekciju! - Čārlzs iesmējās, un Greisa atvairīja domu, ka viņš ļoti pievilcīgi smejas. Viņa negribēja iepazīties ar bosu tuvāk. - Divdesmit divu gadu vecumā jūs esat par jaunu, lai vispār par kaut ko tādu domātu. Jūs taču to nedarāt, vai ne? - Lai gan Čārlzs tikai jokojās, viņš juta, ka Greisa kļūst nopietna.

-Nē.’

- Nē? Patiešām?

- Varbūt.

- Vai tad pēc tam, kad jūsu karjera juridiskajā firmā būs beigusies, jūs kļūsiet par mūķeni?

Greisa bija mazliet atraisījusies un jau sāka Makenzijam patikt. Intriģējoša meitene! Gudra, attapīga un mīļa, ja vien kļuva vaļsirdīga, bet tas nenotika bieži.

- Man ir draudzene, kas cenšas mani pierunāt kļūt par mūķeni.

- Kas tad tā tāda? Man jāparunā ar tādu draudzeni. Mūķenes mūsdienās nepavisam nav modē. Vai jūs to nezināt?

- Laikam ne! - Greisa iesmējās. - Viņa pati ir mūķene. Māsa Jūdžina. Viņa ir vienreizēja.

- Ak Kungs, jūs esat reliģiskā fanātiķe! Tā jau es domāju. Kāpēc man mūžam tā neveicas... sieva gribēja atvest Dalailaimu no Tibetas, lai viņš dzīvotu pie mums... jūs taču visas esat jukušas! - Makenzijs noplātījās ar rokām, kamēr oficiants ielēja kafiju, bet Greisa smējās.

- Zvēru, ka neesmu reliģiskā fanātiķe. Kaut ari tas ir interesanti. Viņu dzīve ir tik vienkārša.

- Un nereāla. Var jau palīdzēt pasaulei, ari neatsakoties no tās, - Čārlzs stingri teica. Tā Čārlzs Makenzijs arī domāja. Viņš uzskatīja, ka bez pārspīlējumiem jāpalīdz cilvēkiem. - Kā jūs pazīstat to mūķeni? - Makenzijs pajautāja, jo viņiem bija vēl apmēram desmit minūtes laika, lai parunātos.

- Mēs kopā strādājam tur, kur es veicu brīvprātīgās palīdzes pienākumus.

- Kur tas ir?

Greisa sarunādamās redzēja, ka Čārlzs ir nevainojami noskuvies un viscaur nevainojami ģērbies, bet viņa centās to neievērot. Starp viņiem valdīja īstas darba attiecības.

-To sauc par Svētā Andreja patversmi, tā ir Louverīst-saidā. Un tās ir mājas ļaunprātīgi izmantotām sievietēm un bērniem.

- Jūs tur strādājat? - Makenzijs bija pārsteigts, kaut ko tādu viņš nevarēja ne iedomāties pārjauno, kaut arī dažkārt ļoti īgno meiteni. Čārlzam viņa patika arvien labāk.

- Jā. Es strādāju tur trīs reizes nedēļā. Tā ir apbrīnojama vieta, kur meklē palīdzību simtiem cilvēku.

- Ne prātā nevarēja ienākt, ka jūs nodarbojaties ar ko tādu, - Makenzijs vaļsirdīgi atzinās.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka tā ir ļoti liela atbildība un prasa daudz darba. Vairums jūsu vecuma meiteņu dotu priekšroku diskotēkām.

- Savu mūžu neesmu ne uz vienu bijusi.

- Es jūs varētu aizvest, bet esmu par vecu, un jūsu māte droši vien neļautu iet kopā ar mani, - Makenzijs teica, nedomādams neko ļaunu, un šoreiz Greisa pat nesatrūkās. Bet viņa ari neatklāja, ka viņai nav mātes.

Pāris minūtes pēc pulksten desmitiem limuzīns viņus aizveda uz tikšanos. Nākamajā dienā viņi noslēdza darījumu, lai tieši laikā, pulksten deviņos vakarā, paspētu uz lidmašīnu un sešos no rīta ielidotu Ņujorkā. Makenzijs ļāva Greisai paņemt brīvdienu. Divas dienas viņi bija centīgi strādājuši un lidmašīnā arī negulēja. Makenzijs naktī strādāja, un Greisa viņam palīdzēja.

- Vai jūs arī ņemsiet brīvdienu? - Greisa jautāja.

- Nevaru. Pulksten desmitos man jātiekas ar Arko, un vēl ir daudz darāmā. Turklāt mums būs kopīgas pusdienas, kur es gribu pasūdzēties par dažu labu kompanjonu.

- Tad arī es strādāšu.

- Nemuļķojieties! Es varu vienoties ar Makfersona kundzi vai kādu no mašīnrakstītājām.

- Ja jūs strādāsiet, tad es arī. Man nav vajadzīga brīvdiena. Izgulēšos šonakt, - Greisa nepiekāpās, jo bija cieši apņēmusies.

-Jaunības priekšrocības. Vai esat pārliecināta, ka izturēsiet?- Makenzijs viņu domīgi uzlūkoja. Nu jau meitene patiesi sāka līdzināties tādai, kādu viņu raksturoja citi - uzticama, centīga un ar patīkamu izturēšanos. Bija jau arī pēdējais laiks to atklāt.

Makenzijs aizveda Greisu līdz mājām, lai viņa varētu sakārtoties, un pateica, ka ļoti labi viņu sapratīs, ja Greisa tomēr neies uz darbu. Bet Greisa jau bija klāt, pirms boss pats paguva ierasties. Visas piezīmes, kuras Greisa bija izdarījusi lidmašīnā, viņa jau bija pārrakstījusi, runa un sanāksmei nepieciešamie saraksti pulksten desmitos stāvēja uz galda. Kafija garšoja tieši tā, kā viņam patika.

- Oho! - Makenzijs smaidīdams jautāja. - Par kādiem nopelniem?

-Jūs samierinājāties ar mani veselus trīs mēnešus. Atvainojiet, es uzvedos šausmīgi!

Kalifornijā viņš bija nevainojams džentlmenis, un Greisa gribēja būt viņa draugs.

- Nebūt ne. Man laikam pašam jāmaina sava izturēšanās uz labo pusi. Mums abiem.

Makenzijs bija ļoti saprotošs, viņš bija pateicīgs Greisai par lielo darba apjomu, kuru viņa veica, un par rūpīgo attieksmi pret katru sīkumu.

Pulksten pusčetros pēcpusdienā Čārlzs piespieda Greisu doties mājup, pieteikdams, ka atlaidīs meiteni no darba, ja viņa neies mājās. Kaut kas viņu attiecībās bija mainījies, un abi to saprata. Nu viņi bija sabiedrotie, nevis ienaidnieki, un Greisa bija Čārlza pusē.

Vienpadsmitā nodaļa

Tajā gadā Ņujorkā bija brīnišķīgs jūnijs. Silts un patīkams, karstas, vējainas dienas un liegas naktis. Tādās naktīs ļaudis mēdza sēdēt uz lieveņiem vai skatīties ārā pa logiem. Tādā laikā cilvēki iemīlējās vai vēlējās, lai būtu kāds, kurā iemīlēties.

Tajā mēnesī Čārlza Makenzija dzīvē parādījās divas sievietes, un Greisa zināja par abām, kaut arī viņai nepatika nedz viena, nedz otra.

Pirmā, kā Čārlzs pats teica, bija viņa vienaudze, tagad šķirtene ar diviem bērniem, kuri mācījās koledžā. Otra -Brodvejas populāra šova direktore. Makenziju pievilka teātris. Viņš pat iedeva Greisai divas biļetes, viņa aizgāja ar Vin-niju, un abām izrāde ļoti patika.

- Kāds viņš īsti ir? - Vinnija jautāja, kad abas pēc noskatīšanās gāja uz “Sardi” apēst pa kūkai.

- Jauks... ļoti, ļoti jauks... - Greisa atzina. - Bija vajadzīgs ilgs laiks, lai es to pateiktu. Man mūžam rādījās, ka viņš bruks man virsū un raus nost drēbes, un es viņu ienīdu, pirms viņš to paspēja izdarīt.

- Ak tā, nu un vai izdarīja? - Vinnija cerīgi jautāja. Viņa ļoti gribēja, lai Greisa kādā iemīlētos.

- Protams, ne! Viņš ir nevainojams džentlmenis. -Greisa izstāstīja par Kaliforniju.

- Slikti, - Vinnija vīlusies noteica. Greisa bija viņas uzticības persona, vienīgā saikne ar jaunību un meita, kuras viņai nebija. Vinnija vēlēja Greisai lielus panākumus. īpaši jau skaistu vīru.

- Viņam jau skrien pakaļ vesels bars sieviešu. Bet, manuprāt, viņam tā īsti nepatīk neviena. Laikam bijusī sieva ir salauzusi Makenzija sirdi. Viņš pats daudz nerunā un nesaka neko sliktu, bet man radies iespaids, ka viņa atņēmusi Maken-zijam pārāk daudz ne tikai finansiāli, bet arī dvēseliski, un viņš no tā nevar atveseļoties.

- Viena meitene no četrpadsmitā stāva teica, ka tas viņam maksājis vismaz miljonu dolāru, - Vinnija čukstēja.

- Es gribēju teikt, ka emocionālajā plāksnē. - Greisa saknieba lūpas. - Vienalga, viņš ir jauks cilvēks. Strādā kā zvērs. Paliek darbā līdz vēlam vakaram. - Makenzijs vienmēr izsauca taksometru Greisai, kad viņa palika vēlu kopā ar to strādājam, un allaž ievēroja laiku, kad Greisai vajadzēja doties uz patversmi. - Viņš ir ļoti uzmanīgs. - Makenzijs neapmierināts žēlojās par Svētā Andreja patversmes apkaimi, kas esot pārāk bīstama, lai viņa naktī no turienes brauktu ar metro. Viņam tā vieta nepatika pat svētdienās.

- Brauciet vismaz ar taksometru! - viņš rūca. Greisai tas maksātu veselu bagātību. Viņajau mēnešiem tur staigāja, un nekas slikts nebija atgadījies.

Vinnija pastāstīja, ka Toma sievai drīz būšot vēl viens bērns. Viņas abas pasmējās, apspriežot, kad Billa sievai būs gaidāms nākamais, jo abi vīrieši bija kā viens otra spogulis.

Izgājušas no restorāna, draudzenes ar taksometru brauca uz mājām, vispirms pie Vinnijas, pēc tam Greisa devās uz savu dzīvokli un ceļā pārdomāja, cik ļoti viņai patīk savs darbs.

Jūnijā Čārlzs Makenzijs atkal devās uz Kaliforniju, bet šoreiz viņš neņēma Greisu līdzi. Viņam tur bija paredzēts uzturēties tikai vienu dienu, un viņš teica, ka Greisai tāpēc neesot vērts braukt. Nedēļas nogalē Makenzijs atgriezās, un sestdien Greisa kopā ar viņu strādāja birojā. Līdz pulksten sešiem viņi bija pabeiguši darbu, un Čārlzs atvainojās, ka nevarot pēc tam vest Greisu vakariņās. Viņam bija pašam sava tikšanās, bet viņš jutās vainīgs, ka nostrādinājis Greisu visu dienu un nekā nav viņu atalgojis.

- Nākamajā nedēļā jums ar draudzeni jāaiziet uz klubu “Divdesmit viens” - uz mana rēķina, - Makenzijs ierosināja, apmierināts par savu ideju, -ja vēlaties, varat iet kaut šovakar.

-Jums nav tā jāpūlas manis dēļ, - viņa kautrīgi iebilda.

- Es pats tā gribu. Jums taču jāsaņem kāds gandarījums. Strādājot pie bosa, ir jābūt kādiem papildu atalgojumiem. Nezinu, kādiem, bet vakariņas klubā “Divdesmit viens” noteikti varētu būt viens no tiem, tā ka rezervējiet vietas!

Makenzijs nekad necentās aicināt Greisu izklaidēties ārpus biroja, un Greisai tas ārkārtīgi patika. Viņiem abiem tagad bija ļoti labas attiecības. Greisa nojauta, ka šovakar Ma-kenzijam ir tikšanās ar juristi no konkurējošās firmas. Pēdējā laikā no Spīlberga un Steina nāca pārāk daudz ziņojumu.

Vakarā Greisa sēdēja mājās un skatījās televīziju, tad viņa piezvanīja Vinnijai un pastāstīja par pusdienām klubā “21”. Vinnija bezgala sajūsminājās un teica, ka līdz tam brīdim negulēšot.

Nākamajā dienā Greisa, kā parasti, devās uz Svētā Andreja patversmi. Laiks joprojām pieturējās silts, uz ielām bija daudz cilvēku, tā ka Greisa jutās savā ziņā drošāk.

Viņa pavadīja garu, darba pilnu dienu, aprūpējot jaun-pienācējus. Siltās dienas izraisīja pļaujas laiku nelabvēlīgās ģimenēs. Sišanai jau vienmēr atradās kādi attaisnojoši iemesli.

Greisa paēda pusdienas virtuvē kopā ar māsu Jūdžinu un tēvu Timu un pastāstīja, ka viesnīcas vestibilā Kalifornijā redzējusi slavenas kinoaktrises.

- Un kā tev pašai klājās? - jautāja tēvs Tims. Veselu mēnesi pēc brauciena viņiem nebija iznācis, kad parunāties, bet, tā kā Greisa neko nebilda, viņš saprata, ka nekas slikts nav noticis.

- Lieliski! - Greisa staroja.

Viņa devās prom tikai pulksten vienpadsmitos, tas bija vēlāk nekā parasti citās svētdienās. Greisa gribēja braukt ar taksometru, bet ārā bija tik silts, ka viņa tomēr nolēma iet uz metro. Greisa nebija nogājusi ne kvartālu, kad tika sagrābta aiz rokas un grūsta pret kādām durvīm. Greisa tūdaļ pamanīja, ka uzbrucējs ir vājš, gara auguma melnādains vīrietis, viņš varēja būt narkomāns vai sīks zaglis. Greisa pakrūtē juta žņaudzošas sāpes, vīrietis viņu stipri kratīja un atsita pret durvīm.

-Tu laikam iedomājies, ka esi baigi smalkā, jā? Domā, ka visu zini... - Viņš sakampa ar rokām Greisas kaklu, bet meitene nenolaida no viņa acu. Neizskatījās, ka viņam vajadzētu naudu. Viņš uzbruka tāpat vien.

- Es neko nezinu, - viņa mierīgi teica, mēģinādama varmāku nesaniknot vēl vairāk, bet viņš nikni žņaudza Greisai kaklu. - Ļauj man iet... tev taču neko nevajag.

- Vajag gan! - Ar vienu rāvienu svešais izvilka garu, plānu nazi un veikli pielika to Greisai pie kakla. Greisa sastinga, acumirkli atceroties cietumā piedzīvoto. Taču šeit nebija glābēju... ne Lūenas... ne Sallijas...

- Nedari tā... ņem manu somu! Tajā ir piecdesmit dolāri, vairāk nav... un pulksteni. - Greisa pastiepa roku. Tā bija Se-rilas atvadu dāvana no Čikāgas. Zema vērtība dzīvībai.

- Man nevajag tavu draņķa pulksteni... maita... man vajag Isellu.

- Isellu? - Greisa nesaprata, par ko ir runa. Vīrietis, smirdēdams pēc lēta viskija un sviedriem, spiedās Greisai klāt ar nazi.

- Manu sievu... tu paņēmi manu sievu... tagad viņa vairs nenāks pie manis... viņa braukšot atpakaļ uz Klīvlendu...

Tātad runa bija par Svētā Andreja patversmi un vienu no sievietēm, kurai viņa palīdzējusi.

-Es neesmu viņu paņēmusi... es neko neesmu darījusi... varbūt tev jāaprunājas ar viņu... tev palīdzēs... viņa atgriezīsies...

- Tu paņēmi manus bērnus...

Nu jau uzbrucējs raudāja, viss viņa augums raustījās, bet Greisa drudžaini centās atcerēties sievieti, vārdā Isella, tomēr nevarēja tādu iedomāties. Patversmē uzturējās tik daudz sieviešu. Nez vai tāda tur vispār bija. Parasti Greisa visas atcerējās. Bet Isellu - tiešām ne.

- Neviens nedrīkst atņemt tev bērnus... un sievu... tev jāparunājas ar viņiem... tev palīdzēs... kā tevi sauc? - Iespējams, ja viņa uzrunās vājprātīgo vārdā, viņš nenogalinās.

- Sems... un kas tev par daļu?

- Man ir gan daļa. - Greisai iešāvās prātā doma, kā viņa varētu izglābties. - Es esmu mūķene... es veltu savu dzīvi Dievam, tādiem ļaudīm kā tev, Sem... Esmu bijusi cietumos... daudzās vietās... nevienam nenāks par labu, ja tu man darīsi pāri.

- Tu esi mūķene? - vīrietis burtiski iekliedzās. - Nolāpīts... neviens man to nepateica... nolāpīts... - Viņš spēra pa durvīm Greisai aiz muguras, bet neviens nenāca laukā. Neviens neko neredzēja. Delansija ielā neviens nekur neiejaucās, nevienam nebija nekādas daļas. - Ko tu maisies, kur nevajag? Kāpēc tu liec, lai viņa brauc mājās?

- Lai tu viņai nevarētu vairs darīt pāri. Tu taču to negribi, Sem... tu nevienam negribi darīt pāri.

- Nolādēts! - Nu jau viņš patiešām raudāja. - Draņķa mūķene! - Viņš spļāva Greisai virsū. - Tu domā, ka vari darīt, ko gribi, Dievam par godu. Pie velna Dievu... un tevi... visus, maita...

Uzbrucējs atkal sagrāba Greisu aiz kakla un ar visu spēku atsita viņas galvu pret durvīm. Greisai acu priekšā aizklājās pelēka dūmaka, galva kļuva smaga, it kā būtu pilna ar smiltīm, un viņa juta, ka krīt zemē, ka vīrietis vēl iesper viņai pa vēderu, pa seju, bet viņa nespēja to pārtraukt. Viņa nespēja pakliegt. Nespēja saukt viņu vārdā. Pa seju, pa galvu, pa vēderu un muguru gāzās sitienu krusa un pēkšņi izbeidzās. Grei-sa dzirdēja, kā viņš kliegdams aizskrien, un tad viņš bija prom, bet Greisa gulēja pati savu asiņu peļķē.

Policija vēlā nakts apgaitā atrada viņu pie kādas mājas durvīm. Viņi pabakstīja meiteni ar stekiem, kā to mēdza darīt ar dzērājiem, bet tad ielas lampu apgaismojumā viens ieraudzīja spīdam asinis.

- Va velns! - policists iesaucās un pamāja otram. - Tūlīt izsauc ātro palīdzību! - Policists pietupās ceļos blakus Greisai un pataustīja viņai pulsu. Tas bija tik tikko jūtams, tomēr bija. Pagriezis Greisu uz muguras, viņš ieraudzīja, cik stipri viņa sasista. Seja bija asinīm notašķīta, mati pielipuši pie galvas. Viņš nezināja, vai meitenei ir lauzti kauli, vai ir iekšējie savainojumi, bet viņa bezsamaņā dvesa īsiem elpas vilcieniem. Pēc brīža parādījās otrs policists.

- Nu, kas tur ir?

- Slikti... viņa nav ģērbusies kā šai apkaimei. Dievs vien zina, no kurienes uzradusies. - Policists atvēra Greisas rokassomiņu un ieskatījās tajā, kamēr vēl nebija atbraukusi ātrās palīdzības mašīna no Belvjū. - Viņa dzīvo Astoņdesmit ceturtajā ielā, krietns gabals no šejienes. Vai tad nu nevarēja piesargāties un te nestaigāt!

- Tālāk uz priekšu ir patversme, - teica policists, kurš bija izsaucis ārstus, bet otrs atkal pārbaudīja meitenes pulsu un uzmanīgi palika viņai zem galvas somiņu. - Varbūt viņa tur strādā. Ja vēlies, kad atbrauks ātrie, es aiziešu pārbaudīt.

Vienam no viņiem bija jābrauc līdzi uz slimnīcu - ja viņa nodzīvos tik ilgi. Policisti gan šaubījās par to, pulss kļuva arvien vājāks un vājāks, un elpa dzisa.

Kaucošām sirēnām ne vēlāk kā pēc piecām minūtēm atbrauca ātrās palīdzības mašīna, feldšeri Greisu aši uzlika uz nestuvēm un ieslidināja tās mašīnā.

- Kāds tad rādās viņas stāvoklis? - viens no policistiem jautāja vecākajam feldšerim. Greisa bija bezsamaņā un tā arī nepakustējās kopš tā brīža, kad viņu atrada. Viņa tikai īsiem elpas gārdzieniem tvēra pēc gaisa, un feldšeris viņai bija uzlicis skābekļa masku.

- Nav labi, - viņš atklāti atzina. - Viņai ir savainota galva. Tas var visādi beigties.

Tā varēja būt nāve, varēja būt garīga slimība vai komas stāvoklis. Acumirklī to nevarēja paredzēt. Gaismā viņa izskatījās šausmīgi, kad ātrās palīdzības automobilis traucās uz Belvjū.

Viņas seja bija sasista līdz nepazīšanai, acis aiztūkušas ciet, uz kakla naža dūrienu pēdas, un, novilkuši Greisai džemperi un džinsus, mediķi ieraudzīja drausmīgas brūces. Uzbrucējs viņu bija gandrīz nogalinājis.

- Slikti, - feldšeris čukstēja policistam. - Necik daudz no viņas nav palicis pāri. Nez vai tas draņķis zināja, kas viņa ir? Kā viņu sauc?

Policists vēlreiz atvēra meitenes somiņu un skaļi nola-sīja viņas vārdu ātrās palīdzības mediķiem. Viņiem nāksies papūlēties. Meitene jānotur pie dzīvības līdz slimnīcai Belvjū.

-Greisa, nu... atver acis... viss ir kārtībā... mēs tev ncda-rīsim pāri... mēs tevi aizvedīsim uz slimnīcu, Greisa... Grei-sa... Greisa... velns ar ārā!... - Asinsspiediens strauji kritās. - Mēs viņu zaudējam, - feldšeris teica kolēģim. Spiediens kritās, kritās, kritās... tad tas pazuda, bet mediķi aši uz to reaģēja, viens paķēra defibrilatoru un, norāvis Greisai krūšturi, uzlika to.

- Pavirzieties! - mediķis uzsauca policistam, mašīnai piebraucot pie slimnīcas. - Aiziet!

Greisas ķermenis dabūja pamatīgu triecienu, un viņas sirds atkal sāka darboties, bet šoferis atrāva durvis, un divi ārsti no ātrās palīdzības nodaļas izskrēja pretim.

- Nupat viņai apstājās sirdsdarbība, - feldšeris, kurš izdarīja šoku, paskaidroja, apklādams Greisas kailās krūtis ar žaketi, - manuprāt, viņai ir iekšējā asiņošana... galvas trauma... - Kamēr visi pieci skriešus veda ratiņus iekšā, viņš pastāstīja, ko bija redzējis. Greisas asinsspiediens atkal kritās, bet šoreiz sirds neapstājās. Ienāca klīnikas ordinators ar trim māsiņām un deva rīkojumus, feldšeri un policists aizgāja pie uzņemšanas galda aizpildīt vajadzīgos dokumentus.

- Ak tu tētīt, viņa ir pamatīgā ķezā, - viens no feldšeriem teica policistam. - Vai zināt, kas ar viņu atgadījies?

- Parastā laupīšana, kāda Ņujorkā notiek ik dienas, -policists skumīgi atteica.

Autovadītājas apliecībā bija rakstīts, ka viņa ir divdesmit divus gadus veca. Pārāk jauna būtne, lai atdotu dzīvību kaut kāda laupītāja dēļ. Nevienu dzīvību tādēļ nedrīkstēja zaudēt. Nez vai viņa bija glīta vai ne, to nevarēja noteikt, tāpat kā to, kas notiks, ja viņa izdzīvos.

- Man šķiet, ka tur nav bijusi tikai laupīšana, - feldšeris atbildēja. - Tāpat vien tik briesmīgi nepiekautu. Varbūt tas bija viņas draugs.

- Delansija ielā pie nezin kādām durvīm? Diez vai, viņa bija ģērbusies labos džinsos, un viņa dzīvo Aperīstsaidā. Viņa ir aplaupīta.

Kad otrs policists aizgāja uz Svētā Andreja patversmi, tēvs Tims izteica aizdomas, ka notikumā ar Greisu Adamsu slēpjas kas vairāk par nelaimīgu sagadīšanos. Tieši dienu iepriekš patversmē bija ieradusies policija, lai brīdinātu, ka sievieti, vārdā Isella Džounsa, un viņas divus bērnus noslepkavojis vīrs, kurš pēc tam pazudis. Policists bija ieteicis tēvam Timām brīdināt māsiņas un visus patronāžas darbiniekus, lai uzmanās no bīstamā slepkavas, kurš bēguļoja no varas iestādēm. Iespējams, ka viņš vispār neparādīsies Svētā Andreja patversmes tuvumā. Bet varbūt viņš vainos patversmes darbiniekus par to, ka viņi iedrošinājuši Isellu pamest vīru un doties atpakaļ uz mājām Klīvlendā. Tēvam Timām nebija ienācis prātā to izstāstīt Greisai. Kad patversmē dzīvoja pārbiedētā, piekautā Isella ar bērniem, Greisa atradās Kalifornijā. Tēvs Tims bija brīdinājis visus citus uzmanīties no Sema Džounsa. Viņi gatavojās uzlikt brīdinājumu uz ziņojumu dēļa, bet milzīgās pārslodzes dēļ pēdējās divās dienās aizmirsa to izdarīt.

Kad tēvs Tims izdzirdēja, kāda nelaime notikusi ar Greisu, viņš saprata notikumu saistību un tūdaļ ziņoja policijai par Semu Džounsu un sniedza tā aprakstu. Semam aiz muguras bija vesela gūzma noziegumu. Ja policija viņu atradīs par sievas un bērnu noslepkavošanu, nemaz nerunājot par uzbrukumu Greisai, ar viņu būs cauri.

Tēvs Tims, pavisam bāls, jautāja policistam:

- Kā viņa jūtas?

- Kad aizveda uz slimnīcu, pavisam nelāgi, tēvs. Man viņas loti žēl.

- Man arī.

Tēvs Tims ātri pateica māsai Jūdžinai, uz kurieni dodas, un izsteidzās kopā ar policistu uz patruļas mašīnu. Pēc četrām minūtēm viņi jau bija Belvjū. Greisa joprojām gulēja neatliekamās palīdzības telpā, un ap viņu darbojās vesela ārstu un māsiņu brigāde. Rezultāti pagaidām neiepriecināja. Greisas dzīvība karājās mata galā.

- Kāds ir viņas stāvoklis? - tēvs Tims jautāja māsiņai pie reģistrācijas galda.

- Kritisks. Vairāk es neko nezinu.

Māsiņa paskatījās un ieraudzīja savā priekšā priesteri. Viens no interniem bija teicis, ka, iespējams, meitene neizdzīvos. Viņa bija tik briesmīgi cietusi, ka cerību uz atveseļošanos gandrīz nebija.

- Vai vēlaties viņu redzēt?

*

Tēvs Tims pamāja, juzdamies atbildīgs par to, kas bija atgadījies. Sems Džounss bija izsekojis Greisu un gandrīz nogalinājis viņu. Tēvs Tims sekoja māsiņai un bija satriekts par to, ko ieraudzīja. Trīs medmāsas, divi interni un ordinators līkņāja ap Greisu. Gandrīz kailais augums baltajos palagos izskatījās gluži melns no zilumiem un savainojumiem. Seja atgādināja tumši sarkanu meloni. Greisu klāja ledus maisiņi, pārsēji, visapkārt bija ekrāni, skeneri, sistēmas un instrumenti. Ordinators atļaujot pamāja ar galvu, un priesteris sāka skaitīt lūgšanu. Viņš nezināja, pie kādas konfesijas Greisa pieder, bet tam nebija nozīmes. Greisa bija Dieva bērns un ļoti daudz Viņam devusi. Tēvs Tims bija nostājies kaktā un raudādams lūdza Dievu, un pagāja stundas, līdz ārsti atlieca muguru. Greisas galva bija pārsieta, seja un kakls sašūti. Uzbrucējs bija sadūris kaklu ar nazi, bet seju sitis ar dūrēm. Greisai bija lauzta roka un piecas ribas. Tiklīdz viņas stāvoklis nostabilizēsies, bija paredzama operācija. Ar skeneru ārsti bija noskaidrojuši, ka Greisai ir plīsusi liesa, atsistas nieres un lauzts iegurnis.

- Vai kaut kas palicis arī vesels? - tēvs Tims nomākts jautāja.

- Ne visai daudz. - Ordinators bija pie daudz kā pieradis, bet šoreiz stāvoklis tiešām bija kritisks. Viņa tik tikko bija izķepurojusies. - Viņai ir jaukas kājas. - Ārsts pasmaidīja, un tēvs Tims arī izmocīja smaidu.

Pulksten sešos Greisu aizveda uz operāciju zāli, un tikai pusdienlaikā operācija beidzās. Tēvam Timām bija pievienojusies māsa Jūdžina, un viņi abi divi klusi sēdēja, lūgdami Dievu par Greisu. Tad atnāca galvenais ordinators.

- Vai jūs esat viņas radinieks? - viņš jautāja, apmulsis par priestera talāru. Vispirms viņš bija domājis, ka tēvs Tims ir slimnīcas mācītājs, bet tagad saprata, ka priesteris un mūķene ir īpaši te ieradušies Greisas dēļ.

- Jā, esmu, - tēvs Tims nevilcinādamies apstiprināja. - Kā viņa jūtas?

- Viņa labi pārcietusi operāciju. Mēs viņai izņēmām liesu, tikām veiksmīgi galā ar nierēm un iegurnī ielikām stiepli. Viņa ir laimīga meitene, mēs visu savedām kārtībā. Plastiskais ķirurgs sašuva viņai seju un zvērēja, ka nekas nebūšot redzams. Visvairāk satrauc galvas trauma. Rentgenizmeklē-šana rādīja, ka viss ir kārtībā, bet to vēl nevar droši paredzēt. Uzņēmums var būt labs, bet meitene tomēr var nepamosties un palikt komā. Mēs neko vēl skaidri nevaram pateikt. Nākamajās dienās uzzināsim vairāk, tēvs. Man ļoti žēl.

Aiziedams viņš mierinoši pieskārās tēva Tima rokai un pamāja mūķenei. Ārstam pienācās atpūta, jo operācija bija smaga, bet meitene vismaz bija palikusi dzīva. Viņas dzīvība karājās mata galā, tomēr Greisa bija dzimusi zem laimīgas zvaigznes.

Tēvs Tims vēl pateicās ārstam un jautāja, kad viņi drīkstēs Greisu apciemot. Tiklīdz viņu pēc pāris stundām aizvedīs no pēcopcrācijas zāles uz intensīvās terapijas bloku, ārsts atbildēja. Tēvs Tinis aizgāja uz kafejnīcu kaut ko ieēst, un māsa ieteica viņam doties mājup atpūsties, bet viņš vēl negribēja.

- Varbūt mums piezvanīt uz Greisas kantori? Neviens neko nezina, tikai mēs. Viņi varbūt brīnās, kāpēc Greisa nav ieradusies darbā.

Tā arī bija. Čārlzs Makenzijs bija licis vienai no sekretārēm neskaitāmas reizes zvanīt Greisai uz mājām, bet tur neviens neatbildēja. Varbūt viņa bija aizgulējušies pēc brīvdienu izklaidēšanās, bet tas neizskatījās pēc Greisas. Makenzijs nezināja, kam vēl piezvanīt, vienīgais, ko viņš spēja izdomāt, bija tas, ka varbūt Greisa paslīdējusi vannasistabā un sasitusi galvu. Makenzijs gribēja sameklēt mājas pārvaldnieku, bet nosprieda pagaidīt vēl līdz pusdienlaikam. Tūlīt arī zvanīja telefons, un sekretāre teica, ka esot ziņas par Greisu.

- Es pats runāšu, - Čārlzs sacīja, paņēmis klausuli, un juta, ka viņam pēkšņi sažņaudzas sirds. - Klausos!

- Vai Makenzija kungs? Šeit tēvs Tims no Svētā Andreja patversmes.

- Jā, tēvs, kā varu jums palīdzēt?

- Diemžēl man jums jāpavēsta kas nepatīkams. Runa ir par Greisu.

Čārlzam pārskrēja salti drebuļi. Viņš jau bez teikšanas paredzēja, ka atgadījies kas ļauns.

- Kas noticis?

Sekoja nebeidzams klusums.

- Pagājušo nakti ar viņu atgadījusies briesmīga nelaime. Pēc aiziešanas no Svētā Andreja patversmes, kur viņa veic brīvprātīgās palīdzes darbu, viņai kāds uzbrucis un šausmīgi piekāvis. Bija jau vēls, un... mēs vēl visu skaidri nezinām, bet uzbrucējs laikam bijis kādas mūsu iemītnieces satrakojies vīrs. Sestdien viņš nogalinājis sievu un bērnus. Droši nav zināms, vai tas ir viņš, kas uzbrucis Greisai. Lai arī kurš ir vainīgs, Greisas dzīvība bija par matu no nāves.

- Kur viņa ir? - Čārlzs trīcošām rokām paķēra pildspalvu un piezīmju blociņu.

- Viņa ir Belvjū. Nupat beidzās operācija.

- Kāds ir viņas stāvoklis?

*

Cik briesmīgs atgadījums ar tik jaunu, možu, skaistu meiteni!

- Slikts. Viņai izoperēta liesa, ārsts gan teica, ka bez tās varot iztikt. Nieres ir bojātas, lauzts iegurņa kauls un dažas ribas. Seja ir sasista, kakls sadurts ar nazi, bet virspusēji. Visļaunākā ir galvas trauma. Tā pašlaik sagādā lielākās raizes. Ārsti sacīja, ka jāgaidot. Man ļoti žēl, ka jāpaziņo tik bēdīgas vēstis. Manuprāt, jums vajadzēja to uzzināt. - Tad nezin kāpēc, iekšēji juzdams nepieciešamību, tēvs Tims piebilda: - Viņa pārjums ir augstās domās, Makenzija kungs. Pēc viņas domām, jūs esat lielisks cilvēks.

- Es par Greisu arī domāju visu to labāko. Vai mēs varam kaut ko darīt viņas labā?

*

- Lūgt Dievu.

-Es lūgšu, tēvs, lūgšu! Paldies! Paziņojiet man, ja kaut kas mainīsies, labi?

- Protams!

Tiklīdz saruna bija beigusies, Čārlzs Makenzijs piezvanīja Belvjū galvenajam ārstam un neiroķirurgam, kuru labi pazina, un lūdza viņu nekavējoties izmeklēt Greisu. Galvenais ārsts apsolīja ievietot Greisu atsevišķā palātā un gādāt, lai viņai būtu personiskās māsiņas. Vispirms viņa tikšot pārvesta uz intensīvās terapijas nodaļu, kur viņu izmeklēs trau-matologi.

Čārlzs nespēja noticēt savām ausīm, dzirdot, ko saka ārsti. Viņš tik bieži bija brīdinājis Greisu par bīstamo apkārtni un ieteicis braukt ar taksometru. Lūk, kas tagad bija noticis. Visu dienu viņš staigāja satriekts un pulksten piecos atkal piezvanīja, lai uzzinātu, vai Greisas stāvoklis nav uzlabojies. Grei-sa atradās intensīvās terapijas nodaļā, bet nekā jauna nebija. Viņas stāvoklis bija kritisks. Pulksten sešos, kad Čārlzs joprojām strādāja savā kabinetā, piezvanīja viņa draugs neiroķirurgs.

- Tas ir kaut kas drausmīgs, ko tas nelietis viņai nodarījis, Čārlz! Neģēlīgi!

- Vai viņa izveseļosies? - Čārlzs skumji jautāja. Cik briesmīgi, ja kaut kas tāds notiek, vienalga, ar kuru cilvēku. Čārlzs, pārsteigts pats par sevi, saprata, ka ļoti pieķēries Grei-sai. Izbijies viņš nodomāja, ka Greisa taču ir tik jauna, gadu ziņā varētu būt pat viņa meita.

- Viņa var izvesēļoties, - ārsts atbildēja. - Bet neko nav iespējams paredzēt. Ievainojumiem vajadzētu labi sadzīt. Runa ir par galvas traumu. Viņa var atlabt, var arī ne. Tas atkarīgs no tā, vai viņa tuvākajās dienās atgūs samaņu. Par laimi, nav vajadzīga operācija, bet ir iespējama smadzeņu tūska. Mums jābūt pacietīgiem. Vai viņa ir tava draudzene?

- Viņa ir mana sekretāre.

-Jā, briesmīgi. Viņa ir gluži vēl bērns, cik redzēju slimības vēsturē. Viņai nav ģimenes, vai ne?

- Es īsti nezinu. Viņa par to nerunā. Nekad nav neko teikusi.

Ārsta vārdi lika Čārlzam padomāt. Greisa taču nekad nebija stāstījusi par personisko dzīvi un savu ģimeni. Viņš gandrīz neko nezināja par Greisu.

- Es parunājos ar mūķeni, kura sēdēja pie viņas. Garīdznieks laikam bija aizbraucis mājās atpūsties. Mūķene teica, ka Greisa esot gluži viena šajā pasaulē. Tad nav viegla dzīve tik jaunai meitenei. Mūķene teica, ka viņa esot glīta, lai gan pašlaik par to grūti spriest. Plastisko operāciju ķirurgs viņu sašuva, tā ka ar izskatu visam vajadzētu būt kārtībā.

Čārlzs, nolicis klausuli, nejutās lāgā. To bija neizturami klausīties. Kā tas bija iespējams, ka nav ģimenes? Kā viņa divdesmit divu gadu vecumā varēja būt apaļa bārene? Čārlzs to neizprata. Pie viņas bija tikai mūķene un garīdznieks. Neticami, ka viņai nebija neviena cita, bet varbūt tomēr tas tā bija.

Čārlzs vēl stundu sēdēja pie rakstāmgalda, cenzdamies atsākt darbu, bet nespēja koncentrēties un beidzot apņēmīgi cēlās kājās.

Pulksten septiņos viņš brauca uz Belvjū un, tur nonācis, devās uz intensīvās terapijas nodaļu.

Māsa Jūdžina bija aizgājusi, arī tēvs Tims, kurš solījās ierasties vēlāk, kad patversmē būs norimis darbs, un viņi laiku pa laikam piezvanīja uz slimnīcu, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Greisu aprūpēja tikai medmāsas, un meitenes stāvoklis kopš rīta nebija mainījies.

Čārlzs apsēdās pie Greisas gultas, nespēdams noticēt tam, ko redzēja. Pazīstami vairs bija tikai garie, slaidie pirksti. Viņš saņēma Greisas plaukstu savā rokā un maigi noglāstīja.

- Sveika, Greisa, es atnācu tevi apciemot. - Viņš runāja klusu, kā negribēdams Greisu traucēt, taču vismaz ko pateikt, ja nu tomēr meitene viņu dzirdētu, lai gan tas šķita neticami. -Tu būsi vesela, noteikti... neaizmirsti pusdienas klubā “Divdesmit viens”. Es pats tevi turp aizvedīšu, ja tu pacentīsies ātri atspirgt... tev jāzina, cik ļoti tu mūs visus iepriecinātu, ja atvērtu acis... tagad nav labi... atver acis... patiešām. Greisa... atver acis...

Čārlzs mīļi nebeidza runāt ar Greisu, un, kad viņš jau gatavojās iet projām, meitenei notrīsēja plakstiņi, un Maken-zijs nekavējoties paaicināja māsiņas. Sirdij dauzoties, viņš skatījās. Viņam bija ārkārtīgi svarīgi, lai Greisa paliktu dzīva. Grcisai bija jādzīvo. Čārlzs tik tikko viņu pazina, bet neparko negribēja viņu zaudēt.

- Man šķiet, viņa pavirināja plakstiņus, - Čārlzs teica māsiņai.

-Tas varbūt ir reflekss, - māsiņa atbildēja ar līdzjūtības smaidu. Bet plakstiņi atkal notrīsēja, un māsa palika vērojot.

-Vēlreiz pakustini plakstiņus, Greisa, -Makenzijs klusi teica. - Es zinu, ka tu to vari. Jā, tu vari.

Greisa tā arī izdarīja. Viņa uz īsu brīdi atvēra acis, novaidējās un atkal aizvēra acis. Čārlzs varēja tikai kliegt no satraukuma.

- Ko tas nozīmē? - viņš jautāja māsiņai.

- Viņa atgūst samaņu. - Māsa smaidīja. - Es pasaukšu

ārstu.

- Lieliski, Greisa, - Čārlzs slavēja meiteni, glāstīdams viņas roku un vēlēdams viņai, lai dzīvo, lai pierāda, ka var atveseļoties, ka kaut kāds nelietis neatņems dzīvību, uz kuru tam nav tiesību. - Nu, Greisa... tu nedrīksti šeit tā gulēt... mums kopā jāstrādā... tu taču apsolīji, ka uzrakstīsi vēstuli... -Čārlzs runāja, sacīdams Grcisai pirmo, kas iešāvās prātā, un gandrīz ieraudājās, redzot, kā meitene sarauc pieri, atver acis un neizteiksmīgi skatās.

-... Kādu... vēstuli?... - viņa aizsmakušā balsī izdvesa, sadauzītās, uzpampušās lūpas tik tikko pakustējās, un Čārlzs patiesi sāka raudāt. Viņš skatījās uz Greisu, un asaras viņam ritēja pa vaigiem. Viņa bija dzirdējusi. Ienāca ārsts, un Čārlzs paskaidroja, kas noticis. Greisai vēlreiz iztaisīja rentgenu, smadzeņu viļņi bija normāli, un lēnām atjaunojās reakcijas. Viņa aizgrieza galvu, kad viņai acīs iespīdināja gaismu, un sāka vaidēt un kliegt, kad viņu aizskāra. Greisa cieta lielas sāpes, bet ārsti uzskatīja, ka tā esot laba zīme. Viņai vēl nāksies izciest daudz moku, līdz viņa pilnīgi atlabs.

Bija jau pusnakts, kad Čārlzs vēl arvien sēdēja pie Grei-sas gultas, jo viņš nespēja aiziet. Smadzenes viņai nebija skartas. Ārsti gatavojās izdarīt vēl pāris izmeklēšanu, lai pārliecinātos, ka nav slēptu traumu, bet viss liecināja par to, ka Greisa galu galā izveseļosies.

Uz intensīvās terapijas nodalu atnāca tēvs Tims, un ārsts viņam un Čārlzam izteica optimistiskas prognozes par Grei-sas veselības stāvokli. Kamēr māsiņa injicēja Greisai pretsāpju līdzekli, abi vīrieši izgāja gaitenī parunāties. Meiteni mocīja briesmīgas sāpes.

- Paldies Dievam, viņa atlabs! - Tēvs Tims staroja no prieka un satraukuma. Viņš visu dienu bija lūdzis Dievu un par godu Greisai noturējis divas mises. - Viņa ir tik jauka!

Policija bija noķērusi Semu Džounsu. Viņu apsūdzēja savas sievas un divu bērnu slepkavībā un slepkavības mēģinājumā pret Greisu Adamsu. Viņš bija atzinies, ka ieraudzījis Greisu iznākam no patversmes un uzbrucis viņai.

- Jūs nevarat ne iedomāties, Makenzija kungs, cik daudz viņa mūsu labā ir pūlējusies. Šī meitene ir svētā, -tēvs Tims gaitenī teica Čārlzam.

- Kāpēc viņa to dara? - Čārlzs apmulsis jautāja, kad abi vīrieši apsēdās iedzert kafiju. Abi jutās kā brāļi, kurus vieno prieks par tuva cilvēka cerībām atveseļoties.

- Man šķiet, mēs ļoti maz zinām par Greisu, - tēvs Tims klusi atbildēja. - Viņai nav svešas bērnu un sieviešu ciešanas ģimenē. Viņa ir meitene, kas daudz pārdzīvojusi, tikusi ar visu galā un nu grib palīdzēt citiem. Viņa varētu kļūt par lielisku mūķeni, - tēvs Tims pasmaidījis teica, bet Čārlzs pastiepa pret viņu pirkstu.

- Nekādā ziņā! Viņai jāapprecas un jādzemdē bērni.

- Šaubos, vai tā jebkad notiks, - tēvs Tims vaļsirdīgi atzinās. - Atklāti runājot, diez vai viņa to grib. Daudzi cietušie bērni tā arī nekad nekļūst pilnvērtīgi, veselīgi cilvēki sabiedrībā, un tas ir brīnums, ka Greisa spējusi sadziedēt savas brūces un vēl palīdz citiem. Varbūt vairāk no viņas nemaz nevar prasīt.

- Ja viņa tik daudz var dot citiem, kāpēc viņa nevar sevi veltīt vīram?

- Tas ir daudz grūtāk. - Tēvs Tims Čārlzam diplomātiski uzsmaidīja un tad izlēma šo to atklāt. Varbūt tad Makenzijs saprastu ko vairāk. - Viņa ļoti baidījās braukt jums līdzi uz Kaliforniju. Viņa bija bezgala priecīga, ka jūs viņai neuzmācāties un neizmantojāt viņu.

- Izmantot? Kā to saprast?

- Viņa laikam pieredzējusi daudz sāpju. Ir vīrieši, kas rīkojas neiedomājami nelietīgi. Mēs patversmē to redzam katru dienu, un viņa baidījās, ka arī jūs tāds būsiet.

Čārlzu Makenziju nepatīkami mulsināja jau pati šī iespēja, kā gan Greisa varējusi tā domāt par viņu, kur nu vēl stāstīt to citam cilvēkam.

- Tāpēc Greisa bija tik satraukta, kad pirmo reizi ieradās manā birojā. Viņa man neuzticējās.

- Iespējams. Viņa nevienam īpaši neuzticas. Un pēc šī uzbrukuma viss būs vēl ļaunāk. Bet šoreiz tas nebija nekas personisks. Tas ir pavisam citādi. Ja dara pāri tas, ko tu mīli, tava dvēsele tiek iznīcināta... tā tas ir, ja māte nodara pāri bērnam, vīrietis sievietei.

Tēvs Tims bija gudrs cilvēks, un Čārlzs ar interesi viņā klausījās, brīnoties, cik gan daudz no teiktā varēja attiecināt uz Greisu. Lai gan arī tēvs Tims daudz nezināja par Greisas pagātni, tomēr viņš pazina Greisu krietni labāk. Tēva Tima vārdi par Greisu iedūra Čārlzam dziļi sirdī. Kas gan tik bries-

mīgs noticis ar meiteni, ka atstājis tādas rūgtas mieles? Čārlzs nespēja pat iztēloties, kas slēpās aiz atturīgās ārienes un jaukās izturēšanās. \

- Vai jūs vispār kaut ko zināt par viņas vecākiem? -Čārlzs ziņkārīgi jautāja.

- Viņa par tiem nekad nerunā. Zinu tikai to, ka viņi ir miruši. Viņai nav radinieku. Bet, manuprāt, tas Greisu neuztrauc. Viņa ir atbraukusi no Čikāgas. Viņa neko nestāsta ne par radiem, ne draugiem. Laikam jau ir ļoti vientuļa meitene, bet samierinājusies ar to. Viņu interesē vienīgi darbs piejums un Svētā Andreja patversme. Greisa pie mums strādā divdesmit piecas un pat trīsdesmit stundas nedēļā.

-īpaši daudz laika nekam pāri nepaliek, tikai miegam. Pie manis viņa strādā četrdesmit piecas līdz piecdesmit stundas.

- Tā ir pilna nedēļa, Makenzija kungs.

Čārlzs dega no vēlēšanās izrunāties ar Greisu, uzdot jautājumus par viņas dzīvi, uzzināt iemeslus, kāpēc viņa strādā Svētā Andreja patversmē. Negaidot Greisa no parastas sekretāres bija pārvērtusies par ļoti interesantu jaunu meiteni, kurai viņš vēlējās uzdot tūkstoš jautājumu.

Māsiņa iesauca viņus atpakaļ. Tēvs Tims pagāja sāņus, lai Čārlzs varētu viens parunāties ar Greisu. Priesteris nojauta, ka Čārlzu vada lielāks dzinulis, nekā viņš pats to aptvēra vai Greisa saprata.

Kad Čārlzs apsēdās pie Greisas gultas, viņa, apdullusi no iedotā pretsāpju līdzekļa, grima snaudā, bet tagad vismaz necieta tādas mokas.

- Paldies... ka atnācāt... - Greisa centās savilkt pietūkušās lūpas smaidā, bet viņai tas neizdevās.

- Man ļoti žēl, ka ar tevi tā noticis, Greisa. - Čārlzs bija nolēmis vēlāk runāt ar viņu par strādāšanu Svētā Andreja patversmē tik ilgi naktī. - Tas uzbrucējs ir atrasts.

- Viņš bija... nikns... par savu sievu... Isellu. - Sievietes vārdu Greisa nemūžam neaizmirsīs.

- Cerēsim, ka viņu pakārs, - Čārlzs pārskaities teica, un Greisa pavēra acis. Šoreiz viņai izdevās pasmaidīt, taču viņas skatiens bija aizmiglots. - Labāk paguli... es atnākšu rīt.

Greisa pamāja, tad vēl tēvs Tims mazu brīdi pavadīja pie Greisas gultas, un pēc tam abi vīrieši atstāja meiteni guļam un devās prom. Čārlzs paņēma taksometru un aizveda tēvu Timu līdz patversmei, un, apsolījis uzturēt sakarus ar jauno priesteri, aizbrauca. Čārlzam bija paticis tēvs Tims, un viņš apsolīja apciemot patversmi: tādā veidā viņš labāk varētu iepazīt Greisu.

Čārlzs trīs dienas pēc kārtas pusdienlaikā apciemoja Greisu, atliekot visas tikšanās, pat ar draugu režisoru, jo Greisa bija pirmajā vietā. Kad Greisu pārveda uz atsevišķu palātu, Čārlzs aizgāja pie viņas kopā ar Vinniju. Draudzene raudāja, lauzīja rokas un skūpstīja Greisu uz vienīgā mazā laukumiņa, kuru Greisas sejā neklāja pārsēji vai zilumi. Nu jau Greisa izskatījās mazliet labāk. Uztūkums bija nogājis, bet visur sāpēja, ribas, galva, iegurnis, viņa tik tikko varēja pakustēties. Nieres darbojās normāli, un ārsts teica, ka Greisu netraucēšot liesas trūkums, tomēr viņa jutās briesmīgi, jo visas maliņas neciešami smcldza.

Sestdien, gandrīz nedēļu pēc uzbrukuma, māsiņa, kuru viņai noalgoja Čārlzs, piedabūja Greisu piecelties no gultas un aiziet uz vannasistabu. Greisa no sāpēm gandrīz zaudēja samaņu, bet, tikusi atpakaļ līdz gultai, viņa nosvinēja uzvaru ar glāzi apelsīnu sulas. Greisa gulēja balta kā palags, tomēr smaidīja, kad ieradās Čārlzs ar pavasara ziedu buķeti. Viņš katru dienu nesa ziedus un žurnālus, saldumus un grāmatas. Viņš visādi gribēja meiteni uzmundrināt, bet īsti nezināja, kā to panākt.

- Ko tad jūs te darāt? - Greisa apmulsusi jautāja un pietvīka, piešķirot sejai mazliet sārtuma. - Šodien ir sestdiena, vai tad jums nekā labāka nav, ar ko nodarboties? - Greisa rājās, nu jau sākdama atgūties. Viņa arī labāk jutās. Seja krāsojās visos varavīksnes toņos, zilos, zaļos un sārtos, bet uztūkums bija nogājis un šuves dzija tik labi, ka tās tikko vairs varēja redzēt. Galvenais bija saglabāt Greisas možo garu.

Pēc sarunas ar tēvu Timu Čārlzs gribēja uzzināt, kāds dzinulis aizveda Greisu uz Svētā Andreja patversmi. Bet vēl bija pāragri par to runāt.

- Vai jums nedēļas nogalē nevajadzēja izbraukt? -Greisa atcerējās, ka bija kārtojusi viņa piedalīšanos regatē Longailendā. Viņa bija noīrējusi bosam nelielu māju, un, ja viņš palika Ņujorkā, viss bija velti darīts.

- Es atteicu, - Čārlzs lietišķi paziņoja un uzmanīgi nopētīja Greisu. - Tu jau pavisam labi izskaties. - Viņš pasmaidīja un iedeva Greisai pāris atnesto žurnālu. Visu nedēļas nogali viņš bija sūtījis Greisai mazus nieciņus, gultas pārklāju, rītakurpes, spilvenu, ko palikt zem kakla, smaržas. Greisu tas mulsināja, bet jāatzīst - viņai tas patika. Viņa pa telefonu to izstāstīja Vinnijai, kura priecājās kā īsta cāļumāte. Greisa pasmējās par viņu, teikdama, ka Vinnijai prātā tikai mīlas dēkas.

- Skaidrs kā diena! - Vinnija lepni atzinās. Viņa apsolīja svētdien apciemot Greisu.

- Es gribu mājās, - Greisa žēli sūdzējās Čārlzam.

- Šaubos, vai tuvākajā laikā tas ir paredzams, - Čārlzs smaidīdams atteica. Ārsti iepriekšējā dienā bija teikuši, ka vēl nepieciešamas trīs nedēļas slimnīcas režīma, un Greisai

tas galīgi nepatika, turklāt tas nozīmēja, ka dzimšanas dienu nāksies pavadīt tepat.

- Es gribu atsākt darbu. - Lai gan Greisai vēl pāris mēnešu bija paredzams staigāt ar kruķiem, tomēr viņa pēc slimnīcas tūliņ gribēja sākt strādāt. Nekā cita viņai nebija, ko darīt. Viņa gribēja ari atgriezties Svētā Andreja patversmē.

- Nesteidzini sevi, Greisa! Kāpēc tu nevarētu pēc slimnīcas kaut kur brīdi atpūsties un izklaidēties?

Greisa tikai pasmējās par tādu ierosinājumu.

- Kur? Rivjērā, vai? - Viņa nevarēja atļauties aizbraukt kaut kur uz ilgāku laiku. Varbūt vienīgi pavadīt nedēļas nogali Atlantsitijā. Līdz atvaļinājumam vēl bija tālu. Viņa nebija nostrādājusi firmā pietiekami ilgi, lai saņemtu brīvdienas. Jau tas bija par daudz, ka firma apmaksāja visu, ko nesedza apdrošināšana, - Makenzijs tā bija pateicis. Trīs nedēļas Belvjū un visa ārstēšana kopā viņai izmaksātu gandrīz piecdesmit tūkstošus dolāru.

- Kā tad, dodies uz Rivjēru! Noīrē sev jahtu, - Čārlzs jokojās. - Pārmaiņas pēc jau tu varētu gan izklaidēties.

Greisa iesmējās, un viņi brīdi parunājās. Greisu pārsteidza vieglums, ar kādu abi sapratās, un Čārlzs nemaz negrasījās iet prom. Kad māsiņa gāja pusdienās, viņš pat palīdzēja Greisai aizklibot līdz krēslam un maigi aizlika spilvenu viņai aiz muguras, kad Greisa uzvaroši, bet bāla un pārgurusi apsēdās.

- Kā tas var būt, ka jums nav bērnu? - viņa pēkšņi jautāja, kad Čārlzs iekārtoja viņu ērtāk un pasniedza glāzi ingveralus. Viņš būtu lielisks tēvs, Greisa nodomāja, bet skaļi to neteica.

- Mana sieva necieta bērnus, - Čārlzs pasmaidījis atbildēja. - Viņa pati gribēja būt bērns. Tādas ir aktrises. Un es viņai pakļāvos, - viņš apmulsis noteica.

- Vai jums nav žēl? Es domāju - to, ka jums nav bērnu? -Greisato pateica tā, it kā viņš jau būtu vecs, nespējīgs vīrs, un Čārlzam bija vien jāsmejas.

- Dažreiz. Mišela mani pameta, kad biju nolēmis apprecēties pa otram lāgam un pagādāt bērnus. Nu vairs ne. Man ir labi tāpat, lai es vēlreiz rīkotos tik dramatiski.

Pēdējos pāris gadus viņš bija apslincis, lai meklētu nopietnas attiecības. Viņam patika īslaicīgums, brīvība un neatkarība. Cik vilinoši to paturēt uz mūžiem! Taču Greisas jautājums ļāva uzdot pretjautājumu.

- Bet tu? Kāpēc tu negribi vīru un bērnus? - Čārlzs viņu tagad pazina daudz labāk, bet tāds negaidīts jautājums pārsteidza Greisu nesagatavotu.

- Kāpēc jūs tā jautājat? - Greisa parāvās atpakaļ tāda kā izbijusies. Bet, ieskatījusies Čārlzam acīs, viņa saprata, ka var tam uzticēties. - Kā jūs zināt, ka es negribu?

- Tava vecuma meitenes nepavada visu brīvo laiku, palīdzēdamas patversmē un kopā ar tādām sešdesmitgadīgām vecmeitām kā Vinnija, vienīgi ja viņas negrib atrast vīru. Vai man nav taisnība? - Čārlzs smaidīdams ar uzsvaru jautāja.

- Jā, ir.

- Kāpēc?

Greisa ilgi klusēja, pirms atbildēja. Viņa negribēja melot, bet atklāt patiesību vēl nespēja.

- Tas ir garš stāsts.

- Vai tam ir kāds sakars ar taviem vecākiem? - Čārlza acis cieši, bet sirsnīgi vērās Greisā. Čārlzs jau bija pierādījis, ka viņam var ticēt un ka viņam rūp Greisas labklājība.

- Jā.

- Vai kaut kas briesmīgs?

Greisa pamāja, un Čārlzu pārņēma dziļas skumjas. Viņam bija sāpīgi iedomāties, ka Greisai nodarīts pāri.

- Vai tev kāds palīdzēja?

- Ilgu laiku ne, un pēc tam jau bija par vēlu. Tad viss bija pagalam.

- Nekad nav pagalam, un nekad nav par vēlu. Tev nav jādzīvo, Grcisa, ar to sāpi sirdī visu mūžu. Tev ir tiesības atbrīvoties un saistīt savu nākotni kopā ar krietnu cilvēku.

Čārlzs jutās atbildīgs par Greisu un gribēja gādāt, lai viņas nākotne būtu laba un droša.

- Man svarīgāka ir tagadne, tāda, kāda man tā patlaban ir. Reiz man nebija pat tās. Es daudz negaidu no nākotnes, -Grcisa klusi ar skumīgu sejas izteiksmi noteica.

- Bet vajag, - Čārlzs neatlaidās. - Tu esi tik jauna, uz pusi jaunāka par mani. Tava dzīve tikko sākas.

Bet Grcisa skumji, kā visu zinādama, pakratīja galvu.

- Ticiet man, Čārlz, - viņš bija lūdzis, lai Greisa slimnīcā viņu uzrunā vārdā, - man dzīve nesākas. Tā jau daļēji ir beigusies.

- Tev tikai tā šķiet. Tā vēl ilgi nebeigsies, tāpēc tev nepieciešams kas vairāk par darbu firmā un Svētā Andreja patversmē.

- Vai jūs mani gribat savest ar kādu kopā? - Greisa iesmējās un izstaipīja garās kājas. Čārlzs bija sirsnīgs cilvēks un vēlēja viņai visu to labāko, bet viņš neko nezināja. Greisa nebija parasta divdesmit divus gadus veca meitene ar pāris nelāgām atmiņām un rožainu nākotni. Par viņu drīzāk varēja teikt, ka viņa izglābusies no nāves nometnes. Čārlzs Maken-zijs nekad nebija saskāries ar kaut ko tamlīdzīgu un īsti nezināja, kā viņai palīdzēt.

- Es labprāt gribētu, kaut manu draugu lokā būtu tāds vīrietis, kuru būtu vērts ar tevi iepazīstināt, - Čārlzs smaidīdams sacīja. Visi pazīstamie vīrieši bija par vecu un dumju. Viņi nebija Greisas vērti.

Tad viņi parunājās par burāšanu, kas bija Čārlza kaislība, un vasarām Martas salā Čārlza bērnībā, tagad gan viņš tur reti brauca. Viņi vairs nepieskārās sāpīgiem tematiem, un vakarā viņš aizgāja, novēlējis Greisai saldu dusu. Nākamajā dienā viņš gatavojās braukt ciemos pie draugiem Konektiku-tā. Greisu aizkustināja Čārlza rūpes un ilgā uzturēšanās pie

viņas.

*

Svētdienas pēcpusdienā atnāca Vinnija un tēvs Tims, un, kad Greisa apsēdās, lai pirms iešanas gulēt paskatītos televīziju, iesoļoja Čārlzs haki krāsas biksēs un zilā kreklā, izskatīdamies kā no reklāmas un smaržodams pēc laukiem.

- Pa ceļam uz mājām nolēmu iebraukt un apraudzīt tevi, - Čārlzs teica, priecādamies, ka atkal redz Greisu. Neviļus arī Greisa ar starojošu smaidu pavērās viņam pretim. Viņai šodien bija pietrūcis Čārlza, un šī sajūta viņu mazliet satrauca. Galu galā Makenzijs bija viņas boss, nevis tuvs draugs, viņai nebija tiesību gaidīt, ka Čārlzs atnāks viņu apraudzīt. Bet, lai būtu kā būdams, viņu iepriecināja Čārlza klātbūtne.

- Vai labi izklaidējāties, Čārlz? - Greisa jautāja, laimīga, ka viņš atnācis.

- Nē, - Čārlzs godīgi atzinās. - Visu dienu domāju par tevi. Šeit ir daudz patīkamāk nekā laukos.

- Tagad man ir skaidrs, ka jūs esat traks.

Čārlzs apsēdās gultas kājgalī un stāstīja jautrus atgadījumus no ciemošanās, un Greisai, sev pašai par spīti, negribējās, ka viņš aiziet. Pulkstenis nāca jau desmit, un Čārlzs teica Greisai arlabunakti, kaut gan arī viņš negribēja iet prom.

Naktī Greisa gulēdama domāja par Čārlzu un izbijās. Kas notiek? Ko viņa grib no Čārlza? Ja uzticēsies tam vēl vairāk, tad tikai cietīs šī vīrieša dēļ. Greisa piespieda sevi atcerēties dusmas un apjukumu, ko bija izraisījusi Markusa rī-čība, kurš sākumā izturējās tik labi un pacietīgi, bet pēc tam nodeva viņu. Greisu pārņēma šausmas. Varbūt Čārlzs Ma-kenzijs tikai gribēja iekarot viņu. Greisai sažņaudzās krūtis, un, gluži kā lasīdams viņas domas, pie gultas iezvanījās telefons. Greisa nespēja iedomāties, kas zvana, bet tas bija Čārlzs. Viņš runāja satrauktā balsī.

- Es gribu tev kaut ko pateikt... varbūt tev liksies, ka esmu traks, bet es, vienalga, to pateikšu... Greisa, es gribu būt tavs draugs. Es nedarīšu tev pāri, bet mani satrauc, ko tu domā. Es nezinu, kas notiek. Tu man visu laiku neizej no prāta, es raizējos par tavu pagātni, kaut arī neko nesaprotu... es negribu tevi zaudēt... negribu tevi izbiedēt vai bažīties par nākotni. Ko? Būsim tikai divi cilvēki, kuri nav viens otram vienaldzīgi, un lēnām ar to arī sāksim...

Greisa neticēja savām ausīm, tomēr jutās atvieglota, to visu dzirdēdama.

- Čārlz, bet kā gan? - viņa nervozi jautāja. - Kā būs ar manu darbu? Nevar taču neņemt vērā, ka man jāstrādā pie jums. Kas notiks, kad es atgriezīšos?

- Tu vēl diezgan ilgi neatgriezīsies, Greisa. Tad jau vēlāk redzēsim. Manuprāt, mēs paši vēl nesaprotam, ko mēs vēlamies. Varbūt mēs esam tikai draugi, varbūt - kas vairāk, vienīgi tā nelaime, kas piemeklēja tevi, ir mūs abus nobiedējusi. Varbūt mums nekas neiznāks. Bet tev jāzina, kas es esmu, un es gribu iepazīt tevi... gribu uzzināt, kas tev sāp, gribu zināt, par ko tu priecājies. Gribu aizstāvēt tevi... palīdzēt tev...

- Un pēc tam? Jūs mani atstāsiet? Sameklēsiet citu sekretāri, kura jūs pāris nedēļu izklaidēs un atklās visus savus noslēpumus? - Greisa priecājās, ka Čārlzs piezvanījis, tomēr ļoti baidījās Čārlzam uzticēties.

Čārlzs atcerējās tēva Tima vārdus par tiem cietušajiem, kas vairs neļaujas dzīvei.

- Tā nedrīkst, - Čārlzs pārmeta Greisai. - Man vēl nekad nav bijusi tāda situācija. Es nemēdzu iet izklaidēties ar savām sekretārēm vai vispār firmas darbiniecēm. - Tad viņš negribot pasmaidīja. - Diez vai mēs kaut kur iesim izklaidēties. Tu jau nespēj tikt tālāk kā no gultas līdz krēslam, kāda gan runa vispār varētu būt par uzmākšanos.

Greisa iesmējās zemā, seksuālā balsī, viņai tik ļoti gribējās uzticēties, bet viņa nedrīkstēja... vai varbūt drīkst?

- Es nezinu... - Greisa nervozi sagrozījās.

- Pagaidām tev nekas nav jāzina... tikai - vai tu atļauj man tevi apciemot? Tev tagad jāizlemj vienīgi tas. Es negribēju, lai tu nobītos un viena pati sāktu uztraukties.

- Es uztraucos... šovakar... - Greisa atzinās, pasmaidot kā maza meitene. - Mani nobiedēja mūsu abu attiecības.

- Mēs neko sliktu nedarām, tā ka neraizējies un veseļojies! Un kādu dienu, - viņš maigi glāstošā balsī teica, - kad tu būsi pietiekami stipra, tu man izstāstīsi, kas ar tevi pagātnē noticis. Es tevi nevaru īsti iepazīt, ja to nezinu, vai tā nav? Vai tu kādam esi to stāstījusi? - Čārlzs raizējās, kā Greisa spēj dzīvot, turot noslēpumā pagātni.

\- Diviem cilvēkiem, - Greisa atzinās. - Viena bija brīnišķīga sieviete, psihoterapeite... viņa gāja bojā pirms trim gadiem lidmašīnas katastrofā kāzu ceļojuma laikā. Otrs bija vīrietis, mans advokāts, bet mēs abi sen neesam likušies.

-Tev nav īpaši veicies, Greisa?

Greisa skumīgi pašūpoja galvu, tad paraustīja plecus.

- Nezinu... pēdējā laikā esmu laimīga. Nevaru sūdzēties. - Tad viņa apņēmīga spēra lielu soli uz priekšu. - Esmu laimīga, ka satiku jūs.-Greisai aizžņaudzās kakls, izrunājot šos vārdus.

- Es esmu vēl laimīgāks. Bet tagad guli, mīļā, arlabu-nakti... - viņš maigi novēlēja. - Es aiziešu pie tevis ap pusdienlaiku. Varbūt vēlreiz aiziešu uz vakariņām. Vai man kaut ko atnest tev no kluba “Divdesmit viens”?

- Es nākamnedēļ grasījos turp aizvest Vinniju, - Greisa vainīgi pažēlojās.

- Kad atveseļosies, tev būs laika diezgan. Tagad guli! -viņš nočukstēja, no sirds vēlēdamies apskaut un pasargāt Greisu. Šī meitene izraisīja viņā pavisam atšķirīgas izjūtas no tām, kādas sniedza citas sievietes. Čārlzs vēlējās vienīgi aizstāvēt Greisu un gādāt par viņu. Ar nabaga bērnu bija atgadījušies tik briesmīgi notikumi, kaut vai uzbrukums iepriekšējā nedēļā. Čārlzs parūpēsies, lai viss mainītos uz labu.

Viņi novēlēja viens otram labunakti un nolika klausuli, bet Greisa ilgi gulēja nomodā, domādama par Čārlzu.

Greisu biedēja Čārlza teiktais, viņa pastāvīgā uzmanība, tomēr blakus bailēm jautās arī prieks. Kaut kur dziļi viņas būtībā trīsēja neizteikta laimes sajūta, kādu Greisa vēl nekad nebija izjutusi, pirms satika Čārlzu Makenziju.

Divpadsmitā nodaļa

Nākamajā dienā Čārlzs apciemoja Greisu divas reizes un pēc tam trīs nedēļas reizi un divas reizes dienā, līdz viņa beidzot iznāca no Belvjū. Viņa bija pieradusi pārvietoties ar kruķiem un pati sevi aprūpēt, tomēr viņai vēl trūka izturības, kādu pašai būtu gribējies. Ārsts lika Greisai atpūsties vēl divas nedēļas un tikai tad atsākt darbu.

Čārlzs bija pieņēmis birojā pagaidu sekretāri, un Greisa tāpēc jutās vainīga, bet Čārlzs pats apgalvoja, ka viņai neesot jāsteidzas, bet jāsāk strādāt tikai tad, kad būs pilnīgi vesela.

Kamēr Greisa atradās slimnīcā, viņi pavadīja kopā garas stundas. Greisa zināja, ka Čārlzs atliek visus svarīgos darbus, lai tikai būtu pie viņas, bet viņš izlikās, it kā tas nebūtu nekas īpašs. Viņi smējās, jokojās, pļāpāja un spēlēja kārtis. Čārlzs neuzstāja viņai atklāt kādus noslēpumus, viņš palīdzēja Greisai staigāt pa koridoru, iedrošināja viņu, apgalvodams, ka nebūs redzamas nekādas rētas, un, kad viņa pažēlojās par briesmīgajiem slimnīcas virsvalkiem, atnesa viņai smalku naktskreklu no “Pratesi". Greisa mulsa un baidījās, ar ko beigsies šīs tikšanās, bet, ja Čārlzs kaut vienu vakaru neaizgāja pie viņas, Greisa jutās neciešami vientuļa. Tiklīdz Čārlzs parādījās durvīs, Greisa atplauka, it kā būtu ieraudzījusi vienīgo draugu, rotaļu lācīti vai pat māti. Čārlzs uzņēmās visas rūpes par meiteni, runāja ar ārstiem, ataicināja konsultantus, gādāja par apdrošināšanu. Birojā neviens nezināja, cik ļoti Čārlzs Makenzijs aizrāvies, un pat Vinnija nenojauta, cik daudz laika viņi abi ar Greisu pavada kopā. Greisa jau nu prata glabāt noslēpumus, dzīve to viņai bija iemācījusi.

Izrakstoties no slimnīcas, Greisa atkal nobijās, šoreiz par to, ka viss mainīsies. Bet pēc divām stundām Čārlzs ieradās viņas dzīvoklī ar šampanieti un gaisa baloniem, un viņi kopā ieturēja lenču. Tikai pirms pāris stundām viņš bija atvedis Greisu limuzīnā no slimnīcas un atstājis viņu sakopties.

- Ko ļaudis par mums nodomās? - Greisa uztraukusies jautāja, kad viņi brauca no slimnīcas uz Astoņdesmit ceturto ielu. Greisai šķita, ka visi redz, kā boss viņu dienu un nakti aprūpē, un drīz vien vēsts par to tiks piekārta pie ziņojumu dēla.

- Patiesību sakot, nevienam gar to nav daļas. Tikai mums. Manuprāt, katrs ir aizņemts pats ar savas dzīves jaukšanu, mēs savu nejauksim. Tu man esi pati labākā. - To viņš atkārtoja, ierazdamies ar ēdienu saini. Un galvenais - viņš pasniedza Greisai mazu, zilu kastīti, kurā atradās šaura zelta rokassprādze.

- Par ko tad tā? - Greisa vaicāja, apžilbusi no dāvanas. Tā bija no “Tiffany”, derēja kā uzlieta, bet Greisa šaubījās, vai drīkst to pieņemt.

Čārlzs tikai pasmējās.

- Vai tad tu nezini, kāds šodien datums?

Greisa papurināja galvu. Slimnīcā viņai bija sajukuši visi laika rēķini. Tur bija pagājis arī Ceturtais jūlijs, bet viņa tam nepievērsa īpašu uzmanību.

- Šodien ir tava dzimšanas diena, mazā muļķīte. Tieši tāpēc es piespiedu ārstu tevi izlaist no slimnīcas šodien, nevis tikai pirmdien. Nedrīkst taču dzimšanas dienā gulēt slimnīcā!

Greisai saskrēja acīs asaras par to labo, ko Čārlzs viņas dēļ bija paveicis, un viņš pat bija atnesis mazu dzimšanas dienas torti no Grīnberga. Tā bija viscaur no šokolādes, trekna, lipīga un ļoti garšīga.

- Kā jūs to visu paspējāt izdarīt manā labā? - Greisa sakautrējās, tomēr bija ļoti priecīga. Kopš Greisa bija cietusi uzbrukumā, Čārlzs to vien darīja kā viņu lutināja. Lutināja, apveltīja ar laipnībām un pavadīja laiku ar viņu. Neviens pret Greisu vēl nebija izturējies tik mīļi.

- Nav nekā vienkāršāka, - viņš atteica. - Man nav bērnu. Vajadzēs tevi adoptēt. Tā tik ir ideja! Tad vairs nebūs nekādu problēmu, vai ne?

Greisa pasmējās par tādu iedomu. Tad tiešām būtu vieglāk nekā tagad, kad viņa baidījās, ka iemīlēsies Čārlzā.

Pēc Greisas atgriešanās no slimnīcas vieglas pārmaiņas bija jūtamas abu attiecībās. Tās kļuva intīmākas, ciešākas, un abiem arvien grūtāk nācās izlikties, ka viņi ir tikai draugi. Apkārt vairs nestaigāja māsiņas un ārsti, kas visur iejaucās un palīdzēja. Greisa izturējās biklāk, bet Čārlzs izlikās to neredzam. Viņš bija atnesis smieklīgu medicīnas māsas cepuri kopā ar dzimšanas dienas torti, dāvanu un piknika lenču, uzlicis cepurīti sev galvā, viņš piespieda Greisu atlaisties gultā. Abi paskatījās televīziju, un tad Čārlzs mazajā virtu-vītē sagatavoja mielastu. Greisa aizkliboja viņam palīgā, bet Čārlzs iesēdināja viņu krēslā un lika tikai noskatīties, kā viņš gatavo ēst.

- Es taču neesmu tik bezpalīdzīga, - Greisa skaļi protestēja.

- Esi gan! Neaizmirsti, kurš te ir boss! - Čārlzs viņai uzsauca, un Greisa iesmējās. Čārlza klātbūtnē viņa jutās bezgala viegli un patīkami.

Pēc vakariņām viņi atlaidās Greisas gultā un sarunājās,

Čārlzs bija saņēmis viņas roku, bet atturējās no turpmākās rīcības. Tad, nevarēdams vairs ilgāk izturēt, viņš jautāja to, ko jau nedēļām ilgi bija gribējis uzzināt.

- Greisa, vai tu baidies no manis? Es domāju - fiziski... es negribu tevi aizskart vai sāpināt.

Greisu aizkustināja šie vārdi. Čārlzs tikai gulēja viņai blakus un divas stundas turēja viņas roku. Viņi uzvedās kā veci draugi, bet starp abiem valdīja nenoliedzama spriedze. Nu Čārlzam kļuva baisi. Viņš negribēja pakļaut riskam šīs attiecības un zaudēt Greisu.

- Dažreiz es baidos no vīriešiem, - Greisa vaļsirdīgi atzinās.

- Kāds tev ir briesmīgi nodarījis pāri, vai ne?

Greisa pamāja.

- Svešinieks?

Greisa papurināja galvu.

-Tēvs. - Viņai gan vēl bija tik daudz ko skaidrot. Greisa nopūtās, paņēma Čārlza roku un pieglauda pie lūpām. - Visu mūžu cilvēki centušies mani aizskart, izmantot. Pēc... pēc viņa nāves... mans pirmais boss gribēja mani pavest. Viņš ir precējies, nezinu... tas bija tik zemiski. Viņš uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka drīkst man uzmākties. Tad viens cits, ar kuru man bija darba darīšanas, uzvedās gluži tāpat. -Viņa runāja par Luī Markesu, bet nepaskaidroja sīkāk, kaut arī saprata, ka tomēr nāksies to darīt, ja viņai ar Čārlzu būs nopietnas attiecības. - Tas otrs, viņš draudēja un draudēja, ka es zaudēšu darbu, ja negulēšu ar viņu. Viņš neaicināts nāca uz manu dzīvokli. Pretīgi... tad es satikos ar vienu vīrieti. Viņš rīkojās līdzīgi, izmantoja mani, izmuļķoja, uzspļāva man. Viņš kaut ko iebēra man vīna glāzē, tā ka man kļuva drausmīgi nelabi. Bet viņš vismaz mani neizvaroja. Sākumā es baidījos, vai viņš to nav izdarījis, kamēr es atrados narkotiku iespaidā, bet nebija. Viņš tikai pēc tam mani apmeloja. Riebīgs draņķis!

Čārlzs, nepatīkami pārsteigts, klausījās. Vai tiešām cilvēki bija uz kaut ko tādu spējīgi? It sevišķi pret Greisu. Patiešām riebīgi.

- Kā tu saprati, ka viņš tevi nav izvarojis? - Čārlzs mokpilnā balsī jautāja, iedomājoties, ko Greisai nācies pārciest.

- Mana darbabiedre, ar kuru es dzīvoju kopā, aizveda mani pie ārsta. Bet viņš tēloja, it kā tas būtu noticis, un staigāja apkārt, lielīdamies ar to. Viņš izstāstīja bosam, un tāpēc tas man uzmācās, cerēdams ar mani pārgulēt. Tādēļ es aizbraucu prom no Čikāgas.

- Tā ir mana veiksme. - Čārlzs pasmaidīja, aplika roku Greisai ap pleciem un pievilka viņu sev ciešāk klāt.

- Man bijusi darīšana tikai ar tiem diviem. Satikos Čikāgā ar to nelieti, un viņš mani apmuļķoja. Vidusskolā es ne ar vienu nesatikos... tēva dēļ...

- Kur tu mācījies koledžā? - Čārlzs jautāja, un Greisai gandrīz bija jāsmaida.

- Dvaitā, Ilinoisā, - viņa atzinās.

- Un ar ko tu tur draudzējies?

Greisa iesmējās, iedomājoties, kāda viņai Dvaitā bija izvēle.

- Ne ar vienu. Tā bija tīra meiteņu skola, ja tā varētu

teikt.

Tomēr Greisa saprata, ka tuvākajā laikā nāksies visu izstāstīt. Tikai ne šodien, viņas dzimšanas dienā. Viņi tik jauki pavadīja laiku, un rūgtas atmiņas to tikai sabojātu. Šī bija viņas jaukākā dzimšanas diena, par spīti ģipsim, kruķiem un šuvēm. Čārlzs ar pikniku, dāvanu un savu sirsnību bija sagādājis viņai brīnišķīgus svētkus.

Čārlzs negribēja vairāk uzstāt, tomēr šo to viņš nesaprata.

- Bet tu tomēr neesi jaunava?

- Nē, - Greisa atteica, izskatīdamās elpu aizraujoši skaista zilajā, Čārlza dāvinātajā atlasa peldmētelī.

- Es tikai... bet tev ilgi neviena nav bijis, vai ne?

Greisa pamāja.

- Parunāsim par to citreiz... šovakar ne...

Čārlzs arī negribēja sabojāt Greisas dzimšanas dienu. Viņš nekļūdīgi nojauta, ka Greisai ir grūti par to runāt.

- Kad vien tu pati vēlēsies... es tikai gribēju zināt... es nedarīšu neko tādu, kas tevi biedē.

To teikdams, viņš skatījās Greisai acīs un juta nepārvaramu pievilkšanās spēku. Viņš maigi saņēma Greisas seju rokās un uzmanīgi noskūpstīja. Greisa vispirms bija piesardzīga, bet tad atsaucās Čārlzam. Vīrietis gulēja Greisai cieši blakus un skūpstīja viņu, tomēr apvaldīja vēlēšanos viņu glāstīt.

- Paldies, - Greisa čukstēja un noskūpstīja Čārlzu. - Paldies, ka esi tik labs un pacietīgs!

- Neizaicini likteni! - Čārlzs nopūtās, atkal skūpstīdams Greisu.

Viņiem nebūs viegli. Taču Čārlzs bija sagatavojies dabūt Greisu pāri tiltam. Lai cik ilgi un grūti tas būtu, viņš glābs Greisu.

Čārlzs aizgāja vēlu, apguldījis Greisu, kas bija pavisam samiegojusies. Viņš noskūpstīja meiteni, pateica: “Ar labu nakti!” - un gāja prom. Greisa bija viņam iedevusi dzīvokļa atslēgas, tā ka nevajadzēja celt meiteni augšā, un Čārlzs pats aizslēdza durvis.

Nākamajā rītā, kad Greisa iekliboja vannasistabā un sukāja matus, viņa pārsteigta izdzirdēja atveramies durvis.

Čārlzs ieradās ar apelsīnu sulu, barankveidīgu maizi, treknu sieru un “New York Times”. Viņš pagatavoja brokastīs omleti un škinki.

- Augsts holesterīna līmenis ir tieši tas, kas tev vajadzīgs, tici man! - Greisa pazobojās.

Tad Čārlzs lika Greisai saģērbties. Viņi devās mazā pastaigā pa Pirmo avēniju, taču drīz vien nāca atpakaļ, jo Greisa ātri nogura. Čārlzs visu pēcpusdienu nosēdēja, skatīdamies beisbola spēli, bet Greisa gulēja viņa rokās. Miegā viņa izskatījās skaista un mierpilna. Pamodusies viņa brīnījās pati par savu laimi.

- Makenzija kungs, ko jūs te darāt? - Viņa samiegojusies uzsmaidīja Čārlzam, kurš viņu noskūpstīja.

- Atnācu, lai jūs patrenētos pierakstīt, kad es jums diktēšu.

- Vai tik tu nemānies!

Vakarā viņi pasūtīja picu, pēc tam Čārlzs mazliet pastrādāja, bet kategoriski aizliedza Greisai viņam palīdzēt. Kad viņš bija beidzis darbu, Greisa, juzdamās vainīga, paskatījās uz viņu. Kāda jēga vairs bija glabāt noslēpumus, kaut arī Čārlzs neuzstāja tos atklāt!

- Čārlz, man laikam tev kaut kas jāizstāsta, - Greisa pēc brīža klusi iesāka. - Tev ir tiesības zināt. Varbūt pēc tam tavas jūtas pret mani mainīsies.

Lai būtu kā būdams, bija pienācis laiks atklāt patiesību. Ne jau katrs vīrietis gribēs sievieti, kura izdarījusi slepkavību. Patiesību sakot, diez vai vispār tāds atradīsies. Varbūt Čārlzs būs starp viņiem.

Pirms Greisa turpināja, Čārlzs saņēma viņas rokas un ieskatījās viņai tieši sejā.

- Greisa, tev jāzina, lai arī kas ir noticis, lai arī kas tev nodarīts, lai arī ko tu esi izdarījusi, es tevi mīlu. Gribu, lai tu to zinātu tagad... un pēc tam.

Čārlzs pirmo reizi pateica, ka mīl Greisu, un viņa sāka raudāt.

- Tu par mani daudz ko nezini. - Viņa dziļi ievilka elpu, iedomājoties inhalatoru, kas glabājās kabatā, un sāka stāstīt - no sākuma. - Kad es biju maza meitene, tēvs sita māti... visu laiku... es dzirdēju viņas kliedzienus... un no rīta redzēju zilumus... viņa meloja un izlikās, ka nekas nav noticis. Katru vakaru, pārnācis mājās, viņš bļaustījās, māte raudāja, un tēvs viņu sita. Dzīve bija kā apstājusies. Es nedraudzējos ne ar vienu, lai kāds neuzzinātu. Nevienam nedrīkstēju neko stāstīt, jo tas varētu kaitēt tētim, - Greisa skumji turpināja. - Māte lūdza nevienam neko neatklāt, un tā es meloju, slēpu to, kas notiek, un izlikos, ka viss ir kārtībā, un pamazītēm pārvērtos par zombiju. Tādu es atceros savu bērnību. - Viņa atkal nopūtās. Cik grūti bija stāstīt, bet' to vajadzēja darīt.

Čārlzs ciešāk saņēma viņas roku.

- Tad māte saslima ar vēzi, - Greisa turpināja. - Man bija trīspadsmit gadu. Viņai bija dzemdes vēzis, viņa tika apstarota... - Greisa brīdi vilcinājās, meklējot īstos vārdus. -Tas viņu laikam pārvērta... un tā nu... -Greisas acis pienesās ar asarām, un viņu sāka smacēt astma, tomēr Greisa tai nepadevās. Viņai bija jāizstāsta. No tā bija atkarīga viņas turpmākā dzīve, tas bija tikpat svarīgi kā pamošanās no bezsamaņas Belvjū slimnīcā. - Māte atnāca pie manis un teica, ka man esot “jārūpējas” par tēvu, “jābūt labai”, “viņa mazajai meitiņai”. Un tad viņš mani mūžam mīlēšot. - Čārlzs nopietns un noraizējies klausījās. - Sākumā es nesapratu, ko viņa ar to domā, bet tad kādu nakti viņa ar tēvu ienāca manā istabā un viņa atdeva mani tēvam.

- Ak Dievs! - Čārlzam saskrēja acīs asaras, to dzirdot.

- Tā tas turpinājās, līdz es padevos, jo sapratu, ka man nav izvēles. Ja es nejautos, viņš sistu māti. Man nebija draugu, nebija neviena, kam izstāstīt. Es ienīdu sevi, savu augumu. Nēsāju vecas, izstaipītas drēbes, lai neviens uz mani neskatītos. Jutos netīra un apkaunota, sapratu, ka daru ko ļaunu, bet citādi viņš mūs sistu un izvarotu. Viņam patika vardarbība. Viņam patika darīt pāri man un mātei. Kad es turējos pretim, jo... -Greisa nosarka, atkal jūtoties četrpadsmit gadus veca, - ... jo man bija mēnešreizes... viņš sita māti tā, ka viņa nedēļu raudāja. Viņai toreiz jau bija kaulu vēzis, un viņa no sāpēm gandrīz nomira. - Greisa dziļi ievilka elpu. Nupat jau ļaunākais bija gandrīz cauri. Čārlzs bija dzirdējis visu to briesmīgāko un raudāja. Greisa maigi noslaucīja asaras no Čārlza vaigiem un noskūpstīja viņu.

-Ak, Greisa, cik ļoti man tevis žēl! - Čārlzs gribēja paņemt viņas sāpi, izdzēst pagātni un sākt jaunu dzīvi.

- Ir jau labi... nu jau ir labi... - Tad viņa turpināja: - Mana māte nomira pēc četriem gadiem. Bērēs sanāca daudz cilvēku. Simtiem. Visi mīlēja manu tēvu. Viņš bija jurists, visu draugs. Viņš spēlēja golfu, apmeklēja “Rotary” klubu un “Kiwanis”. Ļaudis runāja, ka viņš esot labākais pilsētiņas pilsonis. Visi viņu mīlēja un viņam uzticējās. Neviens nezināja, kāds viņš ir patiesībā. Slims, slims cilvēks un īsts nelietis. Bēru dienā visi ēda, dzēra, runājās un centās viņu uzmundrināt. Bet viņam tas bija vienalga. Viņam joprojām piederēju es. Manā prātā nez kāpēc tas viss bija saistīts ar māti. Es to biju darījusi viņas dēļ, lai viņa nemocītos. Ja māte bija mirusi, man šķita, viņš atradīs citu. Bet viņam tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņam biju es. Kam gan vēl kāda cita? Vismaz tūlīt ne. Kad visi aizgāja, es novācu un nomazgāju traukus, sakārtoju māju un aizslēdzu savas istabas durvis. Viņš dauzījās pie tām, draudēja uzlauzt durvis, paņēma nazi un tās attaisīja.

Viņš ievilka mani mātes istabā, ko iepriekš nekad nebija darījis, jo nāca uz manu istabu. Man vajadzēja stāties mātes vietā, un tas nebeigtos nekad - līdz viņa vai manai nāvei. Es to vairs nedrīkstēju pieļaut. - Greisai atkal trūka elpas, bet Čārlzs vairs neraudāja, tikai apstulbis klausījās. - Nevaru paskaidrot, kas notika pēc tam. Viņš mani sita, uzveica, un tā tam vajadzēja turpināties mūžīgi. Es atcerējos revolveri mātes naktsskapīša atvilktnē. Nedomāju, ko gribu ar to darīt -iesist, nobiedēt vai šaut. Zinu to, ka biju pa pusei sajukusi no šausmām, sāpēm un bailēm. Viņš ieraudzīja revolveri, rāva man to laukā no rokas, un nākamais, ko atceros, ir tas, ka revolveris izšāva un tēvs gulēja, asinīm plūstot. Es viņam biju iešāvusi kaklā, lode trāpīja mugurkaulā un plaušā. Viņš uzkrita man virsū un briesmīgi asiņoja. Kas notika pēc tam, es neko neatceros, līdz atbrauca policija. Varbūt es pati biju izsaukusi policiju, nezinu, atceros, ka tā mani iztaujāja un es biju ietīta palagā.

- Vai tu izstāstīji, kas noticis? - Čārlzs satriekts jautāja, izmisis, ka viņš nespēj palīdzēt Greisai pagātnes notikumos.

- Nē, protams, ne. Es nevarēju to nodarīt mātei. Vai tēvam. Biju pārliecināta, ka viņu dēļ man jāklusē, lai tur vai kas. Savā ziņā es biju tikpat vājprātīga kā tēvs. Līdzīgās situācijās tādi kļūst gan bērni, gan sievietes. Viņi neko neatklāj. Viņi labāk mirst, bet klusē. Tajā naktī mani aizveda uz policijas iecirkni, ar mani runāja psihiatre, viņa mani aizsūtīja uz slimnīcu, un tur atklāja, ka esmu izvarota vai, kā teica apgabala prokurors, kādam ar mani bijuši dzimumsakari.

- Vai tu pateici patiesību?

- Es nepadevos. Mollija, psihiatre, tincināja mani, jo visu saprata. Es viņai meloju. Viņš joprojām bija mans tēvs. Beigu beigās advokāts mani piespieda atklāt patiesību.

- Un tad? Tevi taču atlaida, vai ne?

- Nebūt ne! Prokurors izdomāja, ka es esot dzinusies pēc tēva naudas un tāpēc viņu nogalinājusi, lai dabūtu visu sev. Visu - tas nozīmēja mazu ieķīlātu māju, pusi no advokāta biroja un lietām, bet daudz mazāk, nekā ir tev. Es jau tikpat neko nevarēju mantot, jo biju viņu noslepkavojusi. Man nebija draugu. Nevienam neko nebiju stāstījusi. Skolotāji teica, ka es esot sevī ierāvusies un dīvaina, bērni - ka neesot mani labi pazinuši. Bija iespējams viegli noticēt, ka esmu satrakojusies un šāvusi. Tēva kolēģis meloja un paziņoja, ka es pēc mātes bērēm esot viņam prasījusi par tēva naudu. Es viņam nebiju jautājusi ne vārda, bet viņš apgalvoja, ka tēvs esot viņam parādā lielu naudas summu. Galu galā viņš savāca visu un iedeva man piecdesmit tūkstošus dolāru, lai es aizvācos no pilsētas un viņš var paturēt pārējo. Es tā arī izdarīju, un, starp citu, man ir tā nauda. Es nespēju tai pieskarties. Apgabala prokurors nosprieda, ka esmu nošāvusi tēvu naudas dēļ, esmu kaut kur vazājusies apkārt, atnākusi mājās, tēvs sakliedzis uz mani un tā es viņu esot nošāvusi. - Greisa rūgti pavīpsnāja, atceroties katru sīkumu. - Viņi pat izdomāja, ka es, iespējams, esot mēģinājusi pavest tēvu. Viņi atrada uz grīdas manu naktskreklu, kas bija pārplēsts uz pusēm, un apgalvoja, ka es tātad esot viņam izrādījusies, bet, kad viņš mani atgrūdis, šāvusi. Mani apsūdzēja par pirmās pakāpes slepkavību, tas nozīmēja nāvessodu, un septiņpadsmit gadu vecumā mani tiesāja kā pilngadīgu. Vienīgi Mollija un Dei-vids ticēja man, ka neesmu vainīga, cits neviens. Tēvs tika uzskatīts par pārāk krietnu, nevainojamu, un sabiedrība viņu mīlot. Visi mani ienīda. Man nepalīdzēja. Bija jau par vēlu, jo viņš bija pārāk iecienīts mūsu pilsētiņā.

Mani notiesāja par slepkavību bez iepriekšēja nodoma un piesprieda divus gadus ieslodzījuma un divus gadus nosacīti. Divus gadus no sākuma līdz beigām es atrados Dvaitas labošanas centrā, - Greisa skumīgi uzsmaidīja Čārlzam, - un tur neklātienē pabeidzu divgadīgās mācības un ieguvu grādu. Cietumā izgāju īstu dzīves skolu. Ja nebūtu divu sieviešu -Lūenas un Sallijas, kuras bija mīļākās, - es jau būtu mirusi. Kādu vakaru mani nolaupīja ieslodzīto banda un gatavojās izvarot un padarīt par verdzeni, bet Sallija, ar kuru sēdēju vienā kamerā, un viņas draudzene Lūena mani izglāba. Viņas bija rūdītas cietumnieces, tomēr arī sirsnīgākās sievietes, kādas vien var iedomāties, un viņas mani izglāba no nāves. Kopš tā laika neviens, ne viņas, ne kāds cits, mani neaizskāra. Lūena laikam joprojām sēž ieslodzījumā, bet Sallijai termiņš ir beidzies, ja vien viņas nav izdarījusi kādu muļķību, lai paliktu kopā ar Lūenu. Kad mani atbrīvoja, viņa lika, lai es aizmirstot gan viņas, gan visu, kas pagātnē noticis.

Es vairs neatgriezos mājās, bet devos uz Čikāgu, kur nosacītās atbrīvošanas inspektors draudēja mani aizsūtīt atpakaļ uz cietumu, ja es ar viņu nepārgulēšot. Kaut kā izspruku sveikā. Pārējo tu zini. Vakar jau izstāstīju. Divus gadus, kuri man bija jāizcieš nosacīti, strādāju Ņujorkā. Neviens nezināja, kur esmu bijusi un no kurienes nāku. Viņi nezināja ne par cietumu, ne par slepkavību. Neko nezināja. Tu esi pirmais pēc Mollijas un Deivida, kam es to stāstu. - Greisa jutās iztukšota, bet brīva, gluži kā novēlusi tūkstoš mārciņu smagumu. Kāds atvieglojums bija visu izstāstīt Čārlzam!

- Un kā ir ar tēvu Timu? Vai viņš zina?

- Viņš nojauš, bet stāstījusi viņam neko neesmu. Es domāju, ka man tas nav jādara. Čikāgā strādāju Svētās Marijas centrā, bet Ņujorkā - Svētā Andreja patversmē. Tādā veidā es maksāju savus parādus. Varbūt spēšu atturēt kādu nabaga bērnu no tā galējā soļa, kādu spēru es.

- Ak Dievs, mans Dievs... Greisa... kā tu to pārcieti?

Čārlzs cieši piekļāva Greisas galvu pie savām krūtīm,

nespēdams pat reāli aptvert Greisas pārdzīvoto sāpju un ciešanu postu. Tagad viņš vēlējās tikai turēt Greisu savos apskāvienos un nekad nelaist vaļā.

- Pārcietu, un tas ir viss, - Greisa atbildēja, - bet savā ziņā tomēr neesmu spējusi pārciest. Esmu satikusies tikai ar vienu vīrieti, man nav bijis seksuālo attiecību, ja nepieminu tēvu. Diez vai vispār kādreiz būs. Tas, kurš mani sazāļoja, apgalvoja, ka es esot tā satrakojusies, kad viņš man pieskāries, ka gandrīz nogalinājusi viņu, varbūt es to pat varētu izdarīt.

Tomēr... viņa skūpstījās ar Čārlzu un nebaidījās. Varbūt viņa spētu atgūt ticību vīriešiem? Ja pēc visa dzirdētā viņš vispār Greisu gribēs. Greisa meklēja Čārlza skatienā nosodījumu, bet redzēja tikai bēdas un līdzjūtību.

- Kaut es viņu būtu varējis nogalināt par to, ko viņš tev nodarīja! Kā tevi par to drīkstēja ieslodzīt cietumā? Kā viņi varēja būt tik akli un nekrietni?

- Dažkārt tā notiek.

Greisa nejuta rūgtumu. Viņa jau sen bija iemācījusies samierināties. Bet viņa saprata, ja Čārlzs viņu nodos un atklās citiem viņas pagātni, dzīve Ņujorkā būs izpostīta. Viņai atkal būs jāpārceļas citur, taču viņa to negribēja. Atklātība prasīja uzticēšanos, bet tā bija to vērta.

- Kāpēc tu domā, ka nekad vairs nevarēsi būt tuvās attiecībās? Vai tu esi mēģinājusi?

- Nē. Bet tad man tūlīt prātā atdzīvosies pārdzīvotās šausmas.

-Tu esi pagātni atstājusi aiz muguras. Kāpēc neaizmirst arī to? Greisa, tu to esi pelnījusi, tāpat kā tie, kuri mīl tevi. Šajā gadījumā - es. - Čārlzs smaidīja un uzdeva vēl vienu jautājumu: - Vai tu būtu ar mieru apmeklēt psihoterapeitu? -Čārlzs to vaicāja uzmanīgi, bet Greisa nevarēja atbildēt. Dīvainā kārtā viņai šķita, ka tā būtu nodevība pret Molliju.

- Varbūt, - viņa izvairīgi teica, jo domāja, ka diez vai spētu paciest jebkādu iejaukšanos.

- Manuprāt, tu esi veselāka, nekā pati iedomājies. Tieši tāpēc tu to visu esi izturējusi. Tu tikai esi nobijusies, un kurš gan tāds nebūtu? Un, vai zini, tev taču nav vēl simt gadu!

- Man ir divdesmit trīs, - Greisa to paziņoja kā savu lielāko sasniegumu, un Čārlzs iesmējās un noskūpstīja viņu.

- Nelielies, mazulīt! Esmu gandrīz divdesmit gadus vecāks par tevi.

Greisa zināja, ka rudenī Čārlzam paliks četrdesmit trīs gadi. Viņa nopietni paskatījās uz Čārlzu.

- Saki atklāti! Vai tev ir svarīga mana pagātne?

- Nebūt ne. Tā nav tava vaina, tā nepavisam nav lielāka par to, kad tev uzbruka Delansija ielā. Tu biji upuris, Greisa, divu vājprātīgu cilvēku upuris. Tu pati neko neesi nodarījusi. Tev taču nebija izejas. Jebkuram bērnam var ar varu iestāstīt, ka viņš palīdz mirstošai mātei. Kā tad tu varēji viņiem pretoties? Tu to nevarēji. Tu visu laiku esi bijusi upuris. Tu biji upuris līdz pat tam brīdim, kad pārcēlies uz Ņujorku pērn oktobrī. Vai nav pienācis laiks kļūt citādai? Aizritējuši desmit gadi kopš šausmīgajiem notikumiem. Gandrīz puse tava mūža. Vai tad tev nav tiesību uz īstu dzīvi? Manuprāt, tu to esi pelnījusi.

Čārlzs viņu cieši noskūpstīja uz lūpām. Viņa jūtas bija patiesas. Viņš ļoti mīlēja Greisu un pieņēma viņas pagātni -nākotnes vārdā.

-Es tevi mīlu. Esmu tevī iemīlējies. Mani netraucē tava pagātne, man tikai drausmīgi tevis žēl par izciestajām mokām un ciešanām. Kaut es varētu to visu aizmēzt nebūtībā un izdzēst no tavas atmiņas, bet es to nespēju. Es pieņemu tevi tādu, kāda tu esi, mīlu tevi tādu, kāda esi, un vēlos, lai mēs viens otram sniedzam visu, ko spējam. Es pateicos savai laimes zvaigznei par to dienu, kad tu ienāci manā birojā. Esmu laimīgs, ka tu man esi.

- Es esmu tā laimīgā, - Greisa godbijīgi uzņēma Čārlza reakciju. Viņa tik tikko spēja noticēt tam, ko Čārlzs teica. - Kāpēc tu to visu saki? - Greisa jau bija tuvu asarām. Viņa neticēja savai laimei.

- Es saku to, ko domāju. Beidz uztraukties un nervozēt, ļaujies priekam! Tu pietiekami ilgi esi raizējusies. Tagad būs mana kārta. Ļauj man uzņemties visas rūpes. Norunāts? -Čārlzs smaidīdams jautāja un noslaucīja Greisai asaras. - Labi?

- Labi, Čārlz... es tevi mīlu.

- Ne tik daudz, kā es mīlu tevi, - Čārlzs teica, atkal cieši apskaudams un noskūpstīdams Greisu. Tad viņš klusu iesmējās.

- Par ko tu priecājies? - Greisa čukstēja, ar pirkstu galiem pieskardamās viņa lūpām un tādējādi vēl vairāk satraukdama Čārlzu. Viņš vai mira no ilgām pēc Greisas, bet saprata, ka varbūt vēl ilgi jāgaida uz attiecību turpinājumu starp viņiem abiem.

Čārlzs smaidīdams atbildēja:

- Es tikai domāju, ka, par spīti tavai jūtīgajai psihei, mani no tevis attur vienīgi adata, kas tev ielikta iegurnī. Patiesību sakot, vienīgi tā tevi glābj.

- Kāds kauns! - Greisa pavīpsnāja, pēkšņi brīnīdamās, vai vispār grib, lai tiktu glābta.

Tas bija interesants jautājums.

Nākamās divas nedēļas Čārlzs katru brīvu brīdi apmeklēja Greisu un nedēļas nogalēs palika viņas dzīvoklī pārnakšņot. Bija tik mīļi gulēt Čārlza apskāvienos un no rīta pamosties viņa rokās. Čārlzs stāstīja Greisai par savu bērnību, vecākiem, kuri jau bija miruši, bet kurus viņš ļoti mīlēja un kuri bija ļoti mīlējuši dēlu. Čārlzs bija vienīgais dēls, un viņa bērnība bijusi laimīga, viņš pats to saprata. Grcisa savukārt pastāstīja jocīgus atgadījumus par Lūenu un Salliju. Tas bija interesants atmiņu un piedzīvojumu sajaukums.

Kad Greisa bija pirmo nedēļu pavadījusi mājās, Čārlzs noīrēja limuzīnu un aizveda Greisu brīvdienās uz Konekti-kutu. Viņi paēda brīnišķīgas pusdienas viesnīcā “Cobbs Mill” Vestonā un atgriezās Ņujorkā paguruši un atpūtušies.

Ārsts teica, kaGreisas veselības stāvoklis strauji uzlabojoties un vēl pēc nedēļas viņa varot atsākt darbu, bet Čārlzs pārliecināja Greisu paņemt vēl brīvu nedēļu. Greisa uzdeva ārstam vienu svarīgu jautājumu un guva apmierinošu atbildi.

Nākamajā nedēļas nogalē viņi aizbrauca uz Hemptonsu un apmetās mazā, mājīgā viesnīciņā. Okeāns burvīgi smaržoja. Viņi ieradās tur piektdienas vakarā, un Greisa pat uz kruķiem uzreiz gribēja iet pastaigāties gar okeāna malu. Greisa apsēdās smiltīs un klausījās viļņu troksnī, un Čārlzs apsēdās viņai blakus.

-Cik brīnišķīgi! Vai zini, pirms es atbraucu uz Ņujorku, nekad nebiju redzējusi okeānu.

- Pagaidi, kad tiksim līdz Martas salai.

Čārlzs bija apsolījis aizvest Greisu uz turieni Darba dienā, bet Greisai tomēr nedeva mieru domas par viņu abu nākotni. Kā viņai rīkoties, kad viņa pēc nedēļas atgriezīsies birojā? Viņi savas attiecības glabāja noslēpumā. Savādi. Viņiem vēl nebija sācies mīlas romāns, bet draudzība tā arī vairs nebija.

- Par ko tu domā? - Čārlzs apmierināts jautāja, apsēdies smiltīs tumsā viņai blakus.

- Par tevi, - Greisa koķeti atbildēja. Čārlzam ļoti patika, ja viņa tā koķetēja.

- Par mani?

- Es domāju, kad mēs abi beidzot gulēsim kopā, - Greisa pavisam ikdienišķi noteica, bet Čārlzs apjucis skatījās uz viņu.

- Ko tas nozīmē? Starp citu, - viņš pavīpsnāja, - vai tad mēs jau neesam kopā gulējuši? Tu dažreiz pat krāc.

- Tu zini, ko es ar to domāju. - Greisa viņu vieglītiņām pagrūda, bet Čārlzs smējās. Viņa bija tik jauka!

- Tu domā... - Čārlzs sarauca uzaci un tēloja pārsteigto. - Tu liec priekšā...

- Laikam gan. - Greisa pietvīka. - Ortopēdiskais ķirurgs vakar teica, ka ar mani viss esot kārtībā... tagad esot jārūpējas par manu galvu, bet ne iegurni.

Čārlzs iesmējās, viņš bija priecīgs, ka viņiem abiem tika dots mēnesis, lai iepazītu vienam otru, neraizējoties par Grei-sas nelaimēm pagātnē un abu seksuālo dzīvi. Viņi kopā jutās tik labi, it kā būtu pazīstami jau veselu mūžību.

- Vai tas ir uzaicinājums? - Čārlzs smaidīja tik atbruņojoši, ka iekarotu jebkuras sievietes sirdi, un Greisa jau sen bija pievārēta. - Vai varbūt tu tikai spēlējies ar mani?

- Gan tā, gan arī tā. - Greisa ilgāku laiku bija par to domājusi un gribēja izmēģināt. Viņai bija jāzina, vai viņai maz ir izredzes uz normālu dzīvi un nākotni. - Tas ir mājiens, ka man jālec augšā no siltajām smiltiņām un, pametot kruķus, jāvelk tevi aiz matiem uz istabu.

- Cik jauki!

Greisas klātbūtnē, par spīti viņas drūmajai pagātnei, Čārlzs atkal jutās jauns, viņam bija jautri un labi. Greisa ārkārtīgi atšķīrās no viņa pirmās sievas, kura bija nervoza, saspringta un savtīga. Greisa bija gluži citāda - atbrīvota, inteliģenta, pieļāvīga, mīļa. Meitene bija tik daudz cietusi, tomēr sirsnīga un maiga. Viņai bija lieliska humora izjūta.

- Iesim uz viesnīcu!

Čārlzs palīdzēja Greisai piecelties, un viņi lēnītiņām devās atpakaļ, apstājoties, lai nopirktu saldējumu.

- Vai tev garšo banānu saldējums? - Greisa pajautāja, laizīdama savu saldējumu, un Čārlzam atkal bija jāpasmaida. Dažbrīd Greisa uzvedās kā mazs bērns un citreiz kā īsts sievišķības iemiesojums. Čārlzam patika šis kontrasts un apvienojums. Jaunībai ir savas priekšrocības ar nebeidzamām iespējām un aizraujošu nākotni. Čārlzs gribēja saistīt savu dzīvi ar Greisu, gūt no viņas bērnus, mīlēt viņu... bet vispirms -lai viņa tiek galā ar saldējumu.

- Jā, man garšo banānu saldējums, - Čārlzs pavīpsnāja. - Nu un?

- Man arī. Rīt ēdīsim tādu.

- Labi. Vai tagad iesim?

No Ņujorkas līdz Hemptonsai viņi bija braukuši četras stundas, un tagad jau tuvojās pusnakts.

- Jā, tagad varam iet. - Greisa neizprotami un sievišķīgi viņam uzsmaidīja. Čārlzam šķita, it kā viņš vērotu divas dažādas būtnes parādāmies aiz mākoņa maliņas. Čārlzs apbrīnoja Greisas rotaļīgumu un savā ziņā bērnišķību.

Istaba viesnīcā bija iekārtota ar sārtām viktoriāņu stila mēbelēm. Tajā bija skaista marmora izlietne un krāšņa gulta ar baldahīnu. Čārlzs bija pasūtījis atdzesētu šampanieti, un uz galda vāzē bija Greisas iemīļoto rožu un ceriņu pušķis.

- Tu esi par visu padomājis! - Kad aizvērās istabas durvis, Greisa noskūpstīja Čārlzu.

- Jā, - Čārlzs lepojās, - es taču nevaru prasīt, lai to darītu sekretāre.

- Labāk neprasi!

Greisa labpatikā noskatījās, kā Čārlzs ielej šampanieti un pasniedz viņai glāzi, bet viņa iedzēra tikai mazu malciņu. Viņa bija pārāk satraukta, lai dzertu. Viņi abi jutās gaidu pilni kā medusmēnesī, turklāt nezinot, kādi pagātnes rēgi var nostāties viņiem ceļā.

5 *

- Vai tu esi nobijusies? - Čārlzs čukstēja, palīzdams gultā zem segas blakus Greisai, kas jau bija ģērbusies naktskreklā. Viņa pamāja ar galvu. - Es arī, - Čārlzs atzinās, un Greisa mīļi paberzēja galvu pret viņa kaklu.

Istabā bija tumšs, tikai tālākajā stūrī dega viena pati svece. Valdīja burvīgi romantiska noskaņa.

- Ko darīsim? - Greisa pēc brīža iečukstēja Čārlzam

ausī.

- Mēģināsim iemigt, - viņš atčukstēja.

- Tiešām? - Greisa satrūkusies jautāja, bet Čārlzs iesmējās.

- Nē... ne gluži...

Čārlzs noskūpstīja Greisu, īsti nezinādams, ko darīt un kā neaizskart Greisas daudzos savainojumus. Viss bija tik sarežģīti! Skūpstoties Greisa aizmirsa savus lūzumus un šuves, un nepatīkamā pagātne aizslīdēja nebūtībā. Nebija nedz atmiņu, nedz laika, nedz cilvēku, bija tikai Čārlzs, kurš ar savu apbrīnojamo maigumu, nebeidzamo kaislību un mīlestību tuvojās arvien ciešāk klāt Greisai, un viņa atbrīvota tiecās Čārlzam pretī. Viss notika brīnišķīgi, un viņi kopā guva milzīgu baudu. Greisa gulēja Čārlza apskāvienos, liela brīnuma pārņemta. Kaut kas tāds viņai ne sapņos nebija rādījies. Bija nozudis pagātnes ļaunums un sāpes un palikusi tikai Čārlza lielā mīlestība. Pēc brīža Greisa pati iekāroja Čārlzu, rotaļādamās izaicināja viņu, līdz Čārlzs vairs neizturēja.

- Ak Kungs, - viņš pēc tam teica, - tu man esi par jaunu, tu mani nobeigsi... bet kāda brīnišķīga nāve!

Tad, aptvēris, cik aplam izrunājies, šausmās paskatījās uz Greisu, bet viņa tikai smējās. Viss bija labi un jauki.

Nākamajā dienā Greisa pieprasīja sev banānu saldējumu, un nedēļas nogale bija necerēti omulīga. Daudz laika viņi pavadīja istabā, pārējo saulē, pludmalē, un, kad svētdienas naktī abi aizbrauca atpakaļ uz Ņujorku, tad gulēja un mīlējās Greisas gultā, lai pārbaudītu, vai dzīvoklī tas ir tikpat burvīgi. Čārlzs nosprieda, ka ir pat labāk.

- Jā, es tev aizmirsu pateikt, - pēc tam miegaini izstaipījies, viņš klusu teica, - tu esi atlaista, Greisa.

Čārlzs jau bija gandrīz aizmidzis, bet Greisa uzšāvās gultā sēdus. Ko viņš tur runāja? Ko tas nozīmēja? Viņa pārbijās.

- Ko? - Greisa tumsā gandrīz iekliedzās, un Čārlzs pārsteigts pavēra acis. - Kā to saprast? - Viņa metās Čārlzam virsū.

- Tu jau dzirdēji, ko es teicu. Tu esi atlaista. - Čārlzs laimīgs smaidīja.

- Kāpēc? - Greisa bija tuvu asarām. Viņai tik ļoti patika darbs birojā, un nākamajā nedēļā viņa bija gatavojusies sākt atkal strādāt. Tā nedrīkstēja! Ko gan viņš iedomājās?

- Es neguļu ar savām sekretārēm, - Čārlzs paskaidroja un pavīpsnāja. - Neraizējies tik ļoti! Man ir padomā tev jauns darbs. No vienas puses, tas ir kāpiens uz augšu, un tas atkarīgs no tevis. Vai vēlies kļūt par manu sievu? - Nu jau viņš bija pilnīgi pamodies, un Greisa, bezgala apjukusi, sēdēja viņam blakus un trīcošā balsī jautāja:

- Nopietni?

- Nē. Jokojos. Ko tu gan iedomājies? Saprotams, ka es runāju nopietni! Vai vēlies?

- Patiešām? - Greisa joprojām nespēja noticēt un ar aizdomām skatījās uz Čārlzu, kurš smējās.

- Protams!

-Urā!

-Nu?

- Vēlos.

Greisa pieliecās, noskūpstīja Čārlzu un iekrita viņa apskāvienos.

Trīspadsmitā nodaļa

Greisa darbā vairs neatgriezās, pēc sešām nedēļām, septembri, viņi apprecējās, reģistrējot laulību pie notāra. Divu nedēļu medusmēnesi viņi pavadīja Santbartā, un Greisa pārcēlās uz dzīvi pie Čārlza. Viņam piederēja maza, bet ļoti eleganta māja Austrumu Sešdesmit devītajā ielā. Nedēļu pēc atgriešanās viņi pirmo reizi nopietni sastrīdējās, un izcēlās vesels tracis. Greisa gribēja atkal strādāt Svētā Andreja patversmē un sadusmojās, ka Čārlzs iebilst.

- Vai tu esi prātu zaudējusi? Vai neatceries, kas notika pagājušo reizi? Nekādā ziņā! - Čārlzs palika nelokāms. Sieva varēja darīt, ko vien grib, tikai ne to. Čārlzs negrasījās padoties.

- Tā bija nelaimīga sagadīšanās, - Greisa neatlaidās, bet Čārlzs bija vēl stūrgalvīgāks nekā viņa.

- Nekāda sagadīšanās! Katrai sievietei, kas atrodas tajā patversmē, vīrs ir bīstams tips. Tu viņām iesaki laisties no tiem lapās, un veči ir gatavi mesties tev virsū, tāpat kā Sems Džounss.

Džounss bija atzinies noziegumos - par uzbrukumu Greisai un par sievas un bērnu noslepkavošanu. Cik zināms, viņš jau atradās Singsingā.

-Tu nebrauksi uz turieni! Ja vajadzēs, es runāšu ar tēvu Timu. Es tev aizliedzu, Greisa!

- Ko tad lai es daru? - Greisa gandrīz raudāja. Viņai bija divdesmit trīs gadi un nebija absolūti nekā, ko darīt, līdz pat pulksten sešiem, kad vīrs nāca mājās. Čārlzs neļāva viņai strādāt arī juridiskajā firmā. Reizēm viņa pusdienoja kopā ar Vinniju, bet tas taču neaizņēma visu viņas laiku. Vinnija gatavojās pārcelties uz dzīvi pie mātes Filadelfijā.

- Pastaigā pa veikaliem, iepērcies! Mācies! Sameklē kādu labdarības biedrību un sēdi komitejā! Ej uz kino! Ēd banānu saldējumu! - Čārlzs stingri teica. Čārlzs centās cik vien iespējams bieži nākt mājās pusdienās, bet viņam daudzreiz nebija tam laika, un, kad Greisa pažēlojās tēvam Timām, arī viņš noraidīja jaunās sievas pakalpojumus patversmē. Neņemdams vērā Greisas lieliskās darbaspējas, tēvs Tims arī atbalstīja Čārlza lēmumu. Greisa jau bija dārgi samaksājusi par strādāšanu patversmē un pietiekami cietusi par citu cilvēku grēkiem. Greisai bija jāsāk dzīvot pašai sava dzīve.

- Priecājies par vīru un saudzē sevi, Greisa. Tu to esi pelnījusi, - priesteris deva gudru padomu, bet Greisa nevarēja nomierināties un meklējajaunas iespējas, kā sevi izteikt. Viņa nolēma, ka sāks mācīties, bet novembrī, sešas nedēļas pēc apprecēšanās, šis jautājums vairs nebija aktuāls.

- Kāpēc tu izskaties tik klīrīgi pašapmierināta? Kā kaķis, kas apēdis kanārijputniņu.

Čārl zs tikko bija atsteidzies majas uz pusdienām. Viņš birojā jau kļuva slavens ar garajiem pusdienu pārtraukumiem, un kompanjoni smējās par lielo slodzi, kuru viņam uzliekot jaunā sieva. Čārlzs saprata, ka viņi gluži vienkārši ir greizsirdīgi un atdotu nezin ko, lai atrastos viņa vietā... vai gultā.

- Kas gan tev atkal prātā? - Čārlzs jautāja, domādams, vai Greisa nav sameklējusi sev kādu nodarbošanos. Viņa caurām dienām skuma par to, ka netiek uz Svētā Andreja patversmi. - Kur tu šodien biji?

- Pie ārsta, - Greisa paskaidroja.

- Kā tavs iegurnis?

- Viss ir kārtībā. Lieliski sadzijis. - Nu jau viņas smaids bija plats jo plats, un Čārlzam ari bija jāpasmaida. Greisa izskatījās tik mīļa, kad viņai kaut kas bija padomā. - Tomēr man tev ir vēl kas sakāms.

Čārlzs kļuva nopietns.

- Vai kas slikts?

- Nē. - Greisa joprojām smaidīja, noskūpstīja Čārlzu uz lūpām un atvilka viņa biksēm rāvējslēdzēju. - Mums būs bērniņš, - Greisa čukstēja.

Čārlzs jau bija uzbudināts, bet nu, bezgala apjucis, skatījās uz Greisu.

- Tūlīt?

- Nē, muļķīt! Jūnijā. Tas laikam būs noticis Santbartā.

- Oho!

Pirmo reizi mūžā, četrdesmit triju gadu vecumā, Čārlzs gatavojās kļūt par tēvu, un tas viņu pilnīgi izsita no sliedēm. Viņš bija bezgala laimīgs un tik tikko valdījās, lai tūlīt pat to neizstāstītu visai pasaulei.

- Vai tad mēs vairs drīkstam mīlēties?

- Jocīgais, mēs varam mīlēties līdz jūnijam! - Greisa smējās.

- Vai tu skaidri zini, ka mēs viņam nenodarīsim pāri?

- Apsolu.

Kā parasti, viņi nevis paēda pusdienas, bet mīlējās, un Čārlzs pa ceļam uz darbu nopirka maizīti ar karstu cīsiņu un steidzās uz biroju. Viņš bija laimīgs, viņa dzīve tagad bija daudz laimīgāka nekā tad, kad viņš bija precējies ar slaveno filmaktrisi vai jaunībā ticies ar meitenēm. Greisa bija brīnišķīga, un Čārlzs viņu dievināja.

Ziemassvētkus viņi pavadīja Sentmoricā, un Lieldienās Čārlzs gribēja aizvest Greisu uz Havaju salām, tomēr viņi aizbrauca uz Palmbīču, kas bija tuvāk, jo Greisai tuvojās septītais grūtniecības mēnesis.

Greisa viegli panesa grūtniecību, un viss noritēja labi. Ārsts tikai mazliet uztraucās, kas dzemdībās notiks ar Greisas iegurni. Viņš brīdināja, ka nāksies izdarīt ķeizargriezienu, ja radīsies kaut mazākie sarežģījumi. Čārlzs solīja atrasties viņai blakus, un maijā viņi apmeklēja Lamazē stundas Le-nokshilā. Greisa jau bija iekārtojusi bērnistabu, un vakaros viņi ilgi pastaigājās pa Medisona avēniju vai parku, sarunādamies par dzīvi, savu laimi un bērniņu. Viņi priecājās, ka vismaz gultā nedz Greisu, nedz Čārlzu nevajāja pagātnes rēgi.

Reiz Čārlzs jautāja, kā Greisa justos, ja viņas liktenis kļūtu zināms atklātībā, par tēvu un cietumu, un Greisa vaļsirdīgi atzinās, ka viņai tas būtu pretīgi.

- Kāpēc tu tā jautā? - Greisu pārsteidza Čārlza interese.

- Tāpēc, ka dažkārt viss nāk gaismā, - Čārlzs filozofiski atbildēja.

Viņš to bija piedzīvojis ar savu pirmo sievu un viņas pastāvīgo gozēšanos avīžu uzmanības lokā. Šķiršanās izraisīja riebīgas baumas, gan to, ka viņa esot bijusi narkomāne, gan pat tādas valodas, ka viņa vai viņš bijuši geji. Beigās reportieri lika abus mierā un katrs aizgāja savu ceļu. Greisa viņiem noteikti būtu daudz gardāks kumoss. Par laimi, viņi neatradās sabiedrības uzmanības lokā un nebija svarīgas personas, Čārlzs kopš šķiršanās ar kinozvaigzni bija parasts pilsonis, un Greisa bija vienkārši viņa sieva. Tas bija lieliski.

Kādu vakaru, kad abi pārnāca mājās, Greisai sākās dzemdības. Viņi bija staigājuši pa Medisona avēniju un vērojuši

skatlogus, un Greisa bija sajutusi gandrīz nemanāmas pirmās sāpes. Tikai vēlāk viņa saprata, kas notiek. Viņi izsauca ārstu, kurš ieteica nomierināties, jo pirmie bērni nesteidzoties.

- Kā tu jūties? - Čārlzs jautāja vai tūkstošo reizi. Greisa gulēja gultā, skatījās televīziju un mielojās ar “Jell-O”.

- Vai tu skaidri zini, ka tev jārīkojas tieši tā? - Čārlzs nervozi jautāja. Viņš jutās briesmīgi vecs, viņš baidījās par Greisu, kaut bērns nepiedzimtu, pirms viņi dodas prom no mājām. Pēdējā laikā viņai bija briesmīgi liels vēders. Bet Greisa bezrūpīgi skatījās iemīļotos šovus, dzēra ingveralu un ēda saldējumu. Tikai ap pusnakti viņa sāka justies pa īstam nelāgi, sāpju brīžos nevarēja parunāt, un Čārlzs saprata, ka Greisa jāved uz slimnīcu.

Čārlzs piezvanīja ārstam, un tas lika braukt uz slimnīcu. Čārlzs noveda Greisu lejā pa kāpnēm, un Greisa vairākas reizes uzkliedza Čārlzam, kurš tikai smaidīja. Tā nu bija īstā dzīve! Drīz viņiem būs bērniņš. Pats svarīgākais, kas var notikt ar vīru un sievu.

Greisa tika ievietota dzemdību palātā, viņai jau bija stipras un sāpīgas kontrakcijas. Ap pulksten diviem naktī viņa vaidēja un beidzot teica, ka vairs nevarot izturēt.

Čārlzs izpildīja visu, kas bija mācīts, bet nekas nelīdzēja, un viņš jau baidījās, vai nebūs vajadzīgs ķeizargrieziens. Sāpes tikai pastiprinājās. Greisa turējās viņam cieši klāt, un Čārlzs bija ar mieru uz visu, lai tikai izbeigtu viņas ciešanas. Viņš lūdzās māsiņām, lai iedod Greisai kādas zāles.

- Viss ir kārtībā, Makenzija kungs. Jūsu sievai viss norit ļoti labi.

Viņa sieva izskatījās pēc tādas, kas tūlīt nomirs, viņa kliedza, un ārsts beidzot sūtīja viņu uz dzemdību zāli. Čārlzs savu mūžu nebija redzējis tādas sāpes, un viņš nožēloja, ka viņi kaut ko tādu vispār iecerējuši. Viņa vienīgā vēlēšanās bija apskaut Greisu un izbeigt viņas mokas. Bet ārsts atsacījās injicēt pretsāpju līdzekļus. Viņš dodot priekšroku dabiskām dzemdībām, tas nākot par labu mātei un bērnam. Čārlzs varēja vai nogalināt viņu, redzot, kā Greisa cieš.

Viņa vēl stundu mocījās, un piecos no rīta Greisa vai juka prātā un vairs neko nesaprata aiz neciešamajām sāpēm. Čārlzs, to noskatoties, zvērēja, ka tas nekad neatkārtosies. Viņš gribēja lūgt Greisai piedošanu, ka iesaistījis viņu tādā postā. Ja viņa un bērns izdzīvos, tā būs pirmā un pēdējā reize. Tiklīdz Čārlzs bija nosolījies vairs nepiedurt Greisai ne pirkstiņa, atskanēja briesmīgs kliedziens un garš, sīks pīkstiens, un Čārlzs pēkšņi skatījās uz savu dēlu, kuru viņi bija nolēmuši saukt par Endrū Čārlzu Makenziju. Bērnam bija Greisas lielās, zilās acis un kastaņbrūnie matiņi, bet pārējais bija Čārlzs kas Čārlzs līdz pat sīkajiem pirkstiņiem. Tēvs skatījās uz bērnu kā spogulī, reizē smiedamies un raudādams.

- Ak Dievs... cik viņš skaists! - Čārlzs apbrīnoja savu bērnu un noskūpstīja sievu. Greisa gulēja pavisam saplakusi pēc smagā darba un saviļņojumā smaidīja.

- Vai ar bērniņu viss kārtībā? - viņa atkal un atkal atkār-toja, un, līdzko jaundzimušais bija nomazgāts un bija pārbaudītas viņa plaušas, bērniņš tika nolikts Greisai pie krūts, kam viņš tūlīt cieši jo cieši piekļāvās. Čārlzs skatījās uz abiem un čukstēja:

- Greisa... kā lai es tev pateicos?

Čārlzs nesaprata, kā viņš tik ilgi dzīvojis bez sava dēliņa. Cik gan drosmīga bijusi Greisa, ka visu to pārcietusi! Čārlza mīlestība pret Greisu un aizkustinājums bija neizmērojami.

Pēc tam viņi atgriezās palātā, un mazais Endrū gulēja mātei pie sāniem. Čārlzam par lielu pārsteigumu, nākamajā rītā viņus laida mājās. Greisa bija veselīga, jauna, bērns normāls un svēra nedaudz mazāk par deviņām mārciņām. Dzemdības bija noritējušas bez sarežģījumiem. Kā paskaidroja vecmāte, nebija iemesla paturēt Greisu slimnīcā.

Nu Čārlzam atklājās pilnīgi jauna pasaule. Viņu biedēja, ka jaundzimušais tik ātri tiek atlaists mājās, bet Greisa izturējās pret to pavisam dabiski un viegli pierada pie mazā -jau no tā brīža, kad viņš nāca pasaulē. Čārlzam tas prasīja vairākas dienas, bet pēc nedēļas viņš jau bija iemanījies un nu visiem lielījās ar savu mazuli. Draugiem atlika vienīgi neskaust negulētās naktis. Čārlzs katru rītu cēlās, lai dotos uz darbu, ar tādu sajūtu, it kā viņš visu nakti būtu skrējis pa vāveres riteni. Endrū jaunskungs modās pēc katrām divām stundām, lai māte barotu viņu ar krūti, un pēc tam viņš stundu nevarēja atkal aizmigt. Čārlzs izrēķināja, ka guļ ar piecpadsmit minūšu intervāliem, un tas nozīmēja, ka kopumā viņš dabūja gulēt divarpus stundu diennaktī, tātad par piecarpus stundām mazāk, nekā cilvēkam nepieciešams. Bet, lai būtu kā būdams, bērns bija liels prieks, un viņš dievināja sievu un dēlu.

Jūlijā viņi noīrēja māju Isthemptonā un tur nosvinēja arī Greisas dzimšanas dienu. Čārlzs brauca pie viņiem divas trīs reizes nedēļā, savukārt Greisa braukāja šurpu turpu, lai būtu kopā ar vīru. Augustā Čārlzs paņēma divu nedēļu atvaļinājumu, un viņi devās uz Martas salu, uz Čārlza veco māju. Greisa bija laimīgāka nekā jebkad, un oktobrī viņa atklāja, ka atkal ir stāvoklī. Čārlzs par to priecājās tikpat ļoti kā viņa.

- Varbūt šoreiz mums būs dvīni un miers uz visiem

*

laikiem?-Čārlzs labsirdīgi noteica. Viņš ļoti mīlēja savu dēliņu. Nu viņš dabūja gulēt četras vai piecas stundas naktī, un tas jau nozīmēja daudz. Pārmaiņas dzīvē sekoja cita citai.

Otrais bērns pasaulē nāca vēl ilgāk, un Čārlzs atkal solīja visiem dieviem, ka nekad vairs nepieskarsies sievai, bet šoreiz ārsts padevās un iedeva Greisai pretsāpju līdzekli. Tas daudz nepalīdzēja, tomēr viņai kļuva mazliet vieglāk. Pēc deviņpadsmit stundu mokām Greisa dzemdēja Ebigeilu Maken-ziju, kas ar bezgalīgu izbrīna izteiksmi sejiņā skatījās uz savu tēvu. Viņa bija mātes miniatūra, tikai ar tēva tumšajiem matiem. Ebigeila bija īsta skaistule. Viņai izdevās sarīkot veselu izrādi, jo piedzima tajā pašā dienā, kad bija dzimusi māte, kurai tieši tajā dienā palika divdesmit pieci gadi. Čārlzam bija jau gandrīz četrdesmit pieci, un tie bija viņu mūža laimīgie gadi.

Greisa visu savu laiku veltīja bērniem. Viņa veda tos uz spēļu laukumiem, bērnu vingrošanas zālēm un mūzikas stundām. Viņa aizrautīgi nodevās visam, kas bija saistīts ar bērniem. Viņa uztraucās, ka tādējādi garlaiko Čārlzu, taču viņam patika tāda dzīve. Čārlzam tas viss bija kas nepieredzēts, un visi viņu apskauda pārjauno, skaisto dzīvi un lielisko ģimeni. Čārlzu neinteresēja, kas notiek pasaulē.

Greisa vairs nenodarbojās ar žēlsirdību, kaut gan bieži par to runāja. Pēc Endrū piedzimšanas viņa sava dēla vārdā pasniedza patversmei dāvanu. Viņa atdeva visu naudu, kuru bija dabūjusi no Frenka Vilša un saglabājusi. Tas, pēc Greisas domām, bija labākais veids, kā to iztērēt. Savā ziņā tā bija asiņaina nauda un tās dzīves relikvija, kas neatnesa viņai neko citu kā postu. Greisa bija pārliecināta, ka tēvs Tims zinās, kā šo naudu labāk izmantot. Ebigeilas dzimšanai par godu viņi atkal ziedoja dāvanu, šoreiz gan mazāku. Greisa ilgi nebija apciemojusi patversmi. Viņa bija pārāk aizņemta ar vīru un bērniem.

Trīs gadus pēc Ebigeilas piedzimšanas Greisa augas dienas pavadīja ar bērniem un vakarus ar Čārlzu. Viņi apmeklēja lietišķas vakariņas un viesības, gāja uz teātri, Čārlzs iepazīstināja Greisu ar operu, un Greisai tā iepatikās. Viņas dzīve virzījās augšup, un dažreiz Greisa jutās vainīga, ka citur, citiem cilvēkiem, neveicas tā kā viņai un viņi cieš, kā tas bija agrāk ar viņu pašu. Greisa šobrīd bija bezgala laimīga un brīva.

Dažkārt viņa iedomājās par Lūenu un Salliju, un sievietēm, kam viņa bija centusies palīdzēt Svētā Andreja patversmē. Daudz laika viņai gan tam vairs neatlika. Vēl viņa atcerējās Deividu Kalifornijā un jautāja sev, kur viņš ir tagad. Viņas dzīve bija pilnīgi attālinājusies no briesmu pilnās pagātnes. Lāgiem viņai pat nācās grūti atminēties, ka vispār bijusi kāda dzīve pirms laulībām. Tajā dienā, kad viņa satika Čārlzu, viņa it kā bija piedzimusi no jauna.

Kad Ebigeila sāka iet bērnudārzā, Greisa atkal gribēja bērnu, bet šoreiz nekas nenotika. Viņai bija divdesmit astoņi gadi, un ārsts teica, ka esot grūti noteikt, kāpēc dažreiz ātri iestājas grūtniecība, bet citreiz ne. Greisa arī saprata, ka viņai vispār ir veicies, jo viņa ir divu bērnu māte, ņemot vērā pagātnes notikumus. Viņa mēdza ar smaidu noskatīties savu bērnu rotaļās. Endrū patika pie mātes virtuvē cept kūciņas, Ebigeila kopā ar māti izgrieza papīra lelles, vēra krelles vai veidoja attēlus no spageti. Greisai patika bērnu sabiedrība. Viņai nekad nebija garlaicīgi, un viņa nekad nepagura.

Tad kādu rītu pirms bērnu aizvešanas uz bērnudārzu Greisa dzēra kafiju un lasīja avīzi ‘‘New York Times”. Virsraksts lika sažņaugties viņas sirdij. Ņujorkā kāds psihiatrs bija nogalinājis savu adoptēto bērnu, sešus gadus vecu meiteni, un viņa histēriskā, padevīgā sieva bezpalīdzīgi noskatījusies. Greisa lasīja un raudāja. Tas bija prātam neaptverami - izglītots cilvēks ar plašu darba praksi un medicīnas skolas pasniedzējs. Tāds cilvēks bija nogalinājis mazo meiteni. Meitene bija adoptēta tūlīt pēc piedzimšanas, jo viņu pašu bērns bija gājis bojā nelaimes gadījumā pirms diviem gadiem, bet tas tagad tika pārbaudīts kā aizdomīgs fakts. Greisa raudāja, iedomājoties mazo meiteni, kuru tēvs sit. Viņa to iztēlojās tik dzīvi, ka, aizvedusi bērnus, joprojām raudāja. Kad bērni atgriezās uz pusdienām, Greisa sadrūmusi sēdēja un nerunāja. En-drū vaicāja mātei, kas noticis.

- Nekas, - Greisa atbildēja, bet tad pārdomāja. Ar bērniem vajadzēja runāt godīgi. - Man ir skumji.

- Kāpēc, mamm? - Endrū bija četrus gadus vecs un ārkārtīgi jauks bērns. Viņš bija ļoti līdzīgs Čārlzam, tikai kastaņbrūnie mati un zilās acis Endrū bija no mātes, bet sejas vaibsti un izteiksme bija no Čārlza. Greisai aizvien bija jāpasmaida, paskatoties uz bērniem, bet šoreiz pat Endrū nemazināja viņas sāpes par nabaga nogalināto meitenīti.

- Kāpēc tu esi tik bēdīga? - Endrū neatlaidās, un Greisai acīs saskrēja asaras.

- Kāds nodarījis pāri mazai meitenei, un es noskumu.

- Vai viņu aizveda uz slimnīcu? - zēns svinīgi jautāja. Viņam ļoti patika ātrās palīdzības mašīnas, policijas mašīnas un sirēnas, kaut arī tās mazliet viņu baidīja. Tomēr galvenokārt valdzināja. Endrū bija dzīvespriecīgs zēns.

Greisa vilcinājās, nezinādama, vai atklāt, ka meitene ir mirusi. Četrus gadus vecam bērnam tā būtu pārāk smaga nasta.

- Laikam, Endrū. Viņa ir loti slima.

- Uzzīmēsim viņai bildi.

Greisa pamāja un aizgriezās, lai zēns neredzētu, ka viņa raud. Meitenītei vairs nebūs nekādu bilžu... mīlošu apskāvienu... neviena, kas viņu glābtu.

Pāris nākamajās dienās Ņujorku pāršalca skaļas atskaņas. Cilvēki bija satriekti un saniknoti. Privātskolas skolotāji, kur meitene bija mācījusies pirmajā klasē, aizstāvējās, ka neesot manījuši neko aizdomīgu. Meitene bijusi slimīga un bieži klupuši un kritusi, bet neko nav stāstījusi, kas mājās notiek.

Greisu saniknoja šis runas. Bērni nekad neatklāja, ka ar viņiem mājās apietas varmācīgi, viņi vienmēr aizstāvēja varmākas. Skolotāji taču to zināja, un mūsdienās viņiem vajadzēja būt īpaši uzmanīgiem.

Vēl ilgi, ilgi ļaudis atstāja ziedus pie Parka avēnijas mājas, kurā meitene bija dzīvojusi, un, kad Greisa ar Čārlzu nākamajā dienā brauca garām uz pusdienām kopā ar draugiem, Greisai aizžņaudzās kakls, kad viņa ieraudzīja lielu, sārtu sirdi, kas bija savīta no mazām rozītēm un kam pāri bija sārta lente ar meitenes vārdu.

- Es to nespēju izturēt, - Greisa teica raudādama, un Čārlzs viņai iedeva mutautiņu. - Es zinu, ko tas nozīmē, -viņa čukstēja. - Kāpēc cilvēki nesaprot? Kāpēc neredz? Kāpēc to neaptver? Kāpēc neviens nenojauš par zvērībām, kas notiek aiz tām slēgtajām durvīm? Patiesā traģēdija ir tā, ka daudzreiz cilvēki zina, bet neko nedara.

Greisa gribēja izbeigt šo vienaldzību un sapurināt ļaudis, lai tiem atvērtos acis.

Čārlzs aplika roku Greisai ap pleciem. Viņam bija sāpīgi apzināties Greisas ciešanas pagātnē, viņš gribēja būt labs un mīļš, lai viņa beidzot visu aizmirstu.

- Es gribu atgriezties darbā, - Greisa taksometrā teica, un Čārlzs pārsteigts paskatījās uz viņu.

- Birojā? - Čārlzs nespēja iedomāties, ka viņa atkal vēlētos tur strādāt. Viņai tik ļoti patika dzīve mājās pie bērniem.

Greisa pasmaidot noraidoši papurināja galvu un vēlreiz izšņauca degunu.

- Nē, protams, ne... ja vien tev nav vajadzīga jauna sekretāre, - Greisa paķircināja Čārlzu, bet viņš tikai atmeta ar roku.

- Nav ne mazākās nepieciešamības. Kas tad tev prātā?

-Es domāju par mazo nabaga meiteni... es gribētu atkal strādāt pie cietušajām sievietēm un bērniem.

Bērna nāve bija atgādinājusi Greisai viņas parādu, pienākumu palīdzēt pašai līdzīgiem, elles postu izcietušiem. Greisa bija izglābusies, viņai tagad bija laba dzīve, bet viņa nespēja aizmirst savas bēdumāsas. Greisa juta, ka viņā droši vien mūžam degs vēlēšanās palīdzēt, sniegt glābējas roku.

- Tikai ne Svētā Andreja patversmē! - Čārlzs stingri kā skaldīt noskaldīja. Pēc kāzām viņš vairs neļāva Greisai tur strādāt, ja nu vienīgi neiebilda, ka viņa aiziet ciemos. Pirms gada tēvs Tims bija aizbraucis uz Bostonu organizēt līdzīgu patversmi. Viņš bija atsūtījis Ziemassvētku apsveikumu. Greisai prātā bija kas cits. Daudz sarežģītāks, ar lielākiem nākotnes nodomiem.

- Ko tu saki par jaunas organizācijas veidošanu? - Greisa par to bija domājusi jau dienām ilgi, apsverot, kā realizēt savu palīdzības plānu. - Tā varētu iekļaut sevī ne tikai geto iedzīvotājus, bet arī vidusšķiras ļaudis, kur varmācība notiek vairāk slēptā un nezināmā veidā. Varbūt aptvert izglītības sistēmu, skolotājus, vecākus, mācītājus, bērnudārzus, visus, kas strādā ar bērniem, lai tie meklē un redz... iesaistīt sabiedrību, tādus kā mani, tevi, mūsu kaimiņus, visus, kas redz bērnus, kuri cieš no varmācības, bet kas to neapzinās.

- Vēriens ir pamatīgs, - Čārlzs maigi atteica, - bet ideja ir lieliska. Vai nav izstrādāta jau kāda līdzīga programma, uz kuru tu varētu balstīties?

- Iespējams, ka varētu būt.

Pirms pieciem gadiem gan bija tikai šur tur izkaisīti palīdzības centri, tādi kā Svētā Andreja patversme. Kā Greisa bija dzirdējusi, dažādās komitejas, kas palīdzēja varmācības upuriem, nedarbojās efektīvi, un tam, ko tās uzsāka, nebija panākumu.

- Nezinu, pie kā ķerties vispirms. Jāveic izpētes darbs.

- Es tev ieteiktu tik daudz neraizēties, - Čārlzs smaidīdams teica, kad viņi jau sēdēja kafejnīcā, un noskūpstīja sievu. - Atceries, kas ar tevi notika pēdējo reizi, kad tu izrādīji savu lielo līdzcietību. Varbūt tu beidzot ļausi katram pašam par sevi gādāt. Es nepieļaušu, ka tev vēlreiz uzbruktu.

- Ja tā nebūtu noticis, tu mani neapprecētu, - Greisa pārliecinoši atcirta, bet Čārlzs par to tikai pasmējās.

-To nu tu nezini! Es jau sen metu uz tevi acis. Es vienīgi nesapratu, par ko tu mani tā ienīsti.

- Es tevi neienīdu, es baidījos. Tas ir pavisam kas cits.

Abi smaidīja, atceroties, kā bija iemīlējušies. Kopš tā

laika viņi mīlēja viens otru arvien vairāk un vairāk.

Vakarā, atgriezusies no viesībām, Greisa atsāka sarunas par savu ideju. Viņa nedēļām nebeidza to apspriest, līdz Čārlzs neizturēja.

- Labi, labi... es saprotu. Tu gribi palīdzēt. Ar ko tad lai mēs sākam? Ķersimies pie darba!

Čārlzs parunāja ar saviem draugiem, ar juridiskās firmas kompanjoniem, dažu sievas pašas ieinteresējās, citas deva derīgus padomus un atsauksmes. Pēc diviem mēnešiem Grei-sai bija savākts liels daudzums izpētes materiālu un viņa skaidri zināja, kā rīkoties. Greisa aprunājās ar psihologu un skolas direktori, sadzina pēdas māsai Jūdžinai no Svētā Andreja patversmes, un tā iedeva viņai to cilvēku vārdus, kas būtu gatavi par niecīgu samaksu pašaizliedzīgi strādāt. Greisai bija nepieciešami brīvprātīgie, psihologi, skolotāji, daži biznesmeņi, sievietes un arī upuri. Greisa gatavoja veselu brigādi cilvēku, kas apgaismos sabiedrību par visāda veida varmācību pret bērniem un uzsāks cīņu pret to.

Greisa izveidoja organizāciju ar vienkāršu nosaukumu “Palīdziet bērniem!”. Vispirms viņa strādāja mājās, bet pēc sešiem mēnešiem noīrēja biroju Leksingtona avēnijā divus kvartālus no viņu dzīvesvietas. Viņas komandā ietilpa divdesmit viens cilvēks, viņi noturēja sapulces skolās, vecāku grupās, skolotāju apvienībās, strādāja ar ārpusskolas nodarbību vadītājiem, kā, piemēram, baleta skolotājiem vai basketbola treneriem. Greisa pārsteigta saņēma daudzus jo daudzus ielūgumus. Pirmo reizi pašai uzstājoties ar runu, viņa trīcēja kā apšu lapa. Nepazīstamiem cilvēkiem viņa atklāja, ka bērnībā tikusi varmācīgi izmantota, ka neviens to nedz redzēja, nedz gribēja zināt un ka visi uzskatīja, ka viņas tēvs ir lieliskākais vīrietis pilsētā.

- Varbūt viņš tāds arī bija, - Greisa asaru aizžņaugtā balsī teica, - bet ne jau pret mani un māti.

Greisa neizstāstīja, ka nošāvusi tēvu, lai izglābtos. Visi runātāji klāstīja līdzīgus notikumus vai nu no pašu pieredzes, vai no skolnieku vai pacientu stāstiem. Visi Greisas komandas pārstāvji prata kaismīgi uzstāties, nevis liekuļojot, bet no tīras sirds. Palīdziet bērniem!

Nākamais solis bija “karstā” telefona līnija tiem cilvēkiem, kuri kaut ko zināja par cietušiem draugiem, kaimiņiem, vecākiem un kuri gribēja palīdzēt bērniem nelaimē. Greisa gādāja naudu reklāmai, lai varētu avīzēs ievietot “karstā” telefona numuru; telefons bija aizņemts divdesmit četras stundas diennaktī, tātad darbs veicās. Kad pēc pusotra gada Ebi-geila sāka iet bērnudārzā, Greisai kļuva vieglāk, jo vairāk laika varēja veltīt “Palīdziet bērniem!”, kaut arī viņai mājās pietrūka meitiņas. Greisa rosīgi darbojās līdz pēcpusdienai, bet vakarā pievērsās savu bērnu audzināšanai. “Palīdziet bērniem!” bija izveidojusies par plašu organizāciju, ko uzturēja pieci fondi. Pašlaik viņi vāca naudu un meklēja radošu palīdzību reklāmām. Greisa gribēja uzsākt kampaņu televīzijā, lai aptvertu arvien plašākus sabiedrības slāņus. Greisas mērķis bija apzināt bērnus, kas bija varmācības upuri, un tos pieaugušos, kas bija par to informēti. Vecāki varmākas viņu interesēja mazāk. Vairums no viņiem bija garīgi tik pagrimuši, ka viņi palīdzību vispār nepieņēma un ļoti reti paši spēra pirmo soli uz atzīšanos. Greisa pēc savas pieredzes zināja, ka vieglāk tikt pie ļaunuma saknes caur novērotājiem no malas.

Varbūt par pūliņu rezultātiem vēl nevarēja spriest, bet “karsto” telefonu dienu un nakti aizņēma izmisuši palīgā saucieni. Zvanīja kaimiņi, draugi, skolotāji, kuri bikli minstinājās, atklāt savus novērojumus vai ne, un pēdējā laikā arvien biežāk zvanīja bērni un stāstīja par šausmīgiem gadījumiem. Greisa un Čārlzs pārmaiņus paši atbildēja zvanītājiem, un Čārlzam sāpēja sirds klausoties. Šiem nelaimīgajiem bērniem nevarēja nejust līdzi. Vienīgie, kuriem bija vienalga, tie bija viņu pašu vecāki.

Greisa, aizņemta un laimīga, ka ir atradusi sev nodarbošanos, nejuta, kā skrien laiks. Kādu dienu viņa pārsteigta saņēma cildinošu vēstuli no pirmās lēdijas, kura rakstīja, ka Greisai un mātei Terēzei līdzīgi ļaudis padara labāku šo pasauli.

- Vai viņa joko, vai? - Greisa apmulsusi smējās, rādīdama vēstuli Čārlzam, kad viņš atbrauca mājās. Tas bija mulsinoši, bet arī priecīgi satrauca Greisu. Viņai galvenais bija palīdzēt bērniem, tomēr bija patīkami atzīties, ka tas tiek novērtēts. Čārlzs arī priecājās par uzslavu un patiesi uztraucās, kad Greisu uzaicināja Baltajā namā uz pusdienām. Šis bija Bērnu gads, un Greisai vajadzēja saņemt balvu par savas organizācijas “Palīdziet bērniem!” devumu sabiedrībai.

- Es to nevaru pieņemt, - Greisa iebilda, juzdamās neveikli, - padomā par tiem daudzajiem cilvēkiem, kas palīdzēja izveidot organizāciju un tagad strādā kopā ar mums. - Gandrīz neviens par to nesaņēma atalgojumu, viņi ielika darbā sirdi un dvēseli un bieži augstsirdīgi ziedoja no savām kabatām. - Kāpēc man vienai jāsaņem visa atzinība?

Greisai šķita, ka tas nav taisnīgi, un viņa negribēja iet uz pusdienām. Pēc viņas domām, balvu vajadzēja pasniegt “Palīdziet bērniem!” kā vienotam veselumam, nevis viņai vienai kā atsevišķai personai.

-Padomā, kas to visu uzsāka! - Čārlzs viņai uzsmaidīja. Greisā nebija ne miņas no iedomības, un Čārlzs viņu par to mīlēja. Viņa savu sāpju mūžu pārvērta par svētību citiem. Čārlzs bija tik laimīgs kā vēl nekad un katru laimes mirkli dalīja ar sievu. Greisa bija laba sieva un sieviete, kuru viņš ļoti cienīja. - Manuprāt, mums jābrauc uz Vašingtonu. Man, piemēram, tas ļoti patiktu. Paklau, es saņemšu balvu un izstāstīšu, ka tā bija mana ideja - radīt organizāciju “Palīdziet bērniem!”.

Greisa pavīpsnāja par Čārlza ķircināšanos. Divas nedēļas viņa strīdējās pretim šajā jautājumā, bet Čārlzs jau bija viņas vārdā pieņēmis uzaicinājumu, un galu galā pēc ilgas pretošanās Greisa piekrita noalgot bērnaukli, kas palīdzētu mājkalpotājai, un sniegainā decembra pēcpusdienā viņi aizlidoja uz Vašingtonu. Greisa žēlojās, ka sniegs esot ļauna zīme, bet, kad abi tika līdz Pensilvānijas avēnijai, viņa saprata, ka uzvedusies muļķīgi. Ziemassvētku egle priecīgi mirdzēja Baltā nama priekšā, un visa ainava atgādināja Normena Rok-vela gleznu. Jūras kājnieku kareivji viņus ieveda iekšā, un drīz Greisa trīcošiem ceļgaliem sasveicinājās ar prezidentu un pirmo lēdiju. Čārlzs pazina dažus, kas piedalījās pieņemšanā, un, Greisu cieši zem rokas turēdams, iepazīstināja sievu ar vairākiem juristiem un saviem draugiem kongresmeņiem. Vecs Ņujorkas paziņa pavilka Čārlzu uz zoba, jautādams, kad viņš beidzot saņems drosmi un metīsies politikas ūdeņos. Viņš reiz bija Čārlza juridiskās firmas kompanjons.

- Tas nav man domāts. Esmu pārāk aizņemts, vadādams bērnus uz skolu un atbildēdams uz “karstā” telefona zvaniem, -Čārlzs smaidīdams atteica, bet viņš jutās labi un pat bridi parunājās ar prezidentu, kurš uzslavēja Čārlza firmas veiksmīgo darbību sakarā ar valdības līgumu lietu, kas tika pirms gada nokārtota.

Pēc pusdienām bija dejas un brīnišķīgs bērnu koris dziedāja korāļus. Greisai ļoti patika bērnu koris, un viņa sailgojās pēc savējiem.

Pirms aiziešanas kongresmenis vēlreiz sameklēja Čārlzu un ieteica viņam pārdomāt drauga priekšlikumu.

- Čārlz, tu esi īstais cilvēks politikā. Priecāšos ar tevi to pārrunāt, kad vien tu vēlēsies.

Čārlzs palika pie sava, ka viņš ir apmierināts ar darbu juridiskajā firmā.

- Pasaule ir daudz plašāka nekā tikai Volstrīts un Parka avēnija. Tu savā ziloņkaula tronī to esi aizmirsis. Tu varētu paveikt lielus, labus darbus. Es tev piezvanīšu, - kongresmenis atvadījās, un Greisa ar Čārlzu pusnaktī atgriezās “Willard”. Viņi bija pavadījuši brīnišķīgu vakaru, un Greisa saņēma skaistu balvu, sienas šķīvi, par nesavtīgo bērnu glābšanas darbu.

- Jāparāda mūsu mazuļiem, kad viņi kārtējo reizi man pārmetīs, ka esmu barga, - Greisa smaidīdama sacīja un nolika dāvanu viesnīcas apartamentā uz galda. Greisa priecājās, ka viņi tomēr bija atbraukuši. Gulēdami gultā, viņi pārrunāja pieņemšanā satiktos ļaudis un to, cik satraucoši bija uzturēties prezidenta un pirmās lēdijas sabiedrībā. Greisa pajautāja Čārlzam par viņa draugu kongresmeni.

- Rodžers? - Čārlzs nevērīgi izmeta. - Viņš bija firmas kompanjons. Man viņš patika, viņš bija kārtīgs cilvēks.

- Kādas ir tavas domas par viņa priekšlikumu? - Greisu interesēja Čārlza reakcija.

- Par darbošanos politikā? - Čārlzs tikai uzjautrinājās. - Tā nav prātīga ideja.

- Kāpēc ne? Tev tas lieliski padotos.

- Kā tad, varbūt es reiz izvirzīšu savu kandidatūru prezidenta amatam! Tu būtu brīnišķīga pirmā lēdija! - Čārlzs pavīpsnāja un, mīlas pilns, alkaini noskūpstīja sievu, un Greisa tūliņ viņam kaisli atbildēja.

Nākamajā dienā pulksten divos viņi atgriezās Ņujorkā. Čārlzs, būdams vēl aizvien svētku noskaņojumā, nolēma neiet uz darbu. Viņš pavadīja laiku mājās kopā ar Greisu, par ko bērni ļoti priecājās. Viņi lēkāja vecākiem apkārt, vēlēdamies redzēt, ko mamma ar tēti viņiem atveduši no ceļojuma.

- Pilnīgi neko,-Čārlzs ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi meloja, bet bērni neticīgi spiedza. Viņi abi pārāk labi pazina savus vecākus. Greisa un Čārlzs lidostā bija nopirkuši pāris rotaļlietu. Lai gan Čārlzs reti brauca darba darīšanās, viņš nekad neatgriezās ar tukšām rokām. Greisa aprakstīja Balto namu, bērnu kori un Ziemassvētku egli, kas bija iedegta Baltā nama priekšā.

- Ko viņi dziedāja? - Endrū gribēja zināt, bet Ebigeila, kā jau maza dāma, kāroja dzirdēt, kā bērni ģērbušies. Ebi-geilai bija pieci un Endrū seši gadi.

Nākamā bija Ziemassvētku nedēļa, un tās nogalē viņi brīnišķīgi izgreznoja egli. Čārlzs ar Greisu apkarināja to no augšas, bet bērni ložņāja pa apakšu un beigās visu egli ar lielu prieku apbēra ar kukurūzas un dzērveņu virtenēm.

Greisa, kā jau svētku brīvdienās pieklājas, aizveda bērnus uz slidotavu Rokfellera laukumā un paskatīties uz Ziemassvētku vecīti pie Sakša. Viņi pastaigājās pa Piekto avēniju un vēroja brīnišķīgi izdekorētos skatlogus, un pat iegāja pie

tēva darbavietā, un visi kopā paēda pusdienas. Viņi aizgāja uz Jauno talantu izstādi Sešdesmitajā ielā starp Otro un Trešo avēniju, tad nopirka milzīgas sviestmaizes ar desiņām un lielus saldējuma kokteiļus. Greisa pasūtīja saldējumu ar banānu gabaliņiem, un Čārlzs smējās, atceroties banānu saldējumu, kuru viņš bija nopircis Greisai pirmo reizi, kad viņi kopā pavadīja nedēļas nogali. Greisa apēda visu, un Čārlzs uzteica viņu kā tīro šķīvju kluba biedri.

- Vai tu mani izsmej? - Greisa viņam uzsmaidīja ar putukrējuma piciņu pie deguna. Ebigeila iespurdzās, un En-drū pievienojās māsai.

- Protams, ne! Tas ir lieliski, ka tu visu apēd, - Čārlzs smiedamies teica un jutās jauns un laimīgs.

- Valdies, citādi pasūtīšu vēl vienu porciju!

Greisa bija tikpat slaida kā vienmēr līdz pat Jaunajam gadam, pēc tam viņa pati sūdzējās, ka vairs netiekot iekšā nevienā kleitā. Greisa labi zināja, ka brīvdienas ir nepatikšanu laiks nelabvēlīgās ģimenēs un bezpalīdzīgiem bērniem, un viņa vairākas dienas atbildēja uz telefona zvaniem un veltīja tam cik vien iespējams spēka. Stundām sēžot pie telefona, viņa to vien darīja kā ēda cepumus un grauzdētu kukurūzu.

- Es jūtos milzīga, - Greisa sūdzējās, uzvelkot džinsu bikses pirms došanās uz parku pastaigāties kādā brīvdienu pēcpusdienā.

- Daudzas sievietes būtu laimīgas, ja izskatītos tik “milzīgas” kā tu.

Lai gan Greisai jau bija divi bērni un trīsdesmit gadi, viņa joprojām izskatījās pēc modeles. Čārlzam nupat bija palicis piecdesmit gadu, un viņš bija izskatīgs kā vienmēr. Viņi abi kopā bija skaists pāris. Greisai galvā bija liela lapsādas cepure un mugurā lapsādas puskažoks - Čārlza dāvana

Ziemassvētkos. Vēsajai Ņujorkas ziemai apģērbs bija ļoti piemērots.

Zemi klāja sniegs, viņi bija atstājuši bērnus auklītei, jo mājkalpotāja bija aizbraukusi. Svētdienās viņiem patika doties garās pastaigās vai ar taksometru aizbraukt uz Soho, vai iet uz kafejnīcu paēst pusdienas, vai klīst pa galerijām, aplūkojot gleznas un skulptūras.

Tajā pēcpusdienā viņi tikai staigāja, līdz nonāca pie viesnīcas “Plaza ”. Viņi nolēma ieiet Ziemas dārzā iedzert karstu šokolādi. Roku rokā, klusi sarunādamies, viņi iesoļoja elegantajā, vecajā viesnīcā.

-Bērni apvainosies,ja uzzinās,-Greisa,juzdamās vainīga, sprieda. Bērniem ļoti patika Ziemas dārzā. Tomēr div-vientulība bija tik romantiska! Greisa stāstīja par saviem plāniem, kā paplašināt organizācijas “Palīdziet bērniem!’’ darbu nākamajā gadā. Viņa to vien domāja, kā varētu aptvert arvien lielāku sabiedrības daļu. Runādamās Greisa paspēja notiesāt veselu šķīvi ar cepumiem un divas porcijas karstu šokolādi ar putukrējumu. Tad viņai kļuva nelabi, un viņa nožēloja, ka tik negausīgi ēdusi.

-Tujau neesi labāka par Endrū! - Čārlzs smējās. Viņam tik ļoti patika būt kopā ar sievu. Viņš Greisu izjuta gan kā meiteni, gan reizē arī sievieti.

Izgājuši no “Plaza ”, viņi noīrēja divriču ekipāžu ar važoņa sēdekli. Apsegušies ar biezo segu, viņi čukstējās un spurdza kā pusaudži vai jaunlaulātie medusmēneša laikā. Kad divriči piebrauca pie viņu mājas, Čārlzs ieskrēja iekšā un pasauca bērnus, lai tie paglāsta zirgu. Par atbilstošu piemaksu važonis piekrita, ka izvizinās bērnus ap kvartālu, un tā viņi četratā vēlreiz izbraukājās. Tad visi devās iekšā, aukle aizgāja, un Greisa vakariņām sagatavoja makaronus.

Nākamās nedēļas Greisa rosīgi risināja jaunās ieceres un nodarbojās ar bērniem. Pārsteigta viņa secināja, ka visu laiku nogurst, un izlaida divas maiņas pie “karstā” telefona, lai gan tas nepavisam nebija viņai raksturīgi. Čārlzs, to ievērojis, uztraucās un bridi pa brīdim jautāja sievai:

- Vai tu labi jūties?

Čārlzs reizēm bija noraizējies par Greisas veselību gan pagātnes dēļ, gan uzbrukuma dēļ, tādēļ izbijās pat tad, ja viņa kaut vai saaukstējās.

- Protams! - Greisa atteica, bet loki zem viņas acīm un bālā seja liecināja par pretējo. Astma Greisu vairs nemocīja, bet viņa sāka izskatīties tāda, kāda bija sākumā, kad aizgāja strādāt pie Čārlza. Mazliet par noslēgtu, nopietnu, un šķita, ka nav kaut kas kārtībā ar veselību.

- Es gribu, lai tu aizej pie ārsta! - Čārlzs uzstāja.

- Man ir labi, - Greisa ietiepīgi atcirta.

- Es tevi lūdzu! - Čārlzs stingri neatlaidās.

- Labi jau labi.

Tomēr Greisa nekur negāja, atrunādamās, ka esot aizņemta. Beidzot Čārlzs draudēja pats sarunāt vizīti, ja viņa nākamajā rītā neaizies pie ārsta. Bija pagājis mēnesis pēc Ziemassvētkiem, un Greisa sparīgi organizēja jaunu fondu “Palīdziet bērniem!”. Viņai bija jāpiezvana tūkstotim cilvēku un jāsatiek miljons.

- Mīļā stundiņ! - Greisa aizkaitināta turējās pretim, kad nākamajā rītā Čārlzs atgādināja viņai solījumu. - Esmu tikai nogurusi, un tas ir viss. Tad nu gan liela brēka! Par ko tu tā uztraucies? - Greisa uzbruka Čārlzam, bet tas saņēma viņu aiz pleciem un pagrieza ar seju pret sevi.

- Vai tu maz apjēdz, cik svarīga tu esi man un mūsu ģimenei? Es mīlu tevi, Greisa. Nejokojies ar savu veselību! Tu man esi vajadzīga.

- Labi, - viņa klusu piekrita. - Aiziešu.

Greisa ienīda ārstus. Tie viņai atgādināja ļauno pagātni, izvarošanu, mātes nāvi, tēva noslepkavošanu un ārstēšanos Belvjū pēc uzbrukuma pie Svētā Andreja patversmes. Ārsti Greisai nenozīmēja neko labu, protams, ja nepiemin dzemdības.

- Vai tu pati nevari iedomāties, kas tev par vainu? Kā tu jūties? - ģimenes ārsts laipni izjautāja Greisu. Viņš bija pusmūža vīrs ar inteliģentu seju un patīkamu izturēšanos. Viņš neko nezināja par Greisas pagātni un attieksmi pret ārstiem.

- Es jūtos labi. Esmu tikai nogurusi, bet Čārlzs to uztver histēriski, - Greisa smaidīdama atbildēja.

- Viņam ir tiesības raizēties. Vai tu sūdzies tikai par nogurumu vai vēl par kaut ko?

Greisa padomāja un paraustīja plecus.

- Nekas īpašs nav. Mazliet reibst, citreiz sāp galva.

Greisa to tā pateica, it kā tas nebūtu nekas svarīgs, bet

īstenībā viņai pēdējā laikā bieži reiba galva un dažkārt bija nelabi. Pēc viņas domām, to izraisīja nervozais sasprindzinājums par fonda veidošanas kampaņu.

- Pašlaik esmu ļoti aizņemta.

- Tev laikam nepieciešams atpūsties. - Ārsts smaidīja. Viņš iedeva Greisai vitamīnus, paņēma asinsanalīzi - tā bija normāla. Viņš neuzskatīja, ka būtu jāizdara pamatīgāka izmeklēšana. Greisa bija jauna un acīm redzami veselīga, galva varbūt reiba un sāpēja tāpēc, ka asinsspiediens bija zems.

- Ēd gaļu un spinātus! - Viņš nodeva sveicienus Čārlzam, un Greisa, jūtoties pavisam labi, janvāra dzestrajā gaisā devās mājup. Laiks bija auksts, spirgts un saulains. Greisa gāja, juzdamās ļoti labi un nožēlodama, ka vispār apmeklējusi ārstu. Nogriezusies ap stūri, viņa tuvojās mājai, ar smaidu domādama par savu labo, gādīgo vīru, ar kuru viņai tā veicies. Galva

atkal mazliet reiba, bet ne vairāk kā citreiz, taču, kad viņa bija tikusi gandrīz līdz durvīm, viņai uznāca tāds reibonis, ka viņa ar mokām noturējās kājās. Greisa centās nostāvēt un negaidot atklāja, ka turas pie pavecāka vīrieša, kurš viņu ar aizdomām nopēta. Tukšu skatienu viņa pavērās vīrietī, tad paspēra pāris soļu uz mājas pusi, pateica kaut ko nesaprotamu un bez samaņas sabruka uz ietves.

Četrpadsmita nodaļa

Atžilbusi Greisa ieraudzīja, ka guļ uz ietves pie savas mājas un uz viņu skatās trīs garāmgājēji un divi policisti. Vecais kungs, kuru viņa gandrīz bija norāvusi zemē sev līdzi, bija aizgājis uz telefona būdu piezvanīt 911. Bet Greisa, jau atjēgusies, sēdēja uz ietves. Viņa bija vairāk apjukusi nekā sasitusies, bet galva reiba tā, ka viņa nespēja piecelties.

- Kas noticis? - laipni jautāja policists. Viņš bija labsirdīgs liela auguma vīrs un uzmanīgi vēroja situāciju. Viņš secināja, ka jaunā sieviete nav nedz piedzērusies, nedz lietojusi narkotikas, gluži otrādi, ļoti glīta un labi ģērbusies.

- Vai izsaukt ātro palīdzību? Vai varbūt jūsu ārstu?

-Nē, nē, man jau ir labāk,-Greisa atteica pieceldamās.

- Nesaprotu, kas ar mani atgadījās. Gluži vienkārši noreiba galva. - Viņa no rīta nebija paēdusi brokastis, bet tāpēc jau nejutās sliktāk.

- Kundze, jums katrā ziņā vajadzētu apmeklēt ārstu. Mēs jūs labprāt aizvestu uz Ņujorkas slimnīcu. Tā ir netālu uz priekšu, - policists sirsnīgi ieteica.

- Nē. Man ir labi. Es tepat dzīvoju.

Greisa norādīja uz savu māju turpat pāris soļu attālumā. Viņa bija tikusi gandrīz līdz durvīm. Greisa pateicās vecajam vīram un atvainojās, ka bezmaz vai notriekusi viņu no kājām.

»

Vīrietis tikai papliķēja Greisai pa roku, ieteica nosnausties un kārtīgi paēst, tad policisti ieveda Greisu viņas mājā un, paskatījušies apkārt, ieraudzīja, cik tā glīti iekārtota.

- Vai negribat, lai es kādam piezvanu? Jūsu vīram? Draugam? Kaimiņam?

- Nē... es... - Greisu pārtrauca telefona zvans, un viņa pacēla klausuli. Tas bija Čārlzs.

- Ko ārsts teica?

- Ar mani viss ir kārtībā, - Greisa diezgan muļķīgi atbildēja, jo tā tas būtu gan, ja neņemtu vērā, ka viņa tikko uz ietves zaudējusi samaņu.

- Vai vēlaties, lai mēs kādu brīdi paliekam? - vecākais policists jautāja, bet Greisa noraidoši papurināja galvu.

- Kas tas bija? Vai pie tevis tur kāds ir?

- Nekas, es tikai... ārsts teica, ka mana veselība ir laba un... - Greisa baidījās Čārlzam stāstīt par to, ka nokritusi.

- Kas ar tevi nupat runāja? - Čārlzs ar sesto maņu vienmēr juta, ja Greisai kaut kas bija atgadījies.

- Tas ir policists, Čārlz, - Greisa nopūtusies atbildēja, juzdamās neērti, un tobrīd viņai atkal kļuva nelabi. Policists redzēja, ka viņa nobāl gluži zaļa un gandrīz pakrīt, taču laikus satvēra viņu aiz rokas. Greisa jutās šausmīgi, viņa nesaprata, kas notiek. Viņai bija tik slikti, ka nespēja parunāt ar vīru, izlaida no rokas klausuli un apsēdās uz grīdas. Viens no policistiem pasniedza viņai glāzi ūdens, otrs pacēla klausuli, kuru Greisa bija nometusi uz grīdas sev blakus.

-Hallo! Hallo! Kas tur notiek?-Čārlzs izmisīgi taujāja.

- Šeit policists Meisons. Ar ko es runāju? - viņš mierīgi jautāja, kamēr Greisa viņu uzlūkoja bezpalīdzīgā padevībā.

- Mani sauc Čārlzs Makenzijs, un manai sievai ir jābūt tur. Kas noticis?

- Ar jūsu sievu viss ir kārtībā, ser. Tikai tāds mazs mi-

sēklis... viņa zaudēja samaņu tepat pie jusu majas. Mes viņu ievedām iekšā, bet viņai atkal kļuva nelabi. Varbūt tā ir vēdera gripa, tagad ir daudzi saslimšanas gadījumi.

- Kā viņa jūtas patlaban? - Čārlzs bāls kā nāve cēlās augšā un, runādams ar policistu, tajā pašā laikā vilka mugurā mēteli.

- Manuprāt, nav nekas pārāk ļauns. Viņa negribēja braukt uz slimnīcu, kaut arī mēs ieteicām.

- Neuztraucieties! Vai varat aizvest viņu uz Lenokshi-lu?

- Labprāt.

- Tiksimies tur pēc desmit minūtēm.

Policists beidza sarunu un smaidīdams paskatījās uz Greisu.

- Jūsu vīrs grib, lai mēs jūs aizvedam uz Lenokshilu, Makenzija kundze.

- Es negribu braukt! - Greisa iebilda gluži kā bērns, bet policists tikai pasmaidīja.

- Viņš uzstāja, Makenzija kundze. Viņš jūs tur sagaidīs.

- Man ir labi tāpat. Patiešām!

- Protams, kundze! Bet nenāktu par ļaunu, ja pārbaudītu jūsu veselību. Tagad visapkārt klejo nepatīkami vīrusi. Blū-mingdeila veikalā vakar nomirusi sieviete, kas slimojusi ar Honkongas gripu. Vai jūs jau ilgi jūtaties slikti?-viņš jautāja, vezdams Greisu uz durvīm, un viņa biedrs gāja līdzi.

- Man nav nekādas vainas, - Greisa atkārtoja, bet policists aizslēdza durvis un iesēdināja viņu policijas mašīnā.

Greisa pēkšņi aptvēra, ka tas atgādina arestu. Viņa varētu pasmieties, bet atmiņā atausa nakts, kad viņa nogalināja tēvu, un, kamēr mašīna aizbrauca līdz Lenokshilai, viņai pēc divu gadu pārtraukuma sākās atkal astmas lēkme. Greisa vairs nenēsāja kabatā inhalatoru. Viņajau jutās tik droša, ka parasti atstāja to mājās.

Policisti ieveda viņu slimnīcā, paziņoja māsai ātrās palīdzības telpā par astmu, un Greisai aši tika atnests inhalators. Čārlzam ierodoties, viņa sēdēja bāla kā kaļķis gan no astmas, gan no zālēm, un rokas viņai trīcēja.

- Kas noticis? - Čārlzs šausmās prašņāja, bet Greisa klusā balsī paskaidroja:

- Mani satrauca policijas mašīna.

- Vai tāpēc tu noģībi? - Čārlzs samulsis nesaprata, kas notiek, bet Greisa papurināja galvu.

- Nē, tāpēc man ir astma.

- Bet kāpēc tu zaudēji samaņu?

- Nezinu.

Policisti aizgāja, un tikai pēc stundas atbrīvojās ārsts. Greisa jutās jau daudz labāk, viņa elpoja gandrīz normāli, un galva vairs nereiba. Čārlzs atnesa cāļu buljonu, sviestmaizi un konfektes. Greisai bija lieliska apetīte, tā viņa paskaidroja ārstam, kurš viņu izmeklēja.

- Tiešām laba, - Čārlzs apstiprināja.

Ārsts rūpīgi izmeklēja Greisu un tad pajautāja viņai skaidri un gaiši. Var jau būt, ka tas ir vīruss, bet, pēc viņa domām, esot kaut kas cits.

- Vai jūs neesat stāvoklī?

- Man šķiet, ka ne. - Greisa nebija lietojusi pretapaugļošanās līdzekļus kopš Ebigeilas dzimšanas, kurai jūlijā nu jau būs seši gadi. Kopš tā laika Greisai neiestājās grūtniecība. - Šaubos.

- Vai kaut ko lietojat? - Greisa noraidoši pašūpoja galvu. - Tad kāpēc ne? Vai ir kāds iemesls? - Ārsts palūkojās uz Čārlzu.

- Laikam vienkārši nepalieku stāvoklī, un cauri! - Greisa stingri atteica.

Viņa būtu gribējusi vēl vienu bērnu, bet šaubījās, vai tas izdosies. Pagājuši jau seši gadi, vai tad nav par ilgu?

- Man izskatās, ka būsi gan! - Čārlzam tas nebūtu ienācis prātā, taču par to liecināja visas pazīmes. - Vai varat to noteikt? - viņš jautāja ārstam.

- Nopērciet aptiekā pārbaudes aparātu. Saderēsim, ka taisnība ir jums, nevis sievai. - Ārsts uzsmaidīja Greisai. - Jums, kundze, ir visas grūtniecības pazīmes. Nelabums, reiboņi, palielināta apetīte, nogurums, miegainība, jūs jūtaties piebriedusi, un jums nebija pēdējo mēnešreižu, kas, jūsuprāt, esot nervozitātes sekas. Pēc mana profesionālā viedokļa, tas nav tā. Manuprāt, jūs gaidāt bērnu. Ja vēlaties, varu palūgt mūsu ginekologu jūs pārbaudīt, bet vieglāk būs pašiem izdarīt analīzi un apmeklēt savu ārstu.

- Paldies! - Greisa apjukusi teica. Viņai tas ne prātā nebija nācis. Viņa ilgi bija cerējusi uz vēl vienu bērnu, bet tad atmetusi cerībām ar roku un iestāstījusi sev, ka nekas nav gaidāms.

Abi aizgāja uz stūra aptieku, nopirka grūtniecības noteicēju un ar taksometru brauca mājās. Čārlzs pateicībā par laimīgo rezultātu turēja sievu cieši piekļautu. Kad no viņa mājas telefona bija atbildējis policists, viņš tā pārbijās, ka gatavojās uz to ļaunāko.

Greisa izpildīja visus norādījumus un, skatīdamās Čārlza hronometrā, gaidīja tieši piecas minūtes. Nu jau viņi abi bija pārliecināti, ka Greisa ir stāvoklī, un tā arī bija.

- Kad, tavuprāt, tas notika? - Greisa apmulsusi jautāja. Viņa tomēr nespēja tam noticēt.

- Šķiet, ka pēc pusdienām Baltajā namā. - Čārlzs smējās un skūpstīja sievu.

Viņam bija taisnība. Nākamajā dienā Greisa devās pie ginekologa, un tas secināja, ka bērnam jādzimst septembra beigās. Čārlzs mazliet pasūkstījās, ka viņš būšot jau pārāk vecs tēvs tik mazam bērnam. Tad viņam jau būs piecdesmit

viens gads, bet Greisa pat neklausījās viņa žēlabās par “vecumu”.

- Tu taču esi vēl tīrais puika! - Greisa vīpsnāja.

Viņi abi bija priecīgi satraukti un laimīgi. Piedzima brīnišķīgs, mazs puisītis, līdzīgs abiem vecākiem, tikai ar gaiši zeltainiem matiem, kas nebija raksturīgi nevienam no viņiem. Mazais bija burvīgs un atgādināja zviedru. Viņu nosauca par Metjū, un abi vecākie bērni viņu iemīlēja no pirmā acumirkļa. Ebija to vien darīja kā turēja viņu uz rokām un sauca par “savu mazulīti”.

Triju bērnu ģimenei mājā uz Sešdesmit devītās ielas sāka kļūt arvien vairāk par šauru, un ziemā viņi to pārdeva un nopirka māju Griničā. Tā bija skaista, balta māja ar koka žogu un plašu pagalmu. Čārlzs bērniem nopirka suni - lielu labra-doru šokolādes krāsā. Dzīve bija lieliska.

Organizācija “Palīdziet bērniem!” turpināja darbu, un Greisa pāris reižu nedēļā brauca uz pilsētu pārbaudīt, kā viss norit, biroju vadīja cits cilvēks, bet pati viņa atvēra mazāku filiāli Konektikutā, kur arī pavadīja rīta cēlienu. Mazo Metjū viņa ņēma līdzi saliekamajos ratiņos.

Konektikutā viņi vadīja labas dienas. Bērniem patika jaunā skola. Ebigeila mācījās pirmajā un Endrū - otrajā klasē.

Nākamajā vasarā Rodžers Maršals, Čārlza vecais kompanjons, nu jau kongresmenis, meklēja viņu rokā. Rodžers gribēja, lai Čārlzs sāk nodarboties ar politiku. Konektikutā nākamgad atbrīvošoties vieta, jo vecākais kongresmenis ejot pensijā. Čārlzs nespēja iedomāties, ka varētu kandidēt uz šo amatu, viņš bija pārāk aizņemts firmā, un viņam patika savs darbs. Ja viņš uzvarētu un tiktu ievēlēts Kongresā, viņam vismaz uz laiku vajadzētu dzīvot Vašingtonā, bet tad būtu jācieš Greisai ar bērniem. Politiskās kampaņas maksāja lielu naudu un krietni nogurdināja. Čārlzs un Rodžers kopā paēda pusdienas un pārrunāja šo jautājumu, tomēr Čārlzs noraidīja priekšlikumu. Kad apgabala jaunākais kongresmenis dabūja infarktu un nomira, Rodžers atkal piezvanīja, un šoreiz Greisa, kā par brīnumu, ieteica Čārlzam visu kārtīgi apdomāt.

-Tu taču nerunā nopietni! - Čārlzs piesardzīgi uzlūkoja sievu. - Tu taču negribi tādu dzīvi, vai ne?

Čārlzs reiz bija dabūjis pagrozīties sabiedrības uzmanības lokā, ar pirmo sievu, un viņu tas nevilināja. Tomēr nenoliedzami bija jāatzīst, ka darboties politikā, turklāt Vašingtonā, - tas bija ko vērts.

Galu galā Čārlzs teica Rodžeram, ka padomās. Tā viņš arī darīja. Viņš izlēma, ka nepiekritīs, bet Greisa pārliecināja viņu, cik tas būtu aizraujoši un lieliski. Pēc viņas domām, Čārlzam bija nepieciešami jauni mērķi, ne jau velti viņš bieži Greisai atzinās, ka juridiskās firmas darbs kļuvis vienmuļš. Viņam bija piecdesmit pieci gadi, bet viņš sāka justies vecs. Viņu interesēja vairs tikai sieva un bērni.

- Čārlz, tev dzīvē ir nepieciešams kas jauns, - Greisa klusi teica. - Kaut kas tāds, kas tevi aizrautu.

- Man esi tu, - Čārlzs smaidīja, - un tas vīrietim ir aizraujoši. Jauna sieva un trīs bērni nodarbinās mani arī nākamos piecdesmit gadus. Vai tiešām tu gribi sagriezt savu ikdienu trakā virpulī? Gan tev, gan bērniem būs grūti. Tu dzīvosi kā vāveres ritenī.

- Ja tu to vēlēsies, gan mēs arī spēsim. Vašingtona neatrodas uz Mēness. Nav jau tik tālu. Māju varam paturēt un dzīvot te brīvdienās. Kad Kongress noturēs sēdes, tu aizbrauksi.

Čārlzs pasmējās par Greisas nākotnes plāniem.

- Nesatraucies nu priekšlaikus! Es varbūt nemaz neuzvarēšu. Es esmu vēlēšanu kandidāts, kuru neviens nepazīst.

- Tu esi cienījams sabiedrības loceklis, tev ir gaišas idejas, tu esi godīgs un savas zemes patriots.

- Vai esmu nopelnījis vēlēšanās tavu balsi? - Čārlzs noskūpstīja sievu.

- Katrā ziņā!

Čārlzs paziņoja Rodžeram, ka viņš izvirzīs savu kandidatūru, un sāka pulcēt domubiedrus, kas palīdzētu organizēt kampaņu. Jūnijā viņi darbojās pilnā sparā, Greisa aktīvi piedalījās, gan līmēja markas, gan organizēja kontaktus, izdalīja vēlēšanu lapiņas iedzīvotājiem, staigājot no mājas uz māju. Viņi aicināja balsot par “cilvēku no tautas”, kaut arī neturēja noslēpumā, ka Čārlzs nācis no labas un pārtikušas ģimenes. Tāpat jau bija skaidrs, ka Čārlzs ir kārtīgs, sirsnīgs un gaišs cilvēks. Cilvēki viņam uzticējās, un, Čārlzam par lielu pārsteigumu, masu mediji viņu mīlēja. Viņi patiesi atspoguļoja visus Čārlza labos darbus.

- Kāpēc lai viņi to nedarītu? - Greisa brīnījās par Čārlza neuzticību presei, bet viņam šajā ziņā bija lielāka pieredze.

-Tāpēc, ka vienmēr viņi nav tik godīgi. Agrāk vai vēlāk viņi tiks man klāt.

- Neesi tāds ciniķis!

*

Greisa īpaši neizcēla sevi kampaņas laikā un stāvēja blakus Čārlzam tikai nepieciešamības gadījumos, viņa ļoti daudz palīdzēja, kad vajadzēja staigāt apkārt pa mājām, tad viņa ņēma līdzi arī bērnus. Greisai nebija ne mazākās vēlēšanās pašai izrādīties. Viņas vīrs bija kandidāts, un tas bija galvenais.

Pašas darbam Greisai vairs neatlika neviena brīva brīža, un kampaņas laikā organizācijai “Palīdziet bērniem!” bija vien jāķepurojas un jātiek galā, kā nu pati prata. Greisa gan sēdēja pie “karstā” telefona, kad pienāca viņas kārta to darīt, bet galvenokārt tomēr palīdzēja Čārlzam, kuram tas ļoti patika. Čārlzs aizrāvās ar vēlēšanu kampaņu, viņi apmeklēja piknikus, dārza svētkus, gadatirgus, Čārlzs uzrunāja politiskās grupas, fermerus un biznesmeņus. Viņš no sirds gribēja palīdzēt cilvēkiem. Viņi ticēja Čārlzam un viņa ideāliem. Viņiem patika ari Greisa. Organizācija “Palīdziet bērniem!” bija labi pazīstama, bet viņiem patika tas, ka Greisa tomēr par galveno uzskata ģimeni.

Novembrī Čārlzs guva spožu uzvaru ar lielu balsu pārsvaru. Savu firmu Čārlzs pilnvaroja pārvaldīt kompanjoniem, kuri noorganizēja plašas viesības “Pierre” par godu viņa aizbraukšanai. Tad Čārlzs, Greisa un bērni devās uz Vašingtonu meklēt tur sev māju. Viņi gatavojās pārcelties pēc Ziemassvētkiem. Bērniem bija jāmaina skola, un tas viņus gan biedēja, gan priecīgi satrauca. Tās bija milzīgas pārmaiņas. Ģimene sameklēja burvīgu māju Džordžtaunā uz R ielas.

Greisa iesaistīja bērnus klubā “Sitwell Friends”. Janvārī Ebigeila mācījās trešajā un Endrū ceturtajā klasē, un Metjū sāka apmeklēt bērnudārza jaunāko grupiņu. Viņam jau bija divi gadiņi.

Visa ģimene brauca uz Konektikutu brīvdienās un atvaļinājuma laikā, kad vien Kongresā nenotika sēdes. Čārlzs neaizmirsa vēlētājus un savus vecos draugus, un viņam ļoti patika darbs Kongresā. Cik iespējams ražīgi un aizrautīgi strādādams, viņš palīdzēja pieņemt likumus, piedalījās neskaitāmu komiteju darbā. Dzīvojot otro gadu Vašingtonā, Greisa sāka veidot tur jaunu organizāciju “Palīdziet bērniem!” pēc Ņujorkas un Konektikutas parauga. Viņa noorganizēja “karstā” telefona līniju un vairākas reizes piedalījās televīzijas un radio pārraidēs. Kā kongresmeņa sievai tagad Greisai bija lielāka ietekme, un viņa ar prieku to izmantoja vērtīgiem mērķiem.

Čārlzs un Greisa arī daudz izklaidējās un piedalījās politiska rakstura notikumos. Viņus bieži aicināja uz Balto namu. Klusie, rāmie gadi bija beigušies. Mieru viņi baudīja tikai Konektikutā. Kaut arī Čārlzs tagad bija augstā amatā, viņu personiskā dzīve bija noslēgta. Viņi nedižojās. Čārlzs bija čakls kongresmenis, kārtīgs ģimenes tēvs, Greisa centīgi darbojās savā izraudzītajā jomā un audzināja bērnus.

Viņi Vašingtonā bija aizvadījuši jau trešo pilnvaru laiku, tātad piecus gadus, Čārlzs vēlreiz izvirzīja savu kandidatūru, bet šoreiz viņš saņēma daudz interesantāku priekšlikumu. Kongresmeņa darbā Čārlzs bija ieguvis vērtīgu pieredzi, bet viņš bija arī nonācis pie secinājuma, ka var lemt valsts likteni ar lielākas varas un ietekmes palīdzību. Viņu stipri vilināja senāts, kur viņam bija daudz draugu. Prezidentam tuvi cilvēki izteica vēlēšanos, lai Čārlzs kandidētu uz senātu.

Čārlzs to tūlīt atklāja Greisai, un viņi nebeidzami apsprieda šo jautājumu. Čārlzu gan vilināja, gan biedēja jaunā perspektīva. Senāts - tas nozīmēja lielāku ietekmi, prasības, atbildību un daudz lielāku atklātību. Cilvēkiem patika tas, ka Čārlzs bija kongresmenis, daudzējādā ziņā viņš bija viens

no viņiem. Ja viņš būs senators, viņu uztvers ar lielāku skau-

* * ’ *

dības un draudu piedevu. Visi, kuri kāroja kandidēt uz prezidenta amatu, centīsies viņu novākt no ceļa.

- Šis darbs ir saistīts ar zināmu risku, - Čārlzs vaļsirdīgi sacīja Greisai, turklāt viņš arī uztraucās par sievu. Līdz šim masu informācijas līdzekļi lika Greisu mierā. Greisu pazina pēc labdarības darbiem, kārtīgās laulības dzīves un ģimenis-kuma, bet viņa reti parādījās publiski. Senatora sieva daudz biežāk būs uzmanības centrā, un kas zina, ar ko tas var beigties.

- Es negribu darīt neko tādu, kas tev kaitētu, - Čārlzs raizējās. Greisa un bērni Čārlzam vienmēr bija pirmajā vietā, un sieva par to viņu mīlēja vēl vairāk.

-Neesi smieklīgs! Es nebaidos. Man nav nekā, ko slēpt, -Greisa nedomājot izmeta, bet vīrs pasmaidīja, un viņa saprata. - Labi, ir gan. Bet neviens neko vēl nav atklājis. Par manu pagātni neviens nav runājis. Es savu sodu esmu izcietusi. Ko vēl viņi var pateikt?

Tas bija noticis tik sen. Tagad Greisa bija trīsdesmit astoņus gadus veca. Viņas nelaimes toreiz... pirms divdesmit viena gada... tas sen bija pagājis un Greisai šķita kā tāls sapnis.

-Cilvēki tevi nepazīst, tev ir cits uzvārds, pagājuši gadi. Bet, ja tu būsi senatora sieva, tava pagātne daudzus interesēs. Vai tu to vēlies, Greisa?

- Nē, bet vai tas tevi apturēs? Vai tu to vēlies?

Tā viņi vēlu vakarā guļamistabā apspriedās, un Čārlzs lēni māja ar galvu.

- Neapstājies šķēršļu priekšā! Tev ir tiesības uz šo darbu, tu to labi veiksi. Neļaujies bailēm! - Greisa enerģiski turpināja. - Mums nav no kā baidīties.

Pārliecināts par sevi, Čārlzs pēc divām nedēļām paziņoja, ka novembrī izvirzīs savu kandidatūru uz senātu. Viņa tagadējais sāncensis bija ciets rieksts, bet viņš jau ilgi tur sēdēja, un bija pienācis laiks pārmaiņām. Čārlzs Makenzijs bija ļoti pievilcīga persona. Viņš bija lieliski parādījis sevi administratīvajā darbā, viņam bija nevainojama reputācija un daudz draugu. Čārlzs bija arī ļoti izskatīgs, viņš patika ģimeniskiem cilvēkiem, un vēlēšanās tas nāca par labu.

Kampaņa sākās ar preses konferenci, un jau pašā sākumā Greisa aptvēra pārmaiņas. Čārlzam tika uzdoti jautājumi par viņa biogrāfiju, juridisko firmu, ideāliem, ienākumiem, nodokļiem, darbiniekiem, bērniem. Tad jautāja par Greisu un organizāciju “Palīdziet bērniem!“, un Svētā Andreja patversmi. Noslēpumainā kārtā žurnālistiem bija zināms par

Greisas labdarības ziedojumiem. Bet, par spīti tincināšanai, šķita, ka viņiem Greisa patīk. Žurnālisti gribēja viņu intervēt un fotografēt, bet viņa sākumā atteicās. Greisa nevēlējās atrasties kampaņas priekšplānā, viņa gribēja palīdzēt Čārlzam un atbalstīt viņu, pati palikdama ēnā, tāpat kā iepriekš. Tomēr prese to nepieļāva. Viņus interesēja piecdesmit astoņus gadus vecais senatora kandidāts, kurš izskatījās kā kinoaktieris un kuram bija divdesmit gadus jaunāka sieva. Pavasarī viņi jau gribēja zināt visu arī par Greisu un bērniem.

- Bet es nevēlos sniegt intervijas, - kādu rītu pie brokastu galda Greisa žēlojās Čārlzam. - Tu esi kandidāts, nevis es. Ak debestiņ. ko viņiem vajag no manis? - Greisa jautāja, liedama vīram otro kafijas tasi. Viņiem bija arī mājkalpotāja, bet Greisai patika pašai no rīta gatavot brokastis sev un bērniem.

- Es jau tev teicu, ka ar presi tā būs, - Čārlzs rāmi paskaidroja.

Viņu nesatrauca kritiskie raksti, kas bija parādījušies avīzēs. Tādi bija politiskie džungļi, ja viņš tajos bija ielauzies, tie spēja izdarīties ar cilvēku, kā vien gribēja. Kongresmeņa mierīgā dzīve, kad bija jāuztraucas tikai par vēlētājiem un vietējo presi, bija beigušies. Tagad nācās sadurties ar visas valsts masu informācijas līdzekļiem, to prasībām, izkropļojumiem, mīlas un naida izpausmēm. Čārlzs izdzēra kafiju un pasmaidījis turpināja:

- Turklāt, ja tu būtu neglīta, viņi tevi neiekārotu. Tev vajadzētu mainīt izskatu! - Čārlzs pārliecās pāri galdam un noskūpstīja sievu.

Čārlzs, kā ierasts, aizveda bērnus uz skolu. Jaunākais, Metjū, mācījās otrajā klasē. Endrū jau gāja vidusskolā, un draugi viņiem galvenokārt bija Vašingtonā, nevis Konekti-kutā, kaut arī mājas atradās abās vietās.

Līdz jūnijam viss ritēja gludi, vēlēšanu kampaņa veicās, un Čārlzs bija apmierināts. Vasarā viņi gribēja atgriezties Griničā, bet tad kādu pēcpusdienu Čārlzs negaidot pārradās ātri mājās un bija gluži bāls. Vienu šausmīgu mirkli Greisa iedomājās, ka atgadījies kas ļauns ar bērniem. Viņa dzirdēja vīru ienākam gaitenī un steidzās lejup pa kāpnēm, skatīdamās, kā viņš noliek portfeli.

- Kas noticis? - Greisa jautāja, elpai aizraujoties. Varbūt Čārlzam pirmajam ir piezvanīts... kurš no bērniem... En-dijs, Ebigeila, Metjū?

- Man ir sliktas ziņas, - Čārlzs nelaimīgs skatījās uz Greisu un ātri steidzās viņai pretim.

- Ak Kungs, kādas gan? - Greisa sažņaudza vīra roku un tad palaida vaļā plaukstu, uz kuras palika sarkani pirkstu nospiedumi.

- Man piezvanīja no mūsu ziņu avota “Associated Press”... - Tātad runa nebija par bērniem. - Greisa... viņi zina par tavu tēvu un Dvaitu!

Čārlzs bija bezgala izmisis un gribēja morāli sagatavot sievu. Viņš jutās neglābjami vainīgs, ka radījis situāciju, kas sāpīgi skāra Greisu. Čārlzs aptvēra, ka nekādā ziņā nevajadzēja tiekties pēc jaunā posteņa. Cik muļķīgi un naivi bija iedomāties, ka šī kampaņa noritēs raiti un neskars viņus personiski. Tagad prese saplosīs Greisu.

- Ak! - Greisa tik vien spēja kā skatīties uz Čārlzu. - Viss... viss ir kārtībā. - Tad viņa sāka raizēties. - Cik ļoti tas skars tevi?

- Nezinu. Ne par to ir runa. Es negribēju, lai tev būtu jācieš. - Čārlzs lēni ieveda Greisu viesistabā, aplicis roku viņai ap pleciem. - Viņi to pavēstīs ziņās pulksten sešos un, ja mēs esam ar mieru, pirms tam rīkos preses konferenci.

- Vai man tas jādara? - Greisa jautāja, un viņas seja bija pavisam pelēka.

- Nē, nav. Varbūt pagaidīsim, cik ļauni būs, un rīkosimies pēc tam.

- Kas notiks ar bērniem? Ko lai es viņiem saku? -Greisa bija šķietami mierīga, bet gluži bāla, ar trīcošām rokām.

- Būs labāk, ja visu izstāstīsim.

Vecāki kopā aizbrauca pēc bērniem uz skolu un nosēdināja viņus pie galda ēdamistabā.

- Mums ir jums kaut kas sakāms, - Čārlzs klusu teica.

- Vai jūs šķiraties? - Mets pārbijies jautāja, jo pēdējā laikā visu draugu vecāki šķīrās.

- Nē, protams, ne. - Tēvs uzsmaidīja jaunākajam dēlam. - Bet nekā laba arī nav. Mammai ir lielas nepatikšanas. Mums vajadzēja jums to izstāstīt. - Čārlzs, ļoti nopietns, stingri turēja Greisas roku.

- Vai tu esi slima? - Endrū nervozi jautāja, viņa labākā drauga māte bija tikko mirusi ar ļaundabīgo audzēju.

- Nē, par to nav ne runa! - Greisa dziļi ievilka elpu un juta krūtis sažņaudzamies, kā sen nebija gadījies. Inhalators jau ilgi stāvēja neaizskarts. - Tas notika ļoti sen, un grūti to izskaidrot un saprast. Jūs taču tad vēl nebijāt dzimuši. - Greisa valdīja asaras, un Čārlzs cieši turēja viņas roku. - Kad es biju maza meitene, apmēram Metjū vecumā, mans tētis ļoti slikti izturējās pret manu mammu, viņš sita mammu, - viņa runāja mierīgi, bet skumji.

- Sita viņu? - Metjū apjucis platām acīm skatījās uz māti, un Greisa drūmi pamāja ar galvu.

-Jā, stipri un darīja viņai pāri. Tad viņa ļoti, ļoti smagi saslima.

- Tāpēc ka viņš sita? - Metjū atkal jautāja.

- Laikam ne. Viņai bija vēzis - kā Zaķa mammai. -Visa ģimene zināja Endrū draugu. - Viņa ilgi slimoja, četrus gadus. Kamēr mamma slimoja, tēvs sita mani... darīja šausmīgas lietas... bet mammu arī sita joprojām. Es domāju, ja ļaušu viņam uzbrukt man... - Greisa raudāja, viņai aptrūkās elpas, bet Čārlzs joprojām cieši turēja viņas roku, lai Greisa saglabātu drosmi. - Es domāju, ja ļaušu, lai viņš uzbrūk man, viņš neaiztiks mammu... tāpēc ļāvu viņam darīt, ko vien viņš gribēja... tas bija briesmīgi... tad mamma nomira. Man bija septiņpadsmit gadu, un mātes bēru dienā...

Greisa aizvēra acis, bet tad atvēra saņēmusies, jo bērniem vajadzēja zināt patiesību.

- Bēru naktī viņš atkal sita mani... daudz... ļoti... viņš man briesmīgi nodarīja pāri, un es biju ļoti nobijusies... atcerējos revolveri mammas istabā pie gultas, es to satvēru... laikam gribēju viņu tikai atvairīt... - Nu jau Greisa elsoja, un bērni, pagalam apjukuši, viņā noskatījās. - Nezinu, ko es domāju... biju nobijusies un gribēju izbeigt uzbrukumus... mēs cīnījāmies pēc revolvera... tas nejauši izšāva, un es viņam trāpīju. Tajā naktī tēvs nomira. - Greisa dziļi ievilka elpu, un Endru neticīgi skatījās uz māti.

- Tu nošāvi savu tēti? Tu viņu nogalināji? - Endrū jautāja, un Greisa pamāja. Bērniem bija tiesības zināt. Viņa tikai negribēja stāstīt par izvarošanu, kaut nu tas nebūtu jāatklāj!

- Vai tu biji cietumā? - Metjū ziņkāri jautāja. Tas atgādināja kaut ko no televīzijas par policistiem un laupītājiem. Viņu interesēja šis stāsts, protams, tikai ne sišana.

- Jā, - Greisa klusi atzinās, skatīdamās uz meitu, kura līdz šim nebija bildusi ne vārdiņa. - Es divus gadus pavadīju cietumā un pēc tam dzīvoju Čikāgā - divus gadus kā nosacīti atbrīvota. Tad sods bija izciests. Es pārcēlos uz Ņujorku, tur satiku jūsu tēti, mēs apprecējāmies, piedzimāt jūs, un kopš tā laika viss bija labi. Pēdējos piecpadsmit gadus mums bijusi mierīga un laimīga dzīve, bet tagad atsākušās grūtības. Tur

neko nevar darīt. Prese izmantojusi izdevību un to atklājusi.

- Es neticu, - Ebigeila teica, skatīdamās uz māti. - Tu biji cietuma? Kāpēc tu mums to neesi stāstījusi?

- Es uzskatīju, ka man tas nav jādara, Ebija. Es ar to nelepojos. Man tas bija ļoti sāpīgi.

- Tu teici, ka tavi vecāki ir miruši, nevis ka tu viņus

7 7 9

nogalināji, - Ebigeila pārmeta.

- Es nenogalināju viņus, tikai tēvu, - Greisa paskaidroja.

- Varēja tā saprast, ka tu esi tikai aizstāvējusies, - Ebigeila strīdējās.

- Tā arī bija.

- Vai tad tā nav pašaizsardzība? Kā tad tu nokļuvi cietumā?

Greisa žēli šūpoja galvu.

- Jā, bet man nenoticēja.

- Tas nav iespējams, ka tu esi bijusi cietumā.

Ebigeilai prātā bija tikai viens - ko tagad teiks viņas

draugi, izdzirdējuši jaunās ziņas. Neko ļaunāku nevarēja pat iedomāties.

- Vai tu nogalināji arī tēta vecākus? - Metjū ar interesi jautāja.

- Nē, protams! - Greisa viņam uzsmaidīja. Zēns patiešām bija par mazu, lai to saprastu.

- Kāpēc tu mums tagad to visu stāsti? - Endru nelaimīgs jautāja. Ebigeilai taisnība. Tas viss bija ļoti nelāgi. Draugi var reaģēt dažādi.

- Tāpēc, ka prese to uzzinājusi, - Čārlzs atbildēja sievas

vietā.

Līdz šim viņš nebija iejaucies un ļāva Greisai pašai visu atklāt, ar ko viņa arī tika galā. Bet nevienam, kur nu vēl bērniem, nebija viegli to aptvert.

- Šovakar par to runās ziņās, tāpēc mēs jums gribējām visu izstāstīt iepriekš.

- Kā tad, paldies! Desmit minūtes pirms sprādziena. Un tu gribi, lai es rīt eju uz skolu? Es nekur neiešu! - Ebigeila sāka plosīties.

- Es arī ne, - Metjū solidarizējās ar māsu, tad ziņkāri jautāja mātei: - Vai viņš ļoti asiņoja? Nu, tavs tētis.

Greisa un Čārlzs negribot iesmējās. Bērnam tas bija tikai televīzijas šovs.

- Beidz, Metjū! - tēvs viņu sabāra.

- Vai viņš sacēla lielu troksni?

*

- Metjū!

- Neticami! - Ebigeila sāka raudāt. - Neticami, ka tu mums to slēpi un tagad tas visur tiks izziņots. Tu esi slepkava, cietumniece...

- Ebigeila, tu neizproti apstākļus, - Čārlzs viņu mierināja. -Tu pat nestādies priekšā, ko tava māte izcietusi. Kāpēc, tavuprāt, viņa rūpējas par nabaga nelaimīgiem bērniem?

- Lai padižotos! - Ebija dusmīgi atcirta. - Ko tu par to zini? Tevis taču tur nebija! Īstenībā tā visa ir tava vaina, tava muļķīgā kampaņa! Ja mēs nedzīvotu Vašingtonā, nekas tāds nebūtu noticis!

Meitenes vārdos slēpās sava daļa patiesības, un Čārlzs jau bez Ebijas aizrādījuma jutās vainīgs, bet, pirms viņš paguva atbildēt, meitene uzskrēja augšā un aizcirta guļamistabas durvis. Greisa piecēlās, lai sekotu viņai, bet Čārlzs apsēdināja sievu.

- Lai Ebija nomierinās, - viņš prātīgi ieteica, un Endrū noskatīdamies acis vien iepleta.

- Tāda neliete, kāpēc jūs viņai ļaujat kāpt jums uz galvas?

-Tāpēc, ka mēs mīlam viņu un jūs visus, - Čārlzs atbildēja. - Mums tāpat nav viegli. Mums jātiek ar to galā un jāatbalsta citam citu. Ja prese ir sākusi uzbrukt mammai, mums vēl daudz kas būs jāizcieš.

- Mēs tevi aizstāvēsim, mamm, - Endrū sirsnīgi teica un apskāva māti, bet Metjū tikai pārdomāja dzirdēto. Viņam gandrīz patika šis notikums.

- Varbūt Ebija tevi nošaus, tēti, - viņš ieinteresēts teica, un Čārlzam neatlika nekas cits kā vēlreiz pasmieties.

- Cerēsim, ka ne, Met. Neviens nevienu nešaus.

- Mamma jau nu varētu.

Greisa skumji uzsmaidīja jaunākajam dēlam.

- Neaizmirsti to nākamreiz, kad es likšu tev sakārtot tavu istabu vai apēst pusdienas.

- Jā. - Zēns plati smaidīja, atklādams mutē tukšumu, kur augšā trūka divu priekšējo zobu. Atšķirībā no brāļa un māsas viņš, kā par brīnumu, nepavisam neuztraucās. Viņš bija pārāk mazs, lai saprastu, cik sarežģīta un nopietna ir situācija.

Greisa uzkāpa otrajā stāvā pie Ebigeilas, lai parunātos, bet meita nelaida māti istabā. Pulksten sešos visi sapulcējās kabinetā, lai noskatītos televīzijas ziņas. Ebigeila ienāca klusēdama un, ne vārda neteikusi, apsēdās tālākajā kaktā.

Telefons zvanīja divas stundas bez mitas, bet Greisa bija ieslēgusi automātisko atbildētāju. Viņa negribēja runāt ne ar vienu dzīvu dvēseli. Čārlzam zvanīja viņa palīgi un vairākas reizes brīdināja, ka ziņas būs riebīgas.

Televīzijas ziņas tika nosauktas par īpašu speciālizlaidumu, un pa visu ekrānu parādīja Greisas fotogrāfiju, kad viņa atradās cietumā. Vairāk par visu Greisu pārsteidza, cik viņa tur izskatījās jauna, gluži vai bērns, tikai trīs gadus vecāka par Endrū, un attēlā viņa šķita jaunāka par Ebigeilu.

- Ak, mamm! Vai tā esi tu?

- Klusu, Metjū! - visi reizē viņu apsauca un šausmās noskatījās sižetu.

Tas tiešām bija pretīgi. Visiem tika atvērtas acis, ka Grei-sa Makenzija, kongresmeņa Čārlza Makenzija - senatora kandidāta - sieva, septiņpadsmit gadu vecumā seksuālā skandālā nošāvusi tēvu un divus gadus pavadījusi cietumā. Sekoja fotogrāfijas no tiesas procesa, Greisa rokudzelžos un viņas skaistais tēvs. Viņš esot bijis sabiedrības balsts, meita viņu apvainojusi izvarošanā un nošāvusi. Tiesa neesot noticējusi, ka tā bijusi pašaizsardzība. Viņai piespriesti divi gadi brīvības atņemšanas un divi gadi nosacīti.

Sekoja vēl fotogrāfijas ar Greisu pēc tiesas rokudzelžos, ceļā uz Dvaitu kāju ķēdēs, fotogrāfija no Dvaitas. No redzētā un sacītā izrietēja, ka viņa ir bandas locekle, prostitūta. Greisa esot divus gadus bijusi Dvaitas labošanas centrā un atbrīvota 1973. gadā, pēc tam divus gadus uzturējusies Čikāgā kā nosacīti atbrīvota. Kopš tā laika viņai ar likumu nav bijis nekādu sarežģījumu, cik viņiem zināms, bet notiekot izpēte.

- Izpēte? Pie velna, ko tas nozīmē? - Greisa iesaucās, bet Čārlzs viņu apklusināja ar vienu kustību, jo gribēja visu noklausīties līdz galam.

Pilsētiņas iedzīvotāji neesot ticējuši stāstam par seksa skandālu. Sekoja īsa intervija ar policijas šefu, kurš apsūdzēja Greisu. Pēc divdesmit viena gada viņš tur stāvēja un apgalvoja, ka pilnībā atceroties aresta nakti.

- Prokurors juta, ka viņa centās... - viņš ļauni pasmaidīja, un Greisai sametās nelabi klausoties, - ... tā sacīt, viņa mocīja tēvu un sadusmojās, kad viņš nepadevās. Toreiz viņa nebija normāla, tagad es, protams, neko par viņu nezinu, bet leopards taču nemaina savus plankumus, vai ne?

Greisa neticēja savām ausīm, vai tas cilvēks maz saprata, ko runā!

Vēlreiz tika atkārtots, ka Greisa bijusi notiesāta noziedzniece, notiesāta par slepkavību. Vēlreiz parādīja Greisas fotogrāfiju cietumā. Tad viņa kā idiote stāvēja blakus Čārlzam, kad viņš Kongresā zvērēja uzticību. Beigās, protams, tika piebilsts, ka nu Čārlzs kandidē uz senātu. Tad sekoja ziņas, un Greisa šausmu pilnā izbrīnā atslīga krēslā. Viņa jutās emocionāli iztukšota. Bija parādīts viss, cietuma fotogrāfijas, kā arī pausta sabiedrības attieksme - ar policijas šefa palīdzību.

- Viņi gandrīz skaidri un gaiši pateica, ka es esot tā, kas izvarojusi! Vai tu dzirdēji, ko tas nelietis sacīja?-Greisa nezināja, kur likties no dusmām par policista apgalvojumiem, ka viņa neesot “normāla”, ka viņa “mocījusi” tēvu. - Vai mēs varam viņus iesūdzēt?

- Varbīit. - Čārlzs valdījās sievas un bērnu dēļ. - Vispirms jānogaida. Būs liels tracis. Mums jābūt uz to gataviem.

- Vai var būt vēl ļaunāk? - Greisa nikni jautāja.

- Daudz ļaunāk, - Čārlzs zināja teikt. Palīgi viņu jau bija brīdinājuši, un viņam pašam pirms daudziem gadiem bija nepatīkama pieredze ar presi.

Pulksten septiņos māju bija ielenkušas televīzijas kame ras. Viena kanāla pārstāvis ar skaļruni aicināja Greisu nākt ārā parunāties. Čārlzs izsauca policiju, bet tā spēja vienīgi dabūt reportierus nost no viņu īpašuma un piespiest viņus no stāties uz ietves, ko viņi arī darīja. Divas grupas uzrāpās ko kos, lai varētu filmēt caur guļamistabu logiem. Čārlzs augšstāvā aiztaisīja visus slēģus. Ģimene atradās aplenkumā.

- Cik ilgi tas turpināsies? - Greisa nelaimīga jautāja, kad bērni bija aizgājuši gulēt. Reportieri joprojām stāvēja ārā.

- Kādu brīdi. Varbūt ilgāk.

Viņi apsēdās virtuvē, izmocīti paskatījās viens uz otru, un Čārlzs jautāja, vai Greisa nevēlas parunāties ar žurnālistiem un izstāstīt savu notikumu versiju.

- - Vai vajag? Vai mēs nevaram viņus iesūdzēt tiesā?

- Es nezinu atbildi uz šiem jautājumiem.

Čārlzs bija piezvanījis diviem labākajiem advokātiem, kas nodarbojās ar tiesas procesiem par neslavas celšanu, bet viņš saprata, ka prese var noklausīties sarunas, un tāpēc negribēja zvanīt viņiem nedz no mājām, nedz no biroja. Šobrīd nelaimes kauss bija pilns.

Nākamajā rītā reportieri joprojām stāvēja turpat. Čārlzam konfidenciāli tika atkal pavēstīts par jaunām pārraidēm gan valsts, gan vietējā televīzijā. Greisa visā zemē bija sensācija numur viens.

Dvaitā tika intervēti uzraugi, kuri paziņoja, ka Greisu labi pazinuši. Abi bija jauni cilvēki, un Greisa skaidri zināja, ka nekad nav tos redzējusi.

- Ne acīs tādus neesmu manījusi! - Greisa žēlojās Čārlzam, juzdamās ļoti slikti.

Čārlzs bija palicis mājās, lai morāli atbalstītu sievu, un Ebija atteicās kāpt ārā no gultas. Greisai par lielu atvieglojumu, draudzene piedāvājās aizvest Endrū un Metu uz skolu, tā ka vismaz viņi bija prom. Pietika jau ar Ebiju un pašai ar sevi.

Cietumsargi apgalvoja, ka Greisa bijusi rūdīta bandas locekle, un lika netieši nojaust, ka viņa cietumā lietojusi narkotikas.

- Kāpēc viņi tā runā? - Greisa sāka raudāt, seju iespiedusi plaukstās. Viņa to nesaprata. Kāpēc visi šie ļaudis meloja?

- Greisa, viņi arī grib paspīdēt slavas saulītē. Tas arī ir viss. Viņi grib tikt televīzijā un kļūt par slavenībām. Gluži kā tu.

- Es neesmu nekāda slavenība. Esmu mājsaimniece, -Greisa naivi atteica.

- Viņiem tu esi slavenība. - Čārlzam bija daudz lielāka pieredze šajos jautājumos.

Citā kanālā atkal rādīja interviju ar policijas šefu. Vat-sekā uzradās sieviete, kura paziņoja, ka skolā bijusi Greisas labākā draudzene un Greisa mūžam klāstījusi, ka mīl tēvu un cik greizsirdīga ir uz māti. Radās iespaids, ka viņa nogalinājusi tēvu greizsirdības neprātā.

- Vai tie cilvēki ir jukuši, vai? Tā sieviete izskatās divreiz vecāka par mani, es viņu vispār nezinu! - Pat viņas vārds Greisai bija svešs.

Žurnālisti intervēja vienu no policistiem, nu jau vecu vīru, kas tajā naktī arestēja Greisu, viņš atzina, ka Greisa izskatījusies ļoti pārbiedēta un viscaur trīcējusi.

- Vai viņa atgādināja tādu, kas ir izvarota? - intervētājs neminstinoties jautāja.

- Vai zināt, nevarēja gan saprast, es jau neesmu ārsts, -viņš kautrīgi atbildēja, - bet drēbju viņai nebija mugurā.

- Viņa bija kailai - Intervētājs ar satriektu izteiksmi sejā skatījās tieši uz kameru, un policists pamāja.

- Jā, bet ārsti slimnīcā laikam nekonstatēja, ka viņa bijusi izvarota. Viņai tikai bijis sekss ar draugu vai kaut kas tamlīdzīgs. Laikam tēvs viņiem uzskrējis virsū.

- Paldies, seržant Džonson!

Tad sekoja pēdējais trieciens vēl citā kanālā. Ekrānā parādījās Frenks Vilss, kurš izskatījās vēl ļaunāks un zemiskāks nekā pirms divdesmit gadiem, ja tas vispār iespējams, un viņš skaidri un gaiši paziņoja, ka Greisa bērnībā bijusi dīvaina un iekārojusi tēva naudu.

- Ko? Viņš dabūja visu, un Dievs zina, ka tas nebija maz! - Greisa kliedza Čārlzam, bet tad atkal izmisumā nokāra galvu.

- Greisa, beidz trakot par to visu, ko tur saka. Viņi melo un melos. Kas viņiem to var aizliegt?

Kur ir Deivids Glāss un Mollija? Kāpēc neviens neteica neko labu? Kāpēc neviens viņu nemīlēja? Kāpēc Mollija gāja bojā un Deivids pazuda? Velns lai parauj, kur viņi ir?

- Es nespēju to izturēt! - Greisa histēriski sauca.

Cik neizturami, ka nebija, kur bēgt. Par šāda veida mocīšanu un sāpēm nebija iespējams atmaksāt, no tās nebija iespējams atbrīvoties.

- Tev ir jāiztur, - Čārlzs sausi iebilda. - Vienā dienā nekas nebeigsies. - Čārlzs labi zināja, ka tik lielas liesmas ātri nenodzisīs.

- Kāpēc man jāiztur? - Greisa jau raudāja.

-Tāpēc, ka cilvēkiem patīk cūcības. Viņi ar tām barojas.

Kad es biju precējies ar Mišelu, avīzes visu laiku ložņāja ap viņu, meloja, uzmācās, visvisādi viņu mocīja. Tev jāsamierinās. Tā tas notiek, un cauri!

- Nevaru. Viņa bija kinozvaigzne, viņai bija vajadzīga apkārtējo uzmanība, un viņa apzināti to izraisīja, - Greisa iebilda pret tādu salīdzinājumu.

- Jā, un pastāv uzskats, ka man, politiķim, arī tas vajadzīgs.

Greisa un Čārlzs stundu sēdēja kabinetā un raudāja, tad viņa devās uz augšstāvu, lai aprunātos ar Ebiju. Ebija atteicās māti uzklausīt.

- Kā tu varēji? - Ebija elsoja, un Greisa ar sāpēs sažņaugtu sirdi uzlūkoja meitu.

- Es to nedarīju, - Greisa teica caur asarām. - Es biju nelaimīga, vientuļa, nobijusies. Šausmās no viņa... viņš mani sita... izvaroja četrus gadus... un es neko nevarēju iesākt. Es pat nedomāju, ka nošaušu viņu, šāvu, un tas bija viss. Es biju kā ievainots dzīvnieks. Rāvos prom, lai glābtu savu dzīvību. Man nebija izejas, Ebija. - Greisa elsoja, un Ebigeila arī sāka šņukstēt. - Tas, ko viņi televīzijā runā, neatbilst patiesībai. - Greisa viņus ienīda par to, ko viņi nodarīja meitai. - Viņi melo. Es pat nepazīstu cilvēkus, kuri apgalvo, ka zina mani, vienīgi mana tēva kolēģis mani pazina, bet viņš arī meloja. Viņš atņēma visu tēva naudu. Es dabūju mazumiņu un to pašu ziedoju labdarībai. Visu mūžu esmu maksājusi parādu, palīdzēdama man līdzīgiem cilvēkiem. Es nekad neaizmirsīšu savus pārdzīvojumus. Ak Dievs, Ebija! - Greisa apskāva meitu. - Es tevi tā mīlu, es nevaru ļaut tev ciest manis dēļ. Man sirds lūst, redzot tevi nelaimīgu. Ebija, man bija nožēlojama bērnība. Pirms tava tēva es neesmu satikusi daudz krietnu cilvēku. Tavs tēvs man deva jaunu dzīvi, mīlestību un jūs visus. Viņš ir viens no nedaudzajiem, kas cilvēcīgi pret mani izturējušies... Ebija! - Greisa nevaldāmi raudāja, un meita viņu turēja apskautu. - Piedod, es tevi tā mīlu... lūdzu, piedod man...

- Piedod, es tik slikti izturējos... piedod, mamm...

- Ir jau labi, ir jau labi... es tevi mīlu...

Čārlzs, stāvēdams durvīs, viņas vēroja ar asarām acīs un klusu uz pirkstgaliem aizgāja vēlreiz piezvanīt advokātiem. Viens advokāts pēcpusdienā atbrauca pie viņiem, bet atveda sliktas ziņas. Sabiedrībā pazīstamiem cilvēkiem, piemēram, politiķiem un kinozvaigznēm, vispār nebija tiesību uz personisko dzīvi. Citi varēja atļauties runāt, ko grib, neuzkraujot sirdsapziņai lieku nastu, vai tā ir taisnība vai nav. Ja slavenība gribēja sūdzēt tiesā, viņam bija jāpierāda, vai teiktais nav meli, un jāpierāda, ka cietis tā rezultātā zaudējumus, un jāpierāda, ka viss teiktais ir ļaunprātīgi apmelojumi, bet panākt taisnību viņam praktiski neizdevās. Politiķu sievām un vīriem, kas kampaņas laikā stāvēja blakus, kā, piemēram,

Greisai, bija tāds pats liktenis. Greisa pašlaik bija pilnīgi beztiesīga.

Advokāts paskaidroja:

- Tātad jūs praktiski neko neiespējat pret cilvēku meliem. Ja viņi apgalvo, ka jūs esat nogalinājusi savu tēvu, un jūs savukārt apstrīdat, tad ir citādi, kaut arī viņi pateiks, ka jūs par to esat notiesāta, bet, ja viņi saka, ka jūs cietumā bijāt bandas locekle, jums jāpierāda pretējais - un kā jūs to izdarīsiet, Makenzija kundze? Dabūsiet ar zvērestu apliecinātas bijušo ieslodzīto liecības? Jums būs jāpierāda, ka viss ir pateikts ar nolūku, lai jūs aizskartu, un ka tas negatīvi ietekmējis jūsu spējas pelnīt iztikas līdzekļus.

- Vārdu sakot, viņi var man nodarīt, ko vien grib, ja vien es nepierādu, ka viņi melojuši, bet vispār es neko viņiem nevaru izdarīt? Vai tā?

- Tieši tā. Situācija ir nepatīkama. Visi cilvēki, kas ir sabiedrības uzmanības lokā, atrodas vienā laivā. Par nelaimi, mēs dzīvojam avīžu ērā. Masu informācijas līdzekļi uzskata, ka tautai vajag ne tikai dubļus, bet arī asinis. Viņi grib radīt cilvēkus un tos iznīcināt, viņi grib saplosīt cilvēkus un izbarot sabiedrībai kumosu pa kumosiņam. Tā nav personiska, tā ir ekonomiska rakstura problēma. Viņi no jūsu līķa taisa naudu. Maitu lijas! Viņi maksā līdz pat simt piecdesmit tūkstošiem dolāru par sensāciju un tad pasludina, ka tās ir jaunākās ziņas. Bezatbildīgi cilvēki, kuriem maksā tādu naudu, ir ar mieru teikt, vienalga, ko, lai tikai paliktu uzmanības centrā un dolāri ripotu. Lai tikai nokļūtu uz ekrāna, viņi paziņos, ka jūs esat kaila dejojusi uz sava tēva kapa un viņi to redzējuši paši savām acīm. Tāda ir īstenība. Tā sauktā likumīgā prese mūsdienās uzvedas tieši tāpat. Pretīgi! Viņi izmanto tādus nevainīgus cilvēkus kā jūs un jūsu ģimeni un izmet atkritumos. Tā ir ļaunprātīga spēlīte, tomēr “īstu ļaunprātību” ir praktiski neiespējami pierādīt. Tā vairs nav tikai ļaunprātība, tā ir alkatība un vienaldzība pret cilvēcisku būtni. Jūs esat samaksājusi par savu nodarījumu. Pietiekami cietusi. Jums toreiz bija septiņpadsmit gadu. Ne jums, ne jūsu ģimenei tagad nebūtu par to jācieš. Bet mēs maz ko varēsim palīdzēt. Mēs vērosim un, tiklīdz parādīsies kaut kas, par ko varētu iesūdzēt, ziņosim. Tomēr jums jābūt gataviem uz neveiksmi. Tiesāšanās tikai iedrošina rijīgo vājprātu. Haizivīm patīk asinis ūdenī.

- Jūs, Goldsmita kungs, mūs īpaši neiepriecinājāt, -Čārlzs nomākts sacīja.

- Tā nu tas ir, - advokāts atteica, rūgti pasmaidīdams.

Viņam patika Čārlzs, un viņam bija žēl Greisas. Likumi

tomēr neaizstāvēja tādus cilvēkus. Likumi viņus padarīja par upuriem.

Rijīgais vājprāts, kā advokāts to bija nosaucis, turpinājās nedēļām. Bērni nelabprāt atsāka iet uz skolu. Par laimi, pēc nedēļas bija vasaras brīvdienas, un visa ģimene pārcēlās uz Konektikutu. Tomēr arī tur notikumi risinājās pēc līdzīga scenārija. Atkal avīzes, žurnāli, fotogrāfi. Atkal intervijas televīzijā ar cilvēkiem, kuri apgalvoja, ka ir Greisas labākie draugi, bet par kuriem viņa neko nebija dzirdējusi. Vienīgais saules stariņš tumsā bija Deivida Glāsa parādīšanās. Viņš piezvanīja, pastāstīja, ka dzīvojot Vannuisā, viņam esot četri bērni. Deivids bija ļoti sarūgtināts par to, kas notika. Viņam sāpēja sirds, redzot, kas Greisai jāpārcieš. Tomēr viņam nebija pa spēkam apturēt ne preses uzvaras gājienu, ne melus, ne tenkas. Gan Greisa, gan Deivids saprata, ka aizstāvības runas neko nelīdzēs, reportieri visu izkropļos pēc sava prāta. Tomēr, ja nepieminēja preses kampaņu pret Greisu, Deivids priecājās, ka reiz nelaimīgā meitene ir veiksmīgi apprecējusies un viņai ir bērni. Deivids atvainojās, ka tik ilgi nav rakstījis. Viņš bija kļuvis par vecāko kompanjonu sievastēva juridiskajā firmā. Tad Deivids bikli atzinās, ka viņa sieva Treisija laulības dzīves sākumā bijusi ārkārtīgi greizsirdīga uz Greisu un šī iemesla dēļ viņš pārtraucis rakstīt. Tagad viņš jutis pienākumu piezvanīt Greisai, un abi priecājās, dzirdot viens otra balsi. Viņa saprata, ka presei nav vajadzīgi patiesie fakti. Prese alka pēc skandāla un neķītrām lamām. Prese gribēja dzirdēt izdomātus stāstus, kā Greisa cietumā pārgulējusi ar sargiem vai ķēdēs saslēgtām sievietēm. Kam viņiem daudz cietusi, traumēta, nobiedēta, jauna, krietna meitene! Viņi pieprasīja nekrietnības. Deivids un Čārlzs vienojās, ka jāatkāpjas ēnā un jāļauj visam ritēt savu gaitu bez iebildumiem.

Pat pēc mēneša tracis vēl nebija norimis. Centrālie laikraksti joprojām pirmajā lapā ievietoja sensacionālus rakstus par Greisu. Televīzija bija paspējusi intervēt visus, varbūt tikai cietuma sētniekus ne, un Greisa juta, ka pienācis laiks iznākt gaismā un teikt savu vārdu. Greisa un Čārlzs veselu dienu apspriedās ar Čārlza vēlēšanu kampaņas vadītāju un nolēma rīkot preses konferenci. Varbūt tādējādi būs iespējams apturēt nelietību plūdus.

- Neapturēs, - Čārlzs brīdināja. Tomēr labi noorganizēts pasākums vismaz nenodarītu nekādu ļaunumu.

Konference bija paredzēta nedēļu pirms Greisas dzimšanas dienas populārā uzvedumā vienā no centrālajiem televīzijas kanāliem. To visur izreklamēja, un jau di#iu pirms tas pie viņu mājas parādījās televīzijas ziņu brigādes ar kamerām. Bērniem tās bija visīstākās ciešanasļfaiņi kategoriski iebilda kaut kur iet un ar kādu runāt, pat ar draugiem ne. Greisa to ļoti labi saprata. Katru reizi, kad viņa iegāja pārtikas veikala, kāds uzsāka šķietami nevainīgu sarunu, kas beidzās ar interesi par cietuma dzīvi. Sāka ar melonēm vai automašīnām, bet turpināja ar jautājumiem, vai viņa patiešām nogalinājusi savu tēvu, kā tas traumējis viņas psihi un vai cietumā tiešām ir daudz lezbiešu.

- Vai tiešām cilvēki ir tik nekaunīgi? - Čārlzs neticīgi jautāja.

Grcisai tā gadījās visu laiku, kad viņa bija viena vai kopā ar bērniem. Grcisa žēlojās vīram. Kādu dienu benzīna uzpildes stacijā pie viņas piegājusi sieviete un ne no šā, ne no tā sākusi kliegt: “Pliukš, plauks, trāpīji viņam, vai ne, Grei-

sa?”

- Es jūtos kā Bonija un Klaids, - Greisa teica.

Dažreiz bija vai jāsmejas. Tas bija absurdi. Ja Čārlzam

kādreiz kaut ko tādu pateica, tad ne tik daudz un ne tik ļaunprātīgi kā Greisai. Cilvēki gluži vai alka mocīt Greisu. Greisa pat saņēma vēstuli no ārkārtīgi aizvainotās Šerilas Svensones Čikāgā, viņa rakstīja, ka aizgājusi pensijā un izšķīrusies no Boba, un tas Greisu nepārsteidza, bet Šerila neparko nevarot saprast, kāpēc bijusī sekretāre nav viņai neko atklājusi par cietumu.

- Tāpēc, ka tad viņa mani atlaistu no darba, - Greisa teica, pametusi vēstuli Čārlzam. Greisa saņēma daudzas līdzīgas vēstules, bija arī anonīmi telefona zvani, vienreiz atnāca tukša lapa, kas bija nosmērēta ar asinīm, un uz tās bija viens vārds - “Slepkava”. To viņi atdeva policijai. Toties Greisa saaēma brīnišķīgu vēstuli no Vinnijas Filadelfijā, tā pauda piĀīgu atbalstu un bija bezgala mīļa, un vēl vienu no tēva Tima, kurš tagad dzīvoja Floridā un bija kapelāns veco ļaužu pansionafjtViņš Greisai sūtīja savu mīlestību, rakstīja, ka lūdzot Dievuļ>jr viņu, un atgādināja, ka viņa ir Dieva bērns un Dievs viņu mīl. •

Intervijas dienā Greisa nemitīgi sev atgādināja šos vārdus. Viss bija rūpīgi organizēts, Čārlza reklāmdienesta ļaudis visus jautājumus iepriekš iestudēja, vismaz viņi iedomājās, ka ir to izdarījuši. Noslēpumainā kārtā saskaņotie temati pazuda jau pašā sākumā, un Greisa pirmo izdzirdēja jautājumu, ko viņai nozīmējis sekss ar tēvu.

- Ko tas man nozīmēja? - Viņa pārsteigumā skatījās uz žurnālistu. - Man nozīmēja? Vai esat kādreiz runājis ar varmācības upuriem? Vai esat redzējis, ko varmākas nodara bērniem? Izvaro viņus, sakropļo... nogalina... moka viņus... nospiež cigaretes uz mazām rociņām un sejiņām... izcepina uz radiatoriem... dara briesmu darbus... vai esat kādreiz pajautājis viņiem, ko viņiemnozūnē, ja uzlej virsū vārošu ūdeni vai izgriež roku no locītavas? Bērniem tas daudz ko nozīmē. Tas nozīmē, ka neviens viņus nemīl, ka viņi ir pastāvīgās briesmās... tas nozīmē ik mirkli drebēt bailēs par savu dzīvību. Lūk, to tas nozīmē... un man arī tas to nozīmēja.

Kaisli izteiktie vārdi pilnīgi apmulsināja intervētāju.

-īstenībā es... mēs... jūsu atbalstītāji uztraucas, kā jūs jūtaties, ka publiski atklāts jūsu ieslodzījums cietumā.

- Es jūtos skumji... man ir žēl... es biju briesmīgu ģimenes noziegumu upuris. Savukārt es pati izdarīju briesmīgu noziegumu, nogalinādama tēvu. Es par to esmu saņēmusi sodu un maksāju par to joprojām. Manuprāt, šāda skandaloza, sensacionāla atklāšana, manu bērnu un vīra mocīšana neved pie laba gala. Tā nevis informē sabiedrību, bet vajā mūs.

Greisa pastāstīja par cilvēkiem, kas uzdevušies par viņas draugiem un paziņām un snieguši ziņojumus masu informācijas līdzekļiem, par viņu meliem, lai gūtu sev labumu. Greisa neminēja laikraksta nosaukumu, bet pateica, ka tas sniedzis pilnīgi satriecošas, melīgas ziņas.

Intervētājs pasmaidīja.

- Cilvēki nemaz tā netic tam, ko lasa laikrakstos, Ma-kenzija kundze.

- Tad kādēļ to iespiež? - Greisa stingri atcirta.

Intervētājs uzdeva vēl krietni daudz nepatīkamu jautājumu, bet galu galā viņš lūdza pastāstīt par organizāciju “Palīdziet bērniem!” un viņas darbu ar varmācības upuriem. Greisa attēloja ikdienu Sv. Marijas un Sv. Andreja patversmē un “Palīdziet bērniem!” darbību. Viņa lūdza palīdzēt visiem bērniem, lai tiem nebūtu jāizcieš tādi pazemojumi, kādus nācās izciest viņai. Par spīti intervētāja sākotnējām antipātijām, nekaunībai un liekuļotajai sirsnībai, Greisai izdevās raidījumu padarīt dziļi aizkustinošu, par ko viņu pēc tam visi apsveica. īpaši Čārlzs lepojās ar sievu, un pēc kameru nozušanas pie viņu mājas abi pavadīja klusu vakaru un visu mierīgi pārrunāja. Iepriekšējie mēneši Greisai bija briesmīgi, tagad viņa vismaz guva kādu mierinājumu.

Greisas dzimšanas dienu ģimene nosvinēja mājās, un vecāki ar savu uzstājību panāca, ka pie Ebigeilas vakarā ieradās draugi. Tā taču bija arī viņas dzimšanas diena. Greisa ļoti klusi sēdēja pie peldbaseina kopā ar Čārlzu. Viņa joprojām bija sevī ierāvusies un nelaimīga un nevēlējās nekur iet izklaidēties. Ļaudis turpināja savus uzbrukumus pat bankā un sabiedriskās vietās. Mājās viņu sargāja sienas, un ārā viņa baidījās iet kopā pat ar Čārlzu. Kaut arī pilnā sparā noritēja vēlēšanu kampaņa, viņi pavadīja klusu vasaru.

Augustā viss atgriezās normālās sliedēs. Aiz durvīm vairs nepulcējās fotogrāfi, un jau nedēļām par Greisu nerakstīja avīzes.

- Laikam neesi vairs populāra, - Čārlzs pavilka Greisu uz zoba.

Viņš paņēma nedēļu atvaļinājuma, lai to pavadītu kopā ar sievu, un abi itin jauki atpūtās. Pēc ilgiem gadiem Greisai atkal bija atsākušās astmas lēkmes, un viņa slikti jutās. Čārlzs uzskatīja, ka tās ir stresa sekas, bet Greisa zināja labāk. Viņa bija stāvoklī.

- Pa kuru laiku tu paspēji - starp visām tām šausmām?

Vispirms Čārlzs bija satraukts, pēc tam laimīgs. Bērni

ienesa prieku viņu laulības dzīvē. Tomēr Čārlzs raizējās par Greisas veselību, jo viņus vēl gaidīja visa vēlēšanu kampaņa. Sieva bija tikai otrajā mēnesī, bērnam vajadzēja dzimt martā, tas nozīmēja, ka vēlēšanu laikā Greisa būs piektajā mēnesī. Čārlzs drošināja Greisu, lai viņa nepārpūlas, lai neuztraucas par preses uzbrukumiem, kad viņi atgriezīsies Vašingtonā. Čārlzs novaidējās vien.

- Kad piedzims mazais, man būs piecdesmit deviņi gadi. Es būšu astoņdesmit gadus vecs, kad šis bērns beigs koledžu. Ak Dievs, Greisa! - Viņš skumji smaidīja, bet Greisa sarāja vīru.

- Apklusti! Es jau pati tev blakus izskalos pēc vecenes, tā ka nežēlojies! Tu esi kā trīsdesmit gadus vecs vīrietis.

Tā jau gandrīz bija. Ja ne trīsdesmit, tad vairāk par četrdesmit Čārlzam nevarēja dot. Viņu neskāra laika elpa, taču Greisa arī trīsdesmit deviņu gadu vecumā labi izskatījās.

Septembrī ģimene pārbrauca uz Vašingtonu. Par spīti vēlēšanu kampaņai, viņi bija pavadījuši mierīgu vasaru. Gri-ničā viņi satikās ar tuvu draugu ģimeni, un preses saceltās ažiotāžas, kā arī Greisas grūtniecības dēļ Čārlzs viens pats, bez sievas, darbojās kampaņā.

Ebigeila tajā gadā sāka mācīties vidusskolā. Endrū jau otro gadu to apmeklēja un draudzējās ar franču sūtņa meitu. Mets sāka mācīties trešajā klasē, saceldams kārtējo jezgu par jaunu mugursomu, mācību piederumiem, vai ēst pusdienas skolā vai ņemt tās līdzi. Metam katra diena bija piedzīvojums.

Pēc Greisas domām, vēl bija par agru bērniem pavēstīt, ka viņa gaida bērniņu. Viņa bija tikai trešajā mēnesī un tāpēc nolēma pagaidīt līdz Meta dzimšanas dienai septembrī. Grei-sa gatavojās sarīkot balli. Pamazām viņa sāka atkal parādīties ar Čārlzu sabiedrībā. Nebija viegli apzināties, ka visi to vien dara kā aprunā viņas neglīto pagātni. Avīzēs gan nekas vairs par viņu netika rakstīts, un Greisa jutās vainīga, ka nepiedalās vīra kampaņā.

Karstā septembra sestdienas pēcpusdienā, dienu pirms Metjū dzimšanas dienas balles, Greisa iepirkās “Sutton Place Gourmet”- saldējumu, plastmasas nažus, dakšiņas un zelteri. Stāvēdama pie kases un gaidīdama rindā, lai samaksātu, viņa gandrīz zaudēja samaņu. “Thrill” pēdējais numurs bija izlikts apskatei, un šoreiz Čārlzs nebija brīdināts. Uz vāka bija redzams Greisas kailfoto - ar atpakaļ atmestu galvu, aizvērtām acīm. Divi melni kvadrāti sedza krūtis un viens - vēdera lejasdaļu, bet pārējais bija atstāts publikas iztēlei. Kājas bija plaši ieplestas, un seja kvēloja kaislē. Virsraksts vēstīja: “Senatora sieva - Čikāgas pornozvaigzne.”

Greisai sametās nelabi, un viņa gandrīz izvēmās, tad saņēmās un trīcošu roku izvilka simtdolāru banknoti. Brīdi viņa pati nesaprata, ko dara.

- Jūs gribat visusl -jaunais pārdevējs pārsteigts jautāja, un Greisa pamāja. Viņai trūka elpas. Bet inhalators tagad vienmēr atradās pa rokai.

- Vai jums ir vēl? - viņa aizsmakusi prasīja. Jauneklis piekrītoši palocīja galvu.

- Protams! Noliktavā. Vai atnest?

-Jā.

Greisa nopirka piecdesmit “ThriU” eksemplārus un visu nepieciešamo Metjū ballei un skrēja uz automašīnu, it kā būtu iegādājusies vienīgās kopijas un grasītos tās noslēpt. Braucot mājās, viņa pie stūres raudāja, saprazdama, cik naiva bijusi. Visus eksemplārus nebija iespējams izpirkt. Ar tējkaroti nevarēja izsmelt okeānu.

Apturējusi pie mājas automašīnu, Greisa tūdaļ ieskrēja iekšā, bet Čārlzs jau apstulbis sēdēja pie galda virtuvē ar avīzi rokā. Galvenais palīgs to bija viņam aizvedis. Neviens netika par to brīdināts. Palīgs ieraudzīja Greisas sejas izteiksmi un tūliņ pazuda. Čārlzs pirmo reizi bija patiesi satriekts. Greisa vēl nebija redzējusi vīru tik pārgurušu, viņš jutās nodots un gandrīz ar mieru uzbrukt sievai.

- Ko tas nozīmē, Greisa?

- Nezinu. - Greisa trīcēdama apsēdās vīram blakus un raudāja. - Nezinu...

- Tā nevari būt tu.

Bet izskatījās līdzīga. Seja bija pazīstama. Acis bija aizvērtas, bet vaibsti - zināmi. Tad negaidot viņa saprata... Markuss būs izģērbis viņu... Vienīgais apģērba gabals bija melna lente ap kaklu. To viņš būs uzlicis seksapīlam, kamēr viņa gulēja. Fotogrāfiju bija parakstījis Markuss Anderss. Greisa kļuva vēl bālāka. Arī Čārlzs redzēja viņas seju. Tātad tur kaut kas slēpās.

- Vai tu zini, kas to fotografējis?

Greisa pamāja ar galvu, domādama, ka tagad labākais būtu mirt. Kaut Čārlza paša labā viņi nekad nebūtu tikušies un laiduši pasaulē bērnus!

- Ko tas nozīmē, Greisa? - Pirmo reizi sešpadsmit laulības gadu laikā Čārlza balss skanēja ledaini. - Kad tu to darīji?

- Man liekas, es to neesmu darījusi, - aizelsdamās viņa teica un lēni apsēdās pie virtuves galda. - Es... es Čikāgā pāris reižu satikos ar kādu fotogrāfu. Es tev par viņu esmu stāstījusi. Viņš gribēja mani fotografēt aģentūras vajadzībām... - Greisa aprāvās, jo Čārlzs viņu pārtrauca.

- Viņi gribēja, lai tu pozē pomobildēm? Kas tā par aģentūru?

- Modeļu aģentūra, - Greisa dziestošā balsī atbildēja. Viņa vairs nespēja strīdēties pretim un mūžam sevi aizstāvēt. Ja jau vīrs tā vēlas, viņa var aiziet. Viņa darīs, ko Čārlzs teiks. -Viņš sacīja, ka sagatavos fotogrāfiju komplektu, lai redzētu, vai es deru modeles darbam. Mēs abi draudzējāmies. Es viņam uzticējos, un man viņš patika. Viņš bija pirmais vīrietis, ar kuru es sāku satikties. Man bija divdesmit viens gads, nekādas pieredzes. Manas darbabiedrenes viņu ienīda, viņas bija daudz gudrākas. Viņš uzaicināja mani uz savu studiju, uzlika mūziku, ielēja vīnu... kam bija pievienotas narkotikas. Es jau sen tev to izstāstīju. - Bet Čārlzs neatcerējās. - Laikam zaudēju samaņu. Viņš būs fotografējis mani, kad es gulēju, bet man mugurā bija vīriešu krekls, un es nemaz negrasījos izģērbties!

- Vai tu to droši zini?

Greisa atklāti uzlūkoja Čārlzu. Viņa nekad nebija melojusi vīram un arī šoreiz nedomāja to darīt.

- Nē. Es neko nezinu. Man šķita, ka viņš mani izvarojis, bet tā nebija. Draudzene aizveda mani pie ārstes, un ārste apstiprināja, ka tas nav noticis. Es prasīju viņam, lai atdod attēlu negatīvus, bet viņš neatdeva. Draudzene ieteica man visu aizmirst. Ja mani fotogrāfijās varētu pazīt, viņam vajadzīga mana atļauja publicēšanai, un, ja nevar pazīt, tad - vai nav vienalga? Kaut arī es būtu vēlējusies atgūt negatīvus, es tos nespēju dabūt. Viņš lika manīt, ka es esot parakstījusi atļauju, bet tad radīja iespaidu, ka ne. Es viņu, vienalga, nevarēju piespiest. No narkotikām biju tā apdullusi, ka ar mokām tiku prom no studijas. Pēc tam viņš parādīja bildes aģentūras vadītājam, kurš man uzmācās. Viņš teica, ka tās tik esot varenas bildes, bet es visur biju ar kreklu mugurā. Ne es redzēju fotogrāfijas, ne vairs to fotogrāfu. Es nevarēju nojaust, ka apprecēšos ar valstsvīru, kuru iespējams tādā veidā ietekmēt.

Tagad bija pienācis laiks, kad Markuss varēja izrīkoties pēc sava prāta. Attēls bija drausmīgs, īsta pornogrāfija. Vienīgais apģērba gabals bija melnā lente ap kaklu, tāda viņai nekad nebija bijusi. Fotogrāfijā viņa izskatījās noreibusi no narkotikām. Parastam lasītājam to vien vajadzēja kā ieraudzīt netiklību Greisas acīs. Bija noticis kaut kas neiedomājams. Viens attēls iznīcināja veselu mūžu. Greisa saguma, redzot sāpes Čārlza sejā. Pietika jau ar Greisas tēva noslepkavošanu, bet kā Čārlzs izskaidros saviem līdzbiedriem, masu informācijas līdzekļiem, bērniem šo?

- Es nezinu, ko teikt, tas ir neticami.

Čārlzam no sasprindzinājuma drebēja sejas muskuļi. Viņš aizgriezās un sāka raudāt. Nevarēja notikt nekas ļaunāks. Labāk viņš būtu iesitis Greisai.

- Es to nedarīju, Čārlz, - Greisa vārgi teica, arī raudādama. Markusa fotogrāfijas ar vienu sitienu iznīcināja viņu laulību. - Es biju narkotiku iespaidā.

- Kāda tu esi bijusi mulke... kāda mulke... - Greisa to nevarēja noliegt. - Kāds nelietis ar tevi tā izdarījies!

Greisa caur asarām māja ar galvu, nespēdama izteikt ne vārda, lai sevi aizstāvētu. Čārlzs paņēma avīzi un viens gāja augšā uz guļamistabu. Greisa nesekoja vīram. Mežonīgā uztraukuma viņa saprata, ka pirmdien, pēc Metjū balles, viņai jāiet prom. Viņai jādodas prom no ģimenes. Viņa nedrīkstēja pakļaut savus tuviniekus tādām šausmām.

Televīzijas vakara ziņās, protams, tika parādīta fotogrāfija, un drīz viņiem zvanīja visi iespējamie masu informācijas līdzekļi valstī. Palīgi apjukuši centās paskaidrot, ka tā ir kļūda, tā esot tikai līdzība un Makenzija kundze nav pieejama. Tas bija jo ļaunāk, tāpēc ka nākamajā dienā notika intervija ar Markusu. Viņš izskatījās noplucis, sirmiem matiem un ar neķītru smaidiņu apliecināja, ka fotogrāfijā redzamā sieviete esot Greisa Makenzija un viņam ir atļauja attēla publicēšanai. Viņš parādīja dokumentu vispārējai apskatei un paskaidroja, ka Greisa pozējusi Čikāgā pirms astoņpadsmit gadiem.

- Viņa nu gan bija draiskule! - Markuss smaidīdams teica. Fotogrāfija apliecināja viņa vārdus.

- Vai viņa tajā laikā atradās finansiālās grūtībās? - Intervētājs tēloja, ka meklē kādu attaisnojošu iemeslu Greisas rīcībai.

- Nebūt ne, viņai ļoti patika to darīt! - Markuss ņirgājās. - Ir tādas sievietes.

- Vai viņa jums deva atļauju izmantot fotogrāfijas komerciāliem nolūkiem?

- Protams! - Markuss it kā apvainojās.

Ekrānā vēlreiz uzzibsnīja fotogrāfija un sekoja nākamais sižets. Greisa visu noskatījās neslēptā naidā. Viņa nebija parakstījusi nekādu atļauju, un, kad pēcpusdienā piezvanīja Goldsmits, jurists, kas specializējās prāvās par neslavas celšanu, Greisa viņam to pateica.

- Paskatīsimies, ko tur varam darīt. Bet, ja jūs esat pozējusi un parakstījusi atļauju, tad - nekā.

- Es neparakstīju atļauju. Es neko neesmu parakstījusi.

- Varbūt viņš to viltojis? Darīšu visu, kas manos spēkos. Tomēr zvans jau noskanējis, Greisa. Visi redzēja fotogrāfiju. Jūs to nevarat paņemt atpakaļ vai apmainīt. Ja jūs pirms astoņpadsmit gadiem pozējāt, jums vajadzēja zināt, ka pagātnes ēna jums sekos līdz mūsdienām. - Tad viņš noraizējies jautāja: - Vai ir vēl citas fotogrāfijas? Cik viņš uzņēma?

- Man nav ne mazākās nojautas, - Greisa gandrīz novaidējās.

- Ja avīze tās nopirkusi, uzticoties viņam, un ja viņš parādīja atļauju, tad viņi ir aizsargāti.

- Kāpēc visi ir aizsargāti, tikai es viena neesmu? Kāpēc es vienmēr esmu vainīga?

Greisa atkal jutās izvarota un piekauta. Viņa atkal bija upuris. Tikai tagad viņu mocīja nevis tēvs, bet visi apkārtējie. Cik nekrietni uzņemties tiesības iznīcināt ģimeni, tāpēc ka Čārlzs biin politiķis! Viņi bija pavadījuši kopā brīnišķīgus sešpadsmit gadus, un tagad viss bija sagriezies ļaunā virpulī. Aplis it kā noslēdzās, viņa atkal atradās cietumā. Viņa bija bezspēcīga pret meliem. Taisnība neko neiespēja. Pajuka viss, kam viņa bija dzīvojusi un ko bija darījusi.

Pēcpusdienā Greisa ieraudzīja atļaujas un kopiju, un viņa nevarēja noliegt, ka tas nav viņas paraksts. Trīcošā rokrakstā, izplūdušiem burtiem, bet viņa pazina savu parakstu. Neticami! Tātad viņš piespiedis Greisu pusnesamaņā parakstīt dokumentu.

Tā kā visi bija redzējuši laikrakstu, Metjū dzimšanas dienas viesības aizritēja nomāktā noskaņojumā. Vecāki, atvedot bērnus, meta aizdomīgus skatienus uz Greisas pusi, vismaz ^yiņai tā šķita. Čārlzs stāvēja Greisai blakus, lai sasveicinātos ar viesiem, bet viņi abi kopš vakarvakara tik tikko sarunājās savā starpā, un nakti Čārlzs bija pavadījis viesu istabā. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai visu aptvertu un apdomātu.

No rīta viņi bija aprunājušies ar bērniem par fotogrāfijām. Metjū nesaprata, par ko ir runa, bet Ebigeila un Endrū gan. Endrū ļoti noskuma, un Ebigeila atkal sāka raudāt. Kā māte tā bija varējusi?

- Kā tu vari moralizēt par uzvedību un runāt, lai neguļu ar zēniem, ja pati tā rīkojies? Tevi piespieda, tāpat kā tavs tēvs? Kurš tevi šoreiz piespieda, mamm?

Greisa zaudēja savaldīšanos un iesita Ebigeilai pa seju, pēc tam gan atvainojās. Greisa vairs nespēja to izturēt. Viņa bija nogurusi no meliem un augstā soda, kādu nācās izciest.

- Es neko tādu neesmu darījusi, Ebigeila. Vismaz ap-

zināti ne. Kāds Čikāgas fotogrāfs mani apmānīja un ar viltu iedeva man narkotikas, kad es biju jauna muļķe. Apzināti es neesmu pozējusi tāda veida fotogrāfijām.

- Kā tad!

Tas sniedzās pāri Greisas spēkiem. Viņa vairs neko nepaskaidroja. Pēc pusstundas Ebigeila aizgāja kopā ar draudzeni un Endrū nozuda ar savu jauno paziņu.

Metjū tomēr priecājās par savu dzimšanas dienas balli, un Greisa viņam vēlāk pagatavoja vakariņas. Ebija piezvanīja un pateica, ka palikšot pa nakti pie draudzenes, un Greisa nestrīdējās pretim. Endrū atnāca ap deviņiem, bet klusu nozuda savā istabā.

Čārlzs strādāja bibliotēkā, un Greisa zināja, kas viņai darāms. Kad Čārlzs tēlotā bezrūpībā iegāja guļamistabā, lai paņemtu pāris dokumentu, viņš satrūcies ieraudzīja, ka Greisa kravā somu.

- Kas tad nu? - Čārlzs izmeta.

- Jūs jau diezgan esat cietuši manis dēļ, - Greisa klusu teica, pagriezusi muguru. Viņa lika drēbes divās lielās somās, un Čārlzs sāka uztraukties. Viņš bija bargi izturējies pret sievu, bet viņu varēja saprast. Trieciens bija pietiekami liels. Viņš neko vēl nebija teicis, bet bija gatavs izlīgt mieru. Viņam tikai bija nepieciešams laiks, lai visu apdomātu. Greisai taču vajadzēja aptvert, bet tā acīmredzot nebija.

- Kur tu grasies doties? - viņš klusu jautāja.

- Nezinu. Varbūt uz Ņujorku.

- Vai meklēsi darbu? - Čārlzs smaidīja, bet Greisa to neredzēja.

-Jā, kā tad, par pornozvaigzni. Man jau tagad ir vesels albums.

- Izbeidz, Greisa! - Čārlzs piegāja sievai tuvāk. - Neniekojies!

- Vai es niekojos? - Greisa pagriezās viņam pretim. -Tad tā tev šķiet? Ka viss šis vājprāts ir tikai nieki? Iznīcināt vīra karjeru un nonākt tik tālu, ka pašas bērni ienīst, vai tie ir tikai nieki?

- Viņi tevi neienīst. Viņi nesaprot. Mēs neviens nesaprotam. Kāpēc visi tev dara pāri?

- Bet tā tas ir. Tā ir noticis visu mūžu. Man jau bija laiks pie tā pierast. Gan jau izturēšu. Neraizējies par mani, bez manis tu uzvarēsi vēlēšanās, - Greisa satriekta runāja aizskartā balsī, dusmīgi.

- Tu man esi svarīgāka, - Čārlzs maigi teica.

- Nepūt pīlītes! - Greisa atcirta.

Viņa ienīda pati sevi - par to, ka precējusies, maldīgi iedomājoties, ka pagātne paliks pagātnē. Nekur viņai nebija iespējams aizbēgt un paslēpties. Pagātne sekoja viņai kā grabošas konservu kārbas, kuras piesietas auklā aiz muguras un no kurām nāk visu netīrumu smaka.

Čārlzs nogāja lejā, jo domāja, ka sieva grib palikt viena, un tā viņi pavadīja vientuļu nakti katrs savā telpā.

Nākamajā rītā Greisa pagatavoja brokastis vīram, Endrū un Metam. Čārlzs teica, lai viņa nekur nebraucot. Viņš deva mājienu par ceļasomu kravāšanu iepriekšējā vakarā, bet Greisa zēnu klātbūtnē izlikās, ka nesaprot, par ko ir runa. Tad visi devās prom. Čārlzu gaidīja svarīgas tikšanās, un viņam nebija laika piezvanīt sievai, tikai pēcpusdienā viņš atrada brīvu brīdi un piezvanīja uz mājām, bet neviens neatbildēja.

Greisa bija aizgājusi jau sen. Viņa iepriekšējā vakarā

katram ģimenes loceklim bija uzrakstījusi vēstuli un, gultā

sēdēdama, raudājusi tā, ka asaras tecēja uz papīra, viņa atkal

un atkal atkārtoja, cik ļoti visus mīl un cik ļoti viņai žēl, ka

sagādājusi viņiem tādas ciešanas. Visiem bērniem viņa lūdza _ _ ’ _ _ _ _ parūpēties par tēti un izturēties labi pret viņu. Visgrūtāk nacas

rakstīt Metam. Viņš bija pārāk mazs. Diez vai viņš spēja saprast, kāpēc mamma viņu pamet. Greisa to darīja ģimenes labā. Viņa bija kļuvusi par haizivju ēsmu, un tāpēc viņai bija jātiek prom pēc iespējas tālāk. Viņa pāris dienu pavadīs Ņujorkā, lai atvilktu elpu. Greisa atstāja vēstules Čārlzam, lai

viņš tās nodod bērniem.

*

Pēc Ņujorkas viņa gatavojās braukt uz Losandželosu. Tur viņa varētu atrast darbu līdz bērna dzimšanai. Tad viņa atdos bērnu Čārlzam... vai paturēs sev. Apmulsusi Greisa šņukstēdama devās ārā. Mājkalpotāja redzēja, kā viņa aiziet, dzirdēja garāžā aprautas elsas, bet baidījās Greisu traucēt. Viņa saprata vai arī iedomājās, ka saprot, par ko Greisa raud. Mājkalpotāja pati arī raudāja, kad ieraudzīja publikācijas avīzēs.

Bet Greisa neņēma mašīnu. Viņa bija izsaukusi taksometru un sagaidīja ar visām somām to ārpus mājas. Mājkalpotāja redzēja aizbraucam taksometru, bet viņa īsti nesaskatīja, kas tajā sēž. Pēc viņas domām, Greisa bija palikusi garāžā, gatavodamās tur ko darīt, lai vēlāk brauktu pēc Metjū. īstenībā Greisa bija piezvanījusi draudzenei un palūgusi atvest jaunāko dēlu, guļamistabā viņa bija atstājusi garu, sāpju pilnu vēstuli Čārlzam, kā arī bērniem domātās.

Taksometra šoferis, visu ceļu pļāpādams, ātri veda viņu uz Dallesa lidostu. Viņš bija no Irānas un stāstīja Greisai, cik viņš esot laimīgs Savienotajās Valstīs un ka viņa sieva gaidot bērnu. Viņš bez mitas tarkšķēja, bet Greisa pat neklausījās. Viņai kļuva nelabi, ieraugot uz priekšējā sēdekļa “Tlirill" pirmo lapu, šoferis vienā laidā skatījās atpakaļ pār plecu, lai sarunātos ar Greisu, un uztriecās priekšējai automašīnai. Divas aiz muguras savukārt uzgrūdās viņam. Pagāja vairāk nekā pusstunda, iekams viņi tika ārā no satiksmes sastrēguma. Ieradās ceļu policija, kas noskaidroja, ka neviens nav cietis,

r

visiem vajadzēja uzrādīt savas vadītāju apliecības, automobiļu dokumentus un apdrošināšanas polises. Greisai tas šķita velkamies bezgala ilgi. Bet viņai taču tāpat nebija kur iet. Greisai bija sezonas biļete, tā ka viņa varēja lidot ar nākamo lidmašīnu.

- Vai ar jums viss ir kārtībā? - šoferis nobažījies vaicāja. Viņu šausmināja doma, ka klients pasūdzēsies bosam, bet Greisa apsolīja, ka to nedarīs.

- Ei! - šoferis iesaucās, norādot uz “Thrill” attēlu, un Greisai aizžņaudzās kakls no bailēm. - Jūs izskatāties viņai līdzīga! - Šoferis to domāja kā komplimentu, bet Greisu tas neiepriecināja. - Glīta meitene, vai ne? īsta skaistule! - Viņš atzinīgi skatījās uz fotogrāfiju. - Viņa ir precējusies ar kon-gresmeni, - šoferis turpināja. - Laimīgs čalis!

Ak tad tā cilvēki to uztvēra! Laimīgs čalis? Diemžēl Čārlzs tā neuzskatīja, bet vai viņu varēja vainot?

Greisa izkāpa lidostā, viņai mazliet sāpēja kakls, un viņa jutās tāda kā stīva no satricinājuma pēc automašīnu sadursmes. Viņa tomēr negribēja radīt nepatikšanas nabaga šoferim. Viņa pat paspēja tikt uz savu reisu. Lidmašīna vēl nebija nosēdusies Ņujorkā, kad Greisa aptvēra, ka asiņo. Viņa vēl neuztraucās, galvenais bija nokļūt līdz viesnīcai un atpūsties. Kad viņa gaidīja Endrū un Metu, viņai arī bija līdzīgi gadījies, tad ārsts lika pagulēt, un asiņošana ātri beidzās.

Greisa iedeva taksometra vadītājam viesnīcas “Carlyle ” adresi uz Austrumu Septiņdesmit sestās ielas un Medi-sona avēnijas stūra. Jau lidmašīnā viņa tur bija pasūtījusi sev numuru. Greisai patika šī viesnīca, tā atradās tikai pāris kvartālu no viņas bijušā dzīvokļa. Reiz viņa šajā viesnīcā bija uzturējusies kopā ar Čārlzu, un tāpēc tā saistījās ar patīkamām atmiņām. Visas atmiņas, kas saistītas ar Čārlzu, bija patīkamas. Līdz jūnijam viņu laulības dzīve bija īsta idille.

Greisa reģistrējās viesnīcā, nosaucot sevi par Greisu Adamsu. Izsūtāmais zēns paņēma abas viņas somas un aiznesa uz sārtos toņos iekārtotu vienistabas numuru. Greisa iedeva zēnam dzeramnaudu, un viņš aizgāja, un neviens nelikās manījis, cik viņa līdzīga pornozvaigznei no publikācijām presē.

Atlaidusies gultā, Greisa domāja, vai vīrs jau pārnācis mājās un atradis vēstules. Greisa zināja, ka nezvanīs viņam. Viņa nespētu izturēt un sabruktu, ja tagad būtu jārunā ar Čārlzu vai Metjū.

Viņa bija ļoti nogurusi, kakls bija aizžņaugts, muguras un vēdera lejasdaļā viņa juta velkošas sāpes. Greisa par to neuztraucās, bet nerada arī spēku aiziet līdz vannasistabai. Vārga un nelaimīga viņa gulēja, istaba lēnām sāka griezties apkārt, un beigās viņa iekrita melnā bezdibenī.

Pulksten četros no rīta viņa pamodās, juzdama stipras sāpes vēderā. Greisa apgriezās otrādi un ievaidējās. Viņa tik tikko spēja izturēt sāpes. Greisa ilgi gulēja sarāvusies un tad paskatījās uz palagu zem sevis. Bikses un gultasveļa mirka asinīs. Greisa saprata, ka viņai jārīkojas, pirms viņa atkal zaudē samaņu. Viņa piespieda sevi pieslieties kājās un gandrīz atkal saļima, tad, satvērusi rokassomiņu un apmetusi sev apkārt lietusmēteli, salīkusi izstreipuļoja no istabas. Iekāpusi liftā, viņa sakņupuši nobrauca lejā, bet lifta darbinieki neko neteica.

Greisa zināja, ka tikai pāris namu tālāk atrodas slimnīca, un viņai atlika vienīgi pasteigties. Izsūtāmie zēni un kalpotājs pie reģistrācijas galdiņa noskatījās viņai pakaļ, bet Greisa, tikusi ārā siltajā septembra gaisā, jutās mazliet labāk.

- Vai taksometru, kundze? - jautāja durvjusargs, taču Greisa papurināja galvu, gribēdama nostāties taisni, bet nespēja. Asas sāpes un negaidīti spēcīgas spazmas vēderā norāva viņu uz ceļiem.

Durvjusargs satvēra viņu un vaicāja:

- Kundze, kas ar jums notika?

- Man ir labi... man tikai... maza problēma...

Vispirms durvjusargs nosprieda, ka sieviete ir piedzērusies, bet tad ieraudzīja, ka viņas seja ir sāpēs savaikstīta. Turklāt viņa izskatījās kaut kur redzēta. Lai gan viesnīca apkalpoja tik daudz pastāvīgo klientu un kinoaktieru, ka nebija saprotams, kurš ir pazīstams, kurš ne.

- Es tikai... gāju uz slimnīcu...

- Brauciet ar taksometru! Rau, tur jau stāv! Jūs aizvedīs uz Parka avēniju. Es pats jūs aizvestu, bet nevaru atstāt posteni pie durvīm, - viņš atvainojās, un Greisa piekrita, ka jābrauc ar taksometru. Viņa tik tikko varēja paiet.

Durvjusargs pateica taksometra vadītājam, lai brauc uz Lenokshilu, un Greisa pasniedza viņam un šoferim katram piecus dolārus.

- Paldies, ar mani viss būs kārtībā, - viņa abus pārliecināja, bet tā gan neizskatījās.

.Šķērsojusi Parka avēniju, mašīna piebrauca pie ātrās palīdzības nodaļas, šoferis paskatījās uz pakaļējo sēdekli, bet sieviete nebija vairs redzama. Greisa bija noslīdējusi zemē un bezsamaņā gulēja uz automašīnas grīdas.

Piecpadsmita nodaļa

Greisa ar ratiņiem tika ievesta ātrās palīdzības nodaļā, viņa manīja virs galvas spožu gaismu un dzirdēja trokšņus. Kaut kas metāliski šķindēja, un kāds sauca Greisas vārdu. Tas tika atkārtots vēlreiz un vēlreiz, tad Greisajuta, ka viņai nodara šausmīgas sāpes. Greisa centās piecelties sēdus un apturēt viņus. Ko viņi darīja... viņi slepkavoja viņu... šausmīgi... kāpēc viņi neatstājas... kādas briesmīgas sāpes! Greisa kliedza, tad viss satumsa un iestājās klusums.

Vašingtonā, Greisas mājā, zvanīja telefons. Pulkstenis bija pusseši no rīta. Čārlzs negulēja. Viņš bija nomodā visu nakti, gaidīdams, kad Greisa piezvanīs. Kā viņš bija varējis tik muļķīgi rīkoties! Viņš bija nepareizi reaģējis uz pēdējo triecienu, bet viņus visus tik ļoti bija nogurdinājuši nemitīgie avīžu uzbrukumi. Tas bija tāds trieciens! Taču viņš nedrīkstēja zaudēt Greisu. Bērniem Čārlzs pateica, ka māte aizbraukusi uz organizācijas “Palīdziet bērniem!” konferenci Ņujorkā un pēc pāris dienām atgriezīsies, tātad viņam būs mazliet laika, lai sameklētu sievu. Čārlzs nezināja, kur Greisa atrodas. Visu nakti viņš bija zvanījis uz māju Konektikutā, bet tur viņas nebija. Viņš zvanīja uz viesnīcu “Carlyle” Ņujorkā, bet tur Makenzija kundze nebija reģistrējusies. Varbūt viņa slēpās kādā viesnīcā Vašingtonā? Izdzirdējis telefona zvanu, Čārlzs cerēja, ka tā ir Greisa, bet velti.

- Vai Makenzija kungs? - jautāja nepazīstama balss. Medmāsa bija atradusi Čārlza vārdu Greisas somiņā, autovadītājas apliecībā bija rakstīts Greisa Adamsa-Makenzija.

- Jā! - Čārlzs domāja, ka tas ir kārtējais anonīmais zvans, un nožēloja, ka atbildējis. Pēc fotogrāfiju publicēšanas vēstules un telefona zvani bija atsākušies ar jaunu sparu.

- Pie mums ir Greisa Makenzija. - Balss skanēja pilnīgi vienaldzīgi.

- Kas jūs esat?

Vai Greisa ir nolaupīta? Vai viņa mirusi?... Ak Dievs...

- Es zvanu no Lenokshilas slimnīcas Ņujorkā. Makenzija kundzei tikko beidzās operācija.

Ak Dievs... nē... viņa cietusi avārijā!

- Viņu atveda taksometra šoferis, viņa smagi asiņoja.

Ak nē... bērns... Čārlzam sažņaudzās sirds, Greisas

vārds dunēja viņam galvā.

-Kā viņa jūtas?- Čārlzs jautāja aizsmakušā, pārbiedētā balsī, bet māsiņa nevarēja pateikt neko mierinošu.

- Viņa zaudējusi daudz asiņu. Tomēr mēs negribam izdarīt asinspārliešanu. - Šobrīd ārsti gribēja no tā izvairīties. - Pašlaik viņas stāvoklis ir normalizējies. - Uz brīdi māsiņas balsī ieskanējās cilvēciski toņi. - Man žēl, bet viņa zaudējusi

bērninu.

*

- Paldies! - Čārlzam vajadzēja ievilkt elpu un aptvert, kā rīkoties. - Vai viņa ir pie samaņas? Vai varu ar viņu parunāt?

- Viņa ir reanimācijā. Viņa tur gulēs līdz pusdeviņiem, deviņiem. Pagaidām viņai ir pārāk zems asinsspiediens, tas vēl no rīta jāizmēra. Pēc tam viņu pārvedīs uz palātu.

- Viņa taču nevar izrakstīties no slimnīcas, vai ne?

- Diez vai! - Māsu pārsteidza tāds jautājums. - Šaubos, vai viņa to darīs. Somiņā bija viesnīcas “Carlyle ” numura atslēga. Es piezvanīju uz turieni. Viņa tur esot reģistrējusies viena pati.

- Paldies! Liels paldies, ka piezvanījāt! Ieradīšos, cik vien ātri iespējams.

Nolicis klausuli, Čārlzs pielēca no gultas un uzšņāpa bērniem zīmīti, ka viņam agri no rīta ir neatliekama tikšanās. Piecās minūtēs saģērbies, nenoskuvies viņš brauca uz lidostu. Sešos trīsdesmit viņš jau bija lidostā un paspēja uz lidmašīnu pulksten septiņos. Vairāki stjuarti pazina Čārlzu, bet neviens neko neteica. Viņam tikai atnesa avīzi, sulu, dāņu smalkmai-zīti un kafijas tasi, kā visiem pārējiem, un lika viņu mierā. Lidojuma laikā viņš galvenokārt skatījās laukā pa iluminatoru.

Pulksten astoņos piecdesmit lidmašīna nolaidās, un tūlīt pēc deviņiem Čārlzs iesoļoja Lenokshilas slimnīcā. Greisu tajā brīdī tieši veda uz palātu, Čārlzs sekoja ratiņiem, Greisa, vēl īsti neatguvusies, viņu ieraudzīja un satrūkās.

- Kā tu šeit nokļuvi?-viņa mulsi jautāja, acīm veroties ciet. Māsiņa un sanitārs izgāja no palātas. Greisa gulēja ar pelēku, izmocītu seju.

- Es atlidoju, - Čārlzs smaidīdams teica, stāvēdams viņai blakus, un maigi saņēma sievas roku. Nez vai viņa zināja par bērnu.

- Es laikam nokritu, - Greisa mulsi teica.

-Kur?

- Neatceros... Vašingtonā braucu ar taksometru, mēs sadūrāmies ar citu mašīnu... - Greisa nezināja, vai sapņo vai ne... - Tad sākās šausmīgas sāpes... - Viņa pēkšņi satraucās. - Kur es esmu?

-Tu atrodies Lenokshilā, Ņujorkā,-Čārlzs, viņu mierinādams, sacīja, apsēdies sievai blakus uz krēsla, bet nelaizdams vaļā viņas roku. Čārlzu biedēja Greisas sliktais izskats, un viņš steigšus gribēja runāt ar ārstu.

- Kā es te nokļuvu?

- Laikam taksometra šoferis tevi atvedis. Tu mašīnā esot noģībusi. Laikam atkal piedzēries, - Čārlzs smaidīdams pajokoja, bet Greisa sāka raudāt. Viņa pieskārās vēderam, kas bija gluži iekritis. Trīs mēnešu laikā tas bija piebriedis, bet nu vairs - nekā. Tad Greisa atcerējās šausmīgās sāpes ar asiņošanu. Neviens neko nerunāja par bērnu.

- Greisa... mīļā, es tevi mīlu... es tevi mīlu vairāk par visu. Es nespēju dzīvot bez tevis.

Greisa raudāja par zaudēto bērnu un pārējiem bērniem. Cik viss bija sarežģīti un skumji!

- Es esmu zaudējusi bērnu... jā? - Viņa gaidīja pēc apstiprinājuma, un Čārlzs pamāja ar galvu. Viņi abi raudāja, un Čārlzs apskāva sievu.

- Piedod! Man vajadzēja saprast, ka tu aiziesi. Biju iedomājies, ka tu gluži vienkārši gribi palikt brīdi viena. Lasot tavu vēstuli, man zeme atvērās zem kājām.

- Vai tu parādīji vēstules bērniem?

- Nē, - Čārlzs vaļsirdīgi teica. - Es tās paturēju. Gribēju atrast tevi un atvest mājās. Es nedrīkstēju ļaut tev aiziet, tad tu nebūtu cietusi satiksmes negadījumā un... - Čārlzu mocīja briesmīga vainas apziņa.

- Klusē, klusē... varbūt vainīgs bija nemitīgais stress... šoreiz, kā izrādījās, nebija īstais laiks.

- Vienmēr ir īstais laiks... es gribu, lai mums būtu vēl viens bērns, - Čārlzs mīļi teica. Vienalga, cik viņiem abiem bija gadu, viņi abi mīlēja savus bērnus.-Mums jāatjauno savas attiecības.

- Jā, - Greisa nočukstēja.

Viņi vēl brīdi parunājās, Čārlzs glāstīja Greisas matus, skūpstīja viņas seju, līdz sieva aizmiga, un viņš gāja sameklēt ārstu. Diemžēl ārsts viņu neuzmundrināja. Greisa bija zaudējusi pārāk daudz asiņu, viņas veselības stāvoklis tik ātri neuzlabosies, un ārsts nekādā ziņā neieteica jaunu grūtniecību. Ņemot vērā daudzos rētaudus, ārsts brīnījās, kā viņa vispār palikusi stāvoklī. Čārlzs izvairījās no paskaidrojumiem par rētām. Ārsts ieteica Greisai pāris dienu atpūsties viesnīcā, pēc tam braukt mājās uz Vašingtonu un palikt gultā vēl dažas nedēļas. Spontānais aborts triju mēnešu grūtniecībā un milzīgais zaudēto asiņu zudums bija ļoti nopietna lieta.

Pēcpusdienā viņi devās no slimnīcas uz viesnīcu. Greisa bija ļoti vārga. Viņa tikko spēja paiet, Čārlzs ienesa Greisu viesnīcas numurā un pasūtīja pusdienas. Greisa bija noskumusi, bet viņiem kopā bija labi omulīgajā istabā. Čārlzs piezvanīja palīgiem uz Vašingtonu, ka pāris dienu aizkavēsies, tad piezvanīja mājkalpotājai un lika, lai viņa pastāsta bērniem, ka tēvs kopā ar māti ir Ņujorkā un būs mājās pēc divām dienām. Mājkalpotāja apsolīja pieskatīt bērnus līdz vecāku pārbraukšanai un aizvest Metu uz skolu. Viss bija kārtībā.

- Ātri un vienkārši. Tagad tavs uzdevums ir žigli atveseļoties un censties visu aizmirst.

Bet slimnīcas māsa pēc Greisas un Čārlza aiziešanas jautāja ārstam:

- Vai jūs zināt, kas tas bija?

Ārstam nebija ne mazākās nojautas. Uzvārds viņam neko neizteica.

- Tas bija kongresmenis Makenzijs no Konektikutas un viņa sieva - pornozvaigzne. Vai tad jūs avīzes nelasāt?

- Nē, - ārsts teica, mazliet pārsteigts. Vai nu viņa bija pornozvaigzne vai ne, viņai laimējās, ka nenoasiņoja līdz nāvei. Nez vai “porno” aktivitātēm bija kāds sakars ar rētām. Turklāt viņam nebija laika tādām sarunām, viņu gaidīja operācija. Makenzija kundze jau bija izrakstījusies no slimnīcas.

Viesnīcā Čārlzs lika Greisai kārtīgi izgulēties, un nākamajā rītā viņa jutās labāk. Viņa ēda brokastis, sēdēja krēslā un gribēja iet ar Čārlzu pastaigāties, bet pietrūka spēka. Viņa jutās gaužām riebīgi. Čārlzs piezvanīja Greisas bijušajam Ņujorkas ginekologam, un viņš atnāca pie Greisas. Atnesis zāles un vitamīnus, viņš deva padomu kārtīgi atpūsties. Izgājis viņam līdzi gaitenī, Čārlzs jautāja par Lenokshilas ārsta izteikumiem attiecībā uz rētām. Bet Greisas ārsts nepiekrita slimnīcas kolēģim. Greisai jau gadiem bija rētas, un tās nebūt nebija traucējušas dzemdēt bērnus.

- Viņai gan kādu laiku jāatpūšas, Čārlz. Viņa zaudējusi daudz asiņu. Viņai, jādomā, ir anēmija.

- Jā. Pēdējā laikā Greisai grūti klājies.

- Zinu. Esmu redzējis. Man tiešām žēl, jūs to neesat pelnījuši.

Čārlzs atvadoties pateicās ārstam, tad viņš iekārtojās Greisai blakus uz dīvāna, pasūtīja ēdienu numurā, un abi skatījās vecas filmas. Nākamajā dienā Čārlzs aizveda Greisu uz lidostu un ratiņos nogādāja lidmašīnā. Viņš bija domājis braukt ar automašīnu uz Vašingtonu, bet nospriedis, ka tas būtu pārāk nogurdinoši. Lidojot viņi daudz ātrāk nokļūtu mājās. Viņi lidoja pirmajā klasē, un Ņujorkā Čārlzs paņēma jaunus ratiņus un aši veda Greisu cauri lidostai. Greisa drudžai-ni pamāja, un Čārlzs apstājās. Avīzes pirmajā lapā rēgojās trekns virsraksts “Senatora sieva aizlavās uz Ņujorku, lai iztaisītu abortu”. Greisa acumirklī sāka raudāt. Zemāk bija redzama liela fotogrāfija ar Greisu kādās kongresmeņu svinībās pirms mēneša. Čārlzs nenopirka avīzi, bet, cik vien ātri varēdams, izveda sievu pie automašīnas, kuru bija atstājis lidostas stāvvietā pirms divām dienām. Greisa raudāja, un Čārlzs ar saspringtu seju iesēdināja sievu mašīnā. Vai viņus nekad neliks mierā? Laikam jau ne.

Čārlzs iesēdās pats un paskatījās uz sievu ar bezgala mīļu un sirsnīgu sejas izteiksmi.

- Es tevi mīlu. Neļaujies viņiem mūs iznīcināt... mums jāiztur!

- Es saprotu... - Tomēr Greisa nespēja valdīt asaras.

Ziņas pulksten sešos vismaz neuzskatīja par vajadzīgu

komentēt šo faktu. Tas bija īsts avīžu materiāls. Vakarā Čārlzs un Greisa paskaidroja bērniem, ka tie ir meli. Viņi stāstīja, ka Greisa aizbraukusi uz Ņujorku un tur cietusi satiksmes negadījumā, un tā gandrīz bija taisnība. Tas gan notika Vašingtonā, un viņa bija zaudējusi bērnu. Pēc Greisas domām, bērniem nebija jāzina par spontāno abortu.

Nākamajā dienā Greisa joprojām jutās vārga, bērni izturējās pret māti ļoti sirsnīgi, Ebija pat atnesa viņai brokastis uz guļamistabu, un pusdienlaikā Greisa nogāja lejā pa kāpnēm, lai padzertu tēju. Viņa nejauši paskatījās pa logu. Ārā gar ietves malu bija sastājušies piketētāji ar lozungiem “Slepkava!”, “Bērnu bendētāja!”, “Abortu taisītāja!”. Vēl tur bija embriju fotogrāfijas, un Greisai sākās astmas lēkme.

Greisa to paziņoja Čārlzam uz peidžeru, un Čārlzs teica, ka tūlīt izsauks policiju. Tā atbrauca pēc pusstundas, bet piketētāji tikai mierīgā demonstrācijā pavirzījās tālāk. Tad ieradās žurnālistu brigāde ar kamerām un sākās cirks. Čārlzs atnāca mazliet vēlāk. Viņš vairs nesaprata, vai viņiem jebkad atsāksies normāla dzīve. Viņš atteicās runāt ar televīzijas pārstāvjiem, vienīgi pateica, ka viņa sieva cietusi satiksmes negadījumā, ir slima un viņš ļoti lūdz viņus aizvākties, bet tam sekoja tikai svilpieni un ņirgas.

Kad pēcpusdienā pārnāca bērni, piketētāji bija prom, uz ielas stāvēja tikai televīzijas kameras, un Greisa, pavisam bāla, gatavoja pusdienas.

Čārlzs centās pierunāt sievu, lai iet atlaisties, bet viņa kategoriski atteicās.

- Pietiek! Negrasos vairs bojāt mūsu dzīvi. Atgriežamies normālās sliedēs.

Greisa acīm redzami jutās slikti, bet Čārlzs apbrīnoja viņas apņēmību, viņš piespieda sievu apsēsties un pats turpināja gatavot pusdienas.

- Pacieties vēl nedēļu un tad izrādi, cik spēcīga tu būsi.

- Nē, nevaru! - Greisa stingri atcirta.

Pašiem par pārsteigumu, viņi jauki paēda pusdienas. Ebija Greisas prombūtnes laikā bija nomierinājusies, bija izpalīdzīga un izturējās līdzjūtīgi. Nez kādēļ kaut kas viņā bija mainījies. Varbūt viņus visus bija tuvinājušas bēdas. En-drū izteicās, ka ārā klīstot vampīri un viņam ļoti gribētos parādīt tiem pliku dibenu, un visi smējās, kaut arī Greisa lūdza viņam to nedarīt.

- Diez vai būtu ieteicams, ja avīzēs parādītos vēl vairāk Makenziju miesas, - Greisa žēli teica.

Pēc tam, kamēr Greisa visu sakārtoja, Ebija klusi mātei jautāja:

- Tā taču nebija taisnība par abortu, vai ne, mamm?

- Nē, mīlā.

- Es jau tā sapratu.

- Es nekad netaisīšu abortu. Es loti mīlu tavu tēvu un labprāt gribētu vēl vienu bērnu. •

- Vai tiešām?

«*• _

- Varbūt. Nezinu. Pašlaik mums klajas šausmīgi! Nabaga tētim ir tik ļoti jācieš.

- Tev jau tāpat, - Ebigeila pirmo reizi līdzjūtīgi teica. - Mēs runājāmies ar Nikolas māti, un viņa teica, ka viņai tevis žēl, avīzes to vien darot kā postot cilvēkiem dzīvi un melojot. Es sāku saprast, cik šausmīgi tu jūties. Negribēju tevi vēl vairāk sāpināt.

Meitas acīs mirdzēja asaras.

- Jā, es saprotu! - Greisa noskūpstīja Ebigeilu.

- Piedod, mamm!

Viņas apskāvās un klusi pasēdēja, tad roku rokā uzgāja augšā, un Čārlzs smaidīdams noskatījās viņām pakaļ.

Nākamās dienas aizritēja relatīvi mierīgi, atnāca tikai dažas vēstules, kurās bija naidīgi izteikumi par Greisas abortu. Bet nedēļas nogalē žurnālā “Thrill” parādījās vēl viena Markusa fotogrāfija. Greisai atkal ap kaklu bija melnā samta lente, un atkal viņa bija kaila. Tā bija gandrīz tāda pati fotogrāfija kā iepriekšējā, bet šoreiz Greisa gulēja mazliet citā, vēl vairāk izaicinošā pozā. Greisu tas vairs nesatrauca, bet sadusmoja gan. Protams, tā saucamā “atļauja” bija turpat.

- Kas mūs vēl gaida? Viss albums? - Greisa saniknota jautāja.

Goldsmits atkal atkārtoja, ka apstākļi esot tādi paši kā iepriekš. Pastāv likumīga atļauja ar viņas parakstu, un Markuss drīkst publicēt savus darbus, jo Greisa vīra dēļ ir tā saucamā “slavenība” un viņai nav tiesību uz privāto dzīvi, viņai var uzbrukt, tāpat viņa nepierādīs, ka šo publicējumu dēļ viņa zaudē iztikas līdzekļus vai ka tie ir ļaunprātīgi.

- Kā jūs domājat, vai mums jāpiezvana nelietim Markusam un jāpiedāvājas nopirkt pārējās bildes? - Greisa jautāja, bet Goldsmits purināja galvu.

- To nedrīkst darīt! Tu maksāsi šantāžistam, bet viņš tikpat var tev visas nepārdot. Mēs nevaram būt droši, ka viņš dažas nepatur. “Thrill” viņam noteikti maksā labu naudu. Tādas bildes ir to vērtas.

- Jauki, bet mums vismaz vajadzētu dabūt komisijas naudu.

Greisa dusmojās, bet līdzēt neko nespēja. Nākamajā nedēļā viņa pavadīja Čārlzu kādā vēlēšanu kampaņas pasākumā. Cilvēki joprojām sirsnīgi sveicināja Greisu, tā ka

nevarēja saprast, cik daudz ļaunuma avīzes padarījušas. Viss bija neskaidrs un nenokārtots.

Trešā fotogrāfija parādījās pēc divām nedēļām, un šoreiz Mets, atnācis no skolas, raudāja. Kad Greisa vaicāja, kas noticis, viņš atbildēja, ka viens no viņa draugiem nosaucis māti sliktā vārdā. Greisa sarāvās, it kā būtu sitienu dabūjusi.

- Kas tas bija par vārdu? - viņa savaldīgi jautāja, iekšēji trakodama.

- Tu zini, - Metjū nelaimīgs teica. - Sākas ar burtu “s”.

Greisa skumīgi uzsmaidīja dēlam.

- Tas nesākas ar “s”. Ja nu vienīgi - staigule.

- Ne tas vārds, - Metjū bēdīgs teica. Viņš negribēja mātei to skaļi atkārtot.

- Mīļumiņ! Man ir tik žēl!

Greisa apskāva jaunāko dēlu, un viņai atkal gribējās bēgt. Bet viņa to nedrīkstēja darīt, viņai bija jāstājas pretim.

Skolā tas atkārtojās gan nākamajā, gan aiznākamajā dienā. Vakarā Čārlzs un Greisa sastrīdējās par šo jautājumu. Greisa gribēja vest bērnus uz Konektikutu, bet Čārlzs iebilda, ka viņa nedrīkstot bēgt projām. Viņiem ir jācīnās pretim, taču Greisa atcirta, ka viņa negrib bojāt bērniem dzīvi “nolādētās kampaņas” dēļ. Tomēr abi saprata, ka ne jau tur tā vaina. Viņi mocījās aiz bezpalīdzības, ka nekādā veidā nevar ietekmēt to, kas notiek, un viņiem vajadzēja uz kādu izkliegties.

Bet Metjū to nesaprata, un, kad Greisa gāja novēlēt viņam saldu dusu, bērna nekur nebija. Greisa jautāja Ebijai, kur palicis brālis, taču meitene tikai paraustīja plecus un norādīja uz viņa istabu. Viņa visu laiku sarunājās pa telefonu ar Nikolu un neko nebija redzējusi. Greisa nogāja lejā pie Čārlza darbistabā un, joprojām aizkaitināta, vaicāja vīram, kur ir Metjū.

- Vai tad viņš nav augšā?

Abi saskatījās, un Greisas sejā parādījās bažas, nupat viņi nopietni sāka meklēt dēlu. Bet Metjū nekur nebija.

- Viņš taču nevarēja iziet ārā! Tad mēs būtu viņu redzējuši, - Čārlzs noraizējies teica.

- Nē, mēs varējām nepamanīt. - Tad Greisa klusu jautāja: - Varbūt viņš dzirdēja mūs strīdamies?

- Iespējams! - Čārlzs izskatījās vēl vairāk norūpējies nekā sieva.

Ja nu Metjū ir nolaupīts vai viņš klīst kaut kur pa ielām? Vašingtona tumsā bija bīstama pilsēta. Uzgājuši vēlreiz zēna istabā, viņi tur atrada zīmīti.

“Nestrīdieties vairs par mani! Es aizeju. Mīlu. Mets.

Tēti un mamma, es Jūs mīlu. Pasveiciniet no manis Bučiņu! ”

’ >

Bučiņa bija viņu šokolādes krāsas suns, labradors.

- Kā tev šķiet, kurp viņš devies? - Greisa panikā jautāja.

- Nezinu, zvanīšu policijai. - Čārlza seja bija saspringta, žoklis raustījās.

- Tas parādīsies avīzēs, - Greisa nervozi iebilda.

- Man ir vienalga. Viņš jāatrod. Šovakar pat, kamēr nav noticis kas slikts.

Viņi abi bija bezgala satraukti, bet policija mierināja, ka atradīs zēnu, cik vien ātri iespējams. Viņi teica, ka šī vecuma zēni mēdzot aizmukt no mājām, bet parasti turoties netālu no tām. Policija atzīmēja Metjū labākos draugus, paša zēna izskata aprakstu un aizbrauca. Čārlzs un Greisa palika sēžam mājās, ja nu Metjū pārnāktu.

Policisti atgriezās pēc pusstundas. Metjū bija pircis konfektes veikalā divus kvartālus tālāk un izskatījies loti skumīgs. Viņš nebija pretojies, ka jābrauc mājās. Viņš jau to bija gaidījis.

- Kāpēc tu tā rīkojies? - Greisa, nespēdama atgūties, jautāja. Neticami, neviens no viņas bērniem nebija bēdzis projām. Bet neviens ari tādā vecumā nedabūja tā ciest.

- Es negribēju, lai tu ar tēti strīdies manis dēļ, - Mets skumīgi teica. Uz ielas viņš bija nobijies un tagad priecājās, ka ticis mājās.

- Mēs nestrīdējāmies tevis dēļ, mēs tikai sarunājāmies.

- Nē, jūs strīdējāties.

- Visi cilvēki dažreiz strīdas, - Čārlzs paskaidroja un uzsēdināja dēlu uz ceļgala. Policija jau bija prom, apsolījusi, ka neko neziņos avīzēm. Viņu dzīvē vajadzēja būt arī kaut kam personiskam, kaut vai tam, ka aizbēdzis viņu astoņus gadus vecais zēns. Nekas cits jau vairs nebija neaizskarams.

- Mēs ar mammu mīlam viens otru, tu taču zini.

- Jā, zinu... taču pēdējā laikā viss ir tik jocīgi. Skolā daži izrunājas, un mamma nepārtraukti raud.

Grcisa jutās vainīga, viņa patiesi visu laiku raudāja, bet kurš gan neraudātu?

- Atceries, ko es tev teicu, - Čārlzs atgādināja. - Mums jābūt stipriem. Visiem kopā. Viens par visiem, visi par vienu. Mēs nedrīkstam nekur aizbēgt. Nedrīkstam padoties. Mums jāturas kopā.

-Jā, labi, - Metjū ne visai pārliecinoši atbildēja, tomēr priecājās, ka atkal ir no tumšās ielas mājās. Viņš apzinājās, ka bēgšana bijusi muļķīga.

Greisa uzveda dēlu augšā un iemidzināja, tovakar viņi visi aizgāja agri gulēt. Vecāki jutās kā samalti, un Metjū aizmiga, līdz galva skāra spilvenu. Bučiņa gulēja gultas galā un klusi šņākuļoja.

Bet nākamajā nedēļā parādījās vēl viena fotogrāfija, šoreiz Greisa ar plati ieplestām acīm skatījās kamerā, viņai bija tāda pārsteiguma izteiksme sejā, it kā viņai kāds tikko būtu izdarījis kaut ko ārkārtīgi patīkamu un juteklisku. Loti

erotiska fotogrāfija, un Greisa pamazām juta, ka jūk prātā.

Tad viņa piezvanīja uz izziņu biroju, brīnīdamās, kāpēc nav to izdarījusi jau agrāk. Čikāgā Markuss nedzīvoja. Ņujorkā arī ne. Žurnālā “Thrill ” viņai beidzot pateica, ka Markuss ir Vašingtonā. Lieliski! Kādēļ viņai tas agrāk nebija ienācis prātā? Viņai nebija citas izvēles. Viņai tas jādara, lai arī kas ar viņu pēc tam notiks.

Greisa atvēra seifu un izņēma Čārlza revolveri, tad iesēdās automašīnā un aizbrauca uz zināmo adresi. Bērni bija skolā, vīrs - darbā. Neviens nezināja, kurp viņa dodas un ko grasās darīt. Bet Greisa zināja. Tas bija to vērts, lai maksātu ko maksādams.

Greisa piezvanīja pie Markusa studijas durvīm F ielā un bez prasīšanas tika ielaista iekšā. Tas viņu pārsteidza. Tātad šeit strādāja vai nu īpaši aizņemti un svarīgi, vai arī ļoti bezrūpīgi cilvēki. Dārgās tehnikas dēļ viņi varētu būt uzmanīgāki, bet, par laimi, tādi nebija.

Viss ritēja tik vienkārši, ka Greisa nesaprata, kāpēc jau agrāk nebija tā rīkojusies. Durvis stāvēja vaļā, un telpā atradās Markuss viens pats. Palīgu nebija. Ar muguru pret Greisu viņš bija noliecies pār kameru un fotografēja augļu trauku uz galda. Markuss bija viens un pat neredzēja ienākam Greisu.

- Sveiks, Markus!

Markuss pēc tik daudziem gadiem neatcerējās Greisas balsi. Tā skanēja lēni, jutekliski un priecīgi.

- Kas tur? - Markuss pagriezās, un pārsteigums bija viņa smaidīgajā sejā, sākumā viņš nepazina Greisu, viņam patika šī sieviete, bet... tad viņš pēkšņi aptvēra, kas stāv viņa acu priekšā, un sastinga kā paralizēts. Greisa smaidīja, nomērķējusi uz viņu ar revolveri.

- Man jau sen to vajadzēja izdarīt, - viņa vienkārši teica.

- Kā man tas neienāca prātā! Noliec fotoaparātu un neaiztiec slēdzi, citādi es šaušu un trāpīšu ne tikai tev, bet arī kamerai, un tas nebūtu labi. Noliec! Tūlīt pat!

Tagad viņas balss skanēja asi un nebūt vairs ne jutekliski, un Markuss piesardzīgi nolika fotoaparātu uz galda.

- Nu, nu, Greisa... beidz ākstīties... es tikai pelnu iztiku.

- Man nepatīk, kā tu to dari! - Greisa kategoriski atcirta.

- Tu bildēs izskaties ļoti skaista, tev tas jāatzīst.

- Es par to nospļaujos! Tu esi pēdīgais draņķis. Tu man apgalvoji, ka neesot mani izģērbis.

- Es meloju.

- Tu arī izmānīji manu parakstu, kamēr es gulēju pus-

nesamanā.

*

Greisas balss skanēja ledaini nikni, bet viņa pilnībā kontrolēja sevi. Viss bija iepriekš pārdomāts. Šoreiz tā patiešām būs pirmās pakāpes slepkavība. Viņa nogalinās, un Markuss to saprata. Viņš bija novedis Greisu tik tālu, un vadzis lūza. Viņa jau visu bija pārcietusi, viņai bija vienalga, kas ar viņu notiek. Tas bija to vērts.

- Beidz, Greisa! Tās ir lieliskas bildes. Paklau, vai nav vienalga? Darbiņš jau padarīts. Es tev atdošu pārpalikušos negatīvus.

- Es par tiem nospļaujos. Es tevi sašaušu kā sietu. Tam nav vajadzīga atļauja. Tikai revolveris.

- Jēziņ, Greisa! Beidz, tās ir tikai bildes!

- Tā ir mana dzīve, par kuru tu ņirgājies... bērni... vīrs... mana laulība...

- Viņš jau tāpat ir kļuvis par izsmiekla objektu. Tu viņam tāpat esi līdz kaklam... Jēziņ, kā es atceros to ākstīšanos pirms deviņpadsmit gadiem! Pat reibumā no tevis nebija nekādas jēgas. Tu biji gūžām garlaicīga, Greisa, īsta svētule!

Markuss nekrietni izrunājās, bet, ja Greisa nebūtu tik saspringta, viņa redzētu, ka viņš ir stiprā narkotiku iespaidā. “ThriU” nopelnītā nauda ļāva turēties pie šī paraduma.

- Tu jau toreiz biji galīgi nevarīga, - viņš tarkšķēja, bet Greisa zināja patiesību.

- Tu ar mani nekad neesi gulējis, - viņa vēsi paziņoja.

- Kā nu ne! Bildes ir tam pierādījums.

- Slimais nelieti!

Markuss sāka činkstēt un žēloties, ka Greisai neesot tiesību pie viņa tā ielauzties un traucēt viņu pelnīt iztiku.

- Smirdīgais rāpuli, - Greisa teica, atvilkdama revolvera drošinātāju, un troksnis iztrūcināja abus.

- Tu to nedarīsi, Greisa! - Markuss iegaudojās.

- Darīšu gan! Tu to esi pelnījis.

- Tu atkal nokļūsi cietumā, - viņš īdošā balsī teica, un viņam tecēja deguns. Pēdējie deviņpadsmit gadi nebija viņam labvēlīgi. Viņš bija iestidzis pārāk daudzās nelikumīgās afērās.

- Man vienalga, - Greisa dzestri atcirta. - Tu būsi miris. Tas ir to vērts.

Markuss nokrita uz ceļiem.

- Beidz... nedari to... es tev atdošu visas bildes... vēl tikai divām bija jāiznāk... man ir viena, kur tu esi kopā ar čali, tā tik ir bilde... tu to vari dabūt par brīvu... - viņš pinkšķēja.

- Pie kā ir fotogrāfijas?

Kas tas par čali? Kamēr viņa gulēja, studijā neviena nebija, vai tomēr? Cik pretīgi!

- Pie manis. Seifā. Tūlīt atnesīšu.

- Kā tad, pie velna, tā nu es tev ticēšu! Tev tur droši vien ir ierocis. Man tās bildes nav vajadzīgas.

- Vai tad tu negribi tās redzēt, tās ir brīnišķīgas!

- Es gribu redzēt to, kā tu guli uz grīdas un izlaid garu, -Greisa sacīja, juzdama, ka roka trīc.

Nez kāpēc viņai prātā ienāca Čārlzs, tad Mctjū... ja viņa nošaus Markusu, viņa nekad vairs nevarēs būt kopā ar ģimeni, viņa redzēs bērnus cietuma satikšanās telpā, varbūt nemūžam neredzēs... Greisai aizsitās elpa, un viņas vienīgā vēlēšanās bija doties prom un apskaut Čārlzu, Metjū... Ebiju un Endrū...

-Celies! - Greisa asi uzkliedza Markusam. Viņš pinkšķēdams paklausīja. - Beidz kaukt! Nožēlojamais mēsls!

-Greisa, lūdzu, nešauj!

Greisa lēni atkāpās uz durvīm. Markuss domāja, ka viņa šaus no turienes, un viņam atlika tikai īdēt un ubagot, lai viņa apžēlojas.

- Kāpēc lai tu dzīvotu? - Greisa dusmīgi jautāja. Nu jau viņai Markuss krita uz nerviem. Viņš nebija ne Greisas laika, ne dzīvības vērts. Kāpēc viņa vispār smērēja rokas ar viņu? - Kam dzīvo tādi nelieši? Naudas dēļ? Lai izpostītu citu cilvēku mūžu? Tu neesi pat vērts, lai tevi nošauj.

To pateikusi, viņa aši pagriezās un metās prom lejā pa kāpnēm, iekams viņš vēl nebija atjēdzies. Greisa vienā mirklī bija ārā pa durvīm un mašīnā iekšā, bet Markuss vēl nepakustējās. Viņš sēdēja uz grīdas un raudāja, neticēdams, ka palicis neskarts. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Greisa viņu nošaus, un tā bija taisnība. Tikai pēdējā mirklī, redzot, kā viņš narkotiku iespaidā puņķojas, Greisa nāca pie prāta.

Greisa aizbrauca mājās, nolika revolveri un piezvanīja Čārlzam.

- Man tevi steidzami jāsatiek, - viņa lūdza. Viņa negribēja to teikt pa telefonu, ja nu kāds noklausās, bet vīram bija jāzina, ko viņa gandrīz izdarīja. Viņa gandrīz bija sajukusi prātā. Paldies Dievam, tikai uz brīdi.

- Vai nevari pagaidīt līdz pusdienlaikam?

- Labi. - Viņa joprojām trīcēja pēc tā, kas bija noticis. Viņa būtu nokļuvusi uz mūžu cietumā. Kā viņa drīkstēja kļūt tik bezprātīga. Lūk, pie kā bija novedusi meli, ciešanas, pazemojumi un publiska noķengāšana.

- Kā tu jūties? - Čārlzs bažījās.

- Labi. Daudz labāk nekā pirms kāda brīža.

- Ko tad tu esi izdarījusi? Novākusi kādu, vai?-Čārlzs pasmējās.

- Nē, tieši to es neizdarīju. - Arī Greisa sāka uzjautrināties.

- Satiksimies “Le Rivage” pulksten vienos.

- Būšu. Es tevi mīlu.

Viņi ilgi nebija norunājuši satikšanos, lai ietu pusdienās, un Greisa ar labpatiku vēroja vīru ienākam zālē. Greisa viņu jau gaidīja. Čārlzs pasūtīja glāzi vīna. Greisa nekad nedzēra vīnu pusdienu laikā un tikai paretam vakariņojot. Viņa pasūtīja ēdienus. Tad Greisa klusu izstāstīja, kas noticis. Čārlzs kļuva bāls kā krīts, to dzirdot. Viņš bija apjucis. Greisa zināja, ka rīkojusies nepareizi, bet vienu mirkli tas bija lo vērts.

- Varbūt Metam ir taisnība, labāk jāuzvedas kārtīgi, citādi tu mani nošausi, - Čārlzs čukstēja, un Greisa iesmējās.

- Jā, liec to aiz auss!

Bet Greisa apzinājās, ka nekad mūžā vairs tā nedarīs. Dusmu apogejā viņu bija sagrābis akls vājprāts, tomēr viņa to neizdarīja. Paldies Dievam, Markuss Andcrss nebija tā vērts.

- Tādā gadījumā maniem vārdiem vairs nebūs tā efekta.

Tā tik bija dieniņa viņiem abiem! Čārlzs iedomājās,

kādas šausmas būtu, ja Greisa nošautu Markusu Andersu. Kaut arī viņš saprata, kas to izraisījis. Paldies Dievam, sieva bija laikus atjūgusies. Tas bija vēl viens apliecinājums, ka viņš ir pareizi izlēmis. Sī apņemšanās pat nebija grūta.

- Es atsakos piedalīties vēlēšanu kampaņā, Greisa. Tā nav to vērta. Mūsu ģimenei tas viss nav vajadzīgs. Pietiek pazemojumu! Es tev jau Ņujorkā teicu, ka vēlos, lai mums atkal būtu normāla dzīve. Es jau sen to pārdomāju. Vai ir vērts maksāt tādu cenu par slavas spožumu?

- Vai tu esi pārliecināts?

Cik šausmīgi, ka viņam sievas dēļ jāatsakās no politikas! Ja viņš necentīsies atkal iesēsties kongresmeņa krēslā, tad viņš vispār būs ārā no spēles, iespējams, uz visiem laikiem.

- Ko tad tu iesāksi?

- Kaut ko izdomāšu! - Čārlzs smaidīja. - Seši gadi Vašingtonā ir ilgs laiks. Nu jau pietiks.

- Vai tu atgriezīsies? - Greisa skumji jautāja. - Vai mēs atgriezīsimies?

- Varbūt. Šaubos gan. Mums tas pārāk daudz maksā. Dažiem izdodas klusu tikt cauri, mums - ne. Pārāk daudz kas noticis tavā pagātnē, un pārāk daudz ļautiņu mūs apskauda. Mūsu savstarpējās attiecības un bērni acīmredzot daudzus kaitina. Pasaulē pietiek skauģu un nelaimīgo. Nevar visu laiku cīnīties un bažīties. Man ir piecdesmit deviņi gadi, un es esmu noguris, Greisa. Laiks savākt teltis un doties mājup.

Tajā laikā, kad Greisa draudēja Markusam Andersam, Čārlzs jau bija sasaucis preses konferenci uz nākamo dienu. Ironiska likteņa sakritība.

Kad viņi to vakarā pastāstīja bērniem, tie bija vīlušies. Viņi bija pieraduši pie lielās politikas virpuļa un negribēja uz visiem laikiem atgriezties Konektikutā. Tur esot garlaicīgi, tikai vasarā labi.

Tad Čārlzs atzinās:

- īstenībā es domāju, ka mums nāktu par labu maza pārmaiņa, piemēram, brauciens uz Eiropu - Londonu, Franciju vai Sveici - uz gadu vai diviem.

Ebija pārbijusies skatījās uz tēvu, bet Metjū piesardzīgi jautāja:

- Ko Šveicē dara, tēt?

- Tur ir govis, - Ebija ar pretīgumu teica. - Un šokolāde.

- Tas ir labi. Man patīk govis un šokolāde. Vai Bučiņu ņemsim līdzi?

- Jā, tikai uz Angliju nedrīkst ņemt līdzi suni.

-Tad mēs nevaram braukt uz Londonu, - Metjū lietišķi

teica.

Viņi zināja, ka Endrū balsos par Franciju, jo viņa draudzene uz diviem gadiem atgriezās Parīzē. Viņas tēvu sūtīja atpakaļ tur strādāt, to viņa bija pastāstījusi Endrū.

- Ja es atgriezīšos juridiskajā firmā, es varu strādāt Parīzes filiālē vai Londonas filiālē, mēs varam arī lēti dzīvot lauku mājās un audzēt dārzeņus. Mums ir daudz iespēju.

Čārlzs uzsmaidīja bērniem. Jau kopš avīžu uzbrukumu sākuma viņš bija domājis par pārmaiņām. Lai arī ko viņi iesāks pēc tam, tagad bija pienācis laiks doties prom no Vašingtonas. Pārāk daudz viņam un viņa ģimenei te bija jāizcieš.

Čārlzs piezvanīja Rodžeram Māršalam un atvainojās. Rodžers viņu pilnīgi saprata. Pēc viņa domām, tuvākajā nākotnē Čārlzu gaidīja citas iespējas, bet pašlaik Čārlzs pat negribēja neko dzirdēt.

Otrā rītā Čārlzs atvieglots ar pieklājīgu cieņu paskaidroja preses konferences pārstāvjiem, ka personisku iemeslu dēl atsauc savu kandidatūru senatora vēlēšanām.

- Vai tam ir kāds sakars ar jūsu sievas fotogrāfijām, kurām viņa pozējusi pirms daudziem gadiem, kongresmen? Vai tas ir sakarā ar viņas cietumsoda nākšanu atklātībā pagājušā gada jūnijā?

Kādi nelieši viņi bija? Žurnālistikā bija sākusies jauna ēra un nebūt ne patīkama. Kādreiz nekas tāds nevarēja notikt. Politiskas mahinācijas, meli, atklāta vai slīpēta ļaunprātība -varēja to pierādīt vai ne. Ar asu nazi viņi dūra cilvēka miesā, vienalga, kam tā piederēja, ka tikai tecēja asinis. Viņiem bija maldīgs priekšstats, ka to grib lasītājs.

- Es labi zinu, - Čārlzs skatījās viņiem tieši sejā, - ka mana sieva nekad nav pozējusi nekādam fotogrāfam.

- Bet aborts? Vai tā ir taisnība?... Vai divu gadu laikā atgriezīsieties Kongresā?... Vai esat nodomājis darboties politikā?... Varbūt kabinetā?... Vai prezidents ir kaut ko teicis, ja viņu atkal ievēlēs?... Vai taisnība, ka jūsu sieva tēlojusi pornogrāfiskās filmās Čikāgā?...

- Paldies, dāmas un kungi, par laipnību un sirsnību pēdējo sešu gadu laikā! Paldies - un uz redzēšanos!

Čārlzs beidza konferenci kā īsts džentlmenis, kāds vienmēr arī bija, un izgāja no telpas, neatskatījies atpakaļ. Vēl pēc diviem mēnešiem beigsies viņa kongresmeņa darbības laiks un viņš dosies prom pavisam.

Sešpadsita nodaļa

Divas nedēļas pēc Čārlza atkāpšanās “77ir///” publicēja pēdējo fotogrāfiju, bet pat Greisa to uzņēma rāmi. Markuss bija pārdevis šo fotogrāfiju jau pirms mēneša un, lai ari kā žēlojās, vairs nevarēja to dabūt atpakaļ. Darījums paliek darījums, naudu viņš bija saņēmis un iztērējis. Tagad viņš šausmās gaidīja, ka Greisa atkal ieradīsies pie viņa ar revolveri. Viņš baidījās iziet no studijas un galu galā izlēma bēgt prom no pilsētas, turklāt nolēma nepārdot to fotogrāfiju, kur Greisa bija kopā ar vīrieti. Tā tik bija bilde! Izskatījās, ka pārītis tiešām to dara, bet, ja to publicētu, Greisa viņu katrā ziņā nošautu. Arī “Thriir vairs neinteresēja fotogrāfijas. Makenzijs bija atkāpies, tātad šie attēli publiku vairs nepiesaistīs. Kam gan kāda daļa gar viņa vecīgo sievu?

Trīs dienas pēc fotogrāfijas parādīšanās no Ņujorkas piezvanīja kāds vīrietis, kurš strādāja fotolaboratorijā un kurš Markusa Andersa dēļ bija zaudējis kaudzi naudas. Anderss uz viņa rēķina bija nopelnījis pusmiljonu dolāru un viņu pašu apkrāpis. Šis vīrietis zināja, ka Markuss Anderss ir zemisks cilvēks. Fotogrāfijas tik publicēja un publicēja, nabaga sievieti novedot līdz ārprātam, un viņas vīrs pameta posteni. Dažādu iemeslu dēļ tas nepavisam nebija glīti. Tā nu svešais vīrietis visu šo gadījumu nodeva atklātībā.

Šo vīrieti sauca Hosē Servantess, un viņš bija labākais triku meistars savā profesijā. Viņš veica lieliskas retušas slaveniem fotogrāfiem un jokainas viltības tādiem vīriem kā Markuss Anderss, ja tikai viņam labi samaksāja. Viņš spēja Mārgaretas Tečeres galvu uzlikt Arnolda Švarcenegera ķermenim. Viņam vajadzēja tikai vienu smalku šuvi, un lieta bija darīta. Presto! Brīnums! Kā Hosē Servantess paskaidroja, viņš izmantojis Greisas fotogrāfiju un ar melno lenti ap kaklu pievienojis Greisas galvu pie sveša auguma. Viņš izvēlējies samākslotas un diezgan erotiskas augumu pozas, bet Markuss sākumā viņam iestāstījis, ka tas esot tikai joks. Tikai tad, kad Hosē ieraudzījis attēlus žurnālā “Thrill”, viņš sapratis Markusa Andersa nolūkus. Viņš varējis uzreiz atklāt patiesību, bet negribējis iesaistīties notikumos. Viņu apsūdzētu par krāpšanu, kaut arī viņa profesijā nebija nekā nelikumīga. Reklāmām, jokiem, apsveikuma kartītēm, avīžu, grāmatu maketiem pastāvīgi tika izmantotas šādas viltības. Bet Markusa darbības rezultātā tāds profesionāls paņēmiens kļuva nelikumīgs. Markusam bija ļaunprātīgs nolūks, un te nu bija tā ļaunprātība, kuru meklēja advokāti un nekādi nevarēja atklāt. Šoreiz tā viņiem bija rokā.

Markuss Anderss gribēja iznīcināt Greisu. Viņš nezināja, ka Greisa bijusi ieslodzījumā, un bija pilnīgi aizmirsis fotogrāfijas. Bet, izlasījis sensacionālās ziņas par tēva nogalināšanu un cietumu, viņš izraka vecās bildes un pasūtīja Hosē darbu. Hosē sākumā pat nepazina Greisu, līdz ieraudzīja rakstus žurnālā “Thrill” un aptvēra, ko Markuss iecerējis. Bet Markuss jau bija ticis galā ar savu darbiņu. Fotogrāfijas bija viltotas, jo īstajās Greisa bija Markusa baltajā kreklā un uz vienas pat džinsos. Markusa mērķiem lieliski noderēja Greisas sejas izteiksme, kad viņa narkotiku iespaidā pusnesamaņā gulēja uz zvērādas. Šķita, ka viņa turpat nodarbojusies ar seksu.

Jaunās ziņas izraisīja sensāciju, un žurnāls “77iri//"tika iesūdzēts tiesā. Advokāts Goldsmits apmierināts apsūdzēja Markusu par krāpšanu un ļaunprātīgu kaitējuma nodarīšanu, bet Markuss bija pazudis, kā runāja, aizbēdzis uz Eiropu.

Markuss un žurnāls “77in7/”sava prieka un pašlabuma dēļ bija izrīkojušies cietsirdīgi un bezatbildīgi, tāpat arī fotogrāfs, kas viltoja attēlus, un žurnāla redaktors, un galu galā Makenziji kļuva par upuriem.

Tomēr viņi visi izskatījās spirgti un veseli, kad izvācās no savas mājas Vašingtonā, lai dotos pavadīt Ziemassvētkus Konektikutā. Māju R ielā tūlīt nopirka jauns, ietekmīgs kon-gresmenis no Alabamas.

- Vai tu ilgosies pēc Vašingtonas? - Greisa jautāja, kad viņi pēdējo nakti gulēja Džordžtaunas mājā.

Greisa pati arī nezināja atbildi uz šo jautājumu. Vienā ziņā - ne, citā - viņai tomēr pietrūks Vašingtonas. Greisa raizējās par Čārlzu, kurš mūžam izjutīs, ka nav paveicis darbu līdz galam. Tomēr vīrs apgalvoja, ka neko tādu nejūtot. Sešus gadus darbodamies Kongresā, viņš bija daudz paveicis un iemācījies milzum daudz kā jauna. Pats svarīgākais, ka viņš bija sapratis, kas ir galvenais viņa dzīvē, - ģimene, nevis darbs. Viņš bija pieņēmis pareizo lēmumu. Ģimene bija diezgan cietusi, bērni norūdījušies un visi vēl vairāk cits citam tuvinājušies.

Čārlzam bija vairāki privātu korporāciju piedāvājumi, un, saprotams, viņš varēja atgriezties juridiskajā firmā, bet viņš vēl nebija izlēmis, ko darīs. Vispirms ģimene rīkosies tā, kā Čārlzs bija ieplānojis. Viņi pavadīs sešus vai astoņus mēnešus Eiropā. Viņi brauks uz Šveici, Franciju un Angliju.

Čārlzs jau bija sazinājies ar divām skolām Ženēvā un Parīzē. Bučiņa paliks pie draugiem Griničā līdz pat vasarai, kad viņi atgriezīsies. Tā Čārlzs bija izlēmis. Greisai nākotnē varētu būt vēl viens bērns. Ja ne, viņi tāpat būs laimīgi. Čārlzam visas durvis bija vaļā.

Nākamajā dienā, kad Greisa ar bērniem jau sēdēja automašīnā, zvanīja telefons. Čārlzs vēl pēdējo reizi pārskatīja māju, lai pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts, un atrada tikai Meta futbola bumbu un vecas rītakurpes zem lieveņa. Māja bija tukša.

Zvanīja Čārlzam maz pazīstams ierēdnis no Valsts departamenta. Ierēdnis bija prezidentam tuvu stāvoša persona un Rodžera Māršala labs draugs.

- Prezidents vēlas jūs šodien satikt, ja jums ir laiks, -viņš teica Čārlzam.

Čārlzs pasmaidīja un nogrozīja galvu. Varbūt prezidents gribēja tikai atvadīties un pateikties par darbu, lai gan šķita, ka tā nav.

- Mēs gatavojamies braukt uz Koncktikutu. Mēs esam izvākušies no mājas, un bērni jau sēž automašīnā.

-Tad atbrauciet uz mazu brītiņu. Desmitos četrdesmit

*

piecās minūtēs prezidentam būs piecpadsmit minūtes laika, vai jūs varētu?

Čārlzs gribēja jautāt: “Kāpēc?” - bet zināja, ka tā nav pieņemts, un viņš nekādā ziņā nevēlējās, lai viņam aizcirstos durvis uz Ovālo istabu.

- To ir iespējams noorganizēt, ja jūs esat ar mieru izturēt trīs trokšņainus bērnus un suni.

- Man ir pieci bērni, - vīrietis iesmējies atbildēja, - un sieva uz Ziemassvētkiem man uzdāvināja sivēnu.

- Mēs būsim klāt.

Bērni bija ārkārtīgi pacilāti, ka iebrauks Baltajā namā atvadīties.

- Varu saderēt, ka ar katru viņš neatvadās, - Mets lepni paziņoja, gribēdams palielīties kādam draugam.

- Ko tas nozīmē? - Greisa jautāja, kad viņi brauca ar daudzvietīgo vieglo automašīnu uz Pensilvānijas avēniju.

Viņu automobilis katrā ziņā bija pats necilākais pie Baltā nama, bet Čārlzs Greisai vaļsirdīgi atzinās, ka nepavisam nesaprotot, ko no viņa grib.

- Viņi grib, lai tu kandidētu pēc četriem gadiem prezidenta vēlēšanās, - Greisa pavīpsnāja. - Pasaki, ka tev nav laika.

- Jā, bez šaubām!

Čārlzs pasmējās un atstāja ģimeni automašīnā, bet kalpotājs aicināja iet visus iekšā. Bērniem bija sagatavota maza apskates pastaiga, un jauns kareivis piedāvājās pavadāt Bučiņu. Baltajā namā valdīja draudzīga atmosfēra, kas bija raksturīga pašreizējai administrācijai. Viņiem patika bērni, suņi, cilvēki. Un Čārlzs.

Ovālajā istabā prezidents izteica Čārlzam nožēlu, ka kongresmenis pārtraucis vēlēšanu kampaņu, bet viņš Čārlzu tomēr saprotot. Reizēm jāpieņem lēmums par labu savai dzīvei, nevis valstij. Čārlzs savukārt atbildēja, ka viņš novērtējot sniegto atbalstu, viņam pietrūks Vašingtonas un viņš cer atkal satikties.

- Es ceru to pašu.

Prezidents pasmaidīja un jautāja, kādi ir Čārlza nākotnes plāni. Čārlzs atbildēja, ka kopā ar ģimeni brauc uz Šveici slēpot.

- Kādas ir jūsu domas par Franciju? - prezidents ar interesi jautāja, un Čārlzs paskaidroja, ka viņi brauks uz Nor-mandiju un Bretaņu un ka bērni mācīsies skolā Parīzē.

- Kad jus tur ieradīsieties? - prezidents domīgi pavaicāja.

- Laikam februārī vai martā. Paliksim Parīzē līdz jūnijam, kad sākas skolas brīvdienas. Tad vienu mēnesi apceļosim Angliju un atgriezīsimies mājās. Pēc tam atsākšu strādāt.

- Ko jūs teiktu par aprīli?

- Kā, lūdzu, ser? - Čārlzs īsti nesaprata, bet prezidents pasmaidīja.

- Es jautāju, vai jūs negribētu atsākt darbu aprīlī?

- Es tad vēl būšu Parīzē, - Čārlzs atturīgi atbildēja. Viņš negribēja atgriezties Vašingtonā agrāk kā pēc gada vai diviem un Savienotajās Valstīs ne agrāk kā vasarā.

-Tas nekas, - prezidents turpināja. - Pašreizējais vēstnieks Francijā aprīlī vēlas braukt mājās un iet pensijā. Ko jūs teiktu par Francijas vēstnieka posteni uz diviem trim gadiem? Pēc tam mēs varētu apspriest nākamās vēlēšanas. Mums būs vajadzīgi kārtīgi vīri, Čārlz. Es labprāt jūs redzētu

viņu vidū.

*

-Vēstnieks Francijā?-Čārlzs samulsis jautāja. Viņam bija grūti to aptvert, bet izklausījās, ka tā būtu pati lieliskākā izdevība. - Vai varu to pārrunāt ar sievu?

- Protams!

-Esjums piezvanīšu, ser.

- Nekavējoties! Tas ir labs amats, Čārlz. Jums tas patiks.

- Noteikti!

Čārlzs bija gluži apjucis no jaunumiem. Durvis uz Vašingtonu viņam palika atvērtas.

Čārlzs apsolīja dot prezidentam atbildi pāris dienu laikā. Abi vīrieši sarokojās, un Čārlzs satraukts devās lejup pa kāpnēm. Greisa redzēja, ka kaut kas ir atgadījies, un viņa vai mira nost aiz ziņkāres. Beidzot viņi ar bērniem un suni sasēdās

* j

mašīnā, un visi klupa virsū tētim ar jautājumiem, ko gan prezidents viņam teicis.

- Ne visai daudz, - Čārlzs ķircinādams atbildēja un brauca prom no Baltā nama. - Kā jau pieklājas, “uz redzēšanos!”, “laimīgu ceļu!”, “neaizmirstiet atrakstīt!”.

- Tēt! - Ebija žēlojās, un Greisa vīru draudzīgi iedunkāja.

- Vai tu stāstīsi vai ne?

- Varbūt. Kas man par to būs?

-Es tevi izmetīšu no mašīnas, ja tu mums neizstāstīsi! -Greisa draudēja.

- Labāk klausi mammu, tēt! - Metjū brīdināja, un suns sāka nikni riet, it kā gribētu ko uzzināt.

- Labi, labi! Viņš teica, ka mēs esam paši neuzvedīgākie cilvēki, kādus vien viņš sastapis, un viņš negrib mūs ne redzēt!

Čārlzs smīnēja, un pārējie unisonā kliedza, ka tas neesot smieklīgi.

- Īstenībā viņš uzskata, ka mums būtu jāpaliek Eiropā.

Pēc sešiem Vašingtonā pavadītiem gadiem bērniem nācās grūti atvadīties no draugiem, bet viņi satraukti vēlējās braukt ceļojumā uz ārzemēm, un Endrū nevarēja vien sagaidīt, kad tiksies ar draudzeni Parīzē.

Čārlzs ziņkāri uzlūkoja Greisu.

- Viņš man piedāvāja vēstnieka vietu Parīzē, - Čārlzs pačukstēja sievai, kamēr bērni aiz muguras stumdījās.

- Jā? - Greisa apstulba. - Tūlīt?

- Aprīlī.

- Ko tu atbildēji?

- Es teicu, ka aprunāšos ar jums visiem un paziņošu viņiem. Kādas ir tavas domas?

Čārlzs paskatījās uz Greisu, mašīnai traucoties cauri Vašingtonai uz ziemeļiem Griničas virzienā.

- Mēs esam tik laimīgi! - Greisa izdvesa.

Viņi bija izkļuvuši no elles ugunīm gandrīz neskarti un joprojām bija kopā.

- Vai zini ko vēl no jauna? - Greisa, cieši piekļāvusies Čārlzam, čukstēja.

-Nu?

- Es laikam esmu stāvoklī.

Čārlzs sāka smaidīt un, par spīti troksnim aiz muguras, savukārt pačukstēja Greisai:

- Man būs astoņdesmit divi gadi, kad mazākais bērns beigs koledžu, man laikam jābeidz skaitīt. Mums viņš būs jānosauc par Fransuā.

- Par Fransuāzu, - Greisa izlaboja, un Čārlzs smējās.

- Dvīņi? Tātad - vai mēs brauksim? - Čārlzs kā labi audzināts jautāja.

- Tā šķiet, vai ne?

Bērni pilnā kaklā dziedāja franču dziesmas, un Endijs vai starot staroja.

- Vai tu gribēsi, lai bērns piedzimst tur? - Čārlzs klusu, mazliet noraizējies, jautāja.

- Kāpēc gan ne? - Greisa smaidīja. - Nekur tas nebūtu jaukāk kā Parīzē.

- Tātad - jā?

Greisa pamaja.

-Jā.

- Prezidents teica, ka pēc diviem trim gadiem gaidot mani atpakaļ sakarā ar vēlēšanām. Es gan šaubos, nezinu, vai es vēlreiz spēšu to izturēt.

- Varbūt nākamreiz tā nenotiks. Viņi būs sevi izsmēluši.

- Pēc tiem trikiem, ko tas nelietis izstrādāja ar foto-

grāfijām, viss beigsies ar to, ka “Thrill” piederēs mums. -Čārlzs skumīgi pasmaidīja. - Goldsmitam būs darba pilnas rokas.

- Mēs to iestādi varētu nodedzināt līdz pamatiem. Tā ir jauka ideja! - Greisa ļauni pavīpsnāja.

- Tas tik būtu to vērts!

Čārlzs noskūpstīja sievu. Dzirdot, kā bērni smejas un dzied, radās sajūta, ka pēdējo mēnešu šausmas vispār nav bijušas.

-Au revoir, Vašingtona! - bērni klaigāja, braucot pāri Potomakai.

Čārlzs noskatījās uz pilsētu, kur dzima un mira tik daudz sapņu, un viņš paraustīja plecus.

- Tiksimies atkal!

Greisa piekļāvās tuvāk vīram un smaidīdama lūkojās ārā pa automašīnas logu.

DANIELA STlLA

ĻAUNUMS

Redaktore G. Šiliņa Korektore L. Smilga Operatori I. Smirnova, 1. Saharcva,

A. Kalnietis, A. Ošiņš

Izdevniecība “Kontinents”,

Elijas ielā 17, LV-1003 Rīgā, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, LV-1004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 102941.

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Stīla Daniela Ļaunums

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsita nodaļa