Londone Džūlija

Lavandas gaisma

Džūlija Londone

Lavandas gaisma

Kārlijas Hiksas piemiņai

Negadījumā ar automātisko pacēlāju tiek

SABOJĀTI NEIZSAKĀMI VĒRTĪGI MĀKSLAS DARBI

Mērija Finegana

Ņūporta, 21. augusts. Neizmērojami vērtīgs pirmsrevolūcijas laika trauku skapis, kas rotāts ar zeltu un ziloņkaulu, kā arī vairākas porcelāna bļodas un šķīvji, ko Rodailendas Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrībai (RVPSB) aizdevusi Hem-blenu ģimene, neglābjami sabojāti iepriekšējā nedēļā, kad automātiskais pacēlājs, kas tika darbināts, lai labotu pamatus vēsturiskajam Botviku namam Ņū-portā, Rodailendas štatā, sadūrās ar ārsienu.

Kuratora asistents pasniedzējs Mairons Tidvels (38) paziņoja, ka, labojot pamatu, iestrēgusi kāda pacēlāja svira un priekšējā kraušanas iekārta ietriekusies sienā, iznicinot visu saturu.

"Mēs šobrīd izmeklējam negadījumu," saka pasniedzējs Tidvels. "Ja izrādīsies, ka vainojams pacēlāja vadītājs, mēs attiecīgi rīkosimies, bet šobrīd izskatās, ka tas bijis nelaimes gadījums un milzīgs zaudējums Amerikai, jo bojā gājuši daži ļoti dārgi pirmsrevolūcijas laika mākslas darbi. Skapja un porcelāna vērtība varētu sasniegt tūkstošiem dolāru. Arī ēkai nodarīto bojājumu labošana varētu ļoti dārgi maksāt. Mēs šobrīd noformējam pieprasījumu apdrošināšanas kompānijai," Tidvels piebilda. RVPSB ir apdrošinājusi visas savas ēkas un to saturu.

Pirmā nodaļa

Ņujorka

Viņi sēdēja divos pārāk polsterētos krēslos, kas lika galvām atrasties zemāk par viņiem pretimsēdošā laulību konsultanta acu līmeni. Konsultants, ērti sakrustojis kājas, nevērīgi ar pirkstu galiem bungoja pa roku balstu, pārlūkodams savas piezīmes.

Aronam Līram likās, ka šim uzpūtīgajam ēzelim noteikti patīk tāds iekārtojums, kas jauj viņam sēdēt tronī pāri visiem nabaga neprašām, kuri nespēj uzturēt normālas attiecības pat ar savu apakšveļu.

Danielam (konsultants bija uzstājis, ka viņiem jāuzrunā citam citu vārdā) mugurā bija pēc pasūtījuma šūts uzvalks un uz acīm - kantainas brilles, kas izskatījās pēc sērkociņu kastītēm. Pie sienas aiz viņa muguras bija vairāk nekā ducis ierāmētu sertifikātu, un uz katras brīvas virsmas bija uzliktas papīra salvešu kastītes.

Patiesību sakot, Aronam riebās Daniels, viņa psihoblēņas un tas, kā viņš savus klientus uzlūkoja no augšas un lika viņiem stāstīt par savām jūtām. Ārons pat nespētu pateikt, kas ir sliktāk -sāpes, nelabums un visaptverošā vilšanās, ka atkal jāpārcieš ķī-mijterapija un apstarošana, lai ārstētu vēzi, kurš atkal bija atgriezies, vai arī tas, ka jāstāsta par savām jūtām.

Galu galā visi prātojumi saistījās ar vienu - viņa nāvi, un Aronam negribējās sēdēt un pārdomāt savas dzīves nenovēršamo galu. Nolādēts, viņam bija tikai piecdesmit deviņi gadi un pārāk daudz darāmā.

Tiesa, pēdējo divu gadu laikā viņš bija redzējis, kā viņa abas vecākās meitas atrod mīlestību un apmierinājumu, tādā veidā pie-

pildot viņa kvēlāko pirmsnāves vēlēšanos. Bet viņam bija vēl viena meita, kurai viņš bija vajadzīgs, visnelaimīgākā no meitām, viņa mazulīte Reičela. Viņa nebija atradusi savu vietu dzīvē. Kā gan lai viņš aiziet, pirms redzējis Reičelu sasniedzam... kaut ko?

Un, protams, bija arī Bonija, viņa mūža lielā mīlestība, viņa bērnu māte, sieviete, pret kuru viņš bija izturējies drausmīgi vairāk nekā trīsdesmit gadu garumā, un tieši tāpēc viņi sēdēja šeit un gaidīja, kad Daniels, Konsultants par Milzu Naudu, pabeigs pārlasīt savas piezīmes.

Patiesībā Arons vēl joprojām brīnījās par to, ka viņi ir salabuši. Dienā, kad Arons beidzot bija sadūšojies un devies uz Losandže-losu, lai lūgtu Boniju dot viņam vēl vienu iespēju, kuru viņš nebija pelnījis, viņš bija ieraudzījis Bonijas seju un tajā pašā mirklī sapratis, ka ir ar mieru darīt visu. Viņš bija ieraudzījis skaistās zilās acis, kas mirdzēja pat pēc visiem šiem gadiem, spīdīgos tumšos matus, kuros bija manāms tikai pavisam viegls sirmums... un apņēmību, ar kādu viņa bija sakodusi zobus.

Tajā mirklī Arons bija sapratis, ka Bonija nepieļaus viņa atgriešanos savā dzīvē, necietīs nevienu dienu blakus viņam. Patiesību sakot, par to viņš bija vairāk pārliecināts nekā par to, ka atgriezies vēzis.

Bet kaut kādā dīvainā veidā - varbūt augstāku spēku iejaukšanās dēļ, kas to lai zina? - Bonija bija ļāvusi viņam atgriezties vēl pēdējo reizi. Taču ar noteikumiem. Bija vesela gūzma noteikumu, kurus šobrīd viņš nevarēja īsti atcerēties, vienīgi to uzpūtīgo ēzeli, kas sēdēja viņiem pretī.

Uzpūtīgais ēzelis droši vien sajuta uz sevi raidītos naida viļņus, jo viņš pacēla galvu no savām piezīmēm, uzsmaidīja Aronam un sacīja:

"Pirmdien mēs brīnišķīgi pastrādājām! Mēs uzzinājām, kādas ir mūsu abpusējās jūtas attiecībā uz pirmo šķiršanos, vai ne?"

Bonija pamāja. Arons tikai drūmi blenza uz konsultantu.

"Tātad, Bonija, kad mēs pirmdien tikāmies, jūs ļāvāt manīt, ka jūtaties satraukta par kādu nesenu notikumu, vai atceraties?" Daniels jautāja.

"Jā, atceros," Bonija stīvi atbildēja. Viņa sēdēja, izslējusies taisna kā miets, salikusi rokas klēpī, un izskatījās neticami daiļa. Viņas tumšie mati bija apgriezti īsi un sabužināti kā žurnālos, kurus Arons bija lasījis ķīmijterapijas laikā.

"Vai jūs vēlaties par to parunāt?" Daniels uzmudinoši vaicāja.

Bonija nopūtās un palūkojās uz Aronu.

"Tagad jau tas laikam nav nekas jauns. Mūsu meita Reičela ieradās, lai rūpētos par Aronu, kad es aizbraucu atpakaļ uz Los-andželosu pēc dažām mantām..."

"Jo jūsu galvenā dzīvesvieta ir Losandželosa, vai ne? Un jūs ieradāties Ņujorkā, lai būtu kopā ar vīru viņa dzīves grūtākajā posma," Daniels sacīja, mazliet par daudz uzsvērdams drūmo zemtekstu.

"Tieši tā." Bonija pamāja, izskatīdamās tikpat drūma. "Lai nu kā, Reičela negribēja braukt uz Ņujorku. Redziet, viņa cenšas pabeigt savu disertāciju..."

"Ne jau tāpēc viņa negribēja braukt, Bonija, un tu to zini," Arons viņu pārtrauca.

"Āron," Daniels viņam maigi pārmeta. "Atcerieties mūsu noteikumu - neviens otm nepārtrauc. Katram tiek dota iespēja runāt. Kad Bonija būs visu pateikusi, pienāks jūsu kārta."

Bonija izslējās nedaudz taisnāk.

"Reičelai tiešām ir... bija grūti pabeigt skolu un sākt kaut ko darīt ar savu dzīvi," viņa piekāpās. "Mūsu meita jau vairākus gadus kandidē uz doktora grādu."

Daniels iesmējās.

"Varu apliecināt, ka daži gadi disertācijas rakstīšanai nemaz nav tik dīvaini, kā tas izklausās."

Ak kungs, kāds idiots, Arons riebumā nodomāja.

"Jā, nu... Reičela tiekas ar kādu vīrieti - profesoru - un neizrāda īstu vēlēšanos pabeigt disertāciju un darīt kaut ko citu."

"Vai varat nosaukt kādu piemēru šai viņas atturībai?"

Arons noteikti varētu, bet Bonijai, kā vienmēr, tika ļauts runāt pirmajai.

"Labi, piemēram, viņa bieži lido uz Angliju, lai atrastu disertācijas tematu, - man liekas, viņai ir maģistra grāds seno britu vēsturē. Bet viņai šķiet, ka esot pārāk daudz interesantu ideju, tāpēc viņa vēl neesot izlēmusi, kāds būs temats."

"Un jūs uzskatāt, ka viņa... ko? Nesaka patiesību?"

"Jā, mēs domājam, ka viņa sasodīti melo!" Ārons iejaucās.

"Ārons domā, ka viņa melo," Bonija pārlaboja viņa sacīto. "Man gan tā neliekas. Reičela ir gudra un saprātīga, turklāt viņai ir zelta sirds. Viņa tikai nesaprot, kā lai atrod savu vietu šajā pasaulē, un nekad nav to sapratusi. Un, kad viņai jāizšķiras par kaut ko tik svarīgu kā disertācijas temats, viņa nespēj atrast atbildi."

"Un kāpēc tā notiek, kā jums šķiet?" Daniels jautāja. Bonija paraustīja plecus. Daniels pamāja ar galvu un kaut ko pierakstīja bloknotā. "Kādā veidā Reičelas neizlēmība noveda pie jūsu nesenās neapmierinātības ar Aronu?"

Bonija pavīpsnāja un palūkojās laukā pa logu.

"Arons nelika viņu mierā. Visu laiku, kamēr es biju prom, viņš Reičelai pārmeta viņas nevērtīgo diplomu, nejēdzīgo draugu un, pats drausmīgākais, viņas svaru! Kad es atgriezos no Losandže-losas, Reičela bija aizbēgusi atpakaļ uz Providensu."

"Tas jūs ļoti apbēdināja, vai ne, Bonija?"

"Jā! Viņš man zvērēja, ka tā nedarīs!" Bonija sacīja, ar dusmīgu skatienu pienaglodama Aronu pie sienas.

"Bet es nezvērēju, ka ļaušu savai meitai slaistīties!" Arons atcirta.

"Aron, neaizmirstiet mūsu noteikumu!" Daniels viņam atkal aizrādīja un pasmaidīja.

Arons bija ļoti tuvu tam, lai pateiktu dakterim, kur viņš var iebāzt savus noteikumus, tomēr iekoda mēlē, jo bija apsolījis Bo-nijai izturēt šīs nodarbības, pat ja tās viņu nogalinātu.

Daniels turpināja smaidīt.

"Tagad mirkli parunāsim par solījumiem, kurus sadzirdam. Bonija, kādu solījumu jūs dzirdējāt no Arona mutes?"

"Viņš solīja, ka mainīsies," Bonija atbildēja, uzmezdama vīram vēl vienu bultai līdzīgu skatienu. "Un ka apmeklēs laulību konsultantu kopā ar mani, ka ies uz baznīcu un klausīsies, nevis gulēs, un ka pārstās rāt mūsu meitas par katru sīkumu. Viņš to dara visu mūžu, vienmēr uzskatīdams, ka visu zina labāk, un viņš gandrīz uz visiem laikiem atsvešināja no mums mūsu vecāko meitu Robiņu, jo vienmēr uzspieda savu gribu, arī Rebeku -nabaga meitene nupat bija pārcietusi smagu šķiršanos, un Arons bija tik ļoti pārliecināts, ka viņa svētais pienākums ir Rebekai kaut ko iemācīt, nevis ļaut viņai pašai visu izprast. Un tagad arī Reičela... Es uztraucos, ka viņš atstums arī Reičelu, un tieši viņai, manuprāt, mēs esam vajadzīgi vairāk nekā abām pārējām meitām."

"Kad, pie velna, es varēšu runāt?" Arons noprasīja.

"Tagad varat teikt visu, ko vēlaties," Daniels dzīvespriecīgi paziņoja.

"Labi, tad lūk, kā viss bija," Arons iesāka, izsliedamies taisnāk. "Pirmkārt, tas vīrs, kuram Reičela pēdējos pāris gadus ir pielipusi kā dadzis, nekad viņu neatbalstīs. Patiesībā viņa aizdod naudu tam mūdzim, un tas nozīmē, ka viņa aizdod viņam manu naudu! Un viņa pat nesaprot, cik tas ir paradoksāli! Viņa tikai saka: "Tēt, viņam tā tiešām ir nepieciešama vairāk nekā man." Pupu mizas! Un, ja jau par to runājam, tad ir ari otrkārt," viņš sacīja un apklusa, lai ievilktu elpu. "Kad pirmoreiz saslimu, es viņai teicu, ka viņai ir viens gads laika, lai uzrakstītu to disertāciju. Es teicu: "Vai nu kārto savas darīšanas, vai arī lien nost no poda, bet tev jānoskaidro, kā pašai izdzīvot šajā pasaulē, jo nabaga vecais papucis nebūs blakus, lai to izdarītu tavā vietā." Atceries taču, Bonija, tu mani atbalstīji." Viņš pagriezās pret sievu.

Bonija nodūra acis un pamāja.

"Tāpēc es paziņoju Reičai, ka naudas vilciens, no kā viņa pārtiek jau vairāk nekā trīsdesmit gadu, brauc prom. Un vai zināt, kas notika? Viņai bija vairāk nekā gads! Viņai ir bijuši gandrīz divi gadi, Dieva dēļ, un viņa vēl joprojām nav pabeigusi to sasodīto darbu!"

"Un kā jūs jūtaties, kad Reičela nedara to, ko jūs prasāt?"

Vai šis āksts ņirgājās?

"Hmm, Daniel, es jūtos nikns, un, pirms jūs sākat smīnēt, es piebildīšu, ka jums nav ne jausmas, kā tas kaitina - redzēt, kā tava miesa un asinis tā gluži vienkārši plivinās vējā! Un vai zināt, kas ir tas trakākais? Reičela ir tik radoša un varbūt pat gudrākā no visām mūsu meitenēm, bet viņa sēž uz pakaļas strupceļā kopā ar pilnīgu idiotu. Bezmērķīgi!" viņš paziņoja, pamezdams plaukstas gaisā. "Pilnīgi un absolūti bezmērķīgi!"

"Tu viņu nesaproti, Aron, un nekad neesi sapratis!" Bonija iesaucās, un Ārons drūmi nodomāja, ka viņa gan nez kāpēc drīkst izteikties viņam atvēlētajā laikā. "Reičela ir glīta meitene, bet viņa nav tik skaista kā viņas māsas."

"Kāds tam sakars ar izskatu?" Ārons noprasīja. "Vispār, pēc manām domām, Reičela ir pievilcīgāka par savām māsām. Viņa izskatās pēc sārtvaidzes amerikānietes, un viņai ir gari, tumši, viļņaini mati, kurus viņa sasien augšā," viņš sacīja un norādīja uz savu galvu, cenzdamies attēlot mezglu. "Viņas problēma ir tāda, ka viņa nevēlas doties turp, uz kurieni viņu ved dzīve."

"Ne jau dzīve viņu ved," Bonija noteica. "Viņa nevēlas iet turp, kur viņu ved tu."

Dīvaini, bet šī piezīme Āronu pārsteidza, un viņš ilgi klusēdams skatījās uz Boniju.

"Ko jūs jūtat šajā sakarībā, Āron?" Daniels klusi jautāja.

"Es jūtu, ka Bonija mani nesaprot. Ne jau es viņu vadu; to dara tas viņas bezjēdzīgais diploms un bezjēdzīgais draudziņš. Tiešām jauki, vai ne? Desmit gadu skoloties - un ko mēs saņemam par savu naudu?"

"Ļaujieties tām!" Daniels viņu mudināja. "Ļaujieties savām jūtām! Ko jūs jūtat?"

"Kaunu," Arons īsi atbildēja, ignorēdams Bonijas iestenēša-nos. "Kaunu, jo mēs nespējām viņai labāk palīdzēt. Žēl, ka man nav laika to visu vērst par labu. Tomēr man ir jādara vismaz kaut kas, jo meitene vēl joprojām uz mani paļaujas. Es viņai jautāju: "Ko tu iesāksi, kad es nomiršu?" - un viņa tikai raudāja. Man likās, ka es runāju ar sienu."

"Es labprāt šo to ieteiktu, Aron," Daniels sacīja, salikdams kopā pirkstu galus. "Pirmkārt, iespējams, Reičela jūtas laimīga, darot to, ko šobrīd dara. Varbūt viņa netiecas pēc tiem pašiem mērķiem, kādus jūs viņai esat nospraudis."

"Bez šaubām!" Arons nošņāca, sakrustodams rokas virs krūtīm.

"Tomēr jūsu nodomi ir labi. Jūs vēlaties, lai viņa iemācās pati sevi apgādāt, būt pieaugusi. Vai man ir taisnība?"

"Jā! Tas ir tieši tas, ko es cenšos panākt, bet - nē, es jau esmu tāds briesmonis," viņš noteica un uzlūkoja Boniju ar pārmetuma pilnu skatienu.

"Tā kā šķiet, ka jūsu pierastais runas veids uz Reičelu neiedarbojas, tad varbūt jums vajadzētu izmēģināt citu pieeju," Daniels šķietami bezrūpīgi paziņoja. "Ja jums liekas, ka runājat ar sienu, tad varbūt vajadzētu mainīt izteiksmes veidu."

"Kā, pie velna, es varētu izteikties vēl skaidrāk?"

"Kā jūs domājat, kas notiktu, ja jūs izturētos pret Reičelu laipni?" Daniels jautāja.

Arons apjukumā pamirkšķināja acis.

"Kā, lūdzu?"

"Padomājiet par jaukāku apiešanos ar Reičelu! Pamēģiniet iejusties viņas ādā!"

"Es nesaprotu, par ko jūs runājat." Arons sarauca pieri.

"Labi, pamēģināsim citādi," Daniels sacīja, apmainīdamies skatieniem ar Boniju. "Es esmu Reičela, man ir aptuveni trīsdesmit gadu, es jau ļoti ilgi studēju. Varbūt tik ilgi, ka vairs neatceros, kāda ir īstā pasaule. Un varbūt man patīk mans draugs profesors tāpēc, ka viņš man neko neuzspiež; viņš tikai ļauj man būt tādai, kāda es esmu. Un varbūt, kad man kāds iesaka iziet no savas ērtās pasaules īstajā pasaulē, tas man liek justies nervozai un es rīkojos tā, lai saglabātu komforta sajūtu, piemēram, pārāk daudz ēdu."

Arons jau purināja galvu, dzirdēdams visas šīs blēņas.

"Kāpēc, pie visiem svētajiem, viņai būtu jābaidās no dzīvošanas īstajā pasaulē?"

"Tāpēc/' Bonija klusi ieteicās, "ka tad, kad viņa to darījusi, viņa katru reizi atradusies divu ļoti veiksmīgu un skaistu vecāko māsu ēnā, un viņai tiek pārmests tas, kā viņa izskatās, kas viņu interesē, un patiesībā arī tas, kas viņa vispār ir. Providensā viņa netiek kritizēta, viņa tiek pieņemta tāda, kāda ir. Viņa ir drošībā. Citur tā nav."

Ārons sajuta, ka vēderā kaut kas apmet kūleni.

"Tāpēc es ieteikšu dažus komunikatīvos vingrinājumus, kurus jūs varat izpildīt nedēļas nogalē," Daniels ieminējās un pastiepa roku pēc vairākām brošūrām.

Arons aizvēra acis un nodomāja, ka tūlīt vems.

Otrā nodaļa

Prvvicknsā, RaidUcndd

Pēc divām ndeķm

Viss sākās ar pudeli vīna un kaismīgu strīdu, kuru burvestību labāk izmantot.

Dānijā Delanija, Reičelas labākā draudzene, bija atnākusi pie viņas uz vakariņām, un Reičela sacīja, ka, pēc viņas domām, Dānijas burvestība izklausās pēc kāda bērnu skaitāmpantiņa, un ierosināja, ka varbūt vajadzētu nedaudz vairāk to papētīt, lai viņas neizdarītu kaut ko patiešām muļķīgu, jo Dānijā esot pavisam zaļa iesācēja maģijā.

Danijai, kā jau bija paredzams, nepavisam nepatika Reičelas ierosinājums.

Bet Reičela nebija pārāk sajūsmināta par balto maģiju. Viņa ne vienu reizi vien bija centusies Danijai paskaidrot, ka viņai tiešām šī raganu padarīšana neliekas visai uzticama.

Taču, kad Dānijā metās kādā no saviem lielajiem piedzīvojumiem, viņai parasti pasliktinājās dzirde. Ja vien, protams, nedabūja dzirdēt, ka viņas burvestība nekam neder, viņa saklausīja katru vārdu, iegaumēja to un atkārtoja ar sāpinātu sejas izteiksmi, it kā tiktu kritizētas viņas kurpes vai kaut kas tamlīdzīgs. Neliete.

Kaut gan Dānijā bija slaida, ar sārti blondiem matiem un glīta -tāda tipa meitene, no kādām Reičela parasti izvairījās, - viņas bija satikušās Brauna universitātē pirms pāris gadiem, kad abas mācījās vēsturi, un ātri vien atklājušas, ka viņām piemīt kopīga interese par visa veida dīvainībām un neprātībām.

Reičela vēl joprojām mācījās vēsturi (vai arī, kā apgalvoja viņas tēvs, bija kļuvusi par mūžīgo studenti), bet Danijai tas apnika, un

viņa nolēma, ka nevar to atļauties par saviem frizieres ienākumiem, un galu galā viņu vairāk interesēja frizūras nekā vēsture. Un, kaut gan vēlāk izrādījās, ka viņu vairāk interesē masāžas terapija nekā frizūras, viņas abas ar Reičelu vēl joprojām bija labas draudzenes.

Tieši tādēļ Dānijā šobrīd atradās viņas mājā un stāstīja viņai par maģiju. ŠI aizraušanās bija sākusies, kad Reičela bija atgriezusies no Ņujorkas pēc viena no smagākajiem ķīviņiem ar tēvu. Viņa bija pieļāvusi kļūdu, izpētot savu astroloģisko tabulu un secinot, ka planētas liek viņai veikt kaut kādas pārmaiņas. Kad Reičela parādīja tabulu Danijai, viņas brūnās acis izvalbījās un viņa paziņoja:

"Mīļā, tev obligāti kaut kas jāmaina."

Un šovakar viņa bija ieradusies, lai Reičelas vietā veiktu šīs pārmaiņas. Pēc vakariņām, protams, kuras Reičela vēl joprojām gatavoja.

Dānijā ielēja sev glāzi vīna un jautāja:

"Ta, ko tu esi izdomājusi?"

"Neko," Reičela atbildēja un nopūtās, jaukdama salātus.

Dānijā nočiepa sarkanās paprikas gabaliņu no salātiem.

"Glīta bļoda," viņa piezīmēja.

Jā, glīta bļoda. Ļoti jauka bļoda. Slīpēts stikls, apzeltīta maliņa, uz sāniem ar roku zīmēti skati no burvīgas Francijas lauku ainavas.

"Dāvana no Mairona," Reičela sacīja. "Muzeja suvenīru veikaliņā laikam ir izpārdošana."

Mairons reiz bija viņas mīļākais. Tagad viņš bija tikai draugs un strādāja par asistentu pusslodzi Rodailendas Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrībā. Viņam bija paradums dāvināt Reičelai priekšmetus no muzeja suvenīru veikaliņa, lai nevajadzētu atdot naudu, kuru bija viņai parādā.

"Es par to daudz domāju," Dānijā dedzīgi teica. "Vai tu pamanīji, ka Marss un Merkurs ir atpakaļejoši? Tas visu padara nenoliedzami skaidru. Ir taču neiespējami censties savest kārtībā dzīvi, kad notiek tas, vai ne?"

Kurš gan varētu apstrīdēt atpakaļiešanas teoriju?

"Viss norāda uz pārvērtēšanu. Ja tev bija kāds plāns, pārveido to."

Reičela īgni iesmējās, pievienodama salātiem sēņu gabaliņus.

"Kāds plāns? Man nav plāna! Nupat beidzās mana stipendija, man tik tikko pietiek naudas, lai samaksātu par īri un telefonu, un mans tēvs nekādā ziņā man nepalīdzēs."

"Tas ir otrs jautājums," Dānijā dzīvespriecīgi noteica. "Jupiters tuvojas Saulei, un tas, protams, ietekmēs tavus ienākumus, tāpēc mēneša beigās tev vajadzētu būt piestūķētai ar naudu." Viņa to paziņoja tā, it kā tas jau būtu noticis. Reičelai tikai vajadzēja pamosties mēneša beigās, un preslo\ Nauda.

"Piestūķētai?" Reičela apsūdzoši noprasīja un aiznesa salātu bļodu uz ēdamistabu.

"Piestūķētai," Dānijā ar uzsvaru atkārtoja. "Ieklausies savā kosmiskajā termometrā, Reičela!"

Patiesību sakot, dažreiz Reičelai ienāca prātā, ka vajadzētu uzklausīt visus un visu, tikai ne Dāniju. Viņa atgriezās virtuvē pēc vīna un glāzēm un aiznesa tās uz ēdamistabu. Dānijā tikmēr paņēma savu audekla somu un tofu lazanju.

"Manā horoskopā vispār ir arī labas ziņas," Reičela sacīja, pagrūzdama salātus uz Danijas pusi. "Kad Marss mēneša beigās izies no atpakaļejošā stāvokļa, tam vajadzētu kārtīgi uzdarboties manā desmitajā mājā, tas nozīmē... bungu rīboņa... jauns darbs!" Viņa triumfāli pacēla gaisā salātu standziņas un pasniedza tās Danijai. "Patiešām! Es ticu, ka tad, kad Marss un Merkurs beidzot pamodīsies, ar mani notiks viss iespējamais - jauns darbs, jauna nauda, jauna dzīve. Man tikai jāveic daži citi mazi, mazītiņi uzlabojumi."

"Piemēram, prātīgāk jāapietas ar naudu!"

Dānijā to paziņoja ar tādu pārliecību, ka Reičela pārsteigta viņu uzlūkoja. Dānijā pavilka augšup uzacis, mēmi jautājot, vai Reičela var to apstrīdēt. Protams, it kā Dānijā pati būtu brīnumbērns naudas lietās, un viņa tāda nebija!

"Es gribēju teikt, ka tev jā pārstāj naudu tā vienkārši atdot," Dānijā paskaidroja.

Reičela iesmējās.

"Es to neatdodu!"

"Nu, tu vienmēr aizdod naudu draugiem," Dānijā sacīja. Naudas Brīnumbērnam vajadzētu to zināt, jo viņa pati kādreiz bija aizņēmusies no Reičelas. "Bet tagad, kad tu esi palikusi viena pati, tev būs jāiemācās parūpēties pašai par sevi."

"Labi," Reičela noteica, paraustīdama plecus. "Prātīgāk jāap-ietas ar naudu. Bet galvenais ir tas, ka man jānomet nedaudz liekā svara."

Dānijā mazliet sarāvās un atkal palūkojās uz salātu bļodu.

"Tā tiešām ir skaista bļoda," viņa sacīja. "Apbrīnojami, cik īstas un antikvāras kopijas var uztaisīt."

Hmm... Acīmredzot viņai tiešām bija jānomet liekais svars.

"Tev nav jāizturas tā, it kā tu neko nebūtu pamanījusi," Reičela īgni norūca.

"Man liekas, ka tu izskaties fantastiski!" Dānijā dedzīgi metās viņu pārliecināt. "Pilnīgi augumi šobrīd ir topā! Bet zini... nekad nenāk par ļaunu nomest dažas mārciņas, pirms sāc jaunu projektu."

Ak vai! Tiešām bija slikti. Nu, desertā netiks vilktas laukā sagatavotās šokolādes kūkas ar divkāršu putukrējuma kārtu. Bet viņas liekā svara problēma jau nebija nekas jauns. Viņas tēvs to pieminēja katrā otrajā teikumā, vecmāmiņa visu laiku sūtīja diētas grāmatas, māte izvairījās no šā temata, it kā domātu, ka Reičela raudādama sabruks.

Nu labi, tā bija taisnība. Viņa bija regulāri pieņēmusies svarā par dažām mārciņām katru gadu un tagad svēra par kādām divdesmit... hmm, nu labi, divdesmit piecām mārciņām vairāk, nekā vajadzētu. Tas nebūtu tik briesmīgi, ja viņai nebūtu divas vecākas māsas, Robiņa un Rebeka, kuras bija slaidas kā maikstes un apbrīnojami skaistas. Un kādēļ gan neturpināt? Viņas bija skaistas, neatkarīgas, precējušās ar lieliskiem vīriešiem un dzīvoja skaistu bērnu ielenkumā.

Un šeit sēdēja Reičela, viņu mazā, resnā māsiņa, kuras acis bija pārāk atstatu, mati bija pārāk nevaldāmi, lai būtu stilīgi, un kājas bija par lielu, lai tiktu ieautas burvīgās smalkās augstpapēžu kurpēs, nolādēts!

“Piedod, es tā negribēju," Dānijā atvainojās.

“Tev nav jāatvainojas," Reičela sirsnīgi atbildēja. "Man nepieciešams kaut kas, piemēram, jauns darbs, kas iespertu pa pēcpusi un liktu izkustēties no vietas. Man tikai būs jāpārtrauc pirkt visus tos draņķus, kas patīk Maironam."

Dānijā sadrūma, paņēma dakšiņu un iedūra to lazanjā.

"Runājot par to,” viņa stingri sacīja, "tev jāzina, ka Venera un Neptūns atrodas ceļā uz saduršanos, un, kad satiekas šīs divas pasaules, turi acis plati vaļā, jo tu vari atrast sava mūža lielo mīlestību, un viņa vārds nav Mairons!"

"Es zinu, ka viņa vārds nav Mairons."

"Vai tu esi par to pārliecināta? Tas vīrietis noēd tev matus no galvas, vienmēr aizņemas tavas mantas un tavu naudu, un kas tev no tā tiek?"

Reičela juta, ka viņas seja kvēlo kā ogle.

"Mēs esam draugi," viņa paziņoja un aizslēpās aiz liela malka vīna.

"Tu esi viņa draugs. Mairons tikai ņem un ņem."

"Tā nav taisnība. Viņš ļoti atbalstīja manu izglītību, kad neviens cits to nedarīja, un viņš ir īsts atradums, kad runa ir par tēti. Viņš atbrauca man pretī uz vilciena staciju, kad es atgriezos no divas nedēļas ilgas viesošanās ellē, un izrādīja ārkārtīgu sapratni. Un paskaties tikai uz visu, ko viņš man uzdāvinājis!"

"Man tikai šķiet, ka ir dīvaini draudzēties ar vīrieti, kurš tevi pametis."

"Viņš mani nepameta! Tas bija abpusējs lēmums!" Reičela iebilda. "Un viņš ir tikai draugs. Kas tur slikts? Vīrieši nemaz tik ļoti mani nevajā, Dānijā."

"Viņi to darītu, ja tu viņiem ļautu," Dānijā sacīja, un tajā mirklī sākās strīds, jo Dānijā žilbinoši uzsmaidīja Reičelai. "Un, kad es būšu tikusi ar tevi galā, viņi stāvēs pie tavām durvīm rindā!"

Reičela nekavējoties saprata, ko Dānijā ar to domā, un tajā pašā brīdī sāka sparīgi vicināt roku.

"Nekādā ziņā! Visa tā māžošanās ar maģiju ir tava aizraušanās, nevis manējā."

"Tev taču nav nekā, ko zaudēt," Dānijā dzīvespriecīgi sacīja.

"Nē," Reičela stingri noteica.

"Beidz taču lauzties!" Dānijā lūdzās.

"NĒ!"

Tā turpinājās visu vakariņu laiku, arī dzerot vēl vienu vīna glāzi, līdz Reičela kļuva diezgan iereibusi un pielaidīga.

Dānijā paņēma lielo audekla somu, kuru nēsāja līdzi visur, kurp vien devās, un izvilka no tās dažus priekšmetus: sārtos ādas vākos iesietu burvestību grāmatu (Dānijā lepni paziņoja, ka iegādājusies to internēta izsolē, un nesaprata, cik paradoksāli ir tas, ka ir kāda ragana, kura pārdevusi savu burvestību grāmatu); sudraba kausu; ādas strēmelē pakārtu amuletu, kas Rei-čelai izskatījās pēc miera simbola, un vairākas dažāda lieluma sveces.

"Zini, patiesībā mums vajadzētu būt laukā, piesaukt Māti Dabu un tā tālāk, bet šovakar ir pārāk auksts," Dānijā paskaidroja un izvilka no somas zemes pikuci. "Es esmu diezgan pārliecināta, ka tam nav nozīmes."

"Ko tu dari?" Reičela jautāja, vērodama, kā Dānijā sakārto visu uz ēdamistabas galda,

"Gatavoju tev burvestību, muļķīt. Nedaudz maģijas, lai tu iegūtu mieru un bagātību."

"Vai tu vari pieburt man bruņinieku mirdzošās bruņās?" Reičela priecīgi jautāja. "Tas būtu kolosāli! Taisi viņu garu! Ar tumšiem matiem. Un pieejamu."

Dānijā sarauca pieri, dusmodamās par Reičelas nenopietnibu.

"Mēs varam izdarīt mīlas burvestības, bet tev jābūt nopietnai, lai izdotos. Baltā maģija balstās uz ticību."

Reičela apslāpēja vēl vienu smiekliņu.

"Labi," viņa paziņoja un pacēla roku. "Es esmu nopietna. Es ti-i-cu-u." Bet, lai arī kā Reičela gribētu, viņa nespēja tam visam noticēt, un viņai atkal uznāca smieklu lēkme.

"Reičela!"

"Labi, labi," viņa noteica, un, tā kā bija skaidri redzams, ka Dānijā sāk dusmoties, viņa ļoti centās nesmīnēt.

Dānijā sakārtoja sveces pēc lieluma - no garākās līdz īsākajai. Tad viņa lika Reičelai atnest vēl vienu pudeli vīna (Reičela skaļi izteica savas šaubas par to, vai vajadzētu pievienot viņu, bet Dānijā neatlaidās) un ielēja dāsnu devu kausā, kam apakšā vēl joprojām vīdēja lielveikala cenu zīme.

Dānijā izstiepa ādas strēmeli garā līnijā zem svecem, iebāza roku audekla somā, izvilka sīku misiņa smaržu kociņu turētāju un vienu smaržu kociņu, kuru aizdedzināja.

"Gaiss," viņa skaļi čukstēja, "nozīmē pārmaiņas, vieglumu un brīvību."

"Man pret to nav nekas iebilstams," Reičela dzīvespriecīgi piebilda.

"Kuš!" Dānijā nošņāca, ielēja sev nedaudz vīna, atkāpās un pamājusi lika Reičelai apiet apkārt galdam. "Nu tā. Vai esi nopietnai”

"Jā. Es tiešām esmu nopietna," Reičela paziņoja un uzsvērti pamāja, ieraugot Danijas šaubu pilno sejas izteiksmi.

"Kaut nu tā būtu!" Dānijā norūca un pasniedza Reičelai kamīna šķiltavas. "Vispirms mēs veiksim svara zaudēšanas burvestību. Aizdedzini sveces, sākot no garākās un beidzot ar īsāko, un, to darot, saki: kā dilst mēness, tā dilšu es."

Reičela paņēma šķiltavas un palūkojās uz svecēm.

"Un tas ir viss?"

"Tas ir viss. Pārējais atkarīgs tikai no tevis pašas."

Danijai bija veicies, ka Reičela izdzērusi tieši tik daudz vīna, lai kļūtu viegli ietekmējama un uzskatītu visu, kas notiek, par nedaudz neatļautu un riskantu, bet aizraujošu. Viņa paņēma šķiltavas un aizdedzināja garāko sveci.

"Kā dilst mēness," viņa klusā, zemā balsī sacīja, sākdama aizdedzināt visas piecas sveces, "tā dilšu es." Viņa pabeidza uzdevumu un palūkojās uz Dāniju.

Dānijā iemeta skatienu burvestību grāmatā, paraustīja plecus, paņēma šķiltavas un ielika tās atpakaļ somā.

"Tagad ķersimies pie nākamā. iMbklājība." Viņa pasniedza Rei-čelai vīna kausu un paņēma zemes pikuci.

"Kas tas tāds?" Reičela jautāja.

"Zeme. Iedrupini to vīnā un saki: lai zeme ienāk viņā un labklājība - manā dzīvē! Un tad tev tas jāizdzer."

"Pagaidi, pagaidi - vai tu gribi teikt, ka man jādzer dubļi?"

"Vai tu gribi darbu vai negribi?" Dānijā atcirta.

Reičela nopūtās, paņēma zemes pikuci un, uzmetusi Danijai drūmu skatienu, svinīgi atkārtoja:

"Lai zeme ienāk vīnā un labklājība - manā dzīvē!" - iedrupinādama zemi vīnā. Kad viņa vilcinājās, Dānijā iebikstīja viņai sānā, un Reičela, negribīgi vaikstīdamās, pacēla kausu, aizturēja elpu un izdzēra maisījumu, cik ātri vien spēja.

Hmm... garšoja tīri labi! Viņa nošmaukstināja lūpas un pagrūda kausu pār galdu priecīgi smaidošās Danijas virzienā.

"Labi!" Tagad Dānijā paņēma ādas strēmeli un amuletu, kas, to tuvāk aplūkojot, tiešām bija sīks alvas miera simbols. "Tev jāiesien trīs mezgli. Un jāsaka tā: es viju mezglus šos, lai atrastu sirdi, kas vīsies ar manējo..."

"Ak, tu noteikti joko!"

"Vienkārši dari to, Reičela!" Dānijā gurdi nopūtās.

Reičela drūmi sarauca pieri, paņēma ādas strēmeli un iesēja vaļīgu mezglu.

"Es viju mezglus šos," viņa skandēja, siedama nākamo, "lai atrastu sirdi, kas vīsies ar manējo." Viņa pabeidza trešo mezglu, pavirpināja sīko miera simbolu un pasniedza strēmeli Danijai. "Nu, vai viņš tūlīt pieklauvēs pie durvīm? Kā es izskatos?"

"Nē, pagaidi," Dānijā ieteicās, domīgi savilkdama uzacis. "Nav pareizi."

"Kas tad? Es iesēju trīs mezglus, tieši tā, kā tu teici."

"Nē, burvestība," Dānijā paskaidroja, pastiepdamās pēc savas grāmatas un sākdama to šķirstīt.

"Varbūt tu aizmirsi to daļu, kurā mēs dejojam ap ugunskuru," Reičela ierosināja.

"Vai tu nevarētu izbeigt?"

"Nē, patiešām. Vai tad nav jādejo ap ugunskuru?"

Dānijā nopūtās.

"Aizveries taču, labi? Man kaut kas jāsameklē."

Reičela atkrita krēslā un vēlējās, kaut varētu apēst šokolādes kūku.

"Ahā! l,ūk, kā mums trūkst!" Dānijā satraukta iesaucās, ar pirkstu pabakstīdama lappusi. "Vai tev ir rožu ziedlapiņas?"

Reičela pacēla acis pret debesim.

"Nē."

Dānijā pameta skatienu visapkārt un ieraudzīja liliju pušķi vāzē uz kumodes.

"Nāksies samierināties ar šīm te," viņa nomurmināja, piecēlās, apgāja apkārt galdam un izvilka no vāzes vienu puķi.

"Ei!"

"Tikai vienu," Dānijā sacīja, uzlika ziedu uz galda, paņēma kausu un iegāja virtuvē.

"Ko tu dari?" Reičela sauca viņai nopakaļ.

"Izmazgāju kausu un pievienoju attīrītu ūdeni!" viņa atsaucās un parādījās brīdi vēlāk, turēdama rokā kausu, kurā atradās ūdens, ko viņa droši vien bija maģiski attīrījusi. Ar žestiem dedzīgi pavēlēdama Reičelai piecelties, viņa sacīja: "Pirmā burvestība bija domāta vīrieša atrašanai. Bet vajag vēl vienu, lai varētu viņu ieraudzīt. Nu, tas ir, tu neko nevari iesākt, ja nezini, kas viņš ir, vai ne?"

"Dānijā..."

Dānijā iegrūda viņai rokās liliju.

"Saplūkā ziedlapas sīkos gabaliņos un ieliec tos ūdenī!" viņa pavēlēja. "Un tad saki, izdzerdama visu vienā paņēmienā..."

"Kopā ar ziedlapiņām?"

"Tu dzēri dubļus, Reičela. Tu noteikti vari izdzert ziedu. Saplūkā ziedlapiņas un saki: naktī, kad guļu, es samanu to, kurš nozog manu sirdi un par kuru sapņoju."

Reibums no vīna sāka izzust, un Reičela papurināja galvu.

"Pirmais bija labāks. Vienkāršs un jēdzīgs. Šī pat nav kārtīga angļu valoda. Turklāt man šķiet, ka tu jau šauj pār strīpu."

"Tās ir dažādas burvestības."

"Man vienalga. Pirmajai nāksies par visu parūpēties, un es negribu dzert puķi."

"Izbeidz taču, Reičela!"

"Nē. Tas ir muļķīgi, un es negrasos neko samanīt no saviem sapņiem!"

"Grasies gan. Es tev jau uzliku sapņu burvestību. Dari to!" Dānijā pavēlēja, pastiepdama viņai pretī roku, kurā turēja ziedu.

"Tu nevari mani piespiest!" Reičela atcirta, aizlikdama rokas aiz muguras.

Dānijā pacēla acis pret griestiem un ievaidējās.

"Liels paldies, Reičela! Milzīgs paldies! Šis ir mans pirmais īstais mēģinājums nodarboties ar labvēlīgo maģiju, un tu visu izjauc. Vai tev gabals nokristu, ja tu pamēģinātu izdarīt burvestību? Vai tu nomirtu, ja izpalīdzētu man?"

Ak ne, lielā aktrise bija klāt!

"Nu labi!" Reičela nošņāca, paķēra ziedu un kausu, saplosīja lilijas ziedlapiņas, iemeta tās ūdenī un pacēla kausu. Pārspīlētā balsī, kas bija Tonija balvas cienīga, viņa dramatiski noskaitīja:

"Nakti, kad guļu, es sapņoju..."

"Samanu! Kad guļu, es samanu!" Dānijā izlaboja. "Sāc no sākuma!"

"Vai ir iespējams, ka tu varētu kļūt vēl valdonīgāka? Naktī, kad guļu, es SAMANU," viņa skaļi un skaidri atkārtoja, "to, kurš nozog manu sirdi un par kuru sapņoju." Viņa ielēja ūdeni un lilijas ziedlapiņas rīklē un sparīgi nolika kausu uz galda.

Dānijā norādīja, ka viņai uz lūpām palikusi lapiņa. Reičela notrausa to un paziņoja:

"Tas droši vien bija stulbākais, ko es jebkad esmu darījusi. Un tas kaut ko nozīmē."

"Iedzer vēl vienu glāzi vīna!" Dānijā dzīvespriecīgi ierosināja.

Pēc kaut kā tāda viņai tas bija nepieciešams.

Patiesībā viņām abām bija nepieciešama glāze vīna, un Reičela pierunāja Dāniju parādīt viņai pagānisko rituāla deju. Par spīti Danijas cītīgajiem pūliņiem palikt uzticīgai savai jaunajai ticībai, abas pārņēma smieklu lēkme uz dzīvojamās istabas grīdas.

Tajā mirklī viņas nolēma, ka obligāti nepieciešamas šokolādes kūkas ar divkāršu putukrējuma devu.

Kad Dānijā beidzot devās mājās, Reičela jutās tik viegli un brīvi, kā nebija jutusies kopš atgriešanās no Ņujorkas. Viņa iztīrīja zobus, uzvilka savu mīļāko flaneļa pidžamu un ierāpās gultā kopā ar romantisku stāstu par seru Ādamu Pērsiju, angļu bruņinieku.

Un tonakt Reičelai rādījās skaidrs sapnis par šo bruņinieku, kurš dīvainā kārtā izskatījās pēc Kolina Farela, jāja ar mežonīgu zirgu un bija ļoti iemīlējies Reičelā.

Trešā nodaļa

Nākamajā rītā Reičela pamodās sev neraksturīgi apņēmīgā noskaņojumā ievērot jauno diētu un nodarboties ar vingrošanu. Viņa nomazgājās dušā, uzvilka vingrošanas zālei nepieciešamo span-deksa tērpu un izlasīja savu horoskopu. Ir maz to, kas ciena jūsu spēku. Iespējams, jums nāksies saņemties...

Tas gluži nebija daudzsološais sākums, ko Reičela gribēja ieraudzīt, tāpēc viņa pārbaudīja pārējās zīmes, Zivis un Skorpionu (Pievērsieties savu trūkumu pieņemšanai; nesena finansiāla rakstura riskēšana, iespējams, nedos panākumus, uz kuriem cerējāt.), atmeta šos centienus un labāk pārbaudīja savu e-pastu. Viņai bija divas vēstules.

Temats: Vectēva neregulārā vēdera izeja No: Liliāna Stentone <lilandel@aol.com>

Kam: Reičela Elena Lira <earthangcl@hotmail.com>

Sveika, mazo eņģelīt! Te Tava vecmāmiņa. Vai Providensā jau ir auksts? Vakar te bija deviņdesmit grādi, un es gandrīz dabūju saules dūrienu, strādājot dārzā. Tavam vectēvam nav izgājis vēders jau divas nedēļas, un, ja kaut kas neiztīrīs to aizsērējušo cauruli, es laikam viņu nogalināšu. Viņš nekad vēl nav bijis tik nīgrs, bet es atceros, ka Tu stāstīji par kaut ko dabisku, ko es varētu iedot viņam, lai palīdzētu atslābināties. Kā to sauca? Paldies, eņģei! Mīlu Tevi. Vecmāmiņa.

P. S. Gandrīz aizmirsu. Nosūtu Tev jūraszāļu diētu, ko atradu internētā, jo zinu, cik ļoti Tev patīk tādas jūraszāles.

Reičela ātri aizsūtīja vecmāmiņai atbildi, kas nekādā veidā neļautu izvērst diskusiju par vectēva problēmu. Viņa ari neko neteica par vecmāmiņas kļūmīgo pieņēmumu, ka jūraszāles ir ēdamas. Nākamā vēstule bija no viņas vecākās māsas Robinas.

Temats: Sveika!

No: Robiņa <rmanning70@earthlink.net>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

Ei, kā sviežas, vecā? Ha-HAA! Vai brauksi uz mājām Ziemassvētkos? Ceru, ka jā. Paklau, vai Tu atceries to vakaru Blūkrosā, kad mēs izdzērām pudeli tekilas un Tu centies izskaidrot Visuma teoriju vai kaut ko tikpat garlaicīgu, un mēs ar Bekiju par Tevi smējāmies? Nejauc to ar kādu no pārējām reizēm, kad mēs par Tevi smējāmies, es runāju tieši par tekilas vakaru, šis tas no Tevis teiktā palika man atmiņā - tas par tantristisko seksu, atceries? Es tikai gribēju noskaidrot, vai kaut kur nav kāda mājas lapa vai videokasete, vai kas tāds, kur zinātkāri prāti varētu iebāzt savu degunu. Daži cilvēki Hjūstonā varētu būt ieinteresēti.

Temats: Re: Sveika!

No: Reičela <carthangel@hotmail.com>

Kam: Robiņa <rmanning70@earthlink.net>

Sveika, Robija! Visaugstais Dievs, vai radušās kādas problēmas PARADiZĒ? Vai tad Tu reiz neteici, ka Tev ir labāks sekss nekā jebkurai citai sievietei pasaulē? KAS NOTICIS??? Pēc bērna piedzimšanas zudusi dzirkstele? Beigta un pagalam, nospiesta, apdzēsta? Es pameklēšu, vai kaut kur nav mājas lapa, bet lielāko daļu no tā, ko MĒĢINĀJU jums pastāstīt, es atradu grāmatās. Es vispār esmu pārsteigta, ka Tu kaut ko atceries, ņemot vērā visu to tekilu, ko Tu izdzēri. Kāpēc gan jūs ar Džeiku gluži vienkārši nevarētu kādu vakaru aiziet uz bibliotēku? Tas, ko Tu tur atradīsi, varētu Tevi pārsteigt un sajūsmināt.

Reičela, kuru smīdina tas, ka Tev nepieciešams kāds asums guļamistabā.

Vairāk vēstuļu nebija, un, tā kā Teksasā nenotika nekas satraucošs, viņa paķēra savu vingrošanas piederumu somu un ieskrēja virtuvē, lai paņemtu ūdens pudeli pirms došanās prom.

Viņa iebāza pudeli somā, uzlika to uz pleca, devās sētaspuses durvju virzienā... un tajā pašā mirkli pamanīja, ka uz viņu no brokastu letes raugās šokolādes kūkas, kas izkliedz viņas vārdu. Nē, tās patiešām kliedza: Reičela, Reičela, tu taču dosies uz vingrošanas zāli, ko gan tev varētu nodarīt viena kūka?

Šokolādes kūkām bija taisnība. Viņa taču noteikti sadedzinās kalorijas jau pirmajā pusstundā. Patiesībā viņa varētu drošības pēc piedalīties arī augstākā līmeņa "Yogilates" nodarbībā... un tas ļāva viņai apēst divas kūkas, vai ne?

Reičelai izdevās aizbēgt no virtuves, pirms rokā ielēca trešā kūka, un viņa apstājās pie durvīm, zaglīgi paglūnēdama ārā pa mazo lodziņu, lai pārliecinātos, ka viņas kaimiņi nav laukā un nenodarbojas ar savu uzmācīgo ideju - dārzkopību. Viņa nemaz nepārspīlēja - ar Valisjelo pāri tiešām kaut kas nebija kārtībā. Misters Valisjelo lielāko daļu pēcpusdienu pavadīja, kaut ko apcirpdams - krūmus, zāli, kokus, pat viņu smieklīgi mazos suņus. Un, kad viņam vairs nebija nekā cērpama, viņš ar zālespļāvēju veidoja jaunu rakstu mauriņā - zigzagus, rūtis, taisnas līnijas.

Misis Valisjelo savukārt visu laiku pavadīja uz saviem gumijas ceļgalu aizsargiem un, izslējusi augstu gaisā milzīgo sēžamvietu, ravēja dārzu, kaut gan nebija saprotams, kā tur kāda nezāle varētu kaut vai iesakņoties. Sieviete tik uzcītīgi strādāja ar kapli, ka pat nepacēla savu neglīto galvu.

Valisjelo bija tik ļoti apsēsti ar savu dārzu, ka tad, kad goba Reičelas pagalmā padevās sakņu puvei un nokrita, nolaizdamās tieši uz Valisjelo stiepju žoga, viņa zināja, ka gaidāmas lielas nepatikšanas.

Tieši tā. Misters Valisjelo jau pēc stundas klauvēja pie viņas durvīm, satraukts ņurcīja rokās cepuri un interesējās, kad viņa novāks koku.

"Tiklīdz varēšu, mister Valisjelo," viņa sacīja, "šobrīd man nav naudas."

"Ak tā," viņš noteica un atkal bailīgi uzmeta skatienu kokam, kas gulēja uz žoga. "Bet tas sabojās žogu... Noteikti ir kaut kas tāds, ko jūs varat darīt."

Reičela palūkojās uz koku.

"Laikam jau es varētu mēģināt to noņemt," viņa ieteicās, un abi tiešām centās to izdarīt. Bet galu galā viņi padevās un stāvēja tam blakus, salikuši rokas uz gurniem, un smagi elsa pēc piepūles, ko bija sagādājuši centieni pakustināt koku, kas gulēdams izskatījās daudz lielāks nekā stāvēdams.

"Es to tā neatstāšu, apsolu," Reičela sacīja, smagi vilkdama elpu. "Es to aizvākšu, tiklīdz saņemšu naudu."

Misters Valisjelo bija palūkojies uz viņu tā, it kā domātu, ka viņa runā muļķības.

Izrādījās, ka viņam bija pamats tā uzskatīt. Kopš tās dienas bija pagājušas jau trīs nedēļas, un Reičelai vēl joprojām nebija naudas, lai nolīgtu strādniekus. Tāpēc viņa bija sākusi slapstīties un, kad pārliecinājās, ka Valisjelo tiešām nav tuvumā, ātri aizskrēja pie sava "Volksivagen Beetle", metās prom no piebraucamā ceļa, it kā bēgtu no slepkavības vietas, un brauca kā apsēsta līdz pat Sleitera avēnijai.

Vienīgā problēma bija tā, ka arī Valisjelo bija tikpat apņēmības pilni it kā nejauši satikties ar viņu un iztaujāt viņu par koku. Ne vienu reizi vien misters Valisjelo bija dzinies viņai pakaļ pa piebraucamo ceļu līdz pat ielai.

Par laimi, šorīt no viņiem nebija ne miņas, tāpēc Reičela uz pirkstgaliem izzagās laukā līdz savai dzeltenajai vabolītei ar nolaižamo jumtu, iedarbināja mašīnu un atmuguriski izdrāzās no ceļa. Uzbraukdama uz Sleitera avēnijas, viņa pamanīja, ka pa to laiku, kamēr viņa bijusi aizņemta ar slēpšanos, kaimiņi ("Laipni lūdzu mūsu mājās!" vēstīja plakāts pie viņu durvīm. "Tonijs un Ermalīna Valisjelo") bija pievienojuši divus jaunus plastmasas briežus kolekcijai, ko veidoja pieci simti galvu liels ganāmpulks, milzīga plastmasas varde un vējdzirnavas uz viņu nevainojami apcirptā un krāšņā zāliena.

Reičela nospieda gāzes pedāli un aizšāvās prom pa ielu, baidīdamās, ka v'iens vai abi kaimiņi varētu skatīties laukā pa logu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa raitā soli iegāja vingrošanas zālē, rokā nesdama īpaši lielu café au lait krūzi. Lorija, meitene, kas sēdēja pie reģistrācijas galda, gandrīz aizrijās ar savu tomātu sulu, ieraudzīdama Reičelu.

"Ak dievs, man jau likās, ka tu esi mirusi!" viņa skaļi iesaucās.

Reičela iesmējās, rakstīdama savu vārdu apmeklētāju sarakstā.

"Nē, patiešām, man liekas, ka es kaut ko tādu dzirdēju!" Lorija neatlaidās.

Nu labi, viņa bija pāris nedēļu izlaidusi vingrošanas zāles apmeklējumus, kas tur sevišķs?

"Es biju izbraukusi no pilsētas."

"Veselu gadu?"

Tas bija idiotiski. Viņa nebija nākusi uz šejieni, augstākais, dažus mēnešus, Reičela pikti nodomāja, iedama uz priekšu pa gaiteni.

Arī viņas "Yogilates" trenere, kas pirms desmit mēnešiem bija Reičelas jogas trenere, izskatījās nedaudz samulsusi, kad Reičela ienāca telpā. Viņas seja savilkās, kad viņa blenza uz Reičelu.

"Diāna, vai ne?"

"Reičela. Es apmeklēju jūsu jogas nodarbības."

Trenere pamirkšķināja acis.

"Es nepasniedzu jogu jau kādu gadu," viņa sacīja.

Nu, atvainojiet, vai tad Reičela bija vienīgais cilvēks visā Pro-vidensā, kas uz kādu bridi pametis novārtā savu vingrošanas programmu? Varbūt viņi varētu gluži vienkārši ielikt avīzē paziņojumu, ka pagājis jau vesels GADS, kopš tuklā Reičela Līra bijusi vingrošanas zālē?

Viņa aizsoļoja līdz tālākajam zāles kaktam, kur neviens nevarētu nostāties viņai aiz muguras, un izklāja savu paklājiņu.

Nodarbība sākās lieliski. Viņa atcerējās visas kustības un jutās ļoti labi. Bet tad sākās spēka vingrojumi, un drīz vien viņai ļoti noreiba galva no tā, ka viņa nespēja paelpot, un viņas muskuļi sāka atgādināt želeju. Viņa zināja tikai to, ja nodarbība drīz nebeigsies, kādam nāksies izsaukt ātro palīdzību.

Kad nodarbība galu galā patiešām beidzās, viena no meitenēm pārliecās pāri Reičelai, kura gulēja uz sava paklājiņa un stingi blenza uz lampām virs sevis.

"Vai ar jums viss kārtībā?" viņa jautāja, izskatīdamās patiesi norūpējusies.

"Jā," Reičela nosēca un, atguvusi elpu, piecēlās, pati brīnīdamās par to, cik nožēlojami netrenēta kļuvusi. Nu, turpmāk tā vairs nebūs. Reičela Lira tagad bija pavisam cits cilvēks!

Viņa devās uz vingrošanas zāli un velotrenažieriem - tikai lai nedaudz atdzīvinātu ķermeni. Viņas gaita bija diezgan lēna, un viņa noregulēja trenažieri režīmā "Pakalni".

Viņa pat nebija tikusi nost no līdzenuma un iebraukusi kalnos, kad uz blakus trenažiera uzkāpa sieviete vingrošanas biksēs un īsā džemperītī, kas atklāja viņas plakano vēderu. Viņa izskatījās neiespējami nogarlaikojusies, nospiezdama dažus taustiņus uz kontroles paneļa un sākdama mīt pedāļus.

Reičela nespēja nepamanīt, ka tad, kad sieviete pieliecās, uz viņas vēdera neveidojās krokas. Tas bija nevainojami plakans.

Ak dievs, kā viņa ienīda šo sievieti!

Ienīda tik ļoti, ka dedzīga fanātisma lēkmē nospieda taustiņu "Iekšējās zonas papildu treniņš" un arī sāka sparīgi mīt pedāļus. Un ne vairāk kā minūtes laikā viņa jau elsa un pūta kā vecene, sviedri tecēja starp krūtīm, pāri krokām uz vēdera un aiz span-deksa bikšu jostasvietas, kas šobrīd likās līdz izsmieklam cieša un nepielūdzama.

Viņa ar acs kaktiņu uzmeta skatienu kaimiņienei, kuras trenažieris strādāja tādā pašā režīmā, bet kura veica piecus miljonus vairāk apgriezienu nekā Reičela, turklāt pat nebija nosvīdusi.

Reičela pēkšņi pārtrauca mīt pedāļus.

"Fjū!" viņa noteica, lai paziņotu katram, kas varētu viņu novērot, ka viņa nupat pabeigusi savu ceļojumu pa Himalajiem, un nokāpa no velosipēda, it kā darītu to katru dienu.

Viņa pati brīnījās, kā gan kājas patiešām viņu notur un viņa neizplūst uz grīdas milzīgā lipīgas želejas kaudzē. Reičela noslau-rija pieri un aizslīdēja - nu labi, aizvilkās - līdz svaru cilāšanas trenažieriem.

Div'as apaļas stundas pēc ieiešanas zālē, vairāku simtu mārciņu cilāšanas, pietupšanās dažādos pazemojošos veidos un pozās, vēl joprojām svīzdama un juzdama, ka mati slejas piecos tūkstošos virzienu, par spīti diviem ciešajiem mezgliem, kuros viņa tos bija savijusi, Reičela devās uz stāvvietu briesmoņa Franken-šteina gaitā, turēdama vienu roku uz sāpošā sāna un gara acīm redzēdama kūpošu vannu un sveces.

Steberēdama pie savas mašīnas (protams, viņai obligāti bija jānovieto tā pašā pēdējā vietā un pašā pēdējā rindā), viņa ieraudzīja, ka kafejnīca blakus vingrošanas zālei piepildīta līdz pēdējai iespējai ar cilvēkiem, kuriem nav nekas labāks darāms tik drēgnā un lietainā dienā. Ļaužu bija tik daudz, ka, tuvodamās stāvvietas malai, Reičela ieraudzīja - aiz viņas kāds novietojis savu mašīnu tā, ka viņa nevar izbraukt laukā. Nolādēts!

Viņa iestenējās, sāka prātot, ko lai tagad dara, un nejauši ieraudzīja savu atspulgu aizmugurējā stiklā. Viņas sejai bija ugunsdzēsības krāna nokrāsa. Tieši tāda nokrāsa. Nepietika jau ar to, ka viņa bija caurcaurēm slapja un droši vien smirdēja, - viņai vēl bija japaziņo pasaulei par savu drausmīgi netrenēto ķermeni ar ugunsdzēsības krāna krāsu. Turklāt no viņas galvas visos virzienos slējās sīkas matu sprogas. Viņa izskatījās tā, it kā būtu iebāzusi pirkstu elektrības rozetē.

Nu atlika vienīgi zvanīt Danijai un saukt viņu palīgā. Vēlāk varēs pierunāt Dāniju vai Maironu atbraukt pēc mašīnas. Reičela iebāza roku somā, lai sameklētu savu jauno mobilo telefonu... bet tas nebija somā, un viņa atcerējās, ka atstājusi to uz virtuves letes. Ak, brīnišķīgi! Uz galvas nokrita un izplūda kaut kas slapjš, un viņa palūkojās augšup, saņemdama vēl vienas lielas lietus lāses sitienu pa aci. Viņa pameta skatienu visapkārt, ieraudzīja kafejnīcu un trakā ātrumā pa pusei aizkliboja, pa pusei aizlēkšoja uz to.

Kafejnica bija stāvgrūdām pilna ar spēcīgiem un skaistiem augumiem. Visi dzēra kafiju, lūkojās grāmatu lapās vai pārnēsā-

jamo datoru ekrānos un izskatījās ļoti stilīgi un moderni. Viņa turpretī kontrastēja ar to visu, izskatīdamās pēc govs savās melnajās jogas biksēs un baltajā krekliņā. Un kāpēc visās iestādēs telefoni un tualetes bija pašā tālākajā kaktā? Vai tā bija kaut kāda nacionālā sazvērestība?

Reičela ievilka elpu, nolaida skatienu un izsoļoja cauri pūlim, vismaz diviem cilvēkiem trāpīdama pa galvu un pleciem ar savu vingrošanas piederumu somu.

Nonākusi pie maksas telefona, viņa parakņājās somā, meklēdama sīknaudu, un izvilka laukā žūksni naudas. Vārda tiešā nozīmē. Viņai rokā bija sarullētas banknotes - desmitnieks, piecītis, trīs viena dolāra zīmes. Bet nekādas sīknaudas. Nevienas divdesmit piecu centu monētas, neviena nožēlojama penija.

Izdvesusi milzīga aizkaitinājuma pilnu nopūtu, Reičela pameta skatienu apkārt. Tas tiešām bija par daudz - kur tad bija visas tās brīnišķīgās lietas, kam vajadzēja notikt pēc Danijas un vairāku horoskopu vārdiem? Labklājība, laime un visas tās pārējās muļķības? Un šeit bija tik sasodīti karsts - kādam vajadzētu atvērt logu. Lai nu kā, par kaut ko viņa bija pārliecināta - kad Dānijā nonāks viņas nagos, Reičela viņai paziņos, ka tās stulbās burvestības nekam neder.

"Atvainojiet, mis, vai varu piedāvāt savu palīdzību?"

Reičela pārtrauca maniakālo somas pārmeklēšanu, prātoja, vai jautājums tiešām uzdots viņai, un lēnām pacēla skatienu augšup... un augšup... līdz ieraudzīja ļoti pievilcīgu vīrieti ar seksīgu brita akcentu. Viņš smaidīja. Viņa brīnišķīgās zilpelēkās acis it kā mirdzēja tumšu skropstu ielokā, un šķipsna biezo kastaņbrūno matu patiešām slīga pār vienu aci. Viņam mugurā bija labi piegriezts tumši svītrains uzvalks un garš lietusmētelis, kas izskatījās ļoti dārgs, it kā viņš nupat būtu pametis Džeimsa Bonda filmas uzņemšanas laukumu. Reičelu pārņēma drausmīgs panikas vilnis -šis vīrietis izskatījās pēc kinozvaigznes un stāvēja viņai tik tuvu, ka droši vien varēja viņu saost.

"Izskatās, ka jums noderētu palīdzība, vai ne?" viņš jautāja un greizi pasmaidīja, iebāzdams roku kabatā.

Ak kungs, Reičela blenza uz šo vīrieti, it ka nekad mūžā nebūtu redzējusi stiprā dzimuma pārstāvi. Viņa neapdomīgi parāvās atpakaļ, tālāk no angļa, un gandrīz nomira, atdurdamās pret stiklu, kas ietvēra telefonu. Bet tas nebija svarīgi, jo viņa pēkšņi atcerējās matu šķipsnas, kas slējās viņai uz galvas, un iedomājās, ka tiešām varētu nomirt no kauna. Gluži vienkārši nokrist zemē beigta.

"Nē, es, nē..." Reičela piespieda sevi runāt, kautrīgi smaidīdama. "Nē, paldies, bet man neko nevajag," viņa sacīja un apsviedās apkārt, vēl joprojām iebāzusi roku somā un izmisīgi meklēdama monētu, jebkādu monētu. TIKAI VIENU MONĒTU, NOLĀDĒTS!

"Man ir nedaudz sīknaudas, ja vēlaties," viņš turpināja, un Reičela, uzgriezusi viņam muguru, papurināja galvu un sajuta, ka viens no ciešajiem mezgliem uz galvas sāk raisīties vaļā.

"Paldies, viss kārtībā!" viņa paziņoja sienai.

Viņš izdvesa skaņu, kas nedaudz izklausījās pēc smiekliem. Un tas, protams, nozīmēja, ka dievīgi izskatīgais vīrietis par viņu smejas. Kā viņš uzdrošinājās par Reičelu smieties? Viņa uzmeta vīrietim skatienu pār plecu, bet... viņš patiesībā nemaz nesmējās. Viņš tikai smaidīja, ļoti patīkami smaidīja, atklādams ļoti baltus un taisnus zobus, ar kādiem angļi parasti nebija apveltīti.

"Atvainojiet, bet neizskatās, ka viss ir kārtībā," viņš sacīja un izstiepa roku. "Man ir dažas monētas," viņš paziņoja, atvērdams plaukstu un nopētīdams monētas uz tās. "Ā, lūk, tur tās ir!" viņš priecīgi izsaucās un pacēla divas divdesmit piecu centu monētas.

Reičela uz tām palūkojās un sāka nervozi prātot, vai viņas seja vēl joprojām ir ugunīgi sarkana, ak, Dievs, lūdzu, varbūt tā ir nedaudz atvēsusi un tagad ir tikai ķiršsarkana?

Viņš noturēja Reičelas klusēšanu par atteikšanos un līdzjūtīgi sacīja:

"Redziet, ir skaidri noprotams, ka jums nav piemērotas sīknaudas, un man tiešām būtu prieks jums palīdzēt."

Labi, labi, tagad viņa saprata -- ja tāds vīrietis, muskuļots, pievilcīgs un tērpies uzvalkā, runā ar tādu meiteni kā Reičela, tad te droši vien tika filmēts kāds no tiem realitātes raidījumiem...

Viņš pielieca galvu nedaudz uz sāniem, lai labāk viņu saskatītu, un Reičela nekavējoties pārlaida ar roku pār pieri.

"Labi. Nu tad varbūt jūs būtu tik laipna, paņemtu monētas un piezvanītu tam, kam vēlaties zvanīt, lai arī pārējie varētu tikt pie telefona?" viņš jautāja. "Nevēlos būt uzmācīgs, bet man tiešām jā piezvana."

"Ak tā!" viņa noteica un atkal sāka izmisīgi rakņāties somā. "Atvainojiet, es negribēju jūs aizkavēt, bet es nevaru pieņemt jūsu monētas, jo man ir monētas, ja vien es varētu tikt līdz somas dibenam," viņa sacīja, uzmezdama vīrietim skatienu no skropstu apakšas. "Labāk piezvaniet pats."

"Es nevaru ieņemt jūsu vietu rindā," viņš iebilda, skatīdamies uz somu. "Jums ir diezgan liela soma."

"Jā, tā ir ļoti liela, jo man ir daudz..." Nu, mēslu. "Svarīgu priekšmetu. Ļoti daudz," viņa nomurmināja.

Labais princis Čārlijs tikai stāvēja un smaidīja, līdz pat viņai kļuva skaidrs, ka neizdosies pēkšņi uzburt no zila gaisa divas divdesmit piecu centu monētas, un viņa nopūtās.

"Man jau likās, ka jūs man piekritīsiet," viņš priecīgi noteica un paliecās uz priekšu, izstiepis roku, kas tuvojās Reičelai un tad... tad apkārt viņai! Precīzāk, uz telefona pusi, tā nonākot bīstami tuvu Reičelas sviedros izmirkušajam augumam.

Reičela jutās tik pazemota, ka ieelsojās, - tagad nebija iespējams, ka viņš nesaož sviedrus.

"Es to nedarītu, ja būtu jūsu vietā!" Reičela iekliedzās un centās pakāpties nostāk, tomēr viņai tikai izdevās vēlreiz uzdurties uz telefona būdiņas. "Au!" viņa iešņukstējās. "Au, au, au..."

"Uzmanieties no tās būdiņas!" Džeimss Bonds iesmiedamies noteica un turpināja sniegties viņai garām, lai tiktu pie paša telefona. "Pirms jūs pagūstat man uzbrukt," viņš turpināja runāt patīkami klusā balsī, nolaizdams skatienu no Reičelas sejas un pievērsdamies viņas atbaidoši sarkanajam dekoltē, "es apsolu, ka jūs varat paņemt monētas. Es nepieprasīšu procentus vai kaut ko tamlīdzīgu," viņš piebilda un iemeta monētu spraugā. Viņa deguns vēl joprojām nebija saraucies. "Bet man nebūtu iebildumu, ja jūs justos man pa-teiclbu parādā un izmaksātu tasi tējas ar to piecu dolāru banknoti, ko nometāt uz grīdas." Viņš iemeta spraugā otru monētu.

Reičela samirkšķināja acis un pievērsa skatienu grīdai, pie tam nemaz nepakustēdamās. Tur jau tā bija - saburzīta piecu dolāru banknote viņai pie kājām.

"Ak kungs!" viņa sacīja un pietupās, lai paceltu papīra gabaliņu, tad piecēlās tik strauji, ka atsitās ar pakausi pret vīrieša roku, kas tagad turēja klausuli. "Vai! Piedodiet!" viņa iesaucās un atkal saviebās.

Viņš smaidīdams piedāvāja Reičelai telefonu.

"Viss kārtībā. Es tikai nupat ierados, un ārā ir diezgan nepatīkams laiks, vai jums tā neliekas? Es tiešām labprāt iedzertu tēju, un kā ar jums? Ņemiet... vai jūs zvanīsiet?"

Labi, tagad viņa bija pārbijusies līdz matu galiem - vai viņš spēlēja kaut kādu spēli, aicinādams viņu uz tēju? Kas viņam, Dieva dēj, bija darāms Providensā? Viņam vajadzētu atrasties Londonā, izkāpt no metro kopā ar kādu skaistuli, doties uz kādu elegantu un modernu krogu.

Reičela izķēra klausuli viņam no rokas, sastādīja Danijas numuru un klusībā lūdzās, kaut viņa paceltu sasodīto klausuli. Pēc ceturtā signāla, kad viņa jau bija nolēmusi, ka Dievs viņu soda un nekādā ziņā nepalīdzēs, jo viņa blēņojusies ar maģiju, klausulē atskanēja Danijas miegainā balss.

"Hallo!"

"Dānijā!" Reičela iešņācās, apsviezdamās apkārt tā, lai atrastos ar muguru pret Skaisto Princi. "Nāc šurp un izglāb mani!"

"Kāpēc? Kur tu esi?" viņas draudzene žāvādamās noprasīja.

"Pie vingrošanas zāles."

"Ei! Tu gan laiku velti netērē!"

"Brauc šurp un izglāb mani!" viņa atkārtoja. "Ja tevis te nebūs pēc piecām minūtēm..."

"Kāpēc? Kur ir tava mašīna? Pagaidi - vai tā ir pie Mairona? Ja Mairons paņēmis tavu mašīnu..."

"Nē, nē, tā ir tepat! Bet es nevaru izbraukt laukā, un man ļoti, ļoti vajag tikt prom!"

"Kāpēc tik steidzīgi?"

"Dānijā!’' Reičela gandrīz iekliedzās.

"Labi, labi," Dānijā noteica, izklausīdamās aizkaitināta. "Tūlīt būšu klāt. Bet, ja iemesls nebūs pietiekami svarīgs, es tev sadošu pa ausīm!"

Reičela nolika klausuli, lēnām pagriezās pret angli un pielika savu vingrošanas somu priekšā vēderam. Viņa veltīja vīrietim atvainošanās pilnu smaidu.

"Paldies!" viņa teica. "Jūs bijāt ļoti laipns. Tiešām pateicos par palīdzību."

"Nav par ko. Un tagad, kad esat veiksmīgi izpildījusi savu zvanīšanas misiju, varbūt neiebildīsiet iedzert kopā ar mani tasi tējas?"

Ja Dānijā bija viņu nobūrusi tā, ka viņa pievilka skaistus vīriešus, viņa nozvērējās, ka draudzeni nogalinās.

"Ak nē, piedodiet, bet es tiešām nevaru," Reičela steidzīgi atbildēja, apiedama viņam apkārt. "Man ir... hmm... ļoti nozīmīga tikšanās. Bet, hmm... paldies! Liels paldies!" Viņa veltīja vīrietim vēl vienu ašu smaidu, piespieda somu tuvāk pie auguma un izcirta (precīzāk - izbīdīja) sev ceļu laukā no kafejnīcas.

Viņa pēdējo reizi ieraudzīja dievīgo angli, iziedama laukā pa stikla durvīm. Viņš stāvēja pie telefona un lūkojās Reičelai pakaļ, izskatīdamies nedaudz uzjautrināts.

Viņa tiešām gribēja Dāniju nogalināt.

Ceturtā nodaļa

Kā jau varēja paredzēt, Dānijā bija stāvā sajūsmā par Reičelas saskriešanos ar karaliskās ģimenes locekli lietusmēteli.

"Nu redzi?" viņa uzstājīgi sacīja. "Maģija tiešām darbojas."

"Vai tu mani nobūri?" Reičela noprasīja, iznākdama no Dānijas dušas telpas, ietinusies dvielī.

"Nē! Un kāpēc tu viņam neizmaksāji to tasi tējas?" viņa iekliedzās, iebelzdama Reičelai pa roku.

"Vai tu esi traka?" Reičela paberzēja cietušo vietu. "Vai tu neredzēji, kā es izskatījos? Es biju sasvīdusi un piesarkusi un noteikti smirdēju kā zirgs!"

"Jā... Es laikam saprotu, ko tu ar to gribēji teikt," Dānijā novilka, saraukdama degunu.

"Liels paldies!" Reičela izmisusi nomurmināja. "Vai tev nav kāda burvestība ari pret to? Iedzer viru šo un nesvīsti vairs, kaut kas tāds?"

"Tas nav jauki," Dānijā iebilda, un sākās kārtējais strīds par maģiju. Tad tas spēji pārtrūka, jo abi pāri, kas piedalījās televīzijas raidījumā "Trading Spaces", nevarēja ciest savas jaunās istabas.

Vēlāk, kad Reičelas mati bija izžuvuši, Dānijā aizveda draudzeni līdz viņas mašīnai un izlaida laukā, nolasīdama vēl vienu lekciju par gadījuma izmantošanu, kad tas patrāpās ceļā. Protams, Dānijā jau varēja tā runāt. Viņa bija gara, slaida, ar iesarkani blondiem matiem. Maita.

Kad Dānijā aizbrauca, Reičela palūkojās uz kafejnīcu un prātoja, vai anglis vēl joprojām tur ir. Varbūt viņš dzer tēju ar kādu citu neko ļaunu nedomājošu govi. Vai ari ļoti skaistu meiteni, pateikdamies visiem svētajiem, ka nebija sapinies ar ugunsdzēsības krānu.

Vienalga. Viņa bija dabūjusi savu devu Lieliskā Vīrieša, tāpēc tagad paraustīja plecus un, iesēdusies mašīnā, devās uz organiskās pārtikas veikalu.

Viņa atgriezās mājās, kad apkārtni jau bija pārņēmusi krēsla, lai Valisjelo nevarētu viņu pamanīt. Iegriezdamās savā piebraucamajā ceļā, viņa ieraudzīja, ka pie mājas novietots Mairona izbalējušais sarkanais "Geo Metro".

Lieliski.

Kamēr Reičela pūlējās iekļūt iekšā pa virtuves durvīm, rokās žonglējot divas milzīgas iepirkumu somas, Mairons pamāja viņai no savas vietas pie brokastu letes, kur viņš sēdēja un ēda sviestmaizi. Viņš piederēja pie tā cilvēku tipa, kas iegādājas pārtiku savu draugu ledusskapi.

"Sveika!" viņš noteica, kad Reičela gandrīz vai uzmeta somas uz letes.

"Sveiks!" viņa atsaucās un, beidzot atbrīvojusi rokas, atbīdīja matus no acīm. "Ko tu šeit dari?"

"Ēdu sviestmaizi," Mairons atbildēja un parādīja viņai pretīgi piebāztu trīskāršo sālāmi (ko viņa pirka tikai tāpēc, ka Mairons to dievināja). "Kur tu biji?"

"Vingrošanas zālē."

“Kur?" Viņš iesmējās tā, it kā tas būtu smieklīgākais, ko viņš jebkad dzirdējis. "Paklau, Pīts Lankasters šovakar lasīs dzeju," viņš turpināja runāt, kad bija beidzis smieties. "Gribi aiziet?"

"Nevaru. Man šovakar ir aušanas nodarbība." Viņa paspēra soli uz priekšu, lai noliktu pienu ledusskapī, un ieraudzīja pannu ar šokolādes kūkām. Tukšu pannu, kaut gan tajā pirms tam bija četras pamatīgas kūkas. "Nolādēts, Mairon, tu apēdi manas kūkas!" viņa nikni iekliedzās.

Mairons uz brīdi pārstāja gremot un pārsteigts palūkojās uz tukšo pannu, tad paraustīja plecus.

“Tu neatstāji nekādu zīmīti/' viņš noteica un, pārmetis garo zirgasti pār plecu, nokoda milzīgu kumosu no sviestmaizes ar sālāmi. "Ko tu nopirki veikalā?" viņš bezkaunīgi pavaicāja.

"Ēdienu." Viņa pikti iebāza roku papīra somā un sāka vilkt laukā tās saturu, lai noliktu pienācīgajās vietās.

"Vai tev ir limonāde?"

"Tur," viņa noteica, ar mājienu norādīdama uz pieliekamo, kur glabāja limonādi jau divus gadus, kopš pazina Maironu. Viņa skatījās, kā Mairons pieceļas, sarausta uz augšu platās velveta bikses, kas sedza viņa kaulaino pēcpusi, un atcerējās, kā tēvs bija uz viņu kliedzis par nekam nederīgo Maironu. Nu, tēvs bija piemuļķots - ha, ha! - jo viņas mīlas dzīve bija apsīkusi.

Nu labi, tēvs un pārējā ģimene uzskatīja, ka Mairons Tidvels ir viņas mīļākais. Bet Mairons jau ļoti sen bija zaudējis šo statusu. Reičelai tikai nekad nebija pieticis drosmes pateikt vecākiem, ka starp viņu un Maironu viss beidzies, jo tad sāktos apnicīgi pārmetumi par to, ka viņai nekad nav mīļāko.

Viņa un Mairons bija kopā veselus divus semestrus, un tas Reičelai bija personiskais rekords. Viņš pasniedza agrīnā koloniālā laikmeta vēsturi. Reičela bija pierakstījusies uz šo lekciju kursu un toreiz domājusi, ka viņš ir ārprātīgi pievilcīgs - viņam bija gari, biezi mati, ko viņš sasēja astē, velveta bikses, džemperi ar augstu apkakli, un viņš nevērīgi atspiedās pret galdu, kad runāja.

Kādā pēcpusdienā Mairons bija palūdzis viņu palikt pēc nodarbības, lai parunātu par dažiem zīmējumiem, ko viņa bija ieķē-pājusi savā zilajā grāmatā - patiesībā tās bija sirdis -, un tā bija sākušās studentes un pasniedzēja attiecības, līdz viņi kļuva par mīļākajiem. Bet viss kaut kā pamira, kad atklājās, ka viņu uzskati par dzīvi un attiecībām nesaskan.

Tas ir, viņš nebija pārāk ieinteresēts attiecību uzturēšanā.

Diemžēl tas notika pēc tam, kad Reičela bija nogaidījusi pietiekami ilgi, lai pārliecinātos, ka viņai tiešām ir draugs, un lepni paziņojusi to ģimenei. Un, tā kā viņi nekad nebija domājuši, ka Reičelai tiešām būs draugs (tas ir, viņi bija nedaudz par daudz pārsteigti par to)... Vārdu sakot, viņa un Mairons bija palikuši labi draugi, un viņa nekad to nepieminēja, izvēlēdamās veco labo teoriju "ja viņi to nezina, viņiem nesāpēs". Tas bija viegli izdarāms - Reičela bija šeit, Rodailendā, bet viņas ģimene tālu prom Teksasā...

"Tavs tēvs zvanīja, kamēr tu biji izgājusi," Mairons paziņoja, pa pusei ieliecies pieliekamajā, meklēdams savu iecienīto limonādi.

Tas ļoti ātri izrāva Reičelu no pārdomām.

"Vai tu ar viņu runāji?"

"Saprotams, ka ne. Ļāvu viņam runāt ar automātisko atbildētāju. Viņš apvaicājās par tavu disertāciju. Izklausījās, ka viņš nav pārāk laimīgs. Vai viņš tevi vēl joprojām tirda par to?"

"Ne tikai par to."

"Reičela, neļauj viņam sevi iebiedēt! Lūk, ko es domāju," Mairons teica, beidzot parādīdamies ar limonādi rokā. "Tavam tēvam ir tikai vidējā izglītība. Viņš nesaprot augstākās izglītības jēgu un to, cik grūti un svarīgi ir uzrakstīt disertāciju." Viņš piegāja pie bufetes, izņēma no tās glāzi un atvēra ledusskapja durvis, lai sameklētu ledu. "Vispār tas līdzinās manai problēmai."

Patiesību sakot, viss līdzinājās Mairona problēmai, ja viņa ļāva savam bijušajam mīļākajam runāt pietiekami ilgi.

"Ja mani raksti par pareizo tematu netiks publicēti pareizajos žurnālos pareizajā laikā, es nekad neiegūšu štata vietu. Un, ja es neiegūšu štata vietu, mana pakaļa tiks izsviesta laukā uz ielas, saproti? Bet tas nav tik vienkārši - šie akadēmiskie jautājumi neko neizsaka tādiem cilvēkiem kā tavs tēvs, bet tie patiesībā ir ļoti svarīgi."

"Mana disertācija un tava štata vieta nav gluži viens un tas pats, vai ne?" Reičela noteica, kamēr Mairons ielēja glāzē limonādi un iebēra dažus ledus gabaliņus (ļaudams vienam no tiem bezpalīdzīgi slīdēt pa letes flīzēm, līdz Reičela to noķēra un iesvieda izlietnē).

"Zini, ko man pateica dekāns Holkrofts?" Mairons turpināja, nepievērsdams uzmanību viņas piezīmei. "Viņš teica, ka nāka-mājā rudenī viņi kaut ko meklēs. Tas nozīmē, ka viņi nedos man štata vietu, ja līdz nākamajam rudenim - un tas ir tikai gandrīz pēc gada - es nebūšu uzrakstījis rakstu un tas nebūs publicēts. Vai vari tam noticēt?" viņš aizvainots noprasīja un izdzēra limonādi.

"Varu gan," Reičela atzinās, bet Mairons atkal neko nedzirdēja - viņš tikai kratīja galvu, prātodams par netaisnīgumu. Un, kamēr viņš paštaisni sūkstījās par netaisnīgo sistēmu, Reičelas galvā iezagās doma, ka Mairons jau gadiem ilgi ir vēstures pasniedzējs un ka viņš mokās ap vienu un to pašu zinātnisko rakstu par pirmskoloniālās ēras Ameriku visu laiku, kopš viņi abi ir pazīstami. Vienreiz viņa pat bija ierosinājusi, lai Mairons sameklē jaunu tematu, un viņš gandrīz norāva Reičelai galvu.

Kad Mairons bija beidzis savu dedzīgo runu par komunistiskajiem principiem štata vietu sadalē, viņš atgriezās pie savas sviestmaizes, pabīdīja malā Reičelas iepirkumus, kas bija viņam ceļā, un iekārtojās, lai pabeigtu ēšanu.

Likdama augļu bļodā ābolus, Reičela pamanīja savu jauno mobilo telefonu. Viņa to paņēma, lai paskatītos, vai nav pienākušas kādas ziņas.

"Ei, laba manta. Vai varu aplūkot?" Mairons jautāja, ieraudzīdams telefonu. Reičela viņam to pasniedza un turpināja kārtot iepirkumus. "Tiešām laba. Kur tu to dabūji?"

"Ņujorkā. Mamma man to uzdāvināja. Viņa grib, lai varētu ar mani sazināties jebkurā laikā."

"Redzi, pēc manām domām, tava māte tevi saprot daudz labāk nekā tēvs. Viņa ir atgriezusies Ņujorkā, vai ne? Rūpējas par Aronu? Automātiskajā atbildētājā patiesībā izklausījās, ka viņš jūtas diezgan normāli."

Šis komentārs lika Reičelai apstāties, un viņa palūkojās pāri virtuves izlietnei uz nekopto mauriņu lejā.

"Viņš ir ļoti slims," viņa atklāti sacīja. "Ķīmijterapija un apstarošana padarījušas viņu ļoti vārgu." Tik vārgu, ka vienīgais, uz ko viņš bija spējīgs, bija gulēšana gultā un cenšanās izdomāt jaunus veidus, kā uzbrukt savai meitai, kad mamma bija pierunājusi Reičelu aizbraukt uz Ņujorku, kamēr viņa pati atgriezās Losandželosā, lai šo to nokārtotu.

Sākumā viss bija kārtībā. Lai gan tēvs bija nervozs - viņš vienmēr tāds bija tomēr to varēja paciest. Patiesībā Reičelai pat bija sācis likties, ka viņa spēj tikt galā ar veco vīru. Starp viņiem abiem viss bija normāli līdz brīdim, kad viņš pajautāja, cik viņa saņem savā pasniedzēja palīdzes amatā.

"Neko," Reičela godīgi atbildēja. "Pasniedzējs dabūja darbu Losandželosas universitātē, un es zaudēju to vietu."

Viņa atcerējās, kā tēvs bija izskatījies, gulēdams uz dīvāna, -kaulains, pārguris un apstulbis.

"Bet tad... ko tu dari, lai izdzīvotu?"

Dievs, kā viņa ienīda naudu! Un tas bija diezgan paradoksāli, ņemot vērā, ka viņas ģimenei tās bija papilnam.

"Es vadu aušanas nodarbības..."

“Kadas nodarbības?"

"Aušanas nodarbības. Nu zini - gobelēni, paklāji un..."

"Es zinu, kas ir aušam, Reičela. Es tikai nespēju noticēt, ka tā ir tava vienīgā izeja, kā aizstāt manu naudu. Vai tev tiešām liekas, ka ar aušanu tu spēsi nomaksāt rēķinus?"

Nē, viņa nekad nebija domājusi, ka tas varētu palīdzēt viņai nomaksāt rēķinus, it īpaši tāpēc, ka viņa bija atļāvusi pusei savu audzēkņu nemaksāt par nodarbībām, - galu galā šie bija grūti laiki, un cilvēkiem nebija naudas. Un, kaut gan daži varēja atļauties maksāt, viņu naudas nebija tik daudz, lai viņa varētu samaksāt savu komunālo pakalpojumu rēķinu, kas septembrī bija iekritis viņas pastkastītē, pieprasot simt piecdesmit dolārus, kuru viņai nebija.

Lai nu kā, šajā punktā saruna bija pārvērtusies par strīdu, un tēvs jau piecdesmito reizi atgādināja viņai, ka vairs nemaksās par viņas studijām, jo a) viņai nupat bija palicis trīsdesmit viens gads, bet viņa vēl joprojām mācās un nekad nebeigs to darīt, b) tā kā viņa nekad nebeigs mācības, viņa nekad neko nesasniegs, un c) tā kā viņa nekad neko nesasniegs, viņai būs jāpaļaujas uz to, ka tādi tipi kā Bairons Tidvels viņu uzturēs, bet, ja jau viņa vēlas dzīvot zem tilta, tad tā ir viņas izvēle.

Nu, a) Reičela grasījās pabeigt mācības, kaut gan tēvs viņai neticēja. Viņa šobrīd nodarbojās ar veselas kaudzes hipotēžu pārmeklēšanu, lai uzietu kniepadatu - disertācijas tematu, un tas bija viss, kas atlicis. Un c) viņa nekad nepaļautos uz Maironu, nevis Baironu, attiecībā uz ko citu kā vien draudzību, jo, lai nu kā, Mairons viņu saprata un pieņēma tādu, kāda viņa bija, pretstatā tēvam, kurš gribēja, lai viņa būtu citāda - tāda, kas vairāk līdzinātos viņas māsām Rebekai un Robinai. Viņa nekad nevarētu kļūt tāda kā Rebeka vai Robiņa. Palika tikai b) - uzskats, ka viņa nekad neko nesasniegs.

Tas bija licis viņai iesēsties vilcienā un, rokā turot sažņaugtu milzīgu kartupeļu čipsu paku, braukt atpakaļ uz Providensu.

"Ei, paklau, es tev kaut ko atnesu," Mairons ieminējās, atgrūzdams tukšo šķīvi. Viņš piecēlās, iegāja ēdamistabā, kur bija nometis savas mantas, un atgriezās, rokās turēdams kasti.

"Kas tas ir?"

"Paskaties!" viņš sacīja un atplauka smaidā kā mazs bērns, kad Reičela atvēra kasti un izņēma no tās dejojošas sievietes figūriņu. Sievietei mugurā bija zila kleita ar rozā jostu, un viņa turēja pirkstos vienu tērpa malu, atrazdamās puspagriezienā.

"Tā ir skaista," Reičela noteica un pacēla figūriņu gaisā, prātodama, kur gan lai viņa, Dieva dēļ, kaut ko tādu liek. "Es redzēju kaut ko tai ļoti līdzīgu kādā muzejā Anglijā." Un tieši tur tādiem priekšmetiem arī bija īstā vieta. Muzejos, nevis mazās vasarnīcās.

Mairons dedzīgi pamāja.

"Šī ir kopija Francijas mākslas darbam, ko lords Bilingems atveda no Anglijas uz Ņujorku astoņpadsmitajā gadsimtā. Viņa figūriņa bija no veca porcelāna, roku darbs."

Mairons strādāja par kuratora palīgu, tāpēc viņam bija darbinieka atlaide daudzajos Rodailendas Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrības suvenīru veikaliņos. Pēdējā laikā viņam bija iepaticies pirkt reprodukcijas.

"Tā ir jauka, Mairon," Reičela sacīja, nolikdama figūriņu atpakaļ kastē. "Bet tev tiešām nevajadzētu pirkt man dāvanas."

"Kāpēc ne?" viņš jautāja, uzspiezdams ašu, draudzīgu skūpstu viņai uz deniņiem. "Man patīk tev kaut ko dot."

Protams. Bet vienīgais, ko viņa patiešām gribētu saņemt no Mairona, bija nauda, kuru viņš bija parādā. Viņa tikai nekad nevarēja izgudrot, kā to pieklājīgi palūgt, un patlaban centās kaut ko izdomāt, lūkodamās, kā Mairons paceļ savu mūžveco audekla mugursomu.

Bet, tā kā neviens pieklājīgs veids neienāca prātā, viņai radās cita doma.

"Paklau, man ir kāda ideja," viņa ieteicās. "Vai tu nevarētu sagādāt man darbu biedrībā?"

Mairons gandrīz aizrijās.

"Darbu?'' viņš neticīgi jautāja, pārmezdams mugursomu pār plecu. "Kāpēc tu gribi darbu?" Viņš to pateica tā, it kā Reičela būtu lūgusi vakcīnu pret lepni.

"Tāpēc, ka mans tēvs bez kādiem jokiem atņem man uzturlīdzekļus, es esmu zaudējusi pasniedzēja palīdzes vietu, man ir komunālo pakalpojumu rēķins un problēma ar to koku pagalmā, bet bankā palikuši tikai divdesmit dolāri. Tas ir nopietni, Mairon, -man beigusies sālāmi desa... Tātad - vai tu varētu man dabūt darbu?"

Mairons sakārtoja somas lenci un palūkojās uz virtuves durvīm.

"Nu... nē. Nē!" viņš iesaucās, izskatīdamies pārskaities. "Tu nevari strādāt Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrībā, Reičela. Lai tur strādātu, ir šis tas jāmāk..."

"Tu vari man iemācīt!" viņa dedzīgi ieteicās.

Mairons dobji iesmējās un pasniedzās pēc durvju roktura.

"Tikai nevajag! Nedomāju vis! Tas nav nekāds treniņš, ko var veikt turpat uz vietas, Reičela. Tur ir jāpārzina vēsture un mākslas darbi. Turklāt tu negribi tur strādāt - viņi maksā smieklīgi maz. Tad nu - atā!" viņš ātri piebilda, pirms Reičela paguva ieminēties, ka labāk saņemtu maz naudas nekā vispār neko. "Tiksimies vēlāk, labi?" Un, bezrūpīgi pamājis Reičelai, viņš izgāja laukā pa sētaspuses durvīm un cieši aizvēra tās.

Mēsli.

Reičela atkal palūkojās uz mazo figūriņu, ko Mairons bija viņai atnesis, ielika to atpakaļ kastē un atstāja uz brokastu letes līdz brīdim, kad būs izlēmusi, kur to glabāt. Viņa paņēma Mairona netīro šķīvi, pamanīja, ka viņas jaunais, multifunkcionālais mobilais telefons neatrodas tur, kur tam jābūt, un pameta skatienu visapkārt, meklēdama to. Telefona nekur nebija. Mairons droši vien netīšām bija to ielicis savā mugursomā. Jēzus!

Viņa sakrāva netīros traukus izlietnē un mēģināja sazvanīt Maironu uz savu mobilo telefonu.

Viņš, protams, neatbildēja - droši vien pat nezināja, ka viņam tas ir. Beidzot Reičela padevās un ieslēdza datoru, lai pārbaudītu vēstules pirms došanās uz aušanas nodarbību.

Temats: Re: Re: Sveika!

No: Robiņa <rmanning70@earthlink.net>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

Ja nu Tev tas jāzina, muļķīt, mūsu seksuālās dzives dzirkstele tiek uzturēta ar plašiem eksperimentiem visās jomās, un, ja Tu kādreiz izpļāpāsies Džeikam, ka es tā teicu, es Tevi nožņaugšu. Es tikai nodomāju - ja jau jūs abi ar Lielo Maironu nodarbojaties ar to tantristisko padarīšanu, kāpēc to nevarētu arī mēs? Vienkārši atsūti man to nolāpīto grāmatu, sarunāts? Roba.

Temats: Re: Re: Re: Sveika!

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Robiņa <rmanning70@earthiink.net>

Pirmkārt, Einštein, tantra nav nekāda seksa rokasgrāmata. Tas ir domāšanas veids, ticība un gara harmonija. Vai Tev vispār ir gars? Ja gribi tikai glītas bildītes, nopērc Kārna Sūtras kopiju. Tur vismaz atradīsi plašu pētījumu loku. Un, starp citu, mēs ar Maironu nenodarbojamies ar tantristisko NEKO. Mūsu attiecības ir stingri platoniskas. Man likās, ka es Tev to teicu! Es zinu, ka teicu! Ja Tu spētu izraut visas savas domas no buduāra, tad varbūt Tu atcerētos kaut ko no visa tā ļoti svarīgā, ko es Tev esmu teikusi! Liec mani mierā! Reičela.

Viņa nospieda taustiņu "Sūtīt" un uzmeta skatienu pulkstenim ekrāna apakšējā labajā stūri - viņa jau kavējās. Reičela paķēra somiņu un devās uz veikalu netālu no vietas, kur notika nodarbības, klusībā visu ceļu lamādama Maironu par to, ka viņš apēdis visas kūkas.

Veikalā viņa paņēma vēl šo to, lai nakts pārdevējs nedomātu, ka viņa tiešām ielēkusi mašīnā un atbraukusi uz šejieni pēc kaut kā tik grēcīga un neatļauta kā šokolādes kūka. Viņa paņēma pietiekami daudz atkritumu maisu, lai šajā tūkstošgadē vairs nebūtu tie jāpērk, veļas mazgājamās ziepes, ja viņai ienāktu prātā veļu mazgāt, nevis sūtīt uz tīrītavu, un milzīgu kasti tamponu ar lielāko uzsūkšanās spēju, jo tiem bija atlaide. Ņemot vērā, kādā stāvokli atradās viņas finanses, tā bija prece, ar kuras izbeigšanos viņa negribēja riskēt.

Kad visi šie priekšmeti bija salikti viņas iepirkumu grozā, Reičela neuzkrītoši pieslīdēja pie maizes produktu letes.

Tā bija slēgta, bet pārdevējs uz letes bija atstājis grozu ar dienas laikā nepārdotajiem produktiem, kuri bija glīti iesaiņoti un uz kuriem bija rūpīgi uzrakstīts datums. Reičela parakņājās cepumu un kūku kaudzē, līdz atrada milzīgu šokolādes kūku, kas izskatījās tikpat liela kā viņas galva. Viņa iegrūda to savā mazajā groziņā un mundri piegāja pie kases.

Samaksājusi par pirkumiem, viņa izgāja laukā, apstājās pie atkritumu tvertnes, lai izvilktu laukā kūku, un noplēsa iesaiņojumu. Viņa nokoda vienu ļoti lielu kumosu - galu galā viņa kavējās, tāpēc nebūs laika to aprit pirms nodarbības, bet kāpēc gan viņa nevarētu to pagaršot? - un jau grasījās kūku atkal ietīt, kad pēkšņi sajuta, ka tuvumā kāds ir. Viņa pārtrauca košļāt un lēni pagrieza galvu.

Viņai pretī stāvēja uzvalkā tērpies vīrietis, rokas iebāzis dziļi lietusmēteļa kabatās, un plati, labvēlīgi smaidīja. Viņš tik ļoti izbiedēja Reičelu, ka viņa, mēģinādama paspert soli sāņus, lai nebūtu vīrietim ceļā, nometa savu iepirkumu somu, un tamponi nokrita uz ietves, bet viņa, protams, nevarēja tos pacelt, jo turēja rokā milzīgo šokolādes kūku.

"Cik patīkama sagadīšanās!" anglis priecīgi noteica. Un, noliecies, lai paceltu Reičelas tamponus, viņš pasmaidīja tik silti, ka gandrīz izkausēja viņas šokolādes kūku.

Piektā nodaļa

Reičcla metās uz priekšu, mērķēdama uz tamponu kasti kā vanags uz medījumu un paķerdama to tieši tajā pašā mirklī, kad anglis satvēra to ar savu lielo plaukstu. Viņi palūkojās viens uz otru, tad pievērsa skatienu tamponiem.

"Es to paņemšu," viņa paziņoja un izrāva kasti vīrietim no rokas. Taču viņai bija vajadzīgas abas rokas, lai to izdarītu, jo kaste bija milzīga. Viņš noteikti domāja, ka Reičelai ir kaut kādas dīvainas problēmas, un viņa spēji piecēlās kājās, izgrūzdama sīku sāpju saucienu, kad viņas kājas protestēja pret tik strauju kustību.

"Vai ar jums viss kārtībā?" jautāja skaistais princis Čārlijs un nepiespiesti un līgani piecēlās, vienā rokā turēdams viņas atkritumu maisus, otrā - saini ar veļas ziepēm.

"Jā. Jā!" viņa atkārtoja, izmisīgi mēģinādama noturēt rokās tamponus un šokolādes kūku.

"Tas ir diezgan dīvaini, vai ne?" viņš iesmiedamies vaicāja.

Protams, tas bija dīvaini, un Reičela juta, ka seja piesarkst absolūtā un pilnīgā pazemojumā jau otro reizi šodien.

"Tā nu gluži nav. Tiem ir atlaide," viņa paskaidroja, kad viņai beidzot izdevās iespiest tamponus starp roku un krūtīm un virsū novietot kūku.

Viņš palūkojās uz tamponiem.

"Vispār es runāju par to, ka mēs atkal esam satikušies," viņš smaidīdams teica un, pirms Reičela paguva gluži vienkārši nomirt, veikli mainīja sarunas tematu. "Jūs laikam dzīvojat tepat tuvumā?"

Tad Reičela beidzot kārtīgi aplūkoja angli, pirmo reizi pamanīja, ka viņam uz zoda rēgojas apburoši seksīgi bārdas rugāji un viņa mati ir sajaukti, un sāka domāt, vai viņš tāpat izskatījies arī kafejnīcā. Kā lai viņa to zinātu, ņemot vērā, ka visu laiku bija kaunīgi skatījusies grīdā?

"Vai tā ir?"

"Kā, lūdzu?" viņa satrūkusies pārvaicāja.

"Vai jūs dzīvojat tepat tuvumā?"

"Ā!" Reičela pielika brīvo roku pie kakla. "Hmm... nu, vispār dzīvoju gan. Un jūs?" viņa ar aizdomām jautāja.

Viņš iesmējās.

"Es tikai nesen ierados un šobrīd esmu apmeties pie draugiem. Man patīk šī apkaime. Tā ir diezgan klusa, un šejienes iedzīvotāji ir ļoti draudzīgi."

Ko tad tas nozīmēja? Vai tas bija kāds angļu joks? Vai viņš smējās par Reičelu? Nu labi, viņa nebija uzvedusies īpaši draudzīgi, bet viņa tiešām no rīta bija sasvīdusi, nelabi odusi un...

"Starp citu, es ceru, ka piedosiet manu nekaunīgo lūgumu izmaksāt tējas tasi," viņš teica, it kā būtu nolasījis Reičelas domas. "Laikam jau tas bija pārāk uzmācīgi."

"Ak nē!" Reičela nekavējoties atsaucās un ugunīgi piesarka. "Nē, man nelikās... tas ir, es negribēju... ak... Es tobrīd ļoti steidzos," viņa nobēra un pamanīja, ka anglim rokās vēl joprojām ir viņas iepirkumi. Ļoti lielas plaukstas, kas saskanēja ar ļoti platajiem pleciem. Reičela nevarēja atturēties: viņa palūkojās uz vīrieša pēdām. Iespaidīgs izmērs - viņa gandrīz dzirdēja Robiņu sakām: "Lielas plaukstas, lielas pēdas, liels..."

"Jā, varu apliecināt, ka negribēju, lai jūs nodomātu kaut ko sliktu. Bet es ierados Amerikā tikai pirms pāris dienām un biju nedaudz noilgojies pēc draudzīgas sarunas."

Kāpēc gan, Dieva dēļ, viņš gribētu sarunāties ar Reičelu, it īpaši pēc tam, kad bija viņu redzējis no rīta?

"Njā," viņa muļķīgi noteica, mādama ar galvu, un uzmeta viņam kautrīgu skatienu. "Vai es... hmm... vai jūs nevarētu man atdot to visu?" viņa jautāja, norādīdama ar zodu uz saviem iepirkumiem.

Anglis palūkojās uz somu, atvainodamies iesmējās un pasniedza to Reičelai. Taču Reičela nespēja to paņemt idiotisko tamponu dēļ, tāpēc viņš pieklājīgi turēja somu atvērtu un pacietīgi gaidīja, līdz viņa iestūķēja kasti iekšā, pēc tam pievienodama saturam arī kūku, kura bija neglābjami samīcīta, kamēr viņa centās izskatīties mierīga un nesatricināma.

"Žēl gan," viņš noteica, kopā ar Reičelu iemezdams skatienu somā, lai aplūkotu kūku. Viņš ielika iekšā arī atkritumu maisu rulli, aizvēra iepirkumu somu ciet un pasniedza to Reičelai. Kad viņa to paņēma, vīrieša pirksti netīšām pieskārās viņas plaukstai, un pa viņas roku pārskrēja dīvaini drebuļi, kas pārvietojās tieši uz viņas cirkšņiem.

"Paldies! Pateicos!" viņa sacīja, juzdamās nedaudz satraukta drebuļu dēļ, un neveikli apgāja viņam apkārt.

Viņš pa pusei pagriezās.

"Vai man jāsamierinās ar to, ka neizdosies uzlūgt jūs kaut ko iedzert?"

Nu tā, kas, pie velna, te notiek? Tādi vīrieši kā viņš nekur neaicināja tādas meitenes kā viņa! Reičela nervozi pārmeta bizi pār plecu un sakrustoja rokas pār iepirkumu somu, cenzdamās saprast, kas notiek.

Tā kā viņa neatbildēja, anglis nopūtās un izvilka roku caur matiem.

"Brīnišķīgi, es to izdarīju atkal, vai ne? Vismaz nosauciet man savu vārdu, labi? Tad nākamajā reizē, kad būšu tik nekaunīgs, es varēšu pienācīgi atvainoties.

Viņš izklausījās tik patiess, ka Reičela nespēja noturēties nepasmaidījusi.

"Lūk, kā!" viņš priecīgi iesaucās. "Es biju saderējis pats ar sevi, ka jums tiešām ir zobi. Un varbūt jums ir arī vārds?"

"Protams, man ir zobi," viņa atbildēja un pasmaidīja vēl sirsnīgāk. "Un vārds ir... Reičela."

"Paldies, Reičela!" viņš sacīja un paklanījās, it kā viņa būtu vīrietim izdarījusi nenovērtējamu pakalpojumu. "Es esmu Flinns."

Flinns. Cik apburoši! Cik angliski^1. Viņa veltīja vīrietim vēl vienu kautrīgu smaidu un, joprojām cieši satvērusi somu, sāka iet uz savas mašīnas pusi.

"Paklau... Reičela?" viņš ieteicās. Reičela pagriezās, vēl aizvien muļķīgi smaidīdama. "Vai tas nozīmē, ka jūs atsakāties no mana piedāvājuma iedzert?"

"Ak!" viņa iesaucās un nedaudz iesmējās, vēl vairāk nosarkdama. "Paldies... bet es nevaru. Man ir nodarbība."

"Ak tā? Un jūs jau laikam nevarat to šoreiz nokavēt, vai ne?" viņš jautāja, veltīdams viņai burvīgu smaidu, kas izskatījās kā nācis no vīriešu modes žurnāla lappusēm, ja vien vīriešu žurnālu modeļi smaidītu. Ja viņi to darītu, viņi izskatītos tieši tāpat kā Flinns.

Patiesībā šis smaids bija tik apburošs, ka Reičela nez kādēļ sāka iet atmuguriski, uzsmaidīja arī viņam, cieši piespiedusi somu pie vēdera, un uzjautrināta papurināja galvu.

"Es nevaru! Es vadu to nodarbību!" viņa sacīja un spēji nokrita no sava mākoņa, nokāpdama no apmales un atmuguriski iesteberēdama stāvvietā, līdz atguva līdzsvaru. Nu tad tā! Ja tā nebija Visuma dota zīme, tad tādu nebija vispār. Žigli pamājusi Flinnam, viņa pagriezās un aizsteidzās pie savas mašīnas.

Flinns Olivers papurināja galvu, vērodams, kā Reičela iekāpj savā mazajā dzeltenajā automobilī un aizbrauc prom. Dīvaina meitene, tomēr diezgan glīta, kad nedaudz sakārtojusies. Viņas acis, kuras Flinns no rīta, šķiet, nebija kārtīgi aplūkojis, bija tumši zilas, un savā vilnas džemperī un garajos melnajos svārkos, matus sapinusi bizē, viņa izskatījās tieši tā, kā, pēc viņa priekšstatiem, būtu jāizskatās amerikāņu meitenei. Tiešām ļoti pievilcīga būtne.

Papurinājis galvu, viņš iegāja veikalā. Bridi pablandījies pa to, viņš nopirka dažas žāvētas siļķes, sagrieztu maizi un sešu skār-deņu iepakojumu ar to, ko amerikāņi dēvēja par alu. Pēc tam viņš devās uz vietu, ko šobrīd varēja uzskatīt par mājām.

Iedams cauri vestibilam, viņš apsveicinājās ar nakts kalpotāju.

"Sveicināts, mister Oliver!" kalpotājs, gotiska izskata puisis, sacīja. "Vai šodien labi izklaidējāties?"

"Nedarīju neko tādu, ko tu uzskatītu par aizraujošu, esmu par to pārliecināts," viņš atbildēja, pamādams zēnam ar roku, un iegāja liftā. Tas viņu aizveda uz nelielu korporatīvo dzīvokli piektajā stāvā.

Flinns nometa īrētās mašīnas atslēgas uz galda, nolika somu un novilka lietusmēteli un žaketi. Pēc tam viņš devās uz nelielo virtuvi un ielika ledusskapī nedaudzos papildinājumus olām un sieram, ko bija nopircis pirms divām dienām.

Turēdams rokā alus skārdeni, Flinns pavilka vaļīgāk kaklasaiti un piegāja pie telefona. Viņš nospieda mirdzošo taustiņu, kas norādīja, ka viņam pienākušas ziņas.

"Flinn, mīļais!" Airisas balss, ko pavadīja mūzika un balsis fonā, caururba dzīvoklī valdošo klusumu. "Nerātnais puika, es par tevi drausmīgi uztraucos!" viņa iesaucās. "Tu taču neesi zvanījis dienām ilgi, tāpēc, lūdzu, piezvani mums, labi, mīļais? Atā, mīļum!"

Flinns pacēla acis pret griestiem un iedzēra malku alus, kad atskanēja nākamās ziņas pīkstiens.

"Ei, vecais! Man ir viens darbiņš, ja vēlies pievienoties." Dobjā, vīrišķīgā balss piederēja Džo, viņa pāriniekam Amerikā. "Piezvani, ja esi ar mieru."

Flinns nekavējoties pacēla klausuli un piezvanīja Džo uz mobilo telefonu.

"Ei!" Džo sacīja jau pēc pirmā signāla.

"Te Flinns."

"Ei, draugs, gribi pabraukāties?"

"Tas būtu jauki, pateicos."

"Vecais! Izbeidz taču tā runāt!" Džo viņam pārmeta. "Es aizbraukšu tev pakaļ desmitos."

"Lieliski," Flinns atbildēja un atvienoja sarunu. Nepūlēdamies noklausīties pārējās ziņas, viņš devās pārģērbties džinsos.

Sestā nodaļa

Visu īso attālumu līdz Rodailendas salas dizaina skolai Rei-čela brauca kā miglā - viņa nespēja aptvert domu, ka vīrietis, kurš izskatās tik labi kā Flinns, varētu ar viņu runāt. Divas reizes. Ar Reičelu Elenu Liru, apalīti, Līru ģimenes neglīto pīlēnu, to, kas vidusskolā tika dēvēta par mis Neveiksminieci.

Nu labi, vidusskolas laiks jau sen bija palicis aiz muguras, tomēr...

Viņa iegāja klasē, vēl aizvien domās atrazdamās pie veikala, un plati uzsmaidīja septiņiem no desmit studentiem, kas vēl joprojām apmeklēja viņas nodarbības, no kuru sākuma bija pagājušas jau četras nedēļas. Tā bija diezgan laba zīme, jo parasti viņa šajā punktā bija zaudējusi četrus vai piecus, kuri saprata, ka nopietna aušana nemaz nav tik vienkārša nodarbe. Tāpēc beigās grupā vienmēr palika ekscentriķi, kuru dzīvesveids ļāva viņiem aust viduslaiku gobelēnus.

Sendija, pusmūža hipohondriķe, rādīja viņai rakstu, ko šobrīd auda uz savām stellēm.

"Sendija, tas ir lielisks!" Reičela izbrīnā iesaucās.

"Paldies!" Sendija lepni atbildēja. "Es cerēju, ka varēšu vēl nedaudz pavirzīties uz priekšu pirms šīs nodarbības, bet man ir KZS."

"KZS?" pārvaicāja misters Gregorijs. Tas bija vecs īgņa, kas bija paziņojis par savu vēlmi aust paklājus un cītīgā apņēmībā to arī darīja.

"Kairinātās zarnas sindroms," Sendija atbildēja, ne mazākajā mērā nekautrēdamās.

"Ak kungs!" misters Gregorijs noteica, riebumā saraukdams degunu.

"Jā, tas nav nekas patīkams." Sendija iesmējās.

"Bet... vai tad pagājušajā nedēļā jūs neteicāt, ka ārsti to uzskata par iegurņa iekaisumu?" skaļi iečukstējās Lūsija, puse no Deiva un Lūsijas, Visa Dabiskā Cienītāju Pāra.

"Man ir tie abi," Sendija sacīja un dedzīgi pamāja, uzmanīgi salocīdama audumu. "Droši vien tieši tāpēc man parādījās kārtējā kairinātās zarnas sindroma lēkme. Mans ārsts nav īsti pārliecināts."

Patiesību sakot, ja visi viņā klausītos, Sendija līdz nodarbības beigām turpinātu uzskaitīt visas savas kaites un vainas. Viņai bija talants aušanā, bet viņas spēcīgās hipohondrijas dēļ Reičela bija sākusi glabāt somiņā ibuprofēnu un skābi neitralizējošas vielas gadījumiem, kad Sendijai sāktos kāda lēkme.

"Manai māsai ari tas bija," Lūsija paziņoja, un Deivs nopūzdamies pacēla skatienu uz griestiem.

"KZS vai iegurņa iekaisums?" Sendija jautāja, aizdomīgi samiegdama acis un gatavodamās ķerties pie pirmās pagadījušās iespējas pārspēt Lūsijas māsu.

"KZS," Lūsija sacīja.

"Vai mums obligāti jārunā par to?" Šantala prasīja Reičelai, kad visi sāka ieņemt savas vietas, šantala bija pierakstījusies kopā ar savu draudzeni Tifinaju, kurai piederēja frizētava, tāpēc viņa gribēja uzaust kaut ko interesantu sienām, kas saskanētu ar viņas veidotajām frizūrām. Šantala bija atnākusi viņai līdzi tikai kompānijas pēc. Reičela nekad nebija redzējusi viņu pieskaramies stellēm.

"Mums šodien tiešām daudz kas jāapgūst, tāpēc varbūt mēs visi varētu apsēsties?" Reičela ierosināja. "Es jums pastāstīšu par dziju," viņa sacīja un nedaudz saviebās, paceldama somu, lai noliktu to uz galda.

"Vai ar jums viss kārtībā?" Sendija nekavējoties vaicāja. "Vai jums sāp plecs? Man reiz bija sastiepta cīpsla, tāpēc man ir kāda ziede..."

"Nē, nē," Reičela steidzīgi pārtrauca Sendijas vārdu plūdus. "Es tikai šodien nedaudz pārcentos trenažieru zālē."

"Trenažieru zālē?" Tīfinaja noprasīja un uzmeta Reičelai vērtējošu skatienu kā viena liela auguma sieviete otrai.

"Es esmu nedaudz ierūsējusi."

"Nemaz ar viņa nav ierūsējusi," Šantala paziņoja un pamāja ar roku, cienīgi aizsoļodama pie stellēm, kuras bija piešķirtas viņām abām ar Tifinaju. "Šī vingro, jo šai ir vī-ī-rišķis," viņa rotaļīgi novilka un tūlīt pat pievērsa sev visu nedalītu uzmanību.

Reičela nejustos tik pārsteigta pat tad, ja Šantala būtu iztaisījusi pirueti.

"Nē, tā nav! Es tiešām..."

"Jums ir gan. Es redzēju, kā jūs šim smaidījāt pie Ouklijas veikala," Šantala neatlaidās, pārlaizdama roku pār matiem pakausī. "Es pagāju jums tieši garām un sveicināju, bet jūs pat nevarējāt atraut no šā acis, lai atbildētu!"

"Jūs pagājāt man garām?" Reičela neticīgi iesaucās.

Visi pēkšņi sāka smieties.

"Nē, pagaidiet, tas nav tā, kā jūs domājat!" Reičela iebilda.

"Un vīrišķis bija tīri glīts!" Šantala viņu pārkliedza un uzvaroši sasita plaukstas.

"Patiesībā es to vīrieti nemaz nepazīstu," Reičela sacīja, tomēr juta, ka vaigos ar pilnu sparu atgriežas ugunīgs pietvīkums. Pagāja vesela minūte, pirms viņa spēja likt audzēkņiem pievērst uzmanību apbrīnojamai viduslaiku steļļu un aušanas pasaulei.

Nodarbības beigās, kad Sendija paziņoja, ka viņai jātiek mājās, jo sācies skābes uzliesmojums, Tifinaja un Šantala ilgi vilcinājās ar mantu savākšanu, kamēr visi pārējie izgāja laukā, novēlēdami Reičelai labunakti.

"Es zinu, kad meitene ir metusi aci uz kādu vīrišķi," Šantala skaļi teica Tifinajai.

"Aha!" Tifinaja atbildēja.

"Mis Reičela uz to puisi metusi abas acis un smaida kā maija saulīte!"

Kad Reičela iepleta acis un piepūta vaigus, Šantala ar Tifi-naju sāka skaļi smieties un jautri pamāja, grūzdamas viena otru laukā pa durvīm.

Ak dievs!

Telpā bija palicis tikai viens cilvēks - zēns, vārdā Džeisons. Viņš bija aptuveni deviņpadsmit gadu vecs, un viņam patika ģērbties tikai melnā un lietot acu zīmuli, kas lika viņam izskatīties ļoti gotiski.

"Mis Lira?" viņš klusi ieteicās un pacēla roku, kaut gan klasē neviena cita vairs nebija.

"Džeison, ko tu vēlies?" Reičela jautāja, paņemdama savu milzīgo somu ar aušanas piederumiem.

Viņš iegrūda rokas savās bezizmēra kabatās.

"Redziet, man laikam nāksies atteikties no aušanas," viņš kaunīgi noteica.

"Atteikties? Kāpēc? Vai tas ir šantalas dēļ? Es varu..."

"Nē, ar viņu viss kārtībā," Džeisons sacīja, izskatīdamies ārkārtīgi sarūgtināts. Viņš nodūra skatienu. "Es nevaru to atļauties," viņš atzinās. "Es aizņēmos naudu no mammas, lai pierakstītos, un viņa domāja, ka tas viss ir diezgan stulbi." Zēns nobālēja, to sakot, un papurināja galvu. "Es negribēju teikt, ka jūsu nodarbības ir stulbas, bet viņa domāja, ka es rīkojos muļķīgi, uz tām piesakoties... Nu, tas ir, es tiešām ļoti gribu mācīties. Es nezināju, ka mums būs jāmaksā arī par dziju un visu pārējo."

Kaut gan tas bija skaidri rakstīts kursa aprakstā, Reičela pasmaidīja.

"Un tas ir viss, Džeison? Neuztraucies vairs par to! Man ir dzija, ko es varēšu tev iedot."

"Patiešām?" viņš jautāja, sāniski paceldams skatienu līdz Rei-čelas viduklim. "Tas ir, vai jūs esat par to pārliecināta?"

"Tu joko, vai?" Viņa apstājās pie gaismas slēdža. "Man dzijas ir tonnām," viņa sameloja, bet Džeisons uzmeta viņai skeptisku skatienu un izgāja laukā no telpas viņai pa priekšu.

Reičela kopā ar Džeisonu aizgāja līdz stāvvietai un klausījās viņa stāstos par to, cik lieliski viņam šķiet viduslaiki un ka viņam mājās glabājas bruņas, un ka viņš tiešām ļoti cer kādreiz aizbraukt uz Angliju, un vispār viņam mājās ir vesels lērums ceļojumu brošūru, ko viņš varbūt varētu atnest uz nākamo nodarbību, ja tā drīkst.

Reičela apstiprināja, ka drīkst gan.

Tovakar, kad bija aprīts milzīgās kūkas pārpalikums un tamponi droši nobāzti kaut kur tālāk, Reičela paņēma savu romānu un ātri iegrima karaļa Edvarda Pirmā galma dzīvē.

Laižoties miegā, Reičela, kas vēl joprojām rokā turēja grāmatu, ieraudzīja varoni baltā rumakā. Viņa mati plīvoja vējā, zobena maksts sitās pa sāniem, kad viņš jāja pār tuksnešainu purvu.

Dīvaini, Reičela miegaini nodomāja, bet šis vīrietis ļoti atgādina Flinnu... tikai bez zobena maksts. Un zirga.

Reičelas sapņiem pilno miegu rupji pārtrauca telefons.

Pirmais zvans lika Reičelai spēji uztrūkties no miega; grāmata pārlidoja pāri visai istabai, un katrs muskulis viņas ķermenī sāpēs sarāvās.

"Au, au, au, au, au..." viņa ievaidējās, atmezdama segu. Taustīdamās pēc bezvadu telefona, viņa palūkojās pulkstenī. Tas rādīja desmit no rīta - kā gan viņa bija varējusi tik ilgi nogulēt? Klusi lamādamās, viņa nospieda taustiņu "Runāt".

"Hallo!" viņa sacīja un saprata, ka nespēj iztaisnot kaklu.

"Nevar būt, ka tu vēl guli!" Dānijā pārsteigta iesaucās. "Man likās, ka tu šodien ej uz darbā iekārtošanas biroju."

"Ak, mans Dievs, es nevaru pakustēties!" Reičela iebļāvās un sāpēs saviebās, mēģinādama izstiept kāju.

"Nu, pasteidzies un brauc, lai pēc tam vari man visu izstāstīt. Varbūt es vēlāk gribēšu ar tevi satikties un papļāpāt."

Reičelai ļoti gribējās painteresēties, kāpēc tad Dānijā zvana desmitos no rīta, Dieva dēļ, nevis vēlāk, tomēr viņa tikai paberzēja kaklu un ieteicās:

"Zini, kas notika? Es viņu atkal satiku."

"Ko tad?"

"Viņu. To angli."

Dānijā noelsās. Un pēc tam iespiedzās.

"Kas notika?"

Reičela pastāstīja draudzenei par atgadījumu pie stūra veikala, nepiemirsdama pieminēt ar! šokolādes kūku un tamponus. Kad viņa bija beigusi runāt, Dānijā ilgi klusēja.

"Hallo?" Reičela uzmanīgi ievaicājās.

"KĀPĒC TU NEPALUDZI VIŅA TELEFONA NUMURU?" Dānijā iebrēcās. "Ak kungs, Reičela, vai tu esi stulba?"

"Un ko es iesāktu ar viņa numuru? Piezvanītu un teiktu: "Sveiks, man bankā šobrīd ir kādi desmit dolāri, bet tas nekas, ejam dzert kafiju!" Iedomājies vien! Turklāt tas neko īpašu nenozīmēja - viņš tikai bija pieklājīgs," Reičela piebilda, no sirds vēlēdamās, kaut Dānijā viņas teikto apstrīdētu.

Dānijā attaisnoja viņas cerības.

"Tad kāpēc viņš uzaicināja tevi iedzert, ko?"

"Man nav ne jausmas. Tu taču zini, cik pieklājīgi ir angļi. Viņš droši vien domāja, ka tas ir viņa pienākums."

"Tu tiešām esi stulba," Dānijā riebuma pilnā balsi noteica. "Izskatīgs vīrietis..."

"Ļoti izskatīgs vīrietis."

"Ļoti izskatīgs vīrietis aicina tevi iedzert, un tu domā, ka viņš tikai ievēro kaut kādu starptautisko ārzemnieku uzvedības kodeksu? Kā tu vari pretendēt uz doktora grādu, ja esi tik dumja?"

"Izbeidz! Doktora grāds nebūt nenozīmē, ka tā īpašnieks ir gudrs," Reičela iebilda. "Paklau, man jāsāk ģērbties."

"Tu visu salaidi grīstē, Reičela. Ja tu vēl kādreiz viņu satiksi..."

"Tas nenotiks."

"Nekad nesaki nekad! Ja tu vēl kādreiz viņu satiksi, dabū viņa telefona numuru, vai ari es... vai arī es uzlikšu tev lāstu!"

"Ak, labāk paklusē! Man jāiet. Vēlāk parunāsim," Reičela paziņoja. "Uz redzēšanos!" viņa piebilda ar mākslotu britu akcentu, kuru bija centusies apgūt sava pēdējā Lielbritānijas apciemojuma laikā, un nolika klausuli.

Viņa ar pūlēm piecēlās kājās un saprata, ka darba meklēšanu nāksies atlikt uz nedaudz vēlāku laiku. Pirms tam bija jāveic dažas vitāli svarīgas darbības - jāieiet karstā dušā, lai atgūtu spēju kustēties, jāiegriežas vingrošanas zālē, lai pastrādātu ar sāpīgākajām vietām, un tikai pēc tam jāmeklē darbs.

Karstā duša nāca Reičelai par labu, tomēr viņai tik tikko izdevās uzvilkt vingrošanas tērpu, turklāt viņai bija grūti paiet un vajadzēja turēt galvu pieliektu dīvainā leņķī. Tieši tāpēc viņa neieraudzīja misteru Valisjelo stāvam pie kritušās gobas, līdz jau bija par vēlu. Brīdī, kad Reičela rausās iekšā savā mašīnā (vispirms iecēla vienu kāju, tad uzmanīgi novietoja sēdeklī visu ķermeni un pēc tam cieši sagrāba stūres ratu, sakostiem zobiem ievilkdama iekšā arī otru kāju), viņa izdzirdēja kaimiņu kliedzam viņas vārdu.

"Sasodīts!" viņa nomurmināja, žigli iedarbināja motoru un pārgalvīgi izbrauca uz ceļa atpakaļgaitā.

'‘Reičela!"

"Sasodīts, sasodīts, sasodīts, sasodīts!" viņa iespiedzās, kad mašīnas pakaļgals bīstami nošūpojās, riteņiem nobraucot no apmales. Viņa grieza stūri, cik ātri vien spēja, sāpēs kunkstēdama, un ar acs kaktiņu ieraudzīja misteru Valisjelo skrienam pa piebraucamo ceļu ar savām īsajām, druknajām kājām. Nonācis pie ielas, viņš svieda grābekli mašīnas virzienā, bet tas aizlidoja tikai trīs pēdas.

Reičela šāvās uz priekšu pa Sleitera avēniju uz Lorela ielas pusi. Sasniegusi mērķi, viņa mēģināja pagriezties, lai ieraudzītu, kur palicis misters Valisjelo. Bet viņas refleksi šobrīd bija ļoti slikti, jo pat vieglākā galvas kustība lika sāpēm izšauties pa visu ķermeni, tāpēc viņa pārāk lēni pievērsās atpakaļceļam.

Reičela pamanīja skrējēju pašā pēdējā mirklī un spēji pagrieza stūri pa labi, lai viņu nenotriektu. Katram ķermeņa muskulim kliedzot šīs neparedzētās kustības iespaidā, viņa gandrīz aizlidoja garām skrējējam un projām no mistera Valisjelo.

Braukdama uz priekšu pa Lorela ielu un juzdama, ka vismaz šobrīd muskuļi pakļaujas gribas kontrolei, Reičela nodomāja, ka laikam tiešām būs jāaiziet pie kāda galvas ārsta, jo viņa bija uzmetusi skrējējam tikai vienu skatienu, tomēr ar to bija pieticis, lai viņš šķistu līdzīgs Flinnam.

Likās, ka šis cilvēks ir spējīgs uzrasties itin visur.

Vingrošanas zāles vestibilā Lorija patlaban ieberzēja savus pārāk labi attīstītos bicepsus ar losjonu, kad Reičela atvilkās pie galda, lai pierakstītos. Ieraudzīdama, ka Reičela sāpēs saraujas, paņemot pildspalvu, viņa pajautāja:

"Pārcenties, jā?"

Reičela lēni pamāja, savilkdama seju sāpju pilnā grimasē.

"Šoreiz labāk vispirms iesildies," Lorija viņu pamācīja. "Nevar taču uzreiz pilnā sparā mesties iekšā vingrošanā, ja neesi ar to nodarbojusies veselu gadu, turklāt arī toreiz tu nemaz nebiji tik spēcīga."

"Paldies! Paldies par palīdzību!" Reičela sarkastiski noteica un mēģināja uzmest viņai indīgu skatienu, bet Lorija jau bija pievērsusies savai brīnumziedei, tāpēc Reičela kliboja vien tālāk.

Pirmā pietura bija pie velotrenažiera. Viņa veica lēnu, ne pārāk grūtu, līdzenu braucienu. Kamēr ķermenis palēnām sāka atslābināties, Reičela prātoja, ko lai iesāk ar to sasodīto koku... līdz saprata, ka domājusi par koku un misteru Valisjelo jau gandrīz četrdesmit piecas minūtes.

Bet - ei! - kājas tiešām likās nedaudz spēcīgākas! Viņa kādu brīdi pastaigāja pa apli, lai pārliecinātos, ka tās nesaļims, un devās uz svaru stieņu pusi.

Reičela sāka atgūt savu parasto dzīvesprieku un drīz panāca kaut kādu dīvainu, cndorfīna izraisītu pacilātības sajūtu, kuras iespaidā pat apdomāja iespēju apmeklēt aerobikas nodarbību. Tas pamatīgi iespertu pa pēcpusi vecajai labajai vielmaiņai, varbūt pat sadedzinātu to gigantisko kūku, ko viņa bija apēdusi iepriekšējā vakarā.

Viņa devās uz vestibilu, lai apskatītu nodarbību grafiku, slaucīdama seju un kaklu dvielī, vēl joprojām cenzdamās atgūties pēc četrām pietupienu sērijām. Viņa apgriezās ap stūri un palūkojās uz reģistratores galda pusi. Lorija bija pārliekusies tam pāri un muļķīgi uzsmaidīja kadam vīrietim, sasprindzinājusi bicepsus...

Stāt! Nolādēts - tas taču nevarēja būt viņš! Kas šeit, pie velna, notika? Kas tie par dīvainiem kosmiskajiem spēkiem, kuri pēkšņi pārkārto viņas realitāti? No rīta Reičelai nebija pieticis laika izlasīt horoskopu, bet viņa bija diezgan pārliecināta, ka viņai netiek pareģota sazin kāda angļa parādīšanās visur, kur viņa iet!

Bet tas tiešām bija tas pats anglis, un viņš, šķiet, diezgan labi pavadīja laiku, sarunādamies ar Loriju. Un tad viņš nedaudz pagriezās, lai paceltu no grīdas savu somu ar vingrošanas piederumiem, un ieraudzīja Reičelu tajā pašā brīdī, kad viņa atskārta, ka bezkaunīgi blenž uz šo vīrieti. Viņš atvēra muti; viņa spēji pagriezās...

"Reičela?"

Nolādēts! Tas jau nu tiešām bija par daudz. Pie visa noteikti bija vainīga Dānijā. Viņa droši vien bija saputrojusi burvestību tā, ka tagad šim vīrietim būs lemts Reičelu redzēt vienīgi tad, kad viņa ir nonākusi kādā pazemojošā situācijā, piemēram, svīst. Vai arī stumj rīklē šokolādes kūku.

"Reičela?" viņš smaidīdams atkārtoja.

Viņa centās nelūkoties uz cieši pieguļošajām sporta biksēm, kas bija Flinnam kājās, bet viņš piederēja pie tiem vīriešiem, kurus šādā apģērbā ir grūti neievērot.

"Ak! Sveiks, Flinn!"

"jūs tiešām uzrodaties itin visur, vai ne?" viņš priecīgi noteica, ignorēdams faktu, ka pats ir tas, kurš "uzrodas". "Vai jūs arī trenējaties šeit?"

Jēzus, viņš nu gan bija lieliski veidots - zem T krekla bija nojaušamas platas, muskuļotas krūtis. Viņš bija slaids, tomēr manāmi spēcīgs.

"Jā," viņa piesardzīgi atbildēja un sakrustoja rokas, klusībā sarkastiski apsveikdama sevi ar to, ka šodien uzvilkusi gluži vai neiedomājami niecīgus šortus, kas atklāja viņas ļumīgās kājas. Un visu vēl ļaunāku padarīja tas, ka viņš uz tām skatījās.

"Tas ir brīnišķīgi - mēs varētu kopīgi paskriet, ja vēlaties."

"Ak nē, nē... Es jau eju prom!" viņa attrauca, nervozi aizlikdama aiz auss dažas brīvībā izsprukušas matu šķipsnas.

"Ak tā," Flinns noteica un izskatījās dīvaini sarūgtināts, atraudams skatienu no Reičelas tuklajām kājām un pievērsdams to

viņas sejai.

"Es jau vispār nemaz neskrienu."

"Vai tiešām?"

"Jā, jā..." Reičela atbildēja, bet sniegt pilnvērtīgu paskaidrojumu liedza zem Flinna T krekla pavīdējušie melnie matiņi, un viņa nodomāja, ka tiešām labprāt aplūkotu tos tuvāk. Tomēr šī vēlme nekādā ziņā nebija tik spēcīga, lai Reičela skrietu viņam līdzās, tāpēc viņa tikai noteica: "Tas ir pārāk... sarežģīti."

Sarežģīti? Jēzus!

"Kas tad - slīdceliņš? Es jums parādīšu, kā tas darbojas, ja vēlaties."

"Nē, ne jau tas," viņa sacīja, it kā jautājums būtu ļoti muļķīgs. "Es runāju par, hmm, treniņa grafiku."

Viņš izskatījās apmulsis.

Reičela arī.

"Nu, ziniet, man jāsaglabā noteikts kaloriju daudzums organismā," viņa paskaidroja un vēlējās, kaut zeme atvērtos un aprītu viņu, jo viņai nebija ne jausmas, par ko viņa tagad runā.

"Ak tā. Pareizi. Kalorijas."

"Tad nu atā, novēlu jums labi patrenēties!" viņa jautri noteica un draudzīgi iedunkāja Flinna plecu, sperdama soli sieviešu tualetes virzienā. Bet viņš uzlika plaukstu uz Reičelas nosvīdušās rokas, un viņa nekavējoties iesita pa to ar dvieli.

"Es ļoti atvainojos."

"Nē, nekas, es tikai... vai jūs gribējāt man kaut ko teikt?"

"Patiesībā," viņš ieminējās, pasmaidīdams apburoši greizu smaidu, "es gribēju teikt, ka jums ir satriecošas kājas, ja drīkstu būt tik nekaunīgs."

Kas viņai bija? Kas?

"Es gribēju teikt, ka tās ir fantastiskas," viņš paskaidroja un veltīja Reičelai vēl vienu smaidu, no kura ļodzījās ceļgali.

Fantastiskas? Šis anglis domāja, ka viņas kājas \r fantastiskas?

"Ak tā. Nūjā," viņa sacīja, paglūnēdama lejā, lai pārbaudītu. "Jā, es par tām rūpējos," viņa sameloja un palūkojās augšup, ieraudzīdama nerātno mirdzumu Flinna acīs. "Labi! Nu gan man tiešām jāiet. Bija patīkami jūs satikt," viņa nobēra un gandrīz vai aizlēca vienā stiepienā uz sieviešu ģērbtuvi, pirms viņš paguva kaut ko teikt.

Viņas sirds joņoja ar ātrumu miljons jūdžu minūtē.

Viņa nostājās durvju otrā pusē, mēģinādama atgūties. Viņa sajuta katru savas ādas collu, kam bija pieskāries Flinna skatiens, it kā tā būtu sadurstīta ar bišu dzeloņiem. Vienu gan viņa zināja skaidri. Rīt viņa obligāti izdarīs vairāk pietupienu.

Reičela nomazgājās dušā, uzvilka melnas auduma bikses un melnu džemperi pāri baltam kreklam ar augstu apkakli un sapina matus bizē. Viņa sameklēja somā vecu "Maybelline" skropstu tušu un nedaudz vaigu sārtuma, turklāt viņai palaimējās izsmērēt tušu tikai vienā acī. Pārliecinājusies, ka izskatās pieņemami, viņa pārmeta somu pār plecu, pie tam izdvešot tikai vienu: "Au!" - un nedaudz pavēra sieviešu ģērbtuves durvis. Pametusi skatienu visapkārt, viņa nekur neredzēja angli, tāpēc steigšus aizmetās uz stāvvietu savas mašīnas virzienā.

Darbā iekārtošanas birojā Reičela aizpildīja visas veidlapas, lai lūgtu palīdzību darba sameklēšanā, pasniedza tās sievietei, kura ne reizi neielūkojās viņai acīs, un sāka īsināt laiku līdz brīdim, kad viņu pieņems konsultants, pētot darbavietu sarakstu, kas bija piesprausts pie ziņojumu dēļa.

Vanda Denarda izsauca Reičelu pie sevis gandrīz pēc stundu ilgas gaidīšanas. Viņa nosauca savu vārdu, ieveda Reičelu šaurā kabinetā un lūdza apsēsties, kamēr pati izpētīja Reičelas dokumentus.

Reičela apsēdās. Vanda lasīja. Un lasīja. Un lasīja tik ilgi, ka Reičela sāka bažīties, vai konsultante nav iemigusi.

Vandas galds bija ļoti kārtīgs. Uz tā atradās sešas bērnu fotogrāfijas, un uz datora darba virsmas bija attēloti rindā guļoši

kaķēni. Mapes plauktos apslēpa dažādi plastmasas istabas augi un viena ļoti savāda marmora statuete.

Reičela patlaban mēģināja saprast, ko statuetes autors mēģinājis attēlot, kad Vanda palūkojās uz viņu pāri savām brillēm.

"Jūs esat pārāk kvalificēta, lai varētu strādāt kādā no mūsu piedāvātajām darbavietām," viņa sacīja. "Te nav nekā, kas varētu jums derēt."

Tas nebija tas, ko Reičela vēlējās dzirdēt.

"Bet man nepieciešams darbs, tiešām ļoti, ļoti nepieciešams. Esmu ar mieru darīt visu," Reičela dedzīgi centās viņu pārliecināt, izsliedamās taisnāk oranžajā plastmasas krēslā.

Vanda sarauca pieri, atkal uzmeta skatienu veidlapām, nopūtās un nospieda kādu taustiņu uz datora tastatūras. Tūlīt pat datora ekrānā parādījās darbavietu saraksts.

"Tā, paskatīsimies... ir piedāvājums strādāt par kartupeļu cepēju uz īsu laiku."

"Vai tiešām?" Reičela jautāja, nedaudz saraudamās. "Nu, es laikam neesmu pārāk kvalificēta šādam darbam, vai ne?" viņa smaidīdama piebilda.

Vanda neiesmējās. Viņa izdvesa vēl vienu nopūtu, kas izklausījās tā, it kā, pēc viņas domām, šis varētu būt ļoti nogurdinošs uzdevums.

"Saiņošanas speciāliste?"

"Saiņošanas speciāliste?"

Vanda uzmeta viņai sānisku skatienu.

"Iepirkumu saiņotāja veikalā."

Iepirkumu saiņotāja? Vai šī sieviete to tiešām domāja nopietni? Reičelai gan nebija nekas iebilstams pret iepirkumu saiņotājiem, protams, ne, bet vai tad šo darbu parasti neveica pusaudži? Viņa gara acīm ieraudzīja sevi pie devītās kases starp diviem sešpadsmit gadus veciem zēniem, kas izklaidējas, metot viņai ar maisiņiem, kad priekšnieks to neredz. Šī aina lika viņai riebumā nodrebēt.

Vanda sadrūma.

"Es taču jums teicu, ka jūs esat pārāk kvalificēta!"

"Kā būtu ar skolotājas darbu? Vai jums nav kaut kas tāds? Man tiešām patīk mācīt. Man derētu pat palīdzes vieta. Vai tas ir iespējams?"

"Bet protams! Kāpēc jūs uzreiz par to neieminējāties?" Vanda sacīja, žilbinoši pasmaidīdama.

Gaismas stars!

"Vai tiešām?"

"Nē, protams, ne! Vai jūs esat traka?" Vanda viņai uzšņāca. "Ši nav Brauna universitātes darbā iekārtošanas programma, mis Lira. Mums ir darbavietas, kuras nepieņem neviens cits. Ja jūs gribat, lai es te sēžu un nosaucu jums visus darbus, ko neviens cits neņems, es to ari darīšu. Bet, ja jūs domājat, ka esat pārāk neizglītota tiem visiem, varbūt izdarīsiet mums abām pakalpojumu un pateiksiet to uzreiz, lai mēs abas varētu turpināt dzīvot katra savu dzīvi?"

Vandai nebija ne jausmas, cik loti Reičela vēlējās rīkoties tieši tā. Un viņa gandrīz, gandriz to izdarīja - bet pēdējā mirklī atcerējās savu bankas bilanci, komunālo pakalpojumu rēķinu, koku uz mistera Valisjelo žoga un, visbeidzot, tēvu. Tāpēc viņa tikai pazemīgi pasmaidīja.

"Es tā vairs neteikšu, apsolu."

Vanda pacēla acis pret griestiem, atkal nopūtās, tikai šoreiz daudz skaļāk un garāk, un atkal pievērsās ekrānam.

"Kā jums patiktu tīrīt centra birojus naktīs?"

Patiesību sakot, ne pārāk, tomēr viņa piespieda sevi pasmaidīt. Vandas dēļ.

Septītā nodaļā

-A*-*,

Kad Reičela pēcpusdienā atgriezās mājās - un, par laimi, Valisjelo viņu nepamanīja -, viņa pie durvīm atrada Danijas atstātu zīmīti. “Sveika! Ieskrēju, lai šo to pameklētu. Piezvani man!"

Droši vien Dānijā bija meklējusi kādu krupja aci vai kaut ko tamlīdzīgu.

Viņa atslēdza parādes durvis, nometa somu uz dzīvojamās istabas grīdas, iegāja virtuvē, rokā vēl joprojām turēdama nosūtījuma veidlapu, ko bija saņēmusi darbā iekārtošanas birojā, - un iespiedzās.

Tur sēdēja Mairons, atspiedis galvu rokās.

"Jēziņ, Mairon! Tu mani nobiedēji!" Reičela iekliedzās un atslīga pret leti, šausmās piespiedusi roku un veidlapu pie krūtīm. "Vai tu nevarēji mani kaut kā pabrīdināt par savu klātbūtni, kad es ienācu?"

"Atvaino!" viņš noteica, pat nepapūlēdamies uzmest viņai skatienu.

"Laukā nav tavas mašīnas."

"Mani atveda kāds draugs," Mairons sacīja un pacēla galvu. Viņš izskatījās tā, it kā nebūtu gulējis jau vairākas dienas. "Atvaino, ka nobiedēju tevi."

Mairons smagi nopūtās, piecēlās, piegāja pie ledusskapja un plaši atvēra vaļā tā durvis. Viņš ilgi stāvēja, aizvien vairāk raukdams pieri un nepacietīgi bungodams pirkstus pret durvīm.

"Tev te nekā īpaša nav, vai ne?"

Viņai bija finansiāla krīze. Tik nopietna, ka viņa pat saņēma drosmi, lai lūgtu Maironu atdot viņai naudu, ko viņš bija parādā.

"Man likās, ka tu pirms pāris dienām iepirkies veikalā."

"Paklau, Mairon, man tiešām vajag tev kaut ko palūgt."

"Labi, lūdz," viņš sacīja, aizvērdams ledusskapi un dodamies pieliekamā virzienā. Viņš atrāva durvis un, uzlicis roku uz gurna, stāvēja, pētīdams plauktus.

"Es esmu pilnīgi tukšā..."

"Laipni lūdzam pulkā!" viņš drūmi noteica.

Protams. Nu, viņam vismaz bija darbs - pat divi.

"Nu, tātad... es esmu pilnīgi tukšā, un varbūt tu varētu... hmm..." Jēzus, tas bija grūtāk, nekā viņai bija licies. Kāpēc viņa nevarētu gluži vienkārši atvērt muti un pateikt to, ko gribēja? Mairons uzmeta viņai skatienu pār plecu. Reičela sarāvās un steidzīgi nobēra: "Varbūt tu varētu atdot man naudu, ko aizņēmies?"

Viņa seja nekavējoties satumsa, un Reičela jutās kā īsta maita.

"Ne jau visu," viņa žigli piebilda. "Tikai kādu daļu. Pietiekami, lai es varētu izdzīvot. Varbūt kādus... simt dolārus?" Jā, tas bija prātīgi. Kāda daļa no visa parāda diez vai sagādās viņam īpašas grūtības.

Bet Mairons turpināja klusēt un blenza uz Reičelu, it kā nespētu noticēt, ka viņa prasa tik daudz.

"Tiešām būtu lieliski, ja tu man varētu atdot simt vai pat tikai piecdesmit dolārus," viņa ieminējās jau daudz vārgākā balsī.

Mairons nopūtās un brīdi skatījās grīdā.

"Paklau, Reičela, es nenoliedzu, ka esmu tev parādā naudu. Bet tu nebūtu varējusi izvēlēties nepiemērotāku brīdi, kad lūgt man to atdot."

"Kā tad tā?"

"Man šobrīd ir dažas problēmas, ar kurām negribēju tevi apgrūtināt, bet tagad laikam nāksies to darīt."

"Kādas problēmas?" Vienīgās, par kurām viņa zināja, bija Mai-rona ilgstošā žēlošanās par nespēju iegūt štata vietu.

"Darbā šis tas atgadījies. Automātiskais pacēlājs salūza un sabojāja pirmsrevolūcijas laikmeta trauku skapi un dažus porcelāna priekšmetus. Tāpēc mēs iesniedzām pieprasījumu apdrošināšanas kompānijai. Bet laikam tas nebija pareizi noformēts, jo tagad viņi atsūtījuši izmeklētāju."

"Skaidrs," Reičela sacīja, vēl joprojām gaidīdama, kad viņš paskaidros, kas ir tās problēmas, kuras liedz viņam atdot parādu.

"Skaidrs? Un tas ir viss, ko tu vari pateikt? Reičela, es esmu tas, kurš novērtē zaudējumus. Visa administrācija neliek mani mierā kaut kāda idiotiska celtniecības negadījuma dēļ!"

"Kāpēc?"

"Tu neko nesaproti!" Mairons iestenējās, pārspīlēti paceldams acis pret griestiem. "Tas ir tas briesmīgākais - mūsdienās nabaga cilvēks vairs nevar mierīgi darīt savu darbu. Kaut kāds sīkums noiet greizi, un visi, sākot ar apkopēju, pēkšņi kļūst par aizdomās turamajiem," viņš rūgti noteica.

"Aizdomās turamajiem!" Reičela iesaucās. "Tas izklausās tā, it kā būtu izdarīts kāds noziegums."

"Tas ir tikai tāds izteiciens," viņš nevērīgi attrauca, atgriezdamies pie brokastu letes un smagi atkrizdams uz taburetes. "Es cenšos tev paskaidrot, ka birokrātija dažreiz kļūst pārāk smagnēja un darbā vairs nepaliek nekā personiska. Viņi visi tur varētu būt roboti!" Viņa seja sāka kļūt īpatnēji sarkana.

"Labi... Es nezināju, ka tev darbā klājas tik smagi."

"Tu neko nezināji tāpēc, ka es negribēju uzkraut savas rūpes taviem pleciem," viņš izmisuma pilnā balsī noteica un atkal ilgi, smagi nopūtās. "Bet tu mani piespiedi. Ak dievs, man vajag alu. Negribi aiziet iedzert?"

Vai viņš vispār nebija dzirdējis ne vārda no tā, ko viņa bija teikusi?

"Es nevaru, Mairon. Man tiešām vairs nav naudas."

Mairons pasmaidīja.

"Es izmaksāšu," viņš sacīja un piecēlās, iegrūzdams rokas džinsu kabatās. "Aiziesim uz Fratandželo bāru un paskatīsimies, kas tur notiek."

Reičela patiesībā vēlējās tikai noskaidrot, kāds sakars automātiskā pacēlāja negadījumam ar naudu, ko viņš bija parādā, bet, pirms viņa paguva par to painteresēties, Mairons jautāja:

“Kas tad tas?"

Reičela palūkojās uz papīra lapu, ko vēl joprojām turēja sažņaugtu rokā.

"Ā! Es šodien biju aizgājusi uz darbā iekārtošanas biroju. Tas ir nosūtījums."

"Darbs. Patiešām?" viņš iesaucās un atplauka. "Tad jau tev ir darbs! Nu lūk - problēma atrisināta!" viņš priecīgs noteica.

"Ne gluži. Tas ir tikai pusslodzes darbs."

Mairons paraustīja plecus.

"Nu, tu vismaz nopelnīsi pietiekami naudas, lai nopirktu pārtiku."

Jā, un, ja Mairons atdotu parādu, viņa varētu samaksāt arī komunālo pakalpojumu rēķinu. Tas viņai kaut ko atgādināja.

"Starp citu, Mairon, vai mans mobilais telefons ir pie tevis?" viņa jautāja.

"A, jā," viņš atsaucās un nokaunējies iesmējās. "Es gribēju atnest to atpakaļ. Nesaprotu, kas noticis ar manu atmiņu. Es tev to atdošu, apsolu," viņš noteica un devās durvju virzienā. "Pasteidzies, labi? Pēc visa tā, ko man šodien nācās pārciest, es tiešām labprāt iedzertu alu."

Fratandželo bārs, kas atradās netālu no Brauna universitātes teritorijas un Blekstounas, kur dzīvoja Reičela, Maironam vienmēr bija paticis lēto dzērienu un vēl lētāko ēdienu dēļ. Šovakar, kā parasti, tas bija pilns ar dīvainu jauno, stilīgo pilsētnieku un studentu un pasniedzēju sajaukumu.

Viņi apsēdās pie bāra, un Mairons pasūtīja divus alus kausus. Tad viņš kārtējo reizi sāka runāt par saviem sarežģījumiem ar štata vietu - vecā dziesma, skaļāks piedziedājums.

"Man tikai nepieciešams laiks, lai kārtīgi izpētītu teoriju, ar kuru nodarbojos," viņš skaidroja jau tūkstošo, nē, miljono reizi n-tajā pakāpē.

Reičela izklaidīgi pamāja - viņa jau sen bija sapratusi, ka labāk atslēgt apziņu, kad Mairons sāk runāt par štata vietu. Viņš tik un tā ļoti reti sadzirdēja kaut ko no tā, ko viņam teica Rei-čela, un, ja tas notika, viņš parasti saniknojās. Tāpēc, kamēr Mairons turpināja gausties, viņa ļāva skatienam slīdēt pa pārpildīto bāru un ieraudzīja Deivu Stoļanski, neiztrūkstošo Fra-tandželo bāra dekorāciju. Deivs mācījās universitātē gandrīz tikpat ilgi kā Reičela pati, un tā nebija īpaši patīkama doma. Reičela drūmi palūkojās uz savu alus kausu, tad atkal uz Deivu - un pamanīja viņam aiz muguras kādu, kurš ļoti izskatījās pēc Flinna.

Viņa sastinga, alus kauss apstājās pusceļā līdz viņas mutei, un viņa piemiedza acis, cenzdamās skaidrāk saredzēt vīrieti dūmakainajā telpā.

"Uz ko tu skaties?" Mairons jautāja, palūkodamies virzienā, kam bija pievērsts Reičelas skatiens. "Skaidrs," viņš noteica, ieraudzījis Deivu Stoļanski. "Tikai neieķeries viņā, Reičela! Tas puisis ir galīgs neveiksminieks. Viņš mācās jau piecus gadus un vēl joprojām nav pabeidzis doktora disertāciju."

Reičela veltīja viņam indīgu skatienu, bet Mairons iedzēra malku alus un nemaz to neievēroja.

"Es arī mācos piecus gadus," viņa sacīja. "Vai tas nozīmē, ka es esmu neveiksminiece?"

Jautājums lika Maironam satrūkties. Viņš spēji papurināja galvu un mēģināja pasmieties par neveiklo situāciju.

"Nē, protams, ne, Reičela! Ar tevi viss ir citādi!" Viņš nedaudz spalgi iesmējās.

"Kāpēc?"

"Tāpēc!" viņš nervozi uzstāja. "Tu vismaz raksti disertāciju, vai ne? Deivs vēl nav nonācis pat līdz tam!" viņš nicīgi noteica un pamāja Deivam, kurš cītīgi pētīja kaut ko, kas atradās uz letes. Mairons iedzēra vēl vienu pamatīgu malku alus un pacēla divus pirkstus, lai pavēstītu bārmenim, ka vēlas vēl vienu kausu.

"Paklau, tikai nepārproti mani. Man arī nācās pūlēties vairākus gadus, līdz es uzrakstīju disertāciju. Un toreiz es biju lielisks. Pasniedzēji mani dievināja! Viņi domāja, ka esmu labākais, kas ieradies šajā pasaulē pēc tā vīra, kurš izgudroja sagrieztu maizi, un mans raksts par pirmsrevolūcijas laikmeta Amerikas vēsturi?" Viņš apklusa, lai varētu skaļi nopūsties un papurināt galvu.

"Ģeniāls."

Reičela pakratīja galvu un nolika savu alus kausu uz letes.

"Es aiziešu uz tualeti."

Mairona dēļ viss, ko viņa redzēja, ejot cauri pārpildītajam bāram, bija vārds "neveiksminiece". Un tieši šis vārds liedza viņai ieraudzīt Flinnu, pirms viņa bija iegriezusies šaurajā gaitenī, kas veda uz tualetēm, un gandrīz atdūrās pret sienu, ko veidoja viņa krūškurvis.

Kaut kādā veidā Reičelai izdevās no tā izvairīties, un viņa brīdi blenza uz tumšzilo kreklu, zīda kaklasaiti... stūraino zodu, seksīgajiem bārdas rugājiem un jautrajām pelēkajām acīm, kas mirdzēja ļoti biezu un tumšu skropstu ielokā. Un, kad viņa bija tikusi līdz tām, Flinns pasmaidīja un teica:

"Sveika, Reičela!"

Viņas pulss paātrinājās.

"Hmm... sveiks!"

Viņam bija apburošs smaids, pērļu balts un žilbinošs, tieši tāds pats kā Džeimsam Bondam filmās, un viņš nekautrīgi pārlaida viņai skatienu.

"Kāda veiksme - man jau likās, ka tā esat jūs."

"Tiešām?" viņa vaicāja, vēl joprojām mirkšķinādama acis un mēģinādama aptvert, kāpēc šis brīnišķīgais smaids tiek veltīts viņai. Atkal. Atkal.

"Jā, protams," viņš iesmiedamies atbildēja. "Jūs varbūt neesat to pamanījusi, bet es cenšos pievērst jūsu uzmanību."

"Kur - šeit?" viņa apmulsusi jautāja un pameta skatienu pār plecu uz cilvēkiem pārpildīto bāru. Atkal pagriezusies, viņa satrūkās - Flinns bija nevērīgi atspiedies ar roku pret sienu, uzlicis otru roku uz sava ļoti trenētā vidukļa, un aizšķērsojis viņai ceļu uz tualeti.

"Šeit, citur, vispār - visur. Bet man sāk šķist, ka esmu neredzams."

Ak nē-ē-ē, viņš nebija neredzams, nemaz nebija neredzams. Viņš atgādināja pāvu, bija tikpat skaists un ievērojams, pat milzīgā pūlī.

"Patiesībā mana pašcieņa ir nedaudz ievainota, tāpēc varbūt jūs varētu mazliet pakratīt galvu, lai es zinātu, ka neesmu neredzams."

Reičela pakratīja galvu.

Flinns iesmējās. Skaņa bija tik zema, ka Reičelai pār muguru pārskrēja tirpas.

"No manas sirds novēlusies milzu nasta," viņš paziņoja un pievirzījās tuvāk. Tik tuvu, ka Reičela pat sajuta patīkami aso Kal-vina Kleina odekolona aromātu. Un viņš vēl joprojām smaidīja, viņa skatiens it kā dejoja starp viņas acīm, lūpām un krūtīm. "Tātad tagad, kad esam noskaidrojuši, ka es neesmu neredzams, varbūt mēs varētu pārrunāt, kas nepieciešams, lai jūs piekristu iedzert kopā ar mani. Ja vien tas nav pārāk sarežģīti. Kalorijas, grafiks... Jūs jau saprotat."

Reičelai ārkārtīgi patika tas, kā viņš izrunāja vārdu "grafiks". Labi. Labi. Tagad viņas pakrūtē bija sācies ugunsgrēks, kas izplatījās tālāk uz viņas locekļiem un seju, un viņa pasmaidīja tik plati, ka seja gandrīz pārplīsa.

"Iedzert," viņa atkārtoja un lūdza Dievu, kaut spētu izmantot savu mēli ari kam citam, nevis tikai Flinna sacītā atkārtošanai.

"Iedzert. Kādu kokteili," viņš teica, pievirzīdamies vēl tuvāk. "Aperitīvu vai viskiju, ja jums tas patīk labāk, vai pat jauku tējas tasi... ko vien vēlaties, ja vien pamāsiet ar galvu vai kādā citā veidā dosiet man zīmi, ka piekrītat un tas tiešām ir iespējams."

Reičela iesmējās un neapzināti aplika rokas sev ap vidukli. Flinns maigi pasmaidīja, pievirzījās vēl tuvāk un pieskārās sprogai uz viņas deniņiem. Reičela sastinga. Šis pieskāriens viņu it kā paralizēja. Tas bija īsta vīrieša pieskāriens.

Pat pūķis, no kura rīkles šautos liesmas, nespētu likt viņai izjust tādu karstumu kā šis viens pieskāriens.

"Vai jūs..." viņa stostījās, jo Flinns nevērīgi rotaļājās ar sprogu pie viņas deniņiem un iepriekš minētais pūķis pārvērta viņas šortus par liesmojošu elli. "Jums, hmm, tas nav jādara. Toreiz pie telefona es nemaz neapvainojos."

"Man prieks to dzirdēt, tomēr šķiet, ka man nav izdevies izteikties pietiekami skaidri. Man tas nav jādara. Es gribu to darīt."

Nu labi, Dānijā bija īsta brīnumdare. Reičela nozvērējās, ka nekad, nekad vairs nenoniecinās balto maģiju. Nekad. Tomēr... tas viss bija tik neticami, tik neīsti - vīrieši nekad nelūkojās uz viņu ar tādu skatienu, nekad nesekoja viņai pa visu pilsētu, lai uzaicinātu viņu iedzert, un viņa nekad, nekad nebija tā izkususi kāda vīrieša priekšā, kā tas notika šobrīd. Tas, protams, lika ieskanēties visiem trauksmes zvaniem, un viņa pēkšņi ievaicājās:

"Vai jūs uzņemat filmu?"

"Atvainojiet, es jūs nesapratu."

"Vai ari kaut ko dokumentālu? Kaut kādu realitātes raidījumu, kurā jūs staigājat apkārt un aicināt amerikānietes iedzert, lai redzētu, ko viņas sacīs vai darīs?"

"Nav slikta doma, tomēr tā nav taisnība. Un, ja tā būtu, es būtu tas vīrs, kura seja tiktu rādīta miljonos televizoru ar uzrakstu "Līdz šim - tikai drausmīgas neveiksmes"."

"Tātad jūs tiešām gribat kopā ar mani iedzert?" Reičela jautāja, kad viņa roka pieskārās bizei, kura karājās pār viņas plecu, un mierīgi pārbaudīja tās svaru. "Kāpēc tieši ar mani?"

Viņš pasmaidīja, nedaudz pieliecās, lai varētu ielūkoties Rei-čelai acīs un viņa varētu ieraudzīt uzjautrinājuma dzirkstelīti viņējās.

"Reičela, tas viss patiesībā ir ļoti vienkārši. Tur, no kurienes nāku es, ja vīrietis vēlas tuvāk iepazīt sievieti, viņš šo dāmu uzaicina kaut ko iedzert. Patiesībā tā notiek visā pasaulē. Vai jūs neesat pazīstama ar šo paražu?"

"Ne mazākajā mērā," viņa nomurmināja.

"Skaidrs. Tad kāda ir pareizā rīcība uz jūsu planētas?"

"Veiksme. Tikai un vienīgi akla veiksme."

"I Imm... Interesanti, bet ne pārāk efektīvi. Ņemot vērā šābriža situāciju un to, ka līdz šim man nav īpaši veicies, man tiešām nav citas iespējas," viņš paziņoja un, satvēris Reičelas bizi, aiz tās pievilka viņu tuvāk, "kā vien godīgi atzīties, ka jūs man šķietat apbrīnojami pievilcīga. Un, tā kā būtu ļoti nepieklājīgi jums uzmākties šajā nepatīkamajā šaurajā gaitenī - nemaz jau nerunājot par to, ka tas diez vai ir īpaši romantiski, turklāt ir ārkārtīgi iedomīgi, -es ceru, ka mums vismaz būs iespēja parunāties," viņš sacīja un palaida vaļā Reičelas bizi. Viņa pirksti pārslīdēja pār viņas žokli un lejā pa viņas kaklu.

"Ak!" viņa nočukstēja.

"Reičela?"

Mairona balss viņu izbiedēja tikpat spēji, kā to būtu izdarījusi riepu švīkstoņa, un Reičela tā satrūkās, ka atdūrās pret Flinnu, apsviezdamās riņķī.

"Mairon!"

Kāpēc Maironam bija jāizvēlas tieši šis mirklis no visiem pasaules laika plūsmas mirkļiem, lai uzrastos šeit? Tas lika Reičelai sadusmoties par pašu Mairona eksistenci.

Mairons blenza uz Flinnu un, tā kā bija pilnīgs idiots, nekaunīgi viņu nopētīja.

"Kas šeit notiek?"

"Es... hmm... tas ir Flinns."

"Flinns Olivers," viņš piebilda, izstiepdams roku.

Mairons negribīgi to satvēra un tūlīt pat palaida vaļā.

"Vai viss kārtībā?" viņš jautāja Reičelai, nenolaizdams skatienu no Flinna.

"Jā, protams!" viņa iesaucās, bet viņas balss skanēja pārāk dedzīgi.

"Es tikai gribēju noskaidrot, vai ar tevi nav noticis kas slikts. Tu pārāk ilgi nenāci atpakaļ."

"Es nemaz nebiju prom tik ilgi..."

"Tavs alus ir sasilis," Mairons sacīja. "Vai tu to dzersi?"

"Atvainojiet, man tas neienāca prātā," Flinns pieklājīgi noteica un atkāpās, atbrīvodams ceļu aukstam caurvējam, kas tagad saldēja Reičelas muguru. "Piedodiet, ka iztraucēju jūsu vakaru, -izskatās, ka esmu jums parādā vēl vienu atvainošanos." Viņš pavirzījās uz priekšu, lai apietu apkārt Maironam.

"Nē, patiešām, jums nav man jāatvainojas!" Reičela iesaucās, kad saprata, ka viņš dodas prom. "Es taču... Tas ir, es nemaz..."

"A, piedodiet!" Mairons sacīja, paiedams nostāk, lai neaizšķērsotu Flinnam ceļu, un atdurdamies pret Reičelu.

Flinns pasmaidīja, vēlreiz uzmeta Reičelai atzinīgu skatienu un pacēla roku.

"Novēlu jums patīkami pavadīt vakaru!"

Viņš pagriezās un devās laukā, atstādams Reičelu gaitenī kopā ar idiotu.

Kad viņš nozuda pūlī, Reičela izmisumā nopūtās un atgrūda Maironu.

"Kas tev ir?" viņš noprasīja. "Man likās, ka tas čalis tev uzmācas!"

"Viņš man neuzmācās!"

"Vai tu gribi teikt, ka tev viņš patīk?" stulbenis jautāja, pār plecu palūkodamies uz Flinna muguru, kas arvien vairāk attālinājās no viņiem.

"Ak, aizveries taču vienreiz, Mairon!" viņa nikni noteica un iegāja tualetē, dusmodamās pati uz sevi par to, ka viņai nav drosmes.

Flinns piegāja pie bāra otra gala, pamāja Džo un devās uz stāvvietu. Džo viņam sekoja. Flinns apsēdās pasažieru sēdeklī; Džo iekārtojās pie stūres un iedarbināja savu zilo tūkstoš deviņi simti septiņdesmit septītā gada "Camaro", likdams motoram pāris reižu ierūkties.

"Nu tātad?" Džo jautāja, braukdams cauri stāvvietai ielas virzienā.

"Izskatās, ka viņa jau ir aizņemta," Flinns sacīja.

"Tu gribi teikt, ka neko nepanāci?"

"Tā nu gluži nav," Flinns iebilda. "Es viņu aplūkoju."

"Aplūkoji? Tas ir, kā - aplūkoji?"

“Aplūkoju," Flinns atkārtoja, nenoteikti pamādams ar roku. "Nu, tu taču saproti... vienkārši aplūkoju."

"Vecais..." Džo nopūtās un pašūpoja galvu. "Tu visu dari nepareizi. Tev viņai jāpiecērt! Jāliek manīt, ka gribi iekļūt viņas biksītēs. Paberzējies ap viņu, liec viņai saprast, ko vari piedāvāt. Sievietēm tas patīk."

"Izklausās pārāk dzīvnieciski."

Džo paraustīja plecus, izbraukdams uz ielas.

"Man tas palīdz," viņš noteica un nospieda gāzes pedāli.

Astotā nodaļa

Šis vakars Reičelai tiešām nebija veiksmīgs, tomēr atgadījums ar policijas iejaukšanos nebija tik briesmīgs, kāds tas varētu būt, it īpaši tāpēc, ka tajā bija iejaukta Dānijā.

Pēc tam kad Mairons bija aizbiedējis Flinnu, Reičela izmantoja Fratandželo bāra telefonu, lai piezvanītu labajai burvei un pierunātu viņu ierasties pie Reičelas mājās nedaudz vēlāk ar ķīniešu ēdienu un burvestību grāmatu.

"Vai tu runā nopietni?" Dānijā vaicāja, izklausīdamās priecīgi satraukta.

"Jā, es runāju nopietni. Vismaz man tā liekas. Nē, nē, nē, es tikai... Nē, es nezinu..."

"Tiekamies pēc stundas," Dānijā paziņoja un nolika klausuli, pirms Reičela paguva sevi atrunāt no šīs idejas.

Viņa iztukšoja savu alus kausu, atstāja drūmo Maironu vienu un devās mājup. Tur nonākusi, viņa pārģērbās melnās jogas biksēs un velveta jakā ar kapuci. Drīz pēc tam ieradās Dānijā, un viņas nolika ķīniešu ēdienu dzīvojamā istabā, iededza sveces un uguni kamīnā, lai netērētu elektrību, un apsēdās uz lielajiem grīdas spilveniem, lai apēstu saldskābo cūkgaļu. Ar maģiju nevar nodarboties, ja vēders ir tukšs.

šajā brīdī Reičela, protams, bija zaudējusi drosmi un pārliecinājusi pati sevi par to, ka Mairons Flinnu noteikti aizbaidījis. Ja vien to nebija paveikusi viņa pati.

Kad viņa sāka izklāstīt Danijai, kas noticis, draudzenes irbu-līši sastinga pusceļā uz viņas muti tā, ka virs kafijas galdiņa bīstami šūpojās cūkgaļas gabals, un Dānijā, acis iepletusi, noklausījās visu stāstu šādā pozā.

"Vai tas ir viss?" Dānijā jautāja, kad Reičela bija beigusi savu stāstu.

Reičela pamāja.

Dānijā pēkšņi pacēla rokas gaisā (turklāt viņai kaut kādā dīvainā veidā izdevās noturēt cūkgaļas gabalu) un izgrūda triumfa pilnu saucienu, pirms iemeta kumosu mutē.

"Tas ir fantastiski!"

"Kaut nu tā būtu!" Reičela noteica, pašūpodama galvu. "Bet man ir aizdomas, ka viss ir beidzies," viņa sacīja, blenzdama uz savas ēdiena turzas saturu. "Viņš domā, ka mēs ar Maironu esam kopā."

"Vai tu esi traka? Atceries mūsu burvestības! Vai tad tu tiešām nekam netici?"

"Es zinu, ka tevi tas pārsteigs, Dānijā, bet man ir grūti noticēt maģijai - pat labai."

"Nu protams," Dānijā sacīja, sparīgi nomezdama irbulīšus. "Tu vari ticēt astroloģijai, paralēlām pasaulēm un iepriekšējām dzīvēm, bet nekādā ziņā nespēj pieņemt nedaudz maģijas, ko?" Viņa apņēma ar rokām vidukli un uzmeta lūpu. "Burvestības taču ir tik neiespējamas!"

"Nav jau tā, ka es galīgi neticu tam visam," Reičela pacietīgi mēģināja izskaidrot draudzenei savu nostāju. "Tomēr man ticamāka šķiet doma, ka viņš uzmeta skatienu maniem lielajiem draugiem Benam un Džerijam," viņa sacīja un uzsita sev pa pēcpusi, "un ne tikai viņiem, bet arī Maironam. Un pēc tam viņš noteikti sāka prātot, kādas narkotikas pēdējā laikā lietojis."

"Ak dievs, Reičela!" Dānijā dusmīga iesaucās. "Kāpēc tu vienmēr sevi tā noniecini?"

"Paklau, kad runa ir par vīriešiem, es zinu, ko runāju."

"Muļķības!" Dānijā klusi noteica.

"Labi, sāksim ar vidusskolu," Reičela sacīja, norādīdama uz Dāniju ar irbulīšiem. "Vai es tev esmu stāstījusi, ka puiši mēdza mani saukt par mis Neveiksminieci? Kaudzēm naudas, bet tas neko nelīdzēja, jo es biju resna. Un tad reiz vidusskolas pēdējā klasē mani uz tikšanos aicināja dievīgs puisis. Viņš bija pievilcīgs, viņš bija skolas populārākais zēns, un viņš aicināja uz tikšanos mani, tuklu teātra mākslas studenti ar sprogainiem matiem! Un pirmā tikšanās bija lieliska - mēs aizgājām uz karnevālu. Viņš laimēja man lāci un pēc tam aizveda mani mājās, atvadoties nenoskūpstīja un nevērīgi pavaicāja, vai vasaras laikā mana māsa Rebeka ir mājās. Atceries Bekiju? Skaistumkaralieni Bekiju? To garo, tievo, daiļo meiteni ar taisnajiem matiem? Kad mēs tikāmies otro reizi, viņš atnāca man pakaļ un pat nebija ticis garām vārtiem, kad jau prasīja, vai Rebeka ir mājās. Vārdu sakot, to puisi interesēja Rebeka, un viņš izmantoja mani, lai tiktu viņai klāt. Un tas, Dānijā, bija tikai sākums garai absolūtu neveiksmju virknei!"

Ak dievs, lai gan kopš tā atgadījuma bija pagājuši jau piecpadsmit gadi, viņai vēl joprojām sāpēja.

"Kāds tam sakars ar Flinnu?" Dānijā vaicāja.

"Vistiešākais!" Reičela atcirta. "Tādi vīrieši kā viņš parasti no manis grib pavisam kaut ko citu, piemēram, manu māsu. Un, pat ja tu teiksi, ka tas neattiecas uz Flinnu, es varu atbildēt, ka šoreiz viss ir vēl sliktāk, jo tagad viņš domā, ka Mairons ir mans draugs."

"Kādreiz tā arī bija."

"Vai tu nekad neļausi man to aizmirst?"

"Nē," Dānijā nekavējoties attrauca. "Nu un kas tur īpašs, ja Flinns uzskata to asinssūcēju Maironu par tavu draugu? Tu varēsi viņam visu paskaidrot. Paklau, visiem nācies vidusskolas laikā piedzīvot kaut ko nepatīkamu. Dieva dēļ, Džordžs Stainbre-ners pierunāja mani novilkt blūzi visas futbola komandas priekšā, un es to arī izdarīju, bet vai tad es tagad par to uztraucos?"

Mirklī, kad vārdi bija izsprukuši no Danijas mutes, viņa pārsteigumā spēji ievilka elpu, un viņas abas ar Reičelu brīdi sēdēja, blenzdamas viena uz otru, līdz starp viņām tika noslēgta vienošanās, ka šī atzīšanās tiks apspriesta kādu citu reizi.

"Ne jau tas Džordžs Stainbreners," Dānijā steidzīgi paskaidroja un paņēma rokā savus irbulīšus. "Es tikai gribēju teikt, ka tev jāuzticas man. Starp citu, es nobūru Glenu, un viņš man piezvanīja. Es nedaudz pabūros ar tevi, un tagad tev ir darbs, turklāt par tevi interesējas kolosāls vīrietis, tātad..."

"Tev piezvanīja Glens?" Reičela pārsteigta pārtrauca draudzeni pusvārdā. "Man likās, ka tev nepatīk Glens."

Dānijā paraustīja plecus.

"Es gribēju šo to izmēģināt. Tātad - vienkārši pamēģini kaut vai nedēju ticēt maģijai, tik tiešām tikai nedēļu, un es tev apsolu, ka Flinns atkal tevi uzmeklēs un tu viņam patiksi, un viņu nebiedēs ne tava milzīgā pēcpuse, ne Mairons."

Reičela iesmējās.

"Nu labi. Esmu ar mieru pieļaut iespēju, ka te notiek kaut kas ar burvestībām saistīts. Bet vai man tiešām tev jāatgādina, ka ne visas no tavām burvestībām darbojas? Tā, kas bija paredzēta svara zaudēšanai, nekam neder, liels paldies, un man vēl nav arī īsta darba."

"Es tev nesolīju īstu darbu," Dānijā nočivināja.

"Tātad... ja es tam ticētu... vai tu domā... tas ir, vai būtu iespējams..." Reičela apklusa, nespēdama noticēt, ka tik dīvainas domas tiešām tūlīt pārvērtisies vārdos un atskanēs no viņas mutes.

"Kas tad?"

"Vai būtu iespējams izdarīt burvestību, lai es kļūtu... nu, zini... runīgāka?" Reičela izgrūda, ar nepacietīgu žestu norādīdama uz savu muti, un spēji iesita ar plaukstu sev pa pieri, kad pašas vārdi nonāca līdz viņas apziņai. "Ak dievs, es esmu nožēlojama! Iedomājies tikai - es lūdzu tevi mani noburt, lai es vairs nebūtu tāda muļķe!"

"Tu neesi muļķe, Reičela."

"Esmu gan!" Reičela neatkāpās un ieslēpa seju rokās, kuras bija sakrustojusi virs kafijas galdiņa. "Es absolūti neesmu pieradusi pie vīriešiem, it īpaši ārkārtīgi pievilcīgiem vīriešiem, un es nezinu, ko teikt, un es tikai gribu kaut vai vienu reizi būt... nu... seksīga."

"Tu esi seksīga," Dānijā stingri noteica un viegli iesita Reiče-lai pa galvu ar irbulišiem. "Lai nu kā, šis puisis jau ir sapinies tavu burvestību tīklos, un drīz vien viņš tevi atradīs un būs vai traks tevis dēj. Tevis, Reičela."

"Tu esi jauka," viņa pasmaidījusi noteica. "Bet es diemžēl nejūtos īsti pārliecināta. Lūdzu, palīdzi man!"

Dānijā nopūtās un izvilka no savas audekla somas burvestību grāmatu.

"Tu nu gan esi dīvaina, Reičela. Dzīvo atmiņās par kaut kādu vidusskolas notikumu un mokies pašpārmetumos par ļoti glītu pēcpusi. Protams, tu esi seksīga, Reičela! Tev liekas, ka tev jāizskatās tāpat kā tavām māsām, lai tu būtu iekārojama, un tas, ka tik muļķīgas domas ieperinājušās tik gudrā galvā, liek man vēlēties kliegt. Paskaties taču uz sevi! Atver acis! Vispār - paskaties uz savām acīm! Tev ir brīnišķīgas zili zaļas acis un skaisti melni mati, turklāt tu esi ļoti... formiga! Vai tu zini, cik daudzas sievietes būtu ar mieru kādu nogalināt, lai tikai iegūtu tādu augumu? Pat es vēlos, kaut man būtu tavi izliekumi... bet nu labi," viņa sacīja un brīdinot pacēla roku, kad Reičela atvēra muti, lai iebilstu. "Ja tu gribi izmantot burvestību, lai kļūtu iekārojama, tad tā arī darīsim."

"Nu tad beidzot!" Reičela priecīgi izsaucās, piecēlās kājās un novāca visas ķīniešu ēdiena turzas, kamēr Dānijā meklēja grāmatā piemērotu burvestību.

Pēc pusstundas viņa iesaucās: "Ahā!" - un sāka bakstīt ar pirkstu kādā appelējušā sārtā lappusē. "Atradu. Šai burvestībai vajadzētu ietekmēt viņa maņas, piemēram, ožu. Katru reizi, kad viņš sajutīs kādu noteiktu smaržu, viņš tevi gribēs." Dānijā mirdzošām acīm palūkojās uz Reičelu. "Šoreiz mums jābūt laukā. Te viss ir saistīts ar mēnesi. Vai tev ir gardēniju eļļa?"

Reičela iesmējās.

"Nē. Vai tad vispār kādam ir gardēniju eļļa?"

"Varbūt rožu eļļa?"

"Nē."

"Tev taču noteikti ir kaut kas tāds, kas ļoti labi smaržo, kaut kas dabisks."

Reičela brīdi prātoja un vilcinādamās ieminējās:

"Man ir Meksikas vaniļa."

Dānijā mirkli padomāja.

"Labi, izmantosim to," viņa noteica un, pielēkusi kājās, devās uz virtuvi.

Reičela sekoja draudzenei.

Viņām izdevās atrast aizstājējus visam, kas, pēc Danijas domām, bija nepieciešams, - un Dānijā apgalvoja (diezgan uzspēlēti), ka burvestībās drīkst aizvietot sastāvdaļas ar kaut ko citu. Reičelu pārņēma skepse, tomēr viņa kopā ar Dāniju izgāja laukā un nonāca aiz garāžas, kur uz mistera Valisjelo sētas gulēja goba. Un viņām pat izdevās paveikt vienu burvestību - to, kas ietekmēja ožu, - pirms ieradās policija. To, protams, bija izsaucis misters Valisjelo, kas bija pārliecināts, ka dārzā zogas kāds, kurš grib nolaupīt viņa rūķu statuetes.

Abi policisti - glīti puiši - palūkojās uz Dāniju tā, it kā viņa būtu prātu zaudējusi, kad viņa paskaidroja, ka nodarbojas ar maģiju-

Gaišmatainais policists ieteica viņam abam izbeigt savus pekstiņus, iet iekšā un netraucēt kaimiņus. Dānijā, par laimi, neiebilda, jo viņas bija pārsalušas līdz nāvei. Tomēr, kā Dānijā priecīgi piebilda, nekas vēl nebija zaudēts. Ja viss notiks tā, kā tam jānotiek, Reičela no rīta pamodīšoties seksīga.

Un droši vien smaržos pēc vaniļas.

Maģija bija Reičelu tā nogurdinājusi, ka viņa visu nakti nogulēja saldā miegā. Apkārt vējoja saldā vaniļas smarža, un viņa redzēja sapni par bruņinieku Flinnu.

Šoreiz viņš bija kails.

Kamēr Reičela sapnī redzēja viņu bez drēbēm, Flinns atvēra sava dzīvokļa durvis, iegāja iekšā, nometa lietusmēteli un devās pie ledusskapja. Viņš paķēra virtuves dvieli un, atvēris saldētavas nodalījumu, piepildīja dvieli ar ledus gabaliņiem. Tad viņš paņēma alus skārdeni, piegāja pie lētā mākslīgās ādas dīvāna un atgūlās, atbalstīdams galvu pret roku, ko bija saliecis zem tās. Viņš iedzēra malku alus un uzlika dvieli ar ledu uz kreisās acs.

Au! Tas bija ļoti sāpīgi.

Jau tajā mirklī, kad Flinns uzmeta pirmo skatienu tam netīrajam ostas bāram, viņš bija sapratis, ka gaidāmas nepatikšanas; par to liecināja tas, kā visi tie vīri pasmīnēja, kad viņi ar Džo iegāja iekšā. Tomēr viņam nebija nācis ne prātā, ka viss beigsies ar dūru cīņu.

Viņš nespēja noturēties nepasmaidījis. Un tūlīt pat sarāvās, jo kreisajā acī iedzēla sāpes.

Viņš patiešām bija pārlidinājis to nožēlojamo nelieti pāri galdam, vai ne? Viņam bija izdevies lielisks sitiens, turklāt viņu iepriecināja arī tas, ka neviens no tiem sasodītajiem mīkstpēdi-ņiem nebija piedūris viņam ne pirkstu. Patiesībā tikai bārmenis, mēģinādams pārtraukt kautiņu, bija iesitis Flinnam pa seju ar bāra tabureti.

Visā visumā viņš bija patiešām labi pavadījis laiku.

Flinns vēl joprojām smaidīja, vērdamies griestos, kad iezvanījās telefons. Viņš palūkojās pulkstenī - trīs naktī, un tas diemžēl varēja nozīmēt tikai vienu.

Viņš nopūtās, ar pūlēm piecēlās sēdus un pasniedzās pēc telefona.

"Hallo!"

"Flinn, mīļais, vai tas esi tu?"

Viņu pārsteidza tas, cik asa bija Airisas balss pat tagad, kad tā skanēja no okeāna otras puses.

"Jā, Airisa. Ko tad tu cerēji sazvanīt?"

"Ak, mīļais, neesi taču tik pikts! Es cenšos ar tevi sazināties jau veselu mūžību!"

"Nu, tagad tev tas ir izdevies," viņš noteica, uzmanīgi piespiezdams dvieli un ledu ciešāk pie acs.

"Vai ar tevi viss ir kārtībā? Kad tu man nepiezvanīji, es sāku baidīties, ka ar tevi noticis kaut kas slikts."

"Viss ir labi. Es tikai biju ļoti aizņemts."

"Tiešām? Tu nedrīksti pārstrādāties!"

"Aha!"

"Es arī biju ļoti aizņemta/' viņa paziņoja, viegli iesmiedamās. "Ailīna Fiskmarka-Džounsa nupat rīkoja jaukas viesības, un es laikam esmu zaudējusi prātu, jo apsolīju viņai palīdzēt. Viesības notika "Royal Fitzhug Hotel" Rīdženta ielā. Tu taču to zini, vai ne? Tā pati, kurā Čārlzs un Kamila tikās pagājušā gada pavasarī."

Flinns pacēla acis pret griestiem.

"Tu pat nevari iedomāties, kādas raizes mums sagādāja piegādātāji! Pirmkārt, viņiem vajadzēja pasniegt pīli, bet viņi atveda tās kroplās Kornvolas vistas! Vai tu spēj tam noticēt?"

"Kādas šausmas!" viņš nomurmināja.

"Tieši tā," Airisa noteica, nepamanīdama sarkasmu viņa balsī. "Un tad, it kā ar to vēl nepietiktu, puķes netika atvestas līdz pat pašam viesību sākumam. Ailīnai uznāca histērijas lēkme."

"Ailīna vienmēr ir histēriska, Airisa. Viņa ir ķerta."

"Ak, Flinn, Amerika padarījusi tevi nekaunīgu..."

"Tā nu gan nav. Es tikai esmu nedaudz noguris. Šeit pulkstenis rāda trīs. Naktī."

"Vai tad tevi nemaz neinteresē, kā tas beidzās?" Airisa jautāja, un viņas balsī ieskanējās jau pierastās žēlabas.

Flinns nopūtās.

"Kā tas beidzās, Airisa?"

"Viss bija lieliski, protams. Kad mēs ar Ailīnu strādājam kopā, viss notiek fantastiski!"

"Vai arī Pols Haveršeims bija tajās viesībās?" Flinns mierīgi jautāja. "Es zinu, ka viss notiek fantastiski arī tad, kad jūs abi novelkat bikses."

"Visaugstais Dievs, tas gan bija riebīgi." Viņa aizkaitināta nopūtās. "Kāpēc tu vienmēr esi tik nejauks?"

"Nezinu gan, Airisa. Varbūt tāpēc, ka tu esi mana līgava un mani krāpi? Parasti tādos gadījumos vīrieši kļūst nedaudz nejauki."

Viņa atkal nopūtās, šoreiz vēl skaļāk.

"Tas bija tikai sakars, nekas vairāk! Vai tu gribi mani sodīt par to visu atlikušo dzīvi? Es tev jau teicu, ka ļoti to nožēloju, un, patiesību sakot, es nesaprotu, kāpēc tu nevari gluži vienkārši pieņemt manu atvainošanos! Flinn, tu biji projām nedēļām ilgi, vispirms Monako, pēc tam Lietuvā... Ko gan es varēju darīt?"

"Paturēt savas biksītes kājās," Flinns vēsi atbildēja un noņēma ledu no acs, nepievērsdams uzmanību viņas klusajai, sāpinātajai ieelpai. "Ja tev nav nekā cita, ko man pavēstīt, es tiešām gribētu nedaudz pagulēt," viņš sacīja un atvienoja sarunu, pirms Airisa paguva kaut ko iebilst.

Flinns nometa telefonu, atgūlās, aizvēra acis un juta, kā viņu pārņem nogurums. Gar acīm dejoja dažādi tēli - Airisas bālā, smalkā seja, kuru viņš reiz bija uzskatījis par neiedomājami skaistu... un, lai cik dīvaini tas būtu, smaidošā, pievilcīgā Reiče-las seja. Viņas smaidā un acīs bija nojaušams godīgums - kaut kas tāds, kas Airisai nepiemita un ko viņa nespēja arī notēlot.

Kad Flinns jau gandrīz bija aizmidzis, vēl joprojām redzēdams Reičelu, viņas garo, biezo bizi, kas krita viņai pār plecu, jaukās zili zaļās acis, viņam likās, ka viņš saož kaut ko neparastu. Kas gan tas bija?

Vaniļa?

Interesanti. Tā viņam atgādināja mātes cepto sviesta un ruma kūku.

Flinns vēl joprojām sapņoja par sviesta un ruma kūku, kad Ārons un Bonija iznāca no laulību konsultanta biroja. Viņi bija atcēluši iepriekšējās divas tikšanās, jo Ārons pēc ķīmijterapijas jutās pārāk slikti. Vismaz Bonija tā bija teikusi konsultantam.

Patiesībā Ārons bija atteicies pildīt mājasdarbu. Piesakoties uz laulību konsultāciju, viņš nebija zinājis, ka būs jāpilda mājasdarbi, un tikai tad, kad Bonija noraudājusies sāka kravāt mantas, viņš padevās, apsēdās un to izdarīja.

Un, kā jau viņš to bija paredzējis, šorīt tikšanās nemaz nebija noritējusi labvēlīgi. Šobrīd Bonija gandrīz nemaz ar viņu nerunāja, bet Ārons nesaprata, ko tad viņa gaidījusi, kad tas nolādētais konsultants pēdējā tikšanās reizē bija viņiem uzdevis laulības "mājasdarbu". Ārons jau uzreiz bija sapratis, ka gaidāma nelaime.

Pirmais uzdevums, pēc Daniela vārdiem, bija "apbrīnojami vienkāršs". Āronam bija jānosauc trīs Bonijas īpašības, kas viņam patika, un jāpaskaidro, kā tās liek viņam justies, un tad - trīs Bonijas īpašības, kas viņam nepatika.

Pirmo daļu izpildīt patiešām bija vienkārši. Viņam patika Bonijas laimīgie smiekli, tas, kā viņa dievina abu bērnus, un tas, cik smagi viņa nopūlas, lai glābtu viņu laulību. Bonija, protams, smaidīja kā maija saulīte, kad viņš to noskaitīja un pateica, kā šīs īpašības liek viņam justies. Laimīgam. Apmierinātam. Mīlētam.

Un tad bija jārunā par trim īpašībām, kas viņam nepatika. Viņš uzskaitīja: Bonijas apsēstība ar savu izskatu, pastāvīgā urdīšana un krākšana. Pēdējais pat nebija patiesība - viņš to bija pierakstījis tikai tāpēc, ka nevarēja izdomāt neko citu. Viņaprāt, tas bija tik nevainīgi, ka Bonija to noteikti pat nepamanīs.

Viņa pamanīja. Bonija pievērsa uzmanību visam, tikai ne apsēstībai ar savu izskatu, kaut gan Ārons bija domājis, ka tieši tas viņu saniknos. Bet nē, viņa bija vienisprātis ar Dānieļu, ka tāds nu ir krusts, kas jānes katrai sievietei. Tāpēc viņai atlika pietiekami daudz dusmu par Ārona urdīšanu un krākšanu.

Pēc tam kad Daniels bija licis Bonijai atklāt sev un citiem (šim vīram ļoti patika izdomāt tamlīdzīgas frāzes) savas jūtas attiecībā uz Arona sarakstu (un kāda tam, atvainojiet, bija jēga?), pienāca Bonijas kārta uzskaitīt trīs īpašības, kas viņai patika Ārona: dāsnais raksturs (viņam gan tāda nebija, bet - nu labi), dedzīgā mīlestība, ko viņš juta pret meitām (un kā vēl!), un tas, kā ap viņa acīm parādās krunciņas, kad viņš smejas (patiesību sakot, viņam bija aizdomas, ka tās radušās no ķīmijterapijas, bet viņš nespēja to pateikt Bonijai). īpašības, kas viņai nepatika Āronā, bija tādas: viņa slimība (to minēt bija tik droši, ka Arons gandrīz apsūdzēja sievu mēģinājumā krāpties), mirkļi, kad viņu pārņēma žēlums pret sevi (nu labi, arī viņam pašam tie riebās), un tas, ka viņš, šķiet, nespēj Boniju saprast (bet viņš taču mēģināja!).

Un tagad viņi sēdēja plecu pie pleca Ārona lielajā limuzīnā, iestrēguši mašīnu drūzmā pa ceļam uz Prezbiteriāņu slimnīcu, kur viņam jāpārcieš kārtējais ķīmijterapijas seanss. Neviens no abiem nebija teicis ne vārda kopš brīža, kad viņi bija izgājuši no konsultanta kabineta. Ārons bija pārāk nobijies. Bonija bija pārāk nikna.

Bet, kad viņi iegriezās Medisona avēnijā, Bonija nopūtās un palūkojās uz Āronu.

"Es tevi urdīju tikai par to, lai tu piezvanītu Reičelai."

"Bet pat tad, kad es to izdarīju, tu nebiji apmierināta," viņš sacīja, skatīdamies taisni priekšā uz ceļu.

"Tieši tā, jo tu viņai atstāji tādu pašu ziņu kā vienmēr - dari visu pēc mana prāta, vai arī tev nāksies to rūgti nožēlot. Kāpēc tu nevari izturēties jauki, Āron? Mēs taču sarunājām, ka tu pamēģināsi izmantot jaunu pieeju sarunās ar viņu."

Nu labi, Arons pats saprata, ka, atstājot Reičelai ziņojumu, nav bijis īpaši daiļrunīgs. Bet todien viņš bija juties ļoti slikti.

"Es zinu, ka tev todien bija ļoti slikti, tāpēc nespēju saprast, kāpēc tu izvēlējies tieši to bridi, lai viņai piezvanītu. Varbūt tu pat gribēji būt vissliktākajā iespējamā noskaņojumā."

Hmm! Tiešs uzbrukums. Labs uzbrukums.

"Es nezinu," Ārons noteica. "Es vairs nekad nejūtos labi, tāpēc neesmujaārliecināts, kad būtu piemērots bridis."

"Tu atkal aizstāvies, žēlojot sevi," viņa aizkaitināta sacīja.

"Un tu atkal man uzbrūc," Ārons nepalika atbildi parādā. "Vai tad tieši tāda nebija šīs nodarbības jēga? Panākt, lai mēs nespiestu viens otram uz vājajiem punktiem?"

"Es tev neuzbruku, Āron. Es tikai cenšos panākt, lai tu mani sadzirdētu. Ja tu gribi uzlabot attiecības ar Reičelu, pamēģini izturēties jauki, nevis riebīgi."

Arons atbalstīja galvu pret sēdekļa atzveltni, aizvēra acis un jautāja sev, vai viņa ķermenī vēl ir palikusi spēja būt jaukam vai arī tā ir iznīcināta līdz ar vēža šūnām.

"Un ir vēl kaut kas. Es nekrācu."

"Ak, Bonija!" Arons nopūtās. "Protams, tu nekrāc."

"Tad kāpēc, sasodīts, tu teici, ka es to daru?"

"Man tikai vajadzēja kaut ko pateikt, un tas bija viss, ko es varēju izdomāt."

"Es nespēju tam noticēt. Ak dievs, Āron, tas viss nemūžam neizdosies, ja tu to neuztversi nopietni."

Nekas neizdosies ari tad, ja es nolēkšu no Prezbiteriāņu slimnīcas jumta, viņš īgni nodomāja un, sakrustojis rokas uz krūtīm, visu turpmāko brauciena laiku skatījās laukā pa logu.

Devītā nodaļa

Temats: Kas notiek?

No: Rebeka Periša < rcparrish72@aol.com >

Kam: Reiča < earthangel@hotmail.com >

Sveika, Reičela! Es diezgan sen neesmu saņēmusi no Tevis nekādu ziņu, bet mamma teica, ka jūs ar tēti esot sastrīdējušies un Tu kopš tās reizes vairs ar viņu nesarunājies. Vai viss kārtībā? Nepārdzīvo viņa dēļ, tētis patiesībā ir tikai jērs vilka adā.

Starp citu, es saņēmu ziņu no Robijas, un viņa teica, ka Tu esot sacījusi - Tavas attiecības ar Maironu esot tikai platoniskas. Vai tā tiešām IR? Es to nezināju! Kāpēc es to nezināju? Gribu dzirdēt visus sīkumus! Rebeka.

P. S. Tās zālītes, ko Tu man atsūtīji, lieliski ārstē Greisona alerģiju. Vai vari dabūt vēl?

Temats: Re: Kas notiek?

No: Reičela < eaHhangel@hotmail.com >

Kam: Rebeka < reparrish72@aol.com >

Sveika, Bekija! Priecājos, ka Grejam klājas labāk, un - jā, es varu dabūt vēl. Piezvanīšu savam dīlerim (ha-ha-ha!). Pacentīšos sameklēt kādu vietu Teksasā, kur tiek gatavots šis zālīšu sajaukums. Tētis... viņš spēj but ļoti nejauks, bet tas nav nekas jauns. Parasti mēs spējam sadzīvot, bet dažreiz viņš nokaitina mani līdz baltkvēlei.

Par Maironu. Es taču teicu jums abām ar Robiņu, ka viss sāk "kļūt platoniski", tovakar, kad mēs rančo dzērām tekilu! Kāpēc jūs visi NEKAD nespējat atcerēties neko no tā, ko es saku? Bet es negribu par to runāt, jo tur NAV nekā, par ko runāt. Mums bija romāns. Tagad mēs esam draugi. Ļoti garlaicīga stāsta beigas. Man jāskrien. Pasveicini Metu un Greju!

Reičela... kura, starp citu, satikusi kādu vīrieti. Vismaz man tā liekas. Patiesībā mēs ar Dāniju nedaudz pablēņojāmies ar maģiju, lai viņu uzburtu, bet viņš ir TIK dievīgs!

Todien Reičelai bija ļoti daudz jādara, tāpēc, protams, sāka līt lietus.

Pirmais ceļamērķis bija aģentūra "Turbo Temps", uz kuru viņu bija nosūtījis darbā iekārtošanas birojs. Ja nedaudz paveiktos (un bija iesaistīta ari maģija), Reičela varētu dabūt kādu pusslodzes darbu. Viņa iebrauca mašīnu stāvvietā, sameklēja lietussargu un atvēra durvis. Cīkstēdamās vienlaikus ar lietussargu un durvīm, viņa centās aizspraukties garām savai "vabolītei" un SUV, kas bija novietots tam blakus, un iekāpa peļķē, samērcēdama zābaku.

Sažņaugusi rokā piemirkušu nosūtījuma veidlapu, viņa iegāja aģentūrā, un kāda sieviete nekavējoties rejošā balsī pavēlēja viņai nolikt lietussargu tam paredzētajā kastē. Reičela paklausīja un pēc tam žļerkstēdama piegāja pie letes, lai pasniegtu sievietei nosūtījumu.

Sieviete to paņēma, saviebās un uzsvērti izgludināja.

"Es ļoti atvainojos," Reičela sacīja. "Ārā līst."

Sieviete viņai uzmeta neticības pilnu skatienu, izlasīja norīkojumu, kuram bija pievienota Reičelas dzīvesstāsta kopija, un, neteikusi ne vārda, pagriezās, lai nospiestu dažus taustiņus uz datora tastatūras. Viņai aiz muguras sāka dunēt vecs printeris, bet sieviete tikai blenza uz datora ekrānu. Kad printeris beidzot bija paveicis savu uzdevumu, sieviete pagriezās, izvilka no printera apdrukātu lapu un pasniedza to Reičelai.

"Piezvani viņiem, pirms ierodies!" viņa pavēlēja.

Reičela paņēma lapu un aplūkoja to. Zem vārda "Klients" bija rakstīts "Baumgartnera medicīna". "Medicīnisku ziņojumu drukāšana, atšifrējot ierakstus. Prasības: drukāšanas prasme, piecdesmit vārdu minūtē, māka lietot datoru un MS Word.”

Reičela palūkojās uz sievieti. Viņa aizrautīgi vēroja datora ekrānu, tomēr pateica:

"Tas ir viss, kas mums šodien piedāvājams. Baumgartnerā tev iedos papīru, kas tev jāatved uz šejieni, lai saņemtu naudu. Ja gribi, lai tev samaksā, neaizej no turienes bez papīra. Un parūpējies, lai kāds to parakstītu!"

Vienīgais, kas Reičelu iepriecināja šajā vizītē, bija tas, ka pēc iznākšanas no aģentūras lietus bija nedaudz pierimis. Reičela nometa papīrus uz aizmugurējā sēdekļa un devās uz Providensas audumu veikalu. Tā kā policija bija iebrukusi raganu sabatā (jā, viņa vēl nebija zaudējusi humora izjūtu), viņas nebija izpildījušas redzes burvestību. Tāpēc Dānijā, izrādīdama ļoti lielu uzticēšanos, atstāja savu sārto burvestību grāmatu pie Reičelas.

"Man rīt šis tās jāpaveic internēta izsolē," viņa sacīja. Dānijā pavadīja tik daudz laika "eBay" mājas lapā, ka Reičela nebrīnītos, ja viņai tiktu piešķirta kāda goda zīme vai kas tāds. "Pamēģini to darīt pati!" viņa priecīga mudināja Reičelu.

Sākumā Reičela bija tikai pasmējusies, bet, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk viņai šī ideja iepatikās. Galu galā viņa bija tā, kas visu darīja, - Dānijā tikai stāvēja blakus, pasniedza viņai dzeramo un tad nolasīja, kas viņai jāsaka. Turklāt viņa bija grāmatā ieraudzījusi vēl vienu burvestību svara zaudēšanai, ko ļoti gribēja izmēģināt.

Veikalā Reičela sāka meklēt ideālo lavandas krāsas audumu. Viņai likās, ka tam vajadzētu būt velvetam vai brokātam - kaut kam smagam un tādējādi ari nozīmīgam. Priekšpēdējā plauktu rindā viņa atrada to, ko meklēja. Tas bija zīda šķiedras audums brīnum skaistā lavandas nokrāsā. Tas bija ari ļoti dārgs, tāpēc Reičela pat nepalūkojās uz savu kredītkarti, pasniegdama to pārdevējam. Ko acs neredz, par to sirds nesāp.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa izgāja no veikala, nesdama trīs jardus zīda auduma un pietiekami platu lavandas krāsas zīda apmali, lai varētu to apdarināt. Reičelai likās, ka auduma pietiks ne tikai burvestībai, bet arī šallei.

Tālāk Reičela devās uz Brauna universitātes teritoriju un bibliotēku, kur pavadīja atlikušo slapjās, netīrās pēcpusdienas daļu, nīkdama pie galda grāmatu ielenkumā un izstrādādama disertācijas teorijas.

Kad viņa atgriezās mājās, jau bija kļuvis tumšs. Pie durvīm bija piesprausta Danijas atstāta zīmīte: "Biju ieskrējusi pēc dažām mantām." Reičelu uz brīdi pārņēma panika, jo viņa domāja, ka šīs "mantas" nozīmē burvestību grāmatu. Bet tā atradās turpat, kur viņa to bija atstājusi, uz virtuves letes, un dažu lapu stūri bija ielocīti. Tāpēc viņa pagatavoja makaronus ar sieru (tie gan nebija īpaši veselīgi, tomēr viņai tiešām nebija nekā cita, jo bija skaidri redzams, ka šodien šeit viesojies arī Mairons), lēnā solī iegāja dzīvojamā istabā, apsēdās, ieslēdza televizoru, spēji piecēlās un aizgāja meklēt savu jogas grāmatu.

Pēc brīža viņa atgriezās dzīvojamā istabā, pārģērbusies jogas tērpā un sakārtojusi matus frizūrā, ko Dānijā dēvēja par Mi-kipeles stilu - divos mezglos uz galvas. Viņai līdzi bija arī jogu paklājiņš. Un, kamēr fonā skanēja Korejas televīzija - kaut kāds varietē uzvedums ar hieroglifu subtitriem -, viņa izpildīja visus grāmatā aprakstītos vingrojumus, līdz muskuļi gandrīz sāka kliegt.

Tagad viņa bija gatava burvestībām.

Dānijā bija piekodinājusi, ka ļoti svarīgs nosacījums maģijā ir gaisotne, tāpēc viņa paklejoja pa māju un savāca visas sveces, ko vien varēja atrast.

Kad Reičela bija iedegusi sveces un izvietojusi tās pa visu istabu, lai radītu īsto gaisotni, viņa izslēdza korejiešu kanālu, atvēra burvestību grāmatu vienā no iezīmētajām lappusēm, paņēma lavandas krāsas audumu un Danijas maģisko amuletu un salika kopā. Tad viņa paņēma šķīvi, šķēres un dažus sērkociņus.

Viņa vairākas reizes pārlasīja burvestību un nodomāja, ka viņas vecmāmiņu nekavējoties ķertu trieka, ja viņa zinātu, ar ko nodarbojas mazmeita.

Bet Reičela zināja, ka viņai ļoti patīk šis vīrietis, un viņa bija gatava piepūlēties, lai viņu dabūtu... pat darīt kaut ko ārkārtīgi dīvainu.

Patiesībā tas viss Reičelas intelektuālajai dabai likās tik muļķīgi, ka viņa vēlreiz izlasīja burvestību, vaicāja sev, vai mēness stāvoklis tiešām varētu būt tik nozīmīgs, kā apgalvoja grāmata, atcerējās visus norādījumus, ko Dānijā bija viņai devusi, un beidzot piecēlās, izlaida matus (gaisotne), izklāja audumu uz grīdas un nogrieza vienu collu platu gabalu no apakšas. Viņa pacēla audumu un apmeta to sev ap pleciem. Tad viņa paņēma sērkociņu, aizdedzināja to un pielika pie nogrieztās strēmeles. Kad tā aizdegās, Reičela iemeta to šķīvī, pacēla trauku un svinīgi noskaitīja:

"No šiem pelniem dūrfū celsies un viņa acīm krāsu manu sūtīs."

Viņa nolika šķīvi zemē, paņēma amuletu un sāka šūpot to virs trauka, iedama pa apli.

"Krāsu manu saskatīs īstā mīla mana," viņa sacīja, paceldama un nolaizdama balsi kā māsas Halivelas seriālā "Amulets", "un modīsies kaisle viņā."

Reičela apstājās, vērodama, kā sadeg audums, un pūlēdamās nesaraukt degunu, jo smaka patiešām bija briesmīga. Tad viņa atkal sāka staigāt un vēl divas reizes noskaitīja burvestību. Kad tā bija atskanējusi kopumā trīs reizes, viņa nolika amuletu un, klausīdama Danijas ieteikumam, nostājās virs sadegušā auduma, pavicinādama rokas patiesi raganiskā aplī, lai izklīdinātu dūmus.

Pēc dažiem mirkļiem tas bija beidzies.

Reičela uzlika rokas uz gurniem un domīgi palūkojās uz šķīvi. Iespējams, viņa neko nesaprata no maģijas, bet viņai visas šo burvestību beigas likās diezgan blāvas. Būtu jauki, ja parādītos zibens vai arī pērkona grāviens satricinātu viņas māju. Bet līdz šim vienīgās sekas bija nekārtība, kas jāsavāc.

Viņa to arī izdarīja, paņēma grāmatu un iegāja guļamistabā, nolika grāmatu uz gultas un atgriezās dzīvojamā istabā, lai savāktu sveces. Viņa aiznesa sešas uz vannasistabu, vēl sešas - uz guļamistabu un sāka laist ūdeni vannā. Viņa izģērbās, ielēja vannā putas, nolēma, ka vannasistabā nepietiek gaismas, un palūkojās laukā pa durvīm istabā, meklēdama divus miniatūros svečturus, kurus viņai bija uzdāvinājis Mairons. Dīvaini... istabā to nebija.

Reičela ietinās peldpalagā un ātri pārmeklēja māju, bet svečturu nekur nebija. Viņa nodomāja, ka droši vien uznesusi tos augšstāvā, un nolēma atmest meklēšanai ar roku. Turklāt vanna jau bija gandrīz pilna.

Viņa aizsteidzās uz vannasistabu, aizgrieza krānu un pārlasīja savu pēdējo burvestību. Tā bija domāta drošībai, vēl viens mēģinājums atvadīties no pēcpuses, sauktas arī par Benu un Džeriju.

Ārā, uz Sleitera avēnijas, lietus bija pārvērties par smagnēju līņāšanu, un sāka veidoties migla. Novietojis mašīnu pie viņas mājas zem vecas platānas, kam steidzami bija nepieciešama kopšana, Flinns vēroja Reičelas nama logus.

Viņš bija gribējis pieiet pie viņas durvīm un patlaban mēģināja izdomāt kādu ticamu iemeslu, kad pamanīja, ka Reičela ir viens no tiem cilvēkiem, kas neaizvelk aizkarus. Viņa gulēja uz grīdas un darīja kaut ko dīvainu ar savām kājām, kamēr televizora ekrānā zibēja dziedoši aziāti.

Protams, viņš negribēja iztraucēt Reičelas nodarbi, lai kāda arī tā būtu, bet viņš arī nevēlējās sēdēt savā mašīnā un glūnēt, it kā būtu kaut kāds izvirtulis.

Kamēr viņš pārdomāja, ko darīt, Reičela pēkšņi pielēca kājās, izslēdza televizoru un nozuda. Flinns izkāpa laukā no īrētās mašīnas, uzvilka lietusmēteli... bet tad viņa atkal parādījās, nesdama rokās milzīgu grāmatu, nolika to, atkal nozuda un atgriezās, turēdama rokās kaudzi sveču. Kaut kas lika Flinnam nogaidīt. Kaut kas lika viņam atkal iesēsties mašīnā.

Viņš aizgrābts vēroja, kā Reičela aizdedzina sveces, izlaiž brīnišķīgu cirtainu matu gūzmu, izjaucot savu iepriekšējo pūdeļa ausīm līdzīgo veidojumu, un atver milzīgo grāmatu. Viņa nometās uz ceļiem blakus tai, pētīdama saturu veselu mūžību, un Flin-nam likās, ka viņa pāris reižu iesmejas.

Tad viņa pēkšņi atkal pielēca kājās.

Flinns nevarēja īsti saredzēt, ko viņa dara, un viņa uz bridi nozuda no viņa redzesloka, pietupdamas uz grīdas. Bet pēc mirkļa Reičela atkal iztaisnojās, apmetusi ap pleciem auduma gabalu. Un tad viņa kaut ko aizdedzināja, laikam kādu citu audumu, nometa to uz šķīvja un sāka staigāt riņķī, šūpodama kaut ko virs tā.

Flinns lēni, klusi ievilka elpu. Varbūt viņš jau tik ilgi darbināja motoru, ka sāka zaudēt prātu no izplūdes gāzēm, bet viņš būtu gatavs saderēt, ka šī meitene nodarbojas ar maģiju.

Patiesībā tas viņu tik ļoti aizrāva, ka tad, kad Reičela bija beigusi savu dīvaino deju un devās mājas dziļumā, arī viņš iezagās tumšajā spraugā starp mājām.

Flinns zināja, ka tas, ko viņš šobrīd dara, ir ne tikai nepieklājīgi, bet ari pretlikumīgi, un patiesībā viņš varētu zaudēt darbu un tikt aizsūtīts atpakaļ pāri okeānam, ja viņu kāds pieķertu. Flinns to visu labi zināja, bet, tā kā vīrietis viņā bija pārāk ieinteresēts, viņš nespēja ievērot šīs valsts likumus un, stāvēdams starp kaimiņu atkritumu tvertnēm, vēroja, kā Reičela, ietinusies dvielī, izgāja no vannasistabas, kas pilna ar aizdegtām svecēm, vēroja viņu atkal paņemam grāmatu, vēroja, kā viņa dejo ap divām svecēm, atklājot savu skaisto muguru, un atkal nozūd vannasistabā.

Tajā brīdī Flinns atkal atguva veselo saprātu - gan tikai kādu daļu no tā, tomēr pietiekami, lai atgrieztos mašīnā.

Viņš sēdēja pie stūres, ar neko neredzošu skatienu lūkodamies uz priekšējo stiklu, iztēlodamies Reičelu kailu vannā nodarbojamies ar kādām burvestībām.

Tas bija vienreizēji. Tas bija radījis viņa prātā dažādas ainas ar raganīgu seksu (lai kāds tas arī būtu, bet šobrīd Flinns bija tā uz-

budināts, ka spēja iedomāties visu iespējamo). Tas bija parādījis šo jauno, vilinošo sievieti pavisam citā gaismā.

Gaismā, kam piemita jauka lavandas nokrāsa.

Pēc stundas Flinns tikās ar Džo kafejnīcā, kur vietējie iedzīvotāji parasti lasīja dzeju. Džo bija apsēdies pašā aizmugurē un noslēpies ēnā. Tik labi noslēpies, ka Flinnam bija grūti savu pārinieku atrast. Viņš apsēdās, palūdza meitenei, kura viņam sekoja, atnest tasi karstas tējas, pagriezās un uzsmaidīja Džo.

"Kā tev veicās?" Džo jautāja.

Flinns papurināja galvu.

Džo drūmi iestenējās.

"Man sāk likties, ka nāksies to izdarīt tavā vietā, draugs."

Flinns iesmējās un sakārtoja kaklasaiti.

"Tajā dienā, kad man vajadzēs lūgt, lai tu to izdari manā vietā, es nošaušos."

Džo uzjautrināts uzsita viņam pa muguru.

"Ja nu tā notiks, apsolu, ka mēs aizsūtīsim tevi mājās vienā gabalā. Nu, vismaz ne vairāk kā divos. Skauta godavārds, vecais."

Desmitā nodaļa

Rcičela sāka justies nedaudz nomākta.

Tas nebija viņas pagaidu darba dēļ, kurā, starp citu, viņai vajadzēja drukāt nevis medicīniskos ierakstus, bet gan sakrājušos autopsijas ziņojumus. (DOB 8-16-39. Objekts - pilnībā attīstījies ne-groīdas izcelsmes pieaudzis vīrietis. Kājas - bez īpašām pazīmēm. Rokas - bez īpašām pazīmēm. Torss - bez īpašām pazīmēm...)

Ar to pietiktu, lai iedzītu depresijā jebkuru, tomēr, lai gan lasīšana par cilvēku ķermeņa daļām, kam nebija īpašu pazīmju, bija ne pārāk pašapziņu ceļoša nodarbe, tas nebija iemesls Reičelas nomāktībai. Un vainīga nebija arī viņas svara zaudēšanas programma, kas nekam nederēja, kaut gan viņa cītīgi apmeklēja vingrošanas zāli un viņai gandrīz nemaz nebija naudas. Nu labi, mēģinājumi zaudēt svaru gan bija uzsākti tikai pirms pāris nedēļām. Tomēr tas bija nepatīkami.

Un vainīgs nebija arī fakts, ka viņa nupat bija saņēmusi komunālo pakalpojumu rēķinu, kura samaksāšana tagad oficiāli bija nokavēta četrdesmit piecas dienas. Tātad viņai bija jāmaksā simt septiņdesmit pieci dolāri un vēl soda nauda.

Reičelu nomāca tas, ka Flinns bija izgaisis. Tas ir, nozudis no zemes virsas. Vienu brīdi Reičela bija redzējusi viņu itin visur, un nākamajā jau šķita, ka tāds vīrietis nekad nav eksistējis. Un tas, Reičela nodomāja, nemaz nebija tik neiespējami. Par spīti Danijas solījumiem, jau tuvojās beigas Reičelas vienas nedēļas eksperimentam ticēšanā maģijai, un Flinna nebija.

Ņemot vērā viņas trīsdesmit vienu gadu ilgo līdzšinējo pieredzi, ticamāk šķita tas, ka Flinnam, kā viņa jau bija baidījusies,

Reičela likusies briesmīga, turklāt - vēl sliktāk - viņš tiešām domāja, ka Mairons ir viņas draugs. Nu labi, agrāk tā būtu taisnība, bet tagad viņi vairs nebija kopā, un, paskatoties uz Maironu ar Flinna acīm... viņa varētu ari atvērt rauga mīklas kārbu un gatavot cepumus, jo Flinns diez vai atgriezīsies.

Vienīgā problēma bija tāda, ka sava pašreizējā ubadzes statusa dēļ Reičelai nebija rauga mīklas. Tāpēc viņa nevis sāka nodarboties ar kulināriju, bet gan izlasīja savu horoskopu avīzē: "Dažas idejas šķiet jaunas un interesantas, bet labāk nevajag ķerties pie to īstenošanas."

Lieliski. Tagad viņa jutās daudz labāk un priecājās, ka izmēģinājusi buršanos. Kā tad! Ha!

Reičela nopūtās, samierinādamās ar savu likteni, nometa horoskopu un devās ģērbties pirms aušanas nodarbības.

Viņa uzvilka melnus svārkus, kas sniedzās līdz potītēm, un cieši pieguļošu pelēku džemperi ar dziļu izgriezumu, kas, viņasprāt, lika izskatīties tievai. Tad viņa savija matus smagā mezglā uz pakauša, ielika ausīs ametista auskarus, kurus bija nopirkusi Skajas salā izpētes braucienā, kas drīz vien bija novedis viņu strupceļā, un uzāva savus jaunos Donalda Dž. Pilnera zābakus ar izšuvumiem.

Labi, Reičela bija nopirkusi pavisam jaunus, ārkārtīgi dārgus zābakus brīdī, kad viņai izmisīgi trūka naudas. Bet viņai bija darbs ar līķa sekcijām, un galējas nepieciešamības gadījumā viņa varētu aizņemties no Robinas vai Rebekas. Vismaz viņa tā cerēja. Bet viņai tiešām bija nepieciešami šie zābaki, lai viņa justos labāk.

Tad viņa apmeta ap pleciem lavandas krāsas šalli, ko bija pagatavojusi sestdien. Viņas blēņošanās ar maģiju nebija pilnīga izgāšanās - viņai vismaz bija skaista šalle. Bet viņa negrasījās padoties. Vēl ne. Tāpēc Reičela, rīkodamās gandrīz izmisīgi, uzpilināja aiz auss nedaudz Meksikas vaniļas. Tas bija tiešām muļķīgi, bet diez vai kāds ošņāsies viņai apkārt un jautās, vai viņas smaržas nenāk no garšvielu plaukta. Turklāt izrādījās, ka vaniļas aromāts viņu nomierina.

Kad Reičela iegāja nodarbības telpā ar apspriežamajiem dzīpariem pilnu kasti, vairākums audzēkņu jau bija ieradušies. Sen-dija mieloja misteru Gregoriju, kurš izskatījās dziļi satriekts, ar stāstu par savu pēdējo divertikulīta iekaisuma uzliesmojumu, Šan-tala un Tifinaja strīdējās par to, cik tālu Tifinaja pavirzījusies uz priekšu aušanā (ne pārāk tālu, jo abām patika pļāpāt un traucēt citus, kas mēģināja aust), un Džeisons klusi sēdēja aiz kaudzes, kas laikam sastāvēja no ceļojumu bukletiem, - Reičela prātā piezīmēja, ka jāpiemin tie pārējiem.

Viņa sasveicinājās ar visiem, aizgāja klases priekšā un nolika uz galda kasti. Pie tāfeles bija piestiprināta viņai domāta zīmīte. Tā bija no skolas sekretāres un vēstīja, ka Deivs un Iūsija kavēsies, bet uz nodarbību pieteicies vēl viens kursants.

"Oho, meitēn!" Šantala iesaucās, kad Reičela sāka lasīt zīmīti. "Tu gan esi uzcirtusies!" Reičela palūkojās uz viņu. Šantala, šķiet, tēloja kādu putnu, staigādama viņai apkārt un piešķiebdama galvu, lai labāk aplūkotu Reičelas šalli.

"Jums tā patīk?" Reičela lepni jautāja un dramatiski pārmeta vienu šalles galu pār plecu. "Es to pagatavoju nedēļas nogalē."

"Jūs to pagatavojāt?" Tifinaja iesaucās.

"Es apdarināju stūrus un piešuvu apmali."

"Kas tas ir? Zīds?" Tifinaja jautāja.

"Zīda šķiedra," Reičela atbildēja. "Es pastāstīšu par to un pārējām šķiedrām un dzijām, kā tās gadu gaitā attīstījušās."

Ne Tifinaja, ne šantala neizskatījās īpaši iepriecinātas par šādām izredzēm, un misters Gregorijs pat iestenējās - vai nu Reičelas, vai Sendijas dēļ. Viņa nespēja to īsti saprast.

Reičela sakārtoja vizuālo materiālu un literatūru. Pārlasīdama savas piezīmes, viņa izdzirdēja, ka durvis atveras, un palūkojās uz tām: ienāca Deivs un Lūsija. Viņa pasmaidīja un pamāja, atkal nodurdama skatienu.

Kad Reičela beidzot bija gatava, viņa palūkojās uz pulksteni pie sienas, ieraudzīja, ka pienācis laiks sākt nodarbību, un piegāja pie pasniedzējam paredzētā paaugstinājuma. Tikai tad viņa smaidīdama uzmeta skatienu saviem audzēkņiem... un juta, ka sirds apmet kūleni.

Tas tiešām bija iedarbojies!

Reičela pati bija pārsteigta par to, ka viņai izdevās atturēt sevi no uzvaras dejas. Jēzus, tur jau viņš bija, sēdēdams pēdējā rindā blakus Džeisonam. Viņam mugurā bija tumšzila vējjaka un nevainojami balts krekls, kura apakšmala bija iebāzta džinsos. Kājās viņam bija zābaki, kas izskatījās ļoti eiropeiski. Viņa skaistie biezie mati sniedzās nedaudz pāri krekla apkaklītei, un viņa žilbinoši baltais smaids lika ādai izskatīties kā ar bronzu pārklātai. Patiešām - tā bija bronzas krāsa. Turklāt izskatījās, vismaz no Rei-čelas skatpunkta, ka viņam zem acs ir zilums.

"Mums laikam te parādījušās jaunas asinis," Šantala ieminējās.

Viņš droši vien bija ienācis iekšā tūlīt aiz Deiva un Lūsijas, bet tas nebija svarīgi; visi lūkojās te uz Reičelu, te uz Flinnu.

"Ak!" Reičela līksmi iesaucās, klusībā lamādama pati sevi par balss vieglo trīcēšanu un lielisko vārdu izvēli.

Šantala pagriezās krēslā, cik labi vien varēja, jo bija dažus izmērus lielāka nekā krēsls, un paglūnēja uz Flinnu.

"Kā tad tevi sauc?"

"Mans vārds ir Flinns," viņš pieklājīgi atbildēja, paliekdamies uz priekšu. "Flinns Oli vērs."

"Kur tu dabūji to skaisto lukturi?"

"Kā, lūdzu?"

"Viņa runā par zilumu uz acs," Tifinaja izpalīdzīgi paskaidroja.

"Ak tā. Neliela nesaprašanās teritoriālā jomā."

Šantala apjukusi samirkšķināja acis un uzmeta skatienu Tifi-najai. Abas palūkojās uz misteru Gregoriju, kurš paraustīja plecus. Tad Šantala apvaicājās:

"Tu no Anglijas?"

"Jā, esmu gan." Šantala gaidoši skatījās uz viņu, un Flinns nedaudz nokremšļojās. "Hmm... vispār no Londonas. Bet es, hmm... piedzimu... un arī uzaugu... hmm, Batlerkropvelā."

Deivs, kam droši vien bija nedaudz žēl Flinna, izmantoja izdevību, lai iejauktos sarunā.

"Vai ir kāds likums, ka jaunpienācējam jāiztur nopratināšana krustugunīs?" viņš jokojot painteresējās un palūkojās pār plecu uz Flinnu. "Es esmu Deivs. Un šī ir mana sieva Lūsija."

"Priecājos iepazīties," Flinns pieklājīgi attrauca. Šantala un Ti-finaja, sabāzušas galvas kopā, sāka ķiķināt.

"Tās ir šantala un Tifinaja," Deivs turpināja iepazīstināšanu, uzņēmies namatēva lomu. "Sendija, misters Gregorijs. Un jums blakus sēž Džeisons," viņš piebilda.

Flinns palūkojās uz Džeisonu, kurš cītīgi pētīja galdu blakus stellēm.

"Tātad jūs esat nolēmis ķerties pie aušanas?" Deivs jautri painteresējās.

"Ja pasniedzēja pret to neiebilst, tad - jā."

Visu skatieni pievērsās Reičelai.

"Protams!" viņa sacīja balsī, kas skanēja nedaudz pārlieku aizrautīgi. "Laipni lūdzam mūsu nodarbībās!" Pag... kādēļ Flinns bija šeit? Kā viņš varēja zināt, ka Reičela vada aušanas nodarbības? A, pareizi... tajā tamponu vakarā viņa bija atklājusi, ka šeit vada nodarbības. Viņa gan nebija pieminējusi aušanu, tomēr... tomēr visi viņu vēroja.

"Nu tā!" viņa sacīja un, palūkojusies uz savām piezīmēm, pakratīja galvu. Uzlikusi sejai smaidu, Reičela atkal pievērsās studentiem. "Pirms sāksim darboties ar stellēm, es nedaudz pastāstīšu par dzijām."

Sendija nekavējoties iztaisnojās krēslā un satvēra pildspalvu, gatavodamās visu pierakstīt. Flinns atlaidās sēdeklī, un viņam uz lūpām rotājās mūžīgais smaids.

"Iepriekšējā reizē mēs runājām par aušanas izcelsmi un to, cik tālu tai varam izsekot."

Misters Gregorijs strauji pacēla roku. Viņš ļoti aizrāvās ar vēsturi.

"Jā, mister Gregorij?"

"Jūs teicāt, ka neviens nezina, kad tas sācies, jo tikai daži paraugi spējuši saglabāties laika gaitā, bet ir pierādījumi, ka audums veidots jau septītajā vai astotajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, un agrākās liecības, ka Eiropā austi gobelēni, ir no vienpadsmitā gadsimta pašām beigām. Starp citu, jūs apsolījāt parādīt fotogrāfiju."

Viņš tiešām bija nepārspējams.

"Te tā ir," Reičela sacīja un, izmakšķerējusi no kastes gobelēna attēlu, pasniedza to Šantalai, ar žestu likdama saprast, ka attēls jāpadod tālāk. "Kurš zina, kādam nolūkam gobelēni parasti tika izmantoti Eiropā viduslaikos?"

"Par paklājiem?" Deivs ieminējās.

"Nē, bet ļoti tuvu tam," Reičela atbildēja.

"Mēbeļu pārsegšanai?" jautāja Sendija.

"Dažreiz ar mazākajiem gobelēniem tiešām apklāja mēbeles. Bet es runāju par lielajiem gobelēniem, uz kuriem bija attēloti romāņu stilam un gotikai raksturīgie temati, - tie tika vēl biežāk izmantoti."

Klausītāji lūkojās uz viņu ar neko nesaprotošu skatienu. Reičela pievērsās Flinnam.

"Varbūt atbildi zina mūsu jaunais biedrs?"

Šāds pieņēmums, šķiet, pārsteidza Flinnu. Viņš nedaudz izslējās un palūkojās apkārt.

"Gobelēni?" viņš atkārtoja.

Reičela pamāja.

"Jā. Protams. Tie bija... gultas pārklāji."

"Nu..." Reičela iekšēji sarāvās, pārmezdama sev, ka likusi viņam justies neveikli. "Laikam jau tā varētu būt. Bet patiesībā tos lika pie sienām. Audēji prata izgatavot milzīgus biezus gobelēnus, ko varēja piekārt pie lielu, vecu piļu sienām, lai neļautu telpās rasties caurvējam."

"Kā mēs to varējām zināt? Neviens no mums nav bijis tādā pilī!" Šantala īgni nopurpināja un uzmeta Flinnam skatienu pār plecu. "Tu esi bijis pilī?"

"Hmm... patiesību sakot, māte aizveda mani uz Vindzoras pili, kad es vēl biju mazs zēns."

"Vindzora. Tur dzīvo karaliene," Tifinaja paziņoja visiem klātesošajiem.

"Nedzīvo vis. Viņa dzīvo Bakingemā!" misters Gregorijs nepatikā nošņācās.

"Vispār," Reičela iejaucās diskusijā, "man liekas, ka viņa braukā no Bakingemas uz Vindzoru un dažreiz pat uz Balmorālu Skotijā un citām pilīm. Vai tā ir, Flinn?"

Tagad uz Flinnu lūkojās visi, un viņš valdzinoši pasmaidīja.

"Patiesību sakot, nekad neesmu redzējis viņas ceļojuma plānu, tāpēc neesmu par to pārliecināts."

"Vai tu tiešām esi anglis?" Šantala noprasīja.

"Ļoti labs jautājums. Es to uzdošu saviem vecākiem."

Visi iesmējās - tikai ne Džeisons, protams.

"Varbūt es varētu nedaudz pastāstīt par gobelēniem," Reičela ierosināja un sāka lasīt savas piezīmes.

Kad viņas runa beidzās un bija acīm redzams, ka visiem jau apnikušas dažādās stelles un dzijas, Reičela ļāva viņiem strādāt ar saviem projektiem līdz nodarbības beigām. Deivs un Lū-sija ātri vien paņēma Flinnu savā paspārnē - Reičela pat ieraudzīja viņu nedaudz aužam, pati palīdzēdama Džeisonam, kurš diemžēl kopš iepriekšējās nedēļas nemaz nebija pavirzījies uz priekšu.

"Kā es priecājos, ka tas ir galā!" Šantala paziņoja visiem brīdi, kad pulkstenis pavēstīja, ka ir jau deviņi. "Es visu laiku saodu cepumus un drīz nograuzīšu sev kreiso roku!"

"Es arī tos saodu," Sendija piebalsoja, mādama ar galvu. "Es tos varu saost jūdzēm tālu, jo man ir alerģija pret šokolādi."

Misters Gregorijs pacēla acis pret debesīm un dziļi nopūtās, izsoļodams laukā pa durvīm. Deivs un Lūsija viņam sekoja, turklāt Lūsija skumji šūpoja galvu, ieminēdamās, cik tas ir nejauki, ka Sendijai ir tik daudz problēmu. Sendija, iedama tieši aiz abiem, aizrautīgi piekrita un sāka apspriest vēl vienu no savām neskaitāmajām slimībām.

Bet Šantala un Tifinaja nemaz nesteidzās, zaglīgi uzlūkodamas Reičelu un klakšķinādamas ar mēli Flinna virzienā. Kad viņas beidzot bija savākušas visas mantas, Šantala brīdināja Reičelu:

"Tu tikai nedari neko tādu, ko nedarītu es!" Un tad viņas abas ar Tīfinaju efektīgi nogāja no skatuves, skaļi smiedamās.

Reičela cerēja, ka viņas seja patiesībā nav tik koši sarkana, kā viņai šobrīd likās, un nedroši uzlūkoja Flinnu.

Ak dievs, viņa bija aizmirsusi Džeisonu, kurš negribīgi piecēlās kājās un paņēma rokās savu ceļojumu brošūru kaudzi. Nolādēts! Flinna ierašanās bija Reičelu tā pārsteigusi, ka viņa tās aizmirsa.

Viņš kādu bridi neveikli stāvēja, ar acs kaktiņu vērodams Flinnu un nervozi žņaudzīdams rokās brošūras.

"Džeison, es ļoti atvainojos!" Reičela iesaucās un piegāja pie viņa. "Es gribēju lūgt tevi parādīt visiem brošūras. Vai es drīkstu tās aplūkot?"

Džeisons iesāņus paskatījās uz Flinnu un paraustīja plecus.

"Lai jau paliek."

"Nē, es tiešām ļoti gribētu tās redzēt. Lūdzu!" viņa sacīja, uzlikdama plaukstu zēnam uz rokas. Bet Džeisons nespēja novērst skatienu no Flinna, un Reičela, nepaguvusi apdomāties, lūdzoši palūkojās uz viņu.

Flinns nekavējoties uztvēra mājienu un piecēlās, ziņkārīgi skatīdamies uz brošūrām, ko Džeisons turēja rokās.

"Kas tev tur ir - vai ceļojumu reklāmas? Es labprāt tās aplūkotu, ja tev nav iebildumu. Visu laiku nespēju izlemt, uz kurieni doties brīvdienās."

Reičela pateicīga uzsmaidīja viņam.

Džeisons palūkojās uz Reičelu un noteica:

"Labi."

Tad viņš sāka izklāt brošūras uz galda.

"šī te ir par Angliju un Īriju," viņš sacīja, norādīdams uz brošūrām, uz kurām bija rakstīts "Īrija 2000" un "1999 automašīnu maršruti pa Angliju: Kotsvolda" "Tās man ļoti patīk, jo tur ir labi attēli," viņš paskaidroja, vienu atvērdams un parādīdams abiem

*'x"r

skaistu fotogrāfiju, kurā bija redzama māja ar salmu jumtu kaut kur Anglijā. "Un šis te," viņš turpināja, paņemdams vēl trīs brošūras, "ir par Spāniju. Es tās dabūju pirms pāris gadiem, bet nedomāju, ka tiešām vēlos uz turieni braukt. Tomēr tur ir dažas pasakainas ēkas..."

Džeisons runāja un runāja, bet Reičela apsēdās uz galda malas, vērodama zēnu. Viņa bija ar Džeisonu pārmijusi tikai dažus vārdus, tomēr zināja, ka ar šo puisi kaut kas nav kārtībā. Viņai bija radusies sajūta, ka Džeisons ir zēns jauna vīrieša ķermenī, kurš sapņo par lielu piedzīvojumu, bet kuram nepietiek ne spēka, ne drosmes to īstenot.

Un Reičelu tiešām pārsteidza Flinna patiesas līdzjūtības pilnā sejas izteiksme. Viņš uzklausīja Džeisonu, uzdeva jautājumus, izteica piezīmes par brošūrām.

Viņas lūpas lēni izstiepās smaidā. Pievilcīgs un jauks vīrietis.

Kad Džeisons bija beidzis rādīt brošūras, viņš tās iebāza padusē un nodūra skatienu.

"Labi. Tagad es laikam iešu. Nākamnedēļ atnesīšu arī grāmatas."

Reičelai nebija ne jausmas, par kādām grāmatām viņš runā, tomēr viņa pamāja.

"Tas būtu lieliski."

Džeisons palūkojās uz Reičelu un, tik tikko manāmi pasmaidījis, izgāja no telpas, neskatīdamies uz Flinnu.

Kad viņš bija nozudis, Reičela līksmi uzsmaidīja Flinnam.

"Paldies!" viņa teica. "Tev tas nebija jādara."

"Kas tad? Man patīk aplūkot brošūras."

"Un aušana? Vai tevi tiešām interesē aušana?"

Viņš nokaunējies iesmējās un izgrūda roku caur matiem, atbrīvodams biezu šķipsnu, kas pārkrita viņam pār aci.

"Patiesību?"

"Patiesību."

"Es neesmu pārliecināts, ka tā ir manā gaumē, tomēr jāatzīst, ka mani zināmā perversā veidā apbur visas šīs runas par metiem un audiem, un mani pilnībā apbūrusi metu un audu instruktore."

"Patiešām?"

"Noteikti. Man ir kaudzēm neķītru žurnālu un videoierakstu ar metu un audu instruktoriem un viņu stellēm."

Ak dievs, košais piesārtums atgriezās, un Reičela iesmējās, paberzēdama skaustu.

"Kā tu mani atradi?"

"Reičela!" Flinns uzjautrināts iebilda, pieskardamies viņas šallei un pataustīdams to. "Tu nevari pieprasīt, lai es atklātu visus savus noslēpumus. Pēc manām domām, man paveicies, ka es atradu vismaz vienu vietu, kur tu nevari aizbēgt vai atrast citu vīrieti, lai izvairītos no manis. Vismaz ne tad, ja nevēlies izraisīt skandālu," viņš smaidīdams noteica. "Un es uzdrošinos cerēt, ka tu atalgosi manus uzcītīgos pūliņus tevi atrast ar piekrišanu iedzert kopā ar mani kafiju."

Reičela pasmaidīja; Flinns palūkojās uz lavandas krāsas šalli, ko turēja starp rādītājpirkstu un Īkšķi.

"Tā ir satriecoša," viņš sacīja, ieskatīdamies Reičelai acīs. "Vienkārši... satriecoša krāsa. Tev tā apbrīnojami piestāv. Patiesību sakot, tu pati esi satriecoša."

Reičela tik ļoti nosarka, ka pat piemirsa sajūsmināties par krāsas burvestības acīm redzamo iedarbību.

"Tātad - vai tu atļausi man izmaksāt tev tasi kafijas?"

"Labi," viņa piekrita, juzdamās daudz vieglāka par gaisu, piepeši tieva, skaista un īsta.

"Un varbūt arī gabalu kūkas," viņš piebalsoja, pieceldamies kājās un satverdams Reičelas roku savējā. "Mani jau dažas dienas pārņēmusi kāre pēc sviesta un ruma kūkas. Vai tas nav dīvaini?"

Viņam nebija ne jausmas, cik dīvaini.

Vienpadsmitā nodaļa

Reičela ierosināja doties uz kafejnīcu, kuru apmeklēja topošie dzejnieki. Flinns šo vietu labi pazina, tomēr noklusēja to un pasmaidījis piekrita tikties ar viņu tur.

Protams, kafejnīcā sēdēja parastais dzejnieku bars. Flinns dažus pazina, turklāt viņus nebija iespējams nepamanīt - viņi kā pingvīnu bars tupēja pie bāra letes un pļāpāja, kamēr tika gatavota viņu kafija.

Flinns pavadīja Reičelu līdz nošķirtam stūra galdiņam, kuru arī ļoti labi bija iepazinis, nopirka fu-fu kafiju viņai, karstu tēju sev un lielu kanēļmaizīti viņiem abiem. Kad Reičela sāka sagriezt milzīgo smalkmaizīti ar mazu plastmasas nazīti, Flinns ieminējās:

“Dīvaini, bet es nekad nebūtu iedomājies, ka tu esi skolotāja."

Reičelas apburošās zili zaļās acis jauki iemirdzējās, un viņa pasmaidīja.

“Varbūt tāpēc, ka es neesmu skolotāja."

“Kā, lūdzu?"

"Vienīgi aušanā," viņa bezrūpīgi noteica. "Un ar to es nodarbojos tikai tādēļ, lai nopelnītu nedaudz naudas... kaut gan man tas nav izdevies, jo maksa par telpu īri dizaina skolā un visiem materiāliem ir uzkāpusi debesīs, un es nespēju piespiest sevi paaugstināt cenu par kursiem, protams." Viņa nedaudz kautrīgi iesmējās. “Es droši vien pateicu pārāk daudz."

"Ja tu neesi skolotāja, tad tev tādai vajadzētu būt," Flinns atklāti sacīja. “Tev tas diezgan labi padodas." Patiesībā uz viņu bija atstājusi lielu iespaidu Reičelas spēja aizraut tik dažādus cilvēkus, it īpaši ar kaut ko tik neiedomājami garlaicīgu kā aušana.

no

"Kas tad es, pēc tavām domām, varētu būt?" viņa jautāja, atsākdama griezt pasaulē lielāko kanējmaizīti.

"Hmm... lielisks jautājums. Tu biji tik sasodīti noslēpumaina... Sākumā man likās, ka tu varētu būt masu slepkava, bet tu biji pārāk laipna pret Šantalu, kura būtu visvairāk iespējamais slepkavas upuris," Flinns teica.

"Nu nē," Reičela domīgi sacīja, papurinādama galvu. "Šan-tala ir pārāk skaļa parastai slepkavībai. Viņu vajadzētu nogalināt kaut kā īpaši velnišķīgi."

"Taisnība. Un tu man nešķiti īpaši velnišķīga."

"Tiešām?" Reičela jautāja, izklausīdamās nedaudz vīlusies.

"Nē. Gudra, bet ne velnišķīga."

"Skaidrs," viņa noteica un mirdzošām acīm pamāja ar galvu.

"Tātad tu neesi masu slepkava. Varbūt... burve?"

Reičela salauza plastmasas nazi pret smalkmaizīti un, sažņaugusi apakšējo daļu rokā, neticīgi viņu uzlūkoja.

"Nopietni?"

Viņš plati pasmaidīja, paraustīja plecus un izmakšķerēja no smalkmaizītes otru naža pusi.

"Jā. Vai tā ir?"

"Es neesmu burve," viņa ļoti nopietni paziņoja.

"Tā ir taisnība, vai ari tev bail to atzīt?" Flinns jokodams noprasīja.

"Nē, patiešām, es tikai..." Viņa pēkšņi apklusa, iekoda apakšlūpā un palūkojās uz smalkmaizīti. "Es dievinu kanēļmaizltes. Tūlīt būšu atpakaļ," viņa noteica un pielēca kājās, pirms Flinns paguva viņu aizkavēt.

Reičela pēc brīža atgriezās, turēdama rokā jaunu plastmasas nazi, un dedzīgi ķērās pie kanēļmaizltes.

"Ja tu patiešām neesi burve," Flinns ieminējās un uzjautrināts vēroja, cik aizrautīgi viņa pievērsusies maizītei, "tad ar ko tu nodarbojies?"

Viņa pārstāja zāģēt smalkmaizīti, jo bija to jau sadalījusi astoņās vienādās daļās, un nolika plastmasas nazi uz galda. Tad viņa salika plaukstas kopā.

lll

"Es esmu, hmm... studente."

"Tiešām? Un ko tu studē?"

Reičela paņēma kafijas tasi, palūkojās apkārt un nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

"Kā, lūdzu?" viņš jautāja un paliecās uz priekšu, lai labāk sadzirdētu, vienlaikus mielodamies ar kanēļmaizīti.

Reičela aizkaitināta nopūtās un palūkojās uz Flinnu ar acs kaktiņu.

"Vēsturi!" viņa nedaudz skaļāk atkārtoja.

"Patiešām? Ļoti iespaidīgi," viņš sacīja, nokozdams vēl vienu kumosu pārsteidzoši garšīgās smalkmaizītes. Tā bija pildīta ar... šķiet, ar vaniļu.

"Ne gluži," Reičela norūca. "Tevi droši vien satrieks ziņa, ka es jau gandrīz četrus gadus studēju doktorantūrā."

Flinns palūkojās uz Reičelu, domādams, ka viņa joko, tomēr neizskatījās, ka viņa to darītu. Viņa pat papurināja galvu, lai apliecinātu, ka tā nav.

"Un vai tu grasies pabeigt studijas?"

"Jā!" viņa iekliedzās, pacēlusi acis pret griestiem, bet laikus atguvās un pasmaidīja. "Atvaino! Tur ir savs stāsts," viņa iesmiedamās noteica. "Un kā ar tevi? Ko tu dari Amerikā?"

"Sniedzu konsultācijas," Flinns atbildēja.

"Ā! Kādā jomā?"

"Datoru."

"Tiešām?" viņa jautāja, nedaudz savilkdama uzaci. "Tātad tev pa aci iesita dators?"

Flinns jau bija piemirsis šo nejauko zilumu un neapzināti pieskārās acij.

"Man liekas, ka tu esi kaut kas Džeimsam Bondam līdzīgs un nodarbojies ar kādu starptautiska mēroga lietu," viņa sacīja.

"Patiesībā es biju iesaistīts vietējā slepkavības izmeklēšanā. Iekūlos nepatikšanās kādā netīrā ostas bārā."

Reičela iesmējās.

"Un tad tu ielēci savā cigāra formas laivā un aiztraucies prom, vai ne?"

"Nē. Es izmantoju parastu automobili."

"Nu labi, tad kā tev patiesībā izdevās dabūt zilu aci?"

"Goda vārds," viņš sacīja, paceldams roku zvērestam. "Puisis bārā."

Reičelas skaistais smaids kļuva vēl skaistāks; viņa pielieca galvu uz sāniem.

"Skaidrs... tātad tu negribi man to stāstīt. Un tas, protams, liek man domāt, ka tas bijis mīlētāju ķīviņš."

"Nedomāju, ka tas vīrs mani īpaši mīlēja," Flinns iesmiedamies noteica.

"Tad ar kādām datoru konsultācijām tu nodarbojies?"

"Programmu attīstīšanu. Pārsvarā bankām."

"Amerikas bankām?"

"Hmm," Flinns noteica un paņēma vēl vienu gabalu drausmīgi dekadentiskās un apbrīnojami garšīgās kanēļmaizītes. "Mana kārta. Kādu vēsturi tu studē? Droši vien Amerikas?"

Viņa sirsnīgi iesmējās. Flinnam tas patika; tie bija atklāti smiekli.

"Kas tur tik jocīgs?" viņš smaidīdams jautāja.

"Man nav ne jausmas," Reičela atbildēja un nopūtās. "Labi. Es studēju angļu vēsturi," viņa atzinās un plati pasmaidīja. "Viduslaikus."

"Tiešām?" viņš mierīgi vaicāja, tomēr klusībā nespēja vien nobrīnīties, ka tik jauka sieviete kā Reičela spējusi pievērsties kaut kam tik neiedomājami garlaicīgam. "Kāpēc tu izvēlējies tik aizraujošu tematu?"

Viņa atkal iesmējās. Tie bija nedaudz burbuļojoši, pārsteidzoši zīdaini smiekli, kas šķita tikpat patīkami Flinna ausīm kā viņas smaids - acīm.

"Tāpēc, ka... es nezinu. Tas ir... romantiski," Reičela sacīja. "It īpaši viduslaiki. Bruņinieki, nelaimē nonākušas dāmas un tā tālāk," viņa piebilda. Flinns pamanīja, ka viņas vaigi kļuvuši patīkami rozā.

Tomēr viņam vēl joprojām bija grūti iedomāties Reičelu sēžam pie kādas noputējušas vecas grāmatas.

"Tātad tev liekas romantiski, ka vecais Henrijs nocirta galvu savām piecām dāmām?"

"Nu... patiesībā Henrijs Astotais nebija viduslaiku karalis. Un -tikai divām."

"Divām?"

"Viņš nocirta galvu tikai divām no savām sešām sievām."

Tagad bija pienākusi Flinna kārta smieties.

"Tu esi atklājusi manu noslēpumu - man ir neiedomājami maz zināšanu par savas tautas vēsturi." Viņš smaidīdams pastūma uz Reičelas pusi šķīvi ar kanēļmaizīti, no kuras, kā viņš ar nožēlu pamanīja, bija apēdis jau divas trešdaļas. "Bet mani interesē, ko tu grasies iesākt ar šo doktora grādu Anglijas vēsturē."

"Jūs abi ar manu tēvu!" viņa noteica un, nedaudz nokaunējusies, iesmējās. "Apsveicu, jo tu nupat uzdevi sešdesmit četrus tūkstošus dolāru vērto jautājumu, un es uz to nevaru atbildēt. Varu tikai pateikt, ka šobrīd izskatās - necik daudz."

"Tik slikti?"

"Tik slikti," viņa piekrita un apburoši pasmaidīja.

"Kā ar tavu vīrieti?" Flinns jautāja, cieši vērodams Reičelu. Izskatījās, ka visa krāsa atplūst no viņas sejas, un viņas acis iepletās.

"Tas puisis ar garajiem matiem," Flinns viņai atgādināja.

"Viņš nav mans vīrietis."

"Vai tiešām?"

"Nē! Viņš ir tikai labs draugs. Tu taču nedomāji..."

"Domāju gan."

"Ak ne," viņa atkal paziņoja, turklāt tik uzstājīgi, ka Flinnam gribējās smieties. "Nē, nē, nē, nē!"

"Tātad, ja viņš nav tavs vīrietis, tas var nozīmēt tikai vienu," Flinns sacīja, palūkodamies uz viņu ar acs kaktiņu.

"Ko tad?"

"Ka tu esi..." viņš palūkojās apkārt un pieliecās tuvāk, "...brīva un nesaistīta."

Viņas vaigi kļuva vēl sārtāki.

"Nūjā. Vismaz es noteikti neesmu saistīta ar viņu."

Flinns pievirzījās nedaudz tuvāk, pievērsis skatienu viņas kārdinošajām lūpām.

"Tātad ir kāds cits?"

Viņa atkal iesmējās, atmezdama galvu un atklādama slaidā kakla maigo izliekumu.

"Laikam jau varu būt pret tevi atklāta. Es esmu ļoti pieķērusies kakao."

"Kakao? Vai tad tas vēl ir dzīvs? Man likās, ka tas jau sen miris," Flinns ļoti nopietni teica, bet viņš juta pievilcību, ko izstaroja Reičelas dzirkstošais smaids, un atcerējās Reičelu tajā aukstajā naktī vienu pašu savā mājā dejojam un tad atkal parādāmies, ietinušos dvielī, atklājot viņam savu maigo muguru. Atmiņu iespaidā viņš piebīdīja krēslu tuvāk Reičelai.

"Ak nē, pat ļoti dzīvs," Reičela atbildēja, mādama ar galvu. "Es esmu pārsteigta, ka tu neesi to redzējis. Tas man visur seko. Tas ir manā pienā, manos cepumos, manā kūkā," viņa sacīja, un Flinns pasniedzās pēc viņas plaukstas, ļāva pirkstiem slīdēt augšup pa viņas plaukstas locītavu un apvīties ap to, lai varētu sajust viņas smalkos kaulus.

"Un tavā pudiņā?" viņš jautāja, pētīdams Reičelas plaukstu. "Vai kakao slēpjas arī tur?"

"Protams," viņa atbildēja un, acīm iemirdzoties, pagrieza plaukstu Flinna rokā. "Kakao iezogas manā somā, kad es to neredzu, un ietinas spilgti sarkanos un sudrabotos papīros, lai es nevarētu tam pretoties."

Gaisma nodzisa un atkal iedegās. Tas nozīmēja, ka drīz viens no dzejniekiem sāks savu priekšlasījumu.

"Tā ir ļoti laba doma," Flinns nomurmināja. "Laikam es ari to izmēģināšu."

Reičelas smiekli šoreiz skanēja citādi, un, kad viņš palūkojās augšup, smaids bija nozudis no viņas sejas. Viņa pacēla skatienu no Flinna rokas uz savas plaukstas un sacīja:

"Es nevaru."

“Ko tad?" viņš jautāja, paliekdamies uz priekšu, lai ievilktu nāsis Reičelas matu smaržu.

“Es nevaru izlikties... Tas nav pareizi."

Flinns uz bridi sastinga, domādams, ka tūlīt atskanēs kāda atzīšanās. Viņš lēnām atvirzījās, lai varētu redzēt Reičelas seju.

"Nevari izlikties? Tu izliecies?"

"Es tikai... Man tiešām vajadzētu tev pateikt, ka tu neatrodies šeit kopā ar mani pats pēc savas gribas," viņa sacīja, spēji nopūzdamās.

"Kā tad tā?" viņš jautāja, glāstīdams Reičelas plaukstas locītavas virspusi. "Man liekas, ka es biju tas, kurš tevi aicināja uz šejieni."

"Es zinu, bet tas notika tāpēc, ka..." Viņa apklusa, zaglīgi paskatīdamās apkārt.

Flinna sirds sāka sisties nedaudz ātrāk.

"Kāpēc?"

Reičela atkal pievērsa skatienu viņam un nedaudz sarāvās.

"Tāpēc, ka es... es tevi nobūru," viņa klusi atzinās tieši tajā brīdī, kad kāds uzkāpa uz skatuves un visi sāka aplaudēt.

Flinna roka uz viņas locītavas sastinga, un, aplausiem skanot, viņš dziļi ielūkojās Reičelas skaistajās acīs.

"Kā, lūdzu?"

Reičela atkal nervozi pameta skatienu apkārt un pieliecās viņam nedaudz tuvāk.

"Kad tu teici, ka es esmu burve, man likās, ka tu zini. Patiesībā jau es nemaz tāda neesmu, es tikai nedaudz to pamēģināju, un es... es tevi nobūru," viņa satriekta nočukstēja.

Flinns brīdi gaidīja un tad noteica:

'Tu nejoko, vai ne?"

"Diemžēl nejokoju vis." Viņa skumji nopūtās. "Tā ir patiesība. Galu galā tās divas reizes, kad mēs tikāmies, es izskatījos drausmīgi, un tādi vīrieši kā tu parasti neaicina uz kafejnīcu tādas meitenes kā es."

Līdz šim brīdim Flinns visu bija sapratis, labprāt piespēlēdams Reičelai, bet šajā pēdējā izteikumā nebija nekādas jēgas.

"Kāpēc gan?" viņš jautāja, juzdamies patiesi apmulsis. "Tāpēc, ka es esmu anglis?"

"Anglis?" viņa neticīgi atkārtoja un pēkšņi iesmējās.

"Un kāpēc tu domā, ka es tevi esmu redzējis tikai divas reizes?" Flinns jautāja, pabīdīdams pirkstus nedaudz augstāk līdz viņas elkoņa izliekumam. "Varbūt es tevi biju redzējis jau simtiem reižu un ilgojos pēc šā brīža."

Reičela samirkšķināja acis. Viņas mute atvērās. Un aizvērās. Un atkal atvērās.

"Tu mani redzēji jau pirms tās dienas pie... pirms sarunas pie telefona?"

"Patiesībā es tevi ieraudzīju universitātes teritorijā. Un tādā veidā, starp citu, uzzināju ari par tavām aušanas nodarbībām."

"Universitātē," viņa vārgi atkārtoja, atkal palūkodamās uz Flinna muti un pamodinādama kaut ko dziji viņa iekšienē.

"Es tur dažreiz piestrādāju un kādu dienu ieraudzīju tevi. Pat vairākas reizes. Pietiekami, lai es gribētu ar tevi parunāties. Tā diena, kad mēs satikāmies pie telefona, gan bija nejaušība, bet likās, ka pēc tam katru reizi, kad es tevi atradu, tu steidzies projām, bēgi no manis. Nu, man nebija citas izvēles kā vien sākt rīkoties pašam."

"Nē," Reičela nomurmināja. "Tas nevar būt. Es tevi nobūru!"

Flinna acu priekšā pēkšņi parādījās Reičelas dīvainā deja dzīvojamā istabā, un viņa asinis sāka riņķot straujāk. Tas viss kaut kādā veidā likās dīvaini pavedinoši, un viņš nespēja noturēties nepasmaidījis.

'Tā ir taisnība - es tiešām esmu tavas burvestības varā," Flinns sacīja, atkal pieliekdamies viņai tuvāk, ievilkdams nāsis valdzinošo vaniļas un kanēļa smaržu. Viņu lūpas atradās tikai dažu milimetru atstatumā.

"Hmm... lūdzu uzmanību!" bezkaislīgi noteica vīrs uz skatuves. "Šovakar pirmā uzstāsies dzejniece Marianna Brēka."

Flinns ar lūpām pieskārās Reičelas mutei un juta, kā izšķiļas dzirkstele.

Marianna noklepojās.

"Kas ir mīlestība? Tā ir sarkana, sarkana, sarkana! Kas ir naids?

Tas ir balts, balts, balts!"

No Reičelas kakla dziļumiem izlauzās klusa skaņa, vārga nopūta, un dzirkstele Flinnā vienā mirkli pārvērtās par liesmu. Kamēr Marianna vienmuļi stāstīja par to, cik sarkana un balta ir iņas pasaule Flinns juta sarkano krāsu savā ķermeni, sarkanu iekāri, kas izplatījās pa viņa būtību ar gaismas ātrumu. Viņš pārvietoja roku no Reičelas plaukstas locītavas līdz viņas kaklam, juta, kā viņas auskars atsitas pret viņa pirkstu kauliņiem, cik ātri sitas viņas pulss, cik silta ir viņas āda. Flinna otra roka atrada ceļu uz Reičelas vidukli un pēc tam zemāk, un viņš turēja Rei-čelu, lai varētu izpētīt viņas pilnīgās, sulīgās, maigi samtainās lūpas.

Flinns ar zobiem viegli satvēra viņas apakšlūpu, maigi pavilka to un ieslidināja mēli viņas saldajā mutē. Reičela atvērās zem viņa kā zieds un pielieca galvfu, lai pielāgotos viņam.

Patiesību sakot, šis skūpsts Flinnu pārsteidza. Viņš nebija to ieplānojis, nebija gribējis neko vairāk, tikai parunāties... Bet atmiņas par Reičelas dīvaino, pagāniskam rituālam līdzīgo deju un dvielī ietīto augumu, kā arī interesanti pamudinošā vaniļas smarža un Reičelas apgalvojums, ka viņa Flinnu nobūrusi, lika viņam spert soli tālāk, nekā viņš bija domājis.

Tajā mirklī tas nešķita svarīgi, jo viņa ķermenis bija pārāk aizrāvies ar Reičelas muti, ar bērnišķīgi maigo kakla ādu un samtaino auss ļipiņu, un Flinns iztēlojās, kā varētu izskatīties šis matu vilnis, krītot viņiem apkārt, kad viņi mežonīgi, pagāniski mīlētos.

"Mana mīla ir sarkana, mans naids ir balts!" Marianna kliedza, stāvēdama uz skatuves. "Bet kādā krāsā ir mana dvēsele?"

Kuru tas interesē, Flinns nodomāja, kad apkārt atskanēja aplausi un svilpieni, suminot Mariannas diezgan nabadzīgo krāsu gammu. Bet viņš juta, ka Reičela atraujas, un negribīgi pacēla galvu.

Reičela samirkšķināja acis, un viņas lūpas savilkās Češīras kaķa smaidā, baudā izlokoties.

"Hmm," viņa sacīja un pacēla roku, lai pabīdītu malā matu šķipsnu, kas krita Flinnam uz pieres. "Nevar būt, ka to neizraisīja burvestība."

Flinns plati pasmaidīja.

"Varbūt iesim prom?" Viņš piecēlās, palīdzēja Reičelai un pavadīja viņu laukā, kamēr Marianna skaitīja vēl vienu atbaidoši sliktu dzejoli.

"Ūdens tek veikli, mēness grimst dziļi..."

Viņi izgāja uz ietves, un Reičela apstājās, lai sakārtotu šalli ap pleciem. Viņa veltīja Flinnam žilbinošu smaidu, kuram bija lavandas nokrāsa un no kura staroja maiga, skaista gaisma.

"Paldies! Liels paldies par to, ka uzaicināji mani iedzert kafiju, Flinn."

"Vai tu jau ej projām?" viņš vaicāja, juzdamies pārsteigts par vilšanos, kas viņu pārņēma.

"Vajadzētu gan. Man rīt agri jāceļas un jādodas uz darbu," Reičela sacīja un viegli iesmējās. "Lai kāds tas arī būtu. Es nevaru to dēvēt par īstu darbu, tomēr man jācenšas to nezaudēt." Viņa paspēra soli stāvvietas virzienā un palūkojās uz Flinnu, lai redzētu, vai viņš seko.

Ne jau tā Flinns vēlējās beigt šo vakaru, tomēr viņš negribīgi sekoja Reičelai, un viņi abi kopā devās pa ietvi uz nelielo autostāvvietu. Bet, pirms viņi bija to sasnieguši, Reičela apstājās, pagriezās, atspieda muguru pret kafejnīcas ķieģeļu sienu un palūkojās augšup uz Flinnu.

"Cik... Tas ir, vai es drīkstu jautāt... Cik, hmm, cik ilgi tu būsi Amerikā?"

"Nenoteiktu laiku," Flinns atbildēja.

"Ak tā." Viņa paskatījās uz stāvvietu un brīdi pakošļāja apakšlūpu. "Vai tu... Nu, vai tu vēlies...?"

Reičela apklusa un atkal iekoda lūpā. Flinns piegāja viņai tuvu klāt, satvēra aiz zoda un pacēla viņas galvu augšup.

"Es ļoti labprāt tiktos ar tevi vēl, Reičela Lira," viņš atklāti teica. "Ja tev nav pret to iebildumu."

Izskatījās, ka viņa brīdi to apdomā, bet tad Flinns ieraudzīja smaida atblāzmu viņas acīs.

"Varbūt," viņa sacīja. "Bet pirms tam man vajadzēs aprunāties ar kakao. Tam galu galā pieder visa mana uzmanība. Un pēc tam, protams, būs jāielūkojas burvestību grāmatā."

"Atļaušos piebilst, ka man ne pārāk garšo krupju acis."

"Ak! Nē, nē," viņa atbildēja un, viegli uzlikusi roku Flinnam uz krūtīm, ar vienu pirkstu pabungoja pa tām. "Sarunāts, nekādu krupju acu... bet es ceru, ka tev nav iebildumu pret krupju mēlēm."

"Vai tad es izskatos pēc lauka? Protams, man nav iebildumu pret krupju mēlēm. Man nepatīk tikai acis." Flinns plati pasmaidīja un uzlika savu plaukstu uz viņējās. "Tātad - vai drīkstu tev piezvanīt?"

"Jā, protams," Reičela atsaucās, un viņas acu spožā gaisma izlija pār visu viņas seju. "Es tikai uzrakstīšu numuru," viņa piebilda, steidzīgi rakņādamās pa savu lielo somu. Un, kamēr viņa meklēja pildspalvu un papīru, Flinns patiešām nespēja atturēties -viņš atkal pielieca galvu un noskūpstīja viņas kakla skaisto izliekumu.

Reičela izdvesa apmierinājuma pilnu nopūtu un pārstāja pārmeklēt somu. Flinns uzskatīja, ka tā ir atļauja turpināt, pievirzījās viņai cieši klāt un, uzlicis rokas uz viņas vidukļa, ar lūpām pārslīdēja pār viņas ādu, gar žokļa līniju, līdz viņas mutei. Reiče-las milzīgā soma trāpīja viņam pa kāju, kad viņa to nometa, lai apvītu rokas Flinnam ap kaklu, un viņi stāvēja, maigodamies kā pusaudži, līdz kāds izbrauca no stāvvietas un skaļi uztaurēja.

Flinns atkāpās, iesmējās un pacēla viņas somu.

Pirms aiziešanas viņš pārliecinājās, ka Reičela droši iekārtojusies mašīnā, un vēlreiz viņu noskūpstīja.

"Uz redzēšanos!" viņš noteica un, pamājis ar roku, mundrā solī devās prom ar Reičelas telefona numuru kabatā.

Flinns iesēdās savā īrētajā mašīnā, izbrauca laukā no stāvvietas un uz priekšu pa ielu. Viņa prāts bija dīvaini truls, augums -nepatīkami sasprindzis, un viņš tiešām ar nepacietību gaidīja nākamo tikšanos.

Flinnam aiz muguras Reičela vēroja, kā viņš aizbrauc, un izdvesa garu, svētlaimes pilnu nopūtu. Burvestības bija iedarbojušās. Flinns domāja, ka viņa, Reičela Līra, ir seksīga. Viņš gribēja atkal tikties ar Reičelu. Vislieliskākais vīrietis pasaulē gribēja tikties ar viņu, Reičelu Līru. Atkal!

Laimīgi iespiegusies, Reičela pagriezās pretējā virzienā un lēnām brauca mājās, pilnībā aizmirsusi, ka pirms tam brīnījusies, kā gan Flinns uzzinājis par aušanas nodarbībām, jo tās rīkoja viņa pati neatkarīgi no Brauna universitātes.

Divpadsmitā nodaļa

Kad Mairons trešdienas rītā ieradās darbā RVPSB kuratoru birojā, galvenais kurators Dārvins Rihters apstājās pie viņa galda kopā ar vīrieti, kuram uz acīm bija brilles un kurš bija ģērbies vējjakā un džinsos.

"Lūdzu, iepazīstieties ar detektīvu Kītingu!" Dārvins sacīja. "Viņš strādā Rodailendas policijā un izmeklē to zādzību sēriju, kas mūs piemeklējusi."

"Ak tā!" Mairons iesaucās un žigli pielēca kājās.

"Šis ir pasniedzējs Tidvels," Dārvins paskaidroja detektīvam. "Viņš ir tas cilvēks, kurš pārzina mūsu katalogu līdz pēdējam sīkumam. Viņš sagatavo visus apdrošināšanas pieprasījumus."

"Jā," Mairons piekrita un bikli izstiepa roku.

Detektīvs Kītings silti pasmaidīja, satvēra to un tik spēcīgi pakratīja, ka Mairons sāka nopietni uztraukties par saviem kauliem.

"Priecājos iepazīties, pasniedzēj Tidvel!" viņš līksmi sacīja. "Misters Rihters teica, ka jūs varēšot palīdzēt mums tikt skaidrībā ar šo te," viņš turpināja, norādīdams uz mapi, ko turēja rokā.

"Jā! Protams!" Mairons dedzīgi apgalvoja. "Darīšu visu iespējamo!"

"Jā." Detektīvs nopūtās, pašūpodams galvu. "Ja kāds apzog muzeju, tam tiešām jābūt īstam nelietim."

"Noteikti!" Mairons steidzīgi piekrita.

"Ja tev vajadzīga nauda, tu aplaupi banku vai kaut ko tamlīdzīgu, vai ne? Nedrīkst apzagt muzeju! Tas tikai visu pasliktina."

"Pilnīgi piekritu," Mairons paziņoja, sakrustodams rokas virs krūtīm. Ari Dārvins pakratīja galvu, it kā viņu personiski aizvainotu doma, ka ir kāds, kurš būtu gatavs apzagt muzeju.

"Nesaprotu, kāpēc viņi to dara," detektīvs turpināja runāt. "Nav taču nemaz tik vienkārši to visu pievākt, vai ne?"

"Laikam jau daži vēl joprojām jūtas apkrāpti," Mairons ieteicās, apsēzdamies uz galda malas. "Viņi ierauga greznas mājas no seniem laikiem, iedomājas, ka sabiedrība ir viņiem kaut ko parādā un ka nebūtu slikti pievākt kādu nieku."

"Taisnība," detektīvs domīgi noteica. "Bet šoreiz nav runa tikai par niekiem, vai ne? Spriežot pēc tā, ko man pastāstīja misters Rihters, daži šie priekšmeti izskatās neievērojami, bet patiesībā ir ļoti vērtīgi. Jūs jau to zināt - jūs tos novērtējāt, lai rakstītu apdrošināšanas pieprasījumu. Bet diez vai parasts cilvēks zinātu, cik vērtīgi tie ir."

Mairons paraustīja plecus.

"Man liekas, jūs pārāk zemu novērtējat parastos cilvēkus, de-tektīv. Daudzi mākslas darbu zagļi ir izglītoti ļaudis."

Detektīvs pamāja un brīdi apdomāja šo ideju, uzmanīgi vērodams Maironu. Tad viņš pielieca galvu un jautāja:

"Vai mums, jūsuprāt, ir darīšana ar mākslas priekšmetu zagļiem, pasniedzēj?"

Mairona kaklu pārklāja dīvains sārtums. Viņš spēji piecēlās un iesmējās.

"Kas to lai zina? Es tikai izteicu minējumu. Kad jūs vēlaties pārlūkot katalogu?" viņš jautāja.

Detektīvs pasmaidīja.

"Tūlīt pat, ja neiebilstat."

"Protams," Mairons atbildēja. "Varbūt mēs varētu doties uz bibliotēku. Jāpārskata daudz materiālu, bet mans galds ir ļoti mazs."

"Tas būtu lieliski," detektīvs noteica un pasmaidīja tā, ka Mairons koši piesarka.

Trīspadsmitā nodaļa

•Mttēs

Lieliski, viņa atkal bija atgriezusies vidusskolā, vietā, kurā nevienam nevajadzētu atgriezties, it īpaši mis Neveiksminiecei.

Tomēr pēc tā satriecošā skūpsta Reičela tik tikko sadzirdēja sekcijas aprakstus, kas urbās viņas smadzenēs ar diktofona palīdzību, jo pašas domas bija tik skaļas, ka atgādināja kliegšanu. Tāpēc viņa rakstīja ātri un dedzīgi, lai varētu ātrāk steigties mājās un uzzināt, vai Flinns ir vai nav piezvanījis.

Nu un kas par to, ka viņa atgādināja nenobriedušu pusaudzi? Reičela bija pārliecināta, ka arī tik izsmalcinātas sievietes kā viņas māsas vismaz vienu reizi pavadījušas visu dienu, prātojot, vai kāds vīrietis varētu būt piezvanījis. Un, pat ja tā nebija, Reičela neko nespēja mainīt. Viņa domāja tikai par Flinnu. Flinnu Bondu, absolūto Mairona pretstatu.

Pabeigusi darbu (un uzrakstījusi veselus divpadsmit autop-sijas ziņojumus), viņa brauca mājās bez jebkādām pieturas vietām un pat pamāja misteram Valisjelo, iegriezdamās piebraucamajā ceļā. Un arī tad, kad viņa bija izkāpusi no mašīnas un misters Valisjelo nekavējoties parādījās viņai blakus, rokā turēdams grābekli, Reičela līksmi apliecināja, ka drīz tiks galā ar koku.

"Tas bojā manu žogu," viņš atkārtoja jau nezin kuro reizi. "Man būs jāmaksā par žoga labošanu!"

"Nē, nebūs vis, mister Valisjelo," viņa priecīga apgalvoja, "jo man ir darbs! Tas gan ir tikai uz laiku, tomēr man vajadzētu nopelnīt pietiekami, lai aizvāktu koku, un, ja žogam būs nepieciešama labošana, es samaksāšu arī par to."

Misters Valisjelo satvēra grābekli tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, un palūkojās uz nokritušo koku. Tad viņš negribīgi pamāja.

"Labi," viņš noteica. "Labi."

Reičela paplikšķināja viņam pa muguru un uzskrēja augšā pa kāpnēm līdz sētaspuses durvīm.

Iegājusi virtuvē, viņa nometa somu un metās pie automātiskā atbildētāja, juzdamās pārliecināta, ka uz tā mirgos lampiņa... bet nekas nemirgoja!

Lampiņa nemirgoja.

Reičela pārsteigta blenza uz automātisko atbildētāju. Kā tas varēja būt? Viņa bija jutusies tik pārliecināta. Vakars bija patiešām labs, vai ne? Viņa bija iedevusi Flinnam savu telefona numuru, viņš bija teicis, ka piezvanīs. Un tas skūpsts! Reičelas mati bija saslējušies stāvus, sasodīts! Viņai vēderā savilkās sīks baiļu kamols - nevis šausmīgo baiļu, bet gan to baiļu, kas rodas, kad parādās apziņa, ka tu esi absolūti stulba idiote.

Reičela paglūnēja uz telefonu. Nu labi. Labi. Tas jau bija smieklīgi. Viņa tikai atkal uzvedās tikpat nedroši kā vienmēr. Flinns nebija piezvanījis tāpēc, ka viņa strādāja; Reičela bija viņam pateikusi, ka strādās. Tātad viņš piezvanīs šovakar! Krīze novērsta!

Kad pēc stundas iezvanījās telefons, Reičela gandrīz nositās, skriedama pie tā.

"Hallo?" viņa aizelsusies jautāja un saviebās, izdzirdēdama, cik pusaudziski aizrautīga pati izklausās.

"Sveika!" Dānijā sacīja.

"Sveika, Dānijā!" Reičela nopūtās, juzdama, kā pusaudze viņā atkal nozūd. "Kas noticis?"

"Man jāaiziet pie tevis," Dānijā paziņoja. "Mums jāveic vēl viena burvestība."

"Tiešām?"

"Jā! Tā kļūda, ko es pieļāvu ar Glenu, ir pilnībā sagājusi sviestā. Viņš neliek mani mierā! Es vēlāk ieskriešu pie tevis, labi?"

"Labi. Protams," Reičela noteica, bet Dānijā jau bija nolikusi klausuli. Viņa nolika arī savējo un uzmeta tai drūmu skatienu.

“Tas nebija smieklīgi!" viņa norūca un atgriezās pie ēdamistabas galda, lai turpinātu rakstīt disertāciju.

Pēc dažām stundām, kad burti acu priekšā jau saplūda kopā, viņa ielūkojās pieliekamajā, lai sameklētu kaut ko diētisku, un, neko neatradusi, padevās un uzcepa pankūkas. Bet katru reizi, kad viņa apmeta pankūku otrādi, viņa palūkojās pulkstenī un nodomāja, ka Flinns vēl joprojām nav piezvanījis. Un tad, lai padarītu sevi pēc iespējas nožēlojamāku, Reičela sāka spēlēt spēli "mēģini atcerēties katru viņa teikto vārdu".

Tas bija muļķīgi.

Pankūkas un mācības nepalīdzēja, tāpēc viņa sakrāva netīros traukus izlietnē un devās augšā, lai ieietu karstā vannā.

Reičela, kā parasti, izvietoja sveces visapkārt vecajai vannai ar kājām lauvas ķepu formā, sameklēja mīlestības romānu, kuru šobrīd lasīja, un nolika to blakus vannai. Tieši tajā brīdī, kad viņa iemērca kājas īkšķi kūpošajā ūdenī, iezvanījās telefons.

"Nolādēts!" Reičela iekliedzās un pagrāba peldpalagu. Viņai izdevās to gandrīz aptīt sev apkārt, kad viņa ieskrēja guļamistabā un pacēla klausuli, skanot ceturtajam zvanam.

“Ja, hallo!" viņa iebļāva klausulē.

"Reičela, te runā tavs tēvs."

Ak dievs! Viņa aizvēra acis un lēni ievilka elpu, lai saņemtos.

"Sveiks, tēt!"

"Kā tev klājas?"

"Man? Labi," viņa, aizdomu pārņemta, atbildēja. "Kāpēc tu tā jautā?"

"Ko nozīmē - kāpēc? Es zvanu, lai noskaidrotu, kā manai mazajai meitiņai klājas."

Kopš kura laika? Un viņam nevajadzētu to darīt tik īgni, vai ne?

"Labi. Ar mani viss ir kārtībā," Reičela sacīja, ciešāk savilkdama dvieli. "Un kā tev pašam klājas?"

"Normāli."

"Vai tu jūties labāk?"

"Patiesību sakot, nemaz nezinu, vai ķīmijterapijas laikā ir iespējams justies labāk. Paklau, bērns," viņš ieminējās, pirms Rei-čela paguva kaut ko jautāt par ķīmijterapiju. "Mēs ar tavu māti daudz runājām, un es esmu daudz domājis... Man nepatīk tas, kā mēs šķīrāmies, kad tu aizbrauci no Ņujorkas."

Jēzus, tātad runa bija par viņas pikto aizbraukšanu. Kāpēc tam bija jānotiek tieši tagad? Kāpēc, kāpēc, kāpēc tieši tagad?

"Man nevajadzēja tā aizšauties prom," viņa sacīja, zinādama, ka labāk padoties nekā runāt pretī tēvam.

"Nu... laikam jau es to biju pelnījis," viņš atzinās, pārsteidzot Reičelu tā, ka viņai saspringa žoklis. "Bet es te tā domāju... Es tiešām gribētu aizbraukt uz Providensu un tevi apciemot."

Reičelas sirds uz brīdi pārstāja pukstēt.

"K... ko?" viņa stomījās, bet viņas prātā skanēja kliedziens: NĒ, NĒ, NĒ! "Tēt," viņa ieteicās un nervozi iesmējās. "Tev tas nav jādara. Tas ir, tev taču ir ķīmijterapija, vai ne?"

"Ne uz ilgu laiku. Es varētu ierasties pie tevis pēc pāris nedēļām."

To dzirdot, Reičela pielēca kājās no gultas un sāka strauji staigāt pa istabu.

"Bet... bet tu taču teici, ka pēc ārstēšanās atgriezīsies rančo, lai atgūtos. Tu negribi braukt uz Providensu! Te ir auksts un slapjš un..."

"Es gribu braukt uz Providensu, bērns. Mums jāaprunājas par tavu nākotni. Es gribu tev palīdzēt to izplānot. Esmu sācis saprast, ka tava nevēlēšanās iziet īstajā pasaulē ir saistīta ar tavu nedrošību un varbūt arī pieredzes trūkumu, un man liekas, ja mēs visu plānosim kopā..."

"Es vēlos iziet īstajā pasaulē!" Reičela iekliedzās, juzdama, ka viņu pārņem izmisums, jo tēvs vēl nekad nebija ar viņu runājis tik... tik terapeitiski. "Man tikai jāuzraksta disertācija!"

"Man tik un tā jāapskata tas bungalo," tēvs viņu pārtrauca. "Tad, kad tu pārvāksies, un tev tas būs jādara, ja gribi īstu darbu, man būs jāpārdod tā māja."

"Jāpārdod mana māja?" Reičela vārgi atkārtoja.

"Protams! Tu taču nepaliksi Brauna universitātē uz visiem laikiem, Reičela. Patiesībā tu tīsies prom no Brauna universitātes un sāksi dzīvot," viņš paziņoja, atkal sākdams runāt pārākuma pilnā tonī.

"Es zinu, bet..."

"Runājot par darbu - ko tu esi paveikusi šajā sakarā?"

"Vispār, tēt," viņa ieteicās, juzdama, ka sirds atkal sāk sisties normālā ritmā, "man ir darbs! Nekas īpašs, bet ar to pietiks, lai samaksātu rēķinus."

"Tiešām?" viņš jautāja, izklausīdamies skepses pārņemts.

"Tiešām!" Reičela meloja. "Tev nav jāuztraucas par mani, tēt. Es sapratu visu, ko tu teici, un liku to aiz auss."

"Tas ir lieliski, Reičela. Patiešām... lieliski. Un kā ar tavām mācībām? Vai tu atradi tematu disertācijai?"

"Gandrīz!" viņa atsaucās, cenzdamās runāt tā, it kā būtu jautra un optimisma pilna.

Tēvs brīdi klusēja.

"Kāpēc tu man nepiezvanīji, lai pastāstītu par darbu? Kāds tad ir tas tavs darbs?" viņš jautāja aizdomu pilnā balsī.

"Ak... nu, tas ir tikai pagaidu darbs."

"Tu taču nerunā par aušanu, vai ne? Tas nav darbs, Reičela! Starp citu, vai tu vēl joprojām maksā par visiem materiāliem pati no savas kabatas?"

Jēzus!

"Tam nav nekāda sakara ar aušanas nodarbībām, tēt!" viņa iesaucās, it kā tēvs nupat būtu pateicis kaut ko ļoti muļķīgu. "Es esmu datu operatore."

"Datu? Kādu datu?"

"Nu, datu. Zini - fakti, skaitļi un tā tālāk."

"Ceru, ka tu nerunā par kasieres darbu," viņš norūca. "Es gribēju, lai tu sāc strādāt, bet ne jau tādēļ, lai tu paņemtu visu naudu, ko es esmu iztērējis tavai izglītībai, un nonāktu Makdo-naldā."

"Tēt, lūdzu!" viņa pikti noteica. "Starp citu, kā klājas mammai?"

Viņš nopūtās, lieliski redzēdams cauri Reičelas viltībai.

"Ar viņu viss kārtībā, Reičela. Paklau, pēc dažām nedēļām ķī-mijterapija beigsies. Tad es aizbraukšu pie tevis, un mēs varēsim pārrunāt tavu situāciju kā pieauguši cilvēki."

Aha! Protams. Tāpat kā vienmēr. Un, kamēr viņi runātos kā divi pieauguši cilvēki, varbūt Vašingtonu ieņemtu citplanētiešu armāda.

"Reičela?"

"Pagaidīsim, līdz zināsim, kā tu jūties, tēt, labi? Paklau, vai mamma tur ir?"

Tēvs kaut ko nomurmināja, bet pasauca sievu pie telefona un strupi atvadījās no meitas.

"Sveika, mīļā!" māte priecīga nočivināja.

"Mammu, vai tā ir tava ideja?"

"Kas tad?"

"Kas? Tēta sūtīšana uz Providensu, lūk, kas! Un, ja tā ir taisnība, tad, lūdzu, nepalīdzi man! Es negribu, lai viņš brauc uz šejieni! Viņš tikai atradīs nepilnības visā, ko es daru!"

"Tikai ne šoreiz, mīļā. Tētis apmeklē terapeitu un cenšas izlabot pieļautās kļūdas," māte pacietīgi skaidroja.

"Jēziņ! Vai viņš nevar labot kļūdas, ko pieļāvis ar Bekiju un Robiņu?"

"Viņš to jau dara. Turklāt viņš ir diezgan ievērojami pavirzījies uz priekšu šajā ziņā."

Lejā atvērās durvis. Reičela savilka dvieli ciešāk ap krūtīm, izgāja laukā no istabas līdz kāpņu laukumiņam, notupās un ieraudzīja pa ēdamistabas logu Mairona mašīnu, kamēr māte turpināja stāstīt par tēva apbrīnojamo progresu centienos kļūt par cilvēku.

"Tas ir lieliski, tiešām brīnišķīgi, un es ļoti priecājos, ka viņš kopā ar tevi apmeklē nodarbības," Reičela sacīja, pamādama Mai-ronam, kurš pagāja garām kāpnēm pirmajā stāvā. "Bet vai viņam obligāti jābrauc uz šejieni?"

"Viņš ir tavs tēvs, Reičela. Jums jāparunā par to, kas notika Ņujorkā."

"Nekas nenotika! Viņš tikai, kā parasti, mani pārāk kritizēja, un man tas apnika! Mums nav par to jārunā! Tētis tikai uzvedās kā tētis, un tur nav nekā..."

"Reičela," māte ieteicās balsī, kuru parasti izmantoja tikai tad, kad gribēja apliecināt savu mātišķo autoritāti. "Ārons ļoti cenšas mainīt izturēšanos pret savām meitām. Mazākais, ko tu vari darīt, ir ļaut viņam tevi apciemot, redzēt meitu, ko viņš radījis ar savu spermu, mājā, kuru nopirka viņš, lai tev būtu vieta, kur dzīvot, kamēr tu iegūsti izglītību par viņa naudu. Vai tas tiešām būtu par daudz prasīts?"

Ak, Dieva dēļ! Reičela iestenējās; apakšstāvā bija dzirdama Mairona vandīšanās pa virtuvi.

"Nu labi. Tikai brīdiniet mani krietni iepriekš, labi?"

"Protams."

"Vispār, mammu... Man jālūdz tev palīdzība," Reičela uzmanīgi ieminējās. "Es dabūju darbu... Pagaidu darbu."

"Tiešām?" māte vaicāja, izklausīdamās patīkami pārsteigta. "Un kāds tas ir?"

Reičela apspieda vaidu, kas jau lauzās ārā no rīkles.

"Vispār tā ir pagaidu darba aģentūra, šobrīd es rakstu autop-sijas ziņojumus. Tie ir nedaudz sakrājušies."

"Fuiiii..."

"Es zinu, zinu," Reičela pārtrauca māti pusvārdā. "Bet es saņemšu algu tikai pēc divām nedēļām, un man ir drausmīgs komunālo pakalpojumu rēķins..."

Bija pienākusi mātes kārta nopūsties.

"Kā ar to naudu, ko tev ir parādā Mairons?"

"Nu," Reičela iesāka runāt un nedaudz salēcās, kad viņas ausis sasniedza saplīsuša stikla šķindoņa, kas atskanēja no virtuves. "Nu, viņam arī nav naudas."

"Kāpēc? Vai tad viņš nestrādā veselās divās vietās?"

"Mammu, nevajag. Es Maironam lūdzu atdot parādu, bet viņš teica, ka ir sausā, turklāt šobrīd viņam tiešām ir nopietnas problēmas darbā. Vai tu nevarētu gluži vienkārši aizdot man naudu?"

"Labi, Reičela. Bet es tiešām vēlētos, kaut tu nopietni censtos atrast īstu darbu, vēlams, tādu, kas nav saistīts ar līķiem. Varbūt tu varētu sākt to meklēt kādā lielā metropolē, piemēram, Ņujorkā, Bostonā vai Čikāgā? Varbūt tu varētu strādāt muzejā. Un tu varētu dzīvot kādā jaukā, modernā vietā, kur ir labi darbi meitenēm ar tavu izglītību un daudz jauku jaunu vīriešu ar piemērotām profesijām."

"Protams," Reičela noteica, kad uz apakšējā pakāpiena parādījās Mairons. Vienā rokā viņš turēja sviestmaizi, otrā - Rei-čelas mobilo telefonu. Viņš pamāja ar telefonu un nometa to uz krēsla.

"Es par to padomāšu. Nopietni padomāšu. Bet vai tu man izpalīdzēsi?"

"Cik?" māte jautāja.

"Simt septiņdesmit pieci dolāri."

"Ak kungs! Labi, es nosūtīšu čeku pa pastu. Starp citu, kāpēc tu nekad neatbildi, kad es tev zvanu uz mobilo telefonu?" viņa jautāja. "Es zvanīju kādas sešas reizes, bet tu necēli klausuli."

"Tiešām? Laikam es to nedzirdēju. Morgā nav atļauts runāt pa telefonu," Reičela sacīja. Mairons uzkāpa pa kāpnēm, cītīgi mielodamies ar sviestmaizi, un gandrīz uzmina Reičelai virsū, iedams viņai garām. "Es uzlikšu skaļāku zvanu."

"Jā, lūdzu, izdari to! Labi, mīļā, drīz parunāsimies vēl."

Reičela nolika klausuli tieši tajā brīdī, kad Mairons nozuda viesistabā. Viņa piecēlās, sakārtoja dvieli un sekoja viņam, vērodama, kā viņš atver skapja durvis.

"Mairon?"

Viņš sastinga un, nedaudz samiegdams acis, palūkojās uz Rei-čelu, kas stāvēja durvīs.

"Tu gandrīz uzgrūdies man virsū, kad nāci augšā."

Viņš samirkšķināja acis.

"Ei! Es atnesu tavu telefonu. Tas ir baigi labs, draudziņ!"

Reičela ar aizdomām paskatījās uz Maironu.

"Vai tu esi sapīpējies?" viņa noprasīja.

"Tikai mazliet," viņš atbildēja un ielūkojās skapī.

Vai vispār bija iespējams sapīpēties mazliet? Reičelai likās, ka tad, kad Mairons ir “mazliet sapīpējies", viņš patiesībā ir pamatīgā kaifā. Bez izņēmumiem.

"Ko tu meklē?" Reičela vaicāja. Mairons nokoda milzīgu kumosu sviestmaizes.

"As nazinu," viņš atbildēja ar pilnu muti Boloņas desas, aizvēra skapja durvis, aizgāja līdz istabas otram galam un paskatījās uz naktslampiņu. "Ai as av to ēdevu?"

"Ko?" viņa aizkaitināta noprasīja. "Es nespēju saprast nevienu vārdu! Vai tad tev neviens nav teicis, ka nedrīkst runāt ar pilnu muti?"

Mairons sāka rēkdams smieties. Bet tad viņš spēji apklusa, jo gandrīz aizrijās ar sviestmaizi, un norija visu gabalu uzreiz.

"Vai es tev to iedevu?"

"Ko tad?"

"To naktslampu," viņš sacīja, norādīdams uz galdu ar atlikušo sviestmaizes pusi.

"Nē."

"Ak tā!" Viņš vēl kādu brīdi blenza uz naktslampu. Reičela nikna nopūtās un aizgriezās. Ja Mairons grasījās tikai blenzt uz viņas mēbelēm, viņa varēja arī ieiet vannā.

"Tiksimies vēlāk, Mairon. Neaizmirsti aizvērt durvis! No otras puses."

"Oho!" Mairons, mādams ar galvu, noteica. "Tas bija skarbi."

Lai! Reičela pameta Maironu stāvam viesistabā.

Ūdens vannā jau bija remdens, tāpēc viņa to izlaida, tikmēr eksperimentēdama ar matiem, izmēģinādama jaunus sakārtojumus, it kā jau nebūtu darījusi visu iespējamo, un beidzot izlēma savīt divus lielus mezglus uz galvas parastajā Mikipeles stilā.

Reičela atkal sāka piepildīt vannu un, kad bija apmierināta ar temperatūru, aizgrieza krānu, piecēlās un pievērsās durvīm, lai tās aizvērtu, - un gandrīz palēcās gaisā, jo durvīs stāvēja Mairons, sabāzis rokas kabatās, un vēroja viņu ar zālītes iespaidā asinīm pieplūdušām acīm.

"Jēzus, Mairon! Vai tu nemāki pieklauvēt?"

"Es klauvēju!" viņš iebilda. "Bet tu augšstāvā runāji pa telefonu un mani nedzirdēji/'

"Pieklauvēt tagad... Nu labi, tagad es gribu ieiet vannā."

"Dari to!" viņš laipni atļāva, pamādams ar galvu, bet negāja prom.

"Labi! Tagad atkāpies un ļauj man aizvērt..."

"Paklau, Reičela! Es atkal esmu sācis gleznot."

Reičela gandrīz ievaidējās. Bija brīži, kad Mairons iedomājās, ka ir prasmīgs gleznotājs.

"Vai tu neiebilstu, ja es noliktu dažas gleznas šeit? Manā dzīvoklī nav vietas."

"Protams, Mairon. Noliec tās pagrabā, labi? Nekar neko pie sienām!"

"Pagrabā? Tu gribi, lai es lieku savas gleznas pagrabā?"

"Jā," Reičela, apņēmības pilna, atbildēja. Iepriekšējā reizē, kad viņa bija ļāvusi Maironam atnest gleznas, viņš pats bija dažas pielicis pie sienas. Reičela nebija nekāda interjera dizainere, bet tās pat viņas gaumei šķita pārāk drausmīgas.

"Lieliski," Mairons gaudās. "Es pūlos, tevis dēļ gleznoju, un tāda ir pateicība?"

Protams, varētu domāt, ka viņam tiešām rūp, ko Reičela domā par viņa gleznām.

"Nē, pateicība izpaužas tā, ka tu vispār drīksti gleznas novietot šeit. Atā, Mairon!" viņa uzsauca un gandrīz izgrūda draugu laukā no vannasistabas. "Atgriezies, kad nebūsi sapīpējies," viņa piebilda, sākdama vērt ciet durvis.

Kaut ko murminādams, Mairons atkāpās, ieskrēja durvju stenderē un pieķērās pie tās, lai noturētu līdzsvaru. Bet tad viņš apstājās un pār plecu palūkojās uz Reičelu.

"Un pārējās gleznas? Ko tu izdarīji ar tām?" viņš painteresējās.

"Ak tās!" viņa sacīja. "Es tās izmetu laukā." Un viņa aizvēra durvis.

Reičela dzirdēja, kā Mairons otrā pusē iesmejas un nosēc:

"Tas ir nāvīgi smieklīgi!"

Viņa aizslēdza durvis, aizdedzināja sveces un apgūlās karstajā ūdenī, lai palasītu, ar ko šodien aizņemts viņas viduslaiku bruņinieks. Ar mīļotās sievietes glābšanu no degoša torņa. Vai nebūtu jauki, ja viņš varētu ierasties un glābt Reičelu no viņas bun-galo?

Brīdi palasījusi, Reičela aizvēra acis, juzdama, kā burbuļi un karstais ūdens glāsta viņas augumu. Gara acu priekšā viņa ieraudzīja Flinnu, kas Reičelu vēroja, tikai viņam bija gari, viļņaini mati. Un mugurā viņam bija ādas apģērbs! Daudz ādas. Un smalkajās līnijās ap viņa acīm bija iegravētas dziļas rūpes par Reičelu, pār viņa pieri krita malu šķipsna...

Apslāpēta, bet neatlaidīga klauvēšana pie ārdurvīm lika viņai uztrūkties no miega, nošļakstot ūdenim un apgāžoties vismaz vienai svecei, kad grāmata aizlidoja pāri visai vannasistabai.

Viņa brīdi sēdēja un ieklausījās. Tā nevarēja būt Dānijā - viņa uzreiz nāktu iekšā. Ja tā nebija ne Dānijā, ne Mairons...

Flinns.

Otro klauvējienu sēriju Reičela dzirdēja skaidrāk, un viņai izdevās tikt laukā no vannas un apmest sev apkārt dvieli, bet viņas rokas bija slapjas, tāpēc viņa bija spiesta brīdi cīkstēties ar durvju rokturi, pirms tas padevās. Viņa pašāvās garām gultai, iztrūkās, kad atkal atskanēja klauvējieni, un metās lejā pa kāpnēm, slīdēdama pārskrēja pār pulēto ozolkoka grīdu un gandrīz ietriecās durvīs. Beidzot viņa tās atvēra un tajā pašā mirklī drudžaini satvēra dvieli, lai tas nenokristu no viņas auguma.

Četrpadsmitā nodaļa

"Kas ir?" Dānijā noprasīja, stāvēdama aizbīdāmo durvju otrā pusē, kad Reičela iestenējās.

"Kāpēc tu gluži vienkārši nenāci iekšā?"

"Es nevaru atrast savu atslēgu." Viņa ciešāk satvēra smago stieni, ko turēja rokās.

Reičela aizdomīgi palūkojās uz to.

"Kas tas ir?"

"Mēteļu pakaramais. Es to nopirku internēta izsolē," Dānijā lepna paziņoja. "Bet tas ir nenormāli smags."

Reičela atgrūda durvis un pakāpās sānis, lai ļautu Danijai iespraukties iekšā kopā ar lielo koka stieni. Viņai izdevās to izdarīt, noraujot tikai collu ādas no Reičelas kājas. Reičela aizbīdīja durvis, satvēra lielo ārdurvju rokturi un jau taisīja tās ciet, kad ieraudzīja garām pabraucam zilu sporta mašīnu, kas izskatījās pazīstama. Bet ne tik pazīstama, lai viņa vēlētos stāvēt laukā, nosalstot līdz nāvei, un noskaidrot, kam tā pieder, tāpēc viņa aizvēra durvis.

"Kāpēc tev nav nekā mugurā?" Dānijā vaicāja, stāvēdama gaitenī kopā ar savu muļķīgo mēteļu pakaramo.

"Tāpēc, Dānijā, ka es biju vannā. Kāds vēl tam varētu būt iemesls? Un kāpēc tu atvedi to stieni uz šejieni?"

"Tā ir dāvana tev," Dānijā atbildēja, priecīgi smaidīdama. "Es to nopirku par smiekla naudu un nolēmu, ka tev tas varētu noderēt. Manā dzīvoklī nav vietas." Viņa nolika pakaramo pie durvīm un atkāpās, lai apbrīnodama to uzlūkotu.

"Varbūt tas ir muļķīgs jautājums... bet kāpēc tu pērc mantas, kas tev nav vajadzīgas?" Reičela painteresējās, skatīdamās uz lielo, neveiklo stieni.

"Kas tev liek domāt, ka man to nevajag? Es pati to paturētu, bet tas ir par lielu manam dzīvoklim." Viņa iegāja dzīvojamā istabā un nometa mēteli malā.

"Šeit dīvaini ož," viņa domīga noteica. "Vai te bijis Mairons?"

"Jā. Viņš atnesa manu telefonu. Paklau, es aiziešu apģērbties."

"Pagaidi!" Dānijā iesaucās. "Vai viņš piezvanīja?"

Jau uzlikusi vienu kāju uz pakāpiena, Reičela pār plecu palūkojās uz draudzeni.

"Nē," viņa atbildēja, juzdamās dīvaini vīlusies, it kā nupat būtu zaudējusi loterijā tikai viena cipara dēļ. "Nekā. Nav pat ziņas automātiskajā atbildētājā."

Vārdi viņas mutē likās nepatīkami pazīstami, un, nesagaidījusi Danijas atbildi, Reičela uzskrēja augšā pa kāpnēm, lai uzvilktu kaut ko mugurā.

Viņa atgriezās pēc pāris minūtēm, uzvilkusi džemperi ar augstu apkakli un izbalējušu kombinezonu. Dānijā sēdēja uz dīvāna un šķirstīja burvestību grāmatu. Viņa bija paņēmusi glāzi vīna, cepumus un pēdējo siera gabalu. Reičela zināja, ka nesaņems algu vēl četras dienas. Viņa cerēja, ka varēs tik ilgi iztikt ar sāļo siera cepumu paku.

"Uzklausi mani," Dānijā sacīja, šķirstīdama grāmatas lapas, it kā tas būtu modes žurnāls. "Neuztraucies tik ļoti par to, ka viņš vēl nav piezvanījis."

"Es neuztraucos. Vai es teicu, ka uztraucos?"

"Tu to neteici, bet tas ir redzams tavā sejā."

"Tas nav būtiski," Reičela atcirta. "Es viņu satiku vakar. Ja viņš piezvanīs, tad piezvanīs. Ja ne - es jau nu neraudāšu. Man viņš ir diezgan vienaldzīgs." Un tie bija tik klaji meli, ka Reičela pat nespēja ielūkoties Danijai acīs.

Dānijā turpināja šķirstīt burvestību grāmatas lappuses. Pēc brīža viņa ieminējās:

"Es lasīju "Cosmopolitan", ka veikts pētījums par seksuālākajiem cilvēkiem. Nu, tautībām. Un visseksuālākie bija ungāri, iedomājies? Es būtu teikusi, ka tie ir spāņi."

"Spāņi?"

"Jā, piemēram, Antonio Banderass," Dānijā sacīja un sapņaini nopūtās. "Nūjā, ungāri nodarbojas ar seksu apmēram miljons reižu nedēļā. Un pēc tam bija krievi, un amerikāņi arī bija augšējā galā. Bet uzmini, kur bija angļi?"

"Nezinu. Kur tad?"

"Gandrīz pašā apakšā. Virs irākiešiem."

Reičela iesmējās.

"Es runāju nopietni, Reičela. Angļi nav seksuāla tauta. Varbūt pat būtu labāk, ja viņš nepiezvanītu. Viņš to droši vien neizdarīja tāpēc, ka nedomā tā, kā to dara citi vīrieši."

"Ko tu ar to gribi teikt?" Reičela jautāja, ieiedama virtuvē, lai paņemtu vīna glāzi.

"Vairākums vīriešu domā par seksu visu laiku, vienu reizi septiņās sekundēs..."

"Nevar būt!"

"Tā ir! Tas bija rakstīts žurnālā "Mēris Health" Bet Flinns ir anglis, tāpēc viņš droši vien nemaz tik daudz par to nedomā. Varbūt vienu reizi septiņās dienās. Un tāpēc viņš nezvana."

Viņa to paziņoja tā, it kā tas būtu zinātniski pierādīts fakts.

"Tātad... tu domā, ka, pirmkārt, tas skūpsts bija tikai laimīga nejaušība, un, otrkārt, viņš par mani interesējas tikai seksa dēļ?" Reičela jautāja un atkal parādījās istabā, nesdama rokā tukšu vīna glāzi. "Nu, pirmkārt, tas skūpsts bija lielisks, varbūt pats labākais manā mūžā, un, otrkārt, ja runa būtu tikai par seksu, man vajadzētu justies aizvainotai, bet tā nav. Man patīk sekss. Tikai sekss - tas būtu jauki. Pat fantastiski. Bet es nesaprotu, kā tik anglisks un tātad aseksuāls vīrietis varētu tā skūpstīties."

"Hmm, tev taisnība," Dānijā ļoti nopietni teica. "Labi, tad varbūt viņš nav aseksuāls, varbūt viņa seksualitāte tikai ir apspiesta. Tā ir ar viņiem visiem. Karaliene, piemēram. Vai tu vari iedomāties karalieni darām TO?"

"Nevajag!" Reičela iekliedzās. "Tas ir tikpat nejauki kā iedomāties vecmāmiņu un vectēvu... fui, pretīgi! Turklāt daudzi angļi šobrīd noteikti sēž savos dzīvokļos, malko tēju un cenšas iedomāties prezidentu nodarbojamies ar seksu, tāpēc viņi droši vien nonākuši pie secinājuma, ka ari amerikāņi ir aseksuāli."

"Protams. Bet "Cosmo" ir veicis pētījumu, kas apstiprina manu pieņēmumu," Dānijā pieklājīgi iebilda.

"Protams, protams. "Cosmo"/' Reičela noteica un domīgi pamāja ar galvu, ieliedama sev vīnu. "Es tev piedāvāšu citu teoriju, Dānijā," viņa sacīja un pacēla glāzi, lai saskandinātu ar draudzeni. "Varbūt viņam nelikās, ka tas skūpsts bija brīnišķīgs, un varbūt viņš nezvana tāpēc, ka es viņu nemaz tik ļoti neinteresēju, un tas nekas, jo man jau pietiek raižu ar rēķinu nomaksāšanu, un man nemaz nevajadzētu uztraukties, vai kāds anglis man piezvanīs vai ne," viņa paziņoja un apsēdās uz grīdas spilvena pretī Danijai.

"Pirmkārt, neraizējies par rēķiniem!" Dānijā pavēlēja. "Viss nokārtosies. Gan redzēsi," viņa piebilda un pārliecināta pamāja ar galvu.

"Protams," Reičela skeptiski norūca. "Lieliski. Es samaksāšu savus rēķinus un nomiršu viena..."

"Ak dievs, sākas!" Dānijā iesaucās, pacēlusi skatienu pret griestiem.

"Ko tad tu domātu, ja būtu manā vietā?" Reičela izaicinoši noprasīja. "Mums bija tik lielisks, burvīgs skūpsts, viņš paņēma manu telefona numuru, solīja piezvanīt un to nedara! Ko tad vēl es varētu domāt?"

"Varbūt viņam tas skūpsts patika tik ļoti, ka viņš nobijās un nezina, kā rīkoties, tāpēc ar galvai pa priekšu metas darbā... Ar ko viņš vispār nodarbojas?"

"Ar datoriem."

"Viņš metas datoros un cenšas nedomāt par tevi, jo zina, ka vēlas tevi, - maģija, atceries maģiju!" Dānijā kliedza, pacēlusi rokas gaisā. "Protams, viņš tevi vēlas! Bet viņš baidās, ka nevarēs neko turpināt, ja kaut ko sāks, jo viņam jāatgriežas Anglijā. Vai par to tu iedomājies?"

"Nē," Reičela godīgi atzinās. "Mēs tikai vienreiz iedzērām kafiju - nav jau tā, ka viņam tagad jāzvēr mūžīga mīlestība. Kāpēc mēs nevarētu uzsākt nelielu romānu, kamēr viņš vēl ir šeit? Un manas nodarbības? Viņš pierakstījās uz manām aušanas nodarbībām, nolādēts!"

"Nu lūk!" Dānijā priecīga iesaucās. "Tu viņu noteikti nākamnedēļ satiksi tur!"

"Bet līdz tam jāgaida vesela nedēļai" Reičela ievaidējās un atbalstīja pieri pret kafijas galdiņa virsmu. "Ja viņš grasās man zvanīt, viņam tas jādara pirms tam. Es nevaru tik ilgi gaidīt, tad es jau būšu sajukusi prātā, un es izdarīšu kaut ko muļķīgu visas klases priekšā, un mēs būsim starp stellēm!"

"Neuztraucies," Dānijā mierināja draudzeni, pasniegdamās pāri galdam un glaudīdama Reičelas galvu. 'Izdarīsim mazu burvestību."

"Jēzus, Dānijā, vai tā ir tava atbildes reakcija uz visu?"

"Burties ir daudz lietderīgāk nekā gausties," Dānijā paziņoja, nedaudz izsliedama zodu. "Un man kaut kas jādara ar Glenu!" viņa iesaucās un jau klusāk piebilda: "Tas bija tik muļķīgi! Nekādā ziņā nedrīkst blēņoties ar maģiju."

"Atvaino, bet ar ko, pēc tavām domām, tu te visu laiku nodarbojies? Tātad - kas notika?"

Dānijā nopūtās.

"Labi, sākšu no paša sākuma. Es gribēju noburt Rikiju Beilinu. Vai tu viņu atceries?"

"Lieliskākais sekss tavā dzīvē? Tas Rikijs Beilins?"

"Tas Rikijs Beilins," Dānijā apstiprināja. "Tas puisis bija die-vīgs - viņš prata tādus paņēmienus, par kuriem es pat nekad nebiju dzirdējusi! Nu labi, tātad es grasījos viņu noburt, bet gribēju pārliecināties, ka viss ir pareizi, tāpēc to izmēģināju. Un es... nu, es izmantoju Glenu Rikija vietā. Un tad es piepeši sastopu Glenu frizētavā - nu, tajā, kur strādā viņa māsa, - un viņš smaida un siekalojas."

"Dānijā, viņš vienmēr bijis tevī iemīlējies," Reičela viņai atgādināja. "Tieši tāpēc tu pārstāji apmeklēt to vietu."

+* Ļ №*t»JV» UVMMVMV

4$*

"Bet viņa māsa griež matus daudz lētāk nekā jebkurš cits! Nu, izskatījās, ka burvestība iedarbojusies, jo viņa mēle gandrīz vai vilkās pa zemi. "Kā tev klājas, Dānijā?"" viņa izmēdīja Glenu, plati iepletusi acis ar dievinošu izteiksmi tajās. ""Es par tevi daudz domāju, Dānijā."" Viņa iesmējās. "Un tagad viņš visu laiku man zvana, kopš es uzaicināju viņu pie sevis..."

"Ko?" Reičela iekliedzās. "Kāpēc tu uzaicināji viņu pie sevis?"

"Tāpēc, ka todien viņš bija jauks, turklāt man vajadzēja to darīt. Kā citādi es varētu lauzt burvestību? Vienīgā problēma bija tā, ka es nevarēju to lauzt bez grāmatas, un tagad viņš neliek mani mierā! Man obligāti viņš jāatbur no sevis, pirms es sajūku prātā," viņa paziņoja, ielūkojās grāmatā un domigi pabungoja ar pirkstu pa to. "Kā tu domā - vai mēs varētu piespiest mistera Valisjelo kaķi iečurāt krūzītē?"

"Ak dievs, lūdzu, nē!" Reičela iestenējās un atkal pievērsās kafijas galdiņam. Tikai šoreiz viņa atsita galvu pret to. Trīs reizes.

Vēlāk, kad Dānijā beidzot savāca visus maģijas piederumus, lai dotos mājās (apbrīnojami, bet viņai nebija izdevies atrast īstās sastāvdaļas vai aizstājējus burvestībai), Reičela pavadīja viņu līdz durvīm.

"Es tev rīt piezvanīšu," viņa sacīja, kad Dānijā gāja lejup pa trepēm.

"Labi!" draudzene atbildēja.

"Atā!" Reičela uzsauca, kad Dānijā cilpoja uz savas mašīnas pusi, un ielūkojās pulkstenī - nedaudz pāri vieniem. Viņa atkal pacēla galvu, lai pārliecinātos, ka Dānijā iesēdusies mašīnā, un ar acs kaktiņu ieraudzīja zilu automobili iegriežamies nākamajā ielā. Dīvaini, bet tas bija ļoti līdzīgs mašīnai, ko viņa bija redzējusi iepriekš. Kāpēc tā šķita tik pazīstama?

Reičela paraustīja plecus un, pamājusi Danijai, aizvēra durvis un devās uz gultu.

Nākamajā pēcpusdienā Flinnu pamodināja telefona zvans, un viņš iztrausās no gultas, lai paceltu klausuli.

"Hallo!" viņš nomurmināja un nožāvājās.

"Flinn, mīļais!"

"Sveika, māt!" viņš sacīja, miegaini kasīdams savas kailās krūtis.

"Vai tu gulēji?" viņa māte jautāja, izklausīdamās ļoti apvainojusies.

"Man bija daudz jāstrādā - visu dienu un arī līdz vēlai naktij."

"Ak, Flinn, man šķiet, ka šis uzdevums nenāk tev par labu. Tu izklausies slims."

"Pateicos, māt, bet ar mani viss ir kārtībā. Patiešām," viņš noteica, piecēlās un apspieda žāvas. "Kā klājas tēvam?" viņš jautāja, iesteberēdams virtuvē, lai ielietu glāzē ūdeni.

"Ak, viņam klājas diezgan labi. Visu rītu nodarbojās ar aizkaru kāršanu viesu istabās un pēcpusdienā gandrīz zaudēja pirkstu, pielikdams virs durvīm to izkārtni, uz kuras gēlu valodā rakstīts "Simttūkstoš sveicienu". Nu, tu jau zini - tas, ko saka skoti."

Flinns nolaida roku, kurā turēja glāzi, un brīdi stingi blenza uz priekšu, pirms beidzot pajautāja:

"Kāpēc?"

"Kāpēc? Tāpēc, ka amerikāņiem un japāņiem tādi sīkumi patīk," māte lietišķi paskaidroja, it kā tas, ka viņai pieder pansija Batlerkropvelā, pašā nolāpītās jautrās, vecās Anglijas sirdī, un viņa to pārvērš par Skotu Augstieņu pansiju, būtu pilnīgi normāli. "Es tev vēl neesmu pateikusi, ka iepriekšējā nedēļā mums bija daži diezgan ievērojami viesi," māte sacīja.

"Tiešām?"

"Vinstoni. No Amerikas!" viņa paziņoja, it kā tā būtu pils, nevis valsts. "Viņi ir daļa no Vinstonu tabakas ražotāju ģimenes. Brālēni ceturtajā pakāpē. Tas ir diezgan satraucoši, vai ne?"

Patiesībā, pēc Flinna domām, pat viņa zeķes bija vairāk satraucošas, bet viņa māte aizrāvās ar tamlīdzīgiem sīkumiem.

"Lieliski."

"Mums tiešām ir reputācija. Galu galā mums ir ģimenes vārds," viņa augstprātīgi pavēstīja.

Tas, protams, attiecās uz "aristokrātisko" vārdu. Viņš bija dzirdējis stāstus par to visu savu sasodīto mūžu. Patiesībā tas nozīmēja, ka viņiem ir attāla radniecība no mātes puses ar Al-vikas hercogu, kurš bija otrās pakāpes brālēna brālēna brālēns vai kaut kas tamlīdzīgs. Un tas savukārt nozīmēja, ka viņi, necilie Oliveri, varētu pretendēt uz troni... ja sāktos atomkarš un Anglijā nepaliktu vairs neviena cita cilvēka.

"Flinn, mīļais," māte ieminējās un apklusa, lai gurdi nopūstos.

Flinns sagatavojās neizbēgamajai sarunai.

"Es zinu, ka tu dusmojies uz Airisu, bet nabadzīte skumst jau kopš brīža, kad tu aizbrauci. Vai tu nevarētu gluži vienkārši piezvanīt un parunāt ar viņu?"

Airisa nebija pēc viņa skumusi veselus divus gadus, bet viņa māte bija pārāk naiva, lai spētu saprast tādas sievietes kā Airisa.

"Varbūt. Ja man pietiks laika."

'Tu vari atrast laiku, un tu lieliski to zini."

"Jā, droši vien. Bet šobrīd es patiešām esmu ārkārtīgi aizņemts."

"Ak, mīļais, Airisa ir neticami apbēdināta par to pārpratumu," viņa liegi nomurrāja.

Jauks veids, kā apzīmēt nejauku notikumu - vīrietis atgriežas mājās no komandējuma par agru un atrod savu līgavu gultā kopā ar citu vīrieti. Turklāt abiem mugurā bija naktstērps, un abi smēķēja pēc dzimumakta cigareti. Interesanti, ko viņš bija pārpratis?

"Tas nebija pārpratums, māt," Flinns sacīja. "Atvaino, bet Airisa drātējās ar citu vīrieti, kamēr es biju prom."

"Viņa tā negribēja! Tevis tik ilgi nebija mājās, un viņa zaudēja galvu!" māte uzstājīgi paziņoja. "Tas vairs neatkārtosies."

Flinns atvirzīja klausuli, bridi blenza uz to, nespēdams saprast, no kāda jauka sārta mākonīša nolaidusies viņa māte, un atkal pielika to pie auss.

"Kāpēc tu par to esi tik pārliecināta?"

"Viņa man apsolīja!" māte dedzīgi pavēstīja. "Nedomāju, ka viņa šobrīd melotu, vai ne?"

Protams, melotu! Bet tas nebija temats, ko viņš gribētu apspriest ar savu māti, tāpēc Flinns rīkojās tāpat kā parasti, kad radās šāda situācija. Viņš sameloja.

"Labi, māt. Es viņai piezvanīšu."

"Paldies, mīļais! Viņa būs priecīga! Labi. Kad tu atgriezīsies mājās? Mēs esam ielūgti uz Fārmingemu rudens balli. Mums visiem vajadzētu to apmeklēt. Mēs taču esam viņu ģimenes locekļi!"

"Mēs neesam viņu ģimenes locekļi," Flinns mierīgi atbildēja. "Viņi ir mūsu attāli radinieki, un šī radniecība ir veidota ar dažiem apšaubāmiem sakariem."

"Tā nav taisnība!" māte sāpināta iesaucās. "Mēs esam viņu radinieki no Alvikas hercoga puses. Es tiešām vēlos, kaut tu izturētos pret to nopietnāk, Flinn! Varētu notikt kaut kas drausmīgs un ārkārtīgs, un tad mūs pat varētu izsaukt uz Bakingemas pili!"

"Māt," Flinns pacietīgi teica, "pat tad, ja mēs būtu Fārmingemu radinieki kādā ticamā vai pat dokumentāli pierādāmā veidā, mēs rindā uz troni esam apmēram tūkstoš piecsimt trīsdesmit sestie. Mūs nekad neizsauks uz Bakingemas pili, ja nu vienīgi ar pavēli mazgāt tās sasodītās grīdas."

"Ak!" māte saniknota iešņācās. "Es atsakos tevī klausīties! Lūdzu, atgriezies mājās pirms Ziemassvētkiem, jo es nepieļaušu, ka Oliveri aizvaino Fārmingemus. Vai tu mani saprati?"

"Nevainojami," viņš norūca. "Un, ja tev vairs nekas nav sakāms, man tiešām jāķeras pie darba."

"Nu labi, mīļais. Tikai neaizmirsti piezvanīt Airisai. Viņa ir ļoti noskumusi."

"Uz redzēšanos, māt! Pasveicini tēvu!"

"Apskauju un skūpstu, mīļumiņ. Atā!" viņa nočivināja un nolika klausuli.

Flinns sekoja viņas priekšzīmei un aizslāja uz dušu. Stāvēdams zem ūdens strūklas, viņš nopietni apdomāja iespēju dabūt jaunu telefona numuru. Varbūt kādā rūpīgi apsargātā trakonamā vai kādā citā tikpat eksotiskā vietā, kas atrastos ļoti tālu no Anglijas.

Piecpadsmitā nodaļa

Nākamajā dienā Reičelas noskaņojums neuzlabojās.

Par trim dienām drudžainas rakstīšanas viņa saņēma neticami lielu summu - simt astoņus dolārus un trīsdesmit trīs centus pēc visu nodokļu atskaitīšanas. Ar to pat nepietika komunālo pakalpojumu rēķina samaksāšanai, bet, paldies Dievam, mammas čeks jau bija atsūtīts.

Tātad pēc tā stulbā čeka aiznešanas uz banku viņas rēķinā būs tieši simt sešdesmit trīs dolāri un trīspadsmit centi, lai samaksātu par telefonu un kabeļtelevīziju (no kuras viņa grasījās atteikties, tiklīdz būs noskatījusies šīs sezonas pēdējo "Trading Spaces" sēriju) un piepildītu tukšu pieliekamo.

Secinājums: labi vien bija, ka Flinns pēdējo pāris dienu laikā nebija zvanījis, jo Reičela tiešām bija pārāk aizņemta ar cenšanos dzīvot no rokas mutē, tā ka nespēja pat domāt par tikšanos ar viņu.

Stāvēdama "Turbo Temps" birojā, Reičela iebāza čeku somā, apgriezās apkārt un atkal piegāja pie letes. Meitene, kura bija pasniegusi viņai čeku, vēl joprojām tur sēdēja, viļādama pa muti milzīgu košļājamās gumijas pikuci un blenzdama uz datora ekrānu. Viņa nepacēla skatienu, kad Reičela atkal parādījās pie letes.

Reičela pieklājīgi gaidīja, cerēdama, ka meitene beidzot pievērsīs viņai uzmanību, bet tas nenotika. Pat viegla mīņāšanās no vienas kājas uz otru neko nelīdzēja. Tāpēc Reičela ļoti uzmanīgi pieskārās zvana pogai uz letes.

Meitene palūkojās uz augšu.

"Jā?"

"I Imm... Jums jau laikam nav neviena cita darba, ko man piedāvāt?"

"Šodien ir jau ceturtdiena."

"Pareizi." Jā, ceturtdiena tiešām jau bija klāt, bet Reičela gluži vienkārši nespēja saprast, kāds tam sakars ar darbu. "Tātad - vai jums nekā nav?"

"Es gribēju teikt, ka nekā nebūs līdz pat nākamajai nedēļai." Meitene to paziņoja, pat nepalūkojusies uz datoru. Tomēr viņa uzpūta lielu rozā burbuli.

Reičelai neizturami gribējās to pārdurt, bet viņai izdevās savaldīties un palūgt:

"Varbūt jūs varētu pameklēt? Varbūt ir kaut kas vienai dienai, ko es varētu darīt līdz nākamajai nedēļai?"

Meitene reaģēja tā, it kā viņai nupat būtu likts paņemt zobu suku un ziepes, lai notīrītu Rašmoras kalnu. Viņa ļoti skaļi nopūtās, ar krēslu piebrauca pie datora un uzsita pa dažiem taustiņiem. Kamēr ielādējās programma, viņa atkal nopūtās, lai nerastos pārpratumi. Uz ekrāna parādījās daži logi, kurus Reičela nespēja izlasīt. Meitene tos nopētīja un paziņoja:

"Šonedēļ nekā nav."

"Nekā?"

"Nekā. Es taču teicu - atnāciet pirmdien!"

Reičela nomākta pagriezās, lai ietu prom.

"Ja nu vienīgi..."

Viņa zibenīgi apsviedās.

"Ja nu vienīgi?"

"Blekstounas apkaimē notiek lielas viesības. Vienā no tām savrupmājām. Sagādniekam noderētu palīgs."

"Labi!"

"Nē, nav vis labi. Jūsu kvalas neatbilst. Es nedrīkstu jūs sūtīt, ja neatbilst kvalas."

"Atvainojiet, neatbilst manas - kas?"

"Jūsu kvalas. Kva-li-fi-kā-ci-ja," viņa pārmetoši noskaldīja. "Kaut gan man patiesībā nav neviena cita, kas varētu to izdarīt."

"Kas tieši ir jādara? Esmu pārliecināta, ka to varu, lai kas tas arī būtu," Reičela sacīja, aizrautīgi liekdamās pāri letei, lai redzētu, uz ko meitene raugās. Bet meitenei tas nepatika, un viņa uzmeta Reičelai neapmierinātības pilnu skatienu ar acs kaktiņu, pagriezdama ekrānu prom.

"Redziet, pat ja jūs varat to izdarīt, es nedrīkstu sūtīt jūs uz darbu, ja jūsu kvalas tam neatbilst."

"Kas man jādara, lai tās atbilstu?"

Meitenes sejā parādījās izteiksme, kas, pēc Reičelas domām, liecināja, ka viņa uzskata Reičelu par idioti.

"Tām jābūt jūsu biogrāfijā. Lūk..." Viņa nospieda taustiņu un spēji pagrieza krēslu uz printera pusi, paņēma lapu, kad tas bija beidzis drukāt, un pasniedza papīru Reičelai.

Sagādnieka palīgs. Spēja palīdzēt pasniegt ēdienus un dzērienus viesībās 50-100 cilvēkiem. Ēdienreižu sastāvdaļu pārzināšana (uzkožamie, saldie ēdieni u. c.). Kokteiļu un vīnu pārzināšana. Fiziskās prasības: spēja pacelt līdz 25 mārciņām smagus priekšmetus. Nepieciešams melns tērps (arī kurpes). Priekšauts tiks izsniegts darba vietā.

Reičela palūkojās uz meiteni.

"Vai jūs gribat teikt, ka es neesmu pietiekami kvalificēta šim darbam?"

"Jūsu biogrāfijā tas nav rakstīts!" viņa atcirta, bet viņas tonis bija pārāk ass, lai būtu patiess. "Jūsu kvalās neietilpst ēdināšana."

Reičela atkal uzmeta skatienu papīra lapai.

"Cik daudz viņi maksā?"

Meitene pavērās uz ekrānu.

"Simt dolāru par sestdienas vakaru. Jāstrādā aptuveni sešas stundas."

'Tātad," Reičela ieteicās, pabungodama ar pirkstiem pa leti, "kas vajadzīgs, lai pie manas kvalifikācijas parādītos vārds "ēdināšana"?"

Meitene tikko manāmi paraustīja plecus, uzpūta burbuli, līdz tas pārplīsa, un sacīja:

"Pietiks ar desmitnieku."

Reičela apvaldīja vēlmi apvīt desmit pirkstus ap skuķes kārno kaklu. Viņa parakņājās somā, attina vīkšķi, kas sastāvēja no vienas piecu un četrām viena dolāra banknotēm, somas dibenā atrada četras divdesmit piecu centu monētas, uzlika naudu uz letes un pastūma to visu meitenes virzienā.

"Ierakstiet "ēdināšana" pie manas kvalifikācijas, lūdzu!" viņa noteica un, rokā sažņaugusi papīru, izsoļoja laukā pa durvīm.

Telefons vēl joprojām nezvanīja, nolādēts!

Toties viņa bija saņēmusi dažas e-pasta vēstules.

Temats: Re: Kas notiek?

No: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

CC: Robija <rmanning70@earthlink.net>

KĀDU VĪRIETI?!?!?! Tu nedrīksti tā pamest kripatu informācijas un neko nepaskaidrot! Un es zinu, ka Tu JOKO, kad saki, ka jūs ar Dāniju izmantojāt maģiju, jo es ZINU, ka Tu nesāktu nodarboties ar kaut ko tik velnišķīgu, VAI NE, REIČELA???

Vispār stāsti kāds viņš ir? Vai viņš ir jauks? Kā viņš izskatās? Vai jūs jau esat kaut kur gājuši kopā vai arī tikai grasāties to darīt? Kur jūs satikāties? Vai viņš zina, ka Tu esi bagāta? Tu taču saproti, ka tas būs pirmais, ko jautās mamma un tētis. Atbildi un pastāsti mums, kas notiek!

Starp citu, nesen man piezvanīja mamma. Viņa domā, ka man vajadzētu parunāt ar Tevi par mācību pabeigšanu un darba atrašanu. Un tā nu es saku Tev - pabeidz mācības un atrodi darbu. :) Bekija, kas mirst no vēlmes kaut ko uzzināt par VĪRIETI!

Temats: Re: [FVVD: Re: Kas notiek?]

No: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

CC: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com>

Pirmkārt, ar KĀDU maģiju? Ja ar to dīvaino, tad Tev ir gals klāt. Vai Tev ir kaut mazākā nojausma, kā uz to reaģētu vecmāmiņa?

Es izjūtu kārdinājumu viņai piezvanīt kaut vai tikai gaidāmās jautrības dēj. Nu labi, kas ir šis vīrietis? Kāpēc Tu nekad nevari atsūtīt vēstuli ar visu informāciju, nevis likt mums izmisīgi lūgties?

Labi, parunāsim par mani. Es apskatīju to mājas lapu par (vai tā ir pareizi?) TAN-TRA, ko Tu man atsūtīji, un tur nebija neviena attēla. Vai Tev tiešām nav kādas grāmatas? Varbūt videokasete? Tas pat būtu labāk, jo mēs ar Džeiku neesam pārāk dedzīgi lasītāji. Robija.

Temats: RE:RE: [FWD: Re: Kas notiek?]

No: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com>

Kam: Robija <rmanning70@houston.rr.com>

CC: Reiča <earthangel@hotmail.com>

A, jā, es gribēju Tev pajautāt par tantru. Vai mēs ar Metu ari varētu dabūt grāmatu? Tikai ne videokaseti. Es nomirtu, ja kaut kas tāds parādītos mājā un Džeisons to ieliktu magnetofonā. Turklāt tadas kasetes sūtīt pa pastu droši vien ir nelikumīgi. Bekija.

Temats: RE:RE: [FVVD: Re: Kas notiek?]

No: Rcičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Rebeka <reparrish72@aol.com>

CC: Robiņa <rmanning70@earthlink.net>

Varbūt viens no iemesliem, kāpēc es nesūtu garas vēstules, ir tas, kādas atbildes es saņemu no savām vecākajām māsām (piemēram, skatīt iepriekšējās vēstules apakšā). Pirmkārt - labi, meitenes, teikšu jums vēlreiz. TANTRA ir mistiska zinātne, kas radusies Austrumos, un tas galvenais mērķis ir apkārtējās pasaules izprašana. Tas nav seksa mācību līdzeklis, Dieva dēj! la jūs tiešām gribat to apgūt, tad jums jāmācās izprast pasauli un sasniegt pilnību VISĀS dzīves jomās, nevis tikai guļamistabā, manas mīļās, pēc seksa izslāpušās muļķītes. Bet es piekrītu tam, ka daļa no šīs izpratnes ir seksuālās enerģijas apzināšanās un atraisīšana. Tāpēc, ja jūs apsolāt, ka vismaz palasīsiet par tantras zinātni, es jums aizsūtīšu mazu kabatas izmēra grāmatiņu, kurā ir rakstīts tieši par seksuālo enerģiju un tās atraisīšanu. Vai jūs to apsolāt??? Es grāmatu nesūtīšu, ja jūs neapsolīsiet.

Runājot par vīrieti, tur patiesībā nekā nav. Es tikai aizpildīju tukšo vietu uz ekrāna, lai jūs nesūdzētos, ka es neko nestāstu. Viņš patiešām nav nekas īpašs, un es šaubos, vai viņš mani interesē. Šobrīd tas tikai radītu problēmas. Man jāpabeidz mācības un jaat-rod darbs. Man tagad patiešām nav laika attiecībām. Un, runājot par darbu, man jāskrien. Atā... Reičela.

P. S. Un tā ir BALTĀ maģija, kaut gan es esmu pārliecināta, ka man vajadzēs jums izskaidrot arī to.:)

Pabeigusi rakstīt atbildi uz ziņkārīgajām māsu vēstulēm, Reičela devās uz gultu un apgūlās, ilgi vērdamās griestos.

Nākamajā dienā viņa metās virsū juceklim, kas valdīja mājā. Vismaz teorētiski. Patiesībā viņa meklēja grāmatu par tantristisko seksu, reiz viņai to kāds bija uzdāvinājis, lai aizsūtītu Teksasas maniakiem, bet Reičela nevarēja grāmatu atrast, tāpēc bija spiesta visu sakārtot.

Viņas mājā izveidot jucekli bija ļoti viegli; pirmkārt, māja bija ļoti maza, otrkārt, viņai piemita krājējas instinkts. Reičela atrada daudz mantu, ko bija paturējusi jau pārāk ilgi, bet nespēja piespiest sevi tās izmest laukā, piemēram, papardes, efejas un zāļu groziņus, kuri karājās vairākos mājas stūros. Vairākumam jaunība jau sen bija aiz muguras, bet Reičela neparko nevēlējās atteikties no kaut kā dzīva un vienmēr čakli tos atdzīvināja pēc garām ziemām. Tomēr šobrīd viņa tos pārvietoja uz citiem nostūriem.

Uz koka grīdas mētājās daudzi ar rokām austi, biezi vilnas paklāji. Visi bija veidoti aušanas nodarbībās, un lielākā daļa bija projekti, ko iesākuši viņas slinkākie audzēkņi un pabeigusi viņa pati. To bija tik daudz, ka bija apsegta gandrīz visa grīda.

Reičelai bija ari daudz mēbeļu (un vēja zvanu), kas bija iegādātas kādā pārāk aizrautīgā naudas šķiešanas reizē, kad viņa bija centusies ieviest līdzsvaru mājā pēc fetig shui principiem. Apdzīvojamā telpā bija divi pārāk polsterēti dīvāni, atzveltnes krēsls un milzīga tahta, kā arī liels koka rāmis, uz kura uzvilkts Reičelas jaunākais izšuvums - četrpadsmitā gadsimta franču gobelēna kopija. Samazināta, protams. Un tieši tā bija vainīga pie izmētātajām papīra lapām un malā nosviestā kalkulatora, ko viņa bija izmantojusi, lai aprēķinātu proporcijas.

Un uz katras pieejamās virsmas, protams, bija sakrautas grāmatas. Daļa no tām bija izlasītas, daļu Reičela tikai grasījās lasīt. Mācību grāmatas, rokasgrāmatas, veci, putekļaini viduslaiku vēstures un seno valodu sējumi. Bija ari daiļliteratūras kaudzes. Reičela zināja, ka nekad neizlasīs tik daudz, cik gribētu, bet viņai negribējās grāmatas kādam atdot, paturot prātā, ka varētu atgadīties kaut kas drausmīgs, piemēram, viņa varētu ciest autokatastrofā, pēc kuras vajadzētu ilgstoši atveseļoties. Tad viņa būtu piesieta pie gultas un varētu tikai lasīt. Un tad viņa tiešām negribētu, lai pietrūkst grāmatu.

Tāpēc viņa tikai pārvietoja kaudzes, noslaucīja putekļus no tām un papildināja tās katru reizi, kad nonāca piecu jūdžu attālumā no jebkuras vietas, kur tika pārdotas grāmatas.

Visapkārt mētājās ari sīkumi, kas nez kādēļ vienmēr nonāca viņas mājā. Dažus bija atnesusi Reičela pati - katru reizi, kad viņa brauca uz Angliju, viņa atgriezās ar pilnu somu nieciņu, un parasti viņa pati nespēja atcerēties, kāpēc tos nopirkusi.

Reičela atrada ari daudzas mantas (piemēram, četras ar rokām apgleznotas tasītes un šķīvjus), kuras noteikti bija atnesis Mai-rons, tikai viņa nevarēja atsaukt atmiņā brīdi, kad tās saņēmusi. Un tagad uz ēdamistabas trauku skapja, kuru viņai bija likusi iegādāties māte, bija jauna mazu bieza stikla pudelīšu un bļodu kolekcija, kas liecināja par Reičelas rotaļu ar Danijas maģiju.

Nezin kādēļ tieši tur Reičela atrada grāmatu par tantristisko seksu, un, tā kā sējums bija pietiekami mazs, lai to varētu atkal pazaudēt, viņa ielika grāmatu somā, lai neaizmirstu nosūtīt to māsām.

Uz skapja atradās ari horoskopu skala, un Reičela pārbaudīja, vai Marss vēl joprojām atkāpjas vai ari pie visām neveiksmēm vainojams kas cits. Tomēr pēc skalas izpētes nekas nekļuva skaidrāks. I Imm...

Un, uzmezdama skalu uz jaunas kaudzes, viņa ieraudzīja burvestību grāmatu, kas Danijas vainas dēj bija parādījusies viņas dzīvē. "Nerātni labais: raganas pamācība sievietēm par iedarbīgām burvestībām."

Reičela paņēma grāmatu rokās, gribēdama to kaut kur nobāzt, bet smagais sējums izslīdēja viņai no pirkstiem un nokrita uz grīdas. Viņa pacēla grāmatu, turēdama to aiz muguriņas, bet tā atkal sāka slīdēt uz leju, tāpēc viņa aši pabāza otru roku apakšā... un pamanīja, ka grāmata atvērusies lappusē, kur aprakstītas sa-valdzināšanas burvestības.

"Cik mīļi!" Reičela, pieri saraukusi, noteica, jo viņai nepatika atgādinājums par Flinnu, Nelieti, Kurš Nepiezvanīja. Viņa grasījās aizvērt grāmatu un uzlikt to uz kādas kaudzes, bet pēkšņi ieraudzīja tekstu sīkā drukā satura rādītājā, kurā bija uzskaitītas savaldzināšanas un mūžīgas mīlestības burvestības.

"Dīvaini," viņa nomurmināja. Līdz šim viņa to nebija pamanījusi, kaut gan bija lasījusi šo lapu neskaitāmas reizes. Druka bija tik sīka un dienas gaisma dzisa tik strauji, ka Reičela bija spiesta pacelt grāmatu pavisam tuvu pie acīm, lai to izlasītu.

lljmantbu! Q3ur»eštībaš ncbrīhšt tjmantot, lai paoerbņnātu citu ciloēhu! ©ašaištīt hābu pret »lņa »ai oiņaš gribu ne»at. 3« jū$. ešat iemantojuši hābu no šīm špēctgajām buroeštībām, lai rabitu mīleštību, kaš na» lemta, buroeštībaš iebarbība būš īšlaictga, un tā rabīš baubj širbššāpju!

Reičela pacēla galvu un apjukusi pamirkšķināja acis. Kā gan, pie velna, viņa nebija pamanījusi tādu brīdinājumu? Tas bija diezgan nozīmīgs, un, tā kā viņa pāris pēdējās nedējas bija pavadījusi, slīpējot savu buršanās māku, viņai vajadzēja ieraudzīt tik nopietnu brīdinājumu!

Jēzus, tad jau viņa nemaz nedrīkstēja brīnīties, ka Flinns nezvana! Viņa bija izmantojusi savu sievišķās dievības varu, lai piesaistītu kādu, kurš negribēja tikt piesaistīts, un tāpēc viņa bija satraukusies par skūpstu, pēc kura nekas nenotiks!

"Cik gan es esmu stulba!" viņa iekliedzās, aizcirta grāmatu, nosvieda to uz trauku skapja un nikni paglūnēja uz to.

Jā, viņa bija nikna. Nikna, jo bija uzvedusies kā muļķe kāda svešinieka priekšā, ticējusi, ka viņus kopā savedis liktenis, pat pieļāvusi nelabojamu kļūdu un ieminējusies par to savām māsām, nolādēts! Un viņa dusmojās, ka bijusi tik naiva muļķe un uzticējusies sievietei, kurai nedrīkstēja uzticēties! Viņa dusmojās ari uz Dāniju un uzskatīja, ka draudzene ir vainīga pie visas šīs neveiksmes, jo viņa bija tā, kas piespieda Reičelu iesaistīties šajā stulbajā, neizsakāmi stulbajā maģijā!

Tomēr - kas bija tā idiote, kura bijusi tik dumja, lai ticētu jebkam, kas nāca no Danijas Delanijas mutes, un, vēl sliktāk, patiešām izdarījusi visas tās sasodītās burvestības?

"Viņas vārds ir Reičela! Un neaizmirsti tās burvestības, kurās tu dejoji! Aāā!" viņa iekliedzās grāmatas virzienā. "Ak dievs, es nekad vairs nepieskaršos šim muļķībām!" viņa dusmīga noteica un apcirtās apkārt, lai sameklētu kasti, kurā ielikt visus šos maģijas krāmus, jo tā noteikti būs vienīgā kaste, kas tiks izmesta laukā...

Bet viņa ar piedurkni aizķēra skapi un burvestību grāmatu, un smagais sējums aizslīdēja pāri visai ēdamistabai. Tas nokrita ar muguriņu uz augšu un lappusēm lejā zem arkas, kas atradās starp ēdamistabu un dzīvojamo istabu.

Tikai... dīvaini, bet Reičela neatcerējās, ka būtu to notriekusi. Patiesībā viņa bija diezgan pārliecināta, ka nebija pat pieskārusies grāmatai. Tikai skapim.

Nolādēts! Pār muguru pārskrēja šermuļi, un viņa lēnām pagriezās, lai palūkotos uz skapi. Nekas cits nebija izkustināts no vietas. Tas bija pārāk baisi, un viņa atkal pievērsās grāmatai, prātodama, kā gan tai izdevies pārvarēt fizikas likumus un atkal piezemēties ar muguriņu uz augšu. Lappuses bija saburzītas un salocītas zem smagajiem kartona vākiem.

"Tas nav baisi!" viņa skaļi paziņoja, apņemdama rokas sev ap vidukli. "Nekas no tā nav īsts! Tās ir muļķības, tāpat kā viss pārējais, ar ko nodarbojas Dānijā!"

vftS*

Tad kādēļ gan viņas galvā skanēja sīka balstiņa, kas izklausījās pēc Danijas un teica viņai, ka viss ir īsts, ja tam tic?

"Nē. Tas ir muļķīgi!" Bet viņa paspēra soli tuvāk grāmatai. Un vēl vienu. Vai viņa to tikai iztēlojās, vai arī tiešām mājā pēkšņi bija kļuvis ļoti auksti? Un vēl vienu soli, un vēl vienu, līdz viņa jau rikšiem steidzās pie grāmatas, ātri paķēra to un piespieda pie krūtīm, ieskrēja dzīvojamā istabā, nokrita uz dīvāna un ieslēpa seju spilvenos.

Bet pēc kāda brīža, kad Reičela saprata, ka nespēj paelpot, viņa lēnām, ar pūlēm piecēlās sēdus, atvilka nost no krūtīm grāmatu un palūkojās uz lappusēm, kas bija atvērušās, tai krītot. Tā bija personības izaugsmes un uzplaukuma burvestība.

"ftijiškš un garīgs ujpiaukumš jūsu bjtDč parābīšieš tab, kab jūs

būsiet gataoa to pieņemt. £ai šagataootoš, jumš būs nepieciet

sams..."

Tas patiešām bija lielisks pierādījums tam, ka veiksme pastāv, un viņa nebija pietiekami skeptiski noskaņota, lai uzgrieztu tai muguru. Tāpēc Reičela piecēlās, aizlika matu šķipsnas aiz ausīm un sāka lasīt, kā sagatavoties fiziskam un garīgam uzplaukumam.

Sešpadsmitā nodaļa

Sestdienas viesības notika netālu no Blekstounas avēnijas augstprātības pilnā pilsētas daļā, kur bija daudz savrupmāju, vecas naudas un vecu cilvēku, tāpēc tur bija iespējams rīkot milzīgas balles ar simtiem viesu, šī notika vecā koloniālā laikmeta savrupmājā, kas bija nokrāsota dzeltena un atradās tālāk no ielas uz zaļa pakalna aiz augstas metāla sētas.

Reičela aizbrauca līdz tai pa garo apļa formas piebraucamo ceļu, un viņu tūlīt pat pie lielā portika sagaidīja vīrs veco laiku sulaiņa formas tērpā, ko papildināja balta parūka un bize.

"Jā?" viņš īsi noprasīja, kad Reičela nolaida lejā logu.

"Man jā tiekas ar sagādnieku."

"Sagādniekam tika pieteikts, ka visiem strādniekiem mašīna jānovieto uz ielas!" viņš sacīja un norādīja ar lielajām, baltajām, cimdotajām rokām uz vārtu pusi. "Kad būsiet to izdarījusi, varat iet pie saviem darbabiedriem tur, ceļa galā," viņš piebilda un pamāja uz nelielu taciņu.

"Paldies!" Reičela uzsauca caur logu, bet vīrs pagriezās un aizslāja prom.

"Kretīns," viņa nomurmināja, braukdama atpakaļ uz ielas pusi.

Protams, viņai vajadzēja novietot mašīnu četrpadsmit tūkstošus jūdžu attālumā, un bija ļoti auksts, turklāt viņai bija PMS -viņas ķermenis aizturēja ūdeni kā sūklis. Viņai nebija nekā siltāka par lavandas krāsas šalli, tāpēc brīdī, kad Reičela sasniedza kalna virsotni, viņai klabēja zobi. Viņa apmeta loku ap mājas otai pusi, lai nejauši nesastaptos ar nelaipno sulaini, un tipināja pa taku, kas veda uz kalpotāju ieeju (viņa lieliski zināja, kur tā atrodas, jo bija pavadījusi bērnību Hjūstonā tikpat lielā mājā, turklāt pie vārtiem bija sargs tādu iemeslu dēļ, kas, viņai pakāpeniski pieaugot, šķita arvien muļķīgāki).

Reičela bija tik nelāgā noskaņojumā un viņai zobi klabēja tik skaļi, ka viņa pati vēlāk brīnījās, kā sadzirdējusi ņaudēšanu. Bet tas notika, un viņa apstājās. Skaņa bija ļoti vāja. Viņa pameta skatienu apkārt, vispirms uz dzīvžoga pusi, tad uz krūmiem, kas bija apstādīti ap garāžu. Viņa atkal izdzirdēja dīvaino skaņu, tikai šoreiz tā bija skaļāka, un, piegājusi tuvāk četrvietīgās garāžas stūrim, viņa ieraudzīja kaķi.

Kaķi, kas neizprotamu iemeslu dēļ bija piesiets pie koka. Blakus gan bija nolikta neliela kaķu mājiņa un bļoda ar ūdeni, bet kaķis bija pieķēdēts pie koka. Trīsdesmit viena gada laikā Reičela nekad nebija redzējusi pieķēdētu kaķi. Viņa pat nebija zinājusi, ka ir iespējams kaut ko tādu izdarīt.

Un kaķim tas acīm redzami nepatika; tas ieņaudējās Reičelas virzienā. Viņa nekavējoties pieliecās, lai to paglaudītu, bet nabaga dzīvnieks bija tā iebiedēts, ka palēcās uz sāniem, mēģinādams iekļūt savā mazajā kaķu cietumā. Tomēr viņš netika līdz tam, jo ķēde bija pārāk smaga. Reičela ļoti lēni tuvojās, murminādama: "Kis, kis, kis, kaķīt," - līdz beidzot piekļuva pietiekami tuvu, lai to paglaudītu.

Izrādījās, ka tā ir liela kļūda, jo kaķis bija ļoti nobijies un izgrūda tik skaļu ņaudienu, ka tas atbalsojās visā apkaimē.

"Mēs to nepieļausim," Reičela pavēstīja kaķim. "Mēs kaut ko izdomāsim. Ļauj man pāris minūšu palauzīt galvu!"

Viņa tiešām gribēja kaut ko darīt, bet viņu izbiedēja pēkšņa skaņa, kāda rodas, sasitot kopā katlus un pannas. Reičela pagriezās un ieraudzīja, ka aiz virtuves durvīm parādījusies sievietes galva.

Reičela nekavējoties pielēca kājās; sievietes mati veidoja nekārtīgu ērkuli, un uz viņas blūzes bija traips, kas izskatījās pec pirksta nospieduma.

"Vai tu esi palīdze?" viņa aizelsusies noprasīja.

"Jā. Mani sauc..."

"Aizvāc to šalli un pasteidzies! Tas ir ists murgs!" viņa iesaucās un atkal pazuda.

Reičela pasteidzās. Viņa sekoja sievietei kaut kādā nelielā istabiņā blakus virtuvei, ieraudzīja uz āķiem mēteļus un pakāra somu, uzlika šalli uz tās un patlaban kārtoja apģērbu un matus, kad sieviete iekliedzās:

"Pasteidzies! Kā tevi sauc?"

"Reičela!"

"Reičela! Pasteidzies taču, velns un elle! Mēs jau esam visu nokavējuši vairākas stundas!"

Reičela pasteidzās, velns un elle, izgāja laukā pa durvīm un nokļuva trakonamā. Pa milzīgo virtuvi šurpu turpu skraidīja vīrieši un sievietes, pārbaudīja katlus un pannas, nesa paplātes un tik tikko izvairījās no sadursmes citam ar citu. Sieviete stāvēja pie neliela galda, vienā rokā turēdama papīru žūksni, otrā diētiskās kolas pudeli. Viņa uzmeta Reičelai vienu skatienu, nolūkoja viņu no galvas līdz kājām un papurināja galvu.

"Es teicu, ka jāvelk svārki! Kāda idiote varētu ierasties uz kok-teiļvakaru biksēs?"

"Es, hmm... aģentūrā man tikai teica, ka jāvelk kaut kas melns."

"Jēzus!" Sieviete sparīgi nolika kolas pudeli uz galda, apsviedās apkārt un parakņājās drēbēs, kas bija sakārtas uz āķiem viņai blakus. Beidzot viņa izvilka svārkus, kas izskatījās piecus izmērus par maziem, un iegrūda tos Reičelai rokās, paskatīdamās uz viņas kājām.

"Lieliski, zābaki ar augstu papēdi!" viņa dusmīga iekliedzās. "Kaut gan man vienalga. Ja vakara beigās tev kājas sāpēs kā trakas, tā nebūs mana vaina," viņa nošņāca. "Aiz virtuves ir tualete. Ej uz turieni un pārģērbies!"

Reičela palūkojās uz svārkiem, tad uz sievieti, kas izskatījās tā, it kā kuru katru brīdi varētu sabrukt. Viņa nikni glūnēja uz Reičelu, it kā izaicinādama uz ķīviņu, bet Reičela bija pietiekami gudra, lai nekristu kārdināšanā. Viņa tikai cieši piespieda svārkus pie krūtīm, pateicās un aizskrēja.

Lavaiiuu^ guijiiiu

<*$*>

Diemžēl viņai bija nepieciešamas vairākas minūtes, lai kaut kā ielīstu svārkos, un visu vēl sliktāku padarīja tas, ka viņa bija uzblīdusi kā balons. Beigu beigās viņa bija spiesta aizvilkt tikai rāvējslēdzēju. Poga gluži vienkārši atteicās līst pogcaurumā.

Beidzot Reičela iznāca no tualetes, tik cieši iespīlējusies svārkos, ka tik tikko spēja paelpot. Paldies Dievam, viņai mugurā bija garš džemperis, kas nosedza visus neglītos kunkuļus, un zābaki bija līdz ceļgaliem. Viņas mati bija sapīti garā bizē, kas krita pār muguru, un, tā kā neliela buršanās savā labā bija uzlabojusi viņas garastāvokli, viņa bija ievijusi matos zelta diegus un tagad izskatījās pēc viduslaiku dāmas.

Viss būs labi, ja vien nevajadzēs pieliekties vai apsēsties.

Sieviete nekavējoties pieskrēja Reičelai klāt, izrāva viņai no rokām bikses un gandrīz vai iesvieda viņai sejā priekšautu, ar žestu pavēlēdama Reičelai apsiet to ap vidu. Priekšauts bija balts, un krūšu daļā greznojās uzraksts "Karalienes Mērijas sagādnieki", ko rotāja mazi, izšūti kuģīši.

Nervozā sieviete nepacietīgi gaidīja, kamēr Reičela apsēja dīvaino apģērba gabalu, un tad iegrūda viņai rokās dzērienu paplāti.

"Es esmu Mērija. Ja tev rodas kādi jautājumi par jebko, meklē mani. Neuzdrošinies traucēt namamāti! Tu pasniegsi dzērienus. Ej!" viņa pavēlēja un vārda tiešā nozīmē izgrūda Reičelu laukā pa durvīm. Reičela tik tikko spēja pasteberēt uz priekšu, jo šajos svārkos bija grūti kustināt kājas. Brīdī, kad bija pārliecinājusies, ka tomēr nenogāzīsies, viņa apstājās un pameta skatienu visapkārt.

Viņa nebija gatava tam, kas pavērās skatienam.

Reičela ieraudzīja milzīgu telpu, kas reiz droši vien bija balles zāle. Grīdu sedza biezs austrumniecisks paklājs. Griestus greznoja papjēmašē rotājumi ar lidojošiem ķerubiem, kas veidoja apli gar sienām un lustru, kura karājās pašā vidū. Tālākajā istabas galā bija džeza mūziķu kvartets, kas sēdēja pie pārvietojamas deju grīdas. Tā bija tikai aptuveni astoņas pēdas plata. Tieši pretī milzīgajam kamīnam atradās bārs, ko apkalpoja divi bārmeņi, un divvietīgu galdiņu drūzma.

Viesību rīkotāji bija iztērējuši veselu bagātību par Pateicības dienai atbilstošām dekorācijām - stūros bija augļiem un labības graudiem piestūķēti pārpilnības ragi, bet uz bāra letes divi no tiem šļāca šķidrumu, kas izskatījās pēc šampanieša. Uz galdiem bija uzlikti dīvaini, bet smalki izstrādāti tītari no papīra un spalvām, un vēl viens - daudz lielāks - putns stāvēja pie kamīna.

Turklāt daudziem viesiem galvā bija svētceļnieku augstās cepures.

Telpas aplūkošanu pārtrauca Mērijas ierašanās. Viņa iztraucās laukā pa durvīm, nesdama kaut ko, kas debešķīgi smaržoja.

"Ko tu gaidi?" viņa uzšņāca Reičelas mugurai. "Ej!"

Reičela iesteberēja viesu vidū un jautāja pirmajam pārim, pie kura nonāca:

"Vai vēlaties kaut ko dzeramu?"

"Dārgumiņ, es jau domāju, ka tu nekad neieradīsies," sieviete iesmiedamās noteica. "Es dzeršu kokteili "Manhattan", bet, lūdzu, pasaki bārmenim, ka es gribu pavisam nedaudz vermuta, un patiesībā man patiktu, ja viņš pielietu klāt tikai mazliet vairāk rūgtā tonika nekā vermuta," viņa sacīja un pacēla pirkstus, lai parādītu, cik vairāk.

"Protams," Reičela atbildēja, cenzdamās atcerēties visu sievietes teikto.

"Es dzeršu "Itāļu riekstu" ar daudz ledus," vīrietis piebilda.

""Itāļu riekstu?"" Reičela pārjautāja.

"Jā. "Itāļu riekstu"," vīrietis ar absolūti nopietnu sejas izteiksmi apstiprināja.

"Skaidrs!" Reičela nočivināja, pasmaidīja un devās uz bāra pusi, jau tagad nojauzdama, ka simt dolāri būs ļoti niecīga maksa par šo vakaru. Viņa redzēja pazīmes, ka notiks jautra uzdzīve, jo pati pusaudzes gados bieži bija spiesta apmeklēt šādas viesības.

Sasniegusi bāru, viņa pasmaidīja un teica vienam no bārmeņiem:

"Man vajag "Manhattan" ar nelielu vermuta piedevu. Un viņa lūdza, lai jūs pievienojat vairāk rūgtā tonika nekā vermuta."

"Sapratu," bārmenis sacīja un sāka jaukt kokteili.

"Un "Itāļu riekstu"," Reičela šķelmīgi piebilda.

"Ak dievs!" Viņš iesmējās. "Šiem ļaudīm naudas ir vairāk nekā smadzeņu. Līdz pasākuma beigām tu jau būsi dzirdējusi visas iespējamās divdomības, sirsniņ. Starp citu, mani sauc Maiks."

"Reičela," viņa smaidīdama noteica.

"Tu labi izskaties, Reičela!" Maiks paziņoja un, piemiedzis viņai ar aci, pasniedza divas glāzes.

Šī piezīme Reičelu tā pārsteidza, ka viņa gandrīz atrāva paplāti, pirms Maiks paguva uzlikt dzērienus uz tās. Viņa piesardzīgi palūkojās augšup, lai redzētu, vai bārmenis par viņu neņir-gājas. Bet viņš tikai pasmaidīja. Arī Reičela pasmaidīja. Un turpināja smaidīt, nesdama pārītim viņu dzērienus.

Flinns patlaban mierīgi gulēja, kad Džo pēkšņi viņu rupji pamodināja, atsizdams viņa galvu pret mašīnas logu. Flinna acis atsprāga vaļā, un viņš nolamājās.

"Nolādēts! Kāpēc tu tā izdarīji?" viņš jautāja, berzēdams sāpošo galvu vietā, kur tā bija saskārusies ar logu.

"Viņš ir klāt," Džo paziņoja.

"Protams. Viņš taču nevarēja ierasties nedaudz vēlāk un ļaut man mazliet pagulēt, vai ne?"

Džo iesmējās.

"Vecais, tu uzvedies tā, it kā nekad nebūtu strādājis vairākas diennaktis pēc kārtas. Vai tad lielā dīķa otrā pusē jums nav jāraujas dažas papildu maiņas?"

"Neaizmirsti, ka patiesībā es daru divus darbus. Vienu, par kuru man ļoti labi maksā, un vēl, protams, tavu darbu," Flinns žāvādamies noteica un sakārtoja kaklasaiti. "Esmu tev pateicīgs par šo iespēju, bet man tomēr nepiemīt spēja gulēt mašīnā. Kur viņš ir?" Flinns jautāja, paglūnēdams laukā pa priekšējo stiklu.

Džo pasniedza viņam binokli.

"Garš vīrs melnā uzvalkā."

Flinns pacēla binokli pie acīm. Garš vīrs melnā uzvalkā patlaban apskāva slaidu sievieti apspīlētos svārkos un kurpēs ar augstiem papēžiem. Kamēr Rinns abus vēroja, sieviete atliecās atpakaļ, kaut ko pateica un pastiepās uz pirkstgaliem, lai vīrieti noskūpstītu. Viņu galvenais aizdomās turamais ciešāk satvēra sievieti ap vidukli un piespieda sev klāt, skūpstīdams viņu tik ilgi, kā nepavisam nepieklātos darīt vīrietim, kurš nupat apglabājis savu sievu un droši vien ari sievas suni, jo tam sīkajam kvekšķim ari bija paveicies tikt noslepkavotam.

"Vai esi gatavs?" Džo jautāja, kad Flinns nolaida binokli zemāk.

"Protams."

Džo uzsita viņam uz pleca.

"Tu jau zini, kur vari mani atrast," viņš, plati smaidīdams, noteica. Rinns atvēra mašīnas durvis un patlaban kāpa laukā, kad Džo pieliecās tuvāk un ieminējās:

"Paklau, atnes man kaut ko no turienes, labi? Kādu sviestmaizi ar tītara gaļu. Un gabalu ķirbju pīrāga."

"Tiks izpildīts," Rinns bezrūpīgi attrauca un aizcirta durvis, lieliski apzinādamies (tāpat kā Džo), ka nekādā ziņā nestieps prom no šā elegantā Pateicības dienas sarīkojuma jebkāda veida ēdienu. Pārtikas čiepšana bija pārāk zemisks pasākums.

Izmantodams ielūgumu, ko viņi bija sagatavojuši (ar "kanālu" palīdzību, kā bija izteicies Džo), viņš piegāja pie galvenajām kāpnēm, un sulainis indiāņa kostīmā atvēra viņam durvis. Flinns iegāja ar marmoru apdarinātajā vestibilā, un viņu tūlīt pat sagaidīja misters Edvards Feizels (no "Feizela, Goldmena un Bern-staina juridiskā biroja") un viņa sieva. Abi izskatījās tieši tāpat kā fotogrāfijās, kuras viņam bija rādījis Džo.

Feizeli katru gadu rīkoja viesības saviem visienesīgākajiem klientiem un to dzīvesbiedriem. Klīda runas, ka tas ir lielisks pasākums.

Feizels nopētīja Rinnu ar tukšu skatienu, meklēdams atmiņā viņa vārdu. Rinns pasniedza viņam ielūgumu, un, uzmetis tam acis, misters Feizels nekavējoties pamāja.

"Ak jā! Mīļā, šis ir tas vīrs, par kuru es tev stāstīju. Misters Olivers, vai ne?" viņš jautāja, pastiepdams roku.

"Paldies, mister Feizel!" Flinns atbildēja, paspieda namatēva plaukstu un pievērsās viņa sievai. "Labvakar, kundze, un pateicos, ka atļāvāt man ierasties jūsu jaukajās viesībās!"

"Ak!" viņa pasmaidīdama noteica un pieskārās savai ausij, palūkodamās uz Flinnu ar lielām brūnām acīm. "jūs esat ļoti laipni aicināts."

Feizela acis nedaudz iepletās.

"Jūs esat anglis? Sasodīts!" viņš iesaucās un, pieliecies Flin-nam tuvāk, nočukstēja:

"Es nezināju, ka Vasermans nodarbojas ar kaut ko tādu!"

Flinns pieklājīgi atbildēja:

"Patiesībā mēs neesam pārliecināti, ka misters Vasermans vispār ar kaut ko nodarbojas, tāpēc labāk paturiet to visu noslēpumā."

"Protams, protams," Feizels sacīja un pielika pirkstu pie savām biezajām lūpām. "Bet, starp mums runājot, Olij, man tas mai-tasgabals nekad nav īpaši paticis."

Viņš uzsita Flinnam pa muguru.

"Visa jautrība notiek tur," viņš paziņoja, pamādams atvērto dubulto durvju virzienā, aiz kurām bija redzama telpa, kas izskatījās pēc deju zāles. "Ēdiet, dzeriet - un priecīgu Pateicības dienu!"

"Paldies, ka ieradāties!" misis Feizela piebilda, vēl joprojām smaidīdama kā runcis, kas nupat apēdis kanārijputniņu.

"Nē, paldies jums!" Flinns attrauca un, tik tikko pamanāmi piemiedzis ar aci namamātei, iebāza rokas kabatās un laiski iesoļoja pūlī.

Zāle jau bija pilna, puse viesu staigāja apkārt ar idiotiskām svētceļnieku cepurēm galvā. Istabene vienu no tām mēģināja uzspiest Flinnam. Viņš pieklājīgi atteicās, iegāja tālāk telpā un palūkojās apkārt, nodomādams, ka Džo noģībtu, ja zinātu, kādas skaistules šeit ieradušās. Viņu bija daudz, un visas bija tērpušās cieši pieguļošās kleitās un apspīlētos džemperos, kas lieliski atklāja viņu diezgan kalsnos augumus.

Un te bija arī daudz vīriešu. Vairākumam mugurā bija tumši uzvalki, tāpēc nebija iespējams viņus atšķirt citu no cita. Vasermans, paldies Dievam, bija tik garš, ka viņu pamanīt bija viegli,

un viņš, lai cik dīvaini tas būtu, bija iegrimis sarunā jau ar citu sievieti.

Flinnam likās, ka būs vēl daudz laika nodarboties ar Vaser-manu, un viņš bija nedaudz izsalcis, tāpēc piegāja pie bufetes un paņēma šķīvi ar ceptām garnelēm, dažas maizītes ar kaut kādu mīkstu pildījumu un krūzi ar melno suslu, ko amerikāņi dēvēja par kafiju.

Viņš patlaban tiesāja pēdējo garneli, kad viņam aiz muguras atskanēja sievietes balss.

"Garlaicīga izvēle."

Flinns pagriezās, lai aplūkotu runātāju, un bija patīkami pārsteigts - viņai bija taisni blondi mati, kas krita pār pleciem, un šaura melna kleita, kura tik tikko apsedza sēžamvietu un kuras izgriezums sniedzās gandrīz līdz pat nabai. Viņa turēja martīni glāzi garos, slaidos pirkstos un sūkāja olīvu. Flinns pasmaidīja un pacēla kafijas tasi.

"Šodien ir diezgan auksts."

Viņa atvilka no lūpām olīvu, iemērca to glāzē un atkal lēnām ielika mutē.

"Mēs laikam neesam tikušies. Mans vārds ir Marlēne Res-tone."

"Čārlijs Vindzors," viņš sacīja, izstiepdams roku.

Spriežot pēc glītās blondīnes sejas izteiksmes, kura neko neizteica, viņa nezināja kroņprinča Čārlza vārdu. Viņa ar galvas kustību atmeta visus matus vienā pusē un ielika savu roku viņējā, lēnām un nekautrīgi pārlaizdama pirkstus pār viņa plaukstu.

"Patīkami iepazīties, Čārlij," viņa teica un pamirkšķināja. "Vai jūs piederat pie "Feizela, Goldmena un Bernstaina"?"

"Tā varētu teikt. Viņi sadarbojas ar mūsu uzņēmumu otrā dīķa pusē," viņš atbildēja un pasmaidīja, kad Marlēne atkal noglāstīja viņa plaukstu.

"Es arī neesmu kopā ar viņiem," Marlēne paziņoja, beidzot atraudamās no viņa un sākdama maisīt martīni ar olīvu. "Es strādāju citā firmā. Viņiem patīk ielūgt mani uz šādiem pasākumiem, lai atgādinātu, ko es zaudēju, nestrādājot pie viņiem."

"Un vai jums tā visa pietrūkst?"

Viņa nedaudz paraustīja plecus, pamezdama skatienu apkārt.

"Nezinu. Varbūt. Bet es nespēju paciest domu, ka vajadzētu pārgulēt ar kādu no tiem krupjiem, kas vada firmu. Tāpēc... Vai jūs esat ieradies viens?" Marlēne jautāja, neuzkrītoši pievirzīdamās viņam tuvāk.

"Patiesībā jā," Flinns atbildēja, malkodams kafiju. "Mana līgava ir Londonā."

"Fui, Čārlij, tas nav labi. Tu uzdzīvo viens pats un tik tālu no mājām," viņa rotaļīgi pārmeta Flinnam un palūkojās augšup uz viņu caur diviem pāriem ļoti biezu un ļoti garu mākslīgo skropstu. "Tu esi ļoti nerātns."

Viņa koķeti pasmaidīja, un Flinns juta, ka viņa mazais draugs sakustas.

Nu labi, ko gan viņš varēja iesākt? Flinns galu galā bija vīrietis, kuram diemžēl jau ilgu laiku nebija izdevies stāties dzimumsakaros ar kādu sievieti, un smaids, kuru Marlēne šobrīd viņam veltīja, bija radīts tam, lai pievērstu viņa uzmanību. Turklāt Vaser-mana novērošanai laika vēl būs pietiekami, vai ne?

Flinns viltīgi pasmaidīja.

"Es tiešām esmu diezgan nerātns, vai ne? Man vajadzētu saņemt par to sodu. Kā, pēc jūsu domām, mani varētu sodīt?"

"Ak, es nezinu," viņa nomurrāja un atkal nolaizīja to sasodīto olīvu. "Vai tev patīk iepēršana?"

"Dievinu," viņš atbildēja un veltīja Marlēnei nedaudz greizu smaidu, pievirzīdamies viņai tuvāk... bet ar perifēro redzi pamanīja kādu kustību un pagrieza galvu, pirms spēja sevi apturēt, vēl joprojām smaidīdams...

Un ieraudzīja Reičelu, kas, tērpusies priekšautā, stāvēja un blenza uz Flinnu. Kādu bridi viņa nekustējās, bet tad pēkšņi pagriezās un nozuda pūlī.

Velns un elle, tas nu gan nebija labi, vai ne?

Pēc Reičelas domām, tas bija drausmīgi. Viņa gribēja nomirt tieši tepat, šīs elegantās mājas vidū visu šo eleganto, tievo, skaisto cilvēku ielenkumā. Redzēsim, kā viņi savās muļķīgajās cepurēs reaģēs uz tādu notikumu pavērsienu - krastā izskalotu vali, kas nonācis tieši viņu vidū. Reičela jau varēja to iztēloties - visi sanāktu viņai apkārt, turēdami rokā kokteiļus, un šausmās blenztu uz viņu. "Vai šis nabaga radījums ir miris?" kāds iejautātos.

"Atvainojiet, mis! Es gribētu skotu viskiju ar ūdeni. Neatšķaidītu, lūdzu," teica kāds vīrietis.

Reičela atguvās no saviem nomoda sapņiem, strupi pamāja vīrietim, piegāja pie bāra un palūdza Maikam prasīto dzērienu. Viņš to ielēja, nenovērsdams skatienu no Reičelas.

"Vai kaut kas atgadījies, mazā? Tu izskaties nedaudz piesār-tusi."

"Tiešām?" viņa jautāja un gandrīz neapzināti pielika roku pie sejas. Tā, protams, dega kā ugunīs, jo, lai gan šajā situācijā sliktais bija Flinns, viņa bija tā, kas jutās kā idiote. Un te nu viņa bija, svārkos, kas kuru katru mirkli grasījās pārplīst, un priekšautā! Sasodītā priekšautā! Tas nu nebija īpaši seksīgs tēls, vai ne? Tomēr Maiks vēl joprojām viņu vēroja, tāpēc viņa aši papurināja galvu. "Nē, viss ir labi. Tur tikai ir pārāk daudz tītaru."

Maiks iesmējās un pasniedza Reičelai dzērienu.

"Nāc pie manis, ja tev vajadzīgs kaut kas uzmundrinošs," viņš sacīja, piemiegdams ar aci. "Es varu dabūt daudz laba alkohola."

Viņa pateicīga pasmaidīja, uzlika glāzi uz paplātes, pagriezās un gandrīz sadūrās ar Flinnu.

Viņam pietika prāta atlēkt atpakaļ, un, kad viņš bija pārliecinājies, ka Reičela neuzlies viņam virsū viskiju, nomierinājās un pasmaidīja.

"Reičela?"

Kustini smadzenes, stulbene! Reičelas prāts iekliedzās.

"Ak!" viņa iesaucās, izlikdamās ļoti pārsteigta. "Flinn? Vai tas esi tu?"

"Es nezināju, ka tu šovakar būsi te."

Tas nu bija pats par sevi saprotams. Flinns nebija iedomājies, ka Reičelu varētu ielūgt uz kādām greznām viesībām pilsētas smai kā kājā daļā? Pat ne tādēļ, lai pasniegtu dzērienus? Varbūt Reičela bija aizmirsusi pieminēt, ka ir bankrotējusi un ka drīz viņai vajadzēs pārdot asinis, lai nopirktu pārtiku?

"Jā," viņa pārāk skaļā balsī sacīja. "Es esmu šeit!" Un viņa iesmējās... tikai tas diemžēl izklausījās pēc zirga zviegšanas.

Flinns pasmaidīja un, kā likās, gaidīja, ka viņa teiks vēl kaut ko.

Viņa nekādā ziņā vairs neko neteiks, jo zināja, ka no viņas mutes izspruktu tikai kaut kas ļoti nožēlojams, piemēram, kāpēc tu man nepiezvanīji? Un, tā kā Reičela nevēlējās izskatīties pēc vēl lielākas idiotes, viņa jauki pasmaidīja, nočivināja: "Nu labi! Bija patīkami tevi satikt!" - un pagāja Flinnam garām, cenzdamās aizslīdēt prom.

"Pagaidi!" viņš iesaucās, pirms Reičela paguva spert kaut soli, un, protams, viņa nespēja sevi atturēt no apgriešanās apkārt.

Flinns lūkojās uz viņas matiem.

"Atvaino, bet man likās, ka es tavos matos redzēju kaut ko mirdzam."

Reičela ciešāk satvēra paplāti.

"Tie, starp citu, ir zvaigžņu putekļi," viņa paziņoja, pielīmēdama sejai smaidu un nožēlodama, ka vispār kaut ko likusi matos.

"Zvaigžņu putekļi?"

"Jā, zvaigžņu putekļi. Tos var nopirkt kādā mazā veikaliņā..." Nē. Nevajag. Tiešām nevajag atkal pieminēt maģiju. "Tie nes veiksmi." Un viņai bija patrāpījies tāds kumoss! PMS, tik cieši svārki, ka viņa neko nejuta no vidukļa uz leju, un tagad Flinns smalkās viesībās, kur viņa bija tikai kalpone!

"Ak tā." Flinns stāvēja viņai pretī, un Reičela gandrīz spēja saskatīt, kā griežas zobrati, un dzirdēt, ko viņš domā: kā, pie velna, lai izkuls no šīs ķezas? "Tie ir ļoti... pievilcīgi," viņš sacīja.

"Es zinu," Reičela augstprātības pilnā balsī atbildēja, pagriezās un aizsoļoja prom, izmisīgi cerēdama, ka Flinns būs pietiekami smalkjūtīgs, lai neskatītos uz viņas dibenu.

Reičela aiznesa vīrietim viskiju ar ūdeni, dzirdēja kādu pavecu sievieti izsakām viņam līdzjūtību par neseno zaudējumu un, pēc viņa sejas izteiksmes spriežot, nodomāja, ka runa droši vien ir par kādu mājdzīvnieku. Tad viņa turpināja iet tieši caur virpuļ-durvīm virtuvē, kur nolika paplāti.

"Vai kādam ir cigarete?" viņa jautāja.

Kāda meitene pamāja un izvilka to no svārku kabatas.

"Tikai uzmanies, lai tevi nepieķer karaliene Mērija, citādi viņa tevi nekavējoties atlaidis," meitene brīdināja Reičelu, pasniegdama viņai šķiltavas.

Reičela pamāja, aizgāja līdz virtuves tālākajam galam, pa ceļam paķerdama dažas garneles, un izzagās laukā nelielajā platībā starp garāžu un darbinieku telpām. Viņa iemeta mutē garneli, pieliecās pie bailīgās kaķenes, kura sēdēja pie ķēdes, un nolika viņai priekšā divas garneles.

"Pasteidzies!" viņa mudināja kaķeni, aizdedzināja cigareti un juta, kā nikotīns izšaujas cauri viņas locekļiem, kamēr viņa vēroja kaķeni uzmanīgi ostām garneli.

Reičela izdzirdēja soļu radīto švīkstoņu uz ceļa, pirms viņš ierunājās, un aizvēra acis, iedomādamās, ko viņš teiks. Man tik ļoti žēl. Es esmu idiots. Es tevi dievinu, un tas mani nobiedēja... vai arī kaut ko daudz ticamāku. Atvaino, bet vai tu nevarētu pārvietot mašīnu citur? Tā aizšķērso ceļu manējai, un mēs ar Blondiju gribam doties prom, lai varētu ātri nodrāzties.

Soļi apstājās viņai aiz muguras. Reičela ievilka plaušās vēl vienu dūmu un gaidīja, ka viņš pateiks kaut ko tādu, kas salauzīs viņas sirdi. Bet viņš pavaicāja:

"Paklau, vai viss ir kārtībā?"

Labi, tas nemaz nebija slikts sākums, labāks, nekā viņa bija gaidījusi, varbūt septiņi desmit ballu skalā. Bija tikai viena maza problēma. Tas nebija Flinns.

Tas bija Maiks, bārmenis.

Septiņpadsmitā nodaļa

Maiks smaidīja, laikam jau tāpēc Reičela nebija atlaista par izzagšanos laukā, lai uzsmēķētu.

"Jā, viss ir labi," viņa sacīja, paceldama cigareti. "Es tikai smēķēju."

"Vai neiebildīsi, ja es tev pievienošos?" viņš jautaja, izņemdams no krūškabatas paciņu cigarešu un aizdedzinādams vienu no tām, tādā veidā atbildot uz neizteikto jautājumu, ko viņš te dara. Un patiesībā iekšējā pagalmā, kas atradās nedaudz augstāk, bija iznākuši daži viesi, kuri arī smēķēja.

Maiks iesmējās.

"Kalpotāji stāv pie atkritumu tvertnes, viesi - pagalmā." Viņš palūkojās apkārt un ieraudzīja kaķi, kurš grauza garneli. "Kas viņam ap kaklu?"

’ "Ķēde."

"Ķēde? Vai tas ir viņu sargkaķis?" Viņš skaļi pasmējās pats par savu joku, bet tad aizgriezās no nabaga dzīvnieka un dziļi ievilka dūmu.

Reičelai tas nelikās īpaši smieklīgi. Patiesībā viņai šķita, ka tas ir ārkārtīgi cietsirdīgi.

"Vai kāds redzēja, kā tu iznāc laukā?" viņš jautāja, skatīdamies uz kalpotāju durvīm.

"Domāju, ka ne."

"Nu, Reičela," viņš ieminējās, izpūzdams dūmus. "Reičela, Reičela."

"Tā esmu es!" viņa notrallināja.

"Vai tu dzīvo Providensā?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Vai tu bieži izej sabiedrībā?"

Ko tas nozīmēja? Vai viņa uzvedās dīvaini? Nu labi, svārku un PMS dēļ viņa nevarēja paelpot, tomēr...

"Piemēram, uz klubiem," Maiks izpalīdzīgi paskaidroja.

"Ā! Nē, ne pārāk. Es mācos."

"Neesi vienīgā."

"Tu arī? Brauna universitātē?"

Viņš iesmējās.

"Nē. Rodailendas Sabiedriskajā koledžā. Biznesa administrācija. Tu mācies Braunā? Ko tu studē?"

Skaidrs, sākas. Reičela ievilka dūmus un sajuta nelabumu. Tā vienmēr notika smēķējot. Ideja bija labāka par tās realizāciju.

"Vēsturi," viņa atbildēja.

"Oho! Laikam būsi profesore."

"Laikam," Reičela noteica. Ņemot vērā visu, kas līdz šim bija noticis, viņa droši vien līdz sirmam vecumam rakstīs autopsijas ziņojumus vai darīs kaut ko tikpat apbrīnojamu un cienījamu.

"Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?" Maiks vaicāja, palūkodamies rokaspulkstenī. "Vai tu kādreiz atraujies no tām grāmatām pietiekami ilgi, lai aizietu kaut ko iedzert?"

Nevar būt! Vai viņš tiešām aicināja Reičelu uz satikšanos? Vai tad Maiks neredzēja, kā viņa iespīlējusies šajos svārkos? Ak kungs, viņa dievināja maģiju! Reičela plati pasmaidīja un pagriezās pret Maiku.

"Dažreiz. Kāpēc tu tā prasi?"

"Kāpēc?" viņš pārjautāja, greizi pasmaidīdams. "Man likās, ka varbūt tu varētu iedzert kopā ar mani. Vai tas ir iespējams? Vai ari tava pielūdzēju rinda stiepjas laukā pa vārtiem un tevi nedrīkst traucēt?"

Tagad Reičela iesmējās.

"Mani drīkst traucēt," viņa sacīja, nometa izsmēķi zemē, uzmina tam ar smailo zābaka papēdi un uzsmaidīja Maikam, vērodama viņu ar acs kaktiņu. "Tikai īstais vīrietis, protams."

Ei, vai viņa tiešām bija to pateikusi? Vai viņa flirtēja?

Maiks šķelmīgi piemiedza ar aci un lēnām noskatīja Reičelu no galvas līdz kājām.

"Kur man jāiesniedz pieteikums uz īstā vīrieša vietu?"

Reičela pasmaidīja.

"Uzskati, ka jau esi to iesniedzis," viņa noteica un nodomāja, ka droši vien tā burvestība "padari mani ātri skaistu" tiešām ir kaut ko vērta. Nu labi, labi, tā nebija iedarbojusies uz Flinnu, bet Maiks galu galā nebija nekāds ķēms. Viņš bija diezgan izskatīgs, viņam bija ļoti jauks smaids un bāli zilas acis, un varbūt viņa tiešām varētu ar šo puisi tikties, tāpēc Reičela, pārsteidzot pati sevi (un kā vēl pārsteidzot!), pievirzījās viņam tuvāk.

Tieši tajā brīdī viņa ieraudzīja Flinnu, kurš stāvēja iekšējā pagalmā kopā ar citiem viesiem. Taču viņš nesmēķēja. Iebāzis rokas kabatās un nodūris galvu, viņš vēroja, kā Reičela flirtē ar Maiku. Un viņa sejā nebija manāms pazīstamais apburošais smaids. Vispār viņš izskatījās drūms.

"Lieliski!" Maiks sacīja. "Paklau, man tiešām jāiet atpakaļ. Bet es tevi atradīšu, pirms tu dosies prom, un pierakstīšu tavu telefona numuru, labi?"

"Protams! Esmu ar mieru," viņa līksmi atbildēja. Pārāk līksmi. Tik līksmi, ka tas skanēja neīsti. Ak dievs, ko viņa runāja? Viņa šo vīrieti praktiski nepazina! Vai parasti nepienācās vismaz vienu reizi parunāties ar vīrieti pirms došanās uz satikšanos? Reičela bija atklājusi, ka tur slēpjas burvestību trūkums. Viņa īsti nezināja, kā uzvesties, kad tās sāka darboties.

"Labi," Maiks noteica un pasmaidīja. "Man, protams, patiktu salt kopā ar tevi kaut vai visu nakti, bet man tiešām jāstrādā," viņš atvainojās un pasniedzās, lai pieskartos Reičelas rokai.

"Laikam man arī," viņa sacīja un zaglīgi paglūnēja uz Flinnu. Bet Flinns vairs neskatījās uz Reičelu. Viņš skatījās uz blondīni, kas bija pieķērusies viņam pie pleca.

"Iesim?" Maiks jautāja, un Reičela strauji pievērsās viņam, jauki pasmaidīja un kopā ar viņu iezagās atpakaļ virtuvē.

Nu labi, labi, Reičela sev teica, paņemdama paplāti un kaut ko suši līdzīgu un atgriezdamās viesību telpā. Viņai nevajadzēja skatīties augšup. Viņai vajadzēja likties mierā, un viņai obligāti vajadzēja pārbaudīt horoskopu pirms ierašanās šeit.

Jā. Bet viņa atkal raudzījās uz Flinnu, kuru uzreiz bija pamanījusi stāvam kopā ar blondīni (protams) un runājam ar garo vīrieti, kam bija nomiris mājdzīvnieks, un kādu citu sievieti, kura bija tieva kā slotas kāts un ļoti skaista. Nekas nevarēja tik spēji izraut no sapņiem sievieti, kura iespīlējusies svārkos, kas viņai divus izmērus par mazu, kā bars tievu skaistuļu.

“Atvainojiet, mis!" kāda sieviete viņai uzkliedza, pirms viņa paguva pārāk aizrauties ar Flinna vērošanu. “Vai mēs, ludzu, varētu dabūt kaut ko dzeramu?"

Ak, protams! Tagad, kad sieviete bija Reičelu atkal atsviedusi kalpones vietā, pasaulē beidzot valdīja kārtība.

Stāvēdams otrā telpas pusē blakus Marlēnei, Filam Vaserma-nam un kādai sievietei, kuras vārdu Flinns nebija dzirdējis, viņš ar acs kaktiņu vēroja Reičelu. Tā kā viņš labi pazina sievietes, tad saprata, ka ir pieļāvis lielu kļūdu, nepiezvanīdams viņai pēc tā pārsteidzošā skūpsta. Diemžēl viņam nebija pieticis laika to izdarīt līdz brīdim, kad šovakar bija ieraudzījis Rcičelas skaistās acis skatāmies uz viņu pāri istabai.

Tā jau nebija, ka viņš būtu aizmirsis Reičelu, nē. Ne jau pēc tā skūpsta.

Flinnu viņa tiešām interesēja, turklāt ar katru brīdi aizvien vairāk. Ļoti maz meiteņu staigāja apkārt ar zvaigžņu putekļiem matos, vai ne? Un šajā melnajā džemperī, īsajos svārkos un garajos augstpapēžu zābakos viņa izskatījās apbrīnojami kārdinoša.

Ak nē, Flinns pavisam nopietni bija grasījies viņai piezvanīt, ar nepacietību gaidīdams vakaru kopā ar sievieti, kas domā ne tikai par to, kur katrā brīdi atrodas kurš karaliskās ģimenes loceklis. Taču abas lietas, ar kurām viņš nodarbojās, tik ļoti nogurdināja, ka viņam nebija laika. Viņš bija gribējis to Reičelai paskaidrot, bet tad ieraudzīja viņu smēķējam kopā ar to amerikāni un nolēma, ka varbūt jau ir par vēlu.

Un patiesībā, Flinns sev teica, klausīdamies, kā Fils Vasermans godbijīgi runā par savu mirušo sievu, varbūt tā arī bija labāk, jo viņu sakars neizbēgami beigtos un beigtos ļoti nepatīkami, vai ne? Varēja gadīties, ka Flinnam viņa pārāk iepatiktos, bet ar laiku viņš tomēr būtu spiests Reičelai atklāt īsto iemeslu, kāpēc viņš ieradies Amerikā.

Šī saruna nebūtu patīkama. Nepavisam. Un tad viņam vajadzētu atgriezties Anglijā un atstāt aiz sevis drupas. Viņam Rei-čela pārāk patika, tāpēc viņš nevēlējās sagādāt viņai tādas sāpes.

Jā, pienāks laiks, kad viss ļoti riebīgi beigsies, tāpēc Flinns neļāva sev uzmeklēt Reičelu pūlī. Viņš neskatījās arī uz Marlēni, kurai vispār nebija nekādu izliekumu, un pievērsa uzmanību Va-sermanam, īstajam iemeslam, kāpēc viņš vispār bija šeit.

Tomēr, lai arī kā censtos, Flinns tiešām nespēja ik pa brīdim nepamest skatienu Reičelas virzienā, neuzkrītoši sekodams Vaserma-nam pa visu zāli, jo viņa šovakar tiešām izskatījās lieliska. Skaista un ļoti seksīga ar to zeltu matos, un patiesībā viņas sēžamvieta bija viena no labākajām, ko viņš bija redzējis. Apaļa un atsperīga, tāda, kurā vīrietis varētu kārtīgi ieķerties, nodarbojoties ar...

Kas, pie velna, ar viņu notika? Viņam bija jāstrādā, Dieva dēļ! Un viņš nebija no tiem vīriešiem, kuriem kāda sieviete varētu sajaukt galvu!

Turklāt likās, ka Reičela ļoti labi pavada laiku pie bāra kopā ar to sasodīto bārmeni. Pat ja Flinns gribētu pārmīt ar viņu kādu vārdu, viņš to nevarētu, ņemot vērā, ka viņam pakaļ visu laiku vazājās Marlēne, kura pēc veselas kaudzes martīni glāžu izskatījās diezgan iereibusi. Ļoti iereibusi, tas ir, piedzērusies līdz klupšanai, acu mirkšķināšanai un nepiedienīgai uzvedībai. Flinnam nebija ne jausmas, kā tikt no viņas vaļā.

Kad viņam beidzot izdevās pārliecināt Marlēni apsēsties pie viena no mazajiem galdiņiem un viņš mēģināja pierunāt viņu kaut ko apēst, blondā sieviete atteicās, dzērumā lēni purinādama galvu un teatrāli pārmezdama matus pāri sejai. Flinnam ļoti gribējās pamest viņu sēžam, bet, patiesību sakot, viņš bija pārāk labi audzināts, lai spētu to izdarīt.

Izgrūzdams roku caur matiem, Flinns izmisis palūkojās apkārt, meklēdams kādu, kurš varētu palīdzēt. Protams, viņš ieraudzīja Reičelu, kura nejaušības pēc atradās tikai dažu pēdu attālumā.

"Reičela!" Flinns uzsauca viņai, kad viņa pasniedza dzērienus ļoti skaļai advokātu četrotnei.

Viņa pār plecu palūkojās uz Flinnu, un viņš būtu gatavs apzvērēt, ka Reičelas acis uz bridi atmaiga, pirms atkal kļuva par ledus gabaliem. Viņa augstu pacēla paplāti un, piegājusi viņam klāt, piespiesti pasmaidīja.

"Dzērienu?" viņa jautāja.

"Hmm, nē, labāk ne. To jau ir bijis pārāk daudz. Man ir ļoti neērti lūgt, bet vai tu nevarētu sameklēt misteru Feizelu? Šķiet, ka viņa viešņa jūtas nedaudz nevesela."

"Man viss ir labi, Čārlij!" Marlēne paziņoja, atbalstīdama elkoni galda vidū, lai noturētos sēdus, un gandrīz to apgāza.

Reičela palūkojās uz Marlēni.

"Čārlijs?"

"Garš stāsts," Flinns steidzīgi noteica.

"Ej, ej!" Marlēne pavēlēja Reičelai, ļengani pamādama ar roku. "Esi tik laba un atnes man martīni!" viņa sacīja un aizklāja seju ar abām rokām.

Reičela un Flinns apmainījās ar skatieniem.

"Labāk ne," viņš sacīja. "Varbūt tu varētu sameklēt misteru Feizelu?"

"Tūlīt." Reičela aizgāja, nepateikusi vairs nevienu vārdu.

Pēc mirkļa viņa atgriezās kopā ar misteru Feizelu, kurš uzmeta skatienu Marlēnei un nopūtās.

"Nolādēts, Marlēne, tu to izdarīji jau pagājušo gadu!"

"Ko tad?" viņa jautāja, muļķīgi smaidīdama.

Feizels atkal izmisumā nopūtās un palūkojās uz Flinnu.

"Viņa tiešām izdarīja to pašu jau pagājušajā gadā. Mēs ļāvām viņai pagulēt augšstāvā, un viņa aizbrauca projām tikai pēc divām dienām. Es nevaru ļaut viņai atkal palikt - mana sieva mani nogalinātu."

"Es nemaz negribu te palikt!" Marlēne kareivīgi iesaucās un centās sakrustot rokas virs sava tievā vidukļa, bet nespēja noturēt līdzsvaru un atkrita pret galdu.

"Paklau, Olij, vai jūs nevarētu izpalīdzēt?" misters Feizels vaicāja, skatīdamies uz viņu lūdzošām acīm.

"Es?" Flinns pārsteigumā iesaucās. "Es viņu gandrīz nemaz nepazīstu, mister Feizel. Man tikai likās, ka jūs varbūt..."

"Saproti, Marlēne ir lieliska advokāte."

"Vislabākā! Neviens nav uzvarējis tik daudzās prāvās!" viņa iekliedzās, iebakstīdama sev ar pirkstu krūtīs.

"Bet viņa nedrīkst dzert džinu. Ja jūs varētu piebraukt ar savu mašīnu, es palīdzētu iedabūt viņu tajā iekšā."

"Man nemaz nav mašīnas," Flinns iebilda un pamanīja, ka Reičela, kas stāvēja aiz mistera Feizela, sarauc uzacis.

"Nu lūdzu, draudziņ!" Feizels turpināja, neņemdams vērā Flinna iebildumus. "Aizvediet viņu mājās, papriecājieties drusku!" Viņš parādīja rupju žestu, iebāzdams mēli aiz vaiga, ja nu Flinns nebūtu sapratis mājienu.

"Ak kungs!" Flinns noteica.

"Čār-līj, es gribu mājās. Es ļoti gribu mājās," Marlēne iečīkstējās un mēģināja pietrausties kājās. Reičela atkāpās.

Tagad jau daudzi cilvēki bija pagriezušies pret viņiem un, šķiet, ar interesi noskatījās, kā Marlēne pamazām slīgst nemaņā. Tā nu gan nebija ievērība, kādu Flinns vēlētos. Likās, ka viņš ir iedzīts stūrī.

"Sasodīts!" viņš nomurmināja.

Marlēne iesmējās un neveikli aplika roku viņam ap kaklu.

"Man patīk, kā tu runā, Čārlij!" viņa paziņoja un nožagojās.

Flinns nopūtās, aplika roku viņai ap vidukli un pievilka Mar-lēni sev klāt, piespiezdams viņu piecelties, bet viņas locekļi bija ļengani kā lupatu lellei.

"Paldies, Olij! Paliekam jums parādā," misters Feizels noteica, draudzīgi papliķēja Flinnam pa roku un aizgāja, pamezdams Rei-čelu, kura vēl joprojām turēja paplāti.

Šobrīd Flinns vairs nekādā veidā nespēja uzlabot situāciju, tomēr viņš palūkojās uz Reičelu, kamēr Marlēne priecīga māja kādam otrā telpas malā.

"Es gribēju piezvanīt," viņš sacīja.

"Vai tiešām, Čārlij?"

Flinns nedaudz sarāvās.

"Es labprāt tev paskaidrotu..."

"Protams, Olij, uz priekšu!"

Nu labi, Dievs ar visu! Flinns bija mēģinājis kaut ko darīt, bet Reičela bija nikna kā pūķis, un viņam pie rokas karājās nolāpīti piedzērusies sieviete.

"Es to labprāt izdarītu. Es to izdarīšu. Bet tagad diez vai ir piemērots brīdis. Uz redzēšanos!" viņš aizkaitināts noteica un, neuzmezdams Reičelai vairs ne skatienu, aizvilka Marlēni pāri istabai un prom no viesībām, pa ceļam pagūdams nicīgi pavīpsnāt par dažiem izteiksmīgiem izsaucieniem, ko amerikāņi viņam veltīja.

Flinns aizstiepa Marlēnes nevarīgo ķermeni līdz piebraucamajam ceļam (lai gan viņa vēl bija pie tik skaidras apziņas, ka smējās par savu nespēju pavēlēt kājām).

"Kas noticis, Čārlij?" viņa jautāja, palūkodamās augšup uz Flinnu tā, ka viņas galva bīstami balansēja uz tievā kakla.

"Ja vēlies zināt, es esmu nedaudz dusmīgs uz Reičelu."

"Kas ir Reičela?"

"Galu galā pagājušas tikai divas dienas, nolāpīts!" viņš sacīja, vilkdams Marlēni uz priekšu. "Mani neviens nav informējis par laika posmu, kurā vīrietim jāpiezvana meitenei pēc skūpsta, un, cik atceros, es neteicu, ka "piezvanīšu no rīta" vai "piezvanīšu četrdesmit astoņu stundu laikā". Es teicu, ka piezvanīšu, un es arī gribēju viņai piezvanīt, tikai vēl nebiju paguvis to izdarīt, tas arī viss."

"Man salst! Kur ir mans mētelis?" Marlēne apmulsusi noprasīja.

"Tavs mētelis?" Flinns nevērīgi pārjautāja, vilkdams viņu pa piebraucamo ceļu.

"Es gribu savu mēteli!" viņa iegaudojās.

Flinns nopūtās, apstājās pie mājas stūra, atbalstīja Marlēni pret sienu, novilka mēteli, apmeta to ap viņas kaulainajiem pleciem un atkal pievilka viņu sev klāt.

"Ar tevi gan ir pamatīgi jānoņemas, Marlēne."

"Es dievinu to, kā tu runā!" Marlēne ieķiķinājās.

Flinns grūda viņu uz priekšu. Ceļa galā viņš ieraudzīja Džo izkāpjam no mašīnas un nostājamies pie atvērtām durvīm. Viņš apstulbis vēroja, kā Flinns velk Marlēni mašīnas virzienā.

"Sveiks!" Marlēne sacīja un iesmējās, cenzdamās pamāt ar roku. "Kas tu esi?"

"Tas ir mans draugs, kurš mūs aizvedīs ar savu mašīnu," Flinns paziņoja un atvēra aizmugurējās durvis.

"Tu noteikti joko!" Džo iesaucās, kad Flinns iegrūda Marlēni iekšā ar galvu pa priekšu.

"Patiesību sakot, es atdotu visu, lai tā būtu," Flinns godīgi atzinās, pārliecinādamies, ka visas Marlēnes ķermeņa daļas ir mašīnā. Viņš aizvēra durvis, atbalstījās pret tām un paskatījās uz Džo. "Bet diemžēl tā nav."

Džo ievaidējās.

"Ko mēs viņai teiksim?"

"To pašu, ko es nupat sacīju. Tu esi mans draugs, kurš ieradies, lai mūs aizvestu."

Džo atbalstīja rokas pret gurniem un pārdomāja to, vienu reizi pieliekdamies, lai aplūkotu aizmugurējā sēdeklī nokritušo Marlēni.

"Nu labi," viņš beidzot noteica. "Galvenais, lai viņa paliek tādā stāvoklī. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņa ierauga aprīkojumu priekšā." Viņš atkal palūkojās uz Flinnu. "Uz kurieni tad mēs vedam to tavu meiču, vecais?"

Pareizi. Uz kurieni?

"Sasodīts, nolāpīts, velns ar ārā!" Flinns nolamājās.

Viņiem paveicās, jo, lai gan Marlēne neatcerējās, kur atrodas, viņa tomēr atcerējās savu adresi, bet zaudēja samaņu, pirms viņi to sasniedza. Pēc neilgas viņas somiņas pārmeklēšanas Džo atrada atslēgas. Flinns un Džo kopīgiem spēkiem aizvilka Marlēni līdz viņas dārgajai mājai un nolika viņas ķermeni uz dīvāna. Kad viņi bija pārliecinājušies, ka Marlēne nenomirs, Džo (atbilstoši savai būtībai) noslaucīja visas virsmas ar virtuves dvieli, un viņi aizgāja, atstādami aiz sevis krācošo sievieti.

Kad viņi bija pametuši Marlēnes rajonu, Džo pajautāja Flin-nam, ko viņš uzzinājis par Vasermanu.

"Tas vīrs ir diezgan draudzīgs. Viņam patīk runāt," Flinns sacīja. "Bet nedomāju, ka viņš ir vainīgs."

Džo nicīgi nošņau kājās.

"Muļķības! Protams, viņš ir vainīgs. Padomā - viņš bija pirmais, kas ieradās nozieguma vietā. Nebija nekādu ielaušanās pazīmju..."

"Tas notika četros pēcpusdienā. Varbūt viņa atstāja durvis vaļā," Flinns pārtrauca Džo.

"Labi, bet kā tad ar suni?" Džo atcirta. "Viņa sievu atrada guļamistabā nodurtu, viņas suni atrada guļamistabā nodurtu, bet viņa suns mierīgi klejo pa virtuvi? Un neaizmirsti, ka visu pēcpusdienu neviens nedzirdēja suņus rejam, un tas nozīmē, ka suņi droši vien pazina noziedznieku. Kas tad paliek, Šerlok? Viņas mātei un vīram, un mātei ir alibi. Viņas vīram tā nav."

"Es vēl neesmu to sapratis," Flinns atklāti atzinās. "Bet mēs nevaram neņemt vērā faktu, ka ir pret galvojumu atbrīvots bruņots laupītājs, ko jau tur aizdomās par divām laupīšanām tajā apkaimē."

"Labi... bet kā tad ar mūsu ceļojumu uz ostu? Tam puisim ir dzelžains alibi par to, ka todien viņš tam rajonam nav bijis ne tuvumā. Man likās, ka zilums uz acs tevi par to pārliecināja."

"Diez vai. Ja tas nebija viņš, tad varbūt ir kāds, kurš darbojas līdzīgi."

"I-abi, pieņemsim, ka tava teorija par laupītāju ir patiesa," Džo turpināja. "Suņi būtu rējuši, vecais. Visu pēcpusdienu neviens nedzirdēja suņus rejam. Es tev galvoju, ka tas bija vīrs. Tagad mūsu uzdevums ir uzzināt, kāpēc Vasermans gribētu nogalināt sievu. Un, manuprāt, nav labi apmeklēt tādas viesības, kad vēl nav pagājušas pat divas nedēļas kopš viņas bērēm."

"Viņš patiesība šovakar sievu pieminēja diezgan godbijīgi."

"Protams. Un ko tu teiksi par tiem zaķiem, kas kārās viņam kaklā?"

"Viņas tikai izteica līdzjūtību sērojošam, bet bagātam vīram," Flinns noteica, greizi pasmaidīdams.

Džo iesānis palūkojās uz viņu, iegriezdams mašīnu stāvvietā, kur Flinns bija atstājis savu īrēto automobili.

"Vai tu tiešām domā, ka viņš nav vainīgs?"

"Es tiešām tā domāju."

Džo nopūtās un pašūpoja galvu.

"Tā ir galvenā Karalistes problēma, vecais. Tur nenotiek tik daudz slepkavību, lai jums attīstītos nepieciešamie instinkti."

Flinns iesmējās un atvēra pasažieru puses durvis.

"Tiksimies rīt."

"Gaidīšu ar nepacietību," Džo noteica.

Flinns izkāpa laukā, pagaidīja, līdz Džo aizbrauca prom, un tikai tad iesēdās savā mašīnā.

Pēc tam viņš nevis devās mājās, bet gan sāka braukt Feizelu savrupmājas virzienā, lai izrunātos ar Reičelu Līru.

Kad viņš atgriezās savrupmājā, viesības acīm redzami jau beidzās. Vairāki priecīgi viesi bija uz piebraucamā ceļa, smējās un spiedza, mēģinādami atrast savas mašīnas. Abi sulaiņi veda viņus uz tuvākajiem automobiļiem, ko varēja atrast, un regulēja satiksmi.

Flinns atstāja mašīnu ceļa zemākajā galā un devās uz māju. Tomēr viņš negāja iekšā pa parādes durvīm, bet turpināja iet, līdz sasniedza ēnās tīto ceļu, kas veda uz kalpotāju ieeju.

Iedams apkārt puķu dobei, Flinns izdzirdēja Reičelas smieklus un tūlīt ari ieraudzīja viņu pie garāžas durvīm kopā ar bārmeni. Viņi smējās un klusi sarunājās. Flinns apstājās un atkāpās koka ēnā. Viņš nevarēja saklausīt, par ko abi runā, bet viņam radās iespaids, ka vīrietis vēlas, lai Reičela iet viņam līdzi. Pēc nelielas ķiķināšanas un pļāpāšanas Reičela pamāja savrupmājas virzienā. Tad vīrietis devās prom, iebāzis rokas kabatās, un soļoja lejup pa piebraucamo ceļu.

Lieliski, Flinns nodomāja. Viņš izgāja no koka ēnas un palūkojās uz vietu, kur abi bija stāvējuši. Reičela patlaban gāja garām kalpotāju ieejai, pārmetusi kaut ko pār roku. Tad viņa nevis devās lejup pa ceļu, bet gan apstājās pie atkritumu tvertnēm, aši palūkojās apkārt, iegrūda to, ko bija turējusi rokās, savā somā, atkal palūkojās apkārt, aizgāja aiz tvertnēm... un pieliecās, nozuzdama no viņa redzesloka.

Ko, pie velna, viņa dara?

Flinns nevarēja to izturēt. Viņš paspēra soli Reičelas virzienā, bet izdzirdēja viņas balsi un apstājās.

"Izbeidz!" viņa pavēlēja. Bet kam? "Vai tu gribi tā dzīvot visu mūžu? Tad izbeidz!"

Flinnam lika satrūkties spalgs kaķa ņaudiens, un tas kļuva arvien skaļāks. Vismaz viņam likās, ka tas ir kaķis, lai gan skaņa varētu piederēt ari gaudojošai sirēnai.

Tad Reičela pēkšņi iespiedzās, dzīvnieks iebrēcās, un atskanēja ķēdes žvadzoņa, stikla plīšana un Dievs vien zina, kas vēl. Reičela pēkšņi parādījās no atkritumu tvertnēm un sāka skriet.

Flinns nostājās viņai priekšā. Reičela atkal iespiedzās, aizspieda ar roku muti, kad viņu pazina, satvēra viņa roku un ļoti nervozi pameta skatienu pār plecu.

"Ko tu šeit dari?" viņa dedzīgā čukstā noprasīja.

"Es tev varētu jautāt to pašu."

"Man..."

Viņu pārtrauca piepeša gaismas iedegšanās, durvju atvēršanās un vīrieša balss, kas iesaucās:

"Zābaciņ!"

Zābaciņ ?

Bet Reičela pēkšņi sāka mežonīgi vicināt rokas Flinna virzienā, likdama viņam skriet, un viņa acīmredzot to domāja nopietni, jo pati metās prom. Flinns palūkojās atpakaļ un ieraudzīja vīrieša plecu.

"Kas šeit notiek?" vīrietis iekliedzās, un Flinns sekoja Reičelas priekšzīmei.

Viņš skrēja.

Astoņpadsmitā nodaļa

Flinns noķēra Reičelu netālu no garāžas un, cieši satvēris viņas elkoni, piespieda viņu skriet līdz savai mašīnai ātrāk, nekā, pēc viņa domām, tas būtu iespējams šajos zābakos. Atvēris pasažieru puses durvis, viņš iegrūda Reičelu sēdekli, apskrēja apkārt, iesēdās šofera vietā, pagrieza atslēgu aizdedzē un iedarbināja automobili. Tikai tad viņš beidzot painteresējās:

"Kāpēc mēs bēgam?"

"Tāpēc, ka es nupat izdarīju kaut ko tādu, ko man nevajadzēja darīt!" Reičela aizelsusies iesaucās un pagriezās sēdeklī, lai paraudzītos atpakaļ, kamēr Flinns vadīja mašīnu lejup pa piebraucamo ceļu.

"Ko tad?"

"Es nupat pārkāpu likumu, skaidrs? Vismaz man liekas, ka es pārkāpu likumu, bet es neesmu par to pārliecināta." Viņa atkal pagriezās ar seju uz priekšu, bet sakņupa sēdeklī tā, ka viņas ceļgali atspiedās pret paneli.

"Tu pārkāpi likumu?" Flinns neticīgi pārjautāja, gaidīdams, kamēr elektroniski darbināmie vārti lēnām atvērās. Laikam jau tā bija taisnība, jo Reičela izskatījās tā, it kā gatavotos raudāt. Un uz viņas rokām bija asinis. Asiņainas švīkas.

"Man tas bija jādara!" viņa nervozi iesaucās. "Tu nezini, ko tie cilvēki pastrādājuši! Vai kāds mums seko?"

Flinns palūkojās atpakaļskata spoguli.

"Nē..."

"Labi! Tā, pagriezies pa kreisi!" viņa pavēlēja, kad Flinns izbrauca cauri vārtiem. "Pa kreisi, pa kreisi... pa kreisi!"

Flinns spēji parāva stūri uz kreiso pusi un drāzās uz priekšu, līdz nonāca pie "Stop" zīmes. Tad viņš strauji nobremzēja un bridi centās savaldīties.

"Lai ko tu būtu izdarījusi, Reičela, būs daudz labāk, ja tu stāsies pretī sekām, nevis no tām bēgsi," viņš stingri noteica. "Pastāsti man, kas noticis, un es tev palīdzēšu."

"Es atbrīvoju kaķi. Brauc taču, brauc!" viņa uzstāja, ar žestiem mudinādama Flinnu kustēties uz priekšu.

"Ko tu izdarīji?" viņš pārjautāja, atkal palūkodamies uz Rei-čelas asiņainajām rokām.

"Tie cilvēki pieķēdējuši savu kaķi pie koka! Vai tu spēj tam noticēt? Protams, man bija viņš jāatbrīvo."

Flinns vēl joprojām nebija pilnīgi pārliecināts, ka Reičela nav kādu uzšķērdusi, spriežot pēc asinīm.

"Pagaidi, pagaidi - tu atbrīvoji viņu kaķi?"

"Jā!" viņa kareivīgi attrauca. "Jā, es atbrīvoju viņu kaķi! Nav pareizi pieķēdēt kaķi pie koka! Tas nesaskan ar viņu dabu! Es nespēju to izturēt un viņu atbrīvoju. Patiesībā, ja jau tu tiešām gribi to zināt, es grasījos kaķi nozagt, bet šajā ziņā mans un tā sasodītā kaķa viedoklis atšķīrās," viņa sacīja, pirmo reizi palūkodamās uz savām rokām. "Ak dievs!"

"Tu spēcīgi asiņo."

'Tam kaķim nu gan ir nagi," Reičela izbrīnījusies noteica.

"Vairākumam dzīvnieku ir nagi." Viņš atkal iedarbināja mašīnu un nogriezās pa labi, dodamies uz Blekstounas bulvāri.

"Pagaidi - tur palika mana mašīna. Uz kurieni tu brauc? Un kāpēc tu vispār esi šeit?"

"Mums jānotīra tavas rokas. Nav zināms, kādas kaķu baktērijas tur ieperinājušās, un, runājot par manu atrašanos šeit, es sev uzdodu to pašu jautājumu."

"Bet mana mašīna ir tepat ap stūri, un tu vari mani gluži vienkārši izlaist šeit..."

"Nedomāju vis," Flinns mierīgi noteica. "Man ir kaut kas, kam vajadzētu līdzēt."

"Kur?" viņa jautāja aizdomu pilnā balsī.

"Pie manis."

"Pie tevis! Es nevaru braukt pie tevis!"

"Kāpēc gan ne? Vai tu esi nodomājusi šovakar klejot pa pilsētu un atbrīvot vēl dažus kaķus?"

"Nē! Es tikai... Vai tad tevi kaut kur negaida kāda blondīne, Čārlij?"

"Patiesībā man labāk patīk vārds Flinns, nevis Čārlijs, un, ja jau tevi tas tik ļoti interesē, mani diez vai var vainot par to, ka man piesienas piedzērusies sieviete un nelaižas vaļā."

Neizskatījās, ka tas Reičelu būtu pārliecinājis par viņa nevainību.

"Goda vārds, Reičela, es tikai gribu pārsiet tavu roku. Es neesmu viens no tiem vīriešiem, kas izdomā kādu viltus iemeslu, lai atvestu meiteni mājās, un tad ievilina viņu gultā," Flinns stingri noteica, kaut gan viņam prātā tiešām ienāca doma - turklāt ne pirmo reizi - par Reičelas ievilināšanu gultā. Un vai tas bija nežēlīgs iztēles radīts joks, vai arī Reičela tiešām izskatījās nedaudz vīlusies, dzirdot šo paziņojumu?

Nevarētu teikt, ka Reičela jutās vīlusies. Viņa bija pārbijusies.

Pirmkārt, doma par likšanos gultā kopā ar angli bija viņu apciemojusi daudzas reizes, bet tā nelielā pirmsmenstruālā ūdens aizturēšanas problēma nebija kontrolējama. Ūdens krājās un krājās, un, ja viņa drīz netiks laukā no šiem svārkiem, viņa bija pārliecināta, ka notiks eksplozija un sāksies plūdi. Un viņa nevarēja uzvilkt bikses, jo bija tās satinusi un iebāzusi somā, pirms devās atbrīvot kaķi. Ja viņa to mēģinātu, viņa izskatītos kā izkāpusi no veļas mazgājamās mašīnas.

Otrkārt, ja tiešām sāktos plūdi, Reičela nebija tiem sagatavojusies, lai gan pusi no viņas vannasistabas aizņēma milzīga tamponu kaste. Goda vārds, viņa būtu varējusi apzvērēt, ka ielikusi dažus tamponus savā lielajā somā, bet tagad nespēja tos atrast.

Treškārt, viņa mira badā, jo Mērija bija ļoti pārliecinoši paskaidrojusi, ka par ēdienu samaksājuši Feizeli, un, tā kā viņi nevienam nebija lūguši to apēst, tad ari Mērija negrasījās to darīt.

Reičela šodien gandrīz nemaz nebija ēdusi, tikai dažas garneles, un jutās tik ļoti izsalkusi, ka viņas vēders izdeva dīvainas, zemas skaņas, kuras Flinns nevarēja dzirdēt motora rūkoņas dēļ, bet kuras viņš noteikti dzirdētu savā dzīvoklī.

"Es nevaru," viņa atkārtoja, atkal izsliedamās sēdus, lai smadzenēm pieplūstu nedaudz skābekļa.

"Protams, vari."

"Es patiešām nevaru."

"Es neuzskatu "nē" par atbildi, vismaz ne līdz tam brīdim, kad būšu apstrādājis tavas brūces. Un tad, protams, man vajadzēs sazināties ar varas iestādēm un ziņot par tevi," viņš noteica savā monotonajā, angliskajā balsī.

Reičela blenza uz viņu.

Flinns veltīja viņai vienu no saviem neatkārtojamiem Smaidiem.

"Es jokoju. Pēc manām domām, viņi uzskatītu, ka tu esi galīgi zaudējusi prātu, un aizvestu tevi uz kādu piemērotu klīniku."

"Vai arī viņi varētu nosūtīt Feizeliem uzaicinājumu uz tiesu. Vai tas tev neienāca prātā? Man gandrīz gribas piezvanīt dzīvnieku aizsardzības biedrībai," viņa sacīja.

"Jā, dari to! Un tad varēsi viņiem paskaidrot, ka baidījies par nabaga kaķenītes dzīvību un palaidi viņu brīvībā Providensas džungļos, un tagad tev nav ne mazākās nojausmas, kur saimnieki varētu viņu atrast."

"Tev taisnība," Reičela negribīgi atzina.

"Patiesībā es nesaprotu," Flinns ieminējās, nogriezdamies ap stūri, "kāpēc tu gluži vienkārši nenobūri to nabaga dzīvnieku. Nu, kāpēc tu neķēries pie raganas viltībām?" viņš jautāja un pavicināja roku, atdarinādams kādu no māsām Halivelām.

"Tu laikam mēģini jokot?"

"Neesmu īsti pārliecināts," viņš jautri noteica un iegriezās "Corporate Suites, Inc." stāvvietā.

"Un uz kurieni mēs tagad dodamies?"

"Šobrīd tās ir manas mājas." Flinns izslēdza motoru un vienlaikus satvēra gan Reičelas somu, gan durvju rokturi.

"Mājas? Man likās, tu teici, ka esi apmeties pie draugiem," viņa, aizdomu pārņemta, sacīja.

"Taisnība," viņš piekrita, piemiegdams ar aci, tad izlēca laukā, mundri apgāja apkārt mašīnai pie viņas puses durvīm un atvēra tās.

"Nāc nu!" Flinns izstiepa roku.

Reičela negribīgi to satvēra - aha, liela un silta, tieši tāda, kādu viņa to atcerējās. Flinna pirksti saņēma viņas plaukstu, un kaut kāda zinātnes brīnuma dēļ viņam izdevās izraut Reičelu laukā no mašīnas.

"Vai tev ir mētelis?" Flinns jautāja, aplūkodams Reičelas augumu no galvas līdz kājām, kad viņa nostājās uz ietves.

"Līdzi nav," viņa atbildēja, savilkdama lavandas krāsas šalli ciešāk ap pleciem. Flinns paklakšķināja mēli, lai darītu zināmas savas domas par Reičelas nesagatavotību, atvēra aizmugurējā sēdekļa durvis, iebāza roku mašīnā un izvilka lietusmēteli, kuru Reičela bija redzējusi viņam mugurā. Neteicis ne vārda, Flinns apmeta to viņai ap pleciem un savilka kopā pie zoda.

"Nu re!"

Jā, nu re, te nu viņa bija, ietīta brīnišķīgā mēteli, kas bija taisīts no zīdaina, bet izturīga materiāla un izoderēts ar kašmiru.

Bet pats labākais bija tas, ka Reičela šajā mēteli gandrīz vai slīka.

Vēl joprojām smaidīdams, Flinns aplika roku Reičelai ap vidukli, paņēma viņas somu un pārmeta sev pār plecu.

"Ko, pie velna, tu esi tur sabāzusi?" viņš jautāja, pievilkdams Reičelu sev tuvāk, lai aizvestu līdz ieejai, kas veda uz korporatīvajiem apartamentiem. "Liekas, ka vesela krava ķieģeļu."

Bija patīkami atrasties Flinnam pie sāniem, ar viņa mēteli ap pleciem, un vel jaukāk - piespiesties ļoti pievilcīgam vīrietim. Pēc Reičelas domām, viņa nekad nebija piespiesta tik spēcīgam un vīrišķīgam augumam, un viņai tas tik ļoti patika, ka viņa gandrīz jau bija sasniegusi to laimes pilno stāvokli, kurā viņai būtu vienalga, ka svārki drīz pārplīsis.

Viņi iegāja vestibilā. Aiz letes stāvēja zēns, viņš palūkojās augšup un pasmaidīja, bet viņa ads iepletās, kad viņš ieraudzīja Reičelu.

"Sveiks, mister Oliver!" viņš jautri uzsauca.

"Sveicināts!" Flinns atbildēja un pārveda Reičelu pāri parastajam viesnīcas tipa vestibilam līdz liftam. Tajā viņš nospieda piektā stāva pogu un palūkojās augšup uz displeju, kas rādīja stāvu numurus. Un visu šo laiku viņš turēja Reičelu sev blakus, it kā tas būtu pilnīgi dabiski. Tas šķita dabiski.

Kad abi beidzot nonāca pie viņa dzīvokļa durvīm, Reičela pajautāja, kam tas pieder.

"Manam uzņēmumam," Flinns teica un, atvēris durvis, viegli pagrūda Reičelu pāri slieksnim.

Dzīvoklis izskatījās pēc sterilas vecpuiša mītnes - mazs un diezgan mākslīgs. Labajā pusē atradās šaura virtuve, kas bija pilnībā aprīkota ar miniatūrām ierīcēm, un to no vēl šaurākās ēdamistabas atdalīja mazs, jauks bārs.

Dzīvojamā telpā atradās dīvāns un divi krēsli, kā arī parasts kafijas galdiņš, uz kura bija sakrautas avīzes, dokumenti un Džona Grišama romāns. Tur atradās arī stūra galds ar lielu, violetu lampu, kas bija pieskaņota violetajiem rāmjiem ap ļoti necilajām jūras krasta ainavām pie vienas sienas.

Uz viena no krēsliem mētājās veļas kaudze. Reičela īsti nespēja saprast, vai tā nupat atvesta vai arī sakrauta aizvešanai uz mazgātavu. Toties viens pavirši uzmests skatiens pavēstīja viņai, ka Flinns valkā bokseršortus, nevis īsās biksītes.

"Nav gluži mājīgi, vai ne?" Flinns jokodams noteica, nomezdams atslēgas uz ēdamistabas galda, uz kura jau gozējās vēstuļu kaudze, dažas mapes un klēpjdators. Viņš nolika somu blakus datoram. "Jūties kā mājās, kamēr es sameklēšu spīdzināšanas instrumentus," viņš sacīja un nozuda aiz tumšām durvīm, kur laikam bija guļamistaba.

Reičela iegāja dziļāk telpā, negribīgi pārmeta lietusmēteli pār krēsla atzveltni pie galda, uz kura viņš bija nolicis somu, un apstājās, baidīdamās sēsties.

"Nāc nu, apskatīsim tavu brūci."

Viņa pagriezās Flinna balss virzienā. Viņš turēja rokā pudeli ar kaut kādu šķidrumu un pāris vates spilventiņu.

"Mis, pienācis laiks operācijai," Flinns paziņoja, viegli palocīdamies, un pakāpās sānis, lai viņa varētu ieiet virtuvē.

Reičela savilka ciešāk ap krūtīm šalli un paņēma somu.

Flinns pavadīja viņu līdz izlietnei un izņēma somu viņai no rokām.

"Tajā milzīgajā konteinerā laikam ir kaut kas neizmērojami svarīgs, ja tu atsakies izlaist to no acīm," viņš teica, nolikdams somu uz letes Reičelai aiz muguras. Tad viņš atgrieza ūdens krānu un paņēma mazu šķidro antibakteriālo ziepju pudelīti. Satvēris Reičelas roku, viņš uzlēja šķīdumu uz tās un pagrūda zem siltā ūdens strūklas.

"Au!" viņa iesaucās, kad ziepes iekļuva dziļajās skrambās, ko viņai bija sagādājis nepateicīgais kaķis.

"Nejauka brūce," Flinns noteica. Viņa pirksti sāka slīdēt pār Reičelas roku, maigi ieziepējot brūces, rūpīgi iztīrot dziļākās skrambas. Tad viņš pagrieza Reičelas plaukstu otrādi un tikpat maigi nomazgāja otru pusi. Katru reizi, kad Flinna pirksti pieskārās viņas ādai, Reičela juta, kā elektrība uzšaujas augšā pa viņas roku tieši līdz krūtīm.

Viņa rokas bija burvīgas - stipras, bet maigas, turklāt lielas. Reičelas plauksta viņējā izskatījās tik maza... Viņa pēkšņi iedomājās šīs lielās plaukstas uz savām krūtīm... un atguvās, strauji paceldama skatienu. Flinns mierīgi mazgāja ziepes nost no viņas rokas. Viņam bija ārkārtīgi pievilcīgs profils - ļoti anglisks, ar šauru, taisnu degunu, spēcīgu zodu, izteiktu pieri...

"Tagad otru, lūdzu," viņš sacīja, satvēra Reičelas kreiso roku un klusējot atkārtoja visas darbības, tikai pakratīja galvu, kad ieraudzīja ļoti dziļu skrāpējumu, kas stiepās pāri viņas rokas locītavai, un viņam pār acīm pārkrita seksīgā matu šķipsna.

Bet tas, kā Flinna pirksti glāstīja viņas locītavu, gandrīz pazudināja Reičelu, un tagad viņa gara acīm redzēja ainas, kurās šī pati plauksta mērķtiecīgi un pavēlnieciski pieskārās citām viņas ķermeņa daļām...

"Vai tev nesāp?" viņš klusi jautāja un palūkojās uz Reičelu. Viņa lūpās rotājās smaida atblāzma.

"N-nē," viņa stomīdamās atbildēja, un Flinns noskaloja viņas roku.

"Pēc tāda kautiņa varu derēt, ka tas kaķis izskatās vēl briesmīgāk," viņš pajokoja, paņemdams virtuves dvieli, kas izskatījās tā, it kā nekad nebūtu lietots, un maigi piespiezdams to pie Reiče-las ādas.

Susinādams viņas rokas, Flinns palūkojās uz viņu caur biezām, smilšaini brūnām skropstām, pārlaida skatienu pār viņas seju un maigi pasmaidīja, ieraudzījis zeltu viņas matos.

"Tu esi diezgan pārsteidzoša, Reičela Līra," viņš klusi teica. "Maģija, aušana, kaķu atbrīvošana... Nekad nav iespējams zināt, kas būs nākamais."

"To pašu varētu teikt par tevi. Sākumā tu esi Flinns, tad Čār-lijs, un pēc tam tu pārvērties par Oliju."

"Tie visi patiesībā ir jauki puiši," Flinns atbildēja, piemiegdams ar aci. "Tagad varbūt mazliet sāpēs," viņš piebilda un izvilka no bikšu kabatas joda pudelīti.

"Jods?" Viņa iesmējās. "Kas tas par vīrieti, kurš dzīvo korporatīvajā dzīvoklī, nekad nav izmantojis virtuvi un nēsā līdzi joda pudelīti?"

"Izveicīgs," Flinns atbildēja un pasmaidījis uzlēja nedaudz tinktūras uz pirmās švīkas. Reičela spēji ievilka elpu. "Mana māte allaž piekodināja, ka jābūt sagatavotam visām nejaušībām. Viņa vienmēr pārliecinājās par to, ka uz mūsu apakšveļas ir nedzēšami ierakstīti mūsu vārdi."

Reičela iesmējās, un viņš uzlēja brūcēm vēl nedaudz joda.

"Es sarāvos katru reizi, kad ieraudzīju viņu ar flomāsteru rokā," Flinns piebilda, pagrieza Reičelas plaukstu otrādi un sāka tīrīt švīkas uz delnas.

"Varu derēt, ka tev vienmēr pa rokai ir zemesriekstu sviests un ūdens, ja sāktos gaisa uzbrukums, vai ne?"

"Žāvētas siļķes," viņš skābi noteica. "Un es šo virtuvi izmantoju bieži - zeķu žāvēšanai. Plīts ir šim uzdevumam ideāli piemērota."

Reičela atkal iesmējās, gandrīz nemanīdama, ka viņš beidz apstrādāt vienu roku un ķeras pie otras.

"Vai tev ir tēvs?"

"Vai tu gribi vaicāt, vai es esmu kāda neveiksmīga zinātniska eksperimenta rezultāts? Vai arī tikai to, vai viņš ir dzīvs?"

"Pēdējais variants."

"Viņš tiešām ir dzīvs. Mans mīļais, vecais tētis ir nemiera gars. Viņš vienmēr ložņā pa māju, meklēdams kaut ko labojamu, bet viņam nekad tas īsti neizdodas. Un tavi vecāki?"

"Nu, nedomāju, ka manai mātei kaut kur ir paslēpts flomās-ters, bet viņai vienmēr pa rokai bijis daudz zemesriekstu sviesta," Reičela teica un viegli iesmējās. "Un mans tēvs, viņš..." Reičela apklusa, nevarēdama izdomāt, ko lai saka. Ir riebeklis? Mirst? Draud ierasties Providensā? "Viņš nav īpaši saimniecisks," viņa aši izgrūda un palūkojās uz savām rokām, kas tagad bija pārklātas ar atbaidoši violetiem joda traipiem. "Vai! Tagad viss izskatās vēl sliktāk nekā pirms tam."

"Jāizdara vēl kaut kas," Flinns sacīja un, saņēmis viņas labo roku, turēja to savā plaukstā, nopētīdams piecas mazās, bet dziļās švīkas. Viņš pacēla Reičelas plaukstu, pieliecās un pieskārās ar lūpām viņas pirkstiem. "Tiek ieteikts vienmēr noskūpstīt brūces vai ari, ja ir pārdroši lietots jods, vietu pēc iespējas tuvāk tām."

Viņš noskūpstīja Reičelas delnu. Un pēc tam rokas locītavu, ar muti maigi aptverdams viņas pulsu, lūpām kavējoties uz viņas ādas kā vieglam tilla mākonim.

Reičelu pārņēma iekāres vilnis, apdedzinādams visu viņas augumu. Viņa dziļi ievilka elpu. Flinns pacēla galvu, veltīdams viņai gurdu, bet svelmainu smaidu, paņēma otru viņas plaukstu un pagrieza to otrādi, lai tiktu pie skrambas uz rokas locītavas.

"Tevī virmo tik daudz kaislību," viņš klusi noteica. "Kaķi, vēsture un māksla. Mani interesē, kā tāda sieviete kā tu izlādē visu šo spriedzi."

"Tādu sievieti kā es arī pašu tas interesē," Reičela sacīja un savilka vienu mutes kaktiņu uz augšu, lūkodamās uz Flinna skaistajām pilnīgajām lūpām.

"Es tiešām gribēju tev piezvanīt," viņš nomurmināja. "Tikai nepaguvu izbrīvēt laiku."

"Ak!" viņa ieelsojās, kad Flinns piespieda lūpas pie maigās ādas tieši virs skrambas.

"Es pēdējā laikā esmu apkrauts ar darbu, strādāju līdz vēlai naktij," viņš piebilda, pieskārās ar lūpām citai vietai uz Reičelas plaukstas locītavas un pavilcinājās. Viņa mute bija silta un mitra.

"A-ak..." viņa nočukstēja, kad Flinns lēnām, mierīgi un, nolādēts, prasmīgi pārvietoja lūpas uz augšu pa roku, viegli satvēra zobos viņas ādu un kodīja to kā delikatesi.

"Bet es vairs nepieļaušu tādu kļūdu."

Reičela stāvēja kā pienaglota pie grīdas, viņas smadzenes bija pārvērtušās želejā, un viņa spēja domāt tikai par šā vīrieša muti un augumu.

Viņš turpināja virzīties augšup pa džempera piedurkni, ko viņa bija uzgrūdusi virs elkoņa, karsti elpodams caur audumu, virzīdamies aizvien augstāk, līdz viņa mute atradās pie viņas kakla.

"Jēzus!" Reičela nočukstēja un pielieca galvu uz otru pusi, lai atbrīvotu viņam ceļu. Flinns dobji iesmējās un lēnām izpētīja viņas kaklu, ar lūpām un mēli glāstīdams ādu. Viņš uzlika rokas uz Reičelas vidukļa un pievilka viņu tuvāk; Reičela sajuta caur audumu iespaidīgas erekcijas sākumu un drebēdama nodomāja, ka visas tās kaislības, kas virmo viņas augumā, varētu pāragri eksplodēt Flinna nevainojami tīrajā virtuvē.

"Tu brīnišķīgi smaržo," viņš nočukstēja, nepiespiesti pievērsdamies viņas auss ļipiņai un saņemdams to starp zobiem. "Pēc vaniļas."

Tas nevar būt. Tas nevar būt, viņa apjukusi domāja, pieliekdama galvu uz sāniem un atkal atpakaļ, klusībā lūgdama Flinnu, lai viņš noskūpsta katru viņas ādas sprīdi. Katru sprīdi, un viņai bija vienalga, cik uzblīdusi viņa ir, jo šobrīd viņa jutās neticami seksīga.

Flinns ievilka mute gan viņas auss ļipiņu, gan auskaru, kas tajā karājās, un laiski šaudīja mēli gar Reičelas auss gliemežnīcu.

Viņa rokas lēnām slīdēja uz augšu gar Reičelas sāniem, uz viņas krūtīm, maigi piespiedās tām un satvēra tās plaukstās.

Pār Reičelas lūpām izspruka iekāres pilns vaids, un Flinns atrāva lūpas no viņas auss, ļaudams auskaram izsprukt no mutes un šūpoties pret Reičelas ādu, bet viņa lūpas atstāja siltu, miklu sliedi.

"Vai tu zināji," viņš nomurmināja, "ka dažas tautas skūpstu uzskata par apmainīšanos ar dvēselēm?"

"Ak!" viņa čukstēja, kad Flinna mēle aši pieskārās viņas lūpu kaktiņam, izraisot satriecošas izjūtas.

"Un vai tu zināji, ka sievietes ādas smarža uzbudinot vairāk nekā pieskaršanās tai?" viņš jautāja, kodīdams Reičelas apakšlūpu.

Viņa nepaguva atbildēt, jo Flinna mēle ieslīdēja viņas mutē. Pēc tam Reičela vairs zināja tikai to, ka viņas rokas atradušas Flinna kaklu un plecus, ka viņa plaukstas ieslīdējušas zem viņas džempera, ka tās glāsta viņas kailo ādu, pieskaras krūtīm un saspiež tās tādā pašā ritmā, kādā kustas viņa lūpas un mēle. Reičela jutās tā, it kā staigātu pa slidenu virvi, it kā tūlīt varētu nolaisties uz virtuves grīdas un novilkt Flinnu līdzi, sev virsū. Pieskārieni, ko Flinns veltīja viņas ķermenim, bija izkausējuši viņu. Starp kājām sāka krāties mitrums, kas lika visam viņas augumam degt iekārē, un šķita, ka viņas āda zem drēbēm mirdz.

Flinns atspieda Reičelas muguru pret leti, un viņam dīvainā kārtā izdevās pabāzt roku zem viņas ciešajiem svārkiem, turpinot viņu skūpstīt. Viņš bez pūlēm pagrūda svārkus augšup, līdz viņa plauksta nonāca uz Reičelas gurna, pirksti iespiedās viņas miesā, un viņš turēja Reičelu pretī savam loceklim, kārdinot, kustoties pret viņu, tajā pašā laikā padziļinot skūpstu.

Reičela nebija tā ilgojusies pēc vīrieša, tik ļoti vēlējusies kāda pieskārienus kopš... Nekad.

Flinns ievaidējās, pēkšņi satvēra viņu aiz gurniem, pacēla no grīdas, it kā viņa būtu viegla kā pūciņa, un nosēdināja viņu uz letes, nostādamies tā, ka Reičela juta viņa locekli berzējamies sev starp kājām.

Reičela apskāva Flinna kaklu, ieslidināja plaukstu viņa biezajos matos un izmisīgi vēlējās, kaut viņš atāķētu viņas krūšturi.

Bet Flinns laiski pacēla galvu un novāca garu, cirtainu matu šķipsnu, kas bija iespraukusies starp viņu mutēm.

"Šķiet, tas ir tavējais," viņš teica un noskūpstīja Reičelu uz pieres.

"Manējais," viņa sapņaini atbalsoja, kad Flinns atlaida viņas gurnus un ļāva viņas kājām atkal nonākt uz grīdas.

"Tavs mobilais telefons," viņš sacīja, un Reičela atskārta, ka Vivaldi melodija, ko viņa dzirdēja galvā, patiesībā skan viņas somā.

Viņas acis tūlīt atsprāga vaļā - neviens viņai nekad nebija zvanījis uz šo telefonu, un viņa iedomājās savu māti. Tētis. Kaut kas bija noticis ar tēti - viņa spēji pagriezās, izmisīgi taustījās pēc telefona, izvilka to no somas, nospiezdama ne vienu vien taustiņu, pirms atrada īsto.

"Hallo!" viņa aizelsusies iesaucās, izdzirdēja zvanītāja balsi un juta, ka sirds apstājas.

Deviņpadsmitā nodaļa

"Reičela?" Mairons rūpju pilnā balsī vaicāja.

Cik apkaunojoši! Viņa jutās tā, it kā tūlīt varētu nomirt, - un kādēļ Mairons viņai zvanīja? Kāpēc no visiem brīžiem, kad viņš varētu piezvanīt, no nedēļām, mēnešiem un gadiem, viņš bija izvēlējies tieši šo?

"Ak... jā. Sveiks!" Reičela klusi noteica un kautrīgi parāva svārkus uz leju.

"Ak dievs, kur tu esi? Es par tevi uztraucos!" viņš iesaucās.

"Ko?" viņa muļķīgi pārjautāja un žigli palūkojās pār plecu uz Flinnu. Viņš stāvēja virtuves vidū, uzlicis rokas uz gurniem, un vēroja Reičelu. Viņa mati bija sajaukti, un Reičela neskaidri atcerējās, kā bija izlaidusi caur tiem pirkstus.

"Es prasīju, kur tu atrodies. Es no raizēm gandrīz zaudēju prātu!"

"Kopš kura laika?" viņa gandrīz iešņācās, aizgriezās no Flinna un iegāja blakusistabā, attālinādamās par, hmm, kādām sešām pēdām.

"Kopš es atnācu, lai pagatavotu sviestmaizi, un atklāju, ka tevis nav. Tu nekad nestaigā apkārt tik vēlu - ir jau gandrīz trīs naktī!"

Sasodīts, vai tiešām jau bija tik vēls?

"Paldies par gādīgo zvanu, tēt, bet es šobrīd esmu aizņemta," viņa asi nočukstēja.

"Aizņemta ar ko?" Mairons tikpat asi noprasīja.

"Interesanti, ar ko, pēc tavām domām, es varētu būt aizņemta?" viņa čukstus atcirta un atkal pameta skatienu pār plecu. Tagad

Flinns stāvēja pie izlietnes un vāca izlietotos vates spilventiņus. Lieliski. Ballīte beigusies. Paldies, Mairon!

Viņa iegāja tālāk dzīvojamā istabā, lai varētu mierīgi pateikt Maironam, kur viņš var iebāzt savu stulbo sviestmaizi, bet Flinns vēl joprojām varēja dzirdēt visu, ko viņa saka.

"Tu gribi teikt... tev ir randiņš?" Un Reičela nespēja nepamanīt, ka Mairona balsī skan neticība.

Reičela nopūtās, pacēlusi acis pret griestiem.

"Tā varētu teikt," viņa vēsi atbildēja.

"]ēzus!" viņš noteica, it kā censtos aptvert kaut ko tik neiespējamu. "Tas ir, es nezināju..."

"Skaidrs. Paldies par rūpēm, bet..."

"Kas viņš ir?" Mairons jautāja.

"Kā, lūdzu?"

"Ar ko tu esi kopā? Vai ar to vīrieti no bāra?"

Ak dievs, viņš izklausījās tik... pārsteigts. Vai tas tiešām bija tik neticami? Reičela Tīra kopā ar vīrieti? Nu, vismaz teorētiski.

"Vai tas ir viņš?" Mairons atkārtoja jautājumu.

"Pagaidi... par ko tu runā?" viņa apjukusi vaicāja.

"Nu, par to puisi sieviešu tualetē."

"Ak, Dieva dēļ, viņš nebija sieviešu tualetē, Mairon!"

"Tas ir viņš?" Mairons iesaucās, izbrīnā palaizdams gar ausīm piebildi par tualeti.

Tas viss sāka Reičelu patiešām saniknot.

"Jā, tas ir viņš. Kāpēc gan ne?" viņa nošņāca.

"Jēzus!"

"Lūdzu, beidz sacīt "Jēzus"!"

"Es tikai... Neizskatījās, ka viņš būtu tavs tips. Nepavisam."

Reičelai gribējās pajautāt, kāds tad, pēc Mairona domām, ir viņas tips, bet pārdomāja, jo Flinns tagad stāvēja pie mazā galdiņa tieši viņai aiz muguras, visu kārtodams.

"Labi. Paklau, man tiešām jāiet..."

"Ei, vai tu šonedēļ nopirki sālāmi desu? Es tepat stāvu, bet to neredzu."

Ja Reičelas dzīve būtu viduvēja filma, kurā meitene sajūk prātā, šis būty tas bridis, kurā viņa ar miesnieka nazi sacirstu Maironu sīkos gabaliņos un izbarotu mistera Valisjelo sunim.

"Atā!" viņa sašutusi noteica un atvienoja sarunu, vēl pagūdama izdzirdēt Mairona: "Bet kā tad sālāmi..."

Reičela vēl bridi pētīja telefonu, līdz saprata, kā to izslēgt, tad saņēma drosmi un apgriezās apkārt, lai stātos pretī Flinnam. Ar platu smaidu sejā. Tik platu, ka viņai iesāpējās vaigi.

"Draugs," viņa paskaidroja, paraustīdama plecus.

Flinns tikai greizi pasmaidīja un atgriezās virtuvē, lai paņemtu viņas somu.

"Paklau, es nedusmojos, ja tev kāds ir..."

"Nē! Es neesmu ne ar vienu kopā!" Reičela uzstājīgi iebilda un nodomāja, kāda likteņa ironija, ka viņa pirmo reizi mūžā izmisīgi vēlas, kaut viņai nebūtu vīrieša. "Man pat nav suņa! Tas puisis ir tikai vecs..." Viņai gribējās teikt "maitasgabals" "Viņš ir tikai vecs draugs, un viņš raizējas, jo es neesmu mājās." Viņa nepiebilda, ka Mairons uztraucas tāpēc, ka a) viņai nav savas dzīves un neplānotu pasākumu un b) viņai beigusies sālāmi desa.

"Viņš tikai nejauši brauca garām tavai mājai, vai ne?" Flinns pasmaidīja un ne pārāk neuzkrītoši palūkojās pulksteni.

Nu labi. Reičela noteikti nebija īpaši pieredzējusi šajos jautājumos, bet viņa pazina starptautisko signālu - viss ir beidzies. Tāpēc viņa nopūtās un iemeta telefonu somā.

"Patiesību sakot, viņš ir manā mājā. Man ir daži draugi, kuri tur nāk un iet... vispār vairāk nāk nekā iet. Dažreiz viņiem vajag kaut kur pavadīt laiku. Vai kaut ko apēst," viņa vīpsnādama piebilda un varbūt pirmo reizi atskārta, cik neprātīgi ir ļaut bijušajam mīļākajam brīvi staigāt pa viņas māju. "Bet tas viss ir ļoti platoniski, un vari man ticēt, pat ja viņš gribētu kaut ko vairāk, es to negribētu un..."

Flinns uzlika plaukstu viņai uz rokas, lai apturētu šos runas plūdus.

"Viss tiešām ir labi. Es jau tev teicu - diez vai varētu cerēt, ka tu dzīvo viena pati būdā meža vidū un gaidi ierodamies tādu puisi kā es," viņš sacīja, veltīdams Reičelai apburošu, nedaudz greizu smaidu. "Un es pats noteikti..."

Lai ari ko Flinns būtu grasījies teikt, viņš apklusa, uz brīdi izskatīdamies dīvaini samulsis, un papurināja galvu, it kā gribētu izklīdināt apjukumu.

Bet viņam jau ari neko vairs nevajadzēja teikt, jo Reičela pēkšņi visu saprata. Ak dievs, cik viņa bija stulba! Visu laiku viņa bija centusies pārliecināt Flinnu par to, ka viņai nav drauga, un nebija pat iedomājusies, ka viņam varētu būt kādas attiecības. Protams! Tāds vīrietis kā Flinns nevarētu būt brīvs, pat ja to mēģinātu! Dīvaini bija tikai tas, ka Reičela nebija to sapratusi.

"Skaidrs," viņa noteica, pamāja ar galvu un pasmaidīja, it kā ar viņu kaut kas tāds notiktu visu laiku. “Tu esi tas, kurš nav brīvs."

"Patiesību sakot, es esmu tas, kurš nav gulējis jau vairākas dienas. Es jūtos diezgan noguris."

Viņš to nenoliedza. Lieliski. Patiešām lieliski.

Flinns paņēma savu lietusmēteli un turēja, lai Reičela varētu to uzvilkt.

"Man šķiet, labāk būtu turpināt šo sarunu kādu citu reizi. Varbūt mēs drīzumā varētu aiziet vakariņās."

f

Brīnišķīgi! Flinns grasījās Reičelu pamest, pirms bija viņu dabūjis, un tikai tāpēc, ka Mairons bija sapīpējies, gribēja sviestmaizi ar sālāmi desu un tāpēc atvēra šo Pandoras lādi.

"Jā," Reičela noteica un ļāva Flinnam uzlikt mēteli viņai uz pleciem.

Viņa pieliecās, lai paceltu somu, bet Flinns viņu apturēja, uzlikdams plaukstu viņai uz pleca un piespiezdams viņu apgriezties.

"Pirmdien es esmu aizņemts, un otrdien ir aušanas nodarbība - starp citu, es to gaidu ar nepacietību. Man iepatikusies aušana, un es domāju, ka varētu uzaust mātei kādu mazu šalli vai kaut ko citu, ko uzdāvināt Ziemassvētkos. Vai trešdien tu varētu? Es zinu kādu klusu vietu Benefita ielā, ja tu esi brīva."

Reičela apstulbusi pamirkšķināja acis.

"Vai tu joko?"

"Jokoju?" Flinns iesmējās. "Kāpēc lai es jokotu par kaut ko tādu? Vai tu domāji, ka mani nobiedēs iespēja sacensties ar amerikāņiem?" viņš jautāja, plati smaidīdams. "Nepavisam. Es domāju, ka varētu sākt ar vakariņām, bet, ja tas neizdosies, izaicināšu viņu uz dueli."

Reičela iespurcās un nolēma, ka sāncensība nebiedē arī viņu pašu. Vismaz pagaidām.

Flinns smaidīdams lūkojās uz Reičelu ar savām siltajām zili zaļajām acīm.

"Vai tev nav iebildumu pret tikšanos trešdien?"

"Tas būtu lieliski," viņa no visas sirds atsaucās.

"Fantastiski," Flinns noteica, uzlikdams roku viņai uz pēcpuses un pamudinādams viņu doties uz durvju pusi.

Kamēr viņš veda Reičelu līdz viņas mašīnai, viņi runāja par viesībām. Flinns pastāstīja, kā aizvedis Marlēni mājās, nolicis uz dīvāna un atstājis viņu skaļi krācam.

"Tu šeit esi neilgi, bet tev jau ir ietekmīgi draugi," Reičela ieminējās. "Kā tu pazīsti misteru Feizelu?"

"Es nedaudz strādāju pie viņa."

"Ar datoriem?"

"Jā, protams. Kur ir tava mašīna? Es to neredzu."

"Nākamajā kvartālā," viņa sacīja, norādīdama uz priekšu. "Bet man likās, ka tava specialitāte ir banku programmatūra."

"Patiesībā mūsu specialitāte ir viss, par ko cilvēki ir ar mieru mums maksāt kaudzēm naudas."

Reičela iesmējās, un Flinns apstādināja mašīnu blakus viņas automobilim. Viņa sāka vākt kopā savas mantas. Flinns satvēra mēteļa apkakli, pievilka Reičelu sev tuvāk, vēlreiz kaislīgi noskūpstīja, izkāpa laukā un apgāja apkārt mašīnai, lai atvērtu durvis.

Reičela izkāpa un pasniedza viņam mēteli.

"Tad tiksimies trešdien. Vai apsoli, ka būsi brīva tajā vakarā?" viņš jautāja, paliekdamies uz priekšu un maigi pieskardamies ar degunu viņas kaklam.

"Noteikti."

"Es tev pirmdien piezvanīšu, lai par to pārliecinātos."

Reičela droši vien neizskatījās par to īpaši pārliecināta, jo Flinns iesmējās un satvēra viņu lielā lāča apkampienā.

“Es apsolu. Atļauju tev noburt mani ar krupja acs palīdzību, ja es neturēšu solījumu."

"Ja tu man nepiezvanīsi, varbūt tā arī darīšu," Reičela šķelmīgi noteica un ļāva Flinnam sniegt viņai vēl vienu skūpstu, kas, pēc Reičelas domām, bija viņa solījuma apliecinājums.

Kad Reičela iegāja mājā, Mairons sēdēja uz viņas dīvāna ar televizora pulti rokā, salicis netīrās zeķēs ieautās kājas uz kafijas galdiņa, un tām blakus mētājās pusapēsta sviestmaize.

"Sveika!" viņš priecīgs iesaucās, kad Reičela atslēdza durvis.

Viņa iegāja iekšā, nometa somu uz grīdas un nikni paskatījās uz Maironu.

"Ko tu dari, Mairon?"

"Skatos filmu," viņš bezrūpīgi atbildēja. ""Matriksu". Tā ir tik... nereāla," viņš apbrīnā noteica.

Atkal sapīpējies marihuānu.

"Vai ir kāds iemesls, kāpēc tu to skaties šeit, nevis savā dzīvoklī?" viņa jautāja.

Mairons bridi to apdomāja.

"Ne gluži. Es tikai ieslēdzu televizoru, kamēr ēdu sviestmaizi, un aizrāvos."

Viņš izslēdza televizoru, nometa pulti malā un palūkojās uz Reičelu.

"Ei!" viņš ieteicās, it kā redzētu Reičelu pirmo reizi. "Tu izskaties lieliski!"

Kāpēc gan svārki, kas bija divus izmērus par maziem, lika visiem domāt, ka viņa izskatās labi? Viņa izskatījās pēc sardeles un pati to apzinājās.

"Paldies!" viņa sacīja, nomezdama malā šalli. "Bet tagad tev ir laiks iet, Mairon. Es gribu gulēt."

"Ei, Reičela!" Mairons ieminējās, pieceldamies kājās. Viņa velveta bikses, kuras, kā parasti, bija par lielu, kūļājās ap potītēm. "Tu izskaties ļoti saspringusi."

"Es neesmu saspringusi/' viņa meloja, bet nespēja atrast citu apzīmējumu. Viņa bija saspringusi. Nemierīga. Neapmierināta. Patiesībā viņa bija saspringta jau vairākas nedēļas, un visi iemesli beidzot sāka kļūt skaidri. Viņa nekad ne no viena tā īsti nebija šķīrusies. No Mairona ari patiesībā nemaz nebija jāšķiras, bet tieši to viņa vēlējās, vai ne? ŠI situācija sāka kļūt nepatīkama. "Es tikai negribu, lai tu man zvanītu nakts vidū," viņa izgrūda.

"Labi," Mairons sacīja, paceldams rokas. "Tas nebija pareizi, es saprotu. Bet es tiešām uztraucos, Reičela. Tu taču parasti nekur neej, un es nezināju, ka tu satiecies ar kādu vīrieti."

Viņš to paziņoja tā, it kā viņam būtu tiesības visu zināt.

"Tagad tu to zini. Un tu man vairs nezvanīsi, vai ne?"

"Jā," viņš sacīja. "Norunāts."

"Ir vēl kaut kas..."

"Kas tad?"

Viņa palūkojās uz Maironu, kurš izskatījās noraizējies, rūpīgs un šobrīd pat ne pārāk apreibis. Bet Reičela gribēja viņam pateikt, lai Mairons beidz aprīt viņas ēdienu, lai vairs nenāk pie viņas neaicināts un neizmanto viņas lietas. Viņa gribēja pateikt, ka starp viņiem viss ir beidzies un ka viņi patiesībā nemaz nav tik labi draugi. Un ka viņa vairs negrib Maironu redzēt. Bet tagad viņš izskatījās viegli ievainojams, un Reičelai šķita, ka daļa no tām jūtām pret Maironu, kas šobrīd viņā valdīja, ir saistītas ar PMS. ŠI tiešām bija pirmā reize, kad viņas apziņā bija uzpeldējušas šādas domas. Varbūt šis nebija piemērots bridis, lai pasūtītu Maironu dažas mājas tālāk. Varbūt viņai vajadzēja izkļūt laukā no šiem svārkiem un iet gulēt.

"Kas noticis, Reičela?" viņš jautāja, izskatīdamies pavisam norūpējies, it kā domātu, ka Reičela kādu noslepkavojusi vai izdarījusi kaut ko tikpat briesmīgu. "Tu vari man pastāstīt. Lai kas tas būtu, es tev palīdzēšu."

Tas Reičelu tiešām nokaitināja, jo viņa zināja, ka Mairons tā ari domā. Lai kas viņu nomāktu, Mairons palīdzētu, ja spētu. Vienīgā problēma bija tā, ka viņš nekad to nespēja, un Reičela ari negribēja viņa palīdzību. Viņa negribēja, lai Mairons uzturētos viņas tuvuma. Šobrīd viņa pat negribēja ar Maironu runāt.

"Vai tu... vai tu nevarētu vismaz piezvanīt, pirms nāc uz šejieni?" viņa beidzot jautāja.

Mairons izskatījās pārsteigts. Bet pēc brīža viņš pamāja.

"Protams," viņš noteica un pat pieliecās, lai paceltu savu šķīvi. "Es tikai nedaudz uzkopšu un tad iešu."

"Labi."

Mairons iegāja virtuvē. Reičela dzirdēja, kā viņš tur kaut ko grabina, pati cenzdamās atvilkt svārku rāvējslēdzēju. Kad viņš atkal parādījās, Reičela jau stāvēja uz kāpnēm, gaidīdama, kad viņš aizies.

"Ā, vēl tikai viens jautājums. Kur ir tavs telefons? Es tur ieprogrammēju dažus numurus, kas man vajadzīgi."

Reičela nopūtās, nokāpa lejā, piegāja pie somas, parakņājās jucekli, kas tajā valdīja, un izvilka laukā telefonu. Iedama atpakaļ kāpņu virzienā, viņa pasniedza to Maironam.

"Vai tu nevarētu aizslēgt durvis, kad iesi prom?"

"Jā, protams," viņš nomurmināja, ieslēgdams telefonu. Reičela uzgāja augšā pa kāpnēm un nozuda guļamistabā. Pēc mirkļa viņa izdzirdēja, kā apakšstāvā aizveras durvis.

Viņa nolobīja no sevis svārkus, atbalstījās pret sienu un nopietni apsvēra iespēju sākt raudāt.

Nolādētais PMS!

Divdesmitā nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā, atgriezusies no sporta zāles, Reičela sazvanīja Dāniju un paziņoja, ka viņām jāiet iepirkties. Viņa bija nobraukusi piecpadsmit jūdzes uz velotrenažiera, bet vēl joprojām jutās nemierīga un enerģijas pilna.

"Man likās, ka tev nav naudas," Dānijā izbrīnījusies atgādināja draudzenei.

"Nav jau arī. Bet man ir kredītkarte, un es vakar nopelnīju simt dolārus, turklāt man ir nepieciešams kaut kas ļoti, ļoti skaists, ko vilkt mugurā, jo man ir randiņš."

Dānijā spēji ievilka elpu.

"Nevar būt!" viņa iespiedzās klausulē. "Kas noticis?"

"Pastāstīšu, kad aizbraukšu tev pakaļ," Reičela atteica, plati smaidīdama.

"Labi, brauc pēc pusstundas! Man arī noderētu jaunas drēbes randiņam ar Glenu."

"Glenu? Man likās, ka tu centies tikt to viņa vaļā."

"Tā bija. Bet viņš mani uzaicināja uz teātri," Dānijā paziņoja, it kā tas visu izskaidrotu. "Tiksimies pēc pusstundas."

Pēc stundas Reičela un Dānijā jau bija Houpstrītas apģērbu veikalā, kurā, pēc Danijas vārdiem, bija pilsētas modernākās drēbes.

Kamēr viņas laiski klejoja gar plauktiem un statīviem, Reičela izstāstīja Danijai par viesībām, par Maiku, par to, kā pēkšņi parādījās Flinns, par blondīni, telefona numura iedošanu Maikam, kad viesības bija beigušās, kaķa atbrīvošanu (par to Dānijā ļoti priecājās, apgalvodama, ka "māsas" atsvabināšana sniegs Reičelai labu karmu) un to, kā viņa bija vārda tiešā nozīmē saskrējusies ar Flinnu.

"Muļķības, tā nebija nejaušība. Viņš atgriezās tevis dēļ," Dānijā pārliecināta sacīja. "Viņš ir tevi ieķēries."

"Viņš neatgriezās manis dēļ," Reičela smiedamās protestēja. Bet, paņemdama tumšsarkanu samta žaketi un pielikdama to pie auguma, lai paskatītos spogulī, viņa iedomājās, ka varbūt tā arī bija.

"Pupu mizas. Protams, tevis dēļ. Pamēģini šo!" Dānijā ieteicās un pasniedza Reičelai kobaltzilu kleitu, kas krita viņai tieši līdz ceļiem.

"Ak dievs, tā ir brīnišķīga!" Reičela noelsās, pielikdama kleitu sev klāt un ielūkodamās spoguli.

"Tev šī krāsa ļoti piestāv," Dānijā piebilda, iedama tālāk. "Uzvelc!"

Krāsa tiešām viņai piestāvēja, bet vispirms... Reičela paskatījās uz cenas zīmi pie piedurknes un gandrīz iegārdzās, ieraudzīdama, ka kleita maksā četri simti piecdesmit dolārus.

Viņa uzmanīgi nolika to atpakaļ.

"Tātad viņš atgriezās, aizveda tevi uz savu dzīvokli - un pēc tam?" Dānijā jautāja.

Reičela piemiedza aci.

"Viņš apstrādāja kaķa skrāpējumus," viņa atbildēja un parādīja Danijai plaukstu virspusi. "Un pēc tam viņš mani noskūpstīja."

"Un?"

"Un... tas bija fantastiski."

"Vai jūs to izdarījāt?" Dānijā satraukta iespiedzās.

Reičelas smaids nozuda.

"Nē." Viņa vēl joprojām jutās vīlusies par to.

"Nolādēts! Tas ir tāpēc, ka viņš ir anglis, vari man ticēt!" Dānijā paziņoja un riebumā pašūpoja galvu.

"Maldies, draudzenīt. Viņš bija ļoti... gatavs. Nekas nenotika tikai tāpēc, ka Mairons piezvanīja man uz mobilo telefonu."

"Nevar būt!"

"Jā gan!"

"Kas ar to čali notiek?"

"Viņš ir idiots," Reičela noteica, uzlikdama galvā cepuri.

"Tas nekas. Kad šonedēļ iesi ar Flinnu uz randiņu, gan jau tev paveiksies."

Reičela nopūtās un atkal palūkojās uz kobaltzilo kleitu.

"Jā, es par to daudz domāju. Redzi... man šis vīrietis patiešām patīk, Dānijā. Viņš ir tik pievilcīgs... un jautrs, un jauks, un viņam ir burvīgs akcents... Bet diez vai tā ir laba ideja," Reičela sacīja. "Viņš šeit ir tikai uz laiku..."

"Jā, un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc tev vajadzētu papriecāties," Dānijā pārtrauca draudzeni. "Bez jebkādām saistībām." Viņa paņēma blūzi, kas izskatījās kā izlieta no tīra zelta, un pielika to sev klāt.

"Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc vispār nevajadzētu ar viņu saistīties," Reičela iebilda. "Es šo vīrieti varētu patiešām iemīlēt. Kāda jēga?"

"Nu labi. Ja nu viņš ir šeit trīs mēnešus? Tas nemaz nav tik īslaicīgi. Varbūt tu laid garām nenovērtējamu dzīves pieredzi. Tu taču zini, ko es domāju par dzīves pieredzi..."

"Jā, jā," Reičela pārtrauca Dāniju, pirms viņa paguva klāstīt savu teoriju par to, ka dzīves pieredze tiek pārnesta uz nākamo dzīvi un sniedz spēcīgāku pamatu tam, par ko cilvēks pārvēršas. Tā bija diezgan mistiska teorija, ko Reičela īsti nesaprata, bet viņa nebija tik stulba, lai to atzītu, jo tad Dānijā gribētu piespiest viņu saprast. "Bet palūkojies uz to no citas puses. Ja nu viņš šeit ir trīs mēnešus?" Reičela jautāja. "Es pat nevaru samaksāt rēķinus. Pēdējais, ko man vajadzētu darīt, ir saistīties ar kādu un uzkraut viņam plecos savas rūpes. Turklāt man jāpabeidz rakstīt disertāciju."

Vai nu Dānijā bija atradusi kaut ko interesantu pie griestiem, vai arī viņa pacēla acis pret debesīm, to dzirdot.

"Bet tā ir," Reičela uzstāja.

"Vai tu liegsi sev dzīvot tikai tāpēc, ka tev ir maz naudas un tu mācies? Izbeidz! Kas to lai zina, pie kā tas varētu novest? Un, ja ne pie kā nenovedīs, tu vismaz dabūsi seksu. Kad tas vispār pēdējo reizi notika?"

"Man liekas, viņš nav brīvs."

"Nu un?"

"Nu un?" Reičela neticīgi atkārtoja. "Tas nav pareizi, Dānijā. Patiesībā tas ir pat ļoti, ļoti nepareizi."

"Lieliski. Tagad tu jau gribi tēlot viņa sirdsapziņu?"

Reičela aizgriezās un palūkojās uz džemperiem un jakām, nevēlēdamās vairs apspriest šo tematu. Bet Dānijā vēl nebija beigusi runāt. Viņa piesoļoja Reičelai klāt un atkal paņēma kobaltzilo kleitu.

"Šī ir tā, kas tev vajadzīga. Kopā ar tiem taviem lieliskajiem zābakiem tu izskatīsies satriecoša."

Reičela uzmeta kleitai ilgpilnu skatienu, bet papurināja galvu.

"Es nevaru to atļauties," viņa noteica, tomēr izņēma kleitu Dānijai no rokām un iegāja kabīnē, lai to pielaikotu.

"Vari gan. Tev ir kredītkarte!" viņai atgādināja Danijas balss aiz aizkara.

"Man ir karte, kuras kredīts ir pārsniegts," Reičela nomurmināja. Pēc dažām minūtēm viņa iznāca laukā. "Un man nav rotaslietu, ko valkāt pie šīs kleitas," viņa piebilda un piegāja pie spoguļa, lai palūkotos uz sevi.

Ak dievs, viņa izskatījās... skaista. Nevis resna. Nevis masīva. Tikai krāšņa un... skaista.

"Tev nav rotaslietu, bet man gan ir. Es nupat internēta izsolē nopirku šo to, kas būs ideāli piemērots. Tev patiks," Dānijā sacīja, nostādamās Reičelai aiz muguras.

"Es nevaru to atļauties," Reičela atkārtoja, grozīdamās uz visām pusēm, lai labāk aplūkotu tērpu. Jēziņ, pat viņas dibens izskatījās labi!

"Pērc to! Un neuztraucies par naudu! Es to nokārtošu."

Reičela iesmējās, skatīdamās uz Danijas attēlu spogulī.

"Kādā veidā? Vai tu esi atradusi burvestību, kas liek naudai augt kokos?"

"Varbūt," Dānijā noteica un plati pasmaidīja. "Vēlāk uzzināsi."

Reičela atkal iesmējās un pēdējo reizi uzmeta skatienu spogulim. Viņa izskatījās labi. Ļoti labi. Un tas bija diezgan pārsteidzoši, jo viņa nebija zaudējusi svaru, tomēr viņas augums bija mainījies - kaut kādā veidā pārkārtojies.

"Oho!" iesaucās pārdevēja, kuras atspulgs parādījās aiz Danijas pleca. "Jums tā ļoti piestāv. Šādu kleitu var nēsāt tikai dažas sievietes."

"Tiešām?" Reičela sīkā balstiņā noprasīja.

"Bez šaubām," meitene apgalvoja, cītīgi mādama ar galvu. "Te nepieciešami izliekumi. Jūs šo kleitu spējat piepildīt."

Juzdamās ārkārtīgi iepriecināta, Reičela pati sev plati uzsmaidīja. Bet tad viņa atcerējās savas finansiālās grūtības. Smaids nozuda, un viņa papurināja galvu.

"Ak dievs, tas ir tik muļķīgi!" viņa sacīja un nomāktā garastāvoklī iegāja kabīnē, lai novilktu kleitu. "Es pat nezinu, vai man būs vēl kāds pagaidu darbs! Es nedrīkstu iztērēt pēdējo naudu kaut kam tādam."

"Vai tu nevarētu gluži vienkārši uzticēties man?" cauri aizkariem atskanēja Danijas sauciens, un mirklī, kad Reičela atkal parādījās, Dānijā izrāva kleitu viņai no rokām. Pirms Reičela paguva iebilst, Dānijā piesoļoja pie letes, nesdama gan kleitu, gan zeltaino blūzi un baltos svārkus, ko bija izvēlējusies pati, un pasniedza drēbes pārdevējai. "Mēs tos ņemsim!"

Pēc jauna pirkuma un bez jebkādām idejām, kā to vēlāk atmaksāt, Reičela un Dānijā piebrauca pie neievērojamas sānielas un maza veikaliņa "Abrakadabra", lai iegādātos eļļas un sveces Danijas burvestībām. Viņas atrada arī amuletus, kas bija nocenoti par piecdesmit procentiem, un Reičela, kura nekad nebija spējusi pretoties atlaidēm, tos nopirka.

Tad viņas devās uz Reičelas mājām, jo Dānijā bija dabūjusi nepieciešamos piederumus Flinna seksa burvestībai un nebija atturama no tās veikšanas, jo ļoti uztraucās par viņa angliskumu. Tās laikā viņas izgāja laukā, lai veidotu saikni ar Māti dabu.

"Man nenormāli salst," Reičela iešņācās, stāvēdama pie garāžas, mēģinādama sasildīties un ik pēc mirkļa paglūnēdama uz mistera Valisjelo mājas pusi, jo baidījās, ka viņš atkal izsauks policiju.

"Laiks ir lieliski piemērots," Dānijā sacīja. "Beidz žēloties!" Viņai bija Meksikas vaniļa, medus un sasmalcinātas mandeles, ko viņa bija sajaukusi kopā. Viņa pasniedza bļodu Rei-čelai.

"Iespļauj tajā trīs reizes!"

"Es nespļaušu bļodā!" Reičela iekliedzās.

"Spļauj!" Dānijā pavēlēja, turēdama trauku viņai zem deguna. "Jo ātrāk tu spļausi, jo ātrāk mēs varēsim iet iekšā."

Reičela iespļāva bļodā. Dānijā apmierināta pasmaidīja.

"Tagad tev tas ar pirkstu jāapmaisa pretēji pulksteņa rādītāja virzienam. Tikai trīs reizes. Ne vairāk, ne mazāk."

Reičela saviebās, novilka dūraiņus un maisīja.

"Tu mani biedē," viņa paziņoja, bet samaisīja dīvaino viru tieši trīs reizes, ne vairāk, ne mazāk.

Dānijā nedaudz iesmējās, nometās ceļos, iededzināja lielo sveci, ko bija iznesusi laukā, lai radītu nepieciešamo gaisotni, un pasniedza Reičelai ābolu un nazi.

"Pārgriez to uz pusēm un pēc tam izveido trīsstūri!"

Reičela paklausīja, šūpodama galvu.

Dānijā ar mājienu lika viņai atdot ābola puses, kad viņa bija beigusi tās grebt, un rūpīgi nolika malā.

"Labi, pacel uz augšu džemperi," viņa sacīja, paņemdama bļodu un turēdama to Reičelai priekšā. "Pēc tam iemērc trīs pirkstus maisījumā un uzzīmē uz vēdera trīsstūri ar virsotni uz augšu. Virsotnei noteikti jābūt augšā!"

"Vai tu esi traka?" Reičela noprasīja. "Kāpēc es ļauju tev mani pierunāt uz tādām izdarībām?"

"Ja tu nepasteigsies, tūlīt parādīsies misters Valisjelo!" Dānijā viņu brīdināja.

Reičela pacēla džemperi, iemērca trīs pirkstus bļodā un uzzīmēja trīsstūri. Ar virsotni uz augšu.

"Tagad atkal iemērc pirkstus un visu atkārto!" Dānijā čukstus pavēlēja. "Tikai šoreiz skaties uz mēnesi un, kamēr zīmēsi trīsstūri, visu laiku saki: es lieku sevi dievietes smaržas, lai mana īpašā nakts būtu neaizmirstama."

Reičela sarauca pieri.

"Un cik reižu man jāatkārto šī muļķīgā frāze?"

"Līdz brīdim, kad tu to sajutīsi," Dānijā teica, plati smaidīdama, un salika rokas virs krūtīm.

Ak dievs! Nu labi, nakts aukstais gaiss saldēja viņas vēderu, tāpēc Reičela iemērca pirkstus bļodā, palūkojās uz mēnesi un sāka skaitīt:

"Es lieku sevī dievietes smaržas, lai mana īpašā nakts būtu neaizmirstama."

Viņa to atkārtoja atkal un atkal, līdz acis sāka migloties un viņai likās, ka viņa apsaldējusies, bet tad Reičela pēkšņi juta, ka pār mugurkaulu no kakla līdz asteskaulam pārskrien karstuma vilnis, un viņa nolieca galvu, apjukumā mirkšķinādama acis.

"Es to sajutu!" viņa nočukstēja. "Vismaz man liekas, ka sajutu!" Viņa apklusa, paberzēja plecu un iedomājās, ka varbūt viņa tikai pārāk ilgi turējusi galvu atliektu.

Lai kas tas būtu, Dānijā pielēca kājās, satvērusi rokās abas ābola pusītes.

"Ir laiks, ir laiks!" viņa iespiedzās, sagrāba Reičelu aiz rokas un aizrāva sev līdzi skrējienā.

Viņas iebrāzās mājā un metās pie viena no Reičelas lielajiem istabas augiem.

"Aproc to!" Dānijā satraukta sacīja, iegrūzdama ābolu Reičelai rokā.

"Aprakt?" Reičela iesaucās, lūkodamās uz podu.

"Nekavējies! Aproc to, aproc!"

Reičela sāka urbināt zemi, līdz izveidoja nelielu bedrīti, tad ātri ielika ābola pusītes podā un apbēra tās ar augsni. Viņas abas ar Dāniju brīdi stāvēja, blenzdamas uz podu.

"Viss. Mans uzdevums ir paveikts," Dānijā paziņoja un uzlika rokas uz vidukļa.

"Paldies Dievam!" Reičela noteica, pagriezās un devās uz virtuvi, lai nomazgātu rokas un vēderu, bet pamanīja, ka automātiskā atbildētāja lampiņa mirguļo. "Ei, tas iedarbojās!" Viņa iesmējās un garāmejot nospieda taustiņu.

"Hmm... Sveika, Reičela! Te Maiks. Atceries, mēs tikāmies vakar?" Viņš apklusa un viegli iesmējās. "Paklau, es centos piezvanīt tev uz mobilo telefonu, bet tur atbildēja kaut kāds vīrietis..."

"Ak dievs, tas tiešām iedarbojās," Dānijā godbijīgi nočukstēja, plati iepletusi acis.

"Tu taču neizstrādāji ar mani veco joku ar nepareizu numuru, vai ne? Es cerēju, ka mēs varētu satikties ap Pateicības dienas laiku, ja tu būsi pilsētā." Viņš noskaitīja savu telefona numuru, pajokoja, ka tas ir īstais, un teica, ka vēlāk būs mājās.

Ziņa beidzās. Reičela paskatījās uz Dāniju.

'Tas kretīns Mairons atkal paņēmis manu telefonu!"

"Vai tu viņam zvanīsi?" Dānijā aizrautīgi jautāja, ignorēdama piezīmi par Maironu.

"Nē! Es satiekos ar Flinnu, atceries?"

"Neuzvedies kā muļķe, Reičela! Satiecies ar viņiem abiem! Sāc dzīvot! Nepalaid garām nevienu iespēju! Neļauj vīriešiem noteikt, ar ko tu satiksies! Tev pašai jāizvēlas, kurš tev ir vairāk piemērots!"

Viņa bija tā aizrāvusies, ka Reičelai likās - tūlīt Dānijā izvilks karogu ar uzrakstu "Visas pasaules sievietes - savienojieties!" un aizmaršēs pa ielu. Tomēr Reičela apdomāja draudzenes teikto. Tas likās dīvaini, it īpaši viņai, kuras pieredze mīlas jomā bija ļoti neparasta, piemēram, ar diviem vīriešiem. Vienā laikā.

Dānijā laikam bija nolasījusi Reičelas domas, jo viņa sekoja draudzenei uz virtuvi un turpināja runāt, kamēr Reičela vāca kopā traukus.

"Palūkojies uz to no otras puses! Ja nu tu tiecies ar Flinnu un atklāj, ka tas, ko runā par angļiem, ir patiesība - ka viņi nespētu nodarboties ar seksu, pat ja viņiem draudētu ar nāvi? Ko darīt pēc tam? Maiks varbūt ir labākais mīlētājs visā pilsētā, un tu būsi palaidusi viņu garām! Nav tāda likuma, kas tev aizliegtu vienlaikus tikties ar vairākiem vīriešiem! Gudrās, elegantās sievietes tiekas ar tik daudziem, cik vien vēlas!"

"Tiešām?" Reičela bikli ievaicājās.

"Protams! Piezvani viņam!" Dānijā uzstāja, ar roku pamādama telefona virzienā.

Danijai bija taisnība. Galvenais jau nebija sekss, kaut gan tas būtu jauki. Bet viņai tiešām nebija nekāda iemesla atturēties. Pirmo reizi mūžā par mis Neveiksminieci interesējās divi vīrieši. Kāpēc gan to neizmantot? Viņai taču nebija nekā, ko zaudēt, vai ne? Pie velna, viņa to bija pelnījusi! Viņa bija pavadījusi visu mūžu kā divu 1 Ijūstonas skaistāko sieviešu mazā, tuklā māsiņa, vērojusi, kā viņas iet uz satikšanos pēc satikšanās, kamēr Reičela sēdēja mājās un lasīja mīlestības romānus.

Pirmo reizi mūžā pie apvāršņa bija parādījušies vīrieši, kas Reičelu gribēja, un viņa negrasījās palaist garām tādu iespēju. Viņa pacēla klausuli, piezvanīja uz numuru, ko Maiks bija nosaucis, un juta, ka sirds krūtīs dauzās kā neprātīga. Atskanēja viens signāls, tad otrs, trešais...

"Jā?" viņš sacīja, pacēlis klausuli.

"Hmm... Maik?"

"Reičela?" viņš jautāja, izklausīdamies patiesi iepriecināts. "Lieliski! Tu piezvanīji!"

Reičela palūkojās uz Dāniju un pacēla īkšķus. Dānijā pasmaidīja un pavicināja roku, norādīdama, ka Reičelai jārunā.

"Es ļoti atvainojos par telefonu. Es nemēģināju tevi atšūt, goda vārds."

"Ā, tas," Maiks iesmiedamies noteica. "Nu, es priecājos, ka tu piezvanīji. Tātad - ko tu šobrīd dari?"

lepirkos randiņam ar citu vīrieti, pabūros, un tu?

"Esmu kopā ar draudzeni. Un ko dari tu pats?"

"Skatos futbolu. "Pats" bradā pa "Jets". Paklau, kā būtu, ja mēs satiktos ap Pateicības dienas laiku? Tas ir, vai tu būsi šeit?"

"Jā," Reičela atbildēja. "Labprāt."

"Lieliski." Viņš izklausījās atvieglots. "Es tiešām priecājos, ka mēs satikāmies, Reičela. Es nemūžam nebūtu domājis, ka tādā pasākumā satikšu tik skaistu sievieti kā tevi."

Skaista. Maiks domāja, ka viņa ir skaista.

"Tad varbūt mēs varētu tikties piektdienā pēc Pateicības dienas? Man pāris nedēļu jāstrādā kādā vietā krastmalā un jātiekas ar vecākiem Pateicības dienā. Bet piektdien es atgriezīšos. Kā tu domā - vai būsi brīva?"

"Jā, domāju, ka būšu."

"Fantastiski. Es dažreiz apmeklēju kādu klubu, kas tev varētu patikt - labs ēdiens, laba mūzika."

Tas šķita brīnišķīgi. Maiks šķita brīnišķīgs.

"Brīnišķīgi," Reičela atbildēja, laimīgi smaidīdama.

"Labi. Tad es tev piezvanīšu nedēļas beigās, lai visu apstiprinātu."

Tagad viņa jau gandrīz lidinājās pa gaisu.

"Paldies, Maik! Gaidīšu ar nepacietību."

Reičela nolika klausuli un palūkojās uz Dāniju.

"Man atkal jāiet iepirkties!" viņa iesaucās un sāka smieties.

Svētdien Flinns pamodās no tā, ka apdullinoši skaļi zvanīja telefons. Viņš izstiepa roku, sataustīja klausuli un pamanīja, ka viņam ir erekcija debesskrāpja lielumā. Pie tā bija vainīgs ļoti erotisks sapnis par kādu meiteni, vārdā Reičela.

"Hallo!" viņš norūca klausulē.

"Flinn, mīļais!" Airisa pieglaimīgi nodūdoja.

Ak dievs!

"Airisa."

"Man vajadzētu uz tevi ļoti dusmoties, Flinn Oliver. Tu apsolīji man vakar piezvanīt, vai atceries?"

"Piedod! Man bija jāstrādā."

"Izklausās, ka tevi moka vesels briesmoņu bars - tev visu laiku jāstrādā," viņa žēlojās. "Kad tu atgriezīsies mājās, Flinnucīt?"

"Nezinu," viņš godīgi atbildēja. Abi uzdevumi aizņēma vairāk laika, nekā viņš bija paredzējis. "Ne tik drīz."

Airisa aizkaitināta nopūtās.

"Ak, Flinn," viņa klusi sacīja. "Tu laikam man nekad nepiedosi."

Flinns pacēla acis pret griestiem un piecēlās sēdus, atbalstīdams elkoņus uz ceļgaliem.

"Airisa, lūdzu, vai mēs šo sarunu nevarētu atlikt līdz brīdim, kad es atgriezīšos vecajā labajā Anglijā?"

"Nē, nevaram vis. Man liekas, tu nesaproti, kā tas mani satriecis, un es gandrīz nemaz neesmu gulējusi, kopš tu aizbrauci, mīļais. Es domāju par to burvīgo laiku, ko mēs pavadījām kopā, un cik muļķīgi es rīkojos, riskēdama ar to visu tikai tāpēc, ka jutos vientuļa."

"Airisa..."

"Patiesībā, mīļais, es nemaz negribēju nodarīt pāri mums. Es to patiesībā uzskatīju tikai par mazu, nenopietnu sakaru. Tas neko nenozīmēja."

"Jā, tu to esi teikusi jau daudz reižu. Bet kā lai es tev uzticos, Airisa? Kā lai es zinu, ka tu nedrātēsies ar kaimiņu, kamēr es būšu komandējumā?"

"Es zvēru pie savas dzīvības, ka nekad vairs tā nedarīšu," Airisa lūdzošā balsī teica. "Es dodu tev svinīgu solījumu būt mūžam uzticīga."

Flinns apslāpēja vaidu.

"Ak, mīļais, tu taču zini, cik ļoti es tevi mīlu! Vai atceries pēcpusdienu, kad mēs aizbraucām uz Vindzoru ar to mazo laivu un izpeldējām upē?"

Viņš atcerējās, protams, viņš atcerējās. Toreiz viņš bija juties ārkārtīgi laimīgs. Tas notika divus mēnešus pirms tam, kad viņam bija uznākusi sentimenta lēkme, kuras laikā viņš lūdza Airi-sas roku.

Todien Vindzorā Airisa bija gulējusi laivas priekšgalā, atbalstījusies pret vairākiem spilveniem zem saulessarga, un izskatījusies ļoti iekārojama, kamēr viņi brauca uz piknika vietu, kuru Airisa zināja. Todien Flinns Airisu dievināja. Viņi smējās un runāja, kopā juzdamies tik ērti kā vecs čību pāris, un viņš bija ierau-dzijis acu priekšā savu nākotni - skaista sieva, laimigi bērni, pāris suņu.

"Vai atceries to vietu, kur mēs rikojām pikniku?" Airisa jautāja, un viņas balss bija pēkšņi piesmakuši.

Flinns atcerējās ari to un atlaidās uz dīvāna. Nošķirtā laukumā, uz biezas segas, Airisa bija viņu pavedinājusi ar zemeņu un putukrējuma palīdzību, aicinājusi Flinnu nogaršot viņu, it kā Airisa būtu gards saldais ēdiens. Atmiņas Flinnu uzbudināja, un viņš uzlika roku uz bokseršortu priekšas, juzdams, ka loceklis atkal kļūst ciets.

"Domā par to, mīļais!" Airisa klusi teica. "Atceries kopā ar mani! Es arī par to domāju, pieskaros sev tieši tur, kur tu mani laizīji," viņa čukstēja. "Vai atceries? Vai tu negribētu atkal nogaršot mani tāpat kā toreiz? Vai tu negribētu just, kā es beidzu?"

Flinna loceklis sāka pulsēt, un viņš iebāza roku biksēs, lai to satvertu.

"Turpini!" viņš aizsmakušā balsī pavēlēja, cieši apvīdams pirkstus ap locekli.

"Tas bija lieliski," Airisa nomu’•rāja. "Es biju mikla, tāpat kā šobrīd, un nepiesātināma. Es gribēju vēl un vēl. Es beidzu tik spēcīgi, bet gribēju vēl. Es teicu: "Flinn, mīļais, laizi mani!"" Viņa ievaidējās klausulē.

Bet Flinna roka sastinga. Tas viss bija ļoti patīkami, bet Airisa bija izlaidusi kādu sīkumu, ko viņš nespēja izlaist. Tajā pašā dienā viņš bija lūdzis Airisu izdarīt to pašu viņam, bet Airisa bija riebumā saraukusi degunu un zvērējusi, ka viņas lūpas nemūžam nepieskarsies "tam tur".

"Un es atceros, kā tu ieslīdēji manī..."

"Tu kaut ko aizmirsi, vai ne, Airisa?" Flinns jautāja, izvilkdams roku no biksēm un pieceldamies sēdus. "Tu aizmirsi, ka arī es no tevis kaut ko gribēju."

Brīdi Airisa neko neteica, bet Flinns pamanīja, ka viņa aizturējusi elpu.

"Ak, Flinn, nu kāpēc tev tagad jārunā par to?" viņa klusi jautāja. "Man likās, ka mēs varētu paspēlēties."

"Tāpēc, ka man tas ir svarīgi. Un tagad atcerēsimies kaut ko citu, labi?"

"Flinn..."

"Sāksim ar to dienu, kad es ieraudzīju tevi kopā ar Polu. Tu centies to visu noniecināt, sakot - un tie bija tieši tavi vārdi ka tu esot tikai dažreiz viņam pasūkājusi."

Airisa rīkojās prātīgi un klusēja.

"Es tevi patiešām mīlēju, Airisa. Bet es neesmu pārliecināts, ka tu jebkad esi mīlējusi mani."

"Protams, mīlēju, Flinn! Kā tu vari teikt kaut ko tik drausmīgu? Un es tevi mīlu vēl joprojām! Izmisīgi mīlu! Kāpēc tad, tavuprāt, es tev visu laiku zvanu? Es neprātīgi vēlos saglābt to, kas mums bija!" Airisa iesaucās.

"Šaubos," viņš mierīgi noteica.

"Kāpēc gan vēl lai es to darītu?" Airisa spalgā balsī noprasīja.

"Patiesību sakot, tas ir lielisks jautājums, un es pats to vēl neesmu pilnībā izpratis. Bet man ir aizdomas, ka tam ir kāds sakars ar manas ģimenes saistību ar Alvikas hercogu un tavu sajūsmu par aristokrātiju."

"Tas ir drausmīgi!"

"Iespējams. Kā jau teicu, vēl neesmu to izpratis. Bet diez vai es to vēlos darīt, Airisa. Manuprāt, man pietiek. Viss ir beidzies. Patiešām beidzies. Un tagad atvaino, man jāskrien, jo šeit man ir diezgan daudz darba."

"Flinn!" viņa iekliedzās. "Lūdzu, nenoliec klausuli! Neizsvied atkritumos visu, kas mums bija!"

"Es neko neesmu izsviedis - to izdarīji tu, mīļā," viņš noteica, pārtrauca sarunu, nometa telefonu un izvilka plaukstas caur matiem.

Kopš brīža, kad Flinns bija atklājis viņas neuzticību, šī bija pirmā reize, kad Airisa atzinās viņam mīlestībā. Diez vai viņa pati to apzinājās. Tagad tam nebija nekādas nozīmes, jo Flinns zināja, ka starp viņu un Airisu Vilovu-Trokmortoni viss ir absolūti un neglābjami beidzies.

Flinns nopūtās, piecēlās, lai ietu uz dušu, un pagāja garām mazajam galdiņam, uz kura stāvēja viņa klēpjdators un papīri.

Kaut kas iemirdzējās, un viņš apstājās, pieliekdamies, lai labāk aplūkotu galdu.

Tie bija spīgulīši. Reičela bija atstājusi nedaudz sava mirdzuma.

Flinns pasmaidīja un devās uz dušas telpu.

Divdesmit pirmā nodaļa

Temats: Re:Re:Re:Re:Re:[FWD:Re: Kas notiek?] No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Rebeka <reparrish72@aol.com>

CC: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>

Rmanning70@houston.rr.com raksta:

... Kur Tu esi palikusi, mazā raganiņa? Ha, ha! Laikam jau ziņu trūkums arī ir ziņas. Ar to puisi, kuru Tu "piebūri", nekas neizdevās, vai ne? Neraizējies par to, mazā! Gan pienāks arī Tavs laiks, un Tu jau pati teici, ka Tev tagad nav laika attiecībām. Turklāt lielākoties tās nemaz nav tik lieliskas, kā varētu domāt. Vai atceries Evanu?

P. S. Neaizmirsti atsūtīt grāmatu!

R S. S. Protams, Tev nav jāskaidro, kas ir baltā maģija. Tās visas ir muļķības.

Ko Tu ar to gribi teikt - "neraizējies"? Es neraizējos. Kāpēc man vajadzētu raizēties? Vai Tev liekas, ka man par kaut ko jāraizējas? Par ko, piemēram? Par to, ka es visu laiku esmu līgavas māsa, nevis līgava? Vai to Tu gribi teikt? Ja sievietei trīsdesmit gadu vecumā nav vīra vai nopietnu attiecību, tad ar viņu kaut kas nav kārtībā? Ar mani viss ir kārtībā. Es tikai teicu, ka tas nav nekas īpašs, nerakstiet par to mammai un tētim sajūsmas pilnas vēstules, jo es drīzumā nebūšu kārtējā precētā Līru meitene. Bet es ar viņu TIKŠOS. Patiesībā es tiekos ar viņu un vēl vienu vīrieti. Tātad -vienu es dabūju ar baltās maģijas palīdzību, otru tikai ar savu skaistumu un personību. Vai redzat? Nav nekā, par ko raizēties! Es tikai vēl joprojām esmu brīva, tas arī viss. Un es neaizmirsīšu nosūtīt to sasodīto grāmatu.

Temats: Imodium AD konkurss

No: Liliāna Stentone <lilandelfeaol.com>

Kam: Reičela Elena Lira <earthangel@hotmail.com>

Sveika, mijā! Paldies par to zāļu nosaukumu, ko Tu iedevi vectēvam Blūkrosā. Viņš vēl nav pilnīgi atveseļojies, tomēr viņam ir labāk, un Tu jau zini, ka viņam patīk aprakstīt visus sīkumus, līdz vai nu viņš, vai es kļūstu zila. Bet notika kaut kas interesants. Uz Imodium AD iesaiņojuma bija uzraksts, ka viņi maksāšot piecsimt dolārus par jocīgu atgadījumu saistībā ar Imodium. Els viņiem aizsūtīja vēstuli par to, kā reiz viņam uznākusi lēkme, spēlējot golfu. Teiksim tā - ne jau pazaudēto bumbiņu dēļ viņš gāja uz dīķi. Bet es biju ielikusi viņa golfa piederumu somā mazliet Imodium, un tas tika galā ar viņa problēmu. Es Tev paziņošu, ja vectēvs uzvarēs konkursā. Viņš teica, ka dalīšoties balvā ar jums visām trim. Kāds Providensā ir laiks? Šeit vēl joprojām ir pārāk karsts, un tūlīt jau būs svētki. Labi, man jāiet gatavot vakariņas, jo viņš man sados, ja nepaēdīs piecos. Starp citu, es žurnālā atradu interesantu diētu. Ceru, ka Tev garšo greipfrūti tikpat ļoti kā man, jo Tev būs tie daudz jāēd, bet es Tev sūtu rakstu, lai Tu pati varētu visu izlasīt. Mīlu, vecmāmiņa.

Pirmdienas rītā, kad Reičela ieradās sporta zālē un pierakstījās, Lorija iesaucās:

"Oho! Tu nāc pie mums jau gandrīz mēnesi!"

Spriežot pēc viņas pussmīna, viņa laikam bija zaudējusi derības, kas tika slēgtas darbinieku vidū.

Reičela nobrauca divdesmit jūdzes ar velotrenažieri un pat nedaudz pacilāja svarus, pirms devās uz "Turbo Temps", rokās nesdama algas veidlapu un sagādnieces dotos melnos svārkus. Pēc stundas viņa iznāca no aģentūras bez svārkiem un par desmit dolāriem nabagāka, toties ar algas čeku un tris dienu darbu. Tieši tā, pusastoņos no rīta viņai pavērsies aizraujošā zivju industrijas apstrādes un ražošanas fāzes pasaule.

Nākamā pietura bija Brauna universitātes bibliotēka, kur Rei-čela turpināja meklēt disertācijas tematu. Kad viņa ieradās mājās, viņai sāpēja galva un acu priekšā viss bija izplūdis pēc tik sīku burtu lasīšanas visu pēcpusdienu, bet viņai likās, ka palicis pavisam nedaudz, līdz viņa varēs izvēlēties tematu.

Paldies Dievam, viņas redze nebija tik apmiglojusies, lai viņa nepamanītu mirgojam automātiskā atbildētāja sarkano lampiņu.

Viņa nolika somu uz grīdas un palūkojās uz displeju. Bija atstātas trīs ziņas. Reičela piespieda attīšanas taustiņu.

"Sveika! Piezvani man!" atskanēja Danijas balss. Fonā bija dzirdams troksnis, kas rodas, kad kāds zibenīgā ātrumā spaida datora tastatūras pogas, un Reičela nodomāja, ka Dānijā atkal iepērkas internēta izsolē.

"Tiksimies vēlāk," viņa vēl piebilda un nolika klausuli.

Reičela novilka mēteli un nopurināja no kājām kurpes, bet atbildētājs sāka atskaņot nākamo ziņu.

"Hmm... Reičela, te Flinns. Vai atceries - tas puisis, kurš tevi izglāba no draudošā cietumsoda?"

Reičela nekavējoties pagriezās un laimīga uzsmaidīja automātiskajam atbildētājam.

"Es par tevi esmu diezgan daudz domājis un, patiesību sakot, jūtos nedaudz vīlies, ka tu neesi mājās. Turpmāk, lūdzu, tu varētu precīzāk uzminēt, kad es zvanīšu," viņš sacīja, un Reičelas smaids kļuva par vienu vienību platāks. "Mūsu noruna par trešdienu vēl ir spēkā, vai ne? Ja tas nesagādā pārāk lielas problēmas, vai tu nevarētu piezvanīt man un to apstiprināt? Tas būtu ļoti jauki."

Viņš nobēra numuru. Reičela to iegaumēja, iegravēja prātā uz visiem laikiem.

"Tad nu uz redzēšanos!" viņš noteica un nolika klausuli.

Viņa vēl joprojām smaidīja, kad atbildētājs ķērās pie pēdējā ziņojuma.

"Misters Gregorijs zvana mis Reičelai Lirai."

Reičela pārsteigta palūkojās uz ierīci.

"Atvainojiet, ka traucēju jūs mājās, bet diemžēl esmu spiests paziņot, ka rītvakar nevarēšu apmeklēt jūsu vadīto nodarbību," viņš rāmi sacīja. "Šodien pēc ilgas slimības viņsaulē aizgājusi mana sieva."

Viņš to pateica tā, it kā paziņotu, ka viņam ir žultspūšļa iekaisuma lēkme.

Reičela nesaprata, vai vajadzētu vairāk brīnīties par viņa apātiju, zaudējot sievu, vai arī to, ka viņam vispār bijusi sieva. Viņa būtu varējusi apzvērēt, ka misters Gregorijs kādā sīkā dzīvoklītī noslēpis glītu zēnu vai arī vecu transvestītu.

"Tā ir ļoti skumja ziņa, tomēr ari atvieglojums," misters Gregorijs stoiski turpināja runāt. "Viņa ļoti... cieta... jau pārāk ilgi," viņš piebilda, un viņa balss nedaudz aizķērās. "Lai nu kā, manis nebūs nodarbībās. Pateicos, un uz redzēšanos!"

Ziņa beidzās ar klikšķi.

Nabaga, nabaga cilvēks! Lai cik slima būtu viņa sieva un lai cik ilgi tas būtu vilcies, tomēr noteikti bija īpaši sāpīgi zaudēt viņu tik neilgi pirms svētkiem. Tas atgādināja Reičelai viņas pašas tēva vēzi, un viņa sajuta asaru dedzināšanu kaklā, jau iedomājoties vien par drausmīgo iespēju, ka tēvs varētu mirt.

Viņa aizdzina šo drūmo domu, palūkojās pulkstenī, pacēla telefona klausuli un piezvanīja Maironam. Atskanēja viņa automātiskā atbildētāja teksts: "Manis nav mājās. Lūdzu, nosauciet savu vārdu, ierunājiet īsu ziņu un telefona numuru, pa kuru es varētu ar jums sazināties."

"Mairon, mans mobilais telefons," Reičela sacīja, cerēdama, ka viņam šī ziņa šķitīs pietiekami īsa. "Vai tu to atkal aizņēmies? Ja tā, tad es ļoti gribētu dabūt to atpakaļ." Viņa atvienoja sarunu, piezvanīja uz sava mobilā telefona numuru, bet atskanēja tikai viņas pašas balss pasts, un viņa nolika klausuli. Tad viņa piezvanīja Flinnam.

Arī viņa nebija mājās. Žēl.

“Sveiks, Flinn!" Reičela nodūdoja, cenzdamās izklausīties seksīga un saraudamās, kad saprata, cik neprasmīga ir šajā jomā. "Noruna par trešdienu, protams, ir spēkā. Es to tiešām gaidu ar nepacietību. Un, protams, rītvakar ir nodarbība. Man šķiet, tu atklāsi, ka ar stellēm es protu rīkoties ļoti... labi," viņa sacīja, nespēdama izdomāt seksīgu apzīmējumu, ātri atvadījās, nolika klausuli un ievaidējās.

"Stellēm? Ak dievs, Reičela!"

Pēc tam viņa smagiem soļiem devās uz augšstāvu, apņēmusies apciemot nabaga misteru Gregoriju.

Sameklējusi aušanas kursa dokumentus un mistera Gregorija adresi, Reičela uzvilka garus džinsa auduma svārkus, rubīnsar-kanu džemperi un "Doc Marten" zābakus. Tad viņa uzrāva virsū džinsa jaku un šalli un izgāja laukā uz piebraucamā ceļa.

Reičela patlaban bāza atslēgu mašīnas durvīs, kad pie viņas "vabolītes" spārna no ēnas iznira misters Valisjelo.

"Žēlīgais Dievs!" viņa satrūkusies iesaucās. "Mister Valisjelo, jūs mani nobiedējāt."

"Piedodiet!" viņš sacīja, noliekdams savu sīko, apaļo galvu. Reičela ievilka elpu un pamanīja, ka viņam mugurā ir milzīga jaka, kurā viņš gandrīz slīka, un galvā tik tikko turas makšķernieka cepure. Izskatījās, ka viņš to uzlicis lielā steigā. "Atvainojiet, ka traucēju jūs, bet es nekad nevaru sastapt jūs mājās. Jūs, hmm... Jūs teicāt, ka jums būs nauda, lai aizvāktu koku?" viņš atgādināja, nemierīgi uzmezdams skatienu kritušajai gobai.

Pareizi. Reičela bija tā teikusi. Bet tad viņa vēl nebija izdevusi visu naudu par jaunu kleitu pirmajam randiņam pēc neiedomājami ilga laika.

"Jā, teicu gan," Reičela sacīja, domīgi pamāja un paskatījās uz koku. Par ko vispār tika celta tāda brēka? Neizskatījās, ka žogs būtu sliktākā stāvoklī nekā brīdī, kad koks tikko bija nokritis.

"Diemžēl es nenopelnīju tik daudz, kā biju cerējusi," viņa paskaidroja.

Misters Valisjelo tik cieši saknieba lūpas, ka tās gandrīz pazuda.

"Jūsu tēvam ir nauda, vai ne? Varbūt viņš jums to aizdotu."

"Nu, redziet, ir viena maza problēma," Reičela ieminējās, ar pirkstiem parādīdama, cik maza, kaut gan misters Valisjelo nevarēja to redzēt, jo viņa valkāja dūraiņus. "Mans tēvs mani finansiāli neatbalsta."

"Jūs taču varat palūgt viņam aizdevumu."

"Jā... bet es nedrīkstu darīt pat to. Viņš, nu... hmm... labi, mister Valisjelo," viņa sacīja. "Mans tēvs ir paziņojis, ka vairs man naudu nedos."

Reičela uzmeta misteram Valisjelo zaglīgu skatienu. Pat vājajā gaismā, ko deva pagalma laterna, viņa varēja saskatīt, kā no kaimiņa sejas pazūd viss sārtums. Viņš palūkojās uz koku, uzlika rokas uz saviem kaulainajiem gurniem (vismaz mēģināja - viņa jaka bija daudz par lielu) un pievērsa Reičelai diezgan negantu skatienu.

"Diez vai es varētu izteikties vēl skaidrāk, mis Līra," viņš oficiālā tonī paziņoja. “]ūsu koks bojā manu žogu. Ja jūs to neaizvāksiet, esmu gatavs iesūdzēt jūs sīko prasību tiesā."

"Ko?" Reičela iesaucās. Acu priekšā viņa jau redzēja tiesnesi Džūdiju, televīzijas kameras un atbalstītājus, kas izskatās pēc mistera Valisjelo kloniem. "Mister Valisjelo!" viņa iekliedzās. "Lūdzu, nedariet to! Es zvēru, ka visiem spēkiem cenšos sakrāt naudu tā aizvākšanai! Jums tikai jādod man nedaudz laika!"

Tagad viņš mēģināja sakrustot rokas tajā milzu jakā, bet viņam izdevās tikai satvert abus elkoņus. Viņš pamīņājās uz vietas, vēl joprojām nikni glūnēdams uz Reičelu zem savas muļķīgās makšķernieku cepures.

"Atvainojiet, mis Līra, bet jums vairs nav laika!" viņš paziņoja. "Es mēģināju būt pacietīgs, es mēģināju dot jums laiku, bet, patiesību sakot, jūs nemaz neesat centusies atbrīvoties no koka, un tas bojā manu žogu!" viņš skarbi noteica, apgriezās un iesoļoja atpakaļ tumsā, dodamies savas mājas virzienā.

"Vecais, nožēlojamais īgņa," Reičela norūca.

"Es jūs dzirdu!" misters Valisjelo uzkliedza, stāvēdams jau pie pašas ēnas robežas.

Reičela aši iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Tas nu bija pēdējais, ko viņai vajadzētu. Bet šobrīd viņa negrasījās pieļaut, ka misters Valisjelo sagandē viņas labo garastāvokli. Viņai galu galā bija jāparūpējas par misteru Gregoriju, turklāt ŠONEDĒĻ VIŅAI BIJA RANDIŅŠ, JĀ! Un nekāds idiotisks koks to nesabojās.

Bet kādā apziņas stūri sīka balstiņa čukstēja: "Sīko prasību tiesa."

Atrast mistera Gregorija māju bija diezgan vienkārši - tā atradās Mauntplezentā, pavecā, kārtīgā apkaimē, kur gar ielām bija glīti bungalo un kotedžas. Bija iedegta verandas laterna, bet logos nebija redzama gaisma, tikai šaura strēmele, kas vīdēja pa spraugu aizkaros.

Reičela uzlika somu uz pleca, uzgāja augšā pa vecajiem pakāpieniem, pāri koka verandai un spēcīgi pieklauvēja pie durvīm. Viņa izdzirdēja, ka iekšā nočīkst grīda, un tad atskanēja vienmērīgi, lēni soļi. Tie apstājās tieši pie durvīm otrā pusē, un, lai gan neviens nebija redzams, viņa pasmaidīja un pamāja ar roku durvju actiņas priekšā.

Atslīdēja viena bulta. Tad otra. Tad vēl divas un varbūt pat ķēde, līdz durvis beidzot atvērās dažas collas platā spraugā.

"Reičela?" jautāja misters Gregorijs.

"Sveiki, mister Gregorij!"

Viņš neatvēra durvis plašāk un ari neko vairs neteica.

"Es, hmm... Es saņēmu jūsu ziņu," viņa nedroši sacīja, "un ierados, lai noskaidrotu, vai nevaru kaut ko izdarīt jūsu labā."

Klusums.

"Teksasā, kad kāds ir zaudējis tuvu cilvēku, draugi un kaimiņi ierodas, lai izteiktu līdzjūtību un palīdzētu, ja tas ir iespējams," Reičela paskaidroja.

"Jūs esat pasniedzēja, nevis draugs vai kaimiņš," misters Gregorijs paziņoja.

"Taisnība. Jā. Nu labi... tad es laikam došos prom," viņa sacīja, pamādama mašīnas virzienā.

"Nemuļķojieties!" misters Gregorijs bargi pavēlēja. "Protams, jums tagad jānāk iekšā, ja jau jūs braucāt visu šo garo ceļu," viņš noņurdēja un atstūma bīdāmās durvis.

Reičela tagad jau nožēloja, ka ieradusies, un ļoti negribīgi iegāja tumšajā telpā. Tūlīt pat viņai degunā iesitās spēcīga antiseptiskā līdzekļa smaka, un galvā ienāca baisa doma, ka varbūt mistera Gre-gorija sieva nomirusi jau pirms vairākām dienām un viņš glabājis līķi šeit, līdz beidzot samierinājies ar sievas nāvi. Fui!

Bet, uzmetusi vienu skatienu misteram Gregorijam, Reičela atmeta šo domu. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs misteram Rodžersam savā aizpogājamā džemperī un mājas kurpēs, vezdams Reičelu pa ļoti šauru un garu gaiteni uz mazu, nevainojami tīru virtuvi. Reičela bija domājusi, ka tur mētāsies trauki, vēstules, avīzes, kas ļautu noprast, ka viņa dzīve apgriezusies kājām gaisā. Bet izskatījās, ka šajā virtuvē neviens nav ēdis vai gatavojis ēdienu jau gadiem ilgi.

Misters Gregorijs piešļūca tuvāk ledusskapim, atvēra tā durvis un ielūkojās iekšā.

"Man ļoti žēl jūsu sievas, mister Gregorij," Reičela ieminējās.

"Nevajag." Viņš pieliecās un nopētīja plauktus. Ledusskapis bija pilnīgi tukšs, ja neņēma vērā sviesta paciņu un puspinti paniņu.

"Mana sieva ļoti ilgi slimoja/' viņš sacīja un iztaisnojās. "Piesieta pie gultas un zaudējusi vairākumu spēju. Tagad viņa atrodas kādā daudz labākā vietā," viņš piebilda un uzmanīgi aizvēra durvis. "Es labprāt jums kaut ko piedāvātu, bet diemžēl nevarēju aiziet uz veikalu. Klāras bēres būs trešdien."

Viņa sejas izteiksme nesaskanēja ar nevērīgo balss toni, un Rei-čelas sirds sažņaudzās.

"Vai jums ir kādi radinieki? Bērni?"

Misters Gregorijs papurināja galvu.

"Brāļi vai māsas? Brālēni vai māsīcas?"

Viņš ar mājienu norādīja, lai Reičela seko viņam.

"Man nav nekādu radu," vecais vīrs sacīja, kad abi iegāja dzīvojamā istabā, kurā bija atzveltnes krēsls, gandrīz antīks televizors,

LiM УИИИИУ ^И1^1ПИ

■ЛИЛ'

kas bez skaņas rādīja CNN kanālu, un ar sintētisku audumu pārvilkts dīvāns. Pie sienas bija piekārts krustdūrienā izšūts vilka attēls. Tas bija vienīgais rotājums. Vēl telpā atradās tikai mazs galdiņš, lampa un tālvadības pults. Uz galdiņa bija glīti salocīta avīze.

"Tie nedaudzie draugi, kas mums bija, pamazām attālinājās pēc Klāras saslimšanas," misters Gregorijs piebilda, apsēdās krēslā un izvilka kāju atbalstu. "Lūdzu, sēdieties!" viņš sacīja, pamādams dīvāna virzienā.

Reičela apsēdās uz pašas maliņas.

"Atvainojiet, ka es uzdodu tādu jautājumu, bet... bet jūs taču neapglabāsiet sievu viens pats, vai ne?"

"Tur būs arī mācītājs, kurš noturēs dievkalpojumu."

"Es gribēju vaicāt, vai būs vēl kāds, ne tikai mācītājs," Reičela klusi sacīja.

Viņš mirkli padomāja un papurināja galvu.

"Varbūt parādīsies daži kaimiņi, bet es par to šaubos. Klāra tik daudzus gadus pavadīja gultā," viņš teica, un Reičelai likās, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

Reičelai bija žēl vecā vīra - viņa nespēja pat iedomāties, cik drausmīgi ir būt tik vientuļam tādā vecumā. Pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, un viņa pielika roku pie vēdera, baidīdamās, ka reiz ari viņa būs tāda pati, sēdēs tukšā mājā, dzīvos tukšu dzīvi, un no viņas būs palikusi pāri tikai tukša čaula.

"Mister Gregorij, vai ir kaut kas tāds, ko es varētu jūsu labā izdarīt?" viņa jautāja. ''Varbūt piezvanīt kādam? Uzvārīt jums tēju?"

Viņš papurināja galvu.

"Viss ir kārtībā. Man tikai nebija iespējas aiziet uz veikalu," viņš atkārtoja un nekustīgi lūkojās uz klusējošo televizoru.

"Ļaujiet man to izdarīt jūsu vietā!" Reičela dedzīgi sacīja, priecādamās, ka ir iespēja palīdzēt, un sāka rakņāties somā, meklēdama kādu papīru.

"Es nevaru..."

"Protams, varat! Tas man tiešām nesagādās nekādas neērtības. Es tāpat gribēju ieiet veikalā, kad braukšu mājās," viņa meloja. "Pasakiet man, kas jums vajadzīgs."

Misters Gregorijs viņu nopētīja ar aizdomu pilnu skatienu.

"Jūs tiešām varētu to izdarīt?"

"Ar lielāko prieku," viņa atbildēja, smaidīdama tik sirsnīgi, cik vien spēja.

Pēc brīža viņš paraustīja plecus.

"Labi. Man nevajag neko daudz. Varbūt maizi un pienu. Un žāvētas plūmes. Lielu burku. Jūs jau zināt, tās tiek liktas apakšējā plauktā..."

Reičela tuvumā atrada "Šova lielveikalu" un, turēdama rokā grozu, vispirms paņēma dažus vienkāršākos pārtikas produktus un tad devās meklēt žāvētās plūmes. Nevis plūmju sulu, bet gan īstās, melnās, želejai līdzīgās plūmes burkā. Nevis bundžā. Tikai burkā, šajā jautājumā misters Gregorijs bija nelokāms.

Nodalījumā, kurā atradās plūmes, bija vairāk šķirņu un preču zīmju, nekā varētu domāt, ņemot vērā, ka tās bija tikai plūmes, tāpēc viņa paņēma divas konkurējošas preču zīmes, katru burku savā rokā, lai izpētītu, kas tajās atšķirīgs.

Tāpēc, protams, Flinns izvēlējās tieši šo bridi, lai iznirtu no zila gaisa un atkal viņu pārbiedētu.

"Tu aizšķērso ceļu pie plūmēm," Reičelai aiz muguras atskanēja viņa balss.

Reičela apcirtās apkārt, piespiedusi abas plūmju burkas pie krūtīm.

"Ko tu šeit dari?" viņa aizelsusies iesaucās.

Flinns pasmaidīja un parādīja viņai skuvekļu paciņu, ko turēja rokās.

Reičela iesmējās un nomierinājās.

"Zini, man tiešām varētu likties, ka tu man seko pa visu Pro-vidensu."

"Patiesībā es jau grasījos pats tev izvirzīt šādu apsūdzību," viņš jokodams noteica un, paskatījies uz burkām, ko Reičela vēl joprojām turēja cieši pie krūtīm, sarauca vienu biezu uzaci.

Reičela palūkojās lejup uz plūmēm un sajuta, ka seja iekvēlojas.

"Paklau," viņa steidzīgi ieteicās, "tās nav domātas man..."

"Daudz plūmju, vai ne? Es tikai ceru, ka tās ir paredzētas kādai burvestībai."

"Ak nē," viņa pārspīlētā nopietnībā atbildēja. "Burvestībām mēs labprātāk izmantojam putnu mēslus."

Flinns iesmējās.

"Tas ir saprotams."

"Patiesībā tās ir domātas misteram Gregorijam."

"Kam?" viņš pārjautāja, pētīdams Reičelas seju un vēl joprojām smaidīdams.

"Misteram Gregorijam. Vai atceries to paveco kungu, kurš apmeklē aušanas nodarbības?"

"Ak tā." Flinns pamāja. "Kā gan es varētu viņu aizmirst?" Viņš atkal palūkojās uz plūmēm un vēlreiz savilka uzaci. "Tā gan nav mana darīšana, bet vai jums ar misteru Gregoriju ir kādas attiecības, par kurām man vajadzētu zināt?"

Reičela iesmējās, ielika vienu plūmju burku savā grozā un otru novietoja atpakaļ plauktā.

"Nē! Es to vīru tik tikko pazīstu. Bet viņam nomirusi sieva..."

"Viņa sieva?" Flinns Reičelu pārtrauca, izskatīdamies tikpat apmulsis kā viņa pati, kad bija to uzzinājusi.

"Es zinu... Sieva," viņa nočukstēja. "Es jutos ļoti pārsteigta," viņa turpināja, pamezdama skatienu apkārt. "Man likās, ka viņam ir... citas intereses. Izrādās, ka viņa sieva ilgi slimojusi un beidzot nomirusi. Un viņam nebija iespējas tikt uz veikalu, pārāk daudz jādara, tāpēc es piedāvāju iepirkties viņa vietā."

Flinna līksmais smaids kļuva nedaudz greizs un maigs, un viņš nevērīgi pasniedzās, lai aizliktu Reičelai aiz auss matu cirtu, kas bija noslīdējusi pār viņas aci.

Reičelas asinis uzreiz sāka riņķot straujāk - šis vīrietis patiešām spēja to panākt.

"U-un," viņa nedroši turpināja, "šķiet, ka viņam ļoti garšo žāvētas plūmes. Burkās. Nekādu bundžu. Un nekādā ziņā ne svaigas plūmes, jo tās esot, nu... pārāk asas."

"Tu esi apbrīnojama sieviete, Reičela Lira."

"Es zinu. Apbrīnojami pielaidīga, vai ne?" viņa smiedamās vaicāja un uzmeta skatienu plūmēm.

"Nē... tikai apbrīnojama. Man liekas, ka es nekad neesmu sastapis kādu tev līdzīgu cilvēku."

Flinna skatiens bija ļoti ciešs, it kā viņš piepeši būtu ieraudzījis Reičelu pavisam citā gaismā. Viņa nebija pieradusi pie tādas uzmanības, tāpēc kautrīgi nodūra acis, nevajadzīgi pārkārtoja mantas grozā un pagriezās pret nodalījuma galu.

"Tu gribi teikt, ka nekad neesi saticis kādu, kurš būtu tik dīvains," viņa beidzot noteica un atkal bikli iesmējās.

"Nevienu, kurš būtu tik aizraujošs," Flinns sacīja.

Sasodīts, cik labi tas viņam padevās! Reičela palūkojās augšup uz Flinnu; viņa pelēkās acis skatījās tieši viņējās, un maigums, kas tajās vīdēja, sasildīja Reičelu līdz pat kāju pirkstiem un lika justies tā, it kā viņa no iekšpuses mirdzētu.

"Vai tu to saki visām meitenēm?" viņa smaidot pavaicāja.

"Es to neesmu teicis ne reizi līdz pat šim brīdim," Flinns atbildēja un uzlika plaukstu viņai uz rokas, maigi to noglāstīdams. Reičelai likās, ka viņus abus ietver dīvaina lavandas krāsas migla.

Bet tad ejā iegriezās sieviete ar iepirkumu ratiņiem, kuri bija līdz augšai piepildīti un pie kuru roktura bija pieķēries viens bērns, bet sēdekli snauduļoja otrs, un migla pazuda.

Reičela nokaunējusies iesmējās un ciešāk satvēra smago grozu.

"Ko tu vispār dari šajā pilsētas nostūrī? Atkal izmeklē slepkavības?" viņa jautāja un piemiedza Flinnam ar aci. "Nopratini cilvēkus?"

Atgriezās Flinna jautri bezrūpīgā sejas izteiksme. Viņš izņēma grozu Reičelai no rokām, uzlika brīvo plaukstu viņai uz muguras un sāka iet uz priekšu.

"Ne gluži. Diemžēl kāds sāka likt šķēršļus šajā lietā, tāpēc vakar es izmeklēju citu noziegumu."

"Nu, pastāsti, pastāsti," Reičela iesmiedamās novilka.

"Es negribu tevi garlaikot ar visiem sīkumiem - kāds puisis tikai šo to nočiepa, tas arī viss."

"Ko tad?"

"Eifeļa torni. Monu Lizu. Un mēs vēl īsti nezinām, bet domājam, ka varbūt ari Steitenailendas prāmi, ja tu spēj tam noticēt."

Viņi jau bija piegājuši pie kases, un Reičela iesmējās.

"Un kā gan datoru speciālistam izdodas iesaistīties visos šajos noziegumos?" viņa jautāja, sākdama izkravāt grozu un likt pirkumus kasierim priekšā.

"Kā parasti," Flinns noteica un paraustīja plecus. "Ar smagu darbu un neatlaidību."

"Tu esi dīvains."

Flinns uzlika skuvekļus uz konveijera lentes un izvilka no kabatas maku.

"Un tu atbrauci uz Mauntplezentu, lai nopirktu skuvekļus? Cik zinu, no tava dzīvokļa līdz šejienei jābrauc pāri visai pilsētai."

"Ko gan nozīmē dažas liekas jūdzes? Man kāds teica, ka šeit varot nopirkt lieliskus skuvekļus," viņš sacīja un piemiedza Rei-čelai ar aci. "Un cilvēkam, kas ir nedaudz apmaldījies, braukdams pa nepareizo ielas pusi, šī vieta liekas piemērota tam, lai piestātu un aplūkotu karti."

Reičela gribēja pajautāt, uz kurieni viņš braucis, bet kasieris paziņoja:

"Trīsdesmit divi dolāri un septiņpadsmit centi, kundze."

Viņa samaksāja par pārtiku, Flinns samaksāja par skuvekļiem un pavadīja Reičelu lidz durvīm. Tad viņš apstājās un uzsita mēteļa apkakli augšā, lai tā apsegtu ausis.

"Šovakar laukā ir diezgan vēss," viņš nevērīgi piezīmēja.

"Jā." Reičela nopūtās un palūkojās laukā pa stikla durvīm, domādama par misteru Gregoriju. "Tas ir diezgan sāpīgi, vai ne? Vientulība jau tā ir auksta, bet justies vienam tik saltā naktī..."

Flinns dīvaini paskatījās uz viņu.

"Vai tev salst, Reičela?"

Jautājums lika viņai satrūkties. Flinna skatiens bija ļoti nopietns, un Reičela saprata, ka viņš jautā, vai Reičela jūtas vientuļa.

"Man? Nē, protams," viņa attrauca, bezrūpīgi pavicinādama roku.

Flinns pamāja ar galvu un palūkojās uz autostāvvietu.

"Nespēju iedomāties laiku, kas būtu piemērots vientulībai."

Protams. Pēc Reičelas domām, tāds vīrietis diez vai kādreiz varētu būt viens, viņu noteikti vienmēr ieskāva draugu un sieviešu loks. Tomēr šis vīrietis vienmēr Reičelu pārsteidza. Un šobrīd viņš izskatījās neticami pievilcīgs un bija atvēris viņai durvis.

Kad viņi bija izgājuši uz ielas, Flinns noskūpstīja Reičelu uz vaiga, ilgi turēdams lūpas piespiestas pie viņas ādas, tad atkal atglauda brīvībā izsprukušu matu cirtu viņai no acīm un ļāva plaukstai noslīdēt uz viņas rokas.

"Mēs tiekamies trešdien, vai ne?"

"Trešdien," viņa apstiprināja un pacēla divus dūraiņos tērptus īkšķus.

Viņš pamirkšķināja, iebāza rokas kabatās un devās prom pa ietvi. Tomēr, nogājis pāris soļu, apstājās un pagriezās.

"Nodod manus līdzjūtības apliecinājumus misteram Grego-rijam!"

"Paldies! Noteikti nodošu."

Flinns atsāka iet un nogriezās ap stūri, kur droši vien bija novietota viņa mašīna.

Reičela devās pretējā virzienā pati pie sava automobiļa.

Viņa vēl kādu laiku palika pie mistera Gregorija, vēroja viņu izēdam visu plūmju burku un centās neizvemties, kamēr abi skatījās "Trading Spaces" sēriju. Izrādījās, ka misters Gregorijs bija ar šo raidījumu aizrāvies tikpat ļoti kā viņa ar Dāniju.

Kad viņa beidzot devās prom, misters Gregorijs pavadīja viņu līdz durvīm un atvēra tās. Pirms Reičela paguva iziet laukā, viņš izstiepa roku.

"Paldies!" viņš teica, cītīgi kratīdams Reičelas plaukstu. "Liels, liels paldies!"

Vēlāk Reičela mēģināja lasīt grāmatu par savu bruņinieku, bet drīz vien nolika to malā un sāka domāt par misteru Gregoriju. Un, kad viņa iegrima miegā, viņai sapnī rādījās Flinns un viņa pelēkās acis. Viņš centās Reičelai kaut ko pateikt, bet viņa nespēja to saklausīt, un, kad viņa mēģināja tuvoties Flinnam, uz viņas

mašīnas uzkrita milzīga karote, to sadauzīdama, un tad viņu vajāja misters Valisjelo ar karoti rokā.

Atgriezies savā dzīvoklī, Flinns izvilka no kabatas mobilo telefonu un nospieda ātrā zvana taustiņu.

"Jā," sacīja miegainais Džo.

Fonā skanēja kāda sporta raidījuma trokšņi.

"Tu atkal esi man parādā," Flinns pieklājīgi paziņoja, atraisīdams kaklasaites mezglu.

"Ak tā?"

"Vienam no audējiem nomiris tuvinieks, un viņa devās pie tā vīra, lai izteiktu līdzjūtību."

"Nevar būt," Džo sarkastiski novilka.

"Es tavā vietā nejokotu par kaut ko tik nopietnu kā desmit mārciņas, draugs," Flinns jautri noteica, atgādinādams pāriniekam derības, ko viņi bija noslēguši.

"Jā, jā, dabūsi savas desmit mārciņas."

"Lai nebūtu pārpratumu - Amerikas valūtā tie ir četrpadsmit dolāri."

Džo nicīgi nošņācās.

"Vai tu uzzināji vēl kaut ko?" viņš jautāja.

"Neko īpašu. Tikai pirms tam, kad viņa atbrauca mājās, viņas draudzene... vai atceries to meiteni ar sarkanīgi blondajiem matiem?"

"Un kā vēl atceros," Džo noteica atzinības pilnā balsī.

"Viņa ieradās ar tukšām rokām un aizgāja, nesdama divas papīra somas, kas likās diezgan smagas.

"Tiešām?"

"Man tas šķita nedaudz dīvaini. Izskatījās, ka viņa tās zog."

"Pēc manām domām, tas sasodītais bars ir sagājis sviestā," Džo sacīja un nožāvājās. "Labi, draugs. Tiksimies jaunajā, gaišajā rītdienā."

"Un atnes līdzi manas desmit mārciņas, lūdzu! Uz redzēšanos!" Flinns noteica un atvienoja sarunu, pārtraukdams Džo īgno purpināšanu.

*-fĻ miju LVMMWIIV

4SA-

Viņš iegāja nelielajā guļamistabā, novilka mēteli, noņēma kaklasaiti un apsēdās uz gultas malas, stingi lūkodamies uz "Corporal Suites" autostāvvietu. Flinna acu priekšā bija nevis betons, bet gan Reičelas smaidošā seja, salā piesarkušie vaigi, sīkās spro-dziņas, kas ietvēra viņas seju, un pilnīgās lūpas. Viņš ar nepacietību gaidīja tikšanos trešdien. Ar ļoti lielu nepacietību. Tik lielu, ka jau sāka uztraukties par sevi. Šīs jūtas tuvojās Rihtera skalas līmenim, un viņš īsti nezināja, kā uz to reaģēt.

Par to tiešām bija vērts uztraukties, jo realitāte dūra viņam sirdī, un pēdējā laikā tās radītā brūce bija kļuvusi neiedomājami sāpīga.

Divdesmit otrā nodaļa

Otrdien Flinns un Džo sameklēja misteru Kastanedu, Vaser-manu dārznieku, kurš apgalvoja, ka neesot redzējis nevienu ne ieejam, ne izejam no Vasermanu mājas dienā, kad misis Vaser-mana tika noslepkavota.

"Es devos projām divos," viņš sacīja, sēdēdams burgeru ēstuvē, uz kuru abi bija pierunājuši viņu atnākt. "Nevienu neredzēju."

"Vai kāds jums todien palīdzēja, mister Kastaneda?"

"Nē, neviens. Tagad ir pārāk auksts, lai kaut kas varētu augt, tāpēc es tikai nogrābju lapas."

"Vai tu ēdīsi tos kartupeļus?" Džo jautāja Flinnam.

Flinns pagrieza galvu un uzmeta Džo izteiksmīgu skatienu.

"Nē. Cienājies!"

"Paldies!" Džo atbildēja un paņēma sauju kartupeļu.

Flinns atkal pievērsās misteram Kastanedam.

"Vai jūs todien pamanījāt, ka misters vai misis Vasermani ir mājās?"

"Es zinu, ka viņa tur bija. Redzēju, kā viņa veda pastaigā suni."

"Un vai torīt jūs redzējāt ari misteru Vasermanu?"

"Nē. Man šķiet, viņš jau bija aizgājis, kad es ierados," misters Kastaneda atbildēja, vērodams, kā Džo paņem vēl vienu sauju Flinna kartupeļu. Džo to pamanīja un piedāvāja vienu kartupeli viņam. Misters Kastaneda papurināja galvu.

"Un jūs neredzējāt nevienu citu, kurš ieietu mājā vai izietu no tās, tikai misis Vasermanu. Pareizi?"

"Jā," viņš sacīja, mādams ar galvu.

"Un gurķi? Vai tu ēdīsi to gurķi?" Džo painteresējās.

Flinns skarbi pastūma šķīvi Džo virzienā, un viņa pārinieks smaidīdams paņēma gurķi.

"Atvainojiet, vai jūs nevarētu vēlreiz pateikt, cik ilgi tur bijāt, mister?" Flinns vaicāja.

"Ierados ap vienpadsmitiem un devos prom ap diviem."

"Lieliski, pateicos! Vēl tikai viens jautājums, ja atļausiet. Vai kāds ir jums kādreiz palīdzējis strādāt Vasermanu mājā?"

"Protams," misters Kastaneda atbildēja. "Vasarā ir pārāk daudz darba. Man palīdz mans brāļadēls."

"Kā viņu sauc?"

"Hoakins Kastaneda," viņš sacīja. "Bet viņš to neizdarīja, mister Oliver. Viņš šobrīd ir armijā."

"Vai bija vēl kāds, ne tikai jūsu brāļadēls?" Flinns jautāja. Džo tikmēr notiesāja visus gurķus un atlikušos kartupeļus.

Misters Kastaneda piemiedza acis, apdomādams jautājumu.

"Vienu vai divas reizes, jā."

"Šovasar?" Flinns vaicāja.

Misters Kastaneda paraustīja plecus.

"Varbūt. Es neatceros. Laikam pavasarī." Viņš palūkojās pulkstenī. "Vai mēs esam beiguši? Man jāķeras pie darba. Šodien jāapkopj divi pagalmi."

"Jā, esam beiguši," Flinns noteica, izvilka no kabatas maku un uzmeta uz galda dažas banknotes.

"Pateicamies par palīdzību, mister Kastaneda," viņš piebilda un piecēlās kājās. Džo darīja to pašu, tikai vispirms pasniedzās pēc zobu bakstāmā.

"Paldies, ka veltījāt mums laiku."

Dārznieks pamāja ar galvu un devās prom. Bet, pirms viņš paguva paspert kaut soli, Flinns ieminējās:

"Atvainojiet, bet ir vēl viens jautājums." Viņš nevērīgi iebāza maku atpakaļ kabatā. "Vai jums patika Vasermanu suņi?"

"Viņu suņi?" vecais vīrs apjucis pārvaicāja. "Es neesmu suņu mīļotājs, manai sievai ir kaķi, un jūs jau zināt..."

"Vai viņi rēja?"

Dārznieks mirkli padomāja un tad papurināja galvu.

"Uz mani ne. Es nezinu, es viņus ne pārāk bieži redzēju. Suņi vienmēr bija mājā."

Flinns pasmaidīja un pastiepa roku.

"Vēlreiz pateicos!" viņš sacīja, paspiezdams vīra plaukstu.

Misters Kastaneda steidzīgi metās laukā pa durvīm. Kad tās bija aizvērušās aiz viņa, Džo iesmējās un uzsita Flinnam pa muguru.

"Es negribu izklausīties pec visziņa, bet - es taču tev teicu! To izdarīja Vasermans."

"Un kā gan tu nonāci pie šā apbrīnojamā secinājuma?" Flinns painteresējās, paņemdams rēķinu un dodamies letes virzienā.

"Vienkārši. Uzticies profesionālim, draugs! Dārznieks neredzēja nevienu ejam vai nākam visu dienu. Kundze ir mirusi jau kopš rīta..."

"Vai ari agrā pēcpusdienā pēc mistera Kastanedas aiziešanas. Patologs noteica diezgan plašu nāves iestāšanās laika intervālu. Varbūt tu atceries, ka tas bija rakstīts viņa ziņojumā," Flinns noteica, pasniegdams glītajai meitenei, kas stāvēja pie kases, divdesmit dolāru banknoti.

"Es nebrīnos, ka tu lasi visus tos mēslus. Es toties piezvanīju dakterim un visu noskaidroju, lai nedaudz ietaupītu laiku. Tātad māmiņa un māmiņas kvekšķis jau ir miruši, kad ierodas Kastaneda. Tētuks jau devies uz darbu. Neviens neko neredz un nedzird visu ritu. Tētuks noknieba māmiņu un viņas suni, sarīkoja visu tā, lai tas izskatītos pēc ielaušanās, un aizlaidās uz darbu. Vēl tikai jāatrod motīvs, un tad varēsim lietu slēgt."

Meitene izdeva Flinnam atlikumu un kārdinoši novilka vidējo pirkstu pār viņa plaukstu. Viņš nedaudz piemiedza aci un ielika naudu kabatā.

"Jā, bet tur jau arī slēpjas problēma, vai ne?" viņš ieminējās un pagriezies ar mājienu aicināja Džo sekot viņam. "Tev nav ne mazākās nojausmas, kāds varētu būt motīvs."

"Es tev jau teicu - skaties, kā strādā profesionālis," Džo paziņoja, kad abi izgāja laukā jaukas rudens dienas spožajā saules gaismā. "Saderam, ka lidz Pateicības dienai būšu atradis motīvu."

"Saderam, ka līdz tam laikam es jau būšu atradis slepkavu," Flinns sacīja un plati pasmaidīja. "Uz simt Amerikas dolāriem."

"Pieņemts," Džo noteica, nicīgi iespurkdamies, un nospieda taustiņu uz automātiskās atslēgas. "Kā tev sokas otrā lietā?" viņš jautāja, atvērdams šofera puses durvis.

"Šovakar man ir aušanas nodarbība," Flinns atbildēja un iesēdās mašīnā.

Džo iesmējās.

"Vecais, tu noteikti esi pirmais vīrietis pasaulē, kurš ir ar mieru aust, lai iekļūtu kādas meičas biksītēs!"

"Tas ir diezgan efektīvi, vai ne?" Flinns vaicāja, līksmi smaidīdams. "Vismaz labāk nekā berzēties pret sievieti, lai parādītu, ko varu piedāvāt," viņš noteica, izmēdīdams Džo padomu ar amerikāņu akcentu.

"Ei, gaumes ir dažādas. Man patīk tieša pieeja. Izklausās, ka tu dod priekšroku... kā to varētu nosaukt? Mīkstpēdiņa pieejai."

Džo iedarbināja motoru, neklausīdamies Flinna iebildumos pret šo terminu, un neapmierinājās ar to vien. Iecirknī viņš visiem pastāstīja, ka Flinns dodas uz aušanas nodarbību, un, pirms Flinns paguva aizbēgt, visi jau lūdza sev kafijas tasīšu paliktņus. Lai nepaliktu parādā, viņš nosauca visus par nekulturāliem plebejiem un pameta iecirkni skaļu smieklu pavadībā.

Flinns ieradās uz nodarbību ar nokavēšanos un darīja to tīšām, cerēdams, ka šādas nevērības dēļ tiks no tās padzīts. Bet, par laimi vai diemžēl, izskatījās, ka neviens nav pat pamanījis viņa kavēšanos.

Laikam neizdosies panākt, lai viņu izslēdz.

Pārējie jau bija sadalījušies pa pāriem pie četrām stellēm; Šan-tala un Tifinaja (protams), Deivids un Lūsija (Deivids uzstāja, lai Lūsija sēž viņam labajā pusē un viņš varētu labāk sajust stelles, šis sentimentālais muļķis), bet Džeisons strādāja kopā ar Reičelu. Tas ir, Reičela sēja pavedienus stellēs, bet Džeisons viņu vēroja ar sejas izteiksmi, kas raksturīga tikai jauniem vīriešiem, kuri neprātīgi iemīlējušies.

Tas nozīmēja, ka Flinnam jāpievienojas Sendijai, kura, kā viņš pamanīja, šonedēļ izmantoja kruķus.

"Izmežģīju potīti," viņa priecīga paziņoja, kad Flinns pievilka krēslu pie stellēm un apsēdās.

"Vai uzlikāt uz tās ledu?" viņš izklaidīgi pavaicāja, jo tajā brīdī Reičela pagriezās un, acīm iemirdzoties, uzsmaidīja viņam.

"Ak, es darīju visu iespējamo, varat man ticēt," Sendija nekavējoties pavēstīja. "Kaut gan man vajadzētu vispār gulēt gultā, jo esmu diezgan pārliecināta, ka sarāvu dažas cīpslas, un, ja man ir taisnība, tad vajadzēs pierast pie tā, ka jālēkā apkārt ar šiem te!" viņa līksmi nočivināja un izvilka no somas milzīgu plastmasas "Gatorade" pudeli. "Vai jums kādreiz bijušas problēmas ar potīti, Flinn?" viņa jautāja, sākdama apkraut mazo galdiņu sev blakus ar dažādām zāļu pudelītēm.

"Es salauzu kāju, spēlējot futbolu," viņš atzinās.

"Ak!" Sendija iesmējās un pavicināja roku. "Labāk nesāksim runāt par lauztiem kauliem."

Flinnam likās, ka tas ir pat ļoti labs padoms.

"Kas mums te ir?" viņš jautāja, lūkodamies uz milzīgajām stellēm. Kad Sendija sāka skaidrot, viņš juta, ka no aizmugures pienāk klāt Reičela. Flinns to zināja, jo saoda tik tikko manāmu vaniļas aromātu un uztvēra Reičelas enerģiju. Tas viņu nedaudz satrauca - Flinns nebija viens no tiem cilvēkiem, kas "uztver" enerģiju, - bet, kad viņš apgriezās apkārt, Reičela viņam uzsmaidīja, un šā smaida mirdzums apgaismoja visu telpu.

Nebrīnos, ka Džeisons ir tik apmāts, viņš izklaidīgi nodomāja un atbildēja uz Reičelas burvīgo smaidu ar savējo. Viņai mugurā bija balts džemperis ar augstu apkakli un gari pelēki adīti svārki, kas apkļāva viņas kārdinošo augumu. Tumšie, cirtainie mati bija savīti diezgan apbrīnojamā, sarežģītā mezglā uz pakauša, un ausīs bija ielikti gari kristāla auskari.

"Sveiks!" viņa teica, maigi smaidīdama.

"Sveika!" Flinns atbildēja, un ari viņa lūpas savilkās smaidā.

"Mis Lira!" Šantala pēkšņi iebrēcās pāri visai istabai. "Tifinaja ir visu sapiņķējusi!"

"Nē, mis Lira, viņa to sapiņķēja!" Tifinaja nekavējoties iekliedzās.

Reičelas smaids nespēja noslēpt aizkaitinājuma dzirksteli acīs, un viņa nopūtusies sacīja:

"Pienākšu pie jums vēlāk."

Tīk tikko manāmi piemiegusi ar aci, viņa devās paskatīties, ko iespējams darīt, lai glābtu stelles.

Flinns palūkojās uz Sendiju.

"Nomirusi mistera Gregorija sieva," viņa paziņoja.

"Ak kungs!"

"Es zinu, ko jūs domājat," viņa piebilda. "Es jau nu tiešām nedomāju, ka viņš varētu būt normāls. Kur nu vēl precējies! Nē, to es nekad nebūtu uzminējusi. Lai nu kā, rīt ir bēres, un mēs visi iesim."

"Tiešām?" viņš vaicāja un pasniedzās, lai pieskartos dzīpariem, kas jau bija uzvilkti uz stellēm.

"Neaiztieciet!" Sendija asi pavēlēja, bet tūlīt pat pasmaidīja. "Es jums parādīšu, kā tas jādara," viņa sacīja un sāka skaidrot stejļu darbības principu.

Kad Flinns jau bija gandrīz aizmidzis, viņam blakus parādījās Reičela, un Flinns vēl nekad nebija tā priecājies, viņu ieraugot.

"Vai viss ir labi?"

"Jā, protams," viņš atbildēja. "Sendija stāsta man par stellēm."

Reičelas līdzjūtības pilnais smaids liecināja, ka viņa saprot, kādas mokas Flinnam jācieš.

"Es viņam pateicu, ka rīt būs bēres un mēs visi uz tām iesim," Sendija paziņoja.

"Ak tā. Nūjā." Reičela nemierīgi paskatījās uz Flinnu. "Mums tikai likās... Tas nenozīmē, ka jums vajadzētu tā domāt, bet... Nabaga misteram Gregorijam nav ne ģimenes, ne draugu. Un mums likās, ka ir drausmīgi zaudēt tik tuvu cilvēku un pēc tam no viņa atvadīties vienam pašam," viņa sacīja un uz mirkli nodūra skatienu grīdā, pielikdama roku pie acīm.

Flinns samulsa. Tas viss, protams, bija ļoti skumji, bet kāpēc gan tā pārdzīvot par vīrieti, kuru viņa nemaz nepazina? Flinns nedaudz nokaunējās un izgrūda pirkstus caur matiem.

"Es, hmm... Man tiešām ļoti žēl."

"Ē... Reičela?" Džeisons bija pagriezies un tagad ar aizdomu pilnu skatienu pētīja Flinnu. "Es izdarīju to, ko tu liki."

"Jā, protams. Labi," viņa noteica un devās prom, lai palīdzētu Džeisonam. Flinns viņu uzmanīgi vēroja, jo viņu apbūra Reičelas skumjas.

"Khm, khm, mēs te nodarbojamies ar projektu," Sendija īgni viņam aizrādīja.

"Pareizi, pareizi."

"Atvainojiet, ja es liekos nedaudz nejauka, bet man laikam sākas migrēna," Sendija paskaidroja un satvēra pudelīti. "Ceru, ka paņēmu līdzi īstās zāles."

Viņš lūdza Dievu, kaut tā būtu.

Flinnam izdevās izturēt visu nodarbību, kurā viņam nekam neļāva pieskarties, bet šīs divas stundas viņš nogarlaikojās gandrīz līdz nemaņai. Kamēr Sendija strādāja un pļāpāja, viņš pieķēra sevi vērojam Reičelu, kas staigāja no vienām stellēm pie otrām. Viņai piemita kaut kāda spēja visus nomierināt, saprast dažādus cilvēkus. Viņa bija viena no tām personībām, kas nekavējoties pievelk citus.

Vismaz Flinnu viņai noteikti bija izdevies savaldzināt.

Kad nodarbība, paldies Dievam, beidzās, pārējie savāca savas mantas un aizgāja. Šantala un Tifinaja palīdzēja Sendijai, kura nespēja pati tikt galā ar savu milzīgo somu un kruķiem. Telpā palika tikai Flinns un, kā jau varēja paredzēt, arī Džeisons. Likās, ka viņš ir nelokāmi nolēmis sagaidīt Flinna aiziešanu.

Flinns piekāpās. Viņš piecēlās, piegāja pie durvīm un paskatījās uz Reičelu.

"Ā, mis Lira, es gribēju kaut ko pavaicāt."

"Protams," viņa atsaucās un piegāja viņam klāt.

Flinns pasmaidīja un pāri viņas galvai uzmeta skatienu Džeisonam, kurš izlikās pētām stelles.

"Es biju cerējis, ka mēs varēsim parunāties, bet šķiet, ka Džei-sons to nepieļaus," viņš nočukstēja.

Reičela skumji pasmaidīja un palūkojās sev pār plecu.

"Viņš ir ļoti vientuļš zēns. Man šķiet, viņš mani uzskata par vecāko māsu," viņa tāpat čukstus atbildēja.

"Pēc manām domām, viņš tevi uzskata par savu mūža mīlestību." Flinns pasmaidīja. "Bet es esmu tas laimīgais puisis, kam sarunāta tikšanās."

"Tā ir. Un es to patiešām gaidu ar nepacietību."

"Es arī." Viņš paskatījās uz Džeisonu, kurš vēl joprojām bija nolīcis pār stellēm un gaidīja, kad vecākais vīrietis aizies. Flinns paspēra soli tuvāk Reičelai, pieliecās un iečukstēja viņai ausī:

"Patiesību sakot, kopš tu man atstāji to diezgan izaicinošo ziņu, es visu laiku iztēlojos, ko tieši tu dari ar stellēm."

Reičela nosarka, un viņš dobji iesmējās.

"Vai varu aizbraukt tev pakaļ astoņos?"

"Tas būtu lieliski."

Viņš piemiedza ar aci, atvēra durvis un izgāja laukā.

"Ei, Flinn?" Reičela ieminējās, izbāzusi galvu laukā pa durvīm, kad Flinns sāka iet pa gaiteni.

"Jā?" viņš atsaucās, palūkodamies pār plecu atpakaļ.

"Nu... Vai tu negribi noskaidrot, kur es dzīvoju?" viņa vaicāja, ziņkārīgi vērdamās Flinnā.

Velns un elle - šīs zilās acis bija viņu atkal izsitušas no līdzsvara. Bet viņš ātri atguvās un iesmējās.

"Tāda informācija patiešām būtu noderīga."

Flinns izvilka no mēteļa kabatas nelielu piezīmju grāmatiņu un pierakstīja adresi, kuru jau ļoti labi zināja.

Divdesmit trešā nodaļa

Nākamajā rītā Reičela sāka zivju saiņošanas darbu un nolēma, ka zemāk krist vairs nav iespējams. Zivis bija pretīgas, un smaka lika sarauties pat dzelžainākajiem vēderiem.

Pēcpusdienā pēc ilgas vannošanās, kas tomēr nebija spējusi aizdzīt smaku no viņas nāsīm, Reičela apmeklēja misis Gregorijas bēres un Šantalas un Tifinajas iniciatīvas dēļ pēc tam arī mielastu.

Tā laikā vienai no viņām radās ideja, ka vajadzētu kopā svinēt Pateicības dienu, un, pirms Reičela paguva kaut ko iebilst, tika nolemts, ka svinības notiks pie viņas.

Kad viņa atgriezās mājās (viņai bija pavisam nedaudz laika, lai sagatavotos tikties ar Flinnu), automātiskajā atbildētājā bija atstātas piecas ziņas.

Pirmā bija no tēva.

"Reičela, piezvani man, kad būsi mājās, lūdzu!" viņš sacīja balsī, kas izklausījās diezgan nepacietīga. Tāpēc Reičela nodomāja, ka būs kādreiz jāpiezvana, un ķērās pie pārējām četrām ziņām.

Tās visas bija no Danijas. Pirmajā viņa runāja par savu randiņu ar Glenu, kas esot bijis pārsteidzoši ugunīgs. Un tad viņa zvanīja, jo gribēja saņemt atpakaļ burvestību grāmatu, lai sagatavotos nākamajai tikšanās reizei. Trešajā ziņā viņa informēja Rei-čelu, ka ieskrējusi un paņēmusi grāmatu, bet ceturtajā - ka atkal to atvedusi atpakaļ līdz ar krēmu, kas Reičelai jālieto kopā ar četrdesmit otro burvestību pirms sava randiņa, jo šī kombinācija esot lieliski noderējusi Danijai. Ziņa beidzās ar lūgumu piezvanīt viņai rīt no rīta, un - jā, viņa esot atstājusi nelielu dāvaniņu uz ēdamistabas galda.

Tur bija krēms, burvestību grāmata un glīta mēnessakmens kaklarota. Danijas atstātajā zīmītē bija paskaidrots, ka viņa to nopirkusi internētā un Reičelai tā jāvalkā, jo tas ir viņas akmens, ko pašrocīgi svētījusi Dānijā, Kiča Dieviete.

Reičelai nebija iebildumu pret kiču.

Viņa aiznesa krēmu, kaklarotu un grāmatu uz. guļamistabu un vannu, lai vēl pēdējo reizi pamēģinātu atbrīvoties no zivju smakas, - ak, Dievs, lūdzu, lūdzu!

Kad ieradās Flinns, viņa jau bija uzvilkusi jauno kleitu un zābakus, mākslinieciski sakārtojusi matus mezglā uz skausta un izvijusi tiem cauri smalkus sudraba diegus, turklāt ap kaklu viņai bija mēnessakmens kaklarota, kas ļoti labi saskanēja ar kristāla auskariem. Šī kombinācija, kā apgalvoja burvestību grāmata, sniegšot viņai dvēseles harmoniju.

Reičela nezināja, vai viņas dvēselē valda harmonija, bet pirmo reizi kopš ļoti ilga laika viņa jutās skaista.

Kad viņa atvēra durvis, Flinns plati pasmaidīja un pakāpās atpakaļ, lai varētu atzinīgi aplūkot visu viņas augumu.

“Ak!" viņš noteica. "Tu esi sasodīti skaista!"

Šī piezīme panāca to, ka viņš saņēma smaidu vismaz divu miljonu sveču spožumā. Reičela pavirzījās sānis, lai Flinns varētu ienākt iekšā. Kāpdams pāri slieksnim, viņš pieliecās, grasīdamies uzspiest vieglu skūpstu Reičelai uz vaiga, bet tad pārdomāja un, apvijis rokas viņai apkārt, cieši noskūpstīja viņu uz lūpām. Reičela iesmējās.

"Ļoti atvainojos, bet tu mani tā ietekmē," Flinns, nedaudz greizi smaidīdams, sacīja, kad Reičela smejoties noslaucīja lūpu-krāsu no viņa mutes. "Tu izskaties fantastiski, Reičela."

Viņa atkal iesmējās un paķēra savu mēteli. Flinns izņēma to viņai no rokām un turēja, lai viņa varētu tajā ieslīdēt. Viņa iztaisnoja kleitas piedurknes, un Flinns piedūra degunu viņas kaklam.

"Tavas smaržas... Tās ir nedaudz citādas," viņš nomurmināja, viegli piespiedis lūpas pie Reičelas ādas.

"Pēc zivīm?" viņa vārgi iepīkstējās.

"Nē, pēc... kūkas. Lai kas tas arī būtu, manu nedalītu uzmanību tas noteikti ir ieguvis."

"Tāds jau arī bija nolūks," Reičela sacīja, juzdamās atvieglota, ka neož pēc zivīm, un priecīga par to, ka nedaudz vaniļas un smaržas burvestība var būt tik iedarbīga. Viņa sasēja mēteļa jostu, pagriezās un pamanīja, ka Flinns aplūko bungalo apdzīvojamo daļu.

"Es zinu, zinu, te valda drausmīgs juceklis," viņa atvainodamās teica. "Tu droši vien esi ļoti kārtīgs, vai ne?"

"Ne gluži," Flinns atbildēja. "Es nekad nepavadu tik daudz laika vienā vietā, lai uzzinātu, kāda ir mana attieksme pret kārtību."

Reičela īsti nezināja, kāpēc šī frāze lika viņai justies dīvaini nedroši, ja nu vienīgi tāpēc, ka Flinns bija vienā teikumā lietojis vārdus "nekad" un "vienā vietā". Nekas. Viņa palūkojās apkārt un nedaudz sarāvās, kad saprata, kas paveras Flinna skatienam -visur bija grāmatas un istabas augi, dučiem savādu sīkumu, līdz pusei pabeigts projekts milzīgās stellēs un kristāli visos logos, lai enerģijas plūsma būtu pozitīva.

Reičela nolēma, ka jāiet prom, pirms Flinns ierauga visus buršanās piederumus dzīvojamā istabā. Vērotājam no malas varbūt liktos, ka viņa ir pavisam traka.

"Vai esi gatavs?" Reičela jautāja, atvērdama durvis. Tad viņa pacēla savu lielo somu un pārmeta tās siksnu pār plecu. Neizskatījās gan īpaši eleganti, bet kādā savas dzīves brīdī, kad viņa bija atteikusies no visa, kas nebija gatavots no dabiskām augu šķiedrām, visas glītās, mazās somiņas tika atdāvinātas citiem.

"F... jā!" Flinns atsaucās, lēnām novērsās no istabas, palūkojās uz viņu, satvēra durvju rokturi un gaidīja, līdz Reičela izgāja laukā. Kad viņa bija aizslēgusi durvis, Flinns saņēma viņas roku un pieveda viņu pie savas mašīnas.

Braucot uz restorānu, Flinns apvaicājās par misis Gregorijas bērēm.

"Nekas īpaši ievērojams, ja to var teikt par tādiem notikumiem," Reičela sacīja. "Nebija neviena cita, tikai daži cilvēki no aušanas nodarbībām - Sendija, Šantala, Tifinaja, Džeisons un es."

“Vecais vīrs noteikti jutās aizkustināts/' Flinns piezīmēja.

"Patiesību sakot, ne pārāk," Reičela noteica un aizvainota nosprauslājās. "Izskatījās, ka viņš ir dusmīgs, nevis pateicīgs, it īpaši tad, kad mācītājs sāka runāt par pēcnāves dzīvi un Šantala un Tifinaja pēc katras frāzes sacīja "alelujā!" vai "lai svētīts Jēzus Kristus!", vai arī tikai "hmm"."

"Es to lieliski varu iztēloties," Flinns smaidīdams paziņoja.

"Un tad pēc ceremonijas baznīcas kundzes bija sagatavojušas mielastu. Šantala un Tifinaja nolēma, ka mums jāpaliek, lai misteram Gregorijam nevajadzētu ēst vienam. Mēs visi bijām vienisprātis, ka ēdiens ir patiesi labs," viņa stāstīja, uzmezdama Flin-nam skatienu ar acs kaktiņu. "Visi, tikai ne Sendija, protams. Kuņģa skābe. Bet man somā bija zāles, tāpēc viņai izdevās ar mokām iztukšot divus šķīvjus."

Flinns sirsnīgi smējās, un Reičela turpināja viņu aplaimot ar stāstiem par slimībām, kas bija uzbrukušas Sendijai, līdz viņi sasniedza vakariņu vietu.

Restorāns bija vienā no vecajām, vēsturiskajām celtnēm, kas pārvērsta par iestādi jaukiem pāriem, kuri varēja ēst vakariņas pie galdiem ar grezniem galdautiem un īstām svecēm. Reičela bija apmeklējusi daudzas līdzīgas vietas, bet parasti viņa bija trešais ritenis vecāku izklaidēs. Šī bija pirmā reize, kad viņu uz tādu restorānu uzaicinājis vīrietis, kurš nav viņas radinieks, tāpēc šoreiz sajūtas bija pavisam citādas.

Viņi apsēdās pie maza loga, no kura pavērās skats uz līci. Flinns pasūtīja pudeli vīna (ļoti dārgu pudeli vīna, olalā!), un, kad viesmīlis bija salējis vīnu glāzēs un aizgājis, Flinns pacēla savējo.

"Tosts. Par interesantu, skaistu sievieti ar smadzenēm un maigām jūtām pret kaķiem, večukiem un burvēm."

Reičela starojoši uzsmaidīja viņam, un abi saskandināja glāzes.

"Tu tiešām ļoti jauki izturējies pret misteru Gregoriju," Flinns sacīja un nopietni pamāja. "Man viņš nešķiet īpaši mīlams."

"Ak, viņš nemaz nav mīlams." Reičela pasmaidīja - pēcpusdienā viņa bija sākusi dusmoties uz veco īgņu. "Es nemaz negribēju atvilkt uz viņa sievas bērēm veselu karavānu... Bet, kad viņš piezvanīja un atstāja ziņu, viņa balsi bija kaut kas..." (Viņa balsī tiešām kaut kas bija atskanējis - varbūt vientulības dzirksts. Vai arī izmisuma. Kas to lai zina?) "Un viņš nemaz nepriecājās, mani redzot. Nu, toreiz, kad es aizbraucu pie viņa. Misters Gregorijs pat negribēja laist mani iekšā. Viņš teica, ka es esot tikai pasniedzēja, nevis draugs vai kaimiņš."

"īsts nelietis," Flinns jautri noteica.

Reičela iesmējās.

"Bet beigās viņš mani ielaida, un, kad viņš to izdarīja, manuprāt, viņš priecājās, ka es biju ieradusies."

Viņa apklusa un palūkojās uz sveces liesmu.

"Es pat nespēju iedomāties, cik... dziļi slēpjas šīs sāpes. Droši vien tad šķiet, ka tev tiek izrauta sirds," viņa sacīja un, nolādēts, juta, ka jau tūkstošo reizi šodien sāks raudāt, jo gara acīm ieraudzīja savu tēvu. Lūk, kurš bija īsts nelietis. Un tagad viņš Reičelu pavisam nokaitinās ar savu nāvi.

Pirms viņa paguva apslēpt sāpes, Flinns pasniedzās pāri galdam un apklāja viņas roku ar savējo.

"Jā, droši vien," viņš klusi noteica un paspieda Reičelas plaukstu. "Bet diez vai tu tā bēdājies tikai mistera Gregorija dēļ, vai ne?"

"Nē," viņa atzinās un pakratīja galvu, kautrīgi smaidīdama. "Tu mani pieķēri."

Reičela dziļi ievilka elpu un saņēmās, juzdama, ka Flinna pirksti savijas ar viņējiem.

"Manam tēvam ir resnās zarnas vēzis, un tas visu laiku atgriežas. Mēs nekad nezinām, kāda šomēnes ir prognoze, jo tā visu laiku mainās. Un, kad mistera Gregorija sieva nomira... Es gluži vienkārši nespēju nedomāt par to, kā tas notiks ar maniem vecākiem un cik sāpīgi būtu zaudēt kādu, kurš bijis man blakus visu mūžu, no sākuma līdz pat beigām." Viņa iekodās apakšlūpā, lai nesāktu raudāt, un pavēlēja sev savaldīties.

Bet Flinns veltīja viņai līdzjūtības pilnu smaidu un teica:

"Tas droši vien nav nekāds mierinājums, bet man šķiet, ka īsta mīlestība starp diviem cilvēkiem jau pēc savas būtības ir diezgan sāpīga. Un man ir aizdomas, ja tajā brīdī, kad pienācis laiks atvadīties uz visiem laikiem, cilvēks vēl nav izjutis mīlestības radītās sāpes jebkādā veidā, tad viņš vispār nav patiesi mīlējis. Laikam tā ir maksa par mīlestību."

Šīs frāzes dziļums un elegance, ar kādu viņš to pasniedza, Rei-čelu apstulbināja. Viņa norija asaras.

"Tas bija... skaisti," viņa atzina. "Un tev ir taisnība."

Flinns atkal veltīja viņai savu greizo smaidu.

"Izklausās, ka tev pašam ir šāda pieredze," Reičela piebilda, bet to acīmredzot nevajadzēja teikt, jo Flinna seja apmācās. Viņa smaids apdzisa, un viņš lūkojās uz Reičelu tā, it kā redzētu kādu citu.

"Patiesībā nav gan," viņš beidzot atbildēja pēc neveikla klusuma brīža. "Man ir bijis pietiekami daudz mīlas dēku, bet varu godīgi teikt, ka nekad neesmu juties satriekts šķiroties." Viņš atlaidās sēdeklī un vēl mirkli šķita to pārdomājam.

Reičela nolēma, ka pagaidām vajadzētu pievērsties kaut kam citam.

"Un tavi vecāki? Vai ar viņiem viss kārtībā?" viņa jautāja un iedzēra malku vīna.

"Ak jā," Flinns iesmējies noteica. "Viņi vada nelielu pansiju Batlerkropvelā. Turklāt skotu pansiju."

"Skotu?"

"Aha! Tā ir jaunākā mode. Māte ir izlikusi izkārtni “Cead mile failte"..."

"Simttūkstoš sveicienu," Reičela sacīja.

Flinns apmulsis samirkšķināja acis.

"Tu to zināji?"

"Teiksim tā - es dažas reizes esmu bijusi Anglijā."

"Tev patīk viss angliskais? Tad tev droši vien patiktu arī manu vecāku pansija. Glenfārlija, tā to sauc, vēl viens vārds, kas izdomāts, lai izpatiktu skotus dievinošajiem amerikāņiem. Vispār," viņš ieminējās, acīm uzjautrinājumā iedzirkstoties, "man vajadzētu aizvest tevi uz turieni, lai pārbaudītu viņu teoriju praksē. Paskatīsimies, vai tu savas amerikāniskās būtības dēļ jutīsies pietiekami apburta, lai patiešām noticētu, ka atrodies Skotijā, un tāpēc būsi tāda prieka pārņemta, ka dejosi džigu. Skotu džigu vakari notiek ceturtdienās. Tēvocis Harijs nedaudz spēlē dūdas, un mans tēvs sevi uzskata par ļoti labu dejotāju. Viņas pašam gan labāk patīk vārds "džigas meistars"."

"Tu joko!" Reičela sajūsmināta iesaucās.

"Kāpēc gan, visaugstais Dievs, lai es jokotu par kaut ko tik apkaunojošu?" viņš ar akmenscietu sejas izteiksmi noprasīja un nevērīgi iedzēra vīnu.

Reičela iesmējās un jautāja:

"Un tavi brāļi un māsas? Kur ir viņi?"

"Ak, mani brāļi un māsas," Flinns noteica un pastāstīja viņai par savu ģimeni, kamēr viņi mielojās ar pirmo ēdienu - sēnēm, kas pildītas ar garnelēm. Viņa māsa bija precējusies, un viņai bija divi "absolūti neciešami" bērni. Viņa brālis bija baņķieris, un vecāki, pēc Flinna vārdiem, to uzskatīja par cienījamu nodarbošanos.

"Vai tad programmēšana viņiem nešķiet cienījama nodarbošanās?"

Flinns mīklaini pasmaidīja.

"Tā nav tik spīdoša, kādu viņi cerēja no manis sagaidīt. Patiesībā es vienmēr gribēju kļūt par slepkavību izmeklētāju, tādu, kādi redzami vecajās Hamfrija Bogarta filmās. Bet tā diemžēl neietilpa manu vecāku sastādītajā "cienījamu nodarbošanos" sarakstā, tāpēc mani virzīja pa citu ceļu."

"Ko tad viņi uzskatītu par pienācīgu nodarbošanos?"

"Troņmantnieka lomu," viņš pavīpsnājis atbildēja. "Un kāda ir tava ģimene?"

Reičela nobēra parasto īso izklāstu. Viņas tēvs un māte bija kopā jau kopš pusaudžu vecuma, bet šobrīd apmeklēja laulību konsultantu, jo centās atrisināt gadiem ilgušus sarežģījumus.

"Izklausās drausmīgi," Flinns piezīmēja, kad viesmīlis novāca uzkodu šķīvjus.

"Tev nav ne jausmas," Reičela noteica, paceldama acis pret griestiem, un paskaidroja Flinnam, ka viņas tēvs sācis no pašas apakšas, nopelnījis veselu bagātību kravas pārvadāšanas industrijā, bet viņa ģimene par to dārgi samaksājusi.

Flinns uzmanīgi klausījās, domīgi māja ar galvu, dažreiz izteica komentārus, bet neizklausījās augstprātīgs vai tēvišķīgs.

"Brāļi vai māsas?" viņš jautāja, kad viesmīlis atgriezās ar galveno ēdienu - mahi maki.

Reičela iesmējās.

"Divas vecākas māsas."

Viņa pastāstīja Flinnam par Robiņu un Rebeku, nedaudz aprakstīja māsu dzīvi, bet pagaidām noklusēja to, ka viņas abas ir skaistas, veiksmīgas un nepavisam nav līdzīgas savai mazajai māsiņai mis Neveiksminiecei.

Vakariņu laikā viņi runāja brīvi un atklāti kā divi seni draugi. Abi bija daudz ceļojuši. Abi bija aizrautīgi grāmatu lasītāji, un viņu plauktos atradās daži vienu un to pašu autoru darbi, kaut gan Flinnam patika spriedzes romāni, bet Reičela aizrāvās ar romantisko literatūru.

Viņu saruna bija tik brīva, ka Reičela pat nedaudz atklāja savu interesi par metafiziku, astroloģiju, budismu un citām jomām, par kurām viņa parasti stāstīja tikai vairākus mēnešus pēc tam, kad sāka ar kādu tikties. Bet Flinns to visu uztvēra mierīgi, un, lai gan viņš dažām teorijām nepiekrita, tomēr ari nenoliedza tās, uzdeva jautājumus un ieinteresēts klausījās. Kad saruna pievērsās astroloģijai un Flinns paziņoja, ka dzimis Zivs zīmē, Reičelai likās, ka viņa mirusi un nonākusi paradīzē. Tā bija vislabākā iespējamā saderība viņas pašas zīmei, un viņa to zināja pavisam noteikti, jo bija izpētījusi savu dzimšanas tabulu krustām šķērsām.

Šis vakars bija maģijas apvīts. Burvestība vai tikai sagadīšanās - tam nebija nozīmes. Reičela varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem tās reizes, kad bija tā sapratušies ar citu cilvēku, tik ātri un tik pilnīgi. Viņa nevienu brīdi nejutās bikla’vai neveikla. Nevienu brīdi viņai neradās sajūta, ka Flinns patiesībā uzskata viņu par traku sievišķi, kas cīnās ar vējdzirnavām.

Un Flinns... Viņa aizvien vairāk un noturīgāk sāka Flinnu cienīt. šis vīrietis bija asprātīgs un jautrs. Viņš bija godbijīgs, rūpīgs, gādīgs un ļoti gudrs, turklāt uz viņu bija patīkami skatīties.

Flinns pavaicāja Reičelai, kāpēc viņa studijām izvēlējusies Anglijas vēsturi, un viņa atzinās, ka apbrīno karaļus, karalienes, bruņiniekus un romantiku.

"Viduslaiki bija nežēlīgs un tomēr arī romantisks periods."

"Runājot par romantiku," Flinns ieminējās, "kādas ir tavas domas par to?"

Viņa iesmējās.

"Ļoti pozitīvas."

Flinns pasmaidīja, atbalstīja elkoņus uz galda un paliecās uz priekšu, cieši vērodams Reičelu.

"Vai tev labāk patīk neuzmācīgā romantika? Vakariņas sveču gaismā, ziedi, labs vīns?"

"Mmm... izklausās burvīgi," viņa nomurmināja. "Kādas ir pārējās iespējas?"

"Nu, ir neandertāliskā romantika, protams. Tā gan aplidošanas ziņā ir nedaudz raupjāka, bet, ja mērķis ir tūlītēja bauda, tad tā ir nepārspējama."

Reičela klusi iesmējās, pieliecās, lai varētu ieskatīties viņam tieši acis, un teica:

"Ja būtu pieejama arī laba vīna pudele, es varētu ļauties ari tādai romantikai."

Flinns pārsteigumā savilka uzacis.

"Lieliski!" viņš iesaucās, viltīgi pasmaidīdams. "Labi, un ko tu domā par meteroseksuālo romantiku?"

"Kas tā tāda?" viņa jautāja un smiedamās sarauca degunu.

"Tu acīmredzot neatbalsti meteroseksuālo pieeju, šī romantika sevī apvieno labāko no neuzmācīgās un neandertāliskās romantikas. Tā, piemēram, tāds pieklājīgs, labsirdīgs puisis kā es sāk aplidošanu ar vakariņām un vīnu. Bet tad viņš sāk šo to ievērot," Flinns skaidroja, pievērsdams skatienu Reičelas mutei. "To, ka viņas lūpas izskatās kā veidotas no koraļļiem, ka viņas acis ir tādā pašā krāsā kā Klusais okeāns. Vai arī," viņš turpināja un pasniedzās pāri galdam, lai satvertu Reičelas plaukstu, "šis puisis nespēj neskatīties uz meitenes vidukļa izliekumu, un šis izliekums liek viņam domāt par nelielo bedrīti tieši virs viņas sēžamvietas, ko viņš vēlas skūpstīt, un to, kā viņa izliec muguru, kad bauda glāstus."

"Ak..." Reičela nomurmināja, juzdama, ka dziļi viņā kaut kas pamostas.

"Ak," Flinns atbalsoja, savīdams savus pirkstus ar viņējiem. "Un varbūt tobrīd, kad tiek pasniegts saldais ēdiens, šis puisis atsakās no pīrāga, jo viņam padomā ir kaut kas daudz tīkamāks."

Viņa skatiens šķietami nevērīgi apstājās pie Reičelas krūtīm.

"Tāpēc viņš jautā savam iekāres objektam, vai viņa nevēlētos kaut ko iebaudīt," Flinns sacīja, ar īkšķi glāstīdams Reičelas plaukstu. "Bet viņš nerunā par brendiju."

Ak kungs, viņas ceļgali ļodzījās un vēderā plivinājās tauriņi. Plivinājās.

"Kā tev patiktu tāda romantika?" Flinns vaicāja, lūkodamies uz viņu caur biezām skropstām.

"Ideāli," viņai izdevās nočukstēt.

Flinna skatiens satumsa. Viņš atlaida Reičelas pirkstus un pieliecās vēl tuvāk, slidinādams plaukstu augšup pa viņas roku līdz elkonim.

"Reičela... vai tu nevēlies kaut ko iebaudīt?"

"]āviņa nomurmināja. "Jā, es ļoti labprāt kaut ko iebaudītu." Un, kad Flinns pasmaidīja, viņa juta, ka no iekšpuses iemirdzas kā Ziemassvētku eglīte. Pēkšņi viņa pacēla glāzi. "Tosts," viņa nopietni sacīja. "Par vīrieti, kurš ir pievilcīgs, apburošs, laipns pret citiem, bet pats svarīgākais ir tas, ka viņš ir neglābjams romantiķis."

"Tu aizmirsi pieminēt to, ka man ļoti patīk zilas acis," Flinns teica, paceldams ari savu glāzi.

"Un viņam ļoti patīk zilas acis," Reičela paklausīgi atkārtoja. "Tāpat kā man patīk pelēkas acis."

Flinns plati pasmaidīja, pamāja viesmīlim un ātri samaksāja rēķinu, kamēr Reičela izdzēra glāzi tukšu, juzdama, kā asinssar-kanais šķidrums plūst viņai cauri un sasilda viņu.

Flinns un Reičela izgāja laukā, aukstumā piespiedušies viens otram cieši klāt, un gaidīja, kad kalpotājs piebrauks ar mašīnu. Tad Flinns aizveda Reičelu uz "Corporate Suites" autostāvvietu.

“Man gluži nejauši kaut kur aizķēries lielisks brendijs/' viņš paziņoja, palīdzēdams Reičelai izkāpt no mašīnas.

"Paldies Dievam!"

Flinns atzinīgi iesmējās.

“Mis Lira, man rodas aizdomas, ka zem visa šā nevainīgā, šķīstā mirdzuma slēpjas maza, nerātna palaidne," viņš sacīja, atgrūzdams vestibila durvis un ievezdams Reičelu iekšā.

“Pateicos! Tas ir visjaukākais, ko man kāds jebkad teicis."

Viņi pasoļoja garām reģistratūrai. Flinns pamāja puisim aiz letes, nospieda pie lifta pogu "Uz augšu" un gandrīz vai iegrūda Reičelu šaurajā kabīnē.

Tajā pašā brīdī, kad durvis aizvērās, Flinns pagriezās pret Reičelu, uzlika rokas viņai uz pleciem un maigi, saudzīgi piespieda viņu pie sienas.

“Man jāatzīstas," viņš ieminējās, ar elpu sildīdams Reičelas lūpas. "Es meloju." Viņš noskūpstīja Reičelu. “Briesmīgi," viņš piemetināja, kad Reičela atguva elpu, un atkal viņu noskūpstīja. "Un ne pārāk gudri. Man ir atskaņošanas sistēma, kompaktdisks ar sliktu džezu, ko man aizdeva draugs, un pudele lēta skotu viskija, kas varbūt pēc pāris glāzēm sāks garšot pēc brendija."

"Ak, tu un tava lunkanā mēle," viņa noteica, pacēla galvu un pieskārās ar lūpām viņa mutei.

Lifta durvis atvērās. Flinns spēji satvēra Reičelas roku un vilka viņu sev līdzi laukā no kabīnes un uz priekšu pa gaiteni līdz sava dzīvokļa durvīm. Viņš tās atslēdza, atgrūda vaļā un pakāpās nostāk, ļaudams Reičelai ieiet iekšā pirmajai. Kad durvis bija aizvērtas un aizslēgtas, Flinns atkal satvēra viņas plaukstu, ievilka Reičelu savās skavās un sacīja:

“Es nezinu, kā tev tas izdodas, bet es gluži vienkārši nespēju tev pretoties."

Reičela šķelmīgi pasmaidīja.

“Tātad burvestība darbojas."

Flinns dobji iesmējās un maigi piegrūda Reičelu pie sienas. Vienu roku ieslidinājis viņai zem mēteļa un aplicis ap vidukli, Flinns iebīdīja ceļgalu starp viņas kājām. Ar otru roku viņš satvēra

Reičelas plaukstu un pacēla to augstāk, tā ka roka atradās pie sienas viņai virs galvas. Reičelas milzīgā soma, noslīdējusi viņai no pleca, ar smagu būkšķi nokrita viņiem pie kājām.

Abi smiedamies palūkojās lejup, un Reičela šausmās sastinga, ieraudzīdama, ka mazā, ilustrētā grāmatiņa, ko viņa jau vairākas dienas grasījās nosūtīt Robinai, bija piezemējusies uz Flinna kājas ar vāku uz augšu. "Tantristiskās mīlas māksla. Ilustrācijas un piezīmes''.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Reičela reaģēja ātri, bet ne pietiekami ātri. Flinns pacēla grāmatu, bet Reičela iegrūda dažas aizdomīgas mantas atpakaļ somā un izmisīgi centās izdomāt kādu labu iemeslu, kāpēc viņa ieradusies uz mierīgu tikšanos ar seksa rokasgrāmatu somā.

Viņa pielēca kājās, rokās turēdama somu.

"Ā, šī muļķīgā lietiņa!" viņa iesaucās un spalgi iesmējās. "Es nojaušu, ko tu domā!"

Viņa mēģināja sagrābt grāmatu, bet Flinns atvirzīja to tālāk un ziņkārīgi sarauca uzaci.

"Tas," viņa sacīja, kratīdama pirkstu grāmatas virzienā, "tas ir... ļoti... smieklīgs... stāsts. Tieši tā, ļoti smieklīgs stāsts. Un nepavisam ne tas, ko tu domā."

Flinns atkal palūkojās uz mazo sējumiņu.

"Man liekas, es esmu kaut ko par to dzirdējis."

Viņš atvēra grāmatu - un viņa acis iepletās.

Reičela paliecās uz priekšu, uzmeta skatienu lappusei, kuru viņš bija uzšķīris, un ieraudzīja, ka tajā izskaidrota viena no daudzajām pozīcijām - izpēti sava mīļākā seksuālo būtību. Tā neveikties varēja tikai viņai. Un lidz šim viss bija norisinājies tik brīnišķīgi!

"Labi. Redzi, tas ir..." viņa sāka runāt, bet Flinns jau bija aizgriezies un devās uz šauro dzīvojamo istabu, pētīdams grāmatu.

"Patiesību sakot, man liekas, ka tas nav iespējams," viņš noteica, runādams vairāk pats ar sevi nekā Reičelu, un norādīja uz kaut ko.

Reičela nekavējoties nostājās viņam aiz muguras un pastiepās, mēģinādama saskatīt grāmatu viņam pār plecu.

"Redzi, tantras jēga ir Visuma izprašana, un es to centos izskaidrot savām māsām, bet viņām ir ļoti rupjš paradums nekad neklausīties tajā, ko es saku, un viss, ko dzirdēja viņas, ir..."

"Paskaties!" Flinns ieminējās, norādīdams uz nākamo lappusi un pagriezdams to sāniski. "Ko tu par to domā?"

Viņš apgrieza grāmatu otrādi un papurināja galvu.

"Hmm, ja kāds vēlētos sevi sasiet tādā mezglā, tad esmu pārliecināts, ka viņš kaut ko savainotu, vai ne? Un diez vai tas varētu būt īpaši patīkami."

Viņš palūkojās uz Reičelu.

"Bet varbūt es kaut ko nesaprotu. Vai tev liekas, ka tas būtu patīkami?"

"Es, hmm... Es neesmu īsti, hmm... pārliecināta."

"Tiešām? Nu, ja uz to skatās ar vīrieša acīm, tad šī poza izskatās diezgan sāpīga."

"Sāpes nekādā ziņā neietilpst tantrā," Reičela paziņoja, ar noraidošu žestu pavicinādama roku šā konkrētā attēla virzienā un lūgdama Dievu, kaut Flinns noliktu grāmatu. "Un tieši to es centos izskaidrot savām māsām, līdz beidzot teicu, paklau, jums vajadzēs pašām par to palasīt, un es aizsūtīšu jums..."

"Lūk, šī," Flinns sacīja, nepievērsdams Reičelai uzmanību, jo bija pāršķīris nākamo lappusi, "neapšaubāmi ir izpildāma." Un viņa sejā uzzibsnīja smaids - nevis apburošais, zēniskais smaids, pie kā Reičela bija pieradusi, bet gan ļoti plēsonīgs, juteklisks smaids, kas pavisam noteikti uzkurināja viņas ziņkārību par to, kas redzams attēlā.

Viņa pārstāja censties visu paskaidrot un pavilka Flinna roku, lai varētu saskatīt lappusi.

"Ā! Tā," viņa sacīja, atzinīgi pamādama ar galvu. "Tā tiešām liekas... izpildāma," viņa noteica un nedaudz piešķieba galvu. "Ja vien cilvēkiem būtu vēl viena kājas locītava."

Flinns iesmējās un atkal veltīja viņai savu plēsonīgo smaidu.

"Tu gan proti sagādāt pārsteigumus," viņš secināja, paceldams grāmatu augstāk. "Goda vārds, tu jau neskaitāmas reizes esi izsituši man pamatu no kājapakšas/' viņš piebilda un nevērīgi nometa sējumiņu uz dīvāna.

Flinns atbalstīja rokas pret vidukli un palūkojās uz Reičelu tā, ka viņas sirds pēkšņi sāka dauzīties ar ātrumu tūkstoš sitieni minūtē.

"Es tiešām tikai gribēju pavadīt klusu vakaru. Nedaudz mūzikas, nedaudz skotu viskija, runāšana par mīļākajām filmām..."

""Drošsirdis"/' viņa nomurmināja.

""Gredzenu pavēlnieks: Divi torņi". Bet tagad es diemžēl spēju domāt tikai par tevi... tādās pozās," viņš sacīja un pamāja grāmatas virzienā.

"Es, hmm... Šķiet, ka man ir tāda pati problēma."

"Tad laikam ir tikai viens veids, kā to atrisināt," Flinns noteica un, galvu noliecis, tuvojās viņai. Seksīgā matu šķipsna atkal bija nokritusi viņam uz pieres... "Mums gluži vienkārši jānoskaidro tas, ko mēs abi esam vēlējušies noskaidrot visu vakaru. Ko tu par to domā?" viņš jautāja, pasniedzās pēc Reičelas un pievilka viņu sev klāt.

Reičelai likās, ka viņā verd kaisle, vārda tiešā nozīmē vārās, un viņa sacīja:

"Es domāju, ka tu esi ģēnijs."

"Tieši tā." Flinns atbīdīja matu cirtu no Reičelas pieres, saņēma plaukstā viņas zodu un noskūpstīja viņas lūpu kaktiņu. "Bet ar ko ģēnijam vajadzētu sākt," viņš jautāja, pārvietodams muti līdz Reičelas pierei, "ja viņš gribētu pilnībā izbaudīt visas plašās tan-tristiskā seksa iespējas?"

"Ar pieskārieniem," Reičela čukstus atbildēja un, pat nedomādama par to, pacēla rokas līdz Flinna pleciem. Ar lūpām skardams Reičelas vaigu, viņš nometa mēteli un nogrūda no Reičelas pleciem ari viņējo.

"Pieskārieniem," Flinns atkārtoja, aplikdams roku viņai ap vidukli un pievilkdams viņu vēl tuvāk. "Kādiem pieskārieniem? Vienu? Vairākiem? Pļauku, belzienu vai arī, cerams, dūrienu?"

"Hmm," viņa nodūca, nedaudz pieliekusi galvu, lai Flinns varētu ar lūpām ceļot pa viņas kaklu. "Ir daudzu un dažādu veidu pieskārieni, piemēram, aklais pieskāriens, zini, kad viens vai otrs aizver acis un redz savu partneri tikai ar pirkstu galiem," viņa sacīja, balsij nedaudz notrīcot, kad Flinns sāka lēnām slidināt plaukstu uz augšu pa viņas krūškurvi, līdz sasniedza krūtis.

"Izklausās lieliski," viņš nomurmināja, piespiedis lūpas Rei-čelas ādai. "Turpini!"

"Un masāža," viņa sacīja un piepeši piespieda seju pie Flinna kakla, ieelpodama viņa odekolona spēcīgo aromātu un tīro ziepju un šampūna smaržu no viņa krekla apkaklītes.

"Ak, masaža," viņš ļoti pavedinošā balsī nomurmināja. Viņa roka aizslīdēja līdz Reičelas gurnam un viegli saspieda to.

"Un vēl var ari... ak..." Reičela nočukstēja, kad Flinna plauksta apklāja viņas krūti.

"Ko tad?"'

"Var izmantot ari, mmm... muti," viņa sacīja un juta, kā zem ādas virmo iekāre. Viņa vārgi pamāja ar roku savu lūpu virzienā. "Zini, mute var būt ļoti labs līdzeklis, lai, ak... pieskartos."

"Vai tiešām?" Viņš dobji iesmējās un slidināja plaukstu lejup pa Reičelas roku, līdz pieskārās viņas pirkstiem. "Tad es izvēlos muti... un mēli... un katru tavas burvīgās miesas sprīdi," viņš nomurmināja.

Ak, ak, ak, viņa ari. Reičela sapņaini nopūtās, kad Flinns meistarīgi ieveda viņu tumšajā guļamistabā un atspieda pret sienu. Viņš atbalstīja rokas abās pusēs Reičelai un pieliecās, lai noskūpstītu viņu, iebāztu mēli viņai mutē. Viņa lūpas bija stingras un maigas vienlaikus.

Un tad, bridi, kad Reičelai jau šķita, ka viņa izkusis un izplūdīs lielā peļķē uz paklāja, Flinns pacēla galvu.

"Paliec, kur esi, labi?"

Viņš atgrūdās no sienas, piegāja pie gultas un brīdi tur kaut ko darīja. Istabu piepildīja klusas klavieru skaņas. Flinns pagriezās pret Reičelu, un gaismā, kas ieplūda no blakusistabas, viņa redzēja vīrieša seju, kad viņš nāca Reičelai pretī, paraudams vaļīgāk kaklasaites mezglu. Viņa sejas izteiksme lika Reičelai notrīcēt gaidās.

Pienācis viņai klāt, Flinns nepiespiesti palika pirkstu viņai zem zoda, pacēla viņas seju augstāk un noskūpstīja viņas lūpas, uzmanīgi un ilgi, piesardzīgi pakļaudams tās, un Reičelu arvien vairāk sāka pārņemt iekāre.

"Es ļoti labprāt nedaudz pastudētu tantru kopā ar tevi, Rei-čela," Flinns nomurmināja. "Tu mani iedvesmo tādām domām. Patiesībā mani tiešām pārsteidz viss, uz ko tu spēj mani iedvesmot."

Šis paziņojums bija tik negaidīts un jauks, ka Reičelai aizrāvās elpa. Tā bija atzīšanās, kādas viņa bija dzirdējusi atskanam sudrabotajā ekrānā vakaros, kad viņa sēdēja ģimenes mazajā kinozālē un viena pati skatījās romantiskās filmas, sapņodama par to brīdi, kad šos vārdus kāds teiks viņai, bet viņas māsas tikmēr bija kaut kur kopā ar saviem puišiem.

Šoreiz tas patiešām notika ar Reičelu. Viņai bija brīnišķīgais vīrietis, viņam bija īstie vārdi, un viņa ne reizi dzīvē nebija jutusies tik drosmīga, seksīga vai gluži vienkārši nogribējusies kā šobrīd.

Un Reičela pēkšņi pateicībā noskūpstīja viņu, apmeta rokas viņam ap kaklu, piespiedās viņam klāt. Flinns Reičelu uzķēra, aplika rokas viņai apkārt un cieši turēja viņas augumu. Viņa neskaidri apzinājās, ka viņā kaut kas salūzis; visa apspiestība, visa nedrošība aizlidoja prom uz lavandas krāsas mākoņa, un viņa vairs neuztraucās par savu izskatu, jo jutās skaista, iekārojama un seksīga. Viņa spēja domāt tikai par Flinnu. Reičela ar plaukstām pievērsās viņa sejai, viegli pieskārās bārdas rugājiem, tad izpleta pirkstus, lai varētu izpētīt viņa ausis un matus, kas krita uz apkakles.

Flinns satvēra Reičelas plaukstas locītavu, atvilka viņas roku no savas sejas un piespieda lūpas pie viņas delnas, tad, iedams atmuguriski, sāka vilkt viņu uz gultu istabas vidū. Reičela nedomājot sekoja, bezrūpīgi virzīdamās pāri paklājam un nespēdama uztvert neko citu, tikai Flinnu, un gandrīz pat nepamanīja to, kā pati atsitās pret gultu.

Viņa iesmējās, atkal pacēla seju uz augšu un ar lūpām pieskārās Flinna mutes kaktiņam.

Viņa rokas atradās uz Reičelas muguras un cīnījās ar kleitas rāvējslēdzēju. Reičela viegli nopūtās, kad viņš beidzot uzvarēja šajā kaujā. Tas bija dīvaini - just auksto gaisu uz muguras un tajā pašā laikā arī apzināties, ka iekšā viņa kvēlo kā nokaitēta dzelzs.

Flinna rokas ieslīdēja zem viņas kleitas, lielas plaukstas uz maigās muguras ādas, viens pirksts izsekoja viņas mugurkaula līniju.

"Šķiet, ka man patīk tantra," viņš noteica, piespiedis lūpas pie Reičelas matiem.

Tantra, maģija - lai kas tas būtu, arī Reičelai tas patika. Viņa jutās apbrīnojami dzīva; enerģija, kas strāvoja viņā, nāca no citas pasaules. Viņa pacēla roku līdz Flinna zīda kreklam un izveicīgi atpogāja to.

"Ja tu patiešām vēlies izprast tantru, tad tev jābūt absolūti kailam. Pat bez apakšbiksēm."

"To noteikti var nokārtot," viņš sacīja, laiski glāstīdamas Reičelas kailo muguru. "Bet tu pati? Ja visam jānotiek pienācīgi, vai arī tev nevajadzētu būt kailai?"

"Plikai kā baznīcas žurkai," Reičela pārliecināta pavēstīja.

Flinns ievaidējās un mirkli atbalstīja savu pieri pret viņējo.

"Tev nav ne jausmas, cik ļoti es pēc tā ilgojos," viņš sacīja un strauji atbrīvojās no krekla.

Viņš bija skaists, ļoti skaists. Viņa pleci bija plati, rokas muskuļotas, un viņa vēders bija plakans un spēcīgs.

Reičela aizvēra acis. Flinns viņu cieši skūpstīja, kamēr viņa akli taustījās pēc viņa jostas un atsprādzēja to. Viņa atvilka Flinna bikšu rāvējslēdzēju, juta stingro viņa kaisles pierādījumu zem auduma un ieslidināja divus pirkstus viņa zīda šortos, pieskaroties locekļa galviņai.

Šis pieskāriens lika Flinna augumam notrīcēt; piepeši viņš drudžaini sāka vilkt Reičelai nost kleitu, pārmaiņus raudams to nost un glāstīdams katru viņas miesas sprīdi, katru izliekumu, pieskārās viņas ādai ar muti, ieelpoja viņas smaržu.

Reičela saprata, ka darbojas tikpat drudžaini. Viņas rokas bija zem Flinna krekla, viņa juta spēcīga vīrieša akmenscieto ķermeni un tad norāva apģērbu no viņa, izmisīgi vēlēdamās skart viņa ādu tāpat, kā viņš skāra Reičelas augumu. Kad viņa beidzot bija tikusi vajā no Flinna krekla, viņas rokas sāka klejot, glāstīt vīrieti, slīdēt pār viņa krūtīm, pieskārās mīksto matiņu svēdrai, kas stiepās lidz viņa cirkšņiem. Reičela sajūsminājās par to, ka var pieskarties vīrietim, pieaugušam vīrietim - vīrietim, kura bija daudz, kuram bija gan asi leņķi, gan maiga āda.

Bet ar pieskārieniem vien nepietika. Dziļi Reičelā pulsēja dedzīga, pārpasaulīga enerģija, kas pieprasīja vēl kaut ko, pieprasīja apmierinājumu.

Flinnam dzirdami aizrāvās elpa, kad Reičela atkal ķērās klāt viņa biksēm un atbrīvoja viņu no tām. Viņš satvēra Reičelu aiz pleciem, nogrūda viņu uz gultas un uzkrita viņai virsū, atbalstīdamies uz rokām, lai Reičelu nesaspiestu. Bīstami pasmaidījis, viņš norāva kleitu uz leju pār Reičelas gurniem, līdz viņa gulēja, palikusi tikai krūšturī un savās vienīgajās stringa biksītēs.

Flinns ātri un veikli sameklēja viņas krūštura aizdari un atbrīvoja viņas krūtis, glāstīja tās un baudā ievaidējās, kad tās sāka piebriest viņa plaukstās. Viņš spēji norāva bikses sev no kājām, pielieca galvu, saņēma mutē viņas krūti un maigi pasūca cieto galiņu.

Reičela ieelsojās, tad ievaidējās un, aizvērusi acis, ļāvās sajūtām. Katra viņas miesas šķiedra dega liesmu mēlēs, kas laizīja viņas būtības apslēptāko daļu; viņa sajuta Flinna augumu pret savējo tā, kā vēl nekad nebija jutusi nevienu vīrieti, juta viņa cieto ķermeni, kas pieskārās viņas maigajai ādai. Viņa rokas tagad bija Reičelas matos, tvērās pie viņas cirtām, atbrīvoja no sprādzēm, līdz mati nokrita uz viņas pleciem un apklāja vienu krūti.

"Fantastiski," viņš aizsmacis noteica.

Tad viņš pieliecās, lai ar zobiem novilktu Reičelas biksītes. Viņa juta, kā tās slīd lejup pa viņas augšstilbu, un, kad viņa pacēlās uz elkoņiem, viņa ieraudzīja Flinna kailo kāju klāt pie savējās. Vīrietim blakus viņa izskatījās mazāka un sievišķīga. Viņš palūkojās augšup, uz brīdi pārtraukdams biksīšu aprīšanu, un viņa tumšais, jutekliskais skatiens lika Reičelai justies kā seksa dievietei, ļoti valdzinošai būtnei... un viņai šķita, ka viņa krīt no bezdibeņa malas tieši siltā vaniļas mākoni.

"Tu esi brīnišķīga," Flinns klusi ieminējās, ar pirkstiem laiski izzīmēdams rakstus uz viņas ādas. Viņa rokas ieslīdēja starp Rei-čclas kājām un pieskārās ļoti miklai vietai. Viņš glāstīja Reičelu, lūkodamies viņai acīs.

"Es gribu pieskarties tev, just un nogaršot tevi, katru daļu no tevis," viņš sacīja un pielieca galvu pie viņas vēdera. "Vai tu to vēlies?"

Vai viņš bija traks? Reičela neko neatbildēja, tikai ievaidējās un pakustējās viņam pretī.

Flinns viegli iesmējās, ar savu karsto elpu kutinādams Reiče-las ādu, un ar lūpām novilka siltu, mitru sliedi līdz viņas kājai, bridi pakodīdams tās ādu. Reičelas mugura izliecās; viņas ķermenis bija sācis trīsēt satriecoša atvieglojuma gaidās, un, kad viņa elpa un pēc tam ari mēle pieskārās slepenajai vietai starp viņas kājām, Reičela ieelsojās un nedomājot ieķērās viņam matos.

Flinns dobji ievaidējās un iegrūda mēli dziļāk, platāk iepleta viņas kājas, ar muti pieskardamies viņas iekāres augstākajam punktam.

Reičela vairs nespēja savaldīties; viņa ļāvās mirgojošam vilnim, uz augšu un leju, apkārt, tam mugurā un pāri malai, pārāk ātri, pārāk spēji.

"Ak, mans Dievs!" viņa nočukstēja un aizelsusies piebilda: "Tas ir nerātni, ļoti nerātni."

Viņa piepeši atbalstījās uz viena elkoņa, pārtraukdama Flin-na cītīgo darbošanos starp viņas kājām, un piecēlās sēdus, pievilkdama Flinnu sev tuvāk. Viņš iesmiedamies padevās; Reičela nogrūda viņu lejā uz gultas, un viņš atlaidās, smaidīdams kā Če-šlras kaķis, un aizlika rokas aiz galvas.

"Tu patiešām esi sasodīti skaista, Reičela," viņš teica, skatīdamies uz viņas kailo augumu. "Ļoti, ļoti seksīga. Tev ir lieliski izliekumi, un tu garšo burvīgi."

Viņa pasmaidīja un uzsēdās Flinnam jāteniski virsū.

"Man ari patīk tavi izliekumi," viņa noteica, viltīgi piemiegdama aci, un, uzlikusi rokas Flinnam uz muguras, sāka viegli mīcīt viņa miesu. Viņš iekārtojās ērtāk un pasmaidīja, vērodams

Reičelu, tikko manāmi kustēdamies zem viņas, kamēr viņa ar pirkstiem zīmēja līnijas uz Flinna krūtīm, apvilka krūšu galus, tad pieliecās, aizsegdamās ar cirtainajiem matiem, lai tos pakodītu. Viņa virzījās uz leju pa Flinna augumu, nolaizīja nabu, uzlika rokas uz viņa gurniem.

Kad Reičelas lūpas pieskārās viņa locekļa samtainajai galviņai, Flinns smagi nopūtās un sakustējās. Viņa atbildes reakcija pamudināja Reičelu novilkt mēli gar visu viņa locekli.

“Nolādēts!" Flinns ievaidējās, ar rokām satverdams gultas malu, mēģinādams savaldīties un negrūsties Reičelai pretī, kad viņa izgaršoja Flinnu tikpat rūpīgi, kā to nupat bija darījis viņš pats. Bet nebija jēgas valdīties, jo Reičela bija zaudējusi visu paškontroli un dedzīgi centās novest viņu līdz orgasmam.

Bet Flinns negribēja, lai tas notiktu tik vienkārši, tāpēc pēkšņi piecēlās sēdus, satvēra Reičelu aiz pleciem un pavilka viņu uz priekšu, it kā viņa būtu lelle. Flinns pārmeta kājas pār gultas malu, nosēdināja Reičelu sev uz ceļiem un ar locekli pieskārās viņas mitrajam klēpim, ķircinādams viņu.

"Neliec man lūgties!" viņa sacīja.

Flinns satvēra viņas matus un aptina tos sev ap plaukstu, pievilkdams viņas seju tuvāk.

"Pasaki man, ko tu gribi, Reičela," viņš nomurmināja.

"Es gribu tevi," viņa aizsmakusi čukstēja. "Es gribu, lai tu esi manī."

Flinns iegrūda mēli viņai mutē tajā pašā mirklī, kad ieslīdēja viņā, un sāka kustēties.

Tā bija sajūtu pārslodze; Reičela bija mikla un pulsējoša, uzbudināta, izslāpusi pēc fiziskas baudas.

Kad Flinns ieslidināja roku viņai starp kājām, Reičela atgāza galvu. Viņa atradās bīstami tuvu ekstāzei. Bet Flinns ķircināja viņu ar saviem pirkstiem, nevērīgi glāstīja viņu, noveda līdz izmisumam, tad atkal pierima, līdz Reičela vairs to nespēja izturēt un iesaucās, ka vēlas, lai Flinns viņu izdrāž.

Flinns dobji ievaidējās un spēcīgi iegrūda locekli Reičelā, atkal un atkal, paņēma mutē viņas krūtis, kodīja cietos galiņus, kamēr viņas augums pieņēma vīrieti. Flinns atkal un atkal triecās viņā, un viņa ar prieku uztvēra katru grūdienu, spēcīgāku un ātrāku nekā iepriekšējo, iespiezdama pirkstus viņa plecos, sniegdamās pēc zemestrīcei līdzīgā orgasma, kas bija tepat rokas stie-piena attālumā, līdz sajuta to ielīstam sevī, un tas atkal nogrūda viņu no kraujas malas tajā pašā siltajā mākoni.

Viņas augums atslāba; viņa atkrita uz Flinna pleca. Pēdējo reizi spēcīgi grūzdams, Flinns izdvesa aizžņaugtu šņukstu un iznāca no viņas, izšļakstīdams karstu spermu uz viņas vēdera.

Viņi vēl brīdi tā sēdēja, Reičelai slābani guļot uz viņa pleca, līdz Flinns ar drūmu sejas izteiksmi aplika rokas viņai apkārt un lēnām atliecās. Tad viņa varēja izstiept kājas un atgulties viņam līdzās.

Beidzot svelme aizplūda no viņu augumiem, un Flinns pastiepa roku, lai varētu pārvilkt viņiem abiem pāri segu.

"Man šķiet, ka pirms iepazīstināšanas ar savu māti man vajadzētu tev pateikt, ka no šā brīža esmu uz visiem laikiem pievērsies tantrai," viņš noteica un noskūpstīja Reičelas galvvidu. "Tikai pasaki man, kur jāpierakstās."

Reičela iesmējās, piespiedusi galvu viņam pie krūtīm, sakustējās un atbalstījās uz elkoņiem, lai paskatītos uz viņu.

"Man ir sliktas ziņas," viņa smaidīdama pavēstīja. "Neesmu pārliecināta, ka mēs to darījām pareizi. Varbūt vajadzēs turpināt pētījumus."

Flinns zemā balsī iesmējās un viegli uzsita ar pirkstu viņai pa degunu.

"Tev nekad vairs nebūs tik dedzīga pētījumu biedra," viņš sacīja. "Tas bija fantastiski."

Fantastiski. Viņam nebija ne jausmas, cik fantastiski. Un, kad Reičela pārdomāja, kā paziņot Danijai, ka vismaz viens anglis saprot, kā jāuzvedas guļamistabā, Flinns ieminējās:

"Dīvaini... Mani pārņēmusi nepārvarama kāre pēc mātes ceptās ruma kūkas. Vai tu arī jūti kūkas smaržu?"

Reičela paslēpa seju pie viņa krūtīm un sāka nevaldāmi smieties.

Divdesmit piektā nodaļa

Viņi gulēja gultā, smiedamies par nebūtiskiem jautājumiem, un spēlēja spēli - nosauca savas iemīļotās lietas un brīnījās par to, cik daudz kopīga viņiem ir.

"Mīļākā pilsēta," Reičela sacīja.

"Ņujorka," Flinns nekavējoties atbildēja.

"Man arī!" viņa iesaucās.

Mīļākā valsts bija Francija. Viņiem abiem labāk patika alternatīvais roks nekā rokenrols, un abi dievināja cirku.

Flinnu pārsteidza tas, cik daudz kopīga viņam ir ar sievieti, kas ir tik tālu no viņa nelielā, gandrīz aristokrātiskā draugu loka. Kamēr Reičela stāstīja par suni, kas viņai bijis bērnībā (arī viņam patika suņi), Flinns laiski prātoja, kā viņam izdevies tā iekļauties Airisas dzīvesveidā, ka viņš tiešām noticējis savai mīlestībai pret šo sievieti. Kā gan viņš bija varējis to izdarīt? Airisa nepavisam nebija tāda kā Reičela, ne tik aizraujoša, ne, patiesību sakot, tik skaista.

Flinns saprata, ka ir pieradis pie pavisam citas sugas - pie tādām sievietēm, kuras nekad neizgāja no dzīvokļa citādi kā augstpapēžu kurpēs un nevainojami grimējušās, pie sievietēm, kuras centās noķert savos tīklos precinieku un pēc tam pavadīja atlikušo mūžu, sapņodamas par nākamajām viesībām un sūtīdamas bērnus uz internātskolām.

Un, kaut gan Reičela varēja šķist dīvaina, ņemot vērā viņas interesi par Austrumu filozofiju, maģiju un gobelēnu aušanu, viņa tomēr Flinnu neparasti iedvesmoja. Viņas personība bija nemainīga un apburoša, līdzjūtīga un brīva.

L^UIIJU LOIIUUIK

vJtfNF

Atklāti runājot, Flinns, sākdams šo mazo ceļojumu, nebija gatavs viņas valdzinājumam; viņš bija uzskatījis Reičelu tikai par kārtējo uzdevumu, vienu no dučiem, kuri viņam bija jāizpilda visā pasaulē. Tomēr Reičela jau pašā sākumā bija viņu pārsteigusi -Flinns bija sācis viņai pieķerties un tagad nespēja domāt gandrīz ne par ko citu.

Flinnu valdzināja viņas amerikāniskais izskats. Reičela nebija gluži vienkārši skaista; viņai piemita tādas sievietes svaigais izskats, kura patiesi dzīvo un kurai nav vajadzīga kosmētika, lai radītu ilūziju, ka viņa dzīvo. Un viņa bija veselīga -nevis tik tieva, ka vīrietim vajadzētu uzmanīties, lai nesalauztu viņai kādu kaulu. Viņai bija arī brīnišķīgi cirtaini mati, kas jebkurā vīrietī izraisītu vēlēšanos tiem pieskarties, un viņa smējās tik brīvi un viegli, ka bija skaidri redzams - šie smiekli nāk no kādas vietas dziļi viņā iekšā, no kaut kā patiesa un nesamākslota.

Pats apbrīnojamākais bija tas, ka viņa, lai gan dzimusi ļoti pārtikušā ģimenē, bija visvienkāršākā būtne, kādu Flinns bija sastapis. Ja viņa būtu tik bagāta Anglijā, nauda noteikti atstātu uz viņu iespaidu. Bet likās, ka Reičela to neņem vērā. Ģimenes bagātība viņai, šķiet, bija pats mazsvarīgākais dzīvē, it kā viņa mierīgi spētu no tās atsacīties.

Lūkodamies uz viņu, turēdams rokā viņas plaukstu, Flinns domāja, ka nekad nav gribējis, lai tā notiktu.

Bet viss notika, un Flinns jutās dīvaini. Pēc šā neparastā piedzīvojuma gultā Reičela viņu ļoti interesēja, viņš gribēja uzzināt visu par šo jauno sievieti, kā darbojas viņas prāts, ko viņa ēd brokastīs, kas tā par nelielu rētiņu uz viņas rokas un ko nozīmē mazais tetovējums uz viņas potītes. Un tagad, gulēdams viņai blakus, nupat par savu mīļāko mājdzīvnieku nodēvējis pingvīnu (Reičela bija saraukusi pieri un ļoti nopietni paskaidrojusi Flinnam, ka pingvīns nav mājdzīvnieks), viņš domāja, ka spēj iztēloties sevi raugāmies šajās skaistajās zilajās acīs ļoti ilgu laiku.

Tieši tāpēc viņš jutās dīvaini, jo tā bija problēma, vai ne? Viņš nespēja īsti saprast, kā var iemīlēties sievietē, kuru droši vien vajadzēs arestēt.

Bet tobrīd Reičela sāka bikstīt viņa pēdu ar saviem kāju pirkstiem, tāpēc Flinns sajuta, ka viņa loceklis atkal pamostas, un nolēma atlikt domāšanu uz nākamo dienu.

Temats: Vai Tu dusmojies?

No: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

CC: Rebeka <reparrish72@aol.com>

Piedod, ja es Tevi aizvainoju, bet es tiešām NEKO negribēju teikt par līgavas māsām vai kaut ko citu, labi? Es zinu, ka Tu droši vien satiecies ar vīriešiem, vismaz es domāju, ka zinu, bet Tu nekad tā īsti par to nerunā, tāpēc es tikai minu. Ak dievs, vai nav vienalga, ko es domāju? Es tikai mēģinu atvainoties, tāpēc, ja Tu dusmojies, beidz dusmoties un atsūti man vēstuli. Šī ir jau kāda piecpadsmitā vēstule, ko es Tev sūtu. Nepiespied mani zvanīt Providen-sas policijai, jo es to darīšu. Zvēru, ka darīšu.

P. S. Tētis teica, ka ir Tev zvanījis un Tevis nekad nav mājās, bet viņš grib ar Tevi runāt. Man liekas, ka viņš grasās apciemot Tevi Pateicības dienā, tāpēc labāk piezvani viņam.

Temats: Pateicības diena

No: Liliāna Stentonc < lilandel@aol.com>

Kam: Reičela Elena Lira <earthangel@hotmail.com>

Reičela, mīļā, es tikai gribu pateikt, ka Tu esi uzaicināta pie mums Pateicības dienā. Būs Tava māsa Robiņa, Džeiks, Kouls un mazā Madlēna, un man liekas, ka ieradīsies arī Rebeka, Mets, Grejs un tas jaukais mazulītis Džefs. Viņi šogad nedosies uz rančo, jo Tavs tēvs nebrauks prom no Ņujorkas, kaut gan es ceru, ka Bonija ieradīsies, jo es jau sen neesmu satikusi savu meitiņu. Es ļoti ceru, ka

Tu arī būsi, un vari paņemt lidzi ari savu draugu, kā nu viņu tur sauca, piedod, mīļā, es aizmirsu viņa vārdu. Bet Tu tikai atraksti man un pasaki, kad atbrauksi, un es parūpēšos, lai Els sagaida Tevi lidostā. Bučas, vecmāmiņa.

P. 5. Kā Tev patik greipfrūtu diēta? Šeit tos pārdod piecus par dolāru.

Temats: Re: Vai Tu dusmojies?

No: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com>

Kam: Reiča <earthangel@hotmail.com>

CC: Robija <rmanning70@houston.rr.com> rmanning70@houston.rr.com raksta:

Šī ir jau kāda piecpadsmitā vēstule, ko es Tev sūtu. Nepiespied mani zvanīt Providensas policijai, jo es to darīšu. Zvēru, ka darīšu.

Reičela, nopietni, es Tev nesen zvanīju, bet klausuli pacēla Tava draudzene Dānijā un sacīja, ka Tu jau kādu laiku neesi bijusi mājās, un viņa nedaudz iesmējās, un, patiesību sakot, man viņa šķiet diezgan dīvaina, un es uztraucos par Tevi. ista ragana, manuprāt, tiešām varētu izvārīt Tevi burvju virā vai izdarīt vēl kaut ko tikpat briesmīgu. Mets smejas, kamēr es to rakstu, jo viņš domā, ka Tu esi gudrāka par mums visām (iedomājies!) un Tu nebūtu tik stulba, lai ļautu izvārīt sevi burvju virā, un ka man jābeidzot uztraukties, bet es nevaru. Tu nekad tā nerīkojies - dienām ilgi nepārbaudi e-pastu, neatbildi uz zvaniem. Es Tevi pazīstu labāk nekā Mets, un es atceros visas tās stulbības, ko Tu esi izdarījusi, un ir pilnīgi iespējams, ka Tu varētu iepīties kādā dīvainā situācijā, no kuras nespēj izķepuroties. Es arī zinu, cik jūtīgi Tu uztver izteikumus par savu mīlas dzīvi, tāpēc, ja Tu tikai dusmojies, tad vismaz atraksti mums un paziņo, ka neesi mirusi! Ja Tu NEDUSMOJIES un ja Tu ESI mirusi, mēs to uzzināsim, kad nesaņemsim no Tevis vēstuli vai arī pie Tavām durvīm ieradīsies policisti un atradis Tavu asiņaino līķi, kas būs upurēts uz kaut kāda altāra. Tāpēc piezvani man!

Temats: Re: Re: Vai Tu dusmojies?

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Rebeka <reparrish72@aol.com>

CC: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>, Liliāna <lilandel@aol.com>

Es neesmu mirusi. Bet esmu ļoti aizņemta. Drīz rakstīšu vairāk.

Mīlu. Reičela.

P. S. Vecmāmiņ, es nevarēšu ierasties uz Pateicības dienu, bet -

paldies!

Flinns un Reičela pavadīja kopā gandrīz katru dienu, saskaņodami viņa konsultāciju grafiku un viņas, paldies Dievam, īslaicīgo zivju pakošanas darbu, šobrīd viņa strādāja krāsu uzņēmumā, atbildot uz telefona zvaniem, un sāka rakstīt disertācijas uzmetumu. Rītos viņa aizskrēja uz vingrošanas zāli, lai nobrauktu divas jūdzes ar velotrenažieri, bet Flinns gāja darboties ar datoriem, vai ko nu viņš tur darīja, un vakaros viņi devās uz restorānu vai saģērbās mēteļos un laiski aizstaigāja līdz krastmalai, lai vērotu, kā garām brauc laivas, vai klīda apkārt un aplūkoja vecās, staltās vēsturiskās ēkas.

Bet pārsvarā viņi sarunājās. Par visu. Flinns uzdeva daudz jautājumu par Reičelu, un viņai tas patika, jo likās, ka Flinnu viņa patiesi interesē. Tas bija kaut kas nepieredzēts, un, atbildēdama uz viņa jautājumiem, Reičela atklāja, ka viņas dzīve ir piepildītāka, nekā viņa bija ļāvusi sev domāt.

Flinns jautāja par viņas mācībām un ceļojumiem, kā ari par Dāniju un maģiju.

"Man tā ne pārāk labi padodas," viņa bija iesmiedamās noteikusi.

"Varbūt tu varētu veikt burvestību, kas liktu tev kļūt prasmīgākai," viņš pajokoja.

Flinns vaicāja ari par Maironu, par viņa abiem amatiem - pasniedzēja un kuratora palīga darbu. Reičelai tas šķita nedaudz dīvaini, bet laikam jau Flinns nejutās pilnīgi pārliecināts, ka starp viņu un Maironu nekā nav. Un tas, ka pie Mairona vēl joprojām bija Reičelas mobilais telefons un viņš dažkārt atstāja ziņas, kurās pavēstīja, ka "viņiem" vairs nav sālāmi vai dzirkstošo dzērienu, neatstāja labu iespaidu.

Patiesībā Reičela arvien biežāk izbrīnījusies prātoja, kāpēc jau sen nav pārrāvusi visas saites ar Maironu. Nu labi, viņš bija kļuvis par drošības tīklu, Reičela bija ar mieru to atzīt. Viņai nebija licies, ka viņa varētu ieinteresēt vēl kādu vīrieti, un kāpēc gan viņa nevarētu turēties pie Mairona? Ar viņu kopā vismaz bija iespējams kaut cik ciešami pavadīt laiku.

Danijai bija taisnība - kas tveras pie bijušajiem mīļākajiem, kad mīlas dēka beidzas? Resnas meitenes, kas baidās, ka vairs nedabūs nevienu vīrieti, lūk, kas.

Katru reizi, kad Mairons kaut vai tika pieminēts, viņa atcerējās, cik nožēlojami uzvedusies, un vienmēr mainīja sarunas tematu, kad tas notika, parasti uzdodot kādu jautājumu par Flinna dzīvi.

Viņš daudz runāja par savu ģimeni un pacēla acis pret debesīm, kad stāstīja, ka mātei ir apsēstība par ģimenes radniecību ar Alvikas hercogu.

"Vai tiešām? Tu esi aristokrāts?" Reičela bija jautājusi, izjuzdama pienācīgu bijību.

"Šaubos," viņš iesmiedamies atbildēja. "Es to reiz papētīju. Mēs esam kaut kādas divsimtās pakāpes radinieki Batlerkropve-las mēram un vēl daudzas, daudzas pakāpes tālāk no nabaga Alvikas hercoga."

"Nabaga?"

"Diemžēl jā. Mana māte tic, ka mēs esam radinieki, un diezgan bieži viņam raksta. Un katros Ziemassvētkos viņa nosūta hercogam neiztrūkstošo vēstuli, kurā stāsta visu, kas noticis šajā "ģimenes" zarā."

Reičela iesmējās un palūkojās uz šķīvi ar Libānas ēdienu, ko viņi bija pasūtījuši tuvējā restorānā.

"Vai tā, kas tev zvana nakts vidū, ir tava māte?" viņa viltīgi pavaicāja.

Vispirms Flinns tikai noraidoši pavicināja roku un apgalvoja, ka tas bijis kāds sens draugs. Bet, kad Reičela viņam atgādināja, ka vienas šādas sarunas laikā viņš pat pacēlis balsi, Flinns nopūtās.

"Labi. Redzi, es nesen biju saderinājies ar kādu sievieti An-glijā."

Ieraudzījis, cik pārsteigta Reičela izskatās, viņš žigli piebilda:

"Bet es to pārtraucu. Mūsu attiecībām nebija nākotnes, un es to viņai skaidri pateicu, taču viņa to uztvēra ne pārāk saprātīgi un vēl nav visu apjautusi."

"Ak tā," Reičela noteica.

"Labāk ķersimies pie svarīgākiem jautājumiem. Kā tev garšo šis taboulets? Man tas šķiet pārāk ass," viņš sacīja, veikli mainīdams sarunas tematu, bet Reičela turpināja justies dīvaini nemie-riga.

Bija vēl viens temats, ko Flinnam nepatika apspriest, - darbs. Tas ļoti kontrastēja ar Reičelu pašu, protams, jo viņa bez mitas pļāpāja par saviem īslaicīgajiem amatiem - zivju pakošanu, zvanu pieņēmējas darbu, vietu ierādīšanu teātrī, strādāšanu pastā, kasieres darbu vietējā celtniecības veikalā. Bet Flinns par darbu nestāstīja.

"Tas patiešām ir ļoti garlaicīgs," viņš apgalvoja.

"Bet tu tik ilgi strādā. Jābūt taču vismaz kaut kam interesantam."

"Nē, nekā nav," Flinns parasti noteica un izvairījās no turpmākas iztaujāšanas, noskūpstot viņu.

Reičelai nebija iebildumu. Viņa nolēma, ka šo klusēšanu izraisa Flinna acīmredzamā vienaldzība pret savu darbu, un, kad viņš nespēja atbildēt uz dažiem jautājumiem par viņas klēpjdatoru, Reičela pieņēma, ka viņš cenšas neiesaistīt darbu šajās attiecībās.

Tātad vienīgais jautājums, kas palika nenoskaidrots, bija tas, kuru vajadzēja uzdot, pirms Reičela dotos tālāk, bet viņa nevarēja saņemties, lai pavaicātu, cik ilgi Flinns uzturēsies Amerikā.

Šis jautājums vajāja Reičelu visas bezgalīgās stundas, ko viņa pavadīja savos īslaicīgajos darbos. Viņa mocījās, jo gandrīz vai

mira no vēlēšanās uzzināt atbildi, tomēr viņa negribēja ari atzīt sava mūža brīnišķīgākā laika neizbēgamo galu. Protams, viņa gribēja, lai šajās attiecībās būtu kaut kas vairāk, lai tās turpinātos un turpinātos...

Bet viņa nezināja nevienu veidu, kā tas varētu izdoties.

Pirmkārt, te nu viņa bija, mis Neveiksminiece, mantiniece, kam liegta pieeja savai bagātībai un kas nespētu dabūt īstu darbu pat tad, ja no tā būtu atkarīga viņas dzīvība. Uz vairākiem pieteikumiem skolotājas vietai tā ari netika atbildēts. Varbūt viņa pavadīs visu mūžu, strādājot pagaidu darbus, lai samaksātu rēķinus, un Flinns nebija vīrietis, kam tāda nabadzība varētu šķist pievilcīga, -to viņai pavēstīja Flinna apģērbs un tieksme pēc kvalitātes. Viņš varētu dabūt jebkuru sievieti - kāpēc lai viņš uzņemtos tādu nastu kā sievieti, kas iesaiņo zivis? Un tam, ka tas bija pagaidu darbs, nebija nekādas nozīmes.

Vēl jau vajadzēja arī izskaidrot Flinnam savu mantisko stāvokli un to, kāpēc tas tāds kļuvis. Katru reizi, kad Reičela centās izdomāt, kā lai to pasaka, vārdi izklausījās neizsakāmi idiotiski. Viņa iztēlojās sevi sakānv. “Man ir liegts finansiāls atbalsts, jo es laikam nespēju pabeigt mācības," - vai arī: "Goda vārds, mans tēvs ir maitasgabals, tāpēc viņš man vairs nedod naudu, jo viņš ir nejauks un grib man iespītēt." Vai arī: "Pirmos trīsdesmit sava mūža gadus es dzīvoja uz sava tēva kakla, bet tagad esmu mainījusies. Zvēru pie visa, kas man svēts."

Tomēr starp viņiem nenoliedzami bija kaut kas, un, kaut ari Reičelu dažreiz par to māca šaubas, Flinns tās visu laiku izkliedēja, it īpaši naktīs, kad abi neizbēgami nonāca viņa nelielajā dzīvoklītī, viņa gultā, un mežonīgi, kaislīgi nodarbojās ar tantristisko mīlestību, izmantodami gan dīvainas formas spilvenus, gan uzbudinošus krēmus, cieši apņēmušies izpētīt katru seksa rokasgrāmatas nodaļu, pirms Reičela sūtīja to savām māsām.

Tāpēc šobrīd, vismaz pagaidām, viņa lidinājās septītajās debesīs, un šos mirkļus viņa varēs atcerēties un izbaudīt visu atlikušo mūžu.

Kad viss būs beidzies, Reičela gribēja uzrakstīt vēstuli "Cosmo" un pateikt, ka viņu pētījums par angļiem bijis tik maldīgs, ka tas jau ir smieklīgi. Kāpēc tad, pēc viņu domām, Džeimss Bonds spēja tik pašapzinīgi soļot?

Reičela nebija vienīgā, kas aizrāvusies ar viņu kopā pavadīto laiku, - tas nebija kaut kas tāds, ko Flinns kādreiz spētu aizmirst. Un, tāpat kā Reičela, viņš bija ārkārtīgi pārsteigts. Ne jau tāpēc, ka Reičela neatbilstu viņa gaumei, - dīvaini, bet viņa tai atbilda vairāk nekā jebkura cita sieviete, ko Flinns savā mūžā bija saticis. Bet viņš nebija gaidījis, ka tik ļoti aizrausies ar Reičelu. Viņš pat bija domājis, ka droši vien atgriezīsies pie Airisas, kad nodevības cirstā brūce būs sadzijusi, un, protams, uzskatījis, ka tā notiks, -viņa sabiedrībā mīlas dēkas nebija nekas neparasts, jo likās, ka šad tad tās piedzīvo gandrīz visi.

Bet Airisas dēka nelika viņu mierā. Patiesībā, jo vairāk viņš par to domāja dienās un nedēļās pēc nodevības atklāšanas, jo niknāks kļuva. Flinnu it īpaši tracināja Airisas pašas pārliecība, ka viņam vajadzētu uz to pievērt acis. Viņa ne mirkli nenožēloja savu rīcību, vismaz ne patiesi, un tas liecināja par viņas personību vairāk nekā jebkas cits, ko Flinns bija piedzīvojis. Viņš acīm redzami nepazina sievieti, ar kuru gandrīz apprecējās.

Turklāt tā sabiedrības daļa, kuras acīs nelielas dēkas nebija nekas nosodāms, nebija sabiedrība, pie kuras viņš vēlētos piederēt. Patiesībā tā bija sabiedrība, kas jau pārāk ilgi kritusi viņam uz nerviem.

Tagad Flinns bija iesaistījies īstā mīlas dēkā un jutās ļoti pateicīgs, ka ir to atradis un piedzīvojis. Un viņš ļoti labprāt to turpinātu, bet tad drīz vien iejauktos realitāte.

Tas, ka Džo uzskatīja Flinnu par galīgi nojūgušos kretīnu, visu sarežģīja vēl vairāk.

"Vecais!" viņš izmisumā iesaucās, izplezdams rokas. "Nedrīkst drātēt noziedzniekus!"

"Mums nav pierādījumu, ka viņa ir noziedzniece," Flinns mierīgi paskaidroja. "Un es viņu nedrātēju. Patiesībā es viņai esmu diezgan pieķēries."

'Tā meiča ir traka. TRAKA!"

"Viņa ir īpaša. Vispār viņa ir diezgan asprātīga, ļoti gudra un daudz sirsnīgāka nekā mēs abi," Flinns iebilda.

Džo palūkojās uz viņu tā, it kā Flinns būtu zaudējis prātu, Džo žoklis saspringa gandrīz līdz ceļiem, turklāt viņa acis dīvaini izvalbījās. Kad viņam izdevās iebīdīt acis atpakaļ galvaskausā, viņš jautāja:

"Vai tu runā nopietni?"

"Jā," Flinns attrauca. Turklāt pēdējā laikā viņš bija sācis ticēt arī maģijas spēkam, jo starp viņu un Reičelu sprēgāja pievilkšanās. Viņam šī sieviete ļoti patika. Pie velna, ko gan viņš centās piemuļķot? Viņš Reičelu dievināja.

Viņš pirmo reizi kādu dievināja, patiesi dievināja, un tas bija tikpat negaidīti un nevēlami. Flinnam tiešām nebija ne jausmas, ko darīt ar šīm jūtām, it īpaši tāpēc, ka šī nebija vienkārša starptautiska dēka - Reičela nebija tikai amerikāņu meitene, pret kuru viņš bija izjutis gandrīz tūlītējas un arvien pieaugošas simpātijas.

Viņa bija arī aizdomās turamā ļoti nopietnā noziegumā.

Tā bija problēma, kas naktīs neļāva Flinnam aizmigt. Viņš nespēja noticēt, ka Reičela varētu būt iesaistīta tā jukušā pasniedzēja spēlītē, bet viņš arī nevarēja pierādīt pretējo. Vēl ne.

Ņemot to visu vērā, viņa saistība ar Reičelu, kā arī viņa slepenā dzīve bija sasniegusi punktu, kurā Flinns bīstami balansēja uz ievērojama un karjeru iznīcinoša neprofesionālisma robežas.

Reiz Flinnam vajadzēs pieņemt to, kas ar viņu notiek, un samierināties ar šīs konkrētās lietas dīvainībām. Un, ja viņš to nedarīs drīz, viņam bija neskaidra nojausma, ka Džo to izdarīs viņa vietā, ja to jau nebija izdarījis ar tādām piezīmēm kā:

"Vai tad Anglijā nav nevienas glītas pēcpuses?"

"Es ignorēšu šo izteikumu," Flinns bija noteicis, klusībā vārīdamies niknumā. "Bet paklau, Džo, vai tu patiešām esi tāds sasodīts tēviņš, ka visas dzīves laikā ne reizi neesi juties savaldzināts?"

To dzirdot, viņa pārinieks koši piesarka, palūkojās laukā pa logu un nomurmināja kaut ko, kas izklausījās pēc "varbūt".

"Labi, vienalga," viņš nedaudz skaļāk sacīja. "Tu esi traks, vecais. Tā meiča ir iegrimusi šajā lietā līdz pat ausīm."

Flinns bija drūmi pasmaidījis. Kamēr viņš nebija iegājis iekšā Reičelas bungalo un noskaidrojis, kas tur atrodas, viņš neko nevarēja apstiprināt vai noliegt, bet viņš pazina Reičelu. Viņš pazina Reičelu.

"Varbūt tu vēlies noslēgt nelielas džentlmeņu derības?"

"Protams," Džo sacīja, smaidīdams par sevi pārliecināta cilvēka smaidu. "Uz ko tu vēlies derēt?"

"Uz tūkstoš Amerikas dolāriem... vai ari tas būs par sālītu?"

Tas lika Džo iesmieties.

"Lai iet, mazais lord Fauntleroj! Lai iet!"

Viņi atmeta šo tematu, lai tiktu galā ar slepkavības lietu, kuru izmeklēja, un brauca tālāk uz krastmalu, lai pēdējo reizi parunātu ar kādu jaunu puisi, kurš pirms pāris gadiem bija nosēdējis neilgu laiku cietumā par ielaušanos.

Ņujorkā Ārons pamanīja, ka Daniela kabinetā parādījušās jaunas mēbeles. Milzīgi, tauriņiem līdzīgi krēsli un četrstūraina tahta sešdesmito gadu stilā. Lielais manipulators, kā Arons domās bija sācis dēvēt idiotisko konsultantu, sasodīti labi mācēja piespiest viņus ar Boniju darīt neticami muļķīgas lietas. Šīs nedēļas uzdevums bija mājās izpildāms eksperiments ar pieskaršanos. Pirksts pie pirksta, plauksta pie plaukstas, elkonis pie elkoņa un tā tālāk.

Daniels šķita diezgan apmierināts ar mēbelēm un pats ar sevi. Viņš priecīgi uzsmaidīja Bonijai, kad viņa runāja par pieskaršanos.

"Tas bija patiešām..." Viņa apklusa un pacēla skatienu augšup, mēģinādama iedomāties īsto vārdu. "Kaut kas... maģisks. Nekas seksuāls, protams," viņa sacīja, nolaizdama acis un cenzdamās ērtāk iekārtoties jaunajā krēslā, "bet es apzinājos tuvību, vai saprotat? Es pēkšņi sapratu, cik sen mēs ar Aronu neesam sajutuši viens otru fiziskā nozīmē. Es pat neatcerējos, ka Arona āda ir tik gluda."

D?uiija Lonaone

Arons ievaidējās.

"Āron?" Daniels vaicāja, uzsmaidīdams viņam. "Vai jūs gribējāt kaut ko teikt?"

"Mana āda ir gluda tāpēc, ka es pārsvarā dzīvoju slimnīcās, un tur mani pārvērš par veci," viņš īgni nopurpināja un centās izslieties šajā nolāpītajā krēslā.

Daniels vēl joprojām smaidīja.

"Vai gluda āda ir kaut kas slikts?"

"Nē."

"Labi, labi. Un ko jūs guvāt no šā vingrinājuma, Āron?" viņš jautāja, paliekdamies uz priekšu un izskatīdamies norūpējies un ieinteresēts.

"Nu, Daniel, es uzzināju, ka man vairs nestāv. Kad man pieskaras skaista sieviete, lejā nenotiek itin nekas. Ne mazākās kustības. Tad jau es varētu to mantību arī nošņāpt."

"Ak, mīļais... Tu domā, ka es esmu skaista?"

Ārons palūkojās uz Boniju tā, it kā viņa būtu zaudējusi prātu, un tā droši vien arī bija, ja viņa nezināja, ka Arons viņu uzskata par skaistu sievieti.

"Velns un elle, protams, es domāju, ka tu esi skaista, Bonija! Kā tad tev likās?"

"Es tik sen neesmu dzirdējusi tevi to sakām," viņa teica, izdvesdama meitenīgu nopūtu.

"Un kā tu jūties tagad, kad dzirdi viņu to sakām, Bonija?" Daniels jautāja, pievērsdams savu rūpju pilno skatienu viņai.

"Es jūtos skaista. Un mīlēta."

Jēzus, Marija un visi svētie, kas notiek ar tām sievietēm? Protams, Ārons domāja, ka viņa ir skaista, visskaistākā sieviete visā sasodītajā pasaulē!

"Āron? Vai tu saproti, ka Bonijai ir nepieciešami tādi uzmanības apliecinājumi no tavas puses?" Daniels uzmanīgi jautāja, it kā runātu ar garīgi atpalikušu bērnu.

"Jā. Es saprotu, man piecus tūkstošus reižu jāsaka viņai, ka, pēc manām domām, viņa ir skaista, jo es nevaru paļauties uz to, ka viņa to atcerēsies vai ticēs tam arī nākamajā dienā," viņš

UV4 VV4I»V4V«^

■№<

norūca, bet viņa balss tonis ne mazākajā mērā neapdzēsa Bonijas laimigo smaidu.

"Mēs jau runājām par to, ka sievietes visu uztver ar dzirdi," Daniels sacīja, ar roku pamādams savas auss virzienā. "Viņām ir svarīgi runāt un atklāt jūtas. Kad jūs domājat par Boniju, jums tas varbūt nešķiet svarīgi, bet viņai tas ir ļoti nozīmīgi. Es jau teicu Bonijai, ka vairākumam vīriešu iecienītākais vārds ir "darīt"."

"Iecienītākais vārds?"

"Citiem vārdiem sakot," Daniels pacietīgi turpināja, "Bonijai vajadzētu jums vairāk parādīt, nevis teikt, kā viņa jūtas, jo vīriešiem ir vizuāla uztvere," viņš paziņoja, ar diviem pirkstiem norādot uz savām acīm. "Bet jums vajadzētu viņai teikt, jo sievietes uztver ar ausīm."

"Tas pats attiecas ari uz mūsu meitām, mīļais," Bonija sacīja.

"Viņai taisnība," Daniels aši piebilda. "Jūsu meitas atbildēs uz iejūtīgāku, verbālu pieeju."

"Protams," Arons noņurdēja.

Bonija un Daniels apmainījās skatieniem.

"Tātad... Piemēram, kad tu dosies satikt Reičelu Pateicības dienā, manuprāt, tev nāktu par labu, ja tu paskaidrotu, ka mīli viņu, ka uzskati viņu par skaistu meiteni un ka tev tiešām rūp tas, ko viņa domā. Sarunājies ar viņu!"

"Lielisks ieteikums, Bonija," sacīja Daniels Pakaļlaiža. "Aron, mēs gribam teikt, ka jūsu meitas droši vien labāk sapratīs sarunu, nevis pavēli. Jums nav viņām obligāti jāpavēl kaut ko darīt, jo viņām, tāpat kā vairākumam sieviešu, labāk patīk saruna un kompromisu atrašana. Jums, protams, visgrūtāk būs noņemt savu direktora platmali un uzlikt galvā tēva cepuri. Pamēģiniet nevis izrīkot visus uzņēmuma - vai arī meitas - labā, bet gan sarunāties un maigi vadīt meitu saprātīga lēmuma virzienā."

Nē, visgrūtāk Āronam bija nesadauzīt šā iznireļa seju lupatu lēveros, un tā bija cīņa, kas kļuva arvien smagāka katrā nākamajā nodarbībā. Bet Bonija tik sparīgi māja ar galvu, ka gandrīz nolidoja no sava dīvainā krēsla, un Arons, tāpat kā vienmēr šādos gadījumos, prātoja, vai visus šos gadus nav dzīvojis uz kādas

citas planētas, kamēr pārējā pasaule griezās apkārt kaut kur citur, ievērojot pavisam citus likumus.

"Aron?" Daniels klusi iejautājās. "Vai jūs varētu to izdarīt?"

"Nolādēts, protams, es to varu izdarīt," viņš aizkaitināts norūca.

"Ak dievs, tas ir lūzums!" Bonija dramatiski iesaucās un palūkojās uz Dānieļu, gaidīdama apstiprinājumu.

Divdesmit sestā nodaļa

Temats: Pateicības diena

No: Ārons Līrs <Aaron.Lear@leartransind.com>

Kam: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Sveika, Reičela! Tev raksta Tavs tēvs. Es centos sazināties ar Tevi pa telefonu, bet Tu neatbildi uz maniem zvaniem. Es izmantoju šo veidu, lai paziņotu Tev, ka ieradīšos Providensā Pateicības dienas rīta. Tu esi mana meita un nevari svītrot mani no savas dzīves, lai ko Tu arī domātu, tāpēc izvairīties no manis ir veltīgi. Es ieradīšos, un, ja Tu aizslēgsi durvis, atceries, ka man ir atslēga. Ja Tu nozudīsi, es gaidīšu, līdz Tu atgriezīsies mājās. Tāpēc labāk neizvairies no manis, un mēs varēsim kopā mēģināt atrisināt mūsu nesaprašanos. Gaidu mūsu tikšanos. Mīlu. Tētis.

Temats: FVVD: [Pateicības diena]

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Mamma <10sNEI@nyc.rr.com>

Mamm, vai tā ir Tava ideja??? Tās laulibu konsultācijas dēj jūs abi esat sajukuši prātā! Nolādēts, pat ES esmu sajukusi prātā! Lūdzu, nejauj tētim ierasties pie manis, lūdzu, lūdzu! Mēs vienmēr tikai strīdamies, un es negribu strīdēties ar viņu. ES NEESMU DUSMĪGA! ES ESMU AIZŅEMTA! Es tiešām negribu, lai tētis brauc šurp. Man ļoti žēl, ja es uzvedos kā slikta meita, bet šobrīd esmu tik ļoti aizņemta, ka man tiešām nav laika nodarboties ar šīm muļķībām. Lūdzu, atturi viņu no šīs domas!

Temats: Re: FVVD: [Pateicības diena]

No: BonLīra <10sNEI@nyc.rr.com>

Kam: Rcičela <earthangel@hotmail.com>

Šis ir automātisks ziņojums no BonLīras 10sNEI@nyc.rr.com:

Es nebūšu pilsētā no 18. novembra lidz 30. novembrim. Ja jūs vēlaties sazināties ar mani, lūdzu, piezvaniet uz manu mobilo tālruni, 212-555-9035, un atstājiet ziņu. Pateicos! B. Lira.

Temats: Re: Pateicības diena

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Ārons Līrs <Aaron.Lear@leartransind.com>

Sveiks, tēt! Es ļoti priecājos, ka Tu atbrauksi uz Providensu. Tu varēsi satikt visus manus draugus. Pie manis Pateicibas dienā ieradīsies vairāki cilvēki, pārsvarā no manām aušanas nodarbībām.

Tu taču atceries, ka es mācu "idiņu baram" aust viduslaiku gobelēnus, vai ne? Lai nu kā, tas ir lieliski, jo Tev, cerams, būs iespēja sastapties un aprunāties ar "Baironu", un es zinu, ka Tev vienmēr gribējies to izdarīt. A, jā, gandrīz aizmirsu. Mana labākā draudzene Dānijā ir ragana! Viņa grib izmēģināt dažas burvestības, lai uzzinātu, vai nevar izārstēt Tavu vēzi, un tad varbūt Tev nevajadzēs operāciju. Tas nesāpēs, tikai nedaudz smirdēs. Labi, tiekamies nākamnedēļ! Un, paklau, ja manis nav mājās, atslēdz durvis ar savu atslēgu. Jā, es atceros, ka Tev tā ir, un varu apzvērēt, ka nemūžam, nemūžam to neaizmirsīšu. Reičela.

Reičela bija pārliecināta, ka tēva apņemšanās ierasties Provi-densā ir absolūta, sasodīta katastrofa, un nolēma, ka tas ir kaut kāds Visuma sods par to, ka viņa blēņojusies ar maģiju un viņai tas paticis.

Bet Dānijā bija optimistiskāka.

"Viņam patiks tavi skolēni, viņam patiks Flinns, tas ir, es pieņemu, ka tā būs, un man ari patiks, ja vien es kādreiz viņu redzēšu.

Bet viņa slēpšana var izvērsties tev par sliktu," viņa pavīpsnājusi teica, vēl joprojām juzdamās neapmierināta, ka Reičela nav viņus iepazīstinājusi. "Un tad tavs tēvs teiks: "Es tā maldījos attiecībā uz tevi, Reičela, tev tiešām viss ir labi, tāpēc es tev atdošu visu tavu miljardiem vērto bagātību!"" Un viņa piepildīja trešo vīna glāzi, paceldama to tostā.

"Vai tu atkal elpo vīraku?" Reičela jautāja aizdomu pilnā balsī un apvēlās uz muguras, lai varētu blenzt uz desmit pēdas augstajiem griestiem dzīvojamā istabā. "Vai tu apjēdz, kāda lēkme tētim sāksies, kad viņš ieraudzīs to koku un uzzinās, ka misters Valisjelo sūdz mani tiesā? Vai arī to logu augšstāvā, kas jau gadu ir saplīsis? Vai arī garāžu, kas sliecas uz labo pusi? Vai arī uzzinās, ka man ir atslēgta kabeļtelevīzija?"

"Diezgan traka lēkme, vai ne?" Dānijā jautāja, pētīdama kādu punktu uz savas rokas.

"Tieši tā. Diezgan traka. Viņš jau pašā sākumā lika man uzturēt šo māju kārtībā, un, ja es to nedarīšot, viņš pārdošot bun-galo. Un tad viņš teica, ka tad, ja es nepabeigšot mācības, viņš uz visiem laikiem liegšot man materiālu atbalstu. Man patiesībā ir vienalga, goda vārds, bet man tikai vajag nedaudz laika, lai es varētu nostāties uz kājām, pirms viņš izsit man pamatu no apakšas."

"Viss nokārtosies. Vari mani ticēt. Es par to parūpēšos," Dānijā noteica un viltīgi pamirkšķināja.

Reičela izdeva skaņu, kas varētu būt gan smiekli, gan vaids.

"Es nejokoju," Dānijā, pieri saraukusi, sacīja, kad Reičela neticīgi pasmaidīja. "Labi, tātad tu man netici? Es tev parādīšu!" viņa iesaucās, pēkšņi piecēlās un piesoļoja pie ēdamistabas galda, uz kura gulēja viņas somiņa. Viņa izvilka no tās aploksni, pagriezās, ienāca dzīvojamā istabā un nosvieda to Reičelai uz vēdera.

"Kas tas ir?" Reičela jautāja, pieceldamās sēdus.

"Vai atceries to dejotājas figūriņu, ko tev uzdāvināja Mairons un kas tev likās tik muļķīga? Interneta izsolē es par to dabūju trīsdesmit dolārus."

"Ko?" Reičela iekliedzās un palūkojās uz aploksni. Tā bija pilna ar naudu.

"Un tie lāpu turekļi maksāja sešdesmit dolārus," Dānijā lepni paziņoja. "Kopā tur ir trīs simti dolāru."

Reičela blenza uz naudu un pēc tam pievērsa skatienu Danijai.

"Es gribēju pagaidīt vēl kādu nedēļu. Vai atceries to tējas servīzi, ko viņš atnesa? Jau tiek piedāvāti simt divdesmit pieci dolāri, bet izsole beigsies tikai pēc trim dienām."

"Vai tu gribi teikt, ka to visu pārdevi internētā?" Reičela jautāja, gribēdama tikai dzirdēt to atskanam.

"Jā!" Dānijā atbildēja, priekā starodama. "Nu, tu biji īstās sprukās, un tās mantas te gluži vienkārši mētājās. Tu pat nepamanīji, ka to trūkst!" viņa pašapmierināta paziņoja.

"Dānijā! Vai tu tiešām izdarīji to manis dēļ?" Reičela iespiedzās.

"Es tikai vēlējos tev palīdzēt. Tu mani vienmēr glābi, kad man tas bija nepieciešams, un es gribēju izdarīt kaut ko ari tavā labā."

"Man liekas, es sākšu raudāt," Reičela sacīja, piespiedusi aploksni pie krūtīm.

"Lūdzu, nevajag!" Dānijā attrauca un nosarka. "Labi, nepieminēsim vairs to. Pastāsti man par Flinnu! Es gribu viņu satikt!"

Reičela sapņaini nopūtās un nolika aploksni malā.

"Ak dievs, Dānijā, ko lai es saku? Viņš ir ideāls. Absolūti ideāls."

"Vai tev izdevās noskaidrot, vai Anglijā viņu gaida kāda sieviete?"

Reičela nedaudz sarāvās.

"Kāda sieviete tiešām bijusi. Un tagad viņa laikam negrib atteikties no Flinna, un kurš gan varētu viņu par to vainot? Viņš man teica, ka izbeidzis šis attiecības, bet sieviete nevēlas to pieņemt."

Viņa atbalstījās uz elkoņiem un palūkojās uz Dāniju.

"Es arī nespēšu to pieņemt."

"Ko tad?"

"Beigas."

Dānijā iesprauslājās un noraidoši pavicināja roku.

"Nemuļķojies! Tas nebeigsies! Spriežot pēc tā, ko tu man stāstīji, viņš ir tevī ieķēries tikpat ļoti kā tu viņā!"

"Jā... bet viņš nezina visu patiesību. Viņš nezina, kas ir "Lira Kravas pārvadājumi", nezina, ka man ir liegta pieeja naudai un es nevaru samaksāt rēķinus, ka mans kaimiņš sūdz mani tiesā, lai atņemtu visu naudu, kas šobrīd ir apmēram četri simti desmit dolāri. Viņš zina, ka es strādāju pagaidu darbus, bet droši vien domā, ka es tikai nedaudz blēņojos, līdz atradīšu disertācijas tematu. Tā vismaz ir daļēja patiesība," viņa drūmi noteica.

"Paklau, nauda nav galvenais," Dānijā sparīgi iebilda. "Daudziem cilvēkiem nav tādas naudas kā tev, un viņiem izdodas dzīvot laimīgi!"

"Es negribu teikt, ka nauda ir galvenais, bet..." Reičela apklusa. Nebija iespējams pieklājīgi paskaidrot, ka daudz naudas tiešām liek citiem uztvert cilvēku pavisam ne tā kā pārējos. Viņa to ļoti labi zināja, jo jau pietiekami ilgu laiku bija sava tēva meita.

"Viņš tev neko nepārmetīs," Dānijā turpināja runāt. "Lai nu kā, mēs atrisināsim šo problēmu. Tu gan vairs neesi miljonu mantiniece, bet tu nebūsi arī ubadze. Vismaz līdz brīdim, kad atradīsi īstu darbu. Patiesībā es domāju, ka varētu apvaicāties Glenam, vai tu nevarētu kaut ko darīt viņa uzņēmumā."

"Glēnam?" Reičela jautāja, beidzot pilnīgi pieceldamās sēdus. "Tu vēl joprojām ar viņu tiecies, vai ne?"

Dānijā paraustīja plecus un iedzēra malku no savas vīna glāzes.

"Vai tu joko?" Reičela smiedamās iesaucās. "Man likās, ka tu viņu nevari ciest!"

"Man arī tā likās," Dānijā aizstāvēdamās sacīja. "Bet viņš ir jauks puisis, un viņam ir lielisks darbs. Viņš droši vien nopelna kādus septiņdesmit piecus tūkstošus gadā!"

"Vai tiešām? Ar ko viņš nodarbojas?"

"Pārdod laivas. Es gribēju viņam pajautāt, vai tu nevarētu būt laivas meitene."

"Laivas meitene?"

"Nu, tā, kas stāv laivā un visu izrāda."

Dānijā palūkojās pulkstenī.

"Jēziņ, man tiešām drīz jāiet!" viņa iesaucās un piecēlās kājās. "Es tiekos ar viņu Fratandželo bārā!"

"Ak dievs, vai tu tiešām ielaidīsi viņu savā teritorijā?" Reičela izbrīnījusies vaicāja.

"Aizveries!" Dānijā pavēlēja. Bet viņas lūpās rotājās smaids. "Labi. Padarbosimies ap to burvestību tavam tēvam."

"Vai tu jau esi kādu atradusi?" Reičela jautāja, pieceldamās kājās.

"Protams. Burvestību, kas nejaukiem cilvēkiem liek kļūt maigiem un mīļiem," viņa sacīja un piegāja pie durvīm, lai ielūkotos spogulī tām blakus. "Tāpēc jau ir tik patīkami būt raganai. Var izmantot burvestības, kad tās ir nepieciešamas. Tātad!" viņa iesaucās, novērsdamās no spoguļa. "Visam vajadzētu notikt diezgan ātri, ja vien tev ir nedaudz kaltētu glicīniju un govs mēslu."

"Govs mēsli," Reičela domīgi novilka. "Laikam esmu tos atstājusi pagrabā."

Dānijā jau atradās uz pagraba kāpnēm, pirms Reičela atzinās, ka joko.

Pēc pusstundas viņas stāvēja zem garāžas dzegas, trīcēja aukstajā lietū un gatavojās "pretneveiksmes" burvestībai. Reičelai tas likās neiedomājami smieklīgi. Tik smieklīgi, ka viņa nepārtraukti ķiķināja, kamēr Dānijā centās aizdedzināt baltegles malku. Bet tā bija pārāk slapja.

Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Dānijā nometa sērkociņu zemē.

"Nu labi. Mums droši vien vispār nevajag dedzināt baltegli. Tikai jāietin šie akmeņi lentē un jāsasien. Piecos atsevišķos saišķos," viņa paziņoja, pasniegdama Reičelai akmeņus un lenti.

"Kāpēc tas vienmēr jādara man?" Reičela čīkstēja, tos satverdama.

"Tāpēc, ka tu esi tā, kam ir problēmas, mis Neveiksminiece," Dānijā īgni atgādināja viņai.

"Es pat neredzu, ko daru," Reičela pukojās, salikdama citu uz cita piecus akmeņus, ko viņas bija paņēmušas no Reičelas ūdens-dārza, un mēģinādama tos ietīt lentē.

"Vai tu, lūdzu, nevarētu pasteigties? Es nokavēšu tikšanos."

Reičela tumsā neveikli ņēmās ar akmeņiem un beidzot, nosalusi un dusmīga, sasēja tos, cik labi vien spēja.

"Gatavs."

"Lieliski," Dānijā noteica. "Izstiep rokas!"

Reičela paklausīja. Dānijā satvēra viņas plaukstas, un abas stāvēja ar seju viena pret otru, sadevušās rokās.

"Pagriez seju pret mēnesi!" Dānijā pavēlēja Reičelai.

"Mēnesi? Te nav mēness! Līst lietus!"

"Ak dievs, palūkojies augšup!" Dānijā atcirta. "Labi, sākam. Mēness dieviete, lej pār mums savu gaismu un parādi mums ceļu prom no neveiksmes, kas ir mums apkārt. Mēness dieviete, lej savu gaismu un aizved mūs prom no neveiksmes, kas mūs gaida. Mēness dieviete, lej savu gaismu un piepildi mūs ar savu spēku, lai izvairītos no..."

Viņas izbiedēja sabrūkošās akmeņu kaudzes izdotais troksnis.

"Laiizvairītosnoneveiksmes," Dānijā sasteigti nobēra, un viņas palūkojās lejup. Akmeņi bija izkrituši no lentes un mētājās viņām ap kājām.

"Tas nevar nozīmēt kaut ko labu," Reičela sacīja.

"Gan jau nebūs tik briesmīgi - mēs paspējām veikt lielāko daļu burvestības." Dānijā uzmeta skatienu savam rokaspulkstenim. "Nolādēts! Man jāiet," viņa paziņoja, palaida vaļā Reičelas rokas un pieliecās, lai paceltu mitro koku.

Reičela paķēra sarkano lenti, bet atstāja akmeņus zemē, steigdamās iekšā līdzi Danijai. Viņa sekoja draudzenei līdz pat parādes durvīm.

"Tu taču atnāksi Pateicības dienā, vai ne?" viņa iesaucās, kad Dānijā pārskrēja pāri lievenim un lejā pa kāpnēm.

"Nemūžam negribētu palaist to garām!" Dānijā atkliedza, tuvodamās mašīnai, un žigli iesēdās tajā, lai izvairītos no lietus.

Reičela stāvēja pie durvīm un vēroja, kā draudzene izbrauc uz ielas. Un, kad Dānijā devās pa to uz priekšu, uz piebraucamā ceļa parādījās vecs "Geo Metro" Lieliski. Mairons. Bija taču paredzēts, ka Reičelu vairs nevajās neveiksmes...

Viņa iegāja iekšā un paņēma vīna glāzes.

"Ei!" Mairons uzsauca no durvīm, kamēr viņa mazgāja glāzes. "Vai kāds ir mājās?"

"Te, dziļāk!"

Viņš gandrīz vai iedejoja virtuvē un skaļi nobučoja Reičelu uz vaiga.

"Man jau sāka likties, ka tu te vairs nedzīvo," viņš sacīja un devās taisnā ceļā pie ledusskapja. "Es piekāpu kādu duci reižu, bet tevis nebija mājās. Tad jau tu laikam cītīgi strādā, ko?"

Reičela uzmeta viņam skatienu pār plecu, lai redzētu, vai viņš joko. Izskatījās, ka ne.

"Jēzus, visi plaukti ir tukši," viņš paziņoja, kratīdams galvu. "Te nesanāks pat kārtīga sviestmaize."

"Man ir finansiāla krīze, vai atceries?"

"Kā tad ar tiem pagaidu darbiem?" viņš jautāja.

"Es nenopelnu pat tik daudz, lai samaksātu rēķinus," Reičela atbildēja.

Mairons pagriezās un palūkojās uz viņu.

"Tev tiešām vajadzētu piezvanīt savam tēvam, Reičela. Tu esi izkāmējusi."

Paga, paga, ko viņš teica?

"Tiešām?" Reičela jautāja un pameta skatienu lejup.

Mairons iesmējās.

"Tavos džinsos varētu ietilpt divas Reičelas. Vai tad tu neesi to pamanījusi?"

Viņa nedaudz atkāpās no izlietnes un nopētīja sevi, tad aplūkoja savu pēcpusi. Bikses tiešām likās nedaudz vaļīgākas nekā agrāk. Bet svari vēstīja, ka viņa zaudējusi tikai dažas mārciņas.

"Lai nu kā," Mairons turpināja, "tavs vecais neatņems tev visu naudu, kaut arī saka pavisam ko citu. Varu derēt, ja tu viņam piezvanītu un pateiktu, ka mirsti badā, viņš palīdzētu. Viņš tikai cenšas tevi nobiedēt tā, lai tu pabeigtu mācības, tas arī viss. Starp citu, kā veicas šajā ziņā?"

"Diezgan labi," Reičela atbildēja, nedaudz atplaukdama, jo vismaz ar mācībām viss bija kārtībā. "Domāju, ka esmu izvēlējusies disertācijas tematu. Brīvdienu laikā uzrakstīšu prospektu."

"Ei, tas taču ir lieliski!" Mairons iesaucās, un Reičela zināja, ka viņa smaids ir patiess. "Zini, es daudz domāju par savu situāciju," viņš piebilda.

Kāds pārsteigums! Mairons domā pats par sevi.

"Es neesmu pārliecināts, ka koledžas līmeņa kursu pasniegšana ir man piemērota nodarbošanās."

Oho, tas tiešam bija pārsteigums. Reičela pārstāja mazgāt glāzes un pagriezās, lai atkal uzmestu viņam skatienu. Nav sapīpējies, nejoko...

"Ko tu ar to gribi teikt?" viņa noprasīja. "Tu vienmēr esi bijis pasniedzējs koledžā!"

"Es zinu," Mairons iesmējies noteica, aizvēra ledusskapja durvis un pievērsās pieliekamajam. "Man tikai ir tāda sajūta, ka pienācis laiks kaut ko grozīt. Vai atceries to māju, kas maniem vecākiem pieder Ililtonhedā?"

Kā gan viņa varētu to aizmirst? Tā bija vienīgā normālā vieta, uz kuru Mairons bija viņu aizvedis, un pat toreiz viņai bija jāmaksā par pusi ceļojuma.

"Es domāju, ka varētu doties uz turieni un nedaudz pasērfot. Pavadīt kādu laiku, sakārtot domas, uzsmēķēt kādu kāsi un padomāt par dzīves jēgu, saproti?"

Nē, viņa neko nesaprata. Tas nebija pēc akadēmiskiem panākumiem alkstošais vīrietis, kuru viņa pazina visus šos gadus.

"Vai tev viss ir labi, Mairon?" viņa jautāja. "Tas nepavisam neizklausās pēc tevis. Man šķita, ka akadēmiskā vide ir visa tava dzīve."

Viņš atkal iesmējās, izvilka no pieliekamā maizi un zemesriekstu sviestu un sāka gatavot sviestmaizi.

"Laikam jau tu neesi vienīgā, kas pārvērtusies, Reičela."

"Vai es esmu pārvērtusies?"

"Tu joko, vai ne? Paskaties taču uz sevi! Tu strādā, gandrīz jau esi atradusi disertācijas tematu, apmeklē vingrošanas zāli... Tā nav Reičela, kuru es pazīstu."

Arī viņa īsti nepazina šo Reičelu.

Iezvanījās telefons.

"Ak... Man jāpaceļ klausule," viņa sacīja un izmetās laukā no virtuves, aiz muguras juzdama Mairona skatienu.

"Hallo, vai es, lūdzu, varētu parunāt ar sievieti, kura netic tam, ka pingvīni ir brīnišķīgi mājdzīvnieki?" Klausulē atskanēja ne ar ko nesajaucamā angliskā balss.

Reičelu pāršalca silts vilnis.

"Klausos," viņa noteica, maigi smaidīdama, un atglauda matus aiz ausīm.

"Kā tev klājas, Reičela? Man šodien pietrūka tavu smieklu."

"Es biju iestrēgusi bibliotēkā."

"Cik interesanti! Es ceru, ka tas vismaz bija vērtīgi pavadīts laiks."

"Bija gan. Domāju, ka man ir pietiekami daudz materiāla prospektam."

"Tie ir lieliski jaunumi!" Flinns priecīgs iesaucās. "Man nav ne jausmas, kas ir prospekts, bet es ļoti priecājos par tevi, mīļā. Varbūt mēs varētu nosvinēt tavus žilbinošos panākumus - es paķeršu kādu ķīniešu ēdienu un aizbraukšu pie tevis, labi?"

"Nu..." Viņa palūkojās pār plecu. Mairons stāvēja virtuvē, ēda sviestmaizi un blenza uz viņu. "Es varētu aizbraukt pie tevis."

"Pie manis? Bet šeit mēs esam vienmēr, vai ne? Turklāt tava māja ir daudz ietilpīgāka. Es esmu rūpīgi izpētījis tantristiskās rokasgrāmatas četrpadsmito nodaļu un domāju, ka mums būs nepieciešams ļoti daudz vietas."

Reičela iesmējās, bet sajuta, ka viņas seja kvēlo, un zaglīgi pameta skatienu uz Maironu.

"Bet manā mājā valda nekārtība. Un te patiešām nav nemaz tik daudz telpas," viņa klusi sacīja. "Es apsolu, ka visu uzkopšu līdz Pateicības dienai. Tu taču ieradīsies, vai ne?"

"Mani nespētu atturēt pat vesels suņu bars," Flinns apgalvoja. "Bet vai mēs nevarētu sarīkot nelielu iepriekšēju apskati?"

"Šovakar nav īsti piemērots laiks," viņa aši ieteicās.

Flinns mirkli klusēja un tad zemā balsī iesmējās.

Lcivauuas gaisina

"Vai tu kaut ko slēp?"

"Slēpju?" Viņa nervozi ieķiķinājās.

"Piemēram, līķus? Zeltu? Kūkas?"

Reičela pasmaidīja.

"Tu gan gribētu to zināt."

"Jā, patiesībā gribētu gan. Tu sargā to mazo, jauko bungalo kā Fortnoksas cietoksni."

Viņa balsī bija saklausāms viegls aizkaitinājums.

"Flinn..."

"Nu labi, brauc šurp! Es pasūtīšu ķīniešu ēdienu, ja tev nav iebildumu."

"Paldies! Tiksimies pēc stundas, labi?"

"Jā, un pasteidzies, lūdzu! Četrpadsmitā nodaļa ir arī laikietilpīga."

"Kā būtu ar īpašām kurpēm?"

"Tās noteikti nekaitēs."

"Uz drīzu redzēšanos!" Reičela noteica, nolika klausuli, brīdi pastāvēja un beidzot pagriezās. Mairons bija apēdis sviestmaizi. Bet viņš joprojām blenza uz Reičelu.

Tad viņš sasita plaukstas, nopurinādams no tām drupačas.

"Ak tā! Izklausās, ka tu vēl tiecies ar to čali."

Reičela pamāja.

Mairons palūkojās uz savām kurpēm un nopūtās.

"Tas ir lieliski, Reičela. Es priecājos, ka tu esi laimīga. Patiešām. Priecājos. Droši vien es tik un tā pārcelšos uz Hiltonhedu, tāpēc mūsu attiecībām nav nākotnes, vai ne?"

"Attiecībām?" viņa skaļi pārjautāja. "Mums nav attiecību jau kopš neatminamiem laikiem, Mairon."

Kautrīgi iesmējies, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Jā, tev taisnība, es zinu, ka tev ir taisnība. Laikam jau es tikai pēdējā laikā esmu daudz domājis par mums, un man likās, ka varbūt... nu, tu jau saproti, ka varbūt mēs atkal varētu būt kopā."

Tā, tagad pasaule tiešām bija sajukusi prātā. Reičela nolika telefonu uz ēdamgalda blakus porcelāna svečturim, ko Mairons bija atnesis iepriekšējā nedēļā.

U’UIlja LUIIUUIlt

■A'x*

"Būt kopā? Mēs? Tu mani pameti, vai atceries? Zini, Mairon, dažreiz es tevi tiešām nemaz nesaprotu."

"Ei, tā bija tikai ideja! Nekas īpašs," Mairons jautri noteica. "Paklau, man jāskrien. Kas notiek Pateicības dienā?" viņš jautāja, iedams Reičelai garām, it kā nebūtu teicis ne vārda par attiecību atjaunošanu.

"Nekas," viņa atbildēja, joprojām domādama par Mairona teikto. "Atnāks tikai daži draugi."

"Jauki. Man nav nekādu īpašu plānu, tāpēc es iegriezīšos pie tevis. Varbūt varēšu satikt to puisi, par kuru tu tā jūsmo," viņš paziņoja un iesmējās. "Labi, uz redzi! Paldies par sviestmaizi!" Viņš pastiepa roku uz durvju pusi.

"Mairon!" Reičela uzsauca.

Viņš pagriezās un smaidīdams pakratīja galvu.

"Neuztraucies, Reičela, - es negrasos atgriezties tavā dzīvē un visu sarežģīt."

Kas bija šis vīrietis? Reičela pat nezināja, par ko vairāk brīnīties - par to, ka Maironam šķiet, viņš varētu kaut ko sarežģīt, vai par to, ka viņš ieminējies par sen mirušu attiecību atjaunošanu. Tomēr viņai šobrīd prātā bija kas svarīgāks.

"Vispār es gribēju apvaicāties par savu mobilo telefonu."

"A, jā," Mairons atbildēja, domīgi mādams ar galvu. "Tas vēl joprojām ir pie manis, vai ne?"

"Jā. Tas ir pie tevis, tas jau veselu mūžību bijis pie tevis, un es tiešām gribētu dabūt to atpakaļ. Es neesmu samaksājusi rēķinu par mājas telefonu, un mobilais droši vien ir vienīgais..."

"Neraizējies!" viņš sacīja, paceldams roku, lai pārtrauktu Rei-čelas vārdu plūdus. "Es to atnesīšu Pateicības dienā. Labi, man jālaižas. Atā!" viņš uzsauca, pamirkšķināja un izslīdēja laukā pa durvīm.

Divdesmit septītā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa sākās ar kopīgu vannu un attīrīšanos, un bija paredzēts, ka tā turpināsies ar kaut ko sportiskāku, bet, tā kā Flinns patstāvīgi bija apguvis dažus iņ un jan paņēmienus, viņiem neizdevās tikt tālāk par burbuļvannu un šampanieti.

Pēc tam viņi atpūtās vannā, gulēdami katrs savā galā. Flinna kāju pirksti nodarbojās ar laisku izpēti, bet Reičelas pēdas atradās abās pusēs viņa galvai, un, kad viņa runāja, kāju pirksti tirinājās.

Flinns apbrīnā vēroja Reičelu, tik tikko dzirdēdams viņas stāstīto par sarežģītajiem noteikumiem veiksmīgā reklāmas lapiņu izplatīšanā vai ari kaut kādu citu darbu, pie kura viņa pēdējā laikā bija ķērusies, domāja par mīlēšanos, par to, cik ļoti viņam patika Reičelas kaislība. Viņa bija sieviete, kas tikpat aizrautīgi centās saņemt baudu kā sniegt to Flinnam.

Airisa... Viņam gan nepatika domāt par Airisu. Lai gan viņai, šķiet, nebija iebildumu pret orālo seksu ar Polu, tomēr kopā ar Flinnu viņa bija trausla mīlniece un vienmēr izdeva klusas skaņas, lai brīdinātu viņu par savām bailēm tikt salauztai vai nepatiku attiecībā uz noteiktām pozām. Toties Reičela labprāt izmēģināja visu iespējamo, jūsmoja par visintīmākajiem pieskārieniem, iedrošināja Flinnu gan ar savu balsi, gan ķermeni. Viņa orgasmi bija kā sprādziens, kā meteorīta ietriekšanās zemē, tāpēc viņš aizvien vairāk Reičelu iekāroja.

Kad viņa jautāja, par ko Flinns domā, viņš juta, ka piesarkst.

"Vai tad es neklausījos tevī pietiekami uzmanīgi?" viņš vaicāja, greizi pasmaidīdams.

"Nē, tu neklausījies nemaz," viņa attrauca, rotaļīgi apšļakstīdama Flinnu ar ūdeni.

"Es tev jautāju, kā tev patīk Amerika, un tu tikai smaidīji," viņa sacīja, pieceldamās augstāk un pastiepdamās pār vannas malu, lai paņemtu šampanieša pudeli.

"Es dievinu Ameriku," viņš apgalvoja.

"Patiešām?" Reičela vaicāja, ieliedama šampanieti vienā no četrām glāzēm, kas bija atrodamas visā dzīvoklī. "Es pazīstu dažus eiropiešus, kas to nevar ciest."

"Viņi tā tikai saka," Flinns noteica, paceldams pats savu glāzi, lai tā tiktu piepildīta. "Viņi ienīst Ameriku, kaut gan patiesībā gribētu šeit dzīvot. Es nebaidos to atzīt - man patīk Amerika, un es dievinu vismaz vienu amerikānieti."

Reičela jauki pasmaidīja un atkal pastiepās augšup. Flinns laiski vēroja, kā viņas krūtis iznirst no ūdens un peld virs tā, kamēr viņa nolika pudeli.

"Un man patīk Lielbritānija," viņa domīgi sacīja. "Dīvaini, vai ne? Mēs tik daudzējādā ziņā esam saderīgi."

"Tas ir kaut kas jauns," Flinns piekrita un iesmējās, iebīdīdams kājas īkšķi viņai starp kājām. Reičela iespiedzās, bet viņas acis priekā iemirdzējās, un viņa nedaudz pagrozījās, līdz viņa īkšķis ieslīdēja dziļāk.

"Tu esi bezkaunīga koķete," viņš noteica, viltīgi smīnēdams.

"Pie visa esat vainīgs jūs, mister Oliver. Vīrietis nedrīkst zināt par kāju pirkstu spēku. Tātad, ja tev tā patīk, vai tu paliksi?"

"ja pārējām manām daļām būs ļauts pievienoties īkšķim."

Reičela ieķiķinājās.

"Nē, es gribēju zināt, vai tu paliksi Amerikā."

Flinns spēji pārtrauca spēli ar īkšķi. Protams, viņš bija par to domājis, bet dažādu iemeslu dēļ tā arī nebija nonācis pie apmierinoša lēmuma, un pie tā galvenokārt bija vainojama viņa neziņa par to, kāda bija Reičelas loma muzeja lietā.

Bet viņš piespieda sevi pasmaidīt un paraustīja plecus, iemalkodams šampanieti.

"īsti nezinu, mīļā. Vai tev ir kaut kas padomā?"

Reičela iesmējās, laiski vākdama putu kalnu starp viņiem.

"Varbūt," viņa bikli ieminējās. "Es tikai pajautāju. Nav jau tā, ka es kaut ko gaidu, bet..."

Viņa apklusa, taču Flinns kaut ko sajuta, nolika glāzi malā un piecēlās sēdus, paliekdamies uz priekšu, lai varētu saskatīt Rei-čelu pāri putu kaudzei.

"Bet...?"

Viņa palūkojās augšup; zili zaļo acu saspringtais skatiens caururba Flinnu tā, ka viņš gandrīz atsprāga atpakaļ. Ķermenis sajuta nemierīgu, nekļūdīgu briesmu signālu, tomēr viņš nenovērsās.

"Bet... bet es sāku... esmu... esmu iemīlējusies tevī."

Šī atklāsme Flinnu tā pārsteidza, ka viņš brīdi nespēja pakustēties, nespēja pat paelpot. Viņš jutās kā drausmīgs idiots, nepieredzējis muļķis. Kā gan viņš bija varējis to nepamanīt?

"Reičela," Flinns mierīgi un klusi ieteicās, bet tūlīt pat saprata, ka ir jau par vēlu kaut ko glābt, jo viņa bija pamanījusi un dzirdējusi vilcināšanos un nospriedusi, ka viņas jūtas ir vienpusējas. Taču tā nebija taisnība, patiešām, un viņš izmisīgi vēlējās, kaut zinātu, kā to pateikt, neatklājot pārējo, mēnešiem ilgu darbu, bet viņa atslīga pret vannas malu, grimdama lejup, līdz ūdens sniedzās viņai līdz zodam. Viņas seja bija koši sarkana.

"Paklau, bet tev jau nav par to jāuztraucas," viņa sacīja un ļoti neveikli iesmējās, pirms Flinns paguva izkulties no šā ārkārtīgi nepatīkamā mirkļa. "Es esmu tāda sieviete, kas iemīlas visā," Reičela paskaidroja, un Flinns dzirdēja nemieru viņas balsī. "Cilvēkos, dzīvniekos, augos," viņa piebilda, vēlreiz panikā iesmiedamās. "Man pat reiz bija velosipēds, kurā iemīlējos. Es to nodēvēju par Arturu - par godu karalim Arturam, protams, - un braucu ar to visur, apkārt un apkārt. Bet man toreiz bija kādi divpadsmit gadi, es biju daudz par vecu, lai iemīlētos velosipēdā. Fla, ha, vai ne?"

Flinns nesmējās. Viņa spēji piecēlās no ūdens un steigā pār-šļakstīja to pār vannas malām. Flinns centās viņu satvert, bet viņa atkāpās un stāvēja kaila. Pār viņas augumu tecēja dučiem mazu ziepjainu straumīšu.

"Un ari ēdienā. Vai atceries kakao? Lūk, tā ir mīlestība. Un filmas. Esmu redzējusi "Drošsirdi" desmit reizes, vai es tev to teicu? Es mīlu to filmu!"

"Reičela, lūdzu, uzklausi mani!" Flinns mēģināja iebilst, bet viņa izkāpa no vannas un nostājās uz nelielā paklāja.

"Ak nē, es liku justies neveikli! Piedod, Flinn, es tikai jokojos!" Reičela iesaucās, bezpalīdzīgi vicinādama roku. "Patiešām! Es nemaz negaidu no tevis atbildi, un man likās, ka tu tikai pasmie-sies," viņa līksmi sacīja, pasniedzās pēc dvieļa, steidzīgi ietinās tajā un sāka cīnīties ar garajām slapjajām matu cirtām, kas krita viņai pār muguru.

"Es nesaku, ka man nav jūtu pret tevi," viņš izmisumā ieteicās, bet viņam pašam likās, ka tas izklausās drausmīgi sekli. Viņš piecēlās.

Reičela iegrūda viņam rokās dvieli, neskatoties uz viņu, un šķita, ka pirmo reizi viņa baidās lūkoties uz Flinnu.

"Es zinu," viņa sacīja. "Ir acīm redzams, ka es tev patīku, citādi mēs nenodarbotos ar šo te, vai ne?" viņa jautāja, piegāja pie izlietnes un spoguļa un pievērsās matiem, vēroja sevi tos ķemmējam... bet spogulis bija aizsvīdis, un viņa neko nevarēja redzēt.

Izkāpis no vannas, Flinns aptina dvieli sev ap vidukli, piegāja Reičelai klāt un aplika rokas viņai apkārt.

"Es tevi dievinu, Reičela, dievinu," viņš centās Reičelu pārliecināt. "Taču ir dažas problēmas, ko es nevaru izskaidrot, vismaz pagaidām," viņš sacīja, juzdamies draņķīgi.

"Tev nekas nav jāskaidro, Flinn," viņa noteica un atkal paliecās tuvāk spogulim, vienlaikus ari pavilkdama matus pār plecu. Flinns bija spiests palaist Reičelu vaļā, un viņa sāka pīt matus bizē.

"Es tevi sāpināju." Šī acīm redzamā fakta konstatācija lika viņam justies kā ēzelim.

"Nē taču!" viņa spalgi iebilda. "Es jau teicu, ka negaidīju nekādu atbildi. Es tikai... runāju."

"Reičela! Ak kungs, es tev gribu pateikt tik daudz..."

"Izbeidz, lūdzu! Tu to visu uztver nopietnāk, nekā vajadzētu," viņa iesmiedamās atbildēja, pagriezās un, atbalstījusies pret

izlietni, pasmaidīja. Tas bija smaids, kas nenonāca līdz viņas acīm. Nebija iespējams noslēpt apjukumu un pazemojumu, ko Flinns redzēja Reičelas acīs, un viņš vēl nekad nebija juties tik riebīgi. "Izbeidz, Flinn!" viņa atkārtoja un atkal iesmējās. "Es taču nedomāju, ka tam būtu kāda nākotne," viņa sacīja, nenoteikti pamādama vannas virzienā. "Es saprotu - tu esi anglis, es esmu amerikāniete, mēs dzīvojam tūkstošiem jūdžu attālumā viens no otra, mūsu dzīve ir ļoti atšķirīga..."

"Bet man likās, ka mēs esam pilnīgi saderīgi. Tu pati tā teici."

"Ha!" viņa nosprauslājās. "Jā, teicu gan. Bet zini, tas, ka mums abiem patīk grupa “Coldplay", nenozīmē, ka mēs būsim pāris. Es tikai jokojos!" viņa apgalvoja un pagāja Flinnam garām. "Tu to uztvēri pārāk nopietni. Tu taču mani pazīsti, man patīk daudz runāt. Esmu īsta pļāpukule."

Reičela atvēra vannasistabas durvis; Flinnam sejā iesitās auksta gaisa plūsma, atskurbinot viņu vēl vairāk.

"Un vispār - man jāskrien. Šodien jāpiezvana dažiem cilvēkiem un jāpārliecinās, ka viņi kaut ko atnesīs Pateicības dienai. Un tītars. Man tiešām jānopērk tītars."

Flinns bezpalīdzīgi sekoja viņai, iesoļoja guļamistabā un stāvēja kā idiots, kamēr Reičela sameklēja drēbes un sāka ģērbties. Viņš vēlējās, kaut spētu domāt, atrast veidu, kā visu viņai izstāstīt. Bet viņa profesionālā puse nolēma, ka neko nedrīkst teikt. Vēl ne.

Reičela kaut ko runāja par tītaru, bet viņš klusībā drudžaini prātoja, ko vajadzētu sacīt. Ja viņš atklātu Reičelai, ka viņa figurē izmeklēšanā, viņš atklātu savas kārtis, un viņi varētu zaudēt ļoti vērtīgu pavedienu. Viņš nedrīkstēja aizmirst uzdevumu, ko bija zvērējis izpildīt, vai arī to, ka pārkāptu visus sev zināmos likum-sargājošo institūciju noteikumus, ja iemīlētos Reičelā. Bet tieši tur slēpās problēma - Flinns gribēja būt kopā ar viņu, jo arī bija iemīlējies un, ak dievs, izmisīgi vēlējās to pateikt.

Un tāpēc viņš stāvēja un prātoja, ar ko vajadzētu sākt. Kā tad, pēc viņa domam, tas viss būtu varējis beigties? Vai viņam bija licies, ka nekad nenāksies ielūkoties patiesībai acīs? Tas bija

nenovēršami, un, tā kā viņš bija sasodīts idiots, tad nepavisam nebija tam gatavs.

Flinns bija visu salaidis dēlī, un tas nebija nekas tāds, ko varētu viegli labot. Vismaz ne šobrīd, kad viņš stāvēja vannasistabas vidū, tikai ar dvieli aizsedzies.

Tāpēc viņš žēli vēroja, kā Reičela saģērbjas un sabāž lielajā somā visas savas mantas, kas bija izmētātas apkārt. Kad viņa pagriezās pret Flinnu ar to pašu žilbinoši neīsto smaidu, viņš izpleta rokas un apskāva viņu. Reičela piespieda seju pie Flinna pleca, un viņas ķermenis saguma pret Flinna krūtīm.

"Reičela..."

Bet viņa pēkšņi pacēla galvu un atkāpās.

"Tu atnāksi uz Pateicības dienas svinībām, vai ne?" viņa jautāja.

"Jā, protams," Flinns atbildēja, cenzdamies runāt mierinoši.

Triks neizdevās.

"Lieliski!" viņa iesaucās. "Un tagad man tiešām jāskrien."

Viņa aši noskūpstīja Flinnu uz vaiga un steidzās uz durvju pusi. Mitrā bize šūpojās pār muguru.

Flinns izmisumā izgrūda abas rokas caur matiem.

"Es tev vēlāk piezvanīšu, labi?" viņš uzsauca, kad Reičela jau bija sasniegusi durvis.

"Labi!" viņa nočivināja un, priecīgi pamājusi ar roku, izgāja laukā. "Vienos! Nenokavē!" Un durvis aizcirtās.

Flinns vēl ilgi palika stāvam, blenza uz šīm aizvērtajām durvīm, uzlicis rokas uz gurniem, saspringti domādams, līdz saprata, ka viņam drausmīgi salst.

Nu labi, tagad viņa bija sasniegusi virsotni, izdarījusi to vienu galveno kļūdu, kas uz visiem laikiem piešķirs viņai idiotes slavu. Tas bija nerakstītais likums numero uno, tas, ko meitene nekad nedarīja, ja vien viņai nebija sertifikāta, kas apliecinātu, ka viņa ir psihiski nevesela. Meitene nedrīkst pirmā teikt puisim, ka viņu mīl. Ak dievs!

Reičela aizjoņoja prom no "Corporate Suites" nakts tumsā, cenzdamās aizbēgt no sava pazemojuma. Protams, šo skrējienu apstādināja sarkanā gaisma.

Viņa ievaidējās un atbalstīja galvu pret stūri.

"Stulbene," viņa nomurmināja. "Vai tu tiešām domāji, ka visa tā maģija varētu mainīt Visuma kārtību? Tu vēl joprojām esi mis Neveiksminiece."

Signāls aiz muguras lika Reičelai palūkoties augšup. Luksoforā spīdēja zaļā gaisma, un viņa ieslēdza pirmo ātrumu, nospieda gāzes pedāli un metās uz priekšu, strauji pagriezās pa labi un iebrauca neliela veikaliņa autostāvvietā. Uz izkārtnes bija rakstīts, ka veikals tiks slēgts pusnaktī. Šobrīd bija bez desmit minūtēm divpadsmit. Viņa paķēra somu, ieskrēja iekšā un joņoja starp plauktiem, līdz atrada meklēto.

Jā, īstais plaukts ar visiem cilvēcei pazīstamajiem šokolādes cepamo maisījumu veidiem. Paķērusi kasti īpaši sulīgo un trekno "Duncan Hines" un olas, viņa pieskrēja pie kases, parakņājās pa somu, līdz izvilka nepieciešamos trīs dolārus un trīsdesmit septiņus centus, un izgāja laukā tieši pirms pusnakts.

Pusdivos Reičela sēdēja uz savas dzīvojamās istabas grīdas. Viņai klēpī bija panna ar nupat ceptām šokolādes kūkām un rokā dakšiņa. Viņa cītīgi ēda kūkas, laiku pa laikam izdvesdama rūgtas vilšanās pilnus šņukstus.

Bāzdama mutē kādu īpaši lielu kumosu, Reičela ieraudzīja stulbo burvestību grāmatu uz maza galdiņa dzīvojamā istabā un juta, ka viņu pārņem karsts naida vilnis. Nolādētā Dānijā ar visu savu maģiju! Nē, nē, tas nebija taisnīgi. Ja Dānijā izlēktu pa logu, Reičela diez vai sekotu viņas priekšzīmei... Pag! Nē. Varbūt arī sekotu. Bet galvenais bija tas, ka ne jau Dānijā bija viņai iedvesusi šo neīsto pašpārliecinātību, bet gan viņa pati.

Maģija! Muļķības!

Dusmodamās pati par savu stulbumu, Reičela atgrūda malā pannu ar kūkām, piecēlās kājās, pārsoļoja pāri visai istabai, līdz sasniedza kretīnisko sārto burvestību grāmatu (kurš gan, pie

velna, varētu rakstīt burvestības sārtā ādā iesietā grāmatā?) un ar niknu rokas vēzienu notrausa to no galda. Grāmata nokrita uz grīdas un atvērās.

"Nu nē, uz šo joku es vairs neuzķeršos," Reičela izaicinoši noteica, tomēr pieliecās un palūkojās uz grāmatu. Atšķirtajās lapās bija burvestība, kas domāta tam, lai atbrīvotos no negatīvās enerģijas.

"Idioti. Tas, kurš to visu raksta, noteikti ir garīgi slims," viņa norūca un nikni iespēra grāmatai. Tā pārslīdēja pār koka grīdu cauri galdapakšai un apstājās pie trauku skapja. Un Reičela redzēja, ka tā vēl joprojām ir atvērta.

Kā aizstāvoties sakrustojusi rokas pār krūtīm, Reičela piesardzīgi apgāja apkārt galdam un, atbalstoties uz gurna, apsēdās blakus grāmatai.

Izvairīšanās no negatīvas enerģijas un čakru atdzīvināšana ar pozitīvo enerģiju.

Reičela, piemiegusi acis, izlasīja norādījumus. Viņai bija vajadzīga tikai lavandas krāsas drāna - tā jau karājās viņai ap kaklu. Un anīss, kura viņai pēc Danijas lielā iepirkšanās drudža maģijas veikaliņos bija pietiekami. Zaļā tēja, sudraba bļoda (viņa piecēlās, palūkojās uz skapi - jā, Mairona dāvinātā bļoda vēl joprojām tur bija) un amulets.

Ai, nolādēts!

Nu labi, Reičela neticēja maģijai, un nevienam neizdosies viņu pārliecināt, ka tā patiešām darbojas. Bet, no otras puses, visas sastāvdaļas bija pieejamas, un viņa bija ļoti moža, notiesājusi daudzās šokolādes kūkas ar divkāršu karameles glazūru. Tas tikai būs kaut kas, ar ko nodarboties, līdz viņa varēs doties gulēt, tas arī viss.

Viņa paņēma grāmatu divos pirkstos un aizsoļoja atpakaļ uz dzīvojamo istabu, lai sagatavotos pašai, pašai pēdējai burvestībai savā mūžā.

Tonakt Reičela aizgāja gulēt ar sāpošu vēderu, jo bija aprijusi arī pārējās kūkas, bet līdz ar tām arī lielāko daļu sava pazemojuma. Viņa ātri aizmiga un drīz jau sapņoja par dzeltenu puķu pilnu pļavu.

Sapnī viņai mugurā bija garš, plandošs balta zīda tērps, kādus vienmēr valkāja nelaimē nonākušas dāmas. Viņa gāja cauri pļavai, visas puķes auga garākas, un, kad viņa tām pieskārās, tās sniedza viņai pozitīvu enerģiju. Reičela pieskārās tik daudzām puķēm, ka lidinājās virs zemes un smējās.

Lauka galā viņa pamanīja kādu stāvu un, piepeldējusi tuvāk, saprata, ka tas ir Flinns, vēl joprojām tikai ar lēto plāno dvieli ap vidukli.

Divdesmit astota nodaļa

Pateicības dienas rītā Reičela pamodās ar apziņu, ka pa visu šo laiku, ko pavadījusi kopā ar Flinnu, nebija saņēmusi nekādu ziņu no tēva, kopš nosūtīja viņam vēstuli pa e-pastu. Vai viņš atbrauks? Ak dievs, Reičela bija tā pārdzīvojusi savu vakardienas izgāšanos, ka nebija atminējusies piezvanīt tēvam.

Protams, neviens neatbildēja ne viņa dzīvoklī, ne pa mobilo telefonu.

Pirmā ieradās Dānijā, atnesdama savu, kā viņa pati izteicās, slaveno rožkāpostu un ziedkāpostu sautējumu, un atrada Reiče-lu paniski cenšamies ieviest kaut kādu kārtību mājā valdošajā jucekli. Bet Dānijā taisnā ceļā devās cauri dzīvojamai istabai uz virtuvi, ne vārda nebilzdama.

Tā kā Danijai nepavisam nebija raksturīgi jebko darīt bez runāšanas, Reičela viņai sekoja.

Dānijā stāvēja pie ledusskapja, rokā turēdama alus pudeli.

"Sveika!" Reičela sacīja.

"Sveika!" Dānijā iedzēra garu malku no pudeles un nolika to ar lielu blīkšķi uz brokastu letes.

"Kas noticis?"

"Glens."

"Kā - vai kaut kas nav labi? Vai viņš neliek tevi mierā?"

Dānijā nicīgi iespurcās, paķēra pudeli un iedzēra vēl vienu malku, pirms atbildēja:

"Ne gluži."

Viņa noslaucīja muti ar plaukstas virspusi.

"Vai atceries to tikšanos, kas mums bija sarunāta? Tovakar, kad mēs būrāmies? Man likās, ka viss bija lieliski. Mēs tikāmies Fra-tandželo bārā, nedaudz iedzērām, devāmies pie manis... un kopš tā laika no viņa nav ne miņas. Nekā."

"Bet tas notika tikai pirms divām vai trim dienām," Reičela draudzenei atgādināja.

"Četrām. Man šķiet, ka viņš mani pametis. Un nemaz necenties pārliecināt mani par pretējo. Tas stulbenis mani pameta, es to jūtu."

"Bet kā tad burvestība?" Reičela iebilda, lai gan pati iepriekšējā vakarā bija nospriedusi, ka vismaz viņas pašas gadījumā tās visas ir muļķības.

"Es nezinu," Dānijā sacīja, domīgi blenzdama uz atlobītām tapetēm virs loga. "Man tikai ir ļoti dīvaina sajūta, ka šis tas nav kārtībā. Kur ir Flinns? Vai viņš ieradīsies?"

Reičela vēl nebija pastāstījusi Danijai par savu idiotiskuma uzplūdu, tāpēc žigli pievērsās kartupeļiem uz plīts.

"Laikam," viņa nomurmināja.

"Burvīgi. Vismaz vienai no mums šī diena būs patīkama. Nevaru vien sagaidīt, kad..."

"Sveikiņi!"

Dānijā palūkojās uz draudzeni.

"Šantala," Reičela noteica.

Šantala un Tifinaja bija ieradušās kopā ar saviem pieciem bērniem. Reičela tā arī nesaprata, kurš bērns pieder kurai sievietei, bet pēc ilgas stāvēšanas dzīvojamā istabā viņi cits pēc cita sāka nozust pa parādes durvīm. Ne Šantala, ne Tifinaja to, šķiet, nepamanīja, jo abas bija pārāk aizņemtas ar staigāšanu apkārt un Rei-čelas mantu apbrīnošanu, kamēr Reičela ievilka virtuvē viņu lielo, smago aukstuma somu.

"Vai tu neiebilstu, ja mēs uzkāptu augšā?" Šantala nokliedza, stāvēdama kāpņu augšējā laukumā.

Dānijā atvēra aukstuma somu un sāka rakņāties pa to.

"Oho, ķirbju pīrāgi! Un paskaties tikai - zaļo pupiņu sautējums!" viņa sacīja, ieplezdama acis. "Kur ir tītars? Kurš nesīs tītaru?"

Kāds klauvēja pie durvīm. Flitins! Lūdzu, kaut tas būtu Flinns!

"Es. Tas ir cepeškrāsnī," Reičela paskaidroja un gandrīz paklupa pret Dāniju, steigdamās atvērt durvis. Viņa nervozi atrāva tās vaļā un plati pasmaidīja... bet neviena nebija.

Aiz mājas stūra atskanēja apslāpēta bērnu ķiķināšana.

Reičela aizvēra durvis un atgriezās virtuvē, lai aplūkotu tītaru, kamēr Dānijā mēģināja ietilpināt visu Šantalas un Tīfinajas atnesto ēdienu ledusskapī. Atkal atskanēja klauvējiens, bet Reičela lika Danijai nepievērst tam uzmanību.

"Bērni," viņa noteica.

Bet, kad Šantala un Tlfinaja beidzot nonāca lejā, Reičela izdzirdēja, ka Tifinaja saka:

"Nāc tik iekšā, Džeison! Vai tu gribēji stāvēt laukā un gaidīt, kamēr kāds izprātos, ka tu esi te?"

Reičela nekavējoties izbrāzās laukā no virtuves.

"Džeison, es ļoti atvainojos. Man likās, ka bērni atkal blēņojas."

"Kuri bērni?" Šantala noprasīja un drūmi sarauca pieri, it kā aizstāvēdamās.

"Nāc iekšā, Džeison!" Reičela sacīja, saņemdama viņa roku un ignorēdama Šantalu.

Viņa aizveda zēnu līdz dīvānam; viņš piesardzīgi apsēdās uz pašas maliņas.

"Vai man vajadzēja kaut ko atnest? Es neko neatnesu."

"Nekas, mums visa ir pietiekami," Reičela atbildēja, cerēdama, ka viņš nedzird šantalas nicīgo nošņaukāšanos. "Jūties kā mājās!"

"Es gan neierados tukšām rokām," noteica sievišķīga balss. Misters Gregorijs bija klāt.

"Paskat tik, ko mums atnesis misters Gregorijs!" Šantala iesaucās, paceldama kasti ar vairākām vīna pudelēm. "Mmm-mmm, mums būs jauka diena!" viņa pavēstīja Tifinajai.

"Klārai patika vīns," vecais vīrs sacīja. "Bet man tas ir vienaldzīgs. Starp citu, kad nācu šurp, man tika nežēlīgi uzbrukts ar sīkām dubļu pikām," viņš piebilda, novilkdams mēteli un pasniegdams to Danijai, pat nepalūkojies uz viņu.

Šantala piesoļoja pie durvīm, atrāva tās plaši vaļā un izbāza galvu laukā.

“Rej! Šon! Dra!" viņa auroja. “Ja jūs tūlīt pat nebeigsiet blēņoties ar dubļiem, es nozilināšu jūsu melnās pēcpuses, skaidrs?"

Pārējiem nebija lemts uzzināt, vai Rejšondrai viss bija vai nebija skaidrs, jo Šantala aizcirta durvis, pagriezās un iegāja dzīvojamā istabā.

"Vai tas ir jauns krekls, Džeison?" viņa pieklājīgi jautāja.

Reičela izmantoja izdevību, lai iepazīstinātu savus ciemiņus ar Dāniju.

Visi sasveicinājās ar Reičelas draudzeni, tikai Džeisons kaut ko nomurmināja savu kāju īkšķu virzienā. Tad Šantala ieminējās, ka saimniecei virtuvē nepieciešama palīdzība. Reičela uzstāja, ka tā nemaz nav, jo baidījās ielaist Šantalu virtuvē bez uzraudzības, bet sieviete neatkāpās. Tādēļ Reičela, Šantala, Tifinaja un Dānijā visas kopā aizmaršēja uz virtuvi, atstājot misteru Gregoriju un Džeisonu, kuri blenza viens uz otru.

Drīz vien viņas izdzirdēja Sendijas uzsaucienu:

"Priecīgu Pateicības dienu!"

"Priecīgu Pateicības dienu!" Reičela atbildēja un iznāca laukā, lai sagaidītu viešņu. Misters Gregorijs turēja durvis, lai Sendija varētu iemanevrēt iekšā ar divām iepirkumu somām un kruķiem.

“Svei-ka!" viņa notrallināja, ieraugot Reičelu.

"Džeison, varbūt tu varētu palīdzēt Sendijai tikt galā ar somām?" Reičela jautāja. Džeisons piecēlās, aizslāja līdz Sendijai un palūkojās lejup uz viņas kāju.

"Man likās, ka savainota bija otra," viņš sacīja. Arī Reičela to jau bija pamanījusi - pirms divām nedēļām apsaitēta bija otra pēda.

"Bija gan," Sendija līksmi apstiprināja. "Bet vai varat noticēt? Es izmežģīju šo te potīti tik spēcīgi, ka pat nevaru pastaigāt!" Viņa iesmējās. "Un es jau gandrīz biju tikusi vaļā no šiem krāmiem! Bet tad kādu nakti man uznāca lēkme, nu, jūs jau saprotat, un es piecēlos nakts vidū, lai aizietu uz vannasistabu. Zāļu dēļ, ko es dzeru, man jāčurā ik pēc desmit minūtēm, un tas kaitina. Nu,

tātad es piecēlos, bet man tik ļoti sāpēja vēders, ka es nespēju padomāt, un bija tumšs, un es centos atrast elektrības slēdzi, bet atsitos pret krēslu, tāpēc atstreipuļoju atpakaļ," viņa stāstīja, ar baudu aprakstīdama visu traģisko negadījumu. "Un tad, pavisam pēkšņi, mana labā potīte nebija pietiekami spēcīga, lai mani atbalstītu, jo es to biju savainojusi, un es izmežģīju kreiso potīti, cenzdamās izmantot to labās vietā!"

Kādu brīdi visi klusēja un tikai stāvēja, neticīgi mirkšķinādami acis.

"Meitēn, tu gan esi slima!" Šantala uzsauca no ēdamistabas, šūpodama galvu.

"Es zinu," Sendija laimīga attrauca.

šantala nošņaukājās un atgriezās virtuvē. Sendija kliboja viņai pa pēdām.

Džeisons palūkojās uz Reičelu, vēl joprojām turēdams somas.

"Kas man jādara ar šīm te?" viņš jautāja, pastiepdams somas Reičelas virzienā.

"Es tās paņemšu," viņa sacīja, prātodama, kāds ļauns gars viņu apsēdis un licis rīkot Pateicības dienas svinības. Šobrīd viņai likās, ka tā bijusi vissliktākā iespējamā ideja. Viņa ielūkojās pulkstenī uz kamīna dzegas. Pusdivi. Kur ir Flinns?

Gatavodama mielastu, Reičela ar vienu aci lūkojās laukā pa logu, gaidīdama Flinnu. Jo vairāk laika pagāja, jo skaidrāk viņa saprata, ka Flinns neieradīsies.

Viņš neieradīsies tāpēc, ka Reičela bija izrunājusies, pateikusi vārdu ar burtu "m" un pārbiedējusi viņu līdz nāvei. Reičela tā darīja vienmēr - visu sabojāja ar kaut kādu muļķību. Un visu vēl sliktāku padarīja Dānijā, kura ik pa brīdim pieskrēja viņai klāt un čukstus noprasīja, kur ir Flinns.

Savas izklaidības dēļ Reičela aizmirsa maizi un atcerējās to tikai tad, kad Tifinaja vaicāja, vai vēl kāds saož deguma smaku. Reičela iespiedzās, pieskrēja pie plīts un izvilka laukā divus sadegušus franču maizes klaipus.

Smaka piepildīja virtuvi, un sievietes sāka atvērt logus, bet Sendija viņas izrīkoja, sēdēdama pie brokastu letes. Visas šīs jezgas

dēļ Šantalas mērce sakunkuļojās, bet Dānijā nometa zemē savu sautējumu. Pa visu grīdu izbira rožkāposti.

Mielasts bija sācis pārvērsties par izgāšanos. Bet tad kāds pieklauvēja pie durvīm, un Dānijā priekā iestarojās.

"Tur jau viņš ir!" viņa notrallināja.

Jā, jā, tas noteikti bija Flinns, viņš tikai bija aizkavējies!

"Kas tad?" Tīfinaja noprasīja.

Reičela jau lidoja uz durvju pusi un neatbildēja. Viņa atrāva tās vaļā, priecīgi smaidīdama, pārliecināta, ka ārpusē stāv Flinns.

Bet tas nebija Flinns.

"Priecīgu Pateicības dienu, mister Valisjelo!" Reičela piesardzīgi teica, pamanījusi, ka viņa seja ir neparasti piesarkusi.

"Vai jūs redzat, ko viņi ir izdarījuši?" misters Valisjelo nesasveicinājies vaicāja un nikni norādīja uz savu māju.

"Kādi viņi?"

"Tie bērni!" viņš iekliedzās.

Reičela ļoti negribīgi izgāja laukā uz lieveņa un paskatījās uz Valisjelo pagalmu. Ak vai! Viņa nelielais briežu ganāmpulks un varde bija apgāzti, un vējdzimaviņas vispār bija nozudušas. Vienīgi betona trusis bija pārcietis uzbrukumu.

"Jēziņ!" Reičela sarāvusies izdvesa. "Kas to izdarīja?"

"Kas to izdarīja?" viņš iebaurojās. "Jūsu bērni! Es izsaukšu policiju!"

"Nē, mister Valisjelo, lūdzu, nedariet to!" Reičela iekliedzās. "Tie ir manu viesu bērni, un es esmu pārliecināta, ka viņi neapzinājās, ko dara, bet mēs liksim viņiem nākt iekšā..."

"Kas šeit notiek?" Šantala noprasīja, parādīdamās viņai aiz muguras, un Reičela ievaidējās, kad viņas viešņa apņēmīgi izso-ļoja laukā uz lieveņa.

"Tie bērni uzbruka manam pagalmam!" misters Valisjelo iebrēcās.

"Kuri bērni?"

"Es nezinu! Bērni! Bērni no šejienes!"

"Ja jūs gribat teikt, ka to izdarīja mani bērni, tad labāk aizverieties, sīkais vīriņ," šantala sacīja, mētādama galvu uz priekšu

un atpakaļ, lai pieskaņotos pirkstam, ko viņa kratīja mistera Va-lisjelo virzienā.

"Es nezinu, kam tie bērni pieder!" misters Valisjelo atkliedza. "Es tikai zinu, ka tie bija bērni. Melni bērni!"

"Ak dievs, kā es vēlos, kaut jūs to nebūtu teicis!" Reičela sacīja, bet neviens viņu nedzirdēja, jo Šantala ierēcās kā lauvene.

"Jūs domājat, tikai tāpēc, ka tie ir melni bērni, viņi to izdarīja?" viņa jautāja, iespiezdama dūres apjomīgajos gurnos.

Misteram Valisjelo vismaz pietika veselā saprāta nobīties, bet tas viņu neapklusināja. Nākamajā brīdī Reičela jau stāvēja starp abiem ar izstieptām rokām, lai viņus izšķirtu, lūgdama Tifinaju, lai neuzmundrina Šantalu, un juzdama riebumu pret Džeisonu un misteru Gregoriju, kuri slēpās aiz durvīm, lūkodamies laukā kā divi nobijušies zaķi.

Reičela lūdzās, lai misters Valisjelo iet mājās, apsolīja, ka parūpēsies par to, lai visi bērni atrastos iekšā mājā, un ka pēc Pateicības dienas mielasta sakārtos viņa pagalmu. Tad viņa lūdza Šantalu ievest bērnus mājā, pirms misters Valisjelo patiešām izsauc policiju un sabojā svētkus.

Kad viņi abi beidzot aizgriezās prom viens no otra, vēl joprojām vārīdamies niknumā, Reičela atslīga pret lieveņa margām, nesaprazdama, kas, pie velna, te vispār notiek.

"Reičela!"

Viņa balss lika Reičela tā satrūkties, ka viņa gandrīz nokrita uz ceļiem, un nu viņa jutās pilnīgi pārliecināta, ka salaidusi kaut ko grīstē maģijas jomā, jo tagad tas viss tiešām atgādināja murgu.

Viņa lēnām pagriezās, atmeta matus pār plecu un centās pasmaidīt.

"S... sveiks, tēt! Man jau likās, ka tu nevarēsi ierasties."

Viņš nedaudz sarauca pieri un pasniedzās margu virzienā, it kā viņam vajadzētu pret kaut ko atbalstīties, lai noturētos kājās.

"Vai tu tiešām domāji, ka es varētu palaist to garām?" viņš jautāja. "Nevarētu vis. Te nu es esmu. Vai drīkstu ieiet?"

Ak dievs, tas nu bija pēdējais, ko viņai vajadzētu, absolūti pēdējais. Bet tēvs stāvēja viņai priekšā savā kašmira mētelī un šallē,

LUVUMUUJ ^UIJIIIU

•Mm

galvā uzlicis platmali. Mugurā viņam bija uzvalks, kā varēja nojaust pēc biksēm un kurpēm, kas vidēja zem mēteļa. Bet pat zem biezajām drēbēm bija redzams, ka viņš ir novājējis, un Reičela pamanīja, ka viņa seja ir vairāk iekritusi nekā pirms pāris mēnešiem.

Tomēr... Lai gan viņš bija redzējis šo to nepatīkamu, viņš neizskatījās īpaši neapmierināts. Un ar! ne pārāk apmierināts. Viņš likās tikai... apmulsis. Apmulsis? Tas bija dīvaini - viņas tēvam bija daudzi un dažādi noskaņojumi, bet viņš nekad nebija apmulsis.

"Hallo!"

Reičela atguvās.

"Protams, tēt," viņa sacīja un apskāva tēvu. "Man gan tevi jābrīdina, ka te ir mani aušanas audzēkņi..."

"Es jau tā nopratu no tās sarkastiskās vēstules, ko tu man sūtīji."

"Nūjā," viņa vārgi noteica. "Bet... viņi nav... viņi nav cilvēki, ar kuriem tu..."

Un tad tēvs ar sev pavisam neraksturīgu, pieķeršanās pilnu žestu aplika roku Reičelai ap pleciem un piespieda viņu sev klāt.

"Es jau pirms mirkļa redzēju pietiekami, mazā," viņš sacīja, greizi pasmaidīdams. "Neuztraucies par mani, es nejūtu ne šoku, ne riebumu. Es tikai priecājos tevi redzēt. Tu lieliski izskaties."

"K-ko?" viņa izstostīja. "Kas?"

Viņš iesmējās un piespieda lūpas Reičelai pie deniņiem.

"Es teicu, ka tu izskaties lieliski."

Viņa nespēja atcerēties pēdējo reizi, kad tēvs būtu teicis kaut ko labu par viņas izskatu. Reičela apstulbusi palūkojās uz viņu.

Un tēvs iesmējās. Viņš iesmējās.

Arons bija ilgi strīdējies ar Boniju par šo braucienu. Pēc Reiče-las ironiskās atbildes uz vēstuli viņam likās, ka nekas nesanāks, ka viņa nemainīs attieksmi. Bet Bonija bija pārliecinājusi Aronu, ka klusa Pateicības diena kopā ar meitu būs tieši tas, kas vajadzīgs. Viņi varēs atslābināties, viņi varēs runāt, un viņš varēs klausīties.

Viņš gribēja uzlabot attiecības ar Reičelu, patiešām gribēja. Rei-čela bija viņa mazā meitiņa. Tāpēc viņš bija saņēmies tam -dienai, kas jāpavada, cenšoties turēt ciet muti un klausīties.

Bet, protams, viņi ar Boniju atkal bija pārpratuši Reičelu -viņas sarkasms bija patiesība. Viņš lūkojās apkārt un nespēja saprast, kas, pie velna, ir šie cilvēki.

Viņš sēdēja galda galā, ko bija nopircis Reičelai kādā greznā Ņujorkas mēbeļu veikalā, un vēroja visus, jo mielasts nebija ēdams (tītars bija ārkārtīgi sauss, piedevām trūka kādas svarīgas sastāvdaļas, mērcē bija kunkuļi, vienīgais labais bija vīns).

Abas melnās sievietes, lai gan viņas bija ļoti izklaidējošas, tomēr nebija iespējams iztēloties pie stellēm, kuras, pēc Arona domām, Reičela izmantoja, kad tēloja zemes eņģeli un mācīja cilvēkiem aust gobelēnus vai ko nu tur.

Un tas vecis. Jēziņ, kurš nomiris? Viņš bija tik drūms, cik vien iespējams, ar katru sejas vaibstu, katru žestu pauzdams, ka vēlas atrasties kaut kur citur. Un Sendija. Tā nu gan bija ķerta. Ja viņa Āronam uzmāktos ar kaut vienu slimību, viņš bija gatavs stāties pretī tam trakajam sievišķim un pajautāt, vai viņai kādreiz bijis vēzis, bet pēc tam sīki apspriest katru ķīmijterapiju, katru operāciju. Tam bija vārds, šai nepieciešamībai slimot, vismaz viņam tā likās. Kā to sauca?

Reičelas draudzene Dānijā laikam bija vistrakākā. Viņa stāstīja dažādas muļķības par maģiju un apvainojās, kad visi smējās.

Puika, kurš bija tērpies melnā, Aronu nedaudz aizrāva, jo viņš nespēja saprast, kas tas par ķēmu. Izskatījās, ka zēnam ir krāsotas acis. Bet bija skaidri redzams, ka viņš dievina Reičelu, un kurš gan varētu viņu par to vainot?

Aronu nepārsteidza tas, cik valdzinoša ir viņa meita; viņš to vienmēr bija nojautis. Reičelai piemita apskaužama spēja saprast visus šos ķertos. Viņa bija gaišākais punkts pie galda, tas, pie kā visi tiecās. Viņa nepavisam neizskatījās pēc biklās meitenes, kāda bija tēva klātbūtnē, labprātāk palikdama ēnā un ļaudama Bekijai un Robijai būt gaismas lokā. Šeit viņa pati bija saule.

Viņu tiešām pārsteidza tas, cik neparasti talantīga Reičela bija. Jukusī Sendija parādīja viņam gobelēnu, ko viņa meita auda uz stellēm. Viņa acīmredzot bija to nolūkojusi kādā žurnālā un tad ar aprēķinu palīdzību uztaisījusi samazinātu kopiju. Viņa bija īsta māksliniece.

īīmm... Dīvaini, cik daudzos jautājumos Ārons bija kļūdījies sava sešdesmit gadus ilgā mūža laikā.

Viņa labo noskaņojumu nedaudz sabojāja brīdis, kad mielasta vidū telpā iesoļoja pasniedzējs, izskatīdamies uzpūtīgs pēc velna un rokā nesdams tikai vienu alus saini ar sešām skārdenēm.

Viņš apstājās, lai dotu savu vareno svētību bērniem, kuri ēda no papīra šķīvjiem pie televizora, skatīdamies filmu. Maitasgabals pieliecās, lai parunātu ar katru atsevišķi. It kā viņam nebūtu vienalga. It kā viņiem nebūtu vienalga. Vecākā meitene palūkojās uz viņu ar absolūtas un pelnītas nepatikas pilnu skatienu.

Arons arī.

"Sveiki visapkārt! Es esmu pasniedzējs Tidvels," viņš paklanīdamies paziņoja, veltīdams visiem smaidu.

Viesi tikai ziņkārīgi nopētīja jaunatnācēju. Bet tad viņš nogāja gar galdu un noskūpstīja Reičelas galvvidu. Ārons ievēroja gan meitas saviebšanos, gan Danijas nicīgo vīpsnu.

Pasniedzējs devās uz virtuvi, un Reičela izmantoja izdevību, lai visiem paskaidrotu, ka pasniedzējs Tidvels ir viņas draugs. Pēc brīža viņš atgriezās ar šķīvi un krēslu, ko nolika blakus Reičelai. Tad viņš lūdza, lai pārējie viņam pasniedz simt un vienu trauku, piepildīja šķīvi, atvēra alus skārdeni un palūkojās apkārt.

"Tātad," viņš ieteicās, pārtraukdams kādu citu sarunu, "jūs visi esat Reičelas audzēkņi, vai ne? Es reiz ieraudzīju viņu stundā un zinu, ka viņa ir lieliska skolotāja. Esmu pārliecināts, ka jūs visi man piekrītat."

"Mairon..." Reičela iejaucās. Arons pat no galda otra gala redzēja viņas kaunīgo piesarkumu.

"Viss kārtībā, Reič," pasniedzējs iesmējies sacīja. "Viņi neteiks neko nosodošu, kamēr tu sēdi te." Viņš atkal iesmējās. Neviens

cits to nedarīja, bet pasniedzējs Tidvels neko nemanīja, jo bija uzklupis tītaram tā, it kā dienām ilgi nebūtu ēdis. "Es runāju nopietni," viņš turpināja ar pilnu muti. "Reičelai ir skolotājas talants."

"Ei, Mairon, vai tu atnesi to alu visiem?" Dānijā jautāja, un Ārons nolēma, ka varbūt viņa iespaids par šo trako meiču ir maldīgs, - izskatījās, ka viņai piemīt vairāk saprāta, nekā viņam bija licies.

"Es atnesu vienu iepakojumu. Man likās, ka jums pašiem būs pietiekami."

"Ļoti apdomīgi," Dānijā vēsi komentēja, iegūdama vēl vienu punktu savā labā Arona acīs. "Vai kādam kaut ko atnest? Es iešu uz virtuvi."

"Es gribētu nedaudz alus, Dānijā, ja neiebilsti," Ārons sacīja, vērodams pasniedzēju.

"Protams, mister Līr," viņa atbildēja. Pasniedzējs spēji pacēla galvu, iepletis acis, un palūkojās uz Āronu.

"Sveiks, Bairon!" Ārons noteica. "Es esmu Reičelas tēvs, Ārons Līrs."

"Ē, meitēn, nu tik būs!" Iesmējās viena no melnajām sievietēm.

"Misters Līrs?" pasniedzējs pārjautāja un piepeši vairs neizskatījās tik pašpārliecināts. "Es, ē... Es nezināju, ka jūs te būsiet," viņš sacīja, piecēlās kājās, noslaucīja rokas biksēs un gandrīz skriešus devās uz otru galda galu, lai paspiestu Āronam roku.

"Nevarēju taču neierasties," Ārons novilka, lūkodamies šim ēzelim tieši acīs.

Ēzelis aši atvilka roku, atgriezās pie sava šķīvja un, paldies Dievam, klusēja, ļaudams vienai no melnajām sievietēm skaļi prātot, kāpēc viņas ēdiena piedevas ir tik sausas.

"Droši vien mēness vaina," Dānijā ieminējās un nopūtās.

Visi pablenza uz viņu ar neko neizsakošu skatienu, un tad viena no sievietēm piecēlās, rokās turēdama savu šķīvi.

"Mums vismaz ir deserts," viņa noteica un sāka novākt galdu.

Pārējā pēcpusdienas daļa Āronam likās mokoši garlaicīga. Reičelas viesi kavēja laiku dzīvojamā istabā, daži skatījās futbola

spēli bez skaņas, melnā ģērbies puika centās spēlēties ar bērniem (bet izklausījās, ka tie visu laiku skaļi labo viņa priekšstatus par spēles noteikumiem), melnā sieviete - Šantala - atpūtās uz dīvāna pēc kaimiņa briežu ganāmpulka sakārtošanas.

Pasniedzējs mēģināja pļāpāt ar Āronu, bet šis āksts viņu pārāk garlaikoja, lai Arons spētu sarunāties, tāpēc uz viņa muļķīgajiem jautājumiem ("Vai jums arī patīk vēsture? Reičela būs lieliska pasniedzēja, vai ne? Man patīk Sentluisas kardināli... Ak tā, kad viņi pārcēlās uz Arizonu?") sniedza vienzilbīgas vai divzilbīgas atbildes.

Arons centās skatīties futbolu, bet nespēja nepamanīt, ka Reičela liekas ļoti izklaidīga, visu laiku iet pie loga, palūkojas laukā un atkal nozūd virtuvē.

Neviens nejutās tik laimīgs kā Arons, kad viesi beidzot sāka doties prom. Palika tikai pasniedzējs, Dānijā un Reičela.

Pasniedzējs bija pirmais, kurš atvadījās.

"Nu labi! Es tad nu iešu. Rīt jāstrādā." Viņš nervozi paglūnēja uz Aronu un noskūpstīja Reičelu uz vaiga. "Paldies par pusdienām!"

"Nav par ko," viņa atbildēja un nodūra skatienu. "Starp citu... vai tu atnesi manu telefonu?"

Ēzelis sarāvās un uzsita knipi.

"Es jau zināju, ka esmu kaut ko aizmirsis!" viņš iesaucās. "Rīt atnesīšu. Man ir vēl šis tas, ko es gribu tev uzdāvināt."

Arons nespēja pat iedomāties, kas tas varētu būt. Kad pasniedzējs bija izslājis laukā pa durvīm, Dānijā savāca savas mantas.

"Bija patīkami ar jums iepazīties, mister Līr."

"Abpusēji, Dānijā. Tikai neiekulies nepatikšanās ar to raganu būšanu!" viņš brīdināja meiteni, piemiegdams aci.

Dānijā nopūtās un pašūpoja galvu.

"Diemžēl jau ir par vēlu," viņa noteica un palūkojās uz Reičelu. "Vai atceries to, hmm, lietu, ko mēs nesen darījām? Man liekas, mēs to salaidām grīstē. Varbūt iedarbinājām pretējā virzienā/.."

"Jā, protams, paklau, es tev vēlāk piezvanīšu," Reičela žigli pārtrauca draudzeni un pavadīja viņu līdz durvīm. Abas izgāja

laukā, un Ārons dzirdēja diezgan kaismīgu sarunu. Beigu beigās Reičela uzsauca: “Atā!" - un atgriezās mājā, izskatīdamās vēl nelaimīgāka nekā iepriekš.

"Vai kaut kas noticis?"

"Nē," viņa aši atbildēja, purinādama galvu. "Es tikai..."

Telefona zvans pārtrauca Reičelas sakāmo, un viņa gandrīz vai metās tam virsū.

"Pagaidi mirkli, tēt!" viņa uzsauca un pakampa klausuli. "Hallo!" viņa aizelsusies sacīja, bet jau nākamajā mirkli sadrūma. "Ā! Jā, sveiks, Maik... Atvaino, es tikai esmu pārgurusi, šodien pie manis bija daudz cilvēku," viņa paskaidroja, pagriezās ar muguru pret Aronu un iegāja virtuvē.

Vīrietis. Tad lūk, kāpēc viņa bija tik nervoza. Arons nebija pats audzinājis trīs meitas, tāpēc ari nepazina signālus, kas liecināja par uztraukumiem vīrieša dēļ. Bet tas vismaz nebija tas kretlnis-kais pasniedzējs, tāpēc Ārons bija apmierināts.

Patiesībā viņš bija ļoti apmierināts par visu kopumā. Reičelai viss bija labi. Viņas dzīve bija nedaudz dīvaina, tomēr Arons sāka saprast, cik īpaša viņa ir.

Jā, viņš nolēma palikt pa nakti un jauki papļāpāt ar savu meitu. Un ieklausīties. Viņš nedrīkstēja to aizmirst - Bonija viņu nogalinātu.

Divdesmit devītā nodaļa

Ārons varbūt ari bija laimīgs, bet Reičela atradās bīstami tuvu nervu sabrukumam. Savu roku bija pielikusi arī Dānijā, kura, ļoti dedzīgi čukstēdama uz lieveņa, kamēr abas sala, bija uzstājusi, ka šajā pēcpusdienā visu sapratusi un ka viņas sevi nolādējušas, izpildot mēness dievietes burvestību.

"Padomā par to, Reičela! Nespīdēja mēness, nebija uguns... Mēs visu izdarījām tieši pretēji rakstītajam un tagad saņemam pretējo tam, ko gribējām. Vai tu neesi pamanījusi, ka viss ir galīgā grīstē?" viņa sacīja, iebukņīdama Reičelu. "Glens pameta mani, Flinns pameta tevi, ēdiens bija briesmīgs..."

Reičela nedzirdēja pārējo, jo tiešām bija ievērojusi, ka šodien viss sagriezies kājām gaisā, it īpaši attiecībā uz Flinnu.

Un tagad bija parādījies Maika faktors. Kā gan, velns un elle, viņa bija varējusi aizmirst satriecošo faktu, ka viņai sarunāta cita tikšanās ar citu vīrieti? Bet viņa tiešām to neatcerējās līdz pat brīdim, kad pacēla klausuli, un tur jau, Jēzus un Marija, bija viņas piektdienas vakara randiņa partneris, kurš izklausījās ļoti priecīgs, braukdams prom no piekrastes.

Pēc parastās apmainīšanās ar laipnībām un Pateicības dienas apsveikumiem viņš vaicāja:

"Vai man rit aizbraukt tev pakaļ?"

Ak dievs, nē, nē, nē!

"Varbūt mēs varētu tikties Fratandželo bārā?" viņa ierosināja, ļoti cenzdamās izklausīties entuziasma pārpilna.

"Pusastoņos? Es cerēju, ka mēs varētu paspēt uz "Brīvmūrnieku mātēm"," viņš sacīja. "Viņi spēlē nedaudz tālāk uz tās pašas ielas."

Reičelai nebija ne jausmas, kas ir "Brīvmūrnieku mātes", tomēr viņa piekrita.

"Lieliski!" Maiks priecīgi iesaucās. "Gaidīšu ar nepacietību."

"Es arī," viņa meloja. Abi vēl brīdi papļāpāja un tad nolika klausuli. Reičela stāvēja virtuves vidū, blenza uz telefonu un domāja nevis par Maiku, bet gan par Flinnu.

Dienas laikā viņa, protams, bija izgājusi cauri visām parastajām emociju fāzēm, jo nespēja domāt ne par ko citu. Viņa bija izspēlējusi visu gammu no "viņš tikai nedaudz kavējas" līdz "nevar atnākt". Miris ceļa malā, kur neviens viņu neredz un nevar piezvanīt Reičelai, lai pateiktu, ka Flinns neieradīsies, jo ir pametis šo pasauli.

Bet varbūt viņa bija pārbiedējusi Flinnu līdz nāvei, atzīdamās mīlestībā. Varbūt Reičela viņam bija tikai nejauša dēka. Varbūt viņš tikai bija gribējis ar Reičelu pārgulēt un tagad ienīda viņu par to, ka viņa ir tik nožēlojama, sentimentāla muļķe un nesaprot pieaugušu cilvēku vēlmes, un tagad viņa nekad vairs Flinnu neredzēs, jo viņš jau šobrīd lidoja atpakaļ uz Londonu, lai atrastos pēc iespējas tālāk no viņas.

Nu labi, varbūt Reičela visu nedaudz pārspīlēja. Flinns jau nebija izskatījies tā, it kā patiešām viņu ienīstu. Bet kāpēc tad viņš nebija šodien atnācis, lai gan solīja, ka ieradīsies? Vai vismaz piezvanījis? Pat ja viņš Reičelu pamestu, viņa bija diezgan pārliecināta, ka viņš vismaz piezvanītu.

Tātad jāatgriežas pie teorijas par nāvi ceļa malā. Un viņa arī nevarēja sēdēt vannā ar saldējuma trauku un visu pārdomāt, jo šeit bija tēvs, tāpēc viņa negribīgi atgriezās istabā ar ļoti vārgu un neīstu smaidu, no kura viņai jau sāpēja seja.

Tēvs bija novilcis žaketi un kurpes un tagad uzlicis kājas uz kafijas galdiņa, vienā rokā turēdams vīna glāzi.

"Kas tur zvanīja?" viņš jautāja. "Vai tas kretīns, kurš sevi sauc par pasniedzēju?"

"Nē, tēt," Reičela nopūtusies atbildēja un apsēdās uz krēsla pie dīvāna. "Tikai kāds draugs."

"Ak, ak!" viņš noteica. Un piemiedza ar aci. Piemiedza ar aci. It kā viņi abi zinātu kādu noslēpumu.

Jēzus, kas bija šis vīrs, kas sēdēja viņas dzīvojamā istabā? Viņš visu dienu bija uzvedies apbrīnojami savaldīgi, nebija pat pajokojis par viņas audzēkņiem, Dāniju vai pat Maironu un visu laiku miedza ar aci, smaidīja un izturējās tā, it kā viņi abi būtu labākie draugi.

Tā kā Reičela šobrīd atradās uz histērijas robežas, viņa to nespēja ilgi izturēt.

"Nu tā," viņa pilnīgā nopietnībā ieteicās, "kur ir mans tēvs?"

'Tepat, mazā."

"Nē, tu neesi mans tēvs. Tu šodien biji pārāk rāms. Tu neesi teicis ne vārda par maniem audzēkņiem vai maniem draugiem..."

"Jauki cilvēki," viņš pārtrauca meitu, plati smaidīdams. Viņa pārsteigta noelsās. Tēvs iesmējās.

"Ak, Reičela!" viņš sacīja un uz brīdi apklusa, lai iemalkotu vīnu. "Kāpēc tu nevarētu nedaudz iedzert kopā ar savu veco tēvu un atslābināties? Tu šodien esi daudz paveikusi. Atpūties, pastāsti man, kas notiek tavā dzīvē. Varam draudzīgi papļāpāt."

Tagad jau Reičela atklāti blenza uz viņu.

"Es noteikti dzeršu vīnu, jo nespēju samierināties ar tavām dīvainajām pārvērtībām," viņa apņēmīgi paziņoja.

"Lieliski. Nu, stāsti man par savu dzīvi!" tēvs teica un piecēlās kājās.

"Tēt!" Reičela samulsusi iesaucās. "Manā dzīvē nekas nenotiek. Tā ir tieši tāda pati, kāda bijusi visus šos gadus. Un, lūdzu, neaizmirsīsim, ka tev tā ne pārāk patīk," viņa piebilda un iegāja ēdamistabā, lai paņemtu atvērto vīna pudeli.

"Man vienalga, ja arī nekā jauna nav. Es jebkurā gadījumā gribu zināt, kā tev klājas," tēvs priecīgā, gaišā balsī uzstāja.

Aha, protams, kā tad, Reičela viņam paziņoja ar vienu absolūta apnikuma pilnu skatienu. Pēdējā reizē, kad viņi bija "pļāpājuši", tas beidzās ar to, ka viņa aizbēga uz Providensu.

"Ei, tas nav tā, kā tu domā," tēvs dzīvespriecīgi turpināja. "Es esmu sācis jaunu dzīvi. Patiešām! Redzi, es pie šā tā piestrādāju kopā ar tavu māti un esmu nonācis pie dažiem secinājumiem par tevi un mani."

Lieliski, vienkārši brīnišķīgi. Reičela jau zināja, kas tie par secinājumiem, un šī nebija tā diena, kad Reičela vēlētos dzirdēt, ka viņa ir tukla sieviete ar strupceļā nonākušu izglītību, dzīvi un attiecībām ar vīrieti, kurš pat nebija viņas vīrietis.

Viņa pielēja glāzi pilnu līdz malām, ar dūri iedzina korķi atpakaļ pudelē, atgriezās dzīvojamā istabā un drūmi nolūkojās uz tēvu, kurš gulēja uz dīvāna.

"Man likās, ka jūs ar mammu apmeklējat laulību, nevis tēviš-ķības konsultantu."

"Laulību konsultantu," viņš sacīja, ne mazākajā mērā nereaģēdams uz meitas izteiksmīgo skatienu. "Bet terapija ietver ari vecāku lomu, un, pirms tu atslēdzies," viņš brīdinoši piebilda, kad Reičela ievaidējās, "vismaz uzklausi mani."

"Es negribu dzirdēt..."

"Gribi gan. Es taču teicu - jauna dzīve."

Reičela nopūtās, apsēdās un uzmeta tēvam skeptisku skatienu.

"Apsolu, ka nebūs strīda," viņš sacīja.

"Vai man ir izvēle?"

"Protams! Ja tu negribi mani uzklausīt tagad, tad es palikšu šeit līdz brīdim, kad tu to spēsi."

Reičela iekampa lielu malku vīna un paziņoja:

"Labi. Uz priekšu!"

Tēvs iesmējās.

"Sāksim ar tavu pasniedzēju. Viņš ir pilnīgs..."

"Tē-ēt!" viņa iekliedzās. "Es zināju, ka tu to teiksi!"

"Reičela, lūdzu, ļauj man pabeigt teikumu," viņš mierīgi aizrādīja meitai.

Viņa iekoda mēlē. Vārda tiešā nozīmē - gandrīz pārkoda to uz pusēm.

"Vari man ticēt, šajā pasaulē nav neviena cita, kurš vairāk priecātos uzzināt, ka starp tevi un to nejēgu nekā nav. Šodien es

pārliecinājos, ka tā ir taisnība, un es priecājos. Vai tu saproti, kāpēc man tas ir svarīgi?"

"Jā. Viņš tev nav pietiekami labs."

"Maldies. Viņš nav pietiekami labs tev. Un varbūt es nekad neesmu tev ļāvis skaidri noprast, ka tu esi daudz par labu tādam vīrietim?"

Reičela nicīgi iespurcās savā vīna glāzē.

"Nē, tu nekad neļāvi to noprast. Varbūt tāpēc, ka vienmēr biji pārāk aizņemts ar pārmetumiem par manu svaru, aizkavēšanos mācībās un visu pārējo."

"Jā," tēvs piekrita un smagi nopūtās. "Es zinu, un man tiešām ļoti žēl."

Tēvs nebūtu varējis Reičelu satriekt vēl vairāk pat tad, ja iesistu viņai pa muti. Viņa cieši palūkojās uz tēvu, jo viņai ienāca prātā nepatīkamā doma, ka prognoze kļuvusi vēl sliktāka un tagad viņš cenšas labot visas kļūdas un atmaksāt par to, ko gadu gaitā meitai pateicis. Vecum vecā nožēla uz nāves gultas.

Bet tēvs tik izmisīgi nopūtās, ka Reičela atmeta šo domu, un pēkšņi piecēlās sēdus, salicis rokas uz ceļgaliem, lai varētu pievērsties meitai. Viņa acis samiedzās, cieši nopētot Reičelu.

"Es gribu pateikt kaut ko, kas man jau ilgi ir uz mēles. Reičela, no visām manām trim meitām tu esi tā, kurai ir visplašākā sirds un grandiozākie sapņi. Tu vienmēr rūpējies par noklīdušiem dzīvniekiem un maziem, vientuļiem bērniem, un tu esi tik nolāpīti radoša. Es atdotu nezin ko par kaut vai desmito daļu no tā dabas dotā talanta, kas tev piemīt. Man vienmēr licies, ka tu esi tā meita, kurai ir vislielākās iespējas kļūt par kaut ko tiešām ievērojamu."

Zāles. Viņš acīmredzot dzēra kaut kādu zāļu kokteili pret vēzi, un tas lika viņam zaudēt prātu.

"Tu joko," Reičela neizteiksmīgi noteica.

"Nē. Nejokoju," viņš atbildēja, izskatīdamies diezgan nopietns. "Es vienmēr - vienmer - esmu vēlējis tev tikai pašu labāko, Reičela. Tā ir skaidra patiesība. Tagad es saprotu, ka dažreiz tā neizskatījās. Es zinu, ka bruku tev virsū par tavu svaru, bet ne jau tāpēc, ka tu man likies neglītāka kā tavas māsas. Tāpēc, ka

man šķita - un ari tagad šķiet - tu esi daudz skaistāka par viņām. Tev piemīt mirdzums, kas rodas no dvēseles dziļumiem. Bet gadu gaitā esmu vērojis tevi ejam pa taku, kas ved uz pašiznīcināša-nos, un nespēju to izturēt."

"Ak, tēt!" Reičela neticīgi noelsās un papurināja galvu, nespēdama aptvert, kā viņiem var būt tik dīvaina saruna.

"Un es tev uzbruku par mācībām," viņš turpināja, nelikdamies traucēts, "ne jau tāpēc, ka, pēc manām domām, tu nebūtu pelnījusi sasniegt izglītības augstāko punktu, bet gan tāpēc, ka tu ļāvi tam stulbenim kontrolēt tavu domu gaitu."

To Reičela diemžēl nevarēja apstrīdēt, jo pirms dažiem mēnešiem pati bija nonākusi pie līdzīga secinājuma.

"Es gribu, lai tu pabeidz mācības, jo zinu, ka tev ir paredzēta gaiša nākotne, un nevēlos, lai tu to izšķiestu. Tev ir jāķeras pie tās, Reičela, un tu nedrīksti baidīties. Es nezinu, kāpēc tu tā dari, -varbūt es liku tev baidīties, bet, ja tu dosies pasaulē, tad tā būs tava," viņš sacīja, ieplezdams rokas. "Tev ir viss nepieciešamais -izskats, prāts, humora izjūta, plaša sirds un spēja saprasties ar cilvēkiem, ko vairākums nespēj paciest, un es šodien par to pārliecinājos pats savām acīm."

"Tēt, kas ar tevi noticis?" Reičela panikā iesaucās. "Tas nepavisam neizklausās pēc tevis."

"Nezinu," tēvs atbildēja, mierīgi paraustīdams plecus. "Varbūt man jau sen vajadzēja sākt psihoterapiju. Varbūt man jau sen vajadzēja saslimt ar vēzi, jo tas nu tiešām lika man daudz ko saprast. Bet pietiks runāt par to," viņš noteica un noraidoši pavicināja roku. "Kā tev klājas? Kas notiek tavā dzīvē? Es patiešām vēlos to zināt," viņš sacīja un izskatījās tik patiess, ka Reičelai ļoti gribējās sev iekniebt, lai pārliecinātos, ka tas nav kārtējais sapnis.

"Nu," viņa piesardzīgi ieminējās, "tev taisnība - es jau sen vairs neesmu kopā ar Maironu."

"Lieliski jaunumi." Tēvs plati pasmaidīja.

"Bet viņš vēl joprojām ir mans draugs. Laikam. Vismaz bija," Reičela sacīja, juzdamās ārkārtīgi samulsusi, un pielika plaukstu

pie pieres. "Patiesībā man nav ne jausmas, kas viņš tagad ir," Rei-čela godīgi atzinās un nolēma, ka Visumā droši vien šobrīd plosās kāda kosmiska vētra vai atvēries melnais caurums, jo viņa runāja ar savu tēvu par Maironu. "Es tiešām nevēlos, lai viņš uzturētos manā tuvumā, bet nezinu, kā lai to pasaku. Un ir arī Dānijā. Es apzinos, ka viņa ir nedaudz... nu... gaisīga, bet viņa ir patiesa," Reičela turpināja un sāka stāstīt par Dāniju, mācībām, iespējamiem disertācijas tematiem un to vienu, kuru viņa jau gandrīz bija izvēlējusies.

Nakts turpinājās, viņi dzēra vīnu, un Reičela pastāstīja tēvam par savu finansiālo stāvokli, naudas aizdošanu draugiem, izmaksu uzņemšanos to cilvēku vietā, kuri patiešām gribēja iemācīties aust, par to, ka misters Valisjelo grib sūdzēt viņu tiesā, ka viņa nespēj atrast kāroto pasniedzējas darbu un tāpēc ir spiesta meklēt pagaidu darbu aģentūrā, kas viņu sūta uz dažām ļoti dīvainām vietām.

Reičelai bija jāatzīst, ka tēvs to visu uztver ļoti mierīgi. Viņš gan bija aizsvilies tēvišķa sašutuma lēkmē, uzzinot par meitas bēdīgajiem finansiālajiem apstākļiem, bet tad pasmējās par dažiem darbiem, kurus viņa bija strādājusi, un piekrita, ka viņa rīkojas pareizi.

"Man nav iebildumu pret šādu cenšanos izdzīvot," viņa sacīja, beidzot ietērpdama vārdos sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi jau ilgi. "Visu mūžu es varēju dabūt visu, ko vēlējos, un man nebija jādomā par naudu. Bet vairākums man pazīstamo cilvēku visu laiku dzīvo tā, kā to šobrīd daru es, strādā, lai savilktu galus kopā. Es tiešām daudz mācos," viņa noteica, pirmo reizi saprazdama, cik vērtīga ir šāda dzīves skola.

"Jā," tēvs atbildēja un gurdi nopūtās. "Šī pasaule atšķiras no tās, kādā jūs trīs tikāt audzinātas. Bet es saprotu, par ko tu runā. Bija laiks, kad tava māte bija stāvoklī un man bija jāraizējas par to, vai pietiks naudas ēdienam. Jēzus, tas bija tik sen, ka es jau gandrīz vairs neatceros to sajūtu."

Viņš apklusa un raudzījās tālumā, laikam redzēdams kaut ko no senas pagātnes.

"Tāpēc tas ir labi/' tēvs beidzot sacīja un pasmaidīja. "Labi, ka tu vēlies iemācīties kaut ko tik nozīmīgu. Vairākums bērnu, kas auguši tādā vidē kā tu, nemūžam to nedarītu."

Reičela nebija tiekusies pēc šis mācības. Bet tagad viņa saprata, ka tiekusies izrauties no sava tēva ēnas.

Tēvs painteresējās par telefona zvanu, un Reičela pastāstīja par Maiku, par viņu iepazīšanos un nākamajā dienā sarunāto tikšanos.

"Labi, labi. Bet viņš nav tas, par kuru tu domā."

Tēva neierastais vērīgums šajā jomā Reičelu galīgi apmulsināja.

"Ko? Es ne par vienu nedomāju!" viņa iebilda, bet apklusa, kad tēvs vēlīgi iesmējās.

"Tātad visa tā staigāšana pie loga, blenšana izplatījumā un cilvēku ignorēšana bija tikai... kas?"

Reičela nokremšļojās, mēģinādama izdomāt kādu labu attaisnojumu. Flinns likās pārāk svarīgs, lai par viņu jau runātu. Bet tēvs laipni smaidīja, un viņa nespēja atturēties. Viņa sāka runāt stostīdamās:

"Hmm... nu, ja jau tu vēlies zināt..." - un turpināja viņam stāstīt par Flinnu, kaut gan iekšējā balss lika viņai klusēt. Par viņu pirmo tikšanos, kā viņa bija visu laiku nejauši Flinnu sastapusi, kā viņš bija iestājies aušanas kursos un kā viņa nebija spējusi noticēt, ka varētu interesēt tādu vīrieti (tas lika tēvam sadusmoties, un viņai vajadzēja noklausīties lekciju, ka viņa patiesībā ir pārāk laba jebkuram vīrietim). Viņa pat neprāta lēkmē atklāja tēvam, ka pateikusi Flinnam šo to, ko nevajadzēja teikt, un aizbaidījusi viņu.

"Ko tu pateici?" tēvs jautāja.

"Šo to," Reičela atbildēja, stingi lūkodamās glāzē.

"Nu, ja tas ir tas, ko es domāju, tad varbūt vajadzētu ķerties vērsim pie ragiem."

"Ko tu ar to gribi teikt?"

"Piezvani viņam un pasaki, lai beidz par to pārdzīvot!"

Viņa iesmējās.

"Nopietni?"

"Un kā tev liekas? Protams, es runāju nopietni. Viņam jāsaprot, ka tu vēl neesi uzcēlusi māju ar baltu latiņu žogu un izdomājusi bērnu vārdus. Tu esi pieaugusi sieviete, kas vēlas pilnībā izbaudīt to, kas starp jums abiem notiek. Un, ja viņš nespēj to pieņemt, tad labāk to uzzināt tagad, vai ne?"

Apbrīnojami. Pieaugusi sieviete.

'Tev uz pleciem ir laba galva, Reičela, - ja neņem vērā visu to maģijas padarīšanu, protams. Ja tam puisim ir kaut puse smadzeņu, viņš sapratīs. Un zinās, kāds dārgums nonācis viņa rokās."

Dārgums? Šis sapnis kļuva arvien dīvaināks.

Viņi vēl ilgi runāja, līdz kļuva skaidri redzams, ka tēvs ir noguris. Pirms došanās gulēt viņš sagrāba Reičelu lāča apkampienā, apskāva meitu ar spēku, ko nevarēja nojaust pēc viņa izskata, un noskūpstīja uz galvvidus.

"Es tevi mīlu, meitiņ. Vairāk, nekā tu jebkad sapratīsi," viņš sacīja.

Reičelas skatienu aizmigloja asaras, bet viņa pasmaidīja.

"Es arī tevi mīlu, tēt. Vienmēr esmu mīlējusi."

Viņa pamāja tēvam, kad viņš devās uz augšējo stāvu, un vēlējās, kaut viņš pasteigtos, pirms viņa sāk kaukt pilnā balsī. Kad viņš bija nozudis, Reičela nolēma, ka varbūt tēvam ir taisnība. Varbūt vajadzētu ķerties vērsim pie ragiem.

Varbūt... Reičela ļoti lēnām un apdomīgi pacēla telefona klausuli. Zibenīgi nolika. Atkal pacēla un uzgrieza Flinna numuru, cik ātri vien spēja, lai atkal nenobītos. Un tad viņa stāvēja, klausīdamās katrā signālā, un viņas sirds pukstēja arvien straujāk, spēcīgāk, pat apdullinoši, līdz ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Automātiskais atbildētājs! Nolāpīts!

Reičela aizvēra acis, centās domāt, bet pīkstiens viņu iztrūcināja.

"Hmm... sveiks! Tā esmu es," viņa sacīja un iesita sev pa kāju, sodīdama to par savu biklumu. "Es, Reičela. Es... nu, es tikai zvanu, lai pateiktu, ka man tevis pietrūka," viņa nobēra, atcerēdamās tēva teikto. Pieaugusi siei’iete, pārāk laba viņam. "Un man žēl, ka tu neatnāci/' viņa piebilda, atvērdama acis un paceldama galvu. "Iespējams, tu neatnāci tāpēc, ka nobijies no tā, ko es tev pateicu. Ja tā ir taisnība, tad es tevi nomierināšu. Tev nevajag uztraukties, Flinn. Es esmu pieaudzis cilvēks un vam tikt ar to galā. Es ceru, ka mēs varam turpināt tikties, līdz tev būs jābrauc prom vai man būs jābrauc prom, vai notiks kaut kas cits, jo man patīk tava sabiedrība un... jā, un arī tas... Tāpēc es priecātos, ja tu varētu man piezvanīt. Ja ne... tad varu atzīt, ka priecājos par mūsu satikšanos."

Reičela beidza sarunu un dusmās pakratīja klausuli gaisā.

"Priecājos par mūsu satikšanos?" viņa izmisumā vaicāja tukšam gaisam. Bet, nolikdama klausuli, viņa jutās nedaudz labāk.

Temats: Ne.Ti.Cu!

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>,

Rebeka <reparrish72@aol.com>

Sveikas! Priecīgu Pateicības dienu! Jūs NEMŪŽAM neticēsiet, kas notika. Ieradās tētis, kaut gan es viņam lūdzu to nedarīt, un vai zināt, kas notika? Viņš bija JAUKS. Es saku "jauks", domājot - ļoti patīkams, ļoti pieklājīgs pret maniem viesiem un pat nevienu reizi nekritizēja mani viņu priekšā! Turklāt viņš nevienu neaizvainoja! Kas notiek ar šo pasauli? Esmu piedzīvojusi dažas tiešām dīvainas pilnmēness naktis, bet šī nu ir visa kalngals! Viņš ne tikai izturējās JAUKI, bet arī teica, ka, viņaprāt, es esmu skaista un gudra un ka man visa pasaule ir pie kājām. ES TO NEIZDOMĀJU. Izskatās, ka viņš un mamma nodarbojas ne tikai ar laulību terapiju. Tāpēc sargieties no cilvēka, kurš izskatās pēc tēta, bet patiesībā nav viņš. Metot jokus pie malas, jaunais tētis ir simt reižu labāks par iepriekšējo. Tas ir sasodīti neticami.

P. 5. Pateicības diena bija... notikumiem bagāta. Vai vectēvs atkal pagatavoja savu cepto tītaru? Man no tā vienmēr kļūst slikti.

P. S. S. Turpmāk es laikam vairs nebūšu tik ļoti aizņemta, tāpēc rakstiet man! Mīlu jūs. Reičela.

Temats: Re: Ne.Ti.Cu!

No: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com> Kam: Reiča < earthangel@hotmail.com>

Sveika, Reiča! Mēs zinājām, ka tētis būs pie Tevis. Mamma teica, ka pēc vairākām terapijas nedēļām viņš tiešām pieņēmies prātā un dosies uz Providensu ar Tavu piekrišanu vai bez tās. Tāpēc mūs ļoti interesēja, kā tas beigsies.

Tētim vajadzēs operāciju, tiklīdz varēs sadabūt vienu īpašu ķirurgu, un es redzu, ka mamma par to ļoti uztraucas. Vai viņš kaut ko ieminējās par to?

Lai nu kā, Reičela, Tu ESI skaista un gudra, un visa pasaule IR Tev pie kājām, bet Tu esi absolūta muļķe, jo to nesaproti. Un es esmu pārliecināta, ka tētis jutās ļoti atvieglots, kad Tu viņam pateici, ka Mairons ir tikai draugs. Vai Tu viņam pastāstīji arī pā rējo? Rebeka.

Sveika! Te Robiņa no Bekijas adreses. Vai vari tam noticēt - viņa vēl joprojām lieto AOL! Tas nu tā. Pirmkārt, jā, vectēvs atkal pagatavoja cepto tītaru un gandrīz nosūtīja mūs visus uz slimnīcu. Viņš droši vien izmanto visu Teksasā atrodamo eļļu, lai uzceptu to sasodīto putnu. Un viņš pagatavoja arī savu pasaulslaveno cepto okru, bet tie dzinumi izskatījās pēc beisbola nūjām. Džeiks teica, ka man esot paranoja, bet es nelaidīšu savu bērnu ne tuvu vectēva dārzam, jo esmu pārliecināta, ka tur notiek kaut kas nelikumīgs. Kā okra vispār var izaugt tik liela? Nu labi, tātad Tu vairs nebūšot aizņemta - kas noticis? Man šķita, ka Tev viss kārtībā ar tiem noslēpumainajiem puišiem numurs viens un divi - vai cik nu Tev viņu tur ir, jo tu neraksti un VEL neesi atsūtījusi grāmatu. Pasaki tētim, ka mēs sūtām sveicienus un arī viņu mīlam, it īpaši viņa jauno, uzlaboto būtību, kaut gan man viņš jāredz savām acīm, lai es tam noticētu. Un pēc tam atraksti mums un pastāsti, kas noticis ar virieti (-šiem). Mēs ar Bekiju izlavīsimies laukā, lai sadabūtu nedaudz degvīna un kādu paku cigarešu. Viņa traki baidās, ka bērni mūs ieraudzīs, un domā, ka pēc nāves mēs

nokļūsim elle, it kā visi to jau sen nezinātu. Priecīgu Pateicības

dienu, sīkā! Mums Tevis pietrūkst! Atā! Robija.

Nākamajā rītā Reičela pagatavoja tēvam izsmalcinātas brokastis par pēdējo no Danijas saņemto internēta izsoles naudu. Viņi runāja par māju. Tēvs teica, ka grasās to pārdot tūlīt pēc tam, kad Reičela pabeigs rakstīt disertāciju, un viņa pati sev par pārsteigumu atklāja, ka neiebilst pret to.

Beidzot viņa saņēma drosmi un apjautājās par operāciju.

"Kāda operācija tā būs?"

"Viņi izņems daju no manas resnās zarnas. Un varbūt arī vēl kaut ko, velns vien zina. Bet es negribu, lai tu par mani uztraucies. Laikam esmu samierinājies."

"Nerunā tā, tēt!" Reičela lūdzās. "Izklausās, ka tu esi padevies."

"Nē, es neesmu padevies," viņš sacīja un mierinoši papliķēja meitai pa roku. "Bet tas ir dīvaini... Ar laiku es kaut kā to esmu pieņēmis."

Viņš pasmaidīja un paņēma dakšiņu.

"Šis šķiņķis ir sasodīti gards," viņš paziņoja, mainīdams sarunas tematu.

Pēc pusstundas Reičela skatījās, kā tēvs iekāpj pasūtītās mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Viņš atvēra logu un pamāja.

"Es tevi mīlu, meitiņ. Vienmēr atceries to!" viņš noteica.

It kā Reičela vispār jebkad spētu aizmirst kaut ko, kas noticis šajā neparastajā Pateicības dienā.

"Es arī tevi mīlu, tēt," viņa atsaucās un nogaidīja, līdz tēva mašīna nozuda Lorela ielā, pirms noslaucīja asaras no acīm.

Temats: Pateicības diena

No: Ārons Līrs <Aaron.Lear@lcartransind.com>

Kam: BonBona <10sNEI@nyc.rr.com>

Sveika, mīļā! Kad Tu atgriezīsies Ņujorkā? Es te daudz domāju, un man liekas, ka Tev vajadzētu pārdot Losandželosas māju. Es

zinu, ka Tev šī ideja nepatiks, bet, patiesību sakot, es mokos, kad Tu esi prom, jo es Tevi tik ļoti mīlu, bonbondziņ. Es zinu, ka Tu esi aizņemta ar meitenēm un saviem vecākiem (man prieks, ka Els vēl nav nevienu nogalinājis ar savu pavārmākslu), bet es gribēju Tev pateikt, ka ceļojums uz Providensu bija ļoti patīkams. Mūsu Reičela ir laba meitene - nē, pat vairāk. Viņa ir izcila. Es tik ļoti lepojos ar viņu un pat nezinu, kāpēc agrāk izturējos pret viņu tik riebīgi. Bet, redzot viņu Providensā, to, kā visi viņu mīl, nu... Es neesmu bijis taisnīgs pret viņu. Domāju, ka tagad viss būs labi, Bonija. Laikam šo kļūdu esmu labojis. Un domāju, ka beidzot esmu gatavs operācijai. Mīlu Tevi. Piezvani man! Nē, vēl labāk -brauc mājās! Ārons.

Trīsdesmitā nodaļa

Kad Mairons piektdienas rītā ieradās darbā Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrības kuratoru birojā, galvenais kurators, Dārvins Rihters, izbāza galvu no sava kabineta un priecīgs uzsauca viņam, aicinot viņu ienākt.

Mairons iegāja kabinetā ar smaidu sejā... bet tas nozuda, kad viņš ieraudzīja, kas sēž uz krēsla Dārvinam pretī.

"Ā, sveiks... kas tad te notiek?" viņš jautāja Dārvinam, nopētīdams detektīvu Kītingu, vecāko izmeklētāju, ko bija saticis pirms dažām nedēļām.

"Mairon, tu atceries detektīvu Kītingu, vai ne?" Dārvins vaicāja, apsēdinādamas savu divi simti piecdesmit mārciņas smago masu lielajā ādas krēslā.

Mairons piešķieba galvu uz sāniem un domīgi pamāja.

"Jā, jā, protams... zādzības Ņūportā. Vai jūs kaut ko noskaidrojāt?" viņš painteresējās, izturēdamies tā, it kā viņam tas ļoti rūpētu.

"Ne visai," detektīvs atbildēja, mazliet paceldamies, lai sarokotos ar Maironu. "Mēs vēl joprojām ošņājam, cenšamies izprast to kataloga sarakstu," viņš paskaidroja, ar žestu norādīdams uz neredzamu katalogu. "Tā saglabāšanas padarīšana ir viens pamatīgs darbs. Bet jūs jau to zināt, vai ne?" viņš piebilda, viegli iesmiedamies. "Jūs taču galu galā bijāt tas, kurš mums iedeva sarakstu, vai atceraties?"

"Jā, pareizi," Mairons sacīja, dedzīgi mādams ar galvu, iegāja dziļāk telpā un apsēdās uz krēsla, uz kuru viņam norādīja Dārvins. "Pamatīgi noņēmos ar tā saraksta sastādīšanu. Vai jums jau ir kāds pavediens?"

Detektīvs Kītings pasmaidīja.

"Vēl nav. Bet jūs mums ļoti daudz palīdzējāt, un mums būs nepieciešams jūsu atbalsts, ja neiebilstat."

"Protams!" Mairons atsaucās, nedaudz paliekdamies uz priekšu. "Nekādu problēmu! Tikai pasakiet, ko vēlaties, un es to izdarīšu. Starp citu, vai mēs jums aizsūtījām to cilvēku vārdus, kuri strādā mūsu īpašumos?"

"Jā, jūs mums laikam sagādājāt visus vārdus, paldies!" detektīvs Kītings sacīja, pieliecās, izvilka no čemodāna aktu vākus un uzlika uz ceļiem, tad izņēma no krūškabatas lasāmbrilles un uztupināja tās deguna galā. Viņš atvēra vākus un ļoti uzmanīgi ielūkojās tajos. "Šeit bija daži priekšmeti, ko mēs nevarējām atrast," viņš domīgi ieminējās. "Droši vien uzlikta nepareizā etiķete vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet man likās, ja kāds zinās, kur to visu atrast, tas būs pasniedzējs Tidvels." Viņš pacēla skatienu un uzsmaidīja Maironam. "Izskatās, ka jūs tiešām labi pārzināt kolekciju."

Mairons paraustīja plecus, greizi pasmaidīdams.

"Ko lai saka? Es esmu vēsturnieks, man vajadzētu pārzināt kolekciju."

Viņš nedaudz iesmējās un apmainījās lepniem Smaidiem ar Dārvinu.

"Un jums jāpārlūko tik daudz īpašumu! Es nekad nespētu rīkoties tik organizēti," detektīvs Kītings atzinās, šūpodams galvu.

"Domāju, jebkurš vēsturnieks jums pateiks, ka šajā jomā tas ir obligāts priekšnosacījums veiksmīgai darbībai. Jābūt spējīgam sakārtot informāciju, lai tā iegūtu jēgu. Manā lauciņā tas ir pirmais, ko iemācās."

"Protams," detektīvs noteica un pasmaidīja, pēc Mairona domām, nedaudz augstprātīgi. "Nu labi, tātad līdz šim mēs nevarējām atrast dažus priekšmetus, kurus jūs esat minējis katalogā un kuriem vajadzētu būt savā vietā. Tāpēc mēs pieņemsim, ka tie tomēr kaut kur ir, jo jūs neesat ziņojis par zādzību vai bojājumiem."

"Droši vien nolikti nepareizā vietā," Mairons sacīja.

Detektīvs palūkojās uz viņu un iesmējās.

"Jā, ļoti laba organizēšana."

Mairons nesmējās, tikai ar acs kaktiņu pašķielēja uz Dārvinu.

"Žēl, ka es nevaru atrasties visur vienā laikā un visi nevar būt tik kārtīgi kā es, vai ne?"

"Prooolams," detektīvs novilka. "Tātad - pirmais pazudušais eksponāts ir divi lāpu turekļi. Katalogā rakstīts, ka tie izgatavoti Francijā astoņpadsmitajā gadsimtā, bronza un daļējs apzeltījums, trīsdesmit piecas collas augsti."

"Lāpu turekļi?" Dārvins pārvaicāja un uzmeta Maironam mulsu skatienu. "Vai tie ir Žila Žubēra darinājums? No Hamblena kolekcijas?"

"Katalogā rakstīts, ka tā ir Potera kolekcija," detektīvs paskaidroja.

Mairons paberzēja plaukstas pret bikšu ceļgaliem, apdomādams situāciju.

"Tas droši vien tiešām ir Žubēra darbs," viņš teica Dārvinam un pievērsās Kītingam. "Jūs tos visticamāk atradīsiet Lindsija namā Ņūportā. Šie priekšmeti laiku pa laikam tiek pārvietoti. Tas atkarīgs no izstādēm."

"Es to atzīmēšu," detektīvs sacīja, ielūkojās papīra lapā un pakratīja galvu. "Bet tie nebija arī Lindsija namā."

"Nebija?" Mairons pārjautāja, paskatījās uz Dārvinu un paraustīja plecus. "Varbūt tie ir nozagti. Man vajadzētu pārbaudīt savas piezīmes, bet jūs zināt, ka mums ir bijušas zādzības piekrastē. Laikam jau neesmu pamanījis."

"Varbūt jūs varētu to pārbaudīt?" detektīvs jautāja, vairs nesmaidīdams.

"Protams, bez šaubām." Mairons izvilka no krūškabatas nelielu piezīmju grāmatiņu, kaut ko tajā ieskricelēja un nokremšļojās.

"Otrais priekšmets," Kītings turpināja, "ir sešpadsmitā gadsimta venēciešu augļu bļoda, emaljēta, ar apzeltītu malu, roku gleznojums."

"Ak jā," Mairons sacīja. "No Botvika nama."

"Jā, bet tā neatrodas Botvika namā," detektīvs atbildēja un pacēla galvu, cieši lūkodamies uz Maironu. "Jums ir apbrīnojama atmiņa."

"Tā nu gluži nav. Es tikai atceros to sakarā ar pacēlāja negadījumu," Mairons teica, atkal paberzēdams plaukstas pret biksēm. "Tas bija viens no priekšmetiem, ko mēs pēc tam pārvietojām. Bļoda droši vien ir kabinetā. Rīt paskatīšos."

"Pateicos!" detektīvs Kītings sacīja. "Ak jā, un vēl viens - Džo-zefa Badžera glezna. Katalogā rakstīts, ka tas ir desmit collas augsts un desmit collas plats portrets "Koloniālā sieviete"."

"Jā," Dārvins lepnuma pilnā balsī atsaucās. "Tas ir viens no labākajiem agrīnās Amerikas laika mākslas paraugiem, Pjērpontu ģimenes ziedojums. Tas atrodas Pjērponta namā, vai ne, pasniedzēj?"

"Pjērponta namā?" Mairons pārjautāja, novērsdamies no detektīva un palūkodamies uz Dārvinu. "Nedomāju vis," viņš noteica un klusībā sarāvās, ieraugot, ka Dārvina uzacis paceļas gandrīz līdz matu līnijai.

"Tā neatrodas Pjērponta namā?" viņš neticīgi atkārtoja.

"Tur bija viens stūris," Mairons steigšus sacīja. "Viens mazs laukumiņš, kam bija nepieciešama restaurācija. Tikai neliels smērējums - nekas tāds, kas samazinātu gleznas vērtību. Tāpēc es nosūtīju to uz restaurāciju."

"Vai jūs varētu dabūt to atpakaļ?" detektīvs Kītings jautāja.

"Protams. Tam parasti nepieciešamas sešas nedēļas..."

"Es gribēju teikt - šodien," detektīvs paskaidroja un pasmaidīja maldinoši maigu smaidu.

Mairons iesmējās, it kā tas būtu muļķīgākais, ko viņš savā mūžā dzirdējis.

"Šodien? Es... es, ē, diez vai. Saprotiet, es to liku nokārtot citam kuratoram. Man būs jāapvaicājas viņam. Un jūs taču zināt, ka ir ļoti grūti atdabūt šādus priekšmetus, kamēr restaurācija nav pabeigta."

"Tātad... kad jūs varētu to dabūt?" Kītings neatlaidās.

"Nu, restaurācija ir laikietilpīgs process, detektīv," Mairons sacīja, atkal trīdams plaukstas gar biksēm. "Neesmu pārliecināts. Man vajadzēs par to painteresēties."

"Vai jūs varētu man paziņot, kad kaut kas būs skaidrs?" detektīvs vaicāja, un Mairons pamāja. Kītings pasmaidīja un aizvēra aktu vākus.

"Pateicos! Jūs mums ļoti palīdzētu."

Viņš ielika dokumentus čemodānā, piecēlās un pārliecās pār galdu, lai paspiestu Dārvinam roku.

"Es augstu vērtēju jūsu atbalstu," viņš sacīja un piegāja pie durvīm, bet tad apstājās un pār plecu uzmeta skatienu Maironam.

"Starp citu, kā sauc to kuratoru, kurš nosūtīja Badžera gleznu uz restaurāciju?"

"Hmm..." Mairons pakasīja galvu. "Neatceros. Man vajadzēs ielūkoties dokumentos kabinetā."

"Te nu bija jūsu atmiņa, ko?" Detektīvs Kītings iesmējās.

"Jā," Mairons atbildēja, piespiesti pasmaidīdams. "Es pameklēšu un piezvanīšu jums, labi?"

"Lieliski," detektīvs noteica un, pamājis ar roku atvadu žestā, izsoļoja laukā no Dārvina kabineta.

Mairons lēnām iegrima krēslā iepretī Dārvinam. Tad pieļāva kļūdu un palūkojās uz savu priekšnieku. Dārvina seja bija pelnu pelēka. Viņš piepeši metās uz priekšu, atbalstīdams tuklās rokas uz galda un pārliekdamies tik tālu pāri malai, ka Mairons brīdi nobijās, vai Dārvins tūlīt neķersies viņam pie rīkles.

"Kad tā glezna tika aizsūtīta prom, un kāpēc es to nezināju?" galvenais kurators nodārdināja.

"Vai tad mēs jums neteicām?" Mairons vārgi pavaicāja un atkal sāka trīt plaukstas pret ceļgaliem.

Detektīvs Kītings piegāja pie savas mašīnas autostāvvietā, iemeta mēteli un čemodānu aizmugurējā sēdeklī, apsēdās pie stūres un plati uzsmaidīja Flinnam.

"Viņš mums ir rokā!"

"Lieliski," Flinns noteica, paceldams skatienu no aktu vākiem, kuru saturu bija pētījis.

Džo palūkojās uz papīriem un iestenējās.

"Vai tu nekad nerimsies?"

Flinns iesmējās un rūpīgi aizvēra vākus.

"Protams, man jāziņo vadībai par savu dalību citās ar likumu un kārtību saistītās lietās, it īpaši tad, kad atrodos citā valstī," viņš paskaidroja.

"Ak, protams," Džo sacīja, lietodams ļoti sliktu britu akcentu. "Viņa Majestātes Uzpūtības kungiem - padevīgi ziņoju, ka esmu atklājis slepkavību stulbo amerikāņu vietā, pierādot, ka vīrs nevarēja to izdarīt, pēc tam nedaudz paklejoju un izvilināju atzīšanos no nelieša, kurš ir vainīgs." Viņš pakratīja galvu un iesmējās. "Jēzus, tu esi tā piepūties! Brīnos, ka tu vispār ietilpsti mašīna."

"Atzīsties - tev skauž mana lieliskā intuīcija."

Džo nosprauslājās un palūkojās laukā pa logu. Tad viņš atkal pievērsās Flinnam.

"Paklau, kā tu saprati, ka viņš to neizdarīja? Tas taču bija tik skaidrs - ārlaulības sakars, nekādu ielaušanās pazīmju, viņa suns ir dzīvs un spriņģo apkārt, viņas suns miris kopā ar saimnieci..."

"Suns bija atslēga," Flinns paskaidroja, ļoti pašapmierināti smaidīdams. "Man ir bijuši Labradoras retriveri. Jauki suņi, bet absolūti nederīgi. Tiklīdz pamanīju, ka suns - viņa suns - ir kastrēts, es biju pārliecināts, ka viņu varētu pavisam vienkārši apklusināt ar gardu kaulu. Toties kuce bija nedaudz ziņkārīgāka un, kā jau visas sievietes, arī aizstāvēja savu teritoriju. Viņu nevarēja pielabināt ar kaulu."

"Tur nebija nekādu kaulu!" Džo protestēja.

"Tāpēc ka vīriešu kārtas retrīvers, kurš izkastrēts, ir negausīgs rīma un apēd visu, kas ēdams. Arī šo to neēdamu. Šie suņi ir ļoti draudzīgi, labi kompanjoni un tā tālāk, bet domāju, ka viņš pie-lumpačoja pie kucei paredzētā kaula un apēda to bez sirdsapziņas pārmetumiem."

Džo iesmējās un paskatījās uz RVPSB parādes ieeju.

"Kā tu atradi Rejesu?"

"Vēl viens ļoti vienkāršs fakts - dārznieks mums pastāstīja, ka viņa brāļadēls atvedis kādu palīgā. Es palūdzu tavas nodaļas darbiniekiem pārbaudīt dažus ierakstus, un tur nu tā bija -skaidra kā diena - dārznieka brāļadēla saistība ar Rejesu, kurš, ak, kāda sagadīšanās, ir brīvībā izlaists laupītājs, kaut gan ne tas, kuru mēs turējām aizdomās sākumā, tomēr laupītājs. Protams, šī saistība parādījās, kad abi vēl bija pusaudži, tomēr tā eksistē, tāpēc likās, ka ir vērts ar to puisi aprunāties. Un tad, kā jau tu zini, viņam radās aizdomas un viņš piezvanīja savam draugam, kas piezvanīja tēvocim, dārzniekam, kurš, paldies Dievam, vakar no rīta piezvanīja tev, un pārējais jau ir vēsture."

Džo sardoniski pasmaidīja.

"Es jau piecpadsmit gadus esmu detektīvs un varu pilnīgi godīgi pateikt, ka tu esi viens sasodīti veiksmīgs maita. Bet, ja kādreiz gribēsi atgriezties un atkal kopā ar mani izmeklēt slepkavības, tas būtu vareni, - man patika, veiksmīgais maitasgabal. Ja tevi tas interesē, es zinu kādu starptautiskās apmaiņas programmu. Mēs nosūtītu kādu policistu uz otru dīķa pusi, lai šis pamācās dažus trikus par apdrošināšanas blēdībām, un tavējie sūtītu tevi šeit uz sešiem mēnešiem, lai tu apgūtu dažus likum-sargājošo institūciju darbības knifus. Vajadzētu parunāties ar tavējiem. Man nebūtu iebildumu, ja tu šeit vēl kādu laiku uzkavētos."

"Uzmanies, draugs!" Flinns sacīja, greizi smaidīdams. "Ja turpināsi tā runāt, es apraudāšos."

"Aizveries!"

"Es patiešām jūtos aizkustināts..."

"Es runāju nopietni. Vai nu aizveries pats, vai arī es tevi piespiedīšu aizvērties," Džo brīdināja savu pārinieku, tomēr smaidīja līdz ausīm. "Un, pirms tev pārāk sakāpj galvā, atceries, ka puiši ir noslēguši nelielas derības par to, kas ir īstais iemesls, kāpēc tu šeit esi. Ko tie Loida veči domā par tavu ķēpāšanos ar slepkavībām, kad tev jāizmeklē apdrošināšanas blēdība?"

"Protams, viņiem labāk patiktu, ja es pievērstu nedalītu uzmanību blēdībai. Un, kā velnu piemin... Sākas," viņš paziņoja, ar galvas mājienu norādīdams uz ēkas pusi.

Pasniedzējs Tidvels aši un mērķtiecīgi izgāja pēcpusdienas dziestošajā gaismā un devās pie savas mašīnas. Džo un Flinns vēroja, kā viņš iedarbina motoru, pagaidīja, līdz viņš piebrauc pie

LdVUllUdS gdlimd v*$A-

izejas, un tikai tad sāka viņam sekot, turēdamies vienas mašīnas attālumā.

Viņi aizbrauca līdz stūra veikalam un apstājās uz ielas, kad pasniedzējs izkāpa un rikšiem pieskrēja pie taksofona, lai piezvanītu. Lai kas ari tiktu pārspriests šajā sarunā, tā noritēja ļoti dzīvīgi, jo viņa roku asie žesti norādīja, ka viņš ar kādu strīdas. Pāris minūšu nikni runājis, viņš nosvieda klausuli, iekāpa mašīnā un devās uz bāru.

Abi nogaidīja ārā divas stundas (Džo aizstaigāja kvartālu tālāk un nopirka divas picas šķēles), līdz pasniedzējs atkal parādījās, šoreiz kāda vīrieša pavadīts. Abi devās uz šauro autostāvvietu un apstājās pie veca "Buick" sāniem.

"Viņš kaut ko pērk," Džo sacīja. "Pēc manām domām, tā ir zāle."

Izrādījās, ka Džo nojauta bijusi pareiza, jo vīrieši pēc brīža apgāja apkārt mašīnai līdz pakaļgalam, kur kopīgi izsmēķēja "kāsi". Pēc tam viņi vēl nedaudz papļāpāja, un otrs vīrietis atgriezās bārā. Pasniedzējs iesēdās savā mašīnā.

Džo un Flinns sekoja Tidvelam pa Blekstounas avēniju, Lorda ielu un Sleitera avēniju, kurā dzīvoja Reičela. Šajā brīdī Flinnam sirds sažņaudzās krūtīs.

"Viņš dodas savākt gleznu," Džo sacīja, bet viņa balss bija klusāka nekā parasti, jo viņš lieliski zināja, cik ļoti Flinns vēlētos, lai Reičela nav iesaistīta šajā lietā.

"Mēs to vēl nevaram zināt," Flinns iebilda.

Džo neko neteica, tikai novietoja mašīnu aiz kāda cita automobiļa dažas mājas tālāk no Reičelas bungalo. No savas vietas viņi redzēja, kā pasniedzējs izkāpj no mašīnas un dodas iekšā mājā.

Džo palūkojās uz Flinnu.

"Viņš var brīvi iekļūt viņas mājā?"

Flinns negrasījās mierīgi sēdēt un ļaut Džo viņu žēlot.

"Es labāk ātri visu apskatīšu," viņš paziņoja un izkāpa laukā, pirms Džo paguva viņu aizkavēt.

Iebāzis rokas mēteļa kabatās, Flinns uzsita apkakli augšā un gāja uz priekšu pa ietvi līdz Reičelas mājai. Nonācis pie tās, viņš

apstājās, pietupās un izlikās, ka aizsien kurpi, lai varētu uzmest skatienu bungalo.

Viņš tūlīt pat pamanīja, ka Reičelas mašīnas nav. Tad ko gan Tidvels te darīja? Paskatījies atpakaļ Džo virzienā, Flinns piecēlās un mierīgi sāka iet pa piebraucamo ceļu, prātā gandrīz dzirdēdams, kā Džo viņam kliedz, lai nāk atpakaļ, pirms viņa leģenda tiek sagrauta. Pie velna ar leģendu - viss bija kļuvis daudz nopietnāks par vienkārši profesionālu ieinteresētību.

Flinns soļoja pa ceļu, vērodams garo logu rindu. Istabās bija ieslēgta gaisma, bet pasniedzējs nebija manāms. Tāpēc Flinns nedaudz satrūkās, kad Tidvels pēkšņi parādījās garāžas durvīs un uzmeta Flinnam dīvainu skatienu, veikli aizvērdams durvis aiz sevis.

"Hmm... labdien!" Flinns sacīja.

"A! Tas esat jūs," pasniedzējs atsaucās un, uzlicis rokas uz gurniem, piemiegtām acīm vēroja Flinnu. Viņa acis bija stiklainas un asinīm pieplūdušas. Izskatījās, ka viņš atrodas pamatīgā marihuānas iespaidā. "Vai mēs esam tikušies?" viņš vaicāja. "Es jūs neatceros."

"Nē, neesam gan. Mans vārds ir Čārlijs Vindzors."

"Vindzors... Liekas kaut kur dzirdēts," šis kretīns novilka.

Flinns no sirds cerēja, ka viņš tiešām zina tādu vārdu, ņemot vērā, ka šis stulbenis dēvēja sevi par vēstures speciālistu un mācīja to koledžā. Bet pasniedzējs paraustīja plecus un pagriezās uz mājas pusi, neveltīdams laiku pārdomām par šādu mīklu.

"Viņas te nav, vecais," Tidvels paziņoja.

"Nav?"

"Nē." Viņš apklusa, palūkojās uz māju, it kā mēģinādams atcerēties, ko pats šeit dara, pielika roku pie skausta un atkal pievērsās Flinnam. "Labi, vai vēlaties, lai es viņai pasaku, ka bijāt atnācis?"

"Vai jūs viņu satiksiet?"

"Ē... nezinu. Man likās, ka viņa ir kopā ar jums. Varbūt viņa ir skolā. Paklau, es atstāšu viņai zīmīti, bet tagad man tiešām jāiet."

Lavandas gaisma

"Tas būtu ļoti laipni, pateicos!" Flinns atbildēja. Tomēr viņš palika stāvam uz vietas, gribēdams redzēt, ko šis jefiņš darīs.

Tidvels lūkojās uz Flinnu, izskatīdamies ārkārtīgi apmulsis.

"Jā, jā, tad nu es viņai pateikšu."

"Brīnišķīgi. Paldies!"

Cieši vērodams Flinnu, profesors ļoti piesardzīgi iegāja bun-galo. Flinns pasmaidīja, apgriezās uz papēža un mierīgi devās atpakaļ pie Džo.

"Vai tu esi traks?" Džo iebļāvās, pirms Flinns bija paguvis iesēsties mašīnā. "Vai tu gribi sagraut leģendu?"

"Manai leģendai nekas nav noticis. Es pat runāju ar mūsu objektu."

"Mēsli" Džo noteica, iesizdams ar plaukstu sev pa pieri.

"Viss ir kārtībā, detektīv Kīting. Viņš mani atceras no tikšanās bārā un domā, ka esmu ieradies pie Reičelas. Viņas nav mājās, Tidvelam nav ne jausmas, kur viņa varētu būt, un viņš apsolīja atstāt ziņu, ka es biju atnācis."

"Tu noteikti joko," Džo iesmējies sacīja. "Viņš nevar būt tik stulbs."

"Izrādās, ka ne tikai var, bet arī ir," Flinns atbildēja un noslīdēja zemāk sēdeklī, vērodams māju.

Drīz vien pasniedzējs iznāca laukā tukšām rokām un devās uz savu dzīvokli.

Džo un Flinns skatījās, kā viņš iesteberē iekšā, it kā uz pleciem stieptu kādu neredzamu smagumu.

"Es šonakt pielikšu viņam pārīti ierindas policistu," Džo sacīja. "Bet man nedaudz jāpaguļ."

Viņš uzmeta skābenu Flinnam.

"Un tev jāiekļūst tajā mājā."

"Taisnība," Flinns piekrita, bet neieminējās, ka pēc iepriekšējās dienas notikumiem to izdarīt varbūt nemaz nebūs bk viegli.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Tovakar Flinns ieradās savā dzīvoklī ap desmitiem. Telefonā bija četras ziņas, kas ierunātas kopš iepriekšējās dienas rīta, kad viņš bija saņēmis zvanu no Džo, kurš paziņoja, ka slepkavības lietā noticis jauns pavērsiens.

Pirmā ziņa bija no Airisas.

"Flinn, dārgumiņ, piezvani man, lūdzu! Man ir svarīgi jaunumi."

iMbs mēģinājums, mīļa. Viņa bija kļuvusi gudrāka, izdomājusi jaunus veidus, kā Flinnu vajāt.

Otro ziņu bija ierunājusi viņa māte.

"Ak, Flinn, mīļais, es tā cerēju, ka tu būsi mājās!" viņa iesaucās. "Tavs tēvs grib ar tevi runāt. Lūdzu, piezvani mums, lai viņš var pārmīt ar tevi kādu vārdu. Apskauju un skūpstu, mīļais!"

Visaugstais Dievs, tagad māte bija šajā sasodītajā jezgā iepinusi arī tēvu. Flinns juta līdzi nabaga vecajam vīram, kurš noteikti bija cīnījies ar zobiem un nagiem, lai netiktu iesaistīts Flin-na mīlas dzīves nepatīkamajās detaļās, tomēr beidzot padevies mātes spalgās balss un nebeidzamās urdīšanas iespaidā, padevies, lai iegūtu kaut mirkli miera, šis nabaga nožēlojamais vīrs.

Trešā ziņa, kā jau viņš paredzēja, bija no Reičelas, un Flinns sarāvās katru reizi, kad viņa ievilka elpu, ierunājot šo diezgan garo ziņu. Jēzus, viņš tiešām bija visu sabojājis, vai ne?

Un pēdējā ziņa, lielais pārsteigums, bija no viņa brāļa lana.

"Sveiks, vecais! Zvanu tev no Parīzes. Mamma ir kā suņanagla pakaļā un neliek mani mierā, tāpēc es nolēmu vismaz piezvanīt tev un noskaidrot, kas noticis starp tevi un to sievieti pūķi," viņš

Lavanaas gaisma '■»iesacīja, domādams Airisu, - Ians nekad nebija slēpis savu nepatiku pret viņu. "Piezvani man, kad tev būs kāds brīvs brīdis. Atā!" viņš noteica un atvienojās.

Flinns pacēla klausuli, uzgrieza Reičelas numuru un izdzirdēja automātiskā atbildētāja klikšķi.

"Hmm... te Flinns. Reičela, es ļoti atvainojos par vakardienu. Kaut kas atgadījās, un es tiku aizsaukts prom. Lūdzu, piezvani man!" viņš sacīja un nolika klausuli, nespēdams izdomāt, kā lai atklāj visu savu nožēlu kaut kādai mašīnai.

Un tad Flinns gulēja uz lētā, ar mākslīgo ādu apvilktā dīvāna, gaidīdams brīdi, kad zvanīs telefons, tieši tāpat kā astotajā klasē, kad bija gaidījis Mērijas Elizabetes zvanu. Viņš blenza uz griestiem tieši tāpat kā tajā naktī pirms tūkstoš gadiem. Tikai toreiz viņš bija vērojis Duran Durati plakātu, nevis ūdens atstātu traipu, kā tas bija šobrīd.

Un viņš atklāja, ka šāda gaidīšana trīsdesmit četru gadu vecumā diemžēl ir tikpat mokoša kā tad, kad viņam bija trīspadsmit gadi.

Flinns divas reizes piecēlās un sniedzās pēc klausules, apņēmies piezvanīt vēlreiz. Un abas reizes viņš atkal apgūlās, strīdēdamies pats ar sevi. Bija jau pārāk vēls, pēc pusnakts, turklāt viņš negribēja izskatīties pēc uzmācīga pusaudža, kas izseko un vajā savu iekāres objektu. Agrāk viņam šāda taktika neko labu nebija devusi.

Viņš tomēr piezvanīja vēlreiz sestdienas rītā, kad bija pamodies stīvs un pārsalis uz tā nolāpītā dīvāna. Sasodīts, viņš atkal sazvanīja tikai atbildētāju un nepavisam nevēlējās atstāt vēl vienu pazemošanās pilnu ziņu.

Viņš nevēlējās darīt neko citu kā vien sēdēt istabā ar drūmu seju un žēlot sevi, ko arī darīja līdz pat agrai pēcpusdienai.

Sestdienas pēcpusdienā Reičela pārradās mājās pēc sava īslaicīgā darba benzīna uzpildes stacijas ļoti šaurajā, aizstiklotajā kabīnē, kas patiesībā bija domāta vienam, nevis diviem cilvēkiem, tomēr viņa bija stāvējusi Meibelai Foresterei aiz muguras un vilkusi kredītkartes caur tām paredzēto ierīci.

D?unja Lonaone

■m-

"Nesaprotu, kam šie tevi atsūtīja," Meibela ne vienu reizi vien norūca. "Parasti man nevienu nedod."

"Varbūt svētku laika satiksmes dēļ," Reičela minēja.

Meibela nošņācās.

"Es tak varu pagriezties un pati visu izdarīt," viņa nomurmināja.

Vecākajai sievietei bija taisnība. Sēdēdama vienīgajā krēslā, Meibela varēja griezties apkārt un darīt visu nepieciešamo, arī blenzt uz Reičelu retajos atpūtas brīžos.

Tā bija gara, nogurdinoša diena gan fiziskā, gan emocionālā nozīmē. Kā jau Reičela bija skaidrojusi Meibelai (dienas laikā viņas pat bija nedaudz sadraudzējušās), tikšanās ar Maiku iepriekšējā vakarā nebija veiksmīga. Viņi bija nedaudz iedzēruši un devušies paklausīties rokgrupas koncertu, kas bija pārāk skaļš, lai viņiem patiktu. Un tad viņš bija aizvedis Reičelu atpakaļ līdz viņas mašīnai un noskūpstījis, kā to būtu darījis jebkurš vīrietis, un tas bija ļoti jauki. Tikai... jauki. Nekādas dzirksteļošanas, nekādu vibrāciju, nekādas vēlmes mesties Maika gultā.

"Nu, tātad? Netiecies vairs ar viņu!" Meibela bija ieteikusi.

"Es zinu... Bet saprotiet, Maiks būtu vissaprātīgākā izvēle," Reičela godīgi atzinās. "Tas ir, viņš ir jauks puisis, es viņam patīku, viņš dzīvo tepat tuvumā. Turpretī Flinns..." Viņa ievaidējās un palūkojās caur biezajiem stikla logiem uz mašīnu rindu pie benzīna sūkņa. "Flinns ir... sapņu vīrietis. Kāds, kuru sastapt es nekad nebūtu domājusi, vai saprotat?"

Meibela nosprauslājās.

"Meitēn, kāpēc lai tu gribētu dzīvot praktiski, ja vari izdzīvot sapni?" viņa jautāja un paklakšķināja mēli. "Es pati dzīvotu sapnī, ja varētu," viņa nomurmināja un spēji pagrieza krēslu, lai pieņemtu naudu no diviem puišiem ar drediem pilnu galvu.

Es dzīvotu sapni, ja varētu. Tas izklausījās tik liriski.

Šī saruna Reičelu nomāca vēl vairāk, jo (un viņa bija piemirsusi to paskaidrot Meibelai) Flinns šobrīd nedzīvoja sapnī. Viņš bija izskatījies šausmu pārņemts, izdzirdot Reičelas atzīšanos

mīlestībā. Un tagad bija parādījies jauks, normāls vīrietis, kuram viņa patika, bet viņa spēja domāt tikai par Flinnu.

Ar to pietiktu, lai pat vispraktiskākie cilvēki zaudētu prātu, un brīdī, kad Reičela ieradās mājās, viņa gribēja tikai aprīt milzīgu daudzumu siltu šokolādes kūku un ieiet karstā vannā.

Diemžēl tur bija arī Mairons. Reičela ievaidējās, izkāpdama no mašīnas, jo viņš katrā ziņā bija pēdējais cilvēks, ko viņa šobrīd vēlējās redzēt. Bet, ieiedama mājā pa virtuves puses durvīm - ātrākais ceļš, lai izvairītos no tikšanās ar misteru Valisjelo, - viņa noelsās un nometa somu.

Viņas mājā valdīja haoss. Atvilktnes bija izrautas, uz brokastu letes samests viss iespējamais, un ledusskapja durvis stāvēja plaši vaļā.

Reičela metās uz ēdamistabu, kur pavērās līdzīga aina - izmētātas mantas, izrautas atvilktnes, atvērti skapji un sajaukts to saturs. Un, kamēr viņa stāvēja ar pavērtu muti, cenzdamās aptvert, kas šeit noticis, Mairons uzskrēja augšā pa pagraba kāpnēm.

"A! Sveika!" viņš sacīja, ieraudzījis Reičelu.

"Sveika? Vai tas ir viss, ko tu vari pateikt?"

"E?"

"Ak dievs, Mairon!" viņa pārskaitusies iesaucās. "Paskaties uz manu māju! Paskaties, ko tu esi izdarījis ar manu māju!"

Mairons palūkojās apkārt.

"Ak Jēzus! Es pat nepamanīju," viņš muļķīgi noteica, un Reičela saprata, ka viņš atkal pīpējis zāli.

"Tas nav iespējams, Mairon!" viņa iekliedzās, apmetās apkārt, iegāja virtuvē un aizcirta ledusskapja durvis. "Es tevi lūdzu piezvanīt, pirms tu ierodies! Vai tev liekas, ka es eksistēju tikai tādēļ, lai tevi barotu un aprūpētu? Kas tu par draugu!"

Mairons viņai sekoja.

"Nu paklau, es atvainojos! Es nezināju, ka visu sajaucu!" viņš uzsauca Reičelai. "Bet te ir kāda lieta, kas pieder man, un es nevaru to atrast!"

"Kāda lieta, kas pieder tev? Un tāpēc tev jāizvanda mana māja?"

"Tas ir koloniālā laikmeta sievietes portrets. Neliels, desmit reiz astoņas collas. Ko tu ar to esi izdarījusi?" viņš ierēcās.

Tagad Reičela bija pārskaitusies. Tā pārskaitusies, ka viņai no ausīm gandrīz nāca tvaiki.

"Neuzdrošinies uz mani kliegt!" viņa izgrūda caur sakostiem zobiem. "Es nezinu, kur atrodas tava stulbā glezna. Man vienalga, kas notiek ar tavām stulbajām gleznām! Es ļāvu tev uzglabāt tās šeit, jo domāju, ka mēs esam draugi, bet tu jau pietiekami ilgi esi mani izmantojis! Es tūlīt pat gribu saņemt atpakaļ savu atslēgu!"

"Paklau, Reičela, tev noteikti jāatceras!" Mairons teica, tagad jau izklausīdamies nedaudz izmisis. "Man tā jāatrod!"

Viņa acīs parādījās skatiens, kas Reičelai nepatika, un viņa novērsās, aizgrūzdama ciet ar greznumlietiņām pilnu atvilktni.

"Es nezinu, kur tā atrodas. Tev būtu jāatceras."

"Nolādēts!" Mairons nomurmināja un brīdi blenza uz grīdu. "NOLĀDĒTS!"

"Labi, tagad tev jāiet prom," Reičela sacīja un norādīja uz durvīm.

"Man jāatrod tā sasodītā glezna!" Mairons iebaurojās. "Vai tu to nesaproti? MAN JĀATROD TĀ GLEZNA!"

"Tu esi sapīpējies," viņa riebuma pilnā balsī noteica. "Paskaties taču apkārt! Šeit tās nav! Tu esi apgriezis manu māju kājām gaisā, un šeit tās nav! Es gribu, lai tu ej prom, Mairon. Es gribu, lai tu atdod man atslēgu, ej prom un vairs neatgriezies. Tu esi sapīpējies, rupjš un..."

"Aizveries, Reičela!" viņš atcirta, uzmeta atslēgu uz brokastu letes un devās uz durvju pusi. "Vienkārši aizveries!" viņš atkārtoja, atspēra durvis vaļā un izgāja laukā.

Instinkts lika Reičelai aizslēgt durvis. Viņa aizsteidzās pie tām, aizslēdza, tad aizskrēja pie parādes durvīm un aizslēdza arī tās. Telefons sāka zvanīt, kad viņa vēroja, kā Mairons neprātīgā ātrumā izbrauc laukā no pagalma, gandrīz ietriekdamies viņas mašīnā.

Reičela pagrāba klausuli, nepalūkojusies uz numura noteicēju, jo vēl joprojām skatījās uz Maironu.

"Hallo!" viņa sacīja, atkal pieiedama pie loga.

"Reičela?"

Viņa balss bija kā rāmuma oāze haosā, un Reičela aizvēra acis, dziļi ievilka elpu.

"Flirtu," viņa nočukstēja.

"Es... es jau domāju, ka nesazvanišu tevi. Centos ar tevi sazināties, bet nekas neizdevās. Vai tu... Vai tev ir laiks nedaudz parunāties?"

"Hmm..." Viņa apklusa un palūkojās laukā pa logu. Mairons tiešām bija prom.

"Sasodīts!" Flinns nomurmināja un, pirms viņa paguva kaut ko paskaidrot, sacīja: "Vismaz ļauj man runāt, labi? Sāksim ar to, cik man ļoti žēl vakardienas. Atgadījās kaut kas tāds, no kā es nevarēju atbrīvoties un..."

"Es zinu, tu to teici savā atstātajā ziņojumā," Reičela atbildēja, izmezdama Maironu no prāta. "Vai tu nevarēji atrast telefonu?"

"Varēju gan... bet dažu iemeslu dēļ, kurus vēl nevaru pilnīgi izskaidrot, man nebija iespējas tev piezvanīt."

"Flinn..."

"Reičela, uzklausi mani, lūdzu! Man vakar bija jādara šis tas, ko es nevaru ar tevi pārrunāt, vismaz ne tagad, un es zinu, ka tas izklausās mīklaini un stulbi, bet tā ir patiesība. Un patiesība ir ari tā, ka es vēlējos ierasties. Mani nepavisam nenobiedēja tas, ko tu pateici, un vispār mani tas iedrošināja. Laikam jau man vajadzēja to pateikt uzreiz, bet ir dažas problēmas, kuras tu nesaproti, bet kuras to visu sarežģī..."

"Kādas problēmas?" viņa jautāja. "Cita sieviete?"

Šī doma izrāvās no kāda tumša Reičelas prāta nostūra, kur slēpās visas sāpīgās domas, gatavas uzbrukt viņai pie pirmajām nedrošības pazīmēm.

"Nē, nē... Tas ir, ne tikai..."

"Tā ir cita sieviete!"

"Ak dievs, nē, Reičela. Nē." Flinns nopūtās klausulē, un Reičela gara acīm redzēja, kā viņš izgrūž pirkstus caur matiem. "Vai zini, ko es šodien darīju?" viņš negaidīti ierunājās. "Es ilgi staigāju gar upi, kur mēs abi esam pastaigājušies un runājušies un... un es raizējos, jo nevarēju tevi sazvanīt. Man likās, ka tu varbūt no manis izvairies, un es to esmu pelnījis, tomēr es nevarēju pārstāt domāt par tevi ik brīdi kopš tās tikšanās kafejnīcā. Jēzus, es nespēju sakopot domas, bet vienu es zinu droši - mums jāaprunājas. Man tev kaut kas jāpavaicā, kaut kas jāpasaka. Mēs nevaram tā turpināt."

Vai viņi vispār varēja kaut ko turpināt?

"Jā, domāju, ka mums jāaprunājas," Reičela klusi noteica.

"Tātad... tātad tu piekrīti? Kad mēs varētu satikties?"

"Rīt. Ap pieciem," viņa atbildēja, jo nevarēja tikties ar Flinnu tagad, ne jau pēc tā, ko Mairons bija izdarījis viņas mājā, ne tik nogurusi. Šobrīd viņai nebija spēka uzklausīt to, ko Flinns gribēja viņai teikt. Lai kas tas būtu, tas noteikti nebija nekas labs.

"Tas ir agrākais laiks?" viņš jautāja, izklausīdamies vīlies.

"Jā," viņa noteikti atbildēja. "Vai tu vari atbraukt uz šejieni?"

"Jā," Flinns apstiprināja. "Tad es rīt ieradīšos. Un - paldies, Reičela, ka dod man iespēju visu paskaidrot."

Protams. Sniegt paskaidrojumus, kas Reičelu noteikti satrieks.

"Labi. Tiksimies rīt," viņa noteica un nolika klausuli.

Tonakt Reičela sapņoja, ka cenšas atrast Flinnu savā mājā valdošajā haosā, nejuzdamas pārliecināta, vai viņš ir īsts vai tikai gleznojums. Bet, lai kuru mantu kaudzi viņa aplūkotu, tā tikai kļuva lielāka un lielāka.

Nākamajā rītā Reičela devās uz vingrošanas zāli. Lorija uzpūta košļājamās gumijas burbuli, nopētīdama viņu no galvas līdz kājām, un sacīja:

"Tu izskaties labi! Cik tad esi zaudējusi?"

"Trīs mārciņas," Reičela atbildēja, pierakstīdamās reģistrācijas lapā.

"Nevar būt! Piecpadsmit vai divdesmit, vai ne?"

"Trīs," Reičela atkārtoja, paceldama roku un pavicinādama trīs pirkstus, un tad devās uz zāli, kur mina velotrenažiera pedāļus, līdz kājas ļodzījās un viņa vairs nejuta savas rokas.

Toties viņa jutās daudz mierīgāka un rāmāka attiecībā uz visu, kas notiek. Lai ko Flinns grasījās teikt, Reičela bija gatava to dzirdēt. Tā pavisam noteikti nebirs pirmā reize, kad viņa tiek pamesta, bet tā būs pirmā reize, kad viņa tiek pamesta saudzīgi. Viņa domāja, ka droši vien dzirdēs tādas frāzes kā: "Vai mēs varētu palikt draugi?" - vai: "Es esmu neglābjami slims," - vai arī: "Es negaidīju, ka viss aizies tik tālu, un man ir saistības mājās." Saistibas, protams, nozīmēja citu sievieti.

Līdz pēcpusdienai Reičelai bija izdevies sakārtot māju, pastumjot mantas zem mēbelēm un iestūķējot tās atvilktnēs. Viņa pat ignorēja divus Maika zvanus ("Sveika, Reičela! Vai šovakar kaut ko dari?"), kaut gan jutās ļoti vainīga. Viņa pat neveiksmīgi centās sazvanīt Dāniju, lai pateiktu, ka viņa var savākt savus buršanās piederumus, jo Reičela vairs negrasījās ar to nodarboties. Dānijā un Glens noteikti bija salabuši. Tā notika vienmēr. Dānijā dabūja vīrieti. Reičela savu zaudēja.

Tāpēc viņa bez ceremonijām nolika visus maģijas rīkus... tikai brīdi pastāvēja pie skapja, lūkodamās uz tiem un pārdomādama savu muļķīgo aizraušanos.

Nu, vairs tā nenotiks. Reičela bija nolēmusi, ka turpmāk vairs nebēgs no realitātes, tāpēc devās uz augšstāvu, lai ieskatītos savā astroloģiskajā tabulā un pārliecinātos, ka tā ir pareizā pieeja.

Trīsdesmit otra nodaļa

Flinns ieradās ar milzīgu puķu pušķi, dārga šampanieša pudeli un somu, kas pilna ar smalkām šokolādes kūkām. Varbūt viņam neizdotos atgūt Reičelas labvēlību ar runāšanu vien, bet viņam nebija iebildumu izmantot citus ieročus.

Pēdējās divdesmit četras stundas bija pagājušas mokoši lēni un pārsteidzoši sāpīgi. Flinns gadiem ilgi bija uzskatījis sevi par diezgan nemierīgu puisi, tāpēc ka tik daudz ceļoja un biedrojās ar ļoti bagātiem cilvēkiem. Tikai tad, kad Airisa bija viņu savaldzinājusi, Flinns sāka saprast, ka patiesībā visvairāk vēlas sievieti, kura mīlētu viņu ar visiem viņa sasodītajiem trūkumiem, un ģimeni, pie kuras atgriezties.

To un ari slepkavību izmeklētāja darbu, bet tas jau bija cits garš un sarežģīts stāsts.

Kad Airisa viņu nodeva, Flinnam bija izdevies sevi pārliecināt, ka tā ir labāk, ka viņš gribējis pārāk daudz - viņš taču nevarēja cerēt, ka sieviete mīlēs tikai un vienīgi viņu, absolūti un uz mūžu. Cilvēki pārāk viegli varēja pamest mīļoto, vīru vai sievu, lai dotos pie nākamā. Likās, ka ilglaicīgu, mīlestības pilnu attiecību ir ļoti, ļoti maz.

Pat viņa vecāki, kuri bija precējušies jau ilgus gadus, šķiet, viens otram īsti nepatika. Flinns nolēma, ka laikam jau labākais, uz ko viņš var cerēt, ir dažas tiešām patīkamas dēkas.

Bet tad viņš sastapa Reičelu, un viņā dzima ticība. Ticība, kas viņa dabai bija tik nepierasta, ka viņš pat nespēja to ietērpt vārdos, bet viņš izmisīgi negribēja to zaudēt un instinktīvi zināja, ka nekad to vairs neatgūs, ja tā notiks.

Tāpēc Flinns saņēma drosmi, uzskrēja pa Reičelas bungalo kāpnēm un apņēmīgi piedauzīja pie durvīm.

Viņš dzirdēja, kā Reičela nāk lejup pa kāpnēm, dzirdēja, kā tiek atslēgtas durvis. Tās lēnām atvērās, un tur jau viņa stāvēja, tikpat skaista un brīnišķīga kā vienmēr. Viņas mati bija gari un izlaisti, pārgalvīgi sprogojoties ap viņas seju. Viņai mugurā bija gari melni svārki, vienkāršs pieguļošs melns džemperis, lavandas šalle ap pleciem un kristāla kulons ap kaklu, bet kājās rītakurpes, kas izskatījās pēc Holšteinas govīm.

Flinns ne reizi mūžā nebija redzējis kaut ko tik pievilcīgu, un viņu pašu pārsteidza tas, kā notrīsēja viņa sirds, kad Reičela bikli pasmaidīja.

"Vai tās ir domātas man?" viņa jautāja, lūkodamās uz puķēm.

"Ir gan."

Reičela atgrūda durvis un pakāpās malā, lai ielaistu viņu iekšā. Flinns pasniedza viņai ziedus un, kad viņa tos paņēma, nespēja savaldīties; viņš apķēra Reičelu ap vidukli un noskūpstīja kā cilvēks, kas ilgus gadus pavadījis uz neapdzīvotas salas. Kad viņš beidzot pacēla galvu, Reičela lūkojās viņā ar tik mirdzošām acīm, ka visas Flinna ķermenī atrodamās testosterona molekulas sāka vārīties, pieprasot vēl.

Viņš atkal noskūpstīja Reičelu. Tas bija īsts, dziļš skūpsts, kas atklāja, cik ļoti Flinns viņu vēlas. Reičela silti atsaucās, piespiezdama savu augumu viņējam.

Kad viņa atrāvās, viņas smaids bija žilbinošs.

"Es tikai ielikšu puķes ūdenī," viņa sacīja, pagriezās un devās dziļāk iekšā mājā.

Flinns nolika malā šampanieti, aizvēra durvis un nometa no pleciem mēteli. Iebāzis rokas kabatās, viņš nostājās tieši pie arkas, kas veda uz ēdamistabu. Pēc brīža Reičela atgriezās, nesdama rokās lielu kristāla vāzi, pasmaidījusi nolika puķes uz galda un sāka tās kārtot, pārliekusies pār galdu, un garās matu cirtas krita viņai pār plecu.

Viss šķita kā balti nokaitētu emociju kopums. Reičela bija magnēts, kas pievilka Flinnu, un viņš nespēja pretoties. Viņš nostājās

ujuiija Lonaone

Reičelai aiz muguras, uzlika roku uz viņas matiem, glāstīja tos, apņēmīgi pabīdīja malā, lai varētu noskūpstīt viņas kaklu.

Reičela klusi nopūtās, kad Flinna lūpas pieskārās viņas ādai.

"Man tevis ļoti pietrūka, Reičela," viņš nočukstēja.

Viņas atbilde bija galvas pieliekšana uz otru pusi.

"Tu neatnāci uz Pateicības dienas mielastu," viņa nomurmināja.

"Es esmu riebīgs nelietis," Flinns atbildēja, piespiedis lūpas pie Reičelas matiem, ko bija satvēris rokā. "Esmu pelnījis nežēlīgu pērienu, un mani vajadzētu atdot lauvām saplosīšanai."

"Zini, man laikam daži no šiem jaukajiem dzīvniekiem aizķērušies pagalmā," Reičela noteica, pagriezās un uzlika plaukstas viņam uz krūtīm. "Bet vai tad tu negribēji kaut ko man "pateikt"?"

"Pateikt?" viņš izklaidīgi pārvaicāja un pieskārās ar lūpām Reičelas pierei.

"Nu, ka... ka tu nevari vairs ar mani tikties vai brauc prom, vai ka tev ļoti žēl, bet tu nevari atbildēt uz manām jūtām..."

"Ko?" Flinns neticīgi iesmējās, pielika plaukstu pie Reičelas vaiga un uzsmaidīja viņai. "Tu visu esi pārpratusi, mīļā."

"Tu teici, ka tev esot man kaut kas jāpaskaidro," viņa sacīja, aplikdama sev rokas ap vidukli.

Nekas nevarēja būt vienkārši, vai ne?

"Tev taisnība," viņš nopūzdamies atzinās. "Man vajadzēja tev pateikt, ka es esmu stulbs. Ka es pieļāvu drausmīgu kļūdu - turklāt nevis vienu, bet gan divas reizes. Pirmkārt, man vajadzēja pateikt, ka man ir ļoti spēcīgas jūtas pret tevi..."

"Sākas," viņa nomurmināja, nolaizdama skatienu.

Flinns palika pirkstu viņai zem zoda un piespieda viņu palūkoties augšup.

"Tā ir taisnība," viņš ļoti nopietni teica. "Paskaties taču uz mani! Es zemojos, atnesu dāvanas, lūdzu žēlastību. Kāpēc lai es to darītu, ja nebūtu kā traks pēc tevis?"

"Patiešām?" Reičela jautāja, cenzdamās izskatīties skeptiski noskaņota, bet nespēdama noslēpt savu cerīgo sejas izteiksmi.

"Patiešām. Neprātīgi. Un otrais, ko man vajadzēja tev pateikt, ir tas, ka mana krīze darbā uzradās ļoti nelaikā, bet man vajadzēja piezvanīt tev."

Reičela kautrīgi pasmaidīja un rotaļīgi iesita viņam pa krūtīm.

"Vajadzēja gan."

Viņa Flinnam piedeva pārāk viegli.

"Ir vēl šis tas, ko man tiešām vajadzētu tev pateikt, es par to esmu pārliecināts... piemēram, manas tiešām drausmīgās atzīmes vēsturē."

Reičela iesmējās.

"Es runāju nopietni. Mana māte raudāja krokodila asaras, kad es nevarēju nosaukt visus valdniekus hronoloģiskā secībā. Un, kad es biju vēl zēns, es biju diezgan tukls, un pārējie puikas dēvēja mani par seru Apallti."

Atmaksa par šo atzīšanos bija līksmi smiekli, un Flinns noskūpstīja Reičelas kaklu, uzlika rokas uz viņas vidukļa, ieslidināja tās zem viņas džempera, izvilka apakškreklu no svārkiem, lai varētu pieskarties viņas ādai.

"Tas noteikti nav viss," Reičela nomurmināja un pieturējās ar rokām pie galda, lai nenokristu.

"Es nevaru ciest suši."

"Tiešām?"

"Ne mazākajā mērā," Flinns atbildēja un piespieda muti pie viņas kakla, ļaudams rokām aizklejot līdz viņas krūtīm. "Un es nevaru," viņš turpināja, sajuzdams plaukstās krūšu smagumu, "pretoties tev. Es tevi dievinu..."

Flinns paslēpa seju Reičelas kakla izliekumā un, apklājis viņas krūtis ar plaukstām, pieskārās galiņiem, juzdams, kā tie piebriest un kļūst cieti viņa rokās.

Reičela vārgi nopūtās un uzlika galvu uz viņa pleca, ļaudama viņam pieskarties krūtīm.

"šo divu dienu laikā es domāju gandrīz tikai par tevi. Es gribu atkal būt tevi, Reičela. Es gribu atrasties dziļi tevi iekšā, pilnīgi piepildīt tevi." Flinns ar ceļgalu viegli papleta Reičelas kājas un pabīdīja uz augšu viņas kreklu un džemperi, tad pieliecās un satvēra ar lūpām viņas krūtis, pakodīdams to galiņus.

"Es gribu sajust tevi sevī," viņa nočukstēja, un viņas pirksti ieslīdēja Flinna matos, pievelkot viņa galvu tuvāk krūtīm.

Flinns piecēlās un noskūpstīja Reičelas lūpas, pārvilka džemperi viņai pār galvu un nevērīgi nosvieda to uz galda, pakāpdamies atpakaļ, lai apbrīnotu šo sievieti. Viņš nespēja pretoties vēlmei atkal saņemt plaukstās viņas nevainojamās krūtis, sajust to blīvo smagumu. Bet tad viņš lēnām apgrieza Reičelu apkārt, nostādīdams viņu ar seju pret galdu, un laida plaukstas pāri viņas zīdainajai muguras ādai, viduklim, pār vēderu, pirkstiem aizslīdot aiz svārku jostas.

Reičela nopūtās; viņas galva noliecās uz priekšu. Viņa bija mitra, un, sajutis to, Flinns saprata, ka viss vīrišķais viņā atsaucas uz šo aicinājumu. Tagad viņa ķermenis dega liesmās, izmisīgi vēlēdamies mīlēties ar Reičelu, just, kā viņas muskuļi savelkas ap Flinna locekli.

"Tu liec man kļūt trakam no iekāres," viņš murmināja, ar brīvo roku pavilkdams uz augšu Reičelas svārkus. "Katru reizi, kad tevi ieraugu, es nespēju savaldīt vēlmi ar tevi gulēt."

"Ak!" viņa ievaidējās, kad Flinna roka ieslīdēja dziļāk viņas biksītēs. "Turpini, turpini!"

Citu pamudinājumu viņam vairs nevajadzēja. Reičelas gurni bija mīksti un aicinoši. Flinns atkal sāka Reičelu glāstīt un ieslīdēja viņā. Reičela izlieca muguru, atmeta galvu atpakaļ, gari, svelmaini nopūzdamās, un tūlīt pat ievaidējās, pieķerdamās pie galda.

Tas nebija ilgs akts - viņa drīz vien sāka kustēties Flinnam pretī, mudināja viņu rīkoties ātrāk, un Flinns nespēja savaldīties. Reičela bija karsta un cieša, viņa saspieda Flinna locekli ar katru ritmisko kustību, un viņas plauksta, kas tagad atradās uz Flinna rokas, lika viņam pasteigties. Viņš juta, kā Reičelas augums zem viņa saspringst, redzēja, kā izliecas viņas kakls un gurni triecas pret viņa augumu, un pats slīdēja lejup pa slideno virvi, kas veda uz satriecošu orgasmu.

Notika brīnums, un viņi noslīdēja abi reizē, iekrizdami ekstāzes jūrā gandrīz vienā un tajā pašā mirklī, un viņu augumi notrīcēja viens pret otru.

Brīdi viņi stāvēja, pārliekušies pār ēdamistabas galdu, kampdami pēc elpas, ar nekārtīgām drēbēm. Reičela sāka smieties pirmā, ķiķinādama zem Flinna ķermeņa, un tad pagrieza galvu, lai viņam uzsmaidītu.

"Tava atvainošanās ir pieņemta," viņa paziņoja, un Flinns arī iesmējās, piespieda seju pie viņas pakauša, ieelpoja viņas matu saldo smaržu, siltām rokām cieši apskaudams šo burvīgo sievieti, līdz viņa sakustējās, lai pieceltos.

Viņi sakārtoja apģērbu. Reičela izpurināja svārkus, tik laimīgi uzsmaidīdama Flinnam, ka viņš juta sirdsapziņas dūrienu brīdī, kad viņa pārvilka kreklu pāri galvai.

Flinns nespēja viņai pretoties un atkal viņu noskūpstīja.

"Es tev gribētu šo to paskaidrot, " viņš sacīja, aizvilkdams bikšu rāvējslēdzēju.

"Protams," Reičela piekrita, paņemdama džemperi. "Un es to visu vēlos dzirdēt. Bet šobrīd es mirstu badā," viņa sacīja, uzspiezdama skūpstu Flinnam uz mutes kaktiņa. "Man vēl ir nedaudz tītara un piedevu," viņa turpināja, pārvilkdama džemperi pāri galvai un izņemdama matus no apkakles. "Bet tās piedega," viņa paskaidroja un iesmējās. Tad Reičela aplika rokas Flinnam ap vidukli, brīdi viņu cieši apskāva un palaida vajā. "Es tikai izvilkšu ēdienu no ledusskapja un uzsildīšu," viņa noteica un atkal nozuda virtuvē.

Flinns sakārtoja drēbes, izlaida pirkstus caur matiem un palūkojās uz galdu.

Jau pēc sekundes simtdaļas viņš pamanīja to, ko visvairāk baidījās ieraudzīt, - muzeja eksponātu. Pirms tam Flinns to droši vien nebija ievērojis tāpēc, ka to bija apklājis Reičelas džemperis, bet kļūdīties nebija iespējams - blakus puķēm atradās stikla bļoda ar apzeltītu maliņu un gleznojumiem. Venēcija, aptuveni trīssimt gadus veca. Tās vērtība varēja būt apmēram pusotra tūkstoša dolāru.

"Sasodīts!" viņš nočukstēja.

Iezvanījās telefons. Reičela iznāca no virtuves, žilbinoši smaidīdama, pagāja garām Flinnam, lai tiktu pie klausules, un viņas acis bija gaišas un pilnas ar emocijām, kuras viņš ļoti labi saprata, jo arī pats tās izjuta.

Taču viņš šobrīd nespēja pasmaidīt.

Reičela paķēra klausuli.

"Hallo! Sveika, Dānijā!" viņa iesaucās. "Paklau, es..." Viņas smaids nozuda, acis iepletās, un viņa pēkšņi palūkojās uz Flinnu. "Nevar būt! Pa kuru kanālu? Vai tu runā nopietni? Tas ir, vai tu... labi, labi. Tūlīt pat," viņa sacīja, smiedamās nolika klausuli un paķēra televizora tālvadības pulti. "Mana draudzene Dānijā," viņa paskaidroja. "To jukušo meiteni rādīs ziņās!"

Iemirgojās televizora ekrāns; Reičela pārslēdza vietējo ziņu programmu un pārsteigta noelsās.

"Tā patiešām ir Dānijā!" viņa iesaucās un norādīja ar pirkstu uz attēlu.

Flinns iegāja dzīvojamā istabā un pievērsa uzmanību raidījumam. Vietējo ziņu reportieris atradās kaut kādā alai līdzīgā amfiteātrī, pa kuru klaiņoja dažādi cilvēki.

Reičela iesmējās.

"Ā, tas raidījums - nu, tu jau zini, tas, kur viņi braukā apkārt, un tad cilvēki var aiznest viņiem savas antīkās mantas un noskaidrot, vai tās ir vai nav vērtīgas," viņa satraukta sacīja.

Reportieris pavēstīja, ka vairāki vietējie iedzīvotāji ieradušies ar savas ģimenes vērtslietām un piedalīsies kādā no nākamajiem raidījumiem. Un tad viņš pakāpās sānis, un Flinns ieraudzīja Dāniju Delaniju... un kaut ko vēl svarīgāku. Viņš ieraudzīja priekšmetu, kas lika sirdij sažņaugties viņa krūtīs, - Džozefa Badžera radīto portretu "Koloniālā sieviete".

Flinns nespēja noticēt savām acīm. Tas nebija iespējams. Viņi taču nebūtu iedomājušies aiznest tik vērtīgu gleznu uz kaut kādu antikvitāšu raidījumu!

Izskatījās, ka vadītāja domas ir tādas pašas, jo viņš uzmeta Dānijai ļoti izbrīnītu skatienu, izņēma gleznu viņai no rokām (viņa

sacītais pazuda reportiera monotonās balss skaņās), un Flinns skatījās, kā viņš ar pirkstu paberzē portreta stūri. Beigu beigās reportieris apklusa un pagriezās, lai ieklausītos.

"Kur jūs atradāt šo gleznu?" vīrietis jautāja Danijai.

"Kādai manai draudzenei ir pilna māja ar tādām mantām," viņa lepna atbildēja.

"Tad jūsu draudzene ir ļoti laimīga sieviete, mis Delanija. Būs nepieciešama autentiskuma noteikšana, bet, paskatoties uz šīm līnijām, īpatnējo stilu, monohromatisko krāsu lietojumu, eļļas krāsas veidu... Nu, ir skaidri redzams, ka šī glezna ir diezgan veca."

"Vai patiešām?" Dānijā vaicāja, izskatīdamās ļoti samulsusi.

"Kā tad!" Reičela smiedamās noteica. "Diezgan veca, protams, no divi tūkstoši pirmā gada!"

"Un vai redzat šo vārdu, ko es atklāju?" vadītājs jautāja, un Dānijā paliecās uz priekšu tik tālu, ka aizsedza kameru, tad atkal iztaisnojās, apstiprinoši mādama ar galvu kā bērns.

"Tas ir Džozefa Badžera vārds. Džozefs Badžers ir viens no Amerikas iecienītākajiem māksliniekiem. Viņš gleznoja pirmsrevolūcijas laikā."

"La-a-abi..." Dānijā novilka, vēl joprojām būdama neizpratnē. Apkārt bija sācis lasīties pūlis, un vadītājs pacēla gleznu augstāk.

"Ja tas ir autentisks Džozefa Badžera radīts portrets," viņš sacīja, "tad tas ir ļoti vērtīgs."

“Vērtīgs?" Dānijā atkārtoja, acīm redzami juzdamās satriekta. "Cik... cik vērtīgs?"

"Es neesmu mākslas dīleris, bet domāju, ka virs miljona vai pat vēl vairāk," viņš paziņoja, un amfiteātrī sākās kņada.

"Miljons?" Reičela atbalsoja un, pēkšņi iekliegusies, atkrita uz dīvāna malas, ar plaukstu aizsegdama muti.

Pa Flinna galvu jaucās milzum daudz dažādu domu, bet vienīgā, ko viņš bija spējīgs satvert, attiecās uz gleznu. Viņam bija jādabū glezna.

"Vai viņai ir telefons?" Flinns steidzīgi jautāja, neskaidri pamādams smaidošās Danijas virzienā, kuras seja tagad aizpildīja visu ekrānu.

Reičela neatbildēja; Flinns satvēra viņas elkoni.

"Vai viņai ir telefons?"

"Jā!" Reičela iekliedzās, dīvaini palūkojās uz Flinnu, pielēca kājās un metās somas virzienā. Viņa sāka neprātīgi rakņāties pa to.

Flinns pagrāba telefonu un piezvanīja Džo.

"Jā," Džo laiski atsaucās pēc trešā signāla.

"Tiekamies pie Delanijas dzīvokļa!" Flinns pavēlēja. "Un neizlaid viņu no acīm!"

Viņš nolika klausuli un apmetās apkārt. Reičela tobrīd meta savas milzīgās somas saturu uz galda. Viņš iesoļoja ēdamistabā un paņēma Venēcijas bļodu, nevērīgi izbārstīdams ābolus uz galda.

"Ei!" viņa iesaucās.

Flinns uzlika roku Reičelai uz pleca; viņa palūkojās augšup ar tādu sejas izteiksmi, kurā bija sajaukts apmulsums ar nemieru.

"Tev precīzi jāievēro mani norādījumi, Reičela. Piezvani Dānijai un pasaki, ka viņa nekur nedrīkst iet. Pasaki, ka viņa nedrīkst iziet no dzīvokļa! Un, Reičela... tu nedrīksti iziet no šīs mājas. Vai tu mani saproti? Es vēlāk atgriezīšos, bet tu nedrīksti doties prom, pirms es esmu ar tevi aprunājies."

Reičela pamirkšķināja savas lielās zilās acis, kuras bija pilnas ar neizpratni.

Flinns negaidīja atbildi un metās laukā pa durvīm, apņēmies atgūt nenovērtējamo gleznu, kamēr ar to vēl nekas nav noticis.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Reičela tik tikko pamanīja Flinna pēkšņo zvanīšanu pa telefonu un viņa aiziešanu, jo brīdī, kad raidījuma vadītājs bija paziņojis, ka glezna ir Džozefa Badžera oriģināls, viņa kā pļauku sejā sajuta Mairona neaptveramo apmānu.

Kā viņa varēja būt tik stulba? Tik nolāpīti akla?

Stikla bļoda, lāpu turekļi, figūriņa, tā sasodītā tējas servīze, Dieva dēļ! Cik ilgi tas bija turpinājies? Cik ilgi Mairons bija viņu izmantojis?

Reičelas krūtīs krājās varens, visaptverošs niknums. Viņa izrakņāja somu, meklēdama sava mobilā telefona numuru, ko jau sen bija aizmirsusi, jo telefons bija pie Mairona jau sazin cik ilgi. Viņa atrada numuru savā piezīmju grāmatiņā un aši piezvanīja, bet izdzirdēja tikai savu, Reičelas Liras, liela mēroga nozieguma līdzdalībnieces, balss pastu. Dusmās kūsādama, Reičela sparīgi nosvieda klausuli, tad atkal to pacēla un piezvanīja Maironam uz mājām. Nekā.

Maitasgabals! Viņa aizsvieda telefonu pāri visai istabai. Prātā joņoja domas, sirds dega liesmās. Viņa atkal izdzīvoja katru sarunu ar Maironu, atsauca atmiņā katru sīkumu, ko viņš bija uzdāvinājis. Jā, protams, kā tad, uzdāvinājis! Viņš bija to visu nozadzis! Neprātīgais niknums neļāva Reičelai sākt prātot, kā viņš to izdarījis vai cik daudz paņēmis, - šobrīd viņa gribēja tikai iespert Maironam tieši starp kājām un pēc tam iebāzt viņam dibenā savu jauno Donalda Pilnera zābaku aso papēdi.

Gandrīz vai rūkdama, Reičela paņēma klausuli un atkal piezvanīja uz savu mobilo telefonu. Notika brīnums - Mairons atbildēja.

"Hallo!"

"Mairon! Tu, sasodītais maita, es zinu, ko tu izdarīji!" viņa iebļāvās, kādā prāta nostūrī piezīmēdama, ka fonā dzirdama dažādu skaņu kakofonija.

"Ko tad es izdarīju?" viņš dusmīgs painteresējās.

"Tu nozagi tās mantas, Mairon!" Reičela iekliedzās un pēkšņi sajuta, ka no acīm plūst asaras. "Un izmantoji mani, lai visu paslēptu!"

"Cūcība," viņš nomurmināja. "Paklau, Reičela! Neraizējies par to! Neviens nekad neizdomās, kur atrodas visi tie mēsli... kā tu to uzzināji?"

"Kā? Ka? Dānijā aiznesa Džozefa Badžera gleznu uz "Ceļojošajām antikvitātēm"..."

"Nolādēts, tieši to gleznu es meklēju, idiote tāda!"

Reičela niknumā aizrijās.

"Tu uzdrošinies lamāt mani, tu melīgais, zaglīgais kretīn?"

"Aizveries! Tas nav nekas īpašs! Es izmantoju tavu māju, lai šo to paglabātu, nu un?"

“Nu un?" viņa neticībā iekliedzās, asarām ritot pār seju. "Tu esi mani padarījis par nozieguma līdzdalībnieci! Noziedznieci! Vai tev ir pilnīgi vienalga?"

"Tavam tēvam ir kaudzēm naudas - viņš atpirksies no jebkādām nepatikšanām, kas tev varētu rasties. Bet tādu nebūs, Reičela. Paklau, man nav laika strīdēties ar tevi. Man jāiet."

"Es zvanīšu uz policiju," Reičela asaraini paziņoja.

"Ko? Ja tu tā darīsi, es viņiem pateikšu, ka tu jau pašā sākumā visu zināji," Mairons atcirta. Tagad viņa balss bija indes pilna. "Padomā par to, kur visas tās mantas atrodas! Kam viņi ticēs? Man? Vai arī tavai resnajai pakaļai?"

Tas bija pēdējais piliens. Pavisam pēdējais. Tagad Reičela jau vārījās, tik tikko valdīdama savu absolūto, atombumbas spēkam līdzīgo niknumu.

"Ak dievs," viņa izdvesa. "Tu esi tikai un vienīgi zaglīgs mai-tasgabals."

Mairons nicīgi nosprauslājās.

"Var jau būt. Bet tagad es esmu bagāts maitasgabals. Un tevis dēļ tas bija tik vienkārši... Jēzus, tu grasies saņemt doktores grādu vēsturē un nemāki pat atšķirt īstu mākslas darbu no nožēlojama atdarinājuma? Cik stulba tu galu galā esi? Es tev varu ieteikt tikai vienu - neesi stulba vismaz tagad! Esi laba meitene un nones visu to drazu lejā pagrabā! Labāk nodrošināties, ja nu pēkšņi ierodas policija. Man jāiet," viņš sacīja un atvienojās.

Bet Reičela jau bija paguvusi izdzirdēt paziņojumu, ka sākas iekāpšana reisam uz Savanu.

Nu labi. Viņa bija pietiekami stulba, lai uzticētos Maironam, bet ne tik dumja, lai nezinātu, ka Savana atrodas blakus 1 lilton-hedailendai, kur bija viņa vecāku namiņš, un tur Mairons grasījās pīpēt zāli, gulēt pludmalē un pārdomāt savu nožēlojamo dzīvi.

"Pakaļa!" Reičela nokliedza, nosviezdama klausuli.

Viņa sāka staigāt šurpu turpu pa dzīvojamo istabu, cenzdamās izdomāt, ko iesākt, un beigās nonāca pie dažiem ne pārāk patikāmies secinājumiem. Viņa tiešam bija uzvedusies kā muļķe. Bet viņa negrasījās padoties bez cīņas.

Reičela atkal pacēla klausuli un piezvanīja Danijai.

"Sveika!" Dānijā priecīga sacīja, bet Reičela strupi pārtrauca draudzeni.

"Tā ir īsta, Dānijā. Glezna ir īsta. Tas pretīgais kretīns zadzis priekšmetus no muzejiem. Es nezinu, kāds bija viņa plāns, bet viņš mani visu šo laiku izmantojis."

"K-ko?" Dānijā izstomīja. "Tu taču nerunā nopietni!"

"Es runāju ārkārtīgi nopietni," Reičela sacīja, apslāpēdama šņukstu. "Viņš teica, ka tad, ja es piezvanīšu policijai, viņš paziņos, ka es esmu bijusi līdzdalībniece. Dānijā, tās mantas mētājas pa visu māju! Vēl sliktāk - tu šo to no tā visa pārdevi internētā!"

"Ak dievs," Dānijā vārgi nomurmināja. "Ak dievs! Ko lai mēs tagad darām?"

"īsti nezinu. Bet kaut ko gan es zinu - Mairons dodas uz Hil-tonhedailendu. Vai atceries, kā mēs abi pirms pāris gadiem aizbraucām uz turieni un palikām veselu nedēļu? Viņa vecākiem pieder namiņš, kas atrodas kaut kur pie bākas. Es zinu, ka viņš dosies

ujuiija Lonuone

uz turieni, dzirdēju paziņojumu par iekāpšanu, kamēr viņš runāja pa manu telefonu."

Reičela nekad mūžā vēl nebija jutusies tādas apņēmības pilna kā tajā mirklī. Tam veprim bija viņas telefons, un Reičela gribēja to atgūt. Un varbūt pie vienām pūlēm arī nogalināt Maironu.

“Nē, Reičela!" Dānijā iesaucās. "Nedari to! Policija domās, ka tu esi aizbēgusi. Dievs vien zina, ko vēl viņš noslēpis tavā mājā!"

"Man tas jādara," Reičela sacīja, juzdama, ka viņas apņēmība arvien pieņemas spēkā.

"Jēzus, nē, nav vis! Par ko tu sevi uzskati - par Čārlija eņģeli? Tu nevari sākt vajāt tādu... tādu..."

"Melīgu mēslvaboli!"

"Tieši tā!"

"Varu gan un arī darīšu to," Reičela noteica. "Nenāc uz šejieni, labi? Nav zināms, kas šeit atrodas vai arī kurš varētu mani meklēt. Tiklīdz atklātībā parādīsies fakts, ka tā glezna ir pie tevis, to uzzinās arī Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrība, un tad viņi visu sapratīs un sāks meklēt Maironu. Un viņi var to sīko šakāli savākt - tikai ar noteikumu, ka es viņu dabūšu pirmā."

"Reičela!" Dānijā iebrēcās. "Tu nevari..."

"Varu gan, Dānijā!" Reičela iekliedzās, bīstami tuvodamās histērijai. "Tētim ir taisnība! Man jau sen pienācis laiks izbeigt slēpšanos, vienkārši spert soli pāri malai un mesties iekšā dzīvē! Es tev piezvanīšu, apsolu, bet es došos turp," viņa piebilda un nolika klausuli, pirms Dānijā paguva vēl kaut ko pateikt.

Reičela palūkojās pulkstenī. Nedaudz pēc sešiem. Viņa paķēra piezīmju grāmatiņu, sameklēja "Līra Kravas pārvadājumu" Ņujorkas filiāles numuru un steidzīgi piezvanīja.

"Hallo!" viņa sacīja un izdzirdēja tēva sekretāres balsi. "A, sveika, Belinda! Kā tev klājas?" viņa apvaicājās, mēģinādama runāt rāmā balsī. "Paklau, vai tētis šobrīd ir Ņujorkā? Lieliski... Man vajag lidmašīnu... Nē, pagaidi! Nē, tiešām, man nevajag runāt ar..." Nolādēts! "Sveiks, tēt!" viņa noteica, tagad jau gandrīz krizdama panikā.

"Kāpēc tu gribi izmantot lidmašīnu?" tēvs mierīgi painteresējās.

"Tēt!" Reičela dziļi ievilka elpu. "Vai atceries mūsu sarunu? Par to, ka man pienācis laiks iziet laukā, stāties pretī dzīvei un nebaidīties no tās?"

"Protams, atceros."

"Ir kaut kas, kam man jāstājas pretī. Un es ļoti gribētu, lai tu man uzticies. Man gluži vienkārši tas jāizdara, un man nav laika runāt, jo man pēc iespējas ātrāk jānokļūst Hiltonhedā."

"Hiltonhedā?"

"Tēt, lūdzu! Man jādodas uz turieni, lai piespiestu pie zemes vienu maitasgabalu, vārdā Mairons Tidvels, bet man tas jādara steidzami! Es visu paskaidrošu vēlāk... bet vai es, lūdzu, varētu izmantot lidmašīnu?"

Tēvs brīdi klusēja, un Reičela aizmiedza acis, jau prātodama, kā rīkoties, ja viņš atteiktos palīdzēt. Vilciens. Tie kursēja visu nakti. Bet jau otro reizi šajā nedēļā tēvs viņu neizsakāmi pārsteidza.

"Es pieņemu, ka tu izlidosi no Providensas?"

Reičela atvēra acis, juzdamās ievērojami spēcīgāka nekā jebkad savā mūžā.

"Jā," viņa atbildēja un norunāja laiku, kad tikties ar pilotu.

Flinns piebrauca pie apdzīvojamā kompleksa, kurā mita Dānijā, un apturēja mašīnu blakus Džo, kurš viņu gaidīja.

"Meiča ir iekšā," viņš paziņoja, kad Flinns pārsēdās pasažieru sēdeklī. "Kas noticis?"

"Neticēsi. Tā meitene," Flinns sacīja, ar īkšķi norādīdams Dānijas dzīvokļa virzienā, "aiznesa Badžera gleznu uz kaut kādu televīzijas raidījumu, kur cilvēki stiepj novērtēšanai savus bēniņos atrastos dārgumus."

Džo saspringa žoklis.

""Ceļojošās antikvitātes"?" viņš neticīgi iekliedzās. "Visaug-stais Dievs!"

Viņš papurināja galvu.

"Laikam jau nevajadzētu justies tik pārsteigtam," detektīvs piebilda, pasniedzās atpakaļ, satvēra divus polietilēnā ietītus sudraba svečturus un parādīja tos Flinnam. "Kāds vīrs Mičiganā

nopircis tos internēta izsolē. Kad viņš tos saņēma, viņam radās aizdomas, ka svečturi ir īsti, un nodeva tos pārbaudei. Tie patiešām bija īsti, tāpēc viņš aiznesa svečturus uz policiju, un tie atrada pārdevēju tepat Providensā. Dāniju Delaniju."

"Velns un elle!" Flinns noteica.

"Un Reičela Līra?"

Reičela Līra... Flinns palūkojās laukā pa logu tumsā.

"Viņas mājā atrodas diezgan daudz eksponātu, un neliekas, ka viņa par to uztrauktos."

Džo mirkli klusēja, bet tad sacīja:

"Nu, vecais. Man ļoti žēl."

Flinnam nebija žēl. Vismaz pagaidām ne, jo sirds dziļumos viņš ne mirkli nebija ticējis, ka Reičela varētu būt iejaukta šajā noziegumā. Tas būtu pretrunā ar visu, ko Flinns par viņu zināja. Un Flinnam parasti ļoti labi izdevās novērtēt cilvēkus. Patiesībā vienmēr.

Tomēr viņš nevarēja izdomāt nevienu ticamu veidu, kā visi nozagtie priekšmeti nonākuši Reičelas mājā, ja viņa pati to nezinātu.

Šobrīd Flinns nespēja par to domāt. Viņu vairāk interesēja "Koloniālās sievietes" portreta atgūšana, tāpēc viņš ieminējās:

"Es pieņemu, ka sākumā mums vajadzētu pārmīt dažus vārdus ar mis Delaniju, vai ne?"

Kad viņi sasniedza 4. F dzīvokļa durvis, Flinns pieklauvēja. Pēc mirkļa Dānijā parādījās, bet, tiklīdz viņus ieraudzīja, iepleta acis un mēģināja aizcirst durvis.

"Pagaidiet mirkli, lūdzu!" Flinns sacīja, atbalstīdams roku pret durvīm un neļaudams viņai to izdarīt. "Es esmu Reičelas draugs, Flinns Olivers."

"Flinns?" viņa jautāja, vēl platāk ieplezdama acis. "Jūs esat Flinns Olivers?" Pēkšņi viņa pasmaidīja. "Oho! Reičela nemeloja, kad teica, ka jūs esot pārākais..."

"Vai mēs varētu ar jums aprunāties?" Flinns vaicāja, nedaudz pagrūzdams durvis vaļā.

Tad Dānijā palūkojās uz Džo un atkal samiedza acis, izskatīdamās aizdomu mākta.

"Pagaidiet! Kā es varu zināt, ka jūs esat Flinns Olivers?" viņa jautāja, mēģinādama pavilkt durvis uz savu pusi. "Un kas tas par mērkaķi?"

"Es patiešām esmu Flinns Olivers, un šis... mērkaķis... ir mans partneris Amerikā," Flinns paskaidroja, iebāzdams roku aizmugurējā kabatā. Viņš izvilka nelielus ādas vāciņus un atvēra tos.

Dānijā piemiedza acis.

"Loids, Londona... Flinns Olivers. Nu labi," viņa sacija, atkal palūkodamās augšup. "Jūs esat Flinns. Un kur ir Reičela?"

"Mājās," Flinns atbildēja, apburoši pasmaidīdams. "Ar viņu viss kārtībā. Vispār viņa gatavoja vakariņas, kad es devos prom."

Džo uzmeta viņam pārsteiguma pilnu skatienu, bet Dānijā sakrustoja rokas virs krūtīm.

"Nav taisnība. Es nupat ar viņu runāju."

"Lieliski. Un tagad mēs gribam parunāt ar jums," Džo paziņoja, pieiedams viņai tuvāk. "Aplūkojiet mistera Olivera dokumentus vērīgāk! Viņš ir Loida aģentūras Londonas nodaļas izmeklētājs. Un es," viņš turpināja, izvilkdams no kabatas savu žetonu, "esmu Rodailendas Policijas departamenta detektīvs. Vai ielaidīsiet mūs, vai arī gribat, lai mēs stiepjam jūs uz centru?"

Dānijā drūmi paglūnēja uz žetonu, tad uz Džo un ciešāk pieķērās pie durvīm, atbalstīdamās pret tām.

"Paklau, kundziņ, jūs nevarat tā gluži vienkārši ielauzties! Es skatos "Likumu un kārtību"! Jums nepieciešams kratīšanas orderis!"

"Orderis, lai parunātos ar jums?" Džo iesmējās. "Noskatieties vēl dažas sērijas, jo sarunām man nav vajadzīgs orderis. Un es varu runāt ar jums šeit, bet varu ari aizvest jūs uz centru. Šobrīd es vēl piedāvāju jums izvēlēties. Bet, ja nelaidīsiet mūs iekšā, es vairs nebūšu tik labsirdīgs."

"Es izsaukšu policiju," Dānijā draudēja.

"Mēs esam policija, bērns. Ja jūs izsauksiet vēl kādu, viņi tikai atbrauks un pateiks jums to pašu, ko nupat pļāpāju es. Un tad viņi jautās, tāpat kā to tūlīt darīšu es, kāpēc jūs tā nervozējat. Vai jūs tur kaut ko slēpjat? Vai mums vajadzētu sadabūt kratīšanas orderi?"

"Man nav nekā slēpjama!" Dānijā dusmīgi atcirta. "Man tikai nepatīk, ja man kāds pavēl..."

"Neviens jums neko nepavēl, mis Delanija," Flinns mierīgi paskaidroja. "Patiesībā runa ir par Reičelu. Iespējams, viņai ir nelielas nepatikšanas, un es vēlos viņai palīdzēt."

Tas lika Danijai atmaigt. Viņa samirkšķināja acis, uzmeta Džo drūmu skatienu, bet laikam nolēma vairs netrakot un pakāpās atpakaļ, ielaizdama abus vīrus iekšā.

"Es saožu vaniļu," viņa ieminējās, kad garām pagāja Flinns. "Vaniļu!" viņa atkārtoja, šoreiz jau skaļāk.

Flinns viņu ignorēja.

Džo ieņēma diezgan agresīvu stāju - kājas izplestas, rokas uz gurniem un mētelis atsists atpakaļ, lai Dānijā noteikti redzētu pistoli, un tas lika nabaga meitenei piespiesties pie sienas.

"Nu tā, Delanija. Kā jūsu rīcībā nonāca Džozefa Badžera glezna?" viņš noprasīja. Flinns piegāja pie dīvāna, uz kura atradās apspriežamais priekšmets, un pacēla to.

No meitenes sejas vārda tiešā nozīmē atplūda visas asinis.

"Es, ē... Es to ne... Vai jūs drīkstat uzdot tādu jautājumu?"

"Es varu uzdot visus jautājumus, kādus vien vēlos uzdot. Kāpēc jūs neatbildat? Vai no kaut kā baidāties?"

"Nē! Paklau, draudziņ, jums neizdosies mani iebiedēt. Es tikai palīdzēju Reičelai..."

"Ko palīdzējāt Reičelai? Palīdzējāt pārdot zagtas mantas?"

"Nē!" viņa šausmās iekliedzās. "Par ko jūs runājat? Vai jūs vispār pazīstat Reičelu?"

"Un jūs?" Džo atcirta.

"Jā, es viņu pazīstu, turklāt labāk nekā jebkurš cits visā pasaulē, un viņa nekad tā nerīkotos! Viņa pat nezināja..." Dānijā iespiedzās, piešāva roku mutei priekšā, un viņai acīs sariesās lielas asaras.

Džo nedaudz apžēlojās par meiteni.

"Labāk apsēdieties un pastāstiet mums visu, ko zināt."

Dānijā lēnām pamāja un nolaida roku lejā.

"Tā ir mana vaina. Man vajadzēja veikt ļaunuma atvairīšanas burvestību," viņa paziņoja un apslāpēja šņukstu, kas jau bija gatavs izlauzties.

"Ko?" Džo pārvaicāja, izskatīdamies apmulsis.

"Vēlāk paskaidrošu," Flinns noteica un, pasitis padusē nenovērtējami dārgo gleznu, uzlika plaukstu uz Danijas elkoņa un apsēdināja viņu pie nelielā ēdamgalda.

Pēc vieglas pamudināšanas Dānijā izstāstīja abiem izmeklētājiem visu, ko zināja. Pasniedzējs Tidvels jeb Mairons, kā meitene viņu dēvēja, dažreiz devis Reičelai dāvanas, kuras visas, kā viņa bija domājusi, pirktas muzeju suvenīru veikaliņos.

"Man vienmēr likās, ka viņš cenšas Reičelai atmaksāt par to, ka aizņemas no viņas naudu un apēd viņas pārtiku," Dānijā sacīja, drūmi blenzdama uz galda virsmu.

"Kāpēc jūs sākāt pārdot mantas internētā?" Džo jautāja.

Dānijā paskaidroja, ka Reičelas tēvs, Ārons Līrs, milzīgā uzņēmuma "Līra Kravas pārvadājumi" vadītājs, nesen liedzis meitai finansiālu atbalstu. Flinnu tas pārsteidza.

"Viņš domāja, ka Reičela mācās jau pārāk ilgi un satiekas ar nepareizajiem cilvēkiem. Un," Dānijā piebilda, norādīdama uz sevi, "tā arī bija!"

Sekoja vēl viens skaļš šņuksts, un Flinns, lai nomierinātu Dāniju, papliķēja viņai pa muguru, un viņa turpināja runāt.

"Nu, tātad viņai bija grūti atrast darbu un samaksāt rēķinus, un es nolēmu viņai palīdzēt! Tas arī viss! Viņai tik un tā nepatika nekas no tā visa, ko Mairons bija viņai sadāvinājis, un viņa to visu bija nolikusi ēdamistabā vai viesistabā un teica, ka vēlāk izdomās, ko ar to iesākt, bet viņa negribēja neko mest prom, jo baidījās, ka aizvainos Mairona jūtas... viņa ir ļoti jauka. Tāpēc es sāku paņemt tās mantas. Pa vienai, saprotiet, lai viņa vai Mairons neko nepamanītu. Un es... es tās pārdevu internētā!" viņa iesaucās un izplūda asarās. "Bet es atdevu visu naudu Reičelai!"

"Cik priekšmetu bija?" Flinns vaicāja.

"Vai man būs jāiet U7. cietumu?" Dānijā šņukstēja, piespiedusi plaukstas pie sejas.

"Ne jau tūlīt," Džo noteica un nevērīgi atlaidās, atbalstījis kājas uz tukša krēsla, lai vērotu meiteni.

"Varbūt tas jums nebūs jādara vispār, ja varēsiet mums palīdzēt," Flinns sacīja. "Cik priekšmetu jūs izsolījāt?"

"Nezinu," viņa atbildēja, paceldama ļoti sarkanu, asaru straumēm izvagotu seju. "Varbūt kādus sešus septiņus. Pietiekami, lai Reičela varētu samaksāt rēķinu par komunālajiem pakalpojumiem. Taču viņa izmantoja naudu, lai sarīkotu tās muļķīgās Pateicības dienas svinības savam aušanas kursam, jo viņa jau bija apsolījusi to darīt. Ak dievs, dažreiz man tiešām gribas sadot viņai pa ausīm!"

Džo izteiksmīgi palūkojās uz griestiem un sāka nepacietīgi bungot ar pirkstiem pa galda virsmu. Dānijā pasniedzās pēc papīra dvieļa un izšņauca degunu, nedaudz izklausīdamās pēc vecas, blējošas aitas.

"Un cik priekšmetu, pēc jūsu domām, pasniedzējs viņai atnesa?" Flinns jautāja.

"Jēzus, nezinu. Visu laiku tur kaut kas bija."

"Vai jūs kādreiz bijāt klāt, kad viņš iedeva kaut ko Reičelai un apgalvoja, ka tas ir atdarinājums?"

"Jā. Tie lāpu turekļi. Es to atceros, jo nodomāju, ka tas ir dīvaini - nu, ka tādas lietas pārdod suvenīru veikalā. Kurš kaut ko tādu pirktu? Un tad es nodomāju - nu protams, idiots Mairons, kurš gan cits?"

Džo palūkojās uz Flinnu.

"Apciemosim pasniedzēju Tīdvelu."

"Vajadzētu gan," Flinns piekrita. "Vai jums, Dānijā, šeit ir vēl kāds no tiem priekšmetiem?" viņš apvaicājās. Viņa papurināja galvu.

Džo piecēlās un nopētīja Dāniju, tad piepeši pieliecās tā, ka viņa seja atradās tikai pāris sprīžu attālumā no meitenes acīm.

"Ja iziesiet no šā dzīvokļa, nepiezvanījusi man," viņš sacīja, nevērīgi nomezdams savu vizītkarti viņai blakus, "jūs noteikti sēdēsiet cietumā ilgu, ilgu laiku."

Dānijā iegaudojusies un ar žestu lika viņam vākties prom.

"Paskatieties uz mani!" Džo stingri pavēlēja un, kad viņa paklausīja, vaicāja: "Vai jums liekas, ka es jokoju?"

"Nē," viņa šņaukādamās atcirta. "Man liekas, ka jūs esat pakaļa."

Džo pasmaidīja un piecēlās. Viņa atkal ieslēpa seju rokās. Flinns papliķēja viņai pa muguru un sekoja Džo laukā no istabas.

Mairons nebija savā dzīvoklī. Viņš nebija atrodams arī Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrības birojā un bārā, kuru bieži apmeklēja. Pēdējā pieturvieta bija Reičelas māja; pulkstenis rādīja jau gandrīz vienpadsmit, bet mājā bija ieslēgtas vairākas lampas, un mašīna atradās uz piebraucamā ceļa. No pasniedzēja nebija ne miņas.

Džo un Flinns rikšiem uzskrēja pa kāpnēm, skaļi pieklauvēja un gaidīja, kad viņa atvērs durvis. Pagāja vairākas sekundes; Džo atkal nogāja lejā un palūkojās uz augšstāva gaismu.

"Es pārbaudīšu otrā pusē," Flinns noteica, izvilka no kabatas nelielu lukturīti un apgāja apkārt lievenim, lejup pa kāpnēm līdz ceļam un gar ēdamistabas logu rindu. Garāžas durvis bija aizvērtas un aizslēgtas, bet virtuvē bija ieslēgta gaisma, un sētaspuses bīdāmās durvis bija nedaudz atvirzītas. Flinns paraustīja otru durvju rokturi, bet tās bija aizslēgtas. Viņš pieklauvēja, brīdi gaidīja, bet iekšā nekas nebija dzirdams.

Pārbaudījis nama sētas pusi, Flinns apgāja to no austrumiem un atgriezās pie galvenajām durvīm, pie kurām vēl joprojām dauzījās Džo, un jau grasījās ierunāties, kad viņam aiz muguras atskanēja balss.

"Kas jūs tādi esat?"

Flinns un Džo iztrūkās un pagriezās pret vīrieti, kurš bija uzdevis jautājumu. Tas bija maza auguma vīriņš adītā cepurē, kas slējās augšup. Viņš turēja rokā grābekli, kaut gan bija jau tumšs.

"Ari mēs jums varētu vaicāt to pašu, draugs," Flinns sacīja, apgriezdamies apkārt un iespīdinādams vīram sejā luktura gaismu. "Mēs meklējam mis Līru."

"Jūs ar savu troksni biedējat manu sievu!"

Nekāda trokšņa nebija, un Flinnam nepatika šā cilvēka izturēšanās. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, līdz vīrelim vajadzēja atliekt galvu, lai lūkotos uz viņu.

"Atvainojiet, ja iztraucējām jūs, bet mums ļoti steidzami jāatrod mis Lira. Vai jūs esat viņu redzējis?"

"Jā, redzēju gan," vīrelis īgni atcirta. "Es to meiču uzmanu -es jau agrāk biju spiests izsaukt policiju viņas dēļ, ziniet, jo viņi tur nodarbojas ar visādām tumšām lietām. Un tas koks - viņai nemaz nerūp koks!"

Flinnam nebija ne jausmas, par ko šis dīvainis runā, bet viņš piegāja tam vēl ciešāk klāt un pieliecās tā, ka gandrīz varēja pieskarties sīkajas sejai.

"Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?"

"Pirms kāda laika! Viņa aizbrauca ar taksometru."

"Un kā jūs izprotat jēdzienu "pirms kāda laika"? Pirms stundas? Divām stundām? Ilgāk?"

"Viņa aizbrauca ap septiņiem," vīrietis nobijies murmināja, tverdamies pie sava grābekļa.

"Pateicos!" Flinns sacīja, ar skatienu lēnām nomērīdams vīreli no galvas līdz kājām, un atgriezās pie Džo. "Reičelas te vairs nav," viņš paziņoja. "Taksometrs, pirms kādām trim stundām."

"Mēsli!"

"Man ir aizdomas," Flinns turpināja runāt, uzmezdams negantu skatienu kaimiņam, kurš bija pielavījies tuvāk, lai varētu noklausīties, "ka viņas draudzene noteikti zinās, kur viņa palikusi."

"Iesim!" Džo noteica un nokāpa lejā, uz brīdi apstādamies blakus kaimiņam. "Atgriezieties mājās, pirms es jūs līdz turienei aizsperu."

Vīrelis aizsteidzās prom.

"Kāpēc gan cilvēki, kuru pagalmā stāv plastmasas figūras, ir tik dīvaini?" Džo nomurmināja un, purinādams galvu, kopā ar Flinnu mundri devās pie mašīnas.

Dānijā pretēji Reičelai laikam nebija pametusi pat galdu, nemaz nerunājot par dzīvokli. Viņa bikli atvēra durvis, kad Džo skaļi pieklauvēja, un nemaz nepretojās, kad viņš rupji devās iekšā. Meitene bija raudājusi; par to skaidri liecināja viņas pietūkusi seja, piesarkušās acis un šņaukāšanās.

"Kas tad tagad noticis?" Džo nepacietīgi noprasīja.

"Nūjā, protams, it kā jums nebūtu vienalga!"

"Jums taisnība, mani tas ne mazākajā mērā neinteresē. Uz kurieni aizbēga jūsu draudzene?"

Danijas vienīgā atbilde bija deguna izšņaukšana.

"Dānijā," Flinns iejaucās, pirms Džo paguva nabaga meiteni vēl vairāk pārbiedēt. "Tu zini, ka Reičelai ir nepatikšanas. Es vēlos viņai palīdzēt, bet nevaru to izdarīt, ja tu man nesaki, kur viņa atrodas."

Dānijā skaļi nošņaukājās un palūkojās uz Flinnu ar acs kaktiņu.

"Vai jūs patiešām domājat, ka viņai ar to bijis kāds sakars?"

Flinns nekavējoties papurināja galvu.

"Es patiešām domāju, ka ir tieši otrādi. Bet man jārunā ar viņu, lai to apstiprinātu, vai ne?"

Dānijā nopūtās, apdomāja to un beidzot iesaucās:

"Es nezinu, kā rīkoties!"

"Saki patiesību!" Flinns viņu maigi pamudināja. "Tā vienmēr ir labākā izvēle."

Dānijā noslaucīja degunu un atkal uzmeta skatienu Flinnam.

"Reičela dodas uz Hiltonhedu," viņa sacīja un atkal sāka raudāt.

"Lieliski, nu vienkārši lieliski," Džo norūca un atkrita krēslā blakus Danijas galdam.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Lidmašīna nolaidās uz neliela skrejceliņa Hiltonhedailendā tūlīt pēc pusnakts. Paldies Dievam, tēvs bija sarunājis mašīnu, kas Reičelu sagaidīja, un šoferis aizveda viņu uz viesnīcu Hārbor-taunā "Jūras priedes", greznu atpūtas vietu.

Bija jau vēls, un Reičela mēģināja gulēt, bet nevarēja aizmigt, grozījās un svaidījās palagos. Viņas miegs tik tikko sasniedza bez-apziņas robežu, jo sirds un galva dega, domājot par to, cik ļoti Mairons nodarījis viņai pāri.

Nebija iespējams saprast, kā cilvēks, kurš bija viņas draugs, kādreiz pat mīļākais, varētu tik bezrūpīgi izmantot viņu par aizsegu. Vai Mairons vispār bija iedomājies, kādās briesmās Reičela var nonākt? Doma par kriminālapsūdzību, kas varēja tikt izvirzīta par kaut ko tādu, pat ja viņa nebija vainīga, būdama tikai garāmgājēja, kura neko nezina, lika viņai nodrebēt. Varētu būt, ka viņai būs jāiet cietumā.

Visvairāk Reičelu sāpināja tas, cik viņa pati bijusi akla. Viņa bija tik dedzīgi piekritusi būt Mairona draugs, tikai gribējusi justies spējīga patikt kādam vīrietim, būt draudzības vērta, un tas viss bija meli. Kaut kādā veidā viņa bija ļāvusi savai nedrošībai ilgt, līdz pat draudzība ar Maironu nopietni sašūpojās.

Visvairāk viņu biedēja tas, ka viņa neko pat nebija apšaubījusi. Viņa bija stulba zoss, kas katru dienu pamodās jaunā, tīrā pasaulē, svētlaimīgi aizmirsdama pagātni. Bija tik vienkārši turpināt dzīvot šajā izlikšanās pilnajā stāvoklī.

Bet tad Reičelas dzīvē bija ienācis kāds, kurš bija nozīmīgs, kāds, kurš apbrīnoja viņu tikai par to, ka viņa bija Reičela, bet viņai uz pleciem vēl joprojām bija Mairona sarūpētā nasta.

Flinna tēls pazibēja viņas acu priekšā, un viņa ieraka seju spilvenā, aizžņaugtā balsī iešņukstēdamās. Vakardien viņas nākotne bija rādījusies tik gaišās krāsās - bet tagad tā piepeši šķita auksti attāla un vientuļa. Dievs noteikti bija pieļāvis kļūdu, un tagad Viņš to visu atņems.

Nākamajā rītā Reičela bija augšā jau pirms saullēkta, staigāja gar piekrasti un centās izvēdināt galvu. Ar pirmajiem saules stariem viņas niknums bija atgriezies ar uzviju, un viņa izmisīgi vēlējās atrast Maironu un sažņaugt rokās viņa nolādēto kaklu, līdz viņš vairs nespēs paelpot.

Tiklīdz saule bija uzlēkusi, Reičela uzvilka džinsus, "Doc Mar-tens" zābakus un biezu džemperi. Viņa paņēma savu lielo somu un apņēmīgā solī devās uz ostas apdzīvoto daļu, kur ielā, kas veda garām bākai, rindojās veikali un tirdzniecības centri.

Kaut gan gaiss bija vēss, vējš, paldies Dievam, bija mierīgs un rēns, un saule spīdēja spoži. Reičela iegāja kafejnīcā, pasūtīja milzīgu dubulto latte un šokolādes kūku un apsēdās pie viena no galdiņiem, kas atradās laukā. Tad viņa izvilka no somas grāmatu un izlikās, ka to lasa, vērodama apkārt staigājošos cilvēkus.

Kad pirms diviem gadiem viņa un Mairons šeit ieradās, viņi bija apmetušies Mairona vecāku mājā, un viņa atcerējās, ka tā ir kaut kur tuvumā. Mairons katru dienu bija devies uz ostas pilsētu. Ja viņš bija šeit, Hiltonhedailendā, tad šodien viņš te parādīsies, un viņai tikai bija nedaudz jāpagaida.

Un jāiztēlojas visi tie dažādie veidi, kā nogalināt maitasgabalu multiplikācijas filmu stilā, ar dinamīta stieņiem, ko iebāzt viņam mutē, un milzīgām kalēja laktām, ko uzmest viņam uz galvas.

Providensā Džo bija piezvanījis uz iecirkni no Danijas dzīvokļa un noorganizējis sev un Flinnam lidojumu uz Savanu Džordžijas štatā. Kad viņš bija beidzis ziņot savam priekšniekam, Dānijā iznāca no guļamistabas, nesdama rokās ļoti lielu somu.

Džo nolika klausuli, uzmeta vienu skatienu somai un nekavējoties sāka kratīt galvu.

"Nē-e," viņš sacīja. "Nekādā ziņā."

U £ U IIJU LUIIUVJIIl

*Y*.

"Jūs nevarat mani atturēt no tā," viņa nepiekāpīgi noteica, paceldama zodu. "Šī ir brīva valsts, un, ja vien es neesmu arestēta, tad došos jums līdzi."

"Jūs noteikti esat zaudējusi savu rudmataino prātu," Džo paziņoja. "Pēdējais, ko mums vajadzētu, ir tas, lai kāda meiča jauktu mūsu plānus..."

"Vai jums ne brīdi nav iešāvusies prātā doma, ka es jums varētu palīdzēt?"

"Ne reizi," viņš nelokāmi attrauca. "Nevienu sasodītu sekundi."

"Tāpēc ka jūs esat liels huligāns ar ļoti ierobežotu domāšanas..."

"Atvainojiet, bet mēs te varētu stāvēt un ķildoties visu nakti," Flinns iejaucās, degdams nepacietībā doties uz lidostu. Viņš palūkojās uz Džo. "Vai ir kāds juridisks vai fizisks veids, kā mēs varētu atturēt viņu no lidošanas uz Džordžiju ar to pašu lidmašīnu?"

Džo sarauca pieri.

"Nē," viņš noņurdēja. "Nē, ja vien negribam modināt kādu tiesnesi un zaudēt vērtīgo laiku."

To dzirdot, Dānijā uzvaras priekā pasmaidīja un uzmeta somas siksnu uz pleca.

"Es jau jums teicu," viņa paziņoja un izsoļoja laukā no dzīvokļa.

"Kāds vēl mirs, pirms viss būs galā, piemini manus vārdus," Džo nomurmināja, sekodams viņai.

"Diez vai man tā paveiksies," Flinns norūca, noslēgdams šo gājienu.

Autostāvvietā sākās vēl viens strīds, kad Džo atteicās ļaut Dānijai braukt viņa automobilī, kas piederēja štatam.

"Tur ir pistole. Es negribu, lai tai pieskaras kaut kāda psiho-pātiska ragana."

"Lai tā būtu!" Flinns stingri noteica un piespieda abus sēsties savā īrētajā mašīnā, nolemdams, ka norēķināsies ar Loida aģentūru, kad šī lieta beidzot tiks slēgta.

Viņš brauca uz Bostonu, vērodams ceļu, kamēr Dānijā centās abiem izskaidrot maģijai piemītošo nozīmīgumu. Pēc Flinna domām, nebija iespējams, ka tāds vīrietis kā Džo kaut kam tādam noticētu, un viņš nekļūdījās - Džo tas viss tā riebās, ka viņi abi ar Dāniju strīdējās visu stundu, kas pagāja, līdz viņi nokļuva Bostonā.

Tur viņi atrada lētu viesnīcu lidostas tuvumā, lai varētu paspēt ar pirmo rīta reisu doties uz Savanu. Tā kā jāgaida bija tikai pāris stundu, viņi noīrēja vienu istabu. Dānijā, protams, izstiepās uz gultas, bet Džo un Flinns apsēdās līdz izsmieklam neērtos krēslos un mēģināja nosnausties, tomēr to izdarīt viņiem neļāva Danijas krākšana.

Pēc kāda brīža Flinns devās uz mašīnu un atlaidās aizmugurējā sēdeklī, un, kad viņš no rīta pamodās, tad atrada Džo, kurš bija ļoti nelāgā omā, izstiepušos uz istabas grīdas. Dānijā turpretī bija diezgan moža, spriežot pēc tā, kā viņa lidmašīnā runāja.

Un runāja.

Un runāja.

Absolūti par neko, pārsvarā aprakstīdama savu dzīvi un dažreiz pafilozofēdama - vai, precīzāk, cenzdamās pievērst abus savai ticībai. Viņai bija daudz viedokļu par maģiju un evolūciju. Un nelokāma pārliecība, ka uz citām planētām eksistē dzīvības formas.

"Tu esi garīga slima. Vai tu to saproti?" Džo noprasīja, kad viņa bija beigusi stāstu par sastapšanos ar citplanētieti savos pusaudzes gados.

"Tātad tu uzskati, ka jebkurš, kura dzīves pieredze un uzskati atšķiras no tavējiem, automātiski uzskatāms par garīgi slimu, vai ne?"

"Nē - tikai tu."

"Tipiska alu cilvēka uzvedība. Kāpēc tādi neandertālieši kā tu nevar būt nedaudz iecietīgāki?"

"Varbūt tev vajadzētu pamēģināt kādu burvestību?" Džo ierosināja, patirinādams pirkstus.

"Nekārdini mani, puis!" viņa atcirta, kašķīgi atkrizdama savā krēslā.

"Ko tu par to domā, Flinn? Vai tici maģijai un citplanētiešiem?" Džo vaicāja un nožāvājās.

Dānijā spēji paliecās uz priekšu.

"Pirms atbildi, Flinn, atceries tikai vienu - vaniļa!" viņa noslēpumaini iesaucās.

"Patiesību sakot, man no visām šīm runām par raganām un maģiju sāk neizturami sāpēt galva," Flinns aizkaitināts noskaldīja. "Tāpēc, lūdzu, izbeidziet!"

Dānijā paliecās vēl tālāk uz priekšu, līdz gandrīz jau atradās priekšējā sēdekli, un ielūkojās Flinnam tieši acīs.

"VANIĻA," viņa skaļi nočukstēja.

"Jēzus, Marija un Jāzep," Flinns noteica un ievaidējās.

"Paklau, sieviete, izbeidz taču!" Džo ierēcās, un abi atkal sāka strīdēties.

Neviens cilvēks nespētu to ilgi izturēt, un Flinns pateicās visiem sev zināmajiem svētajiem, kad lidmašīna beidzot (beidzot!) nolaidās Savanā un viņš varēja attālināties - kaut vai tikai par dažiem soļiem - no saviem biedriem.

Protams, strīdēšanās turpinājās arī mašīnā, ko viņi noīrēja. Flinns centās veltīt visu uzmanību tikai un vienīgi braukšanai uz Hiltonhedailendu, bet Džo un Dānijā visu laiku ķildojās par virzienu, par to, vai viņai tiešām vajadzēja apstādināt mašīnu, lai nokārtotu dabiskās vajadzības, kurš no viņiem runā visvairāk un tā tālāk, un tā joprojām... Flinns zaudēja sarunas pavedienu kaut kur starp Džordžiju un Dienvidkarolīnu.

Kad viņi beidzot bija tikuši pāri tiltam, kas veda uz Hilton-hedu, Flinns apstājās pie degvielas uzpildes stacijas un iegāja tajā, lai nopirktu salas karti. Kad viņš pasniedza naudu sievietei, kas stāvēja aiz letes, viņa līdzjūtīgi pasmaidīja.

"Mīļais, tu izskaties tā, it kā tev noderētu atpūta."

Viņai nebija ne jausmas, cik ļoti.

Atgriezies mašīnā, Flinns izplāja karti. Džo nekavējoties pieliecās, lai labāk varētu to saskatīt, un Dānijā, uztupusies uz aizmugurējā sēdekļa malas, karājās viņam pār plecu tā, it kā būtu piekārta aukliņā pie mašīnas griestiem.

LUVUJIUIO gRIJIIIU

•āte*

"Reičela pieminēja bāku, kaut kur bākas tuvumā," viņa izpalīdzīgi pavēstīja.

"Vai mums tagad būtu jāklaiņo ap kaut kādu bāku?" Džo jautāja, atkal žāvādamies.

"Ja vien tev nav padomā kāda labāka ideja," Flinns sacīja, "mums vajadzēs aplūkot to vietu un varbūt atrast kādu krietnu uzēdienu."

Džo un Dānijā palūkojās uz viņu tā, it kā viņš runātu grieķiski.

"Vecais, tu gan laikam esi pārguris!" Džo sacīja pasmaidīdams. "Tu runā pilnīgas muļķības."

Flinns izdvesa garu cietēja nopūtu un brauca tālāk, apzinādamies, ka Dānijā vēl joprojām karājas viņam virs pleca kā ļoti draudzīgs suns.

Tagad Reičela bija pārskaitusies uz Maironu, ka tik ilgi liek viņai gaidīt. Bija jau gandrīz pusdienlaiks. Tas bija tik ļoti raksturīgi viņam - tāda neapdomība un egoisms. Reičela jau divas reizes bija piecēlusies, lai nedaudz pastaigātos un atjaunotu asinsriti kājās. Mētāšanās starp domām par dažādām izķidāša-nas metodēm un niknumu par to, ka Mairons kaut kur guļ, kamēr viņa stāv sardzē, bija pārvērtusi Reičelu par ļoti nejauku nervu kamolu.

Otro reizi pieceldamās, viņa pa kafejnīcas logu ieraudzīja kādu, kas ļoti izskatījās pēc Danijas. Reičela skaļi nosprauslājās - viņa laikam zaudēja prātu, ja jau iedomājās, ka Dānijā atrodas Hilton-hedā. Bet šis atgadījums atgādināja Reičelai, ka vajadzētu piezvanīt draudzenei, un viņa piegāja pie taksofona, kas atradās turpat namu rindas malā un ļoti tuvu galdiņam, ko viņa izmantoja par slēpni.

Reičela iemeta spraugā visas monētas, cik vien viņai bija, un uzgrieza Danijas numuru, bet neviens neatbildēja. Patiesībā Reičela nemaz nejustos pārsteigta, ka Dānijā būtu sakravājusi mantas un devusies mājās, uz Filadelfiju, lai izvairītos no jebkura, kas varētu ierasties un uzdot viņai jautājumus par Badžera gleznu,

un, mīļais Dievs, Reičela cerēja, ka Danijai pieticis atjautības paņemt gleznu sev līdzi, nevis atstāt mētājamies kaut kur dzīvoklī.

Viņa nopūtās un nolika klausuli. Tad viņa pieliecās, paņēma somu, pārmeta tās siksnu pār plecu, devās atpakaļ pie sava galdiņa - un ieraudzīja Maironu, kas dejas solī gāja cauri drūzmai. Pie velna... viņš svilpoja! Bezrūpīgi soļoja līdz ar nelielo pūli, sabāzis rokas kabatās, un svilpoja!

Maita. Viņš ne tikai bija zaglis, melis un krāpnieks, bet arī priecājās par dzīvi!

Reičela pat nepaguva kaut ko nodomāt; viņa spēra garu soli uz priekšu, gatavodamās izjoņot cauri cilvēku gūzmai, aizšķērsot Maironam ceļu un gāzt viņam pa aci, - bet kāds satvēra viņu aiz rokas, un, kad viņa centās nokratīt svešo plaukstu un pagriezties, lai redzētu, kurš tas ir, cita plauksta tika uzlikta viņai uz mutes, roka apķērās ap vidukli, un Reičela juta, ka tiek rauta šķērsielā starp ēkām gluži kā kartupeļu maiss.

Reičela tūlīt pat saprata, kas tas par stingru krūškurvi, kam viņa piespiesta, - viņa saoda Flinna odekolonu. Un viņa sāka cīnīties, mēģinādama vienlaikus atbrīvoties un pagriezties ar seju pret viņu. Bet Flinna rokas turēja viņu kā spīlēs, un viņa kājas, kuru spēku Reičela zināja, protams, neļāva viņas potītēm kustēties.

"Klusu, mīļā!" Flinns nočukstēja, vilkdams viņu dziļāk tumšajā šķērsielā. "Es tiešām negribu nodarīt tev sāpes, bet man to vajadzēs darīt, ja tu turpināsi spirināties. Nomierinies un uzklausi... au!" viņš iekliedzās un spēji ievilka elpu caur sakostiem zobiem, kad Reičela ar papēdi trāpīja viņam pa pēdu. Flinns palaida savu laupījumu vaļā tieši uz tik ilgu bridi, lai viņa pagūtu apgriezties, bet tad atkal ātri notvēra viņu un piespieda pie ķieģeļu sienas.

"Jēzus! Tev nevajadzēja tā darīt! Uzklausi mani, Reičela! Mēs noķersim tavu Maironu, dodu tev savu godavārdu, bet tev jāsadarbojas!"

"Nē!" viņa ieņurdējās un mēģināja atkal trāpīt Flinnam pa pēdu, bet šoreiz viņai izdevās uzmīt viņa kāju pirkstiem caur itāliešu mokasīniem. Neizturamās sāpēs ievaidējies, Flinns piepeši uzgrūdās viņai virsū, liegdams viņai jebkādu iespēju pakustināt kājas - vai paelpot.

"Tas jau bija ļoti nejauki. Izbeidz, skaidrs? Ja tu man vēlreiz iespersi, es tev atbildēšu ar to pašu," viņš sacīja un sagrāba Rei-čelas plecu, saspiezdams cīpslu.

Reičela nekavējoties padevās.

"Labi, labi!" viņa iekliedzās, cenzdamās atrauties no viņa rokas.

Viņas acu priekšā parādījās Flinna seja, tikai viņai likās, ka tā peld gaisā.

"Vai apsoli?" viņš noprasīja.

Reičela saviebās, bet pamāja. Flinns atlaida viņu vaļā un lēnām atkāpās, piesardzīgi vērodams viņu, lai redzētu, ko viņa darīs.

Reičela dusmīgi paglūnēja uz viņu, gatavodamās šo to pateikt - tikai nebija pārliecināta, ko tieši, - bet tūlīt to aizmirsa, jo ieraudzīja Flinnam aiz muguras vīrieti, kurš izskatījās dīvaini pazīstams.

Un tad viņa pamanīja Dāniju, kas bija pabāzusi galvu vīrietim aiz muguras, smaidīja un kautrīgi māja ar roku.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Avīžraksti, kas parādījās turpmākajās dienās, kļūdaini ziņoja, ka viss sācies ar kautiņu starp diviem policistiem un sievieti ostas pilsētas centrā, kaut gan patiesībā tas notika daudz vēlāk, mājā, kurā slēpās Mairons.

Vienīgais, kas notika ostas pilsētā tajā agrīnajā pēcpusdienā, bija tas, ka Reičela gandrīz zaudēja prātu, cenzdamās saprast, kā Flinns un Dānijā - kuri, starp citu, nekad nebija tikušies -, kā arī tas vīrietis, kurš, kā izrādījās, bija policists, varēja atrasties šaurajā šķērsielā kopā ar viņu.

Patiesībā bija arī neliels kautiņš, ko sāka Reičela, kura, atspiedusies ar abām plaukstām pret Flinna krūtīm, atgrūda viņu nost un pēc tam stāvēja, rokas uzlikusi uz gurniem, vārīdamās dusmās, un aplūkoja visus trīs. Un tad viņa paskatījās uz Dāniju, kura sarāvās, ieraugot niknās liesmas Reičelas acīs.

“Tu to izdarīji," viņa pārmeta draudzenei un pagrūda Dāniju. Bet tas bija darīts ar vienu roku un tiešām nebija pelnījis sparīgo atbildes grūdienu, ko viņa saņēma.

"Viņi mani piespieda!" Dānijā iekliedzās.

"Kā gan viņi varēja tevi piespiest? Tu Flinnu pat nepazīsti..."

"Es zinu, bet viņš pazina mani, Reičela! Viņš pazina mani! Viņš zināja, kur es dzīvoju un kā mani sauc, un viņi teica..."

"Hmm, vispār," Flinns ieminējās, piebikstīdams Danijai, lai viņa apklustu, "es biju cerējis, ka varēšu visu Reičelai paskaidrot lēnām."

Pirmā, drausmīgā doma, kas Reičelai iešāvās prātā, bija tāda, ka Flinnam un Danijai ir sakars, - bet tas šķita neiespējami, tāpēc viņa papurināja galvu, lai attīrītu to no sliktām domam, un mēģināja aptvert, kas notiek.

"Viņš ir kruķis," Dānijā sacīja.

"Patiesībā jau es esmu izmeklētājs," Flinns viņu izlaboja.

"Izmeklētājs," Dānijā atkārtoja.

Policists? Izmeklētājs? Reičela blenza uz Dāniju, tad pievērsās Flinnam, gandrīz jau noticēdama, ka Dānijā izdomājusi kādu varenu burvestību. Flinns vārgi pasmaidīja. Paraustīja plecus. Palūkojās uz savām kurpēm. Izmeklētājs! Kā tas varēja būt? Viņa nekad nebija redzējusi ne pistoli, ne zīmotni, ne kaut ko citu, kas kaut vai attāli...

"Tur jau viņš ir. Tas ir Mairons," Dānijā riebuma pilnā balsī noteica, un pārējie spēji pievērsa uzmanību ielai. Reičela tik tikko paguva saskatīt pretīgo zagli, kad viņš pagāja garām šķērsielai, un nekavējoties metās viņa virzienā, bet Flinns saķēra viņu aiz rokas.

"Mēs tiešām labprātāk sekotu viņam, lai noskaidrotu, uz kurieni viņš dosies."

"Sekotu viņam? Kāpēc tu gribi viņam sekot? Un kas ir mēs? Kādi mēs?"

"Mēs," Flinns atbildēja, pamādams savu biedru virzienā. "Kāpēc tu gribi viņam sekot?"

"Es negribu viņam sekot," Reičela atcirta. Dānijā piezagās pie ēkas stūra, vērodama Maironu. "Es gribu viņu nogalināt!"

"Nogalināt?" svešais vīrietis jautāja. "Kāpēc?"

"Kas jūs tāds esat?" Reičela noprasīja.

"Detektīvs Džo Kītings no Rodailendas Policijas departamenta," vīrietis atbildēja, negaidīti izgrūda Dāniju laukā saules gaismā un sekoja viņai.

Flinns acīmredzot gribēja darīt to pašu, uzlikdams roku Rei-čelai uz muguras un pabīdīdams viņu uz priekšu.

Bet Reičela apstājās pie mājas stūra.

"Pagaidi! Kas ir tas vīrietis? Kāpēc tu esi šeit? Un kā, pie velna, tu pazīsti Dāniju?"

"Tas patiešām ir garš un sarežģīts stāsts, tāpēc, ja nevēlies palaist garām iespēju nogalināt pasniedzēju Tidvelu, varbūt mēs labak varētu kustēties un atstat paskaidrojumus uz vēlāku laiku?"

Un viņš atkal pagrūda Reičelu.

Viņa gribēja nogalināt Maironu. Ļoti gribēja. Reičela sāka iet. Bet viņai tas nepatika.

Viņi izgāja uz ielas, piegāja tuvāk Danijai un otram vīrietim. Reičela redzēja, ka dažus jardus tālāk Mairons soļo uz priekšu, rokā turēdams plastmasas somu. Viņš nogriezās pa kreisi, un visi četri sekotāji darīja tāpat, bet vīrs, kurš gāja blakus Danijai, lika viņai apstāties pie veikala skatloga, pats palūkodamies ap stūri. Tad viņš sagrāba Dāniju aiz rokas un parāva viņu sev līdzi.

Flinns un Reičela sekoja viņiem, klusēdami soļoja plecu pie pleca, un šī absurdā tvarstīšanas rotaļa turpinājās līdz brīdim, kad Mairons iesēdās ļoti labi koptā limuzīnā. Šis vīrietis bija viņai parādā naudu un brauca ar limuzīnu?

Flinns, detektīvs un Dānijā apstājās pie "Ford Taurus"

Detektīvs apsēdās pie stūres, Dānijā viņam blakus, un Flinns iestūma Reičelu aizmugurējā sēdeklī. Viņi tik ātri izbrauca no stāvvietas, ka Reičela sāka baidīties no avārijas, bet tad mašīna tik spēji parāvās uz priekšu, ka Reičela gandrīz izlidoja laukā pa logu. Flinns viņu atkal noķēra un atgrūda atpakaļ sēdeklī.

"Varbūt tev labāk vajadzētu piesprādzēties."

"Vai kāds, lūdzu, nevarētu man paskaidrot, kas šeit notiek?" Reičela noprasīja, gramstīdamās apkārt, lai sameklētu jostu. "Sāksim ar to - kas viņš ir?"

"Kā jau teicu, detektīvs Kītings," vīrietis atcirta.

"Kā tad!" Dānijā nomurmināja.

Bet Reičela jau sāka visu saprast - policists bija ieradies arestēt viņu un Maironu, un viņš bija izmantojis Flinnu un Dāniju, lai viņu atrastu.

"Ak dievs," viņa sacīja, lūkodamās uz Flinnu. "Ak dievs, man tik ļoti žēl..."

"Kā jums žēl?" detektīvs Kītings uzsauca, strauji pagriezdamies pa labi aiz Mairona.

"Ak, Dieva dēļ, vai tu nevarētu beigt tēlot lielo, slikto policistu?" Dānijā sašutusi jautāja.

"Tu traucē oficiālu policijas izmeklēšanu, rudā," detektīvs noteica.

"Kādam taču vajadzētu viņai visu paskaidrot!" Dānijā uzstāja.

"Patiesībā, Džo, ja neiebilsti... es pats to uzņemšos," Flinns ieminējās.

Džo? Reičela atkal paskatījās uz Flinnu; viņš mierīgi vēroja Rei-čelu, it kā jau būtu zinājis, ka šim mirklim reiz jāpienāk.

"Nu labi, man pietiek!" viņa nikni iekliedzās. "Kas tu esi? Man likās, ka tu esi datorists! Kāpēc tu pazīsti policistu un sauc viņu par Džo? Kā tu pazīsti Dāniju? Es tevi neiepazīstināju ar Dāniju! Es gribu zināt, kas šeit notiek!"

"Labi," Flinns sacīja, uzlika roku viņai uz ceļgala un ļoti maigi to paberzēja, cenzdamies viņu nomierināt. "Ievelc elpu, sarunāts? Nu labi, sākam. Patiesībā... es neesmu datorists. Es esmu krāpšanu izmeklētājs Londonas Loida aģentūrā. Tā apdrošina diezgan daudzus īpašumus Savienotajās Valstīs, un viens no viņu klientiem ir Rodailendas Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrība."

"Ak jēziņ!" Reičela jutās tā, it kā viņas galva tūlīt varētu uzsprāgt. Vārda tiešā nozīmē. Atdalīties no ķermeņa, un tas patiesībā būtu svētīgi. Apdrošināšanas krāpšanu izmeklētājs! Un viņas māja bija pilna ar apdrošināšanas krāpšanu! Bet bija vēl sliktāk, daudz sliktāk, viņa saprata, un viņas sirds sažņaudzās...

"Vai tu gribi teikt, ka man meloji?" viņa vārgi iejautājās.

"Diemžēl jā," Flinns atbildēja. "Bet daudz svarīgāk, Reičela, ir tas, lai tu tagad būtu atklāta. Vai tu piedalījies pasniedzēja Tid-vela mahinācijās?"

"Nē!" viņa iekliedzās.

"Es taču jums teicu!" Dānijā dusmīga iejaucās. "Paklau, jūs viņu saraudinājāt. Izbeidziet!"

"Mis Delanija, lūdzu, apklustiet!" Flinns asi noteica.

"Un tas ir nopietns brīdinājums, tu mazā raganiņa," detektīvs asi piebilda. "Es tūlīt piestāšu malā un aizbāzīšu tev muti."

Dānijā sašutumā iespiedzās.

u^uuja Lonaone

■*£*-

"Reičela, tie priekšmeti tavā mājā..." Flinns turpināja.

"Es zinu!" Reičela iesaucās, apklusinādama viņu. "Bet man likās, ka viņš tos nopircis suvenīru veikalā," viņa sacīja, tūlīt pat atskārzdama, cik muļķīgi tas izklausās. "Viņš... viņš ir man parādā naudu, un viņš nekad to nav atdevis, un es domāju, ka viņam ir kaut kāda liela atlaide, tāpēc viņš pats savā stulbajā veidā man atlīdzina ar dāvanām."

"Atlaide, kā nu ne," detektīvs nošņācās. "Simt procentu atlaide."

"Kas noticis? Ko viņš nodarījis? Ak dievs, ak dievs!" Reičela noteica, kampdama pēc gaisa.

Viņa tik tikko pamanīja Džo nicīgo sejas izteiksmi, jo Flinns iegrūda Reičelas galvu viņai starp ceļiem.

"Elpo!" viņš pavēlēja. "Dziļi - viens, divi, trīs... pareizi, laba meitene." Viņš vēl brīdi turēja Reičelas galvu noliektu, līdz pārliecinājās, ka viņa tiešām elpo normāli. Kad viņš ļāva Reičelai piecelties, mašīna jau bija iebraukusi stāvvietā.

"Nu tā. Izskatās, ka tavs Mairons jau kādu laiku zog eksponātus no biedrības muzejiem - pārsvarā Ņūportas īpašumiem," Flinns paskaidroja.

To Reičela jau bija nopratusi, bet viņa vēl joprojām nespēja apjēgt, kāpēc Mairons tā rīkojies.

"Bet... bet kāpēc? Tam nav nekādas jēgas," Reičela sacīja. "Ja viņš nozaga vērtīgus priekšmetus un glabāja tos manā mājā, kāds viņam no tā labums?"

"Apdrošināšanas prasības," Flinns atbildēja, kad detektīvs apstādināja mašīnu. "Vēlāk paskaidrošu."

Visi četri vēroja, kā Mairons uzskrien pa kāpnēm vienā no namiem, ieliek atslēgu slēdzenē un ieiet iekšā.

"Iesim!" Džo sacīja. "Rīkosimies lēni un prātīgi, sūtīsim viņu pirmo," viņš turpināja, norādīdams uz Reičelu. "Viņu Tidvels pazīst. Ieraudzīs un atvērs durvis."

"Un es?" Dānijā iečīkstējās.

"Sēdi šeit, turi muti un nekam nepieskaries!" Kītings noskaldīja, izkāpa no mašīnas, pieliecās un paziņoja Flinnam: "Es izsaukšu papildspēkus."

"Oho!" Dānijā iesaucās un ari izlēca no mašīnas, ignorēdama saņemtos norādījumus.

Bet Reičela bija pārāk satriekta; viņas prāts nespēja aptvert neiespējamos un neticamos notikumus. Viņa stingi lūkojās uz Flinnu, un viss sāka kļūt skaidrāks, līdz viņa atskārta, ka abu tikšanās nemaz nav bijusi nejauša.

"Vai tu... vai tu redzēji mani universitātē?" viņa asarainā balsi jautāja. "Vai ari tie bija meli?"

Flinns saknieba lūpas un papurināja galvu.

"Tātad... tu meloji? Viss bija meli?"

"Nē, nē, ne jau viss, Reičela. Tas, kas notika starp mums, bija īsts, kā jau es mēģināju tev pateikt."

"Tu mani izmantoji, lai tiktu klāt Maironam," Reičela sacīja, neklausīdamās viņā.

Flinns to nenoliedza.

"Bet kāpēc gan?" viņa jautāja, dzirdēdama, ka detektīvs nepacietīgi pieklauvē pie Flinna puses loga. "Kāpēc tu man gluži vienkārši nepaskaidroji, ar ko tu nodarbojies? Kāpēc tev vajadzēja man melot par datoriem un slepkavību..."

"Patiesībā es nemaz nemeloju par to slepkavību."

"Tu varēji man paskaidrot..."

"Nē, nevarēju vis, jo mēs - vismaz sākumā - domājām, ka tu varbūt esi tajā iesaistīta."

Tas noteikti bija murgs - un Reičela jutās neiedomājami pazemota. Viņai vajadzēja uzticēties iekšējai balsij - tādi vīrieši kā Flinns nevarēja iemīlēties tādās meitenēs kā viņa.

''Vai tu tiešām domā, ka es varētu kaut ko tādu izdarīt?" viņa jautāja, cīnīdamās ar asarām.

"Protams, nē!" viņš sacīja. "Bet man bija jāņem vērā ari citi viedokļi."

"Oliver! Iesim!" detektīvs uzsauca.

Flinns bija šaubījies. Viņš bija domājis, ka Reičela varbūt ir noziedzniece, un tagad viņa bija nokļuvusi neapskaužamā stāvoklī, jo vienīgais cilvēks, kurš varētu viņu attaisnot, bija vīrietis, kas nelietīgi izmantojis viņas draudzību.

To nu Reičela vairs nespēja izturēt, tāpēc viņa sāka spēji kustēties, rīkoties tikai aklu emociju vadībā, taustījās, lai atvērtu durvis, gandrīz vai izkrita no mašīnas un skrēja uz Mairona mājas pusi, tik tikko dzirdēdama, ka detektīvs kliegdams liek viņai apstāties. Bet viņa neapstājās, viņa uzskrēja augšup pa kāpnēm, piedauzīja pie durvīm un izkliedza Mairona vārdu.

Pēc brīža viņš atvēra durvis. Viņš atkal bija sapīpējies, Reičela to noteica pēc laiskā skatiena un tā, ka viņš iesmējās, ieraugot, kas stāv pie durvīm.

''Reičela!" viņš iesaucās. "Kāds pārsteigums! Ko tu šeit dari?"

"Es gribu savu sasodīto telefonu!" Reičela iekliedzās.

Mairons pārsteigumā samirkšķināja acis.

"Labi, labi, dabūsi..." Un tad viņa acis izvalbījās kā multiplikācijas filmas tēlam.

Izrādījās, ka šie vārdi bija pēdējie, ko Mairons izteica kā brīvs cilvēks, jo tieši tajā mirklī Flinns palidoja garām Reičelai, sagrāba Maironu aiz apkakles un piegrūda viņu pie sienas.

Bet Reičela paklupa, kad viņš to izdarīja, un uzkrita virsū Flin-nam un Maironam, tāpēc Mairons sāka ķepuroties, cenzdamies izrauties, un Dānijā iespiedzās, un tad parādījās kāju un roku mudžeklis, liels tracis, un beidzot Flinns sāka cīnīties ar Maironu, kurš māva kā govs.

Likās, ka viss notiek paātrinājumā. Kāds palīdzēja Reičelai piecelties; Mairons sēdēja uz grīdas, un viņa rokas bija saslēgtas dzelžos viņam aiz muguras. Flinns, detektīvs Kītings un divi formas tērpos ģērbušies policisti jau atradās Mairona mājā, un viens no policistiem bija piegrūdis vēl vienu vīrieti pie sienas ar izplestām kājām un pārbaudīja, vai tam nav ieroču.

Nelielajā dzīvojamā istabā atradās vairākas antikvitātes - porcelāns, sudraba kandelabri, ar roku apgleznoti trauki, zelta izstrādājumi, mahagonija lādītes.

Izrādījās, ka otrs vīrietis, tas, kurš šobrīd stāvēja pie sienas, bija anglis. Viņš pasniedza Flinnam dokumentus tieši tajā brīdī, kad Reičela, izskatīdamās apmulsusi, iegāja istabā. Flinns uzmeta papīriem vienu skatienu un noteica:

"Sveiks, Džefrij! Sagribējās padzīvot zaļi, vai ne?"

Un tad ieradās vēl daži policisti, pierakstīdami visu klātesošo liecības. Flinns un Džo uzdeva Reičelai daudzus jautājumus. Kad sāka parādīties nozagtie priekšmeti, cik daudzus viņa bija redzējusi, kur tie tika glabāti, ko viņa ar tiem iesākusi? Vai viņa kādreiz jautājusi Maironam, kāpēc viņš kaut ko dāvina, ja viņi vairs nav mīļākie? Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņi vairs nav mīļākie? Cik ilgi viņi bijuši mīļākie? Viņi bija mīļākie, vai ne?

Reičela vispirms jutās nobijusies, pēc tam pazemota, pēc tam kļuva nejūtīga.

Vēlāk, kad rokudzelžos saslēgtais Mairons un anglis bija aizgādāti prom (un Reičelas telefons kā pierādījums konfiscēts), detektīvs un Flinns aizveda Dāniju un Reičelu uz Hiltonhedas aerodromu un lika sagatavot Reičelas lidmašīnu lidojumam atpakaļ uz Providensu.

"Kas tagad notiks?" Dānijā jautāja Kītingam.

"Mēs paliksim tepat, lai inventarizētu visu atrasto un savestu kārtībā ziņojumus," viņš atbildēja.

"Es vēl joprojām neko nesaprotu," Dānijā domīgi novilka. "Ko viņi grasījās ar to visu darīt?"

"Varbūt pārdot internēta izsolē, tāpat kā to izdarījāt jūs," Flinns sacīja. "Vai arī iemest okeānā. Šādus mākslas darbus un antīkus priekšmetus pārdot melnajā tirgū ir ļoti grūti."

"Bet es tomēr neko nesaprotu," Dānijā neatlaidās.

"Viss notika tā," Flinns pacietīgi sāka skaidrot. "Džefrijs ir Loida aģentūras prasību apstiprinātājs. Kaut kādā brīdī viņš satikās ar Maironu, un abi izdomāja plānu, kas ļautu viņiem tikt pie bagātības... vismaz viņi tā cerēja. Plāna būtība ir vienkārša -viņi paņem nelielus priekšmetus no dažādiem biedrības īpašumiem un nogādā tos Reičelas pagrabā vai Džefrija mašīnā. Viņš tos atveda uz šejieni. Šķiet, ka nams tiek izmantots tikai vasarā, tāpēc šeit viņi kādu laiku bija drošībā. Un Reičelas mājā, nu..." Viņš palūkojās uz Reičelu un nedaudz pasmaidīja. "Tie vai nu pazuda, vai tika izmantoti par augļu šķīvjiem."

Stāsta pavedienu pārņēma detektīvs.

"Biedrības birojā Mairons uzrakstīja apdrošināšanas pieprasījumu, un Džefrijs to apstiprināja. Bet prasības vienmēr bija par daudz augstāku summu, nekā priekšmeti patiesībā bija vērti."

"Loida aģentūra pieņēma prasību," Flinns turpināja, "ko bija apstiprinājis viņu darbinieks un ko atbalstīja gan viņš, gan Brau-na universitātes pasniedzējs. Viņiem kaut kā izdevās nokārtot, ka apdrošināšana tiek izmaksāta Maironam. RVPSB saņēma patieso zudušā īpašuma vērtību, un šie abi puiši sadalīja savā starpā atlikumu - balansēja uz krēslas zonas robežas. Tiešām gudrs plāns."

"Un kā viņi tika pieķerti?" Dānijā vaicāja.

"Kā jau parasti šādos krāpšanu gadījumos," Flinns atbildēja, "viņi kļuva alkatīgi. Mūsu krāpšanu meklēšanas nodaļa pamanīja, ka tiek iesniegts neparasti liels skaits prasību. Par attaisnojumu viņi, protams, izmantoja zādzību sēriju. Bet mūsu kolēģi Amerikā," viņš sacīja, palūkodamies uz Džo, "jau bija noskaidrojuši, ka zaglis ir kāds, kurš strādā pašā biedrībā."

Dānijā izdvesa garu nopūtu un papurināja galvu.

"Tāds ēzelis," viņa noteica. "Es nesaprotu, kāpēc Mairons tik ļoti riskēja. Viņam taču bija labs darbs. Pasniedzējs Brauna universitātē!"

"Štata vieta," Reičela žēli nomurmināja. "Viņš nevarēja dabūt štata vietu. Pēc vēl dažiem mēnešiem viņš tiktu atlaists."

"Ak tā," detektīvs sacīja. "Tas daudz ko izskaidro."

Pie Reičelas pienāca kāds vīrietis.

"Mis Lira? Mēs esam gatavi."

"Paldies, Ted!" viņa atbildēja un gurdi nopūtās, pieceldamās kājās.

"Labi, meitenes, nebrauciet prom no pilsētas pāris nedēļu, sarunāts? Mums vajadzēs vēl nedaudz ar jums parunāt," detektīvs sacīja. Gluži kā seriālā "Likums un kārtība".

"Protams," Dānijā noteica, izklausīdamās dusmīga, bet Reičela pazina šo toni un saprata, ka draudzenei nebūs nekādu iebildumu pret detektīva Kītinga vizīti.

Reičela pati... Viņa nevarēja piespiest sevi uzlūkot Flinnu. Viņa jutās pazemota, ka Mairons bija padarījis viņu par muļķi visas pasaules priekšā, sāpināta, ka iemīlējusies cilvēkā, kurš viņu izmantojis, lai piekļūtu Maironam... un tagad viņa tikai gribēja tikt prom no šejienes.

Viņa uzlika somu plecā un sāka iet uz priekšu, neteikdama ne vārda, neatskatīdamās ne uz vienu. Reičelai pat īsti nerūpēja tas, vai Dānijā viņai seko vai ne, viņa pat nepalūkojās uz Tedu, kurš pasmaidīja un norādīja lidmašīnas virzienā.

"Reičela!" Flinns uzsauca viņai nopakaļ, bet viņa nepagriezās. Nonākusi uz celiņa, viņa sāka skriet, neraizēdamās par to, ka izskatās muļķīgi, tikai skrēja uz priekšu. Viņa gribēja atrasties tālu, tālu prom no šīs vietas.

Reičela jau bija piesprādzējusies, kad Danijai beidzot izdevās iekāpt lidmašīnā.

"Visaugstais Dievs!" viņa apbrīnā iesaucās. "Ak kungs, vai tā pieder tavam tēvam?” viņa godbijīgi vaicāja, neticīgi lūkodamās apkārt.

"Tā ir viena no vairākām," Reičela skumji nomurmināja, un Dānijā priekā iespiedzās, tad sāka pļāpāt par zelta armatūru, gultu, ādas sēdekļiem un dvieļiem ar izšūtu monogrammu, un tā tālāk, un tā joprojām...

Reičela klusēja. Viņa nespēja neko pateikt. Pār seju plūda asaras, un viņa lūkojās laukā pa apaļo lodziņu uz Flinnu. Viņš stāvēja skrejceļa malā. Viņa mati bija sajaukti, un Reičela iedomājās, kā viņš izvilcis caur tiem pirkstus vairākas reizes dienas gaitā. Atbalstījis svaru uz vienas kājas, viņš bija uzlicis roku uz vidukļa un skatījās uz Liru lidmašīnu, un viņam bija tāda sejas izteiksme, ko Reičela nespēja izprast.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā, kad Flinns un Džo atgriezās Provi-densā, prese bija metusies virsū svaigajai sensācijai kā vilku bars. Braukdami no Bostonas uz Providensu, viņi nopirka "Providence Journal". Virsraksts vēstīja:

BRAUNA UNIVERSITĀTES PASNIEDZĒJS -APDROŠINĀŠANAS KRĀPŠANAS IEDVESMOTĀJS

"Akjēziņ!" Flinns nomurmināja un skaļi izlasīja rakstu priekšā Džo, kurš aiz prieka staroja kā idiots. Žurnālists bija citējis vairākus intervētos cilvēkus. Tidvela priekšnieks Rodailendas Vēsturisko priekšmetu saglabāšanas biedrībā apgalvoja, ka Mairons jau ilgāku laiku bijis diezgan svārstīgs darbinieks, bieži kavējis darbu, neieradies vispār un jaucis priekšmetus katalogos, ierakstījis tos nepareizajās vietās.

Brauna universitātes dekāns nosauca Maironu par "viduvēju" pasniedzēju, kura cerības uz štata vietu tā arī neesot apstiprinājušās.

Un vēl, protams, bija atkāpe arī par "draudzeni", kurā Reičela tika nosaukta vārdā. Žurnālists apgalvoja, ka pret viņu vēl nav izvirzītas apsūdzības, bet nozagtās mantas glabātas tieši viņas mājā.

"Tas ir viens sasodīts cirks," Flinns norūca.

"Jā." Džo plati pasmaidīja.

Viņi ieradās policijas iecirknī, un tur jau viņus gaidīja kāds ducis reportieru, kuri vai dega nepacietībā izprašņāt viņus par

Lavaiiuai gaisina

.« ielietas izmeklēšanu. Abi sniedza kopīgu preses konferenci, katrs runādami sevis pārstāvētās organizācijas vārdā. Džo bija dzimis runātājs un drasēja apkārt kā pāvs, bet Flinns atkāpās, ļaudams Džo izbaudīt uzmanību, it īpaši tad, kad Džo priekšnieki slavēja viņa paveikto darbu.

Abi izmeklētāji iesniedza savus ziņojumus un aprunājās ar apsūdzētājiem, kuri apgalvoja, ka pret Maironu un viņa līdzdalībnieku tiks izvirzīts pilns apsūdzību klāsts par zādzībām un krāpšanu, kā arī prāva marihuānas daudzuma uzglabāšanu, tāpēc viņiem garantēti vismaz divdesmit gadi aiz restēm, pirms parādītos cerība uz pirmstermiņa atbrīvošanu.

Visu turpmāko nedēļu preses drudzis tikai pastiprinājās, jo sižetu pārņēma arī nacionālās ziņas. Atkal un atkal tika rādīti attēli ar nozagtajiem priekšmetiem, kas iznesti no Reičelas mājas.

Ņemot vērā visu šo jezgu, Flinns negribēja iet pie viņas un vēl vairāk iekarsēt preses ziņkārību. Tomēr viņš centās Reičelai piezvanīt, protams, centās, bet viņa katru reizi nolika - nē, nosvieda klausuli, atsacīdamās runāt ar Flinnu. Un tad viņa vispār atslēdza telefonu.

Flinns nodarbojās ar sīkām, bet nozīmīgām izmeklēšanas detaļām, kas bija jānokārto, gaidīdams brīdi, kad atradīs veidu, kā ar Reičelu sazināties.

Viņa priekšnieki cerēja, ka viņš varētu sameklēt eksponātus, kurus Dānijā Delanija bija pārdevusi internētā, un tas aizņēma diezgan daudz laika. Un vēl bija rūpīgi jāizpēta Reičelas mājas saturs. Flinns gan nepiedalījās bungalo izķidāšanā, tomēr aplūkoja priekšmetus, kad tie bija nonākuši biedrības noliktavā. Pēc viņa domām, varētu izdoties atgūt vairākumu, ja pat ne visus priekšmetus. Viņš to paziņoja arī saviem darba devējiem Londonā.

Tikai šīs neparastās nedēļas beigās Flinns bija pārliecināts, ka neviens žurnālists viņam neseko un viņš var droši braukt uz Reičelas māju. Viņš tur ieradās pelēkā svētdienas pievakarē un atstāja mašīnu uz piebraucamā ceļa tūlīt aiz viņas pašas automobiļa. Tad viņš uzgāja augšā pa kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm.

Pirms Reičela vispār varētu atbildēt, pie pagalma nekavējoties parādījās viņas kaimiņš.

"Vai jūs esat policists?" viņš uzsauca Flinnam.

Flinns uzmeta vīrietim nepacietības pilnu skatienu.

"Kāpēc jūs jautājat?"

"Ā... jūs esat tas anglis!" viņš sacīja un pasmaidīja. "Es ceru, ka ieradīsies kāds policists, jo man jāpastāsta viņiem vēl šis tas."

Flinns pagriezās un uzlūkoja mazo vīriņu ar riebumu, ko tajā brīdī juta.

"Vai tiešām? Un kas tas būtu, draugs?"

"Nu, es sūdzēšu viņu tiesā par to, ka viņa nenovāca koku," kaimiņš paziņoja, nikni norādīdams uz Reičelas mājas otru pusi. "Un viņai ir draudzene, ar kuru kopā viņa naktīs dara kaut ko dīvainu. Es viņas redzēju."

"Ļoti interesanti," Flinns sacīja, iedams lejā pa kāpnēm un tuvodamies vīrelim. "Lūdzu, turpiniet!"

"Es redzēju, kā viņa nesa kaut ko uz garāžu. Manuprāt, tās bija zagtas mantas."

Flinns apstājās dažu sprīžu attālumā no šā tārpa.

"Kā jūs sauc?"

"Tonijs Valisjelo."

"Tonij Valisjelo, es labprāt sniegtu jums draudzīgu padomu, ja drīkstu," viņš pieklājīgi sacīja un rupji sagrāba vīreli aiz apkakles, uzraudams viņu pirkstgalos.

"Ei!" Valisjelo iekaucās.

"Es vēl joprojām esmu iesaistīts šīs lietas izmeklēšanā, un, ja es izdzirdēšu, ka jūs sakāt vai esat sacījis kaut ko sliktu par mis Liru, es pats ieradīšos jūsu namā un piekaušu jūs līdz nemaņai."

Tonijs Valisjelo samirkšķināja acis.

"lai starp mums nebūtu nekādu pārpratumu - tiešām līdz nemaņai. Un vēl - ja jūs nepārstāsiet izspiegot mis Līru, es pats likšu jūs arestēt un iemest kamerā, kur jūs tiksiet aizmirsts mūžīgi mūžos."

Valisjelo tik spēcīgi norija siekalas, ka viņa ādamābols nokrita gandrīz līdz vēderam.

"Tieši tā, sīkais mlkstpēdiņ. Un tagad lasies prom, ej apkopt savu plastmasas zvērudārzu, labi?"

Misters Valisjelo atvēra muti, bet tūlīt to aizvēra un aizsoļoja atpakaļ uz savu māju.

"Stulbums," Flinns nomurmināja, apgriezās un satrūkās, ieraudzīdams, ka Reičela stāv uz lieveņa, cieši ietinusies lavandas krāsas šallē, un skatās uz viņu. Nē, nevis skatās, bet gan neizteiksmīgi blenž - Flinns nekavējoties pamanīja, ka no viņas acīm nozudusi dzirksts. Viņas brīnišķīgajās acīs tagad bija nedzīvs, nespodrs tukšums.

Flinns piespieda sevi pasmaidīt.

"Reičela," viņš sacīja, tuvodamies viņai. "Es nebiju pārliecināts, ka tu ar mani runāsi."

Viņa neko neteica, tikai turpināja blenzt uz Flinnu ar šīm nelaimīgajām acīm. Viņa izskatījās sakritusies; zem acīm bija tumši loki, bet mati bija savīti kaut kādā nedrošā mezglā un nostiprināti ar zīmuli. Nelikās, ka šī būtu tā pati iepriekšējā Reičela, un tas Flinnu sāpināja.

Viņš apstājās uz apakšējā pakāpiena.

"Man, nu... es īsti nezinu, ar ko lai sāku."

"Tad nesāc," Reičela noteica. "Es negribu runāt ar tevi."

"To jau es nopratu," viņš atbildēja, uzlikdams rokas uz gurniem. "Bet es cerēju, ka tu vismaz dosi man iespēju visu paskaidrot."

Viņa dīvaini, aprauti iesmējās, un izklausījās, it kā būtu ierējies ievainots suns.

"Tev nav man jāskaidro, kas notika," viņa sacīja. "Es zinu, kas notika. Tu mani izmantoji. Tev bija aizdomas, ka esmu iesaistīta kaut kādā drausmīgā apdrošināšanas krāpšanā, un tu pielīdi man, lai tikai varētu noskaidrot, ar ko nodarbojas Mairons," viņa noskaitīja rūgtuma pilnā balsī. Tad viņas acīs parādījās asaras.

To nu Flinns nespēja izturēt un nedomādams sakustējās, bet Reičela nekavējoties pacēla roku.

"Es negribu, lai tu esi manā tuvumā," viņa izdvesa. "Un es negribu, lai tu izliecies, ka tevis nodarītajam nav nozīmes, ka tu

L^UIlJd LOIIUOIK

OM?*-

cīnījies pareizajā pusē, vai muldētu kaut ko tikpat muļķīgu/' viņa turpināja, balsij drebot. "Es esmu daudz par to domājusi, Flinn. Man riebjas tas, ko man nodarīja Mairons! Viņš mani nodeva vissliktākā iespējamā veidā, meloja, zaga un izmantoja mani! Bet tas sāp daudz mazāk nekā tavi meli. Un es zinu, ka tu iebildīsi, teiksi, ka tev vajadzēja to darīt, ka tas ir tavs darbs, bet man vienalga! Tu man meloji, tu mani izmantoji, tu mani apmuļķoji, un tas sāp, jo es tevi mīlēju! Tavi meli mani ievainoja tik dziļi, ka man šķiet -es noasiņošu līdz nāvei."

No Reičelas acīm plūda asaru straume, un viņa, apspiedusi šņukstus, savilka šalli ciešāk.

"Es tevi patiešām mīlēju, Flinn. Un tāpēc tevis cirstā brūce ir visdziļākā."

Visaugstais Dievs! Viņš uzgāja augšā pa kāpnēm, pastiepa roku un pieskārās viņas sejai, bet Reičela atrāvās atpakaļ un aizgrieza galvu.

"Reičela," Flinns izmisīgi sacīja. "Es arī tevi mīlu. Reičela, tieši tāpēc jau es atnācu..."

"Es tev neticu! Es nespēju noticēt, ka jebkas starp mums bija īsts! Tovakar, kad es tev pateicu, ka sāku tevī iemīlēties, tu gandrīz vai palīdi zem galda! Un vienmēr bija kaut kas, ko tu grasījies man pateikt. Vai tu gribēji sacīt, ka tev ir cita sieviete? Vai tu meloji arī par to?"

Šis jautājums, nācis no zila gaisa, tā apstulbināja Flinnu, ka viņš vilcinājās - tikai sekundes simtdaļu, bet šajā sekundes simtdaļā Reičela uzgrieza viņam muguru, piegāja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

"Es nekad vairs nevēlos ar tevi runāt, es nekad vairs nevēlos tevi redzēt - es tikai vēlos, lai šis murgs beigtos," viņa sacīja un iegāja iekšā, aizcirzdama durvis.

Flinns stāvēja mauriņā, tā sakodis zobus, ka žoklis sāpēja.

Nu labi. Viņa bija neprātīgi nikna. Viņam nebija izvēles - tātad jādod viņai laiks, lai nomierinās. Bija paredzēts, ka viņš vēl pāris nedēļu paliks Savienotajās Valstīs, lai sameklētu pēdējos nozagtos priekšmetus. Un, tā kā viņam nebija ne mazākās nojausmas, ko tagad darīt, viņš pagriezās un, domās nogrimis, devās pie savas mašīnas.

Flinns apsēdās pie stūres un tur arī palika, juzdamies emocionāli un garīgi iztukšots. Jā, Reičelai sāpēja. Bet viņš juta, ka pats stāv uz drausmīgu moku sliekšņa, ka šīs sāpes mutuļo zem klusuma, kas pildīja viņa prātu un sirdi kopš Hiltonhedas piedzīvojumiem. Tās bija šausmas, kas gatavas izlauzties virspusē un pilnīgi sagraut viņu.

Bet viņš redzēja Reičelas seju augšstāva logā, redzēja, ka viņa stingi lūkojas lejup ar akmenscietu sejas izteiksmi.

Flinns piespieda sevi braukt prom.

Atgriezies "Corporate Suites", viņš paķēra no mašīnas savu mēteli, iegāja no stāvvietas vestibilā un pamāja reģistratoram.

"Ā, mister Flinn!" jaunais vīrietis iesaucās, kad Flinns piespieda lifta pogu. "Jums ir atstāta ziņa."

"Nekas, nekas, vēlāk paņemšu," viņš atbildēja, iegāja liftā, skarbi uzsmaidīja puisim, kurš vēl mēģināja runāt, kamēr lifta durvis slīdēja ciet, un atkrita pret sienu, gaidīdams, kad beigsies šķietami bezgalīgais brauciens uz piekto stāvu.

Kad tas notika, Flinns izgāja no lifta, lēnām devās pa gaiteni sava dzīvokļa virzienā... un nodomāja, ka dzird televizora skaņas, kas nāk no tā, lai cik dīvaini tas būtu. Vilcinādamies viņš tuvojās durvīm, saprata, ka tiešām kaut ko dzird, un nobrīnījās, ka bijis tik izklaidīgs un atstājis televizoru ieslēgtu. Paraustījis plecus, viņš atslēdza durvis, atgrūda tās vaļā un iegāja iekšā.

"Flinn, mīļais!" viņa māte priecīgi iekliedzās, gandrīz piebie-dēdama Flinnam sirdslēkmi. "Mums jau likās, ka tu nekad neatgriezīsies!" viņa sacīja, steigdamās dēlam pretī, lai varētu viņu apskaut. Viņa apmeta rokas Flinnam apkārt, pacēlās pirkstgalos, noskūpstīja viņu uz vaiga un smaidīdama atkāpās. "Ak, mīļais, tu izskaties pārguris!" viņa iesaucās.

"Māt, ko tu šeit dari?" Flinns jautāja.

"Tu esi palaidis garām Fārmingtonu rudens balli," viņa paziņoja. "Tavi brālēni jutās apbēdināti."

"Kur ir tēvs? Nevaru noticēt, ka viņš ļāva tev atvilkt viņu šurp, nemaz neprotestēdams."

"Ak nē, tavs tēvs neatbrauca," viņa smiedamās sacīja.

"Es atbraucu, mīļais, kurš gan cits?"

Balss iedūrās viņā kā nazis; Flinns ievaidējās, pagriezās pret dzīvojamo istabu un smaidošo, kalsno Airisu Vilovu-Trokmortoni.

"Kas noticis, mīļais?" viņa smiedamās noprasīja, izstieptām rokām mezdamās Flinna virzienā. "Neizskatās, ka tu priecājies, mani redzot!" Viņa pacēlās uz pirkstgaliem un viegli noskūpstīja gaisu Flinnam pie vaiga. "Mēs braucām tik tālu, lai tevi satiktu, un tu nemaz nepriecājies. Tu taču neesi atradis sev jaunu līgavu, vai ne?" viņa maigi painteresējās.

Pirmo reizi mūžā Flinnam gribējās iesist kādai sievietei pa seju.

"Sveika, Airisa!" viņš noteica un, paraudams vaļīgāk kaklasaiti, apgāja viņai apkārt, iesoļoja guļamistabā un aizvēra aiz sevis durvis.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Temats: Re: Re: Re: Re: [FVVD: Viss kārtībā, patiešām] No: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com>

Kam: Reičela <earthangel@hotmail.com> earthangel@hotmail.com raksta:

... paldies, bet nav necik daudz, ko stāstīt, un es tiešām tikai vēlos, lai mani liek mierā.

Mazā, Tu esi daudz pārcietusi, bet norobežošanās no visiem nav veselīga. Mammai taisnība, Tev vajadzētu atbraukt mājās, uz rančo, un atbrīvoties no spiediena. Pamet uz kādu laiku Rodailendu un visus tos trakos, atgriezies Teksasā, kur mēs pret Tevi izturēsimies, kā nākas. Rebeka zina lielisku kūrortu Ostinā, tur jāierodas uz divām dienām, tad viņi Tevi baro un aprūpē, un, kad brauc prom, varu apzvērēt, ka esi par desmit mārciņām vieglāka tikai no visām tām ietīšanām. Atraksti man! Kāpēc vispār Tavs telefons ir atslēgts? Mēs Tevi mīlam, Reičela. Robija.

Temats: Re: Re: Re: Re: Viss ir labi

No: Rebeka Periša <reparrish72@aol.com>

Kam: Reičela Lira <earthangel@hotmail.com> earthangel@hotmail.com raksta:

... paldies par padomu, bet šoreiz nav tāpat kā toreiz, kad izšķīrāties jūs ar Badu. Es tiešām nevēlos vairs par to runāt, Bekija. Man

jau metas nelabi no runāšanas par to. Bet - paldies, ka centies. Reičela.

Paklau, tas ir gan tāpat, jo es jutos tieši tāpat, kad Bads mani pameta. Es gribēju, lai visi liek mani mierā un ļauj man kādu brīdi žēlot sevi. Bet, Reiča, neseko manai priekšzīmei un nesēro pārāk ilgi, jo tas mani patiešām nomocīja. Es sāku ticēt tam, ka nekā neesmu vērta un esmu pelnījusi visu, ko viņš man nodarīja. Tikai tad, kad jūs ar Robiju aizsūtījāt mani uz sevis pārveidošanas nometni, es saku atgūties un sapratu, ka notikušais nenotika AR mani, bet gan AP mani (pārveidošanas seminārs, trešā nodarbība). Tur ir zināma atšķirība. ]a kaut kas tiek nodarīts Tev, tas ir ļaunprātīgi. )a kaut kas tik darīts ap Tevi, tas nozīmē, ka Tu esi nepareizajā vietā neīstajā laikā, un galvenais ir saprast, ka tu esi šajā vietā šajā laikā, un izkļūt no tās, pirms kāds tevi pamana. Vai Tu saproti, ko es gribu teikt? Es tiešām vēlētos, kaut varētu ar Tevi parunāt, Reičela. Vai Tev nepieciešama nauda telefona pieslēgšanai? Lūdzu, atraksti man! Es par Tevi uztraucos. Mamma apdomā iespēju aizbraukt uz Providensu, bet teica, ka nedarīs to, pirms nebūs ar Tevi aprunājusies. Mīlu. Rebeka.

Temats: Tava drauga noziegums

No: Liliāna Stentone <lilandel@aol.com>

Kam: Reičela Elena Līra <earthangel@hotmail.com>

Reičela, mīļā, Bonija man izstāstīja, kas noticis, un es tikai gribu, lai Tu zinātu, ka mēs ar vectēvu domājam - tas ir drausmīgi, ko viņš Tev nodarījis, viņam vajadzētu nokļūt cietumā un ellē. Jā, tieši ellē. Bonija teica, ka Tu esot ļoti nomākta, un es Tevi nevainoju, mīļā, jo Tev jāpārcieš kaut kas briesmīgs, vari pajautāt savai māsai Robinai, jo viņa vienreiz tika arestēta. Man liekas, ka Tev vajadzētu braukt mājās. Ja negribi doties uz rančo, vari braukt uz Hjūstonu, un es Tev uzcepšu šokolādes kūkas, tās ar karameļu glazūru un riekstiem, kuras Tev tik ļoti garšo. Tikai paziņo mums, kad pienāks Tava lidmašīna, un vectēvs ieradīsies Tev pakaļ, bet

noteikti lido uz Buša Starpkontinentālo lidostu, nevis Hobiju, jo tā ir pārāk tālu, lai viņš varētu aizbraukt tā tromba dēļ, kas viņam bija pagājušogad. Dieva dēļ, to vīru vajā vienas slimības.

Sveika, Reičela... Te vectēvs... Es dabūju sev jaunu bisi. Vai vēlies, lai es dodos pie Tevis un iebāžu to pakaļā tam riebeklim? Lila apgalvo, ka tas neesot smieklīgi, bet es arī nejokoju, esmu nopietns kā sirdslēkme. Es mīlu Tevi, sārtvaidzīt, un, ja vēlies, lai es viņu nogalinu, es to arī darīšu. Pie velna, man ir astoņdesmit gadi. Mani cietumā neliks. Dod ziņu! Mīlam Tevi. Vecmāmiņa un vectēvs.

Temats: Sveika, meitiņ!

No: Ārons Līrs <Aaron.Lear@leartransind.com>

Kam: Reičela <earthangcl@hotmail.com>

No visa lasītā un dzirdētā es noprotu, ka Tu devies uz Hilton-hedu un izdarīji to, ko vajadzēja darīt. Un diez vai Tev nepieciešams vēl kāds padoms bez tā, ko Tu jau saņem no pārējiem, -Tava māte teica, ka Tu esot atslēgusi telefonu, un es tiešām saprotu, kāpēc, - bet es gribu, lai Tu zini, ka es lepojos ar Tevi, Reičela, sasodīti lepojos. Es zinu, ka tas nebija viegli, - nevienam negribas uzzināt, ka viņu izjokojis kāds stulbenis, it īpaši tad, kad tas viss tiek izziņots pa visu pasauli. Bet es ticu, ka Tevi tas padarīs stiprāku un labāku. Piezvani man, kad būsi gatava, meitiņ. Tētis.

Pēc Reičelas domām, šajā situācijā nebija nekā, par ko lepoties. Viņa bija ievalsējusi kaut kādā drausmīgā murgā un nespēja atrast izeju. Brīžos, kad viņa atkārtoti neizdzīvoja visu, ko Flinns teicis vai darījis, viņa pārdomāja visus pamanītos pavedienus, pēc kuriem viņai bija vajadzējis nojaust, ka viņa tiek izsekota, izspiegota un piemuļķota.

Kaut vai, piemēram, tā zilā mašīna, ko Reičela bija vairākkārt redzējusi pabraucam garām bungalo, piederēja detektīvam

D?uit]a Lonaone

Kltingam - tagad viņa to bija pietiekami daudz reižu redzējusi televīzijā.

Un tās daudzās reizes, kad viņa nejauši satika Flinnu? Ak dievs! Kafejnīcā, veikalā, vingrošanas zālē, savās nodarbībās, liel-veikalā otrā pilsētas malā, lūdzu! Un viņa dzīvesvieta, un tas, ka viņš pazina Feizelus, un tā reize, kad viņš nevarēja salabot Reiče-las datoru, kaut gan viņš strādāja ar datoriem. Kāpēc viņa neko nebija sapratusi?

Reičela jau pašā sākumā zināja, ka tāds vīrietis nekad mūžā negribētu būt kopā ar viņu, un kāpēc viņa nebija iedomājusies, ka tas viss neizskatās pareizi?

Danijas muļķīgā maģija, lūk, tāpēc! Reičela bija uzķērusies uz to idiotismu, noticējusi, ka var veikt burvestības, kas viņai sagādās mīlestību un romantiku. Un tāpēc, saliekot visus faktus glītā, jaukā rindā, izrādījās, ka viņa ir vēl drausmīgāk nožēlojama, nekā sākumā bija domājusi. Viņa bija stulba meitene, īsta mis Neveik-sminiece.

Nu labi. Tā noteikti nebija pirmā reize, kad Reičela uzvedās kā muļķe, un jebkurā citā situācijā viņa droši vien varētu tikt pāri šim notikumam ar Maironu, it īpaši pēc tam, kad "Providence journal" laida klajā svētdienas izdevuma lielo rakstu "Pasniedzējs, studente un sarežģīts krāpšanas tīkls", šajā rakstā Reičela tika attēlota (tajā nu tiešām nebija nekā pārsteidzoša) kā resna (Reičela Lira, gara auguma sieviete ar lieliem kauliem), diezgan pastulba (pēc varas iestāžu sniegtajām ziņām, nedomāja, ka "dāvanas", ko viņa diezgan bieži saņēma no pasniedzēja Tidvela, ir kaut kas neparasts), nožēlojama neveiksminiece. (Pārlūkojot universitātes ierakstus, noskaidrojās, ka mis Lira jau četrus gadus studē doktorantūrā.) Nekas īpašs.

Draugi centās viņu glābt. Reportieris bija ilgi runājis ar Dāniju, kurai, kā Reičela pamazām atskārta, ļoti patika preses uzmanība. Dānijā Delanija, Liras tuva draudzene, pārdevusi dažus nozagtos priekšmetus internēta izsolē un saņēmusi apmēram trīssimt dolāru par ļoti dārgiem mākslas darbiem. Dānijā dedzīgi aizstāvēja Reičelu.

"Es zinu, ka tas var šķist muļķīgi, bet jūs nepazīstat Reičelu," viņa paziņoja. "Viņa ir jaukākais cilvēks zemes virsū, un viņai ir ļoti labas manieres, un viņa tiešām domāja, ka pasniedzējs Tid-vels ir viņas draugs. Patiešām!"

Šantala sacīja:

"Es neko nezinu par to glumo pasniedzēju, bet viņš nebija tas, kurā Reičela ieķērusies. Reičela Lira ir jauka meitene, skaidrs? Viņa varētu novilkt savu pēdējo kreklu un atdot citam, ja tas būtu nepieciešams."

Misters Gregorijs, kā jau bija gaidāms, neizteicās tik pozitīvi.

"Jā, piekrītu, ka mis Līra ir ļoti laipna, tomēr nespēju nebrīnīties par to, cik slikti viņa pazīst cilvēkus."

Džeisons runāja izaicinoši.

"Es nevaru izturēt to, kā visi izsakās par Reičelu. Viņa ir vislabākā! Jūs viņu nepazīstat! Jūs stāstāt visādas (cenzēts), kas nav patiesība!"

Arī Sendijas viedoklis, protams, nebija atstāts novārtā.

"Viņa ļoti labi saprotas ar cilvēkiem. Viņai vienmēr bija līdzi aspirīns, ko man iedot, jo man gadās flebīta lēkmes, kad pārāk ilgi sēžu vienā vietā. Viņai tas nebija jādara obligāti. Viņa bija laipna."

Un kas gan būtu svētdienas lielais raksts bez mistera Valisjelo artavas?

"Pie viņas nāk daudz dīvaiņu - gan dienu, gan nakti," viņš bija sacījis. "Un viņa nocirta to koku, redziet, to tur, lai sabojātu manu žogu. Es redzēju viņu ar cirvi rokās."

Paldies Dievam, reportieris bija pieminējis to, ka nav nekādu pierādījumu šim apgalvojumam un koks visticamāk nolūzis sakņu puves dēļ.

Lielākā raksta daļa bija veltīta Maironam, pētot to, kā pasniedzējs, kas reiz ticis uzskatīts par daudzsološu zinātnieku, spējis izdomāt tādu krāpšanu, no tās iegūstot gandrīz piecdesmit tūkstošus dolāru. Šī daļa satracināja Reičelu visvairāk. Viņš bija nozadzis piecdesmit tūkstošus dolāru, strādāja divos darbos, un nevarēja atdot parādu?

Raksts turpinājās ar skaidrojumu, kā Mairons slīdējis lejup universitātē. Reičela to izlasīja ar lielu interesi, ēzdama šokolādes

cepumus. Beigu beigās viņa nolēma, ka a) par dažiem cilvēkiem neko nevar spriest pēc izturēšanās un b) viņa vairs nejūtas tik stulba. Izrādījās, ka Mairons ir prasmīgs manipulators. Reičela vismaz varēja teikt, ka viņu piekrāpis labākais no labākajiem.

Tāpēc palika tikai viens, kam viņa nespēja tikt pāri: Flinns.

Flinns, Flinns, Flinns.

Ak dievs, cik bezmiega nakšu viņa bija pavadījusi savā gultā, blenzdama griestos un prātodama, cik daudz no sacītā Flinns izdomājis, lai tiktu klāt Maironam? Vai starp viņiem vispār bija kaut kas patiess? Stāvēdams uz mauriņa, Flinns bija teicis, ka mīl Rei-čelu. Kāpēc lai viņš to sacītu tagad? Varbūt viņa muļķīgais uzdevums vēl nebija beidzies? Vai arī viņš tikai uzvedās kā īsts anglis un gribēja būt pieklājīgs? "Jā, protams, es tevi mīlēju, bet tu taču saproti, ka tas ir mans darbs, loti labi, mīļā."

Šis jautājums nelika Reičelu mierā, un vairākas reizes viņa gribēja pacelt klausuli un piezvanīt Flinnam. Bet viņa to nedarīja -telefons bija atslēgts. Un viņa vairs nejutās tik pašpārliecināta un seksīga kā toreiz, kad nodarbojās ar burvestībām. Nē, viņa jutās kā nelaimīga vecmeita, kas izmisīgi pieķērusies fantāzijām un stulbiem sapņiem par bruņiniekiem spožās bruņās. Cik stulbi! Flinns bija tikai policists, kam jāveic kāds uzdevums, un Reičela bija ērts veids, kā to izpildīt. Tas arī viss!

Varbūt vissliktākais šajā situācijā bija tas, ka Reičelai vajadzēja atzīt - tēvam bijusi taisnība par viņu. Viņa tiešām dzīvoja sapņu pasaulē. Trīsdesmit vienu gadu viņa bija dzīvojusi mazā, muļķīgā sapņu pasaulē ar sasodītām rozā brillēm uz acīm, un tās neļāva viņai redzēt patiesību par visu un visiem.

Tas viss lika Reičelai justies ārkārtīgi nomāktai un pilnīgi apjukušai. Viņa ieslēdzās mājā un izgāja no tās tikai tad, kad tas bija neizbēgami. Pat Maiks, kas varētu būt miera osta vētrā, zaudēja pacietību un pārstāja zvanīt. Viņa pēdējā ziņa bija ļoti vēsa:

"Paklau, es mēģināju sazināties ar tevi. Ja gribi atkal mani satikt, piezvani pati."

Reičela atvairīja Dāniju ar attaisnojumu, ka viņai jātīra māja. Tā vismaz bija patiesība, jo viņa sāka uzlūkot māju kā savas dzīves simbolu - daudz krāmu bez savas vietas vai jēgas izmētāti apkārt, lai noslēptu patiesību par to, kāda viņa bija.

Dienām ritot, Reičelai vairs nebija izvēles - viņai bija jāieskatās acīs patiesībai, jāsaprot, kas viņa reiz bijusi un kas viņa ir tagad. Viņa bija pārāk ilgi vilcinājusies, slēpdamās Providensā, un bija pienācis laiks sākt dzīvot. Pirmo reizi mūžā viņa to gribēja. Patiešām gribēja. Viņa tikai nespēja atrast sevī gribasspēku nokāpt no dīvāna, uz kura jau sāka iezīmēties viņas sēžamvietas nospiedums. Pamanāmi lielākas sēžamvietas, jo viņa vairs neapmeklēja vingrošanas zāli.

Arī Dānijā sāk zaudēt pacietību, bet Reičelai bija vienalga. Viņai nebija vajadzīgi draugi; Bens un Džerijs bija pietiekami laba kompānija. Viņai pat nevajadzēja telefonu. Bija patīkami nerunāt ne ar vienu par to, kas noticis. Lieliski nedzirdēt un neizrunāt Mairona vārdu. Turklāt katru reizi, kad iezvanītos telefons, vajadzētu jautāt sev, vai tas nav Flinns, un krist panikā, prātojot, ko iesākt.

Jā, Reičelai bija ļoti piemērota šāda vientuļnieces dzīve. Turklāt viņai izdevās pabeigt prospektu disertācijai, un viņas pasniedzējiem tas ļoti patika. Mākslas izmantojums politiskajā vēsturē: kā viduslaiku amatnieku ģildes veidoja nākamās arodbiedrības un pseido-valdes komerciālajā pasaulē.

Viņa mēģināja atsākt aušanas nodarbības, bet nespēja sevi piespiest veltīt tām uzmanību. Viņa tikai klejoja no vienām stellēm pie citām, murminādama "lieliski" vai "ļoti jauki", vai arī vienmēr noderīgo "izskatās labi".

Šantala un Tifinaja no sirds pūlējās uzmundrināt Reičelu, izteikdamas viņai komplimentus.

"Meitēn, tu nu gan izskaties glīta," Šantala sacīja, kaut gan Reičelai mugurā bija ļoti plati džinsi.

"Paldies!" viņa atsaucās, tik tikko sadzirdējusi teikto.

"Mmm-mmm, tev ir jauna frizūra, vai ne?" Tifinaja piebalsoja, ziņkārīgi nopētīdama matu murskuli uz Reičelas galvas.

"Nē. Tā pati vecā," Reičela nopūzdamās atbildēja un piegāja pie stellēm, kuras izmantoja misters Gregorijs un Džeisons.

"Lieliski," viņa sacīja un satrūkās, kad saprata, ka viņai aiz muguras atrodas Šantala.

"Tev kaut kas pielipis pie kurpes, meitēn."

Reičela palūkojās lejup un ieraudzīja zaļu līmlapiņu, kas rēgojās pie papēža. Viņa pietupās, atlupināja to nost un nopētīja. Tas bija vecs, no somas izkritis atgādinājums aizsūtīt Robinai tan-tras rokasgrāmatu. Viņai likās, ka viņa tūlīt sabruks, un atcēla aušanas nodarbības līdz janvāra vidum, par iemeslu minot Ziemassvētku brīvdienas.

Kad nodarbība beidzās un cilvēki sāka izklīst, Šantala mēģināja vēlreiz, aplikdama roku Reičelai ap pleciem un cieši tos saspiezdama.

"Tu esi labāka par šo te, Reičela," viņa teica. "Daudz labāka. Ja es vai Tīfa kādreiz būsim tev vajadzīgas, tu tikai piezvani, labi?" viņa piebilda un ātri uzskricelēja telefona numuru uz lapiņas. "Es runāju nopietni, meitēn. Mēs tevi atbalstām."

Reičela vārgi pasmaidīja.

"Pateicos!" viņa sacīja. "Bet ar mani viss kārtībā."

"Nu, ja jūs jūtaties nedaudz nomākta, tad vērsieties pie manis," sarunā iejaucās Sendija. "Man ir daži ļoti labi antidepresanti. Izskatās, ka jums tie varētu noderēt."

"Pateicos, bet viss ir labi."

Un, protams, Džeisons vilcinājās, gaidīdams, kad visi būs prom.

"Ja jums vajadzīgs kāds, lai palīdzētu novākt koku, es varu to izdarīt," viņš piedāvāja. "Man ir cirvis."

"Paldies, bet tas nebūs nepieciešams," Reičela atbildēja. "Man tas pat sāk iepatikties," viņa nomurmināja un ļāva Džeisonam pavadīt viņu līdz mašīnai.

Reičela lēnām atsāka darba meklējumus, bet darīja to diezgan negribīgi un tikai tāpēc, ka viņai bija jāēd, vismaz dažreiz. Bet viņa nemeklēja uzcītīgi, jo vismaz šobrīd nevēlējās skraidīt apkārt un darīt visu pēc kārtas. Tāpēc viņa pārsvarā sēdēja mājās, žēloja sevi un šad tad mierināja ar Bena un Džerija iecienīto šokolādes un karameļu sīrupa saldējumu. Nu labi. Nevis šad tad, bet bieži.

Ja vien Dānijā liktu viņu mierā... Reičelu tiešām sāka tracināt draudzenes uzvedība. Dānijā nebija ar mieru vērot, kā Reičela ieslīgst depresijā, un, kad viņa neatbildēja uz Danijas telefona zvaniem, mazā negantniece uzspieda sevi viņai, ieradās viņas mājā, izmantoja savu atslēgu, niknumā ārdījās un satracināja arī Reičelu.

"Celies augšā!" viņa uzkliedza Reičelai. "Ja tu tā gulēsi, tu kļūsi milzīga!"

"Patiesībā es esmu zaudējusi dažas mārciņas," Reičela iebilda un turpināja ēst popkornu no pakas, kas lieluma ziņā varēja sacensties ar spilvenu. Viņa bija paņēmusi trīs vai četrus šādus iesaiņojumus savā pēdējā pagaidu darbā Ketldrama popkorna ražotnē.

Tas Dāniju, kā parasti, sadusmoja, tāpēc viņa iesoļoja ļoti tīrā ēdamistabā un sāka vandīties pa trauku skapi, kamēr Reičela skatījās "Džo miljonāru".

Tonakt Džo vajadzēja izvēlēties savu sievieti un paziņot, ka viņam nav astoņdesmit miljonu dolāru. Viņam nebija pat astoņdesmit dolāru, tomēr viņš mīlēja meiteni. Un tajā brīdī, kad viņš sāka runāt, Reičela kāda nesaprotama iemesla dēļ sāka šņukstēt.

"Netici viņam!" Reičela iegaudojās televizora virzienā. "Viņš melo! Tu nedrīksti viņam uzticēties! Tu nekad vairs neticēsi nevienam vārdam, ko viņš teiks!"

Dīvaini, bet viņa pat neredzēja, kā Dānijā metas viņai klāt. Bet viņa to izdarīja, izrāva draudzenei no rokām popkorna tūtu un tālvadības pulti, ko izmantoja, lai izslēgtu televizoru, un tad aizsvieda pa gaisu, iekliegdamas:

"ATJĒDZIES TAČU!"

"Tu uz mani kliedz," Reičela iešņukstējās.

"Jā, es kliedzu uz tevi! Es kliedzu, cik skaļi vien spēju, jo vairs nevaru to izturēt! Tev jābeidz sevi žēlot! Labi, es saprotu, viņš tevi sāpināja, viņš tev meloja, viņam vajadzēja izstāstīt tev patiesību, bet cik ilgi tu turpināsi te sēdēt?" Dānijā auroja.

"Aizveries!" Reičela atcirta. "Tu domā, ka visu zini! Es Mai-ronu jau esmu aizmirsusi!"

"Dievs Tēvs, Reičela, es nerunāju par Maironu! Es runāju par Flinnu!"

Pat viņa vārds bija kā dunča dūriens Reičelai sirdi. Viņa ievilka elpu tik spēji, ka pārsteidza pati sevi, piecēlās no dīvāna, cieši savilka sev apkārt rītasvārkus un pasoļoja garām Danijai savās čībās uz. virtuves pusi.

Protams, tā ragana viņai sekoja tieši pa pēdām.

"Liec mani mierā, Dānijā!" Reičela iekliedzās.

"Man tas ir apriebies, Reičela! Cik ilgi var sevi žēlot?"

"Es nezinu, un kāda tev daļa? Tev ir vīrieši! Turklāt divi -Glens un Džo!"

"Glens mani pameta, vai atceries? Un Džo nav mans vīrietis," Dānijā atbildēja, bet viņas seja bija koši piesarkusi, un tas, protams, nozīmēja, ka viņa ieķērusies detektīvā līdz ausīm.

Reičela ielēja glāzē vīnu, pagāja garām Danijai un iesoļoja ēdamistabā, piepeši juzdamās kā krastā izmesta zivs, nespēdama īsti ievilkt elpu.

"Mēs ar Džo kopā cenšamies atrast tos priekšmetus, ko es pārdevu internētā, tas arī viss," Dānijā uzstāja.

"Protams," Reičela iespurcās. "Jēzus, Dānijā, tu to pat nesaproti. Vismaz netici, ka viņš varētu būt pie tevis cita iemesla pēc, piemēram, tevis pašas dēļ!"

Šo vārdu izteikšana līdzinājās belzienam, un Reičela bija spiesta apslāpēt drausmīgu šņukstu.

"Flinns gribēja būt kopā ar tevi," Dānijā sacīja, vairs nekliegdama. "Viņš tevi mīl!"

"Ak dievs, Dānijā, lūdzu, izdari man pakalpojumu un beidz censties panākt, lai es noticu kaut kādai idiotiskai burvestībai! Jā, jā, protams, viņš mani tik ļoti mīl, ka aizbrauca taisnā ceļā atpakaļ uz Angliju," viņa noteica un iedzēra lielu malku vīna.

"Neaizbrauca gan. Viņš ir te, Providensā!"

Šķita, ka grīda nedaudz sakustas; Reičela ar acs kaktiņu palūkojās uz Dāniju.

"Ko tu ar to gribi teikt - viņš ir te?"

Dānijā dedzīgi pamāja.

"Viņš arī meklē visas tās mantas, ko es pārdevu."

Šie jaunumi Reičelu satrieca - viņa bija pārliecinājusi sevi, ka Flinns aizbraucis, aizlidojis atpakaļ uz Angliju un izmetis viņu no prāta. Un patiesībā viņš visu laiku bijis tepat Providensā, kamēr Reičela par viņu sērojusi...

"Lieliski. Lieliski! Tātad viņš ir šeit un nemaz nav papūlējies darīt to man zināmu! ]ā, viņš tiešām mani mīl!" Reičela nikni nošņāca.

Dānijā viņai uzmeta tāda niknuma pilnu skatienu, ka Reičela sarāvās.

"Viņš varētu tev piezvanīt, ja tavs telefons nebūtu atslēgts! Un viņš varētu atnākt, ja tu viņam nebūtu pavēstījusi, ka nekad vairs nevēlies viņu redzēt!"

"Vai viņš tev to pateica?"

"Tas ir diezgan acīm redzams."

"Ak dievs!" Reičela ievaidējās.

"Lai nu kā, man ir pie vienas vietas, ko tu domā," Dānijā savaldīgi noteica, paņēma savu somiņu un pasita padusē milzīgo popkorna tūtu. "Tāpēc, ka tu šobrīd nespēj skaidri domāt. Bet es tev ieteiktu savākties, jo es tevi pamatīgi nobūru, Reičela. Un, kad iestāsies pilnmēness, kas, starp citu, notiks pēc dažām dienām, tavā dzīvē palēkdamās atgriezīsies īsta mīlestība. Uz visiem laikiem."

"Jēzus, vai tu nevarētu izbeigt tās muļķības?" Reičela iebļāvās, aizklādama ausis.

"Nē, nevaru vis," Dānijā neatlaidīgi paziņoja un sparīgiem soļiem devās uz durvju pusi. "Jo es tam ticu! Tā vienmēr bijusi tava lielākā problēma, vai ne? Tu nekad nekam netici, ja vien tas nav kaut kas negatīvs par tevi pašu! Pamēģini kādreiz ticēt arī kaut kam pozitīvam!" viņa noteica un satvēra somiņu ciešāk. "Un tagad tu esi mani nokaitinājusi līdz galējai robežai. Tiksimies rīt," viņa piebilda.

"Nespēju vien sagaidīt," Reičela nomurmināja. Bet, kad bija pārliecinājusies, ka Dānijā tiešām aizgājusi, viņa paņēma vīna glāzi un devās uz augšstāvu pie sava datora. Viņa ticēja gan. Ticēja tam, ka ir pienācis laiks pamest Providensu.

Temats: Re: Sveika, meitiņ!

No: Reičela <earthangel@hotmail.com> Kam: Tētis <Aaron.Lear@leartransind.com>

Sveiks, tēt! Jā, ar mani viss kārtībā, patiešām. Es gan neteiktu, ka Hiltonhedā izdarīju to, ko vajadzēja darīt, bet es uzzināju šo to ļoti nozīmigu, it īpaši pati par sevi, un sapratu, ka tiešām esmu dzīvojusi fantāziju pasaulē. Tagad es jūtos ļoti nogurusi un vairs nezinu, ko iesākt ar savu dzīvi. Bet manas disertācijas temats ir pieņemts, tātad pēc dažiem mēnešiem es saņemšu doktores grādu. Es zinu, zinu, liels pārsteigums, vai ne? Nu, man liekas, ka pēc tam es gribētu atgriezties Teksasā. Šeit viss atgādina nepatīkamu dzīves posmu, un es to vairs negribu atcerēties. Reičela.

P. S. Paldies, ka necenties dot man padomus. Es vēl joprojām nespēju tam noticēt. Joks. Nu, ne gluži, bet Tu jau zini, ko es gribu teikt.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Pārsteigums, ko sagādāja bijušās līgavas un mātes atrašana dzīvokli, bija pēdējais piliens, un Flinna kauss bija pilns. Viņa dzīve bija sagriezusies kājām gaisā, tāpēc viņš pirmo nakti pārcieta, ļoti maz runādams, ļoti daudz dzerdams un gulēdams uz dīvāna ar alus pudeli rokā, otru roku uzlicis uz acīm, klusībā nožēlodams, ka viņam nav neviena ausu aizbāžņu komplekta.

Viņa māte dusmojās par vēso Airisas uzņemšanu - viņa dēlam pārmeta, uzmeta lūpu un beigu beigās sāka brēkt, bet Flinns neko neuztvēra. Viņš mīlēja savu māti, bet nejutās viņai neko parādā; runājot pa telefonu, viņš bija ļoti atklāts, ne vienu reizi vien paskaidroja, ka viņa jūtas pret Airisu ir mainījušās uz slikto pusi. Bet māte, lai Dievs viņu svētī, uzskatīja Airisu par ideālu partneri savam vecākajam dēlam - ari Vilovi-Trokmortoni piederēja pie nomales aristokrātu aprindām.

Klausīdamies mātes stāstos par rudens tingeltangeli vai kā nu sauca to pasākumu, ko viņš bija palaidis garām un tādējādi līdz mūža galam apkaunojis savus vecākus, Flinns pateicās visiem svētajiem, ka laikus atklājis, lai arī aplinkus, patieso iemeslu, kādēļ Airisa vēlējās būt kopā ar viņu.

Protams, Flinns jau pašā sākumā zināja, ka Airisa dedzīgi vēlas rāpties uz augšu pa sabiedrības kāpnēm. Bet agrāk viņš laikam nebija tam pievērsis īpašu uzmanību, jo viņa māte šajā jomā bija karaliene, turpretī Airisa - tikai princese, kas vēl mācās. Bet, klausīdamies, kā viņas runā par Bakingemu, Alviku un premjerministra bērnu izglītību (turklāt Airisa pārdroši paziņoja, ka bērni, kurus viņa dzemdēs Flinnam, apmeklēs to pašu skolu), labdarības pasākumu, kurā viņas bija redzējušas Jorkas hercogieni (un ko viņa bija ēdusi), Flinns sāka saprast, ka īstajam iemeslam, kādēļ Airisa bija ar viņu flirtējusi un saderinājusies, nebija nekādas saistības ar jūtām pret viņu. Airisa bija iemīlējusies viņa mātes apgalvojumos, ka viņu rados ir Alvikas hercogs.

Viņas abas spēja runāt tikai un vienīgi par to, un Flinns gurdi prātoja, vai tā bijis vienmēr un vai viņš to nav pamanījis pirms ierašanās Amerikā, kur aristokrātu dzīve nebija tik nozīmīga sarunu sastāvdaļa.

Un tagad bija skaidri redzams, kāpēc viņa mātei tik ļoti patika Airisa. Viņas abas bija grebtas no viena kaula, abas gribēja pieķerties kaut kam, kas viņām nebija sasniedzams, un - augstais Dievs, cik tuvu viņš bija pienācis brīdim, kad apprecētos ar savas mātes jaunāku kopiju?

Gara acīm Flinns ieraudzīja savu tēvu un šajā tēlā saskatīja pats sevi pēc divdesmit gadiem, vīru, kuru apklusinājuši daudzi knā-bāšanas gadi un kurš kļuvis par vienkāršu amatnieku, kamēr viņa sieva lidinās apkārt un cenšas iekļūt visos ievērojamos pasākumos.

Tagad, kad viņš bija piedzēries no dažām alus pudelēm, viņam kļuva skaidrs, ka tieši māte bijusi tā, kura pirms daudziem gadiem kategoriski aizliegusi viņam kļūt par slepkavību izmeklētāju. Jēzus, tas bija vienīgais, ko Flinns jebkad vēlējies, un viņš taču bija padevies un vazājies pa visām tējas dzeršanām un polo spēlēm, uz kurām māte viņu vilka. Bet tad, kad runa bija par viņa dzīvi, māte bija sparīgi pretojusies tik prastai profesijai kā policijas virsnieks. Darbs Loida aģentūrā, ko viņam sagādāja tēvs, bija kompromiss.

Flinns nevarēja sūdzēties par savu profesiju. Gadu gaitā viņš bija kļuvis par vienu no labākajiem izmeklētājiem un apmeklējis dažus ļoti greznus lokālus, sagājies ar ļoti elegantiem un ārprātīgi bagātiem cilvēkiem un eksotiskām sievietēm. Loids viņam par to maksāja ļoti pieklājīgi, un viņam tiešām nebija tiesību sūdzēties, nekādu tiesību, bet šobrīd, gulēdams uz dīvāna un klausīdamies mātē, viņš dusmojās. Tas nebija pareizi. Vecākiem vajadzēja iedrošināt viņu piepildīt savus sapņus, nevis viņējos.

Tagad māte atkal mēģināja uzspiest Flinnam savu gribu. Viņa gribēja, lai dēls apprecētos ar Airisu un viņai būtu saikne ar vēl vienu aristokrātu ģimeni. Airisa vēlējās ar viņu precēties tā paša iemesla dēļ. Ne jau tāpēc, ka mīlētu viņu, bet gan tāpēc, ka mīlēja Flinna naudu un vārdu. Viņa varētu būt kāda Džeinas Ostinas romāna varone.

Patiesību sakot, Flinns to bija apzinājies kādā dziļā prāta nostūrī jau kopš brīža, kad pieķēra Airisu kopā ar Polu. Bet tagad šī atklāsme parādījās nesaudzīgā dienas gaismā, brēca un spārdījās kā nupat piedzimis bērns. No tās nebija iespējams izvairīties -lai ari kā Flinnam gribētos apiet tai apkārt, uz pirkstgaliem aizlavīties prom un atstāt to citā istabā, viņš to nevarēja izdarīt.

Visvairāk viņu mocīja neizpratne, kā viņš vispār varējis iedomāties, ka mīl Airisu. Viņa gan bija ļoti patīkama - Airisa vienmēr uzvedās pieklājīgi, uzcītīgi pārbaudīja, vai Flinns zina, kas jāvelk mugurā, ejot uz pasākumiem, un kādi cilvēki tur būs, un tā tālāk, centās būt izpalīdzīga. Un, kaut gan viņa nebija aizrautīga mīļākā, viņa vismaz mēģināja sadarboties.

Varbūt visa vaina bija tajā, ka Airisa vienmēr teica to, ko Flinns vēlējās dzirdēt. Patiesībā viņš bija juties gatavs pārrasties mājās, kur viņu gaidītu sieva un varbūt kādreiz arī bērni, un bija reizes, kad viņš bija ielidojis Hītrovā pēc kāda uzdevuma un viņu bija pārņēmušas neizturamas skumjas, kad viņš palūkojās apkārt un redzēja dedzīgas sejas, kas gaidīja savus mīļos. Flinns gāja cauri šim pūlim, nesdams tikai čemodānu un mēteli, un viņam apkārt visi apskāvās, raudāja un smējās. Varbūt Airisa pati savā veidā bija aizpildījusi šo tukšumu, un Flinns bija ieraudzījis viņā vēl neapjaustas dilemmas atrisinājumu.

Lai kas tas arī būtu, tas bija beidzies. Tagad Flinns zināja, kas ir mīlestība, jo bija iemīlējies Reičelā, kaut arī tas bija tiešām neticami, un Reičelas neesamība viņa dzīvē bija radījusi Flinnā tukšumu, kas auga lielāks ar katru dienu, kura pagāja bez viņas. Airisa nekad, ne reizi nebija likusi viņam just tādu izmisumu.

Flinns bija apņēmības pilns aizpildīt šo tukšumu. Bet vispirms vajadzēja reizi par visām reizēm tikt vaļā no Airisas, aizsūtīt māti uz mājām, kur bija viņas īstā vieta, un noslēgt RVPSB krāpšanas izmeklēšanu (to palīdzēja darīt Džo, kuram, šķiet, bija iepatikusies Dānijā Delanija). Un tad viņam vajadzēs iesaistīties starptautiskajā apmaiņas programmā, ko Džo reiz pieminēja.

Un tā, gulēdams uz dīvāna, klausīdamies pļāpās par Fērdžiju, Flinns klusām sāka sastādīt turpmākās rīcības plānu.

Nākamajā dienā Airisa un viņa māte bija atpūtušās un devās obligātajā iepirkšanās tūrē. Kad viņas vēlā pēcpusdienā atgriezās, Flinns jau viņas gaidīja. Viņš bija sarūpējis labas pusdienas un iegādājies daudz alkohola ikvienam, kurš to vēlētos. Kad sievietes ienāca dzīvoklī, viņas bija sajūsminātas par šo žestu, kas, pēc viņu domām, liecināja par Flinna mēģinājumu salabt ar līgavu.

"Mīļais, tas ir tik jauki!" Airisa iesaucās, noskūpstīdama viņu uz vaiga.

"Ak, mīļo zēn, cik burvīgi!" māte priecājās, sizdama plaukstas. "Bet es tikai drusku iestiprināšos un skriešu prom."

"Skriesi prom?" Flinns pārjautāja.

"Vai tad es tev neteicu? Es noīrēju istabu viesnīcā "Hilton". Šeit es nevaru kārtīgi izgulēties, un man tiešām nepieciešams labs miegs."

Protams. Kas gan var būt labāks līdzeklis par nakti vienatnē, lai visu nokārtotu, vai ne, māt?

"Tas nav nepieciešams," Flinns mierīgi pavēstīja.

"Ak, mīlulīt, bet es uzstāju!" māte sacīja, pielabodama frizūru pie neliela spoguļa, kas karājās pie sienas netālu no durvīm. "Nu labi, vai man pasniegt ēdienu? Es tiešām esmu izbadējusies!" viņa bezrūpīgi nočivināja un sāka vākt šķīvjus.

Vakariņas aizritēja diezgan patīkami, kaut gan Flinnam vajadzēja noklausīties sīku atskaiti par katru Providensas veikalu un tajā atrodamām vai neatrodamām precēm.

"Manuprāt, ja kāds vēlētos dzīvot Amerikā, tad Ņujorka būtu vienīgā tam piemērotā vieta," Airisa prātoja, aizdedzinādama cigareti.

"Mmm, gluži manas domas," māte piekrita.

"Man patīk Providensa," Flinns sacīja. 'Tā ir klusa."

"Klusa!" Airisa iesmējās. "Mīļais, ja vēlies klusumu, tad vari dzīvot Batlerkropvelā!"

Flinns sāji pasmaidīja.

"Zini, Airisa, man tev ir kaut kas sakāms. Es vienmēr esmu vēlējies kļūt par slepkavību izmeklētāju."

Šis paziņojums tūlīt ieguva abu sieviešu nedalītu uzmanību. Airisa nervozi palūkojās uz Flinna māti un iesmējās.

"Laikam jau visi zēni sapņo reiz kļūt par policistiem," viņa noteica, vieglprātīgi pamādama ar roku.

"Iespējams. Bet tas vēl joprojām ir mans sapnis. Patiesībā es, domājams, to piepildīšu."

'Muļķības!" māte aizkaitināta noskaldīja. 'Tev ir lielisks darbs Loida aģentūrā! Kādēļ gan lai tu vēlētos darīt kaut ko, kas saistīts ar slepkavībām un sabiedrības padibenēm?" viņa noprasīja un viegli nodrebēja, lai uzskatāmāk parādītu savu nepatiku.

"Nezinu, māt, bet es to vēlos. Un man tas tiešām labi padodas. Turklāt man nepavisam nerūp aristokrātija. Patiesībā manis pēc viņus visus varētu sabāzt vienā kuģī un aizsūtīt uz sasodīto Ķīnu."

Airisa vārgi iesmējās, bet māte izskatījās tā, it kā Flinns būtu viņu nāvīgi aizvainojis.

"Ak, mīļais, neķircini tā savu māti!" Airisa sacīja, rotaļīgi iedunkādama viņu.

"Es neķircinos," Flinns atbildēja, pievērsdams skatienu Airisai. "Es tikai esmu atklāts. Es gribu izmeklēt slepkavības. Šodien es piezvanīju savam priekšniekam un painteresējos, vai Loida aģentūra nevēlētos piedalīties starptautiskā apmaiņas programmā. Viņš domā, ka tā ir lieliska ideja, un jau sāka meklēt iespēju to izdarīt. Vārdu sakot, es ceru, ka varēšu palikt Providensā, lai mācītos no amerikāņiem slepkavību izmeklēšanas mākslu. Un pēc tam es droši vien pārcelšos uz šejieni."

"Bet... Bet es negribu dzīvot Amerikā!" Airisa protestēja.

"Tad es tev ieteiktu to nedarīt," Flinns pieklājīgi atbildēja. "Airisa, es runāju nopietni, kad paziņoju tev, ka viss beidzies. Saproti," viņš skaidroja, ļoti cenzdamies runāt laipni, "es neprecētos ar tevi pat tad, ja tu būtu pēdējā dzīvā sieviete zemes virsū, un man nav ne mazākās vēlēšanās vēl kādreiz tevi redzēt. Es tiešām atvainojos, ja tas, pēc tavām domām, ir skarbi, bet tas vismaz ir ļoti godīgi. Tev to kādreiz vajadzētu pamēģināt - būt godīgai. Un, māt," viņš turpināja, pagriezdamies pret māti, kura apjukumā vārstīja muti kā zivs, kas izmesta sausumā, "man ir pilnīgi vienaldzīgs Alvikas hercogs, un es tiešām dusmojos par to, ka tu iedomājies ierasties šeit un mēģināt ar mani tā manipulēt. Lūdzu, neraudi - es tevi mīlu, māt, bet man jāturpina strādāt un dzīvot bez tavas iejaukšanās."

"Augstais Dievs!" viņa māte iesaucās. "Es nespēju noticēt tam, ko dzirdu!"

"Es jau domāju, ka tā būs," Flinns laipni atsaucās. "Tāpēc es šodien piezvanīju tēvam un paziņoju, ka viņš var gaidīt tevi mājās rīt no rīta. Es viņam pastāstīju arī par saviem plāniem, un viņš uzskata, ka tā ir ļoti laba ideja. Viņa lika man pateikt tev, lai tu nelecot uz ecēšām, jo tas nav pasaules gals."

"Tātad tu gribi izsviest mūs laukā?" Airisa iekliedzās, izskatīdamās šausmu pārņemta.

"Nevis izsviest, bet gan pavadīt jūs uz lidostu. Jūsu somas ir sakravātas braucienam uz Bostonu, un es sagādāju jums biļetes uz Londonas reisu vienpadsmitos."

Flinns piecēlās un sāka novākt traukus.

Brauciens uz Bostonu, protams, nebija īpaši patīkams, jo māte aizmugurējā sēdeklī raudāja, bet Airisa veltīja Flinnam visus iespējamos sinonīmus vārdu savienojumam "nožēlojams idiots" un apgalvoja, ka Londonā viņš vairs nevarēšot rādīties. Par spīti visam, Flinns noskūpstīja māti uz atvadām, apsolīja, ka iegriezīsies mājās jaunā gada sākumā, un apskāva Airisu, kura izplūda asarās.

"Piedod man, ja esmu tevi sāpinājis, Airisa," Flinns no sirds teica.

"Ak, nerunā muļķības!" viņa nošņāca. "Es neesmu sāpināta! Es dusmojos par to, ka izšķiedu tik daudz laika kopā ar tevi!" viņa iekliedzās, izrāvās no Flinna rokām un aizskrēja pie viņa mātes, lai šņukstēdama ieslīgtu viņas skavās.

Flinns vēroja, kā lidmašīna paceļas gaisā - nekad nevarēja droši zināt, ka tās abas tiešām ir prom, - un, pārliecinājies, ka viņa māte un bijusī līgava patiešām ir ceļā uz Londonu, piereģistrējās viesnīcā. Nākamajā dienā viņam bija jālido uz Čikāgu, lai atgūtu pēdējās Danijas pārdotās mantas. Pēc atgriešanās viņš gribēja piezvanīt priekšniekam un noskaidrot, kā virzās uz priekšu viņa pieteikums dalībai sešu mēnešu apmaiņas programmā.

Un tad viņš pievērsīs visu uzmanību Reičelai.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Providensu apmirdzēja Ziemassvētku rotājumu gaisma, un tas nozimēja, ka visi veikali pagarinājuši savu darbalaiku, lai apkalpotu cilvēkus, kas iepirkās svētkiem. Reičelai tas nāca tikai par labu, jo viņa dabūja darbu vairākām dienām un varēja samaksāt rēķinus.

Pat Valisjelo bija pārņēmis svētku gars; viņu plastmasas brieži bija kļuvuši par ziemeļbriežiem, un uz mājas jumta vīdēja Ziemassvētku vecītis ar savām kamanām. Vislabākie jaunumi, protams, bija tie, ka koks beidzot vairs nebojāja žogu. Reičelai bija izdevies sakasīt piecus simtus dolāru, kas bija nepieciešami, lai koks tiktu sazāģēts un aizvests prom, un vēl septiņdesmit piecus dolārus žoga salabošanai. Pēc tam misters Valisjelo beidza viņu vajāt un atsauca sūdzību tiesā.

Patiesībā likās, ka visus ietekmē svētku miers. Dzīve Sleitera avēnijā bija atgriezusies pierastajās sliedēs. Visas mājas bija izrotātas - tikai ne Reičelas bungalo, protams. Reičelai negribējās neko svinēt. Viņa bija apsolījusi tēvam, ka Ziemassvētkos aizbrauks uz Ņujorku. Operācija bija paredzēta janvāra vidū, un viņa gribēja pavadīt nedaudz laika kopā ar tēvu. Likās, ka tāpat jūtas ari visi pārējie - Ņujorkā ierasties grasījās Robiņa un Džeiks ar saviem bērniem, kā ari Rebeka un viņas ģimene. Pat vecmāmiņa un vectēvs domāja, ka varbūt izkustēsies no savas mājas.

Divas nedēļas pirms Ziemassvētkiem Reičela novietoja mašīnu uz piebraucamā ceļa, izņēma no tās somu un iepirkumu saiņus un bridi pakavējās, lai papriecātos par rotājumiem visā ielā. Viņas lūpās sāka rotāties smaida ēna, un viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm, kas veda uz virtuves durvīm... bet apstājās, jo pie tām gulēja viena sarkana roze.

Dīvaini. Droši vien kārtējā Danijas burvestība, kas paredzēta, lai izvilktu Reičelu no bezizejas stāvokļa. Vajadzēs piezvanīt Dānijai pa nupat pieslēgto telefonu un pateikt, lai viņa izbeidz; Rei-čela jau pati bija sākusi atgūties. Viņa pakratīja galvu, turpināja virzīties augšup, pārkāpa pāri rozei un iegāja iekšā, nolika somas un atgriezās, lai paņemtu ziedu. Paceldama to, viņa nopētīja rozi tuvāk un ieraudzīja, ka tai klāt pielika kartīte.

Reičela to atvēra.

Mana mīļākā puķe: roze. Reičelas lūpu krāsā.

Viņas sirds uz brīdi pārstāja pukstēt.

"K-kas?" viņa skaļi iejautājās, pēkšņi piespieda ziedu pie krūtīm un palūkojās uz piebraucamo ceļu. Tur nekā nebija - ne mašīnas, ne cilvēku, nekā. Tāpēc Reičela lēnām iegāja atmuguriski atpakaļ mājā, atkal paskatījās uz rozi, pielika to pie deguna un ieelpoja smaržu, tad vēlreiz palūkojās uz zīmīti.

Viņas lūpās iezagās smaids.

Reičela turēja rozi rokās visu atlikušo vakaru, daļēji gaidīdama, ka Flinns pieklauvēs pie durvīm. Pusnaktī, vairākas stundas rakstījusi disertāciju, viņa ierāpās gultā, nenolikdama rozi malā, un cieši aizmiga.

Tonakt viņa sapņoja, ka staigā pa sniegu. Katrs solis bija grūtāk sperams nekā iepriekšējais, un viņa grima aizvien dziļāk, līdz jau staigāja, iebridusi sniegā līdz ceļiem. Bet kaut kur priekšā bija sarkana roze, un viņa cīnījās, lai sasniegtu puķi, pirms vējš to aizpūš.

Nākamajā rītā Reičela ielika rozi vāzē un devās uz vingrošanas zāli.

"Ei!" Lorija uzsauca, kad viņa ienāca iekšā. "Es jau domāju, ka tevi vairs neredzēsim!"

"Vai tev likās, ka es esmu mirusi, vai?" Reičela sausi noprasīja.

Lorija iesmējās.

"Tu taču zini, kā tas ir. Cilvēki pieņemas svarā, sāk apmeklēt vingrošanas zāli, sāk justies labāk un vairs nenāk, tad atkal uzēd liekus kilogramus un atgriežas." Viņa pasmaidīja un uzpūta košļājamās gumijas burbuli.

Reičela izteiksmīgi pacēla acis pret griestiem un devās pie tre-nažieriem. Todien viņa spēja nobraukt tikai piecas jūdzes, pirms kājas atteicās turpināt un viņai gar acīm sāka zibēt visa dzīve, un, steberēdama laukā pa durvīm, viņa dusmojās pati uz sevi par to, ka tik ilgi sēdējusi un žēlojusi sevi. Viņa brīdināja Loriju, ka nākamajā dienā atgriezīsies.

Pārējo dienas daļu Reičela pavadīja universitātes bibliotēkā un centīgi strādāja. Pēc tam viņa nopirka ķīniešu ēdienu un brauca mājās. Viņu atkal sagaidīja dzīvespriecīgie Ziemassvētku rotājumi, un viņa jutās nedaudz neveikli, apstājoties pie vienīgās tumšās ēkas visā ielā.

Reičela uzgāja pa kāpnēm līdz virtuves durvīm, un viņai aizrāvās elpa. Tur bija sudrabotā papīrā ietīta paciņa, kas pārsieta ar sarkanu lenti. Reičela priecīgi pasmaidīja, pietupās, paņēma to un aši iegāja iekšā.

Nostājusies pie brokastu letes, viņa atsēja sarkano lenti, noņēma papīru no kastes un pacēla vāku.

"Ak dievs!" viņa nomurmināja, ieraudzīdama zilu topāza kulonu kristāla ietvarā, kas bija pievienots garai sudraba ķēdītei. "Akmansdievs," viņa atkārtoja, izņemdama to no kastītes un paceldama pret gaismu. Rota bija fantastiska un izsmalcināta. Reičela aplika to ap kaklu un nepacietīgi atvēra kartīti.

Mans mīļākais dārgakmens: zils topāzs. Reičelas acu krāsā.

"Jēzus, Flinn," viņa nočukstēja un, vēl joprojām plati smaidīdama, turēja karekli plaukstā, priecājās par to, tad ļāva tam noslīdēt lejup un pieskrēja pie loga. Viņa skatījās laukā, prātodama, vai Flinns tur ir, vai viņš vēro Reičelu. Bet tumsā viņa neko nespēja saskatīt, tāpēc metās pie parādes durvīm, izgāja uz lieveņa, cieši apņēmusi sev apkārt rokas, un palūkojās vispirms uz vienu, tad otru ielas pusi.

Nekā.

Aukstums piespieda viņu atgriezties mājā.

Reičela nolēma, ka tik jauki aukstā naktī viņa labprāt gribētu iekurināt kamīnu. Un tad varbūt pameklēt Ziemassvētku rotājumus. Viņa atcerējās, ka bija tos redzējusi savas neprātīgā steigā veiktās tīrīšanas laikā, un turpmākās desmit dienas viņa vēl grasījās pavadīt šeit. Nedaudz Ziemassvētku gara viņai nekaitētu, vai ne?

Nākamajā dienā Reičela nespēja vien sagaidīt, kad varēs steigties mājās pēc dāvanu iesaiņošanas tuvējā tirdzniecības centrā, lai redzētu, ko Flinns viņai atstājis, tāpēc jutās neizsakāmi vīlusies, kad pie virtuves durvīm neko neatrada. Patiesībā viņa bija tik ļoti vīlusies, ka ilgi stāvēja, viscaur trīcēdama, un blenza uz pakāpieniem, lai pārliecinātos, ka nav kaut ko palaidusi garām, kaut ko mazu. Bet tur nekā nebija. Nekā.

Reičela uzvilkās augšā pa kāpnēm, atvēra durvis un iegāja iekšā.

Uz brokastu letes stāvēja liela, sudrabainā papīrā iesaiņota kaste, aptīta ar sarkanu lenti. Tai blakus atradās zīmīte no Dānijas. Atradu šo te taukā. Piezvani man!

Reičela pagrūda zīmīti malā un steidzīgi noņēma papīru no kastes. Tajā bija brīnišķīga kašmira šalle piesātinātā mahagonija krāsā, bieza un neaprakstāmi skaista. Laimē iespiegusies, viņa apmeta šalli ap pleciem un pasniedzās pēc kartītes.

Mans mīļākais audums: kašmirs. Tikpat mīksts kā Reičelas mati.

Viņa iesmējās, pacēla šalli pie sejas, pataustīja to, pasmaržoja un devās uz ēdamistabu, kur uz galda bija izmētāti Ziemassvētku rotājumi. Ciešāk ietīdamās šallē, viņa piegāja pie durvīm, atvēra tās... un pārsteigumā atstreipuļoja atpakaļ.

Uz viņas lieveņa atradās Ziemassvētku eglīte! Zaļa eglīte, septiņas pēdas augsta, un tā gluži vienkārši stāvēja uz lieveņa.

"Ko tas...?" Reičela nomurmināja un noelsās aiz sajūsmas, kad starp koka zariem izspraucās maza, balta kartīte.

Reičela to paķēra un veikli attaisīja.

Mans mīļākais laika pavadīšanas veids: kopa ar Reičelu,jo, kad esmu viņai blakus, es jutos kā koks - tūkstoš pēdas garš un mūžam jauns.

"Ak, Dievs!" viņa skaļi noteica. "Ak, Flinn!"

"Ak, eglīte!" noducināja bezķermeniska, bet nešaubīgi angliska balss, kuras īpašnieks stāvēja aiz koka.

Reičela iesmējās.

"Runājošs koks, cik dīvaini!"

"Patiesībā mēs, koki, esam lieliski miera līgšanas aģenti."

Reičela atbalstījās pret durvju stenderi un sakrustoja rokas virs krūtīm, piespiezdama zīmīti pie sirds.

"Vai jūs esat aģents, mister Eglīte?"

"Jā, es esmu ieradies pie jums kāda nabaga puiša vārdā, kurš visā visumā nav īpaši gudrs, un ir bijušas reizes, kad viņš rīkojies tā, ka būtu pilnīgi iespējams noticēt viņa smadzeņu trulumam, bet viņam ir laba sirds, un viņš tikai vēlas atvainoties par savu drausmīgo uzvedību un varbūt paskaidrot, kādā veidā viss sagāja grīstē."

"Saprotu," Reičela atbildēja, mādama ar galvu. "Nu, varbūt jums vajadzētu doties atpakaļ pie šā padumjā puiša un pateikt viņam, ka es vairs tik ļoti nedusmojos un ka viņam nemaz nav jāsūta man koks. Es esmu gatava izrunāties par to, kas notika," viņa atzinās, atkāpdamās no stenderes. Viņa iebāza roku starp koka zariem un pastūma tos malā, atklādama Flinnu, kurš izskatījās ļoti piesardzīgs. "Jo es viņu vēl joprojām mīlu."

To dzirdot, Flinns plati pasmaidīja.

"Lielisks sākums!"

"Un es gribētu aicināt viņu iekšā," Reičela turpināja, pasniegdamās pēc viņa kaklasaites, "lai pienācīgi pateiktos par dāvanām, ko viņš man atstāja, bet man jāpajautā... vai viss ir... kārtībā?"

Flinns pasmaidīja, pastiepa roku un pieskārās viņas zodam, noglaudīdams ar pirkstiem viņas vaigu.

"Viss ir kārtībā," viņš klusi sacīja. "Manās domās un sirdī nav nevienas citas, tikai tu, Reičela, un tā ir bijis jau gandrīz kopš brīža, kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju. Ja man būtu lemts to visu izdzīvot vēlreiz, es daudz ko būtu darījis citādi. Bet es esmu nonācis pie secinājuma, ka mēs nekad nevaram izvēlēties, kurā iemīlēties vai kad iemīlēties, un īsta mīlestība nekad nav vienkārša, vai ne?"

"Tā ir sāpīga," Reičela paziņoja un pavilka viņa kaklasaiti.

"Sāpīga un diezgan juceklīga, un tajā ir daudz gabaliņu, kas pievelkas, bet īsti nesader kopā. Bet visa pamatā ir tā paliekošā mīlestība, ko viens pret otru jūt divi cilvēki, un tieši tā satur kopā visus gabaliņus, kurus laika gaitā var izmantot vai aizmest prom. Un es esmu ieradies, lai pateiktu, ka mīlu tevi, Reičela Lira, katru tavu šūnu. Es mīlu tavu garumu, platumu, apaļumu, plakanumu, lielumu un mazumu. Es mīlu tevi pa labi, pa kreisi, uz ziemeļiem, dienvidiem un jebkurā citā virzienā, kādu vien vari iedomāties."

"Ak, Flinn!" Reičela izdvesa, satvēra viņa roku un noskūpstīja delnu. "Kā tev izdevās kļūt tik dzejiskam?" viņa jautāja.

"Kā tev izdevās kļūt tik skaistai?"

"Vai gribi ienākt?"

"Tikai tad, ja tiek ielūgts ari mans draugs," viņš atbildēja.

"Protams! Varbūt vēlāk viņš mums būs nepieciešams, kas to var zināt? Jo es gribu zināt visu, lai cik sāpīgi tas varētu būt. Es gribu visu šo notikumu izvilkt dienas gaismā, lai mēs varētu sadauzīt to sīkos gabalos un aizmirst uz visiem laikiem."

"Paldies Dievam!" Flinns noteica un izgrūda roku caur matiem. "Paldies Dievam!"

Reičela atkāpās un turēja durvis atvērtas, lai viņš varētu ienest koku. Kad Flinns bija iekšā, viņa aizvēra durvis, piegāja pie lieveņa malas un palūkojās augšup uz debesīm.

Šī bija pilnmēness nakts, un mīlestība bija palēkdamās atgriezusies viņas dzīvē.

"Paldies, Dānijā!" viņa nočukstēja, pagriezās un iegāja iekšā, tieši Flinna atplestajās rokās.

Temats: Priecīgus Ziemassvētkus!

No: Reičela <earthangel@hotmail.com>

Kam: Tētis <Aaron.Lear@leartransind.com>

Sveiks, tēt! Vilciens iebrauks rīt ap pusdienlaiku. Vai mēs varētu aiziet uz to itāliešu restorānu, kas man tik ļoti patīk? Es nezinu, kā Tu jūties, bet Robija teica, ka tagad, kad visi dodas pie Tevis svinēt Ziemassvētkus, viņa negrib, lai Tev vai mammai vajadzētu rūpēties par ēdienu. Cikos visi ieradīsies? Esmu ļoti priecīgi satraukta un visiem sagādāšu lielu pārsteigumu. Necenties to no manis izvilināt, bet tas ir MILZlCS pārsteigums, tam nav nekādā sakara ar disertāciju, un man liekas, ka jūs visi būsiet ļoti, ļoti priecīgi. Vismaz es ceru, ka būsiet, un turu īkšķus. Priecīgus Ziemassvētkus, tēt, un es Tevi mīlu! Reičela.

Temats: Re: Liru ģimene - saņemieties!

No: Flinns <FAOIiver@earthlink.net>

Kam: Robiņa <rmanning70@houston.rr.com> rmanning70@houston.rr.com raksta:

Cilvēk, vai Tu esi pārliecināts, ka vēlies atklāties Ziemassvētkos? Vai Tu zini, ka šajā gada posmā ir reģistrēts visaugstākais slepkavību un pašnāvību skaits un mūsu tēvs ir slavens ar savām trakuma lēkmēm ģimenes pasākumos? Es nevēlos teikt, ka viņš Tevi nogalinās, vismaz domāju, ka tā nebūs, un nekad jau nevar zināt, kas padomā vectēvam, bet viņi Tavu dzīvi varētu padarīt ļoti, ļoti... grūtu. Nu labi, labi, ja jau vēlies to darīt, tad viss kārtībā, tikai uzskati, ka esi brīdināts. Robiņa, Reičelas vecākā un ārkārtīgi sargājošā māsa, kuras otra māsa Rebeka saka, lai es nomierinos, jo esot runājusi ar Tevi pa telefonu un Tu esot jauks puisis. Tev pašam būs labak, ja Tu tāds esi, tas arī viss, ko varu sacīt! :)

Mīļā Robiņa, lūdzu, ļaujiet man Jūs nomierināt! Es esmu ļoti patīkams puisis, man ir ļoti labas galda manieres, par ko varu pateikties savai mātei, kura sapņoja par manis izprecināšanu Diānas Spenseres māsīcai. Diemžēl šis sapnis nepiepildījās, jo izrādījās, ka Diāna Spensere, kuras radiniece bija šī jaunā dāma, nebija īstā Diāna Spensere. Un, lai Jūs nedomātu, ka esmu nabaga jērs, kas neko nenojauš un tiek vests uz kaušanu, atzīstos, ka Reičela man jau visu pastāstījusi par Jūsu tēvu, no sākuma līdz beigām, un... nu labi, nebūšu saudzīgs... arī par Jums, tāpēc es esmu sācis nedaudz nodarboties ar kun (u, ja pēc tā rastos nepieciešamība. Ar nepacietību gaidu brīdi, kad sastapšu Jūs un visu ģimeni, kuru reiz, cerams, varēšu saukt par savu. Ar cieņu, Flinns Olivers.

Epilogs

Teksasas ainavu pātagoja nepierasti auksts ziemeļu vējš ar tādu spēku, ka Reičela, Rebeka un Robiņa bija pirmās, kas ieradās Blūkrosas rančo.

"Lieliski. Gluži vienkārši ideāli," Robiņa īgņojās, mēģinādama iztaisnot savus īsos melnos svārkus. "Ja tā nav zīme no debesīm, tad es nezinu, kas ir zīme."

"Izbeidz, Robija! Nerunā tik dīvaini!" Rebeka pārmeta māsai, vilkdama pirkstus caur saviem pusgarajiem matiem, lai tos atpiņķētu.

"Tu jauc mani ar Reičelu. Viņa ir tā, kas tic visam dīvainajam," Robiņa atgādināja un norādīja uz Reičelu, kura lūkojās laukā pa priekšējiem logiem uz garo piebraucamo ceļu, kas veda uz rančo no galvenās šosejas.

"Jā, bet es neticu zīmēm," Reičela sacīja. "Turklāt mums būtu jādomā pozitīvi. Vai atceraties či? Pozitīvās enerģijas plūsma!"

"Es tev paplūdīšu," Robiņa nomurmināja

"Tur jau nāk Flinns," Rebeka paziņoja.

Ārdurvis atsprāga vaļā, un Flinns ieklupa mājā, cīnīdamies ar vēju, lai durvis atkal aizvērtu.

"Diezgan nepatīkams laiks, vai ne?" viņš noteica un izvilka pirkstus caur matiem, pamezdams skatienu apkārt. "Varbūt mēs varētu iedzert kādu pinti alus, pirms sākam?"

"Flinn!" viņas korī iesaucās.

"Piedodiet!" viņš atvainojās, paceldams rokas. "Bet šī bija nogurdinoša diena. Nejauks laiks un tā tālāk."

Viņš nopūtās un nākamajā mirklī saņēma triecienu mugurā, jo durvis atkal atsprāga vaļā, un iekšā ievēlās Džeiks, Mets un vectēvs.

"Es nekad neesmu redzējis tādu ziemeli," vectēvs noteica, kratīdams galvu. "Man nav ne jausmas, kāpēc mums visiem bija jā-velkas uz šito muļķa dīķi. Visi, kam kaut cik prāta, zinātu, ka tas jādara šeit pat, tieši pie kamīna!"

"Tā bija mana ideja. Ak dievs, viss ir pilnīgi izgāzies!" Rebe-ka iesaucās.

"Viss ir labi, Rebeka," Mets sacīja. 'Tu izdarīji visu iespējamo šajos apstākļos. Diez vai kāds varētu vainot tevi neprasmē organizēt pasākumus šādā vējā."

"Taisnība," Robiņa dedzīgi piekrita, ar pirkstiem plūkādama matus, kamēr Džeiks centās sakārtot viņas mēteļa apkakli. "Ārā ir nenormāli auksts."

"Flinn, tad šitā ir tava pirmā reize Blūkrosā, ko?" vectēvs apvaicājās. "Kā tev te patīk?"

"Brīnišķīgi," Flinns atbildēja, apbrīnā lūkodamies uz grezni iekārtoto rančo.

"Kad beigsi to savu skolu, tev vajag dabūt zaļo karti. Tad tu varētu braukt uz šejieni strādāt, ko?"

"Iespējams," Flinns sacīja, piemiegdams ar aci. "Bet mēs vēl neesam nolēmuši, kur apmetīsimies."

Durvis atkal atvērās. Tajās parādījās Bonija, ar vienu roku turēdama ciet mēteli pie kakla, ar otru cieši spiezdama cepuri pie galvas.

"Es vairs nevaru izturēt ne mirkli. Ne mirkli!" viņa pavēstīja, iesoļodama pārējo vidū. "Pēc visa tā, kas noticis, mums vēl jāpārcieš arī šis?" viņa kareivīgi vaicāja.

"Mammu!" Reičela pārmetoši iekliedzās.

"Piedod, Bonija, tā bija mana ideja," Arons atvainojās, stāvēdams pie durvīm. Viņš ievilka iekšā vecmāmiņu, bet mācītājs stūma sievieti no ārpuses.

"Ak, tēt, es zinu, ka tu gribēji skaistu ainavu," Rebeka sacīja. "Bet ārā ir auksts!"

"Mīļā, attopies, tavs tēvs zina, ka ārā ir auksts! Paskaties uz viņa lūpām!" vecmāmiņa iesaucās, veikli aizšaudamās pa gaiteni uz lielo istabu un kamīnā rūcošo oguni.

"Man šķita, ka laiks ir diezgan piemērots," Arons noteica, plati pasmaidīdams. "Reiz tava māte teica, ka atgriezīsies pie manis tikai tad, kad ellē sāks snigt."

Bonija iesmējās un ieķērās viņam elkonī.

"Es tā nekad neesmu teikusi, Āron Līr. Un es nemūžam nepiekritīšu atjaunot mūsu laulību ledusaukstā vētrā."

"Mūsu labais mācītājs piekrita veikt ceremoniju lielajā istabā," Ārons pavēstīja. "Ejiet visi iekšā un atrodiet vietu, kur apsēsties!"

"Pagaidiet!" Rebeka iekliedzās, kad ieraudzīja, ka vectēvs dodas uz priekšu, lai pievienotos vecmāmiņai. "Vismaz ļaujiet man uzmeistarot kaut ko altārim līdzīgu! Nāc, Robija, palīdzi man!"

"Es? Un Reičela?"

"Es arī iešu, Robiņa!" Reičela sacīja, komiski pašūpodama galvu, un uzsmaidīja garīdzniekam. "Vispār, mācītāja kungs," viņa ieminējās, izstiepdama roku, lai aizvestu paveco vīru uz istabu, "es jūtos pārsteigta, ka jūs vēl joprojām esat šeit kopā ar visiem šiem barbariem."

Mācītājs iesmējās un devās Reičelai līdzi.

Džeiks, Mets un Flinns palūkojās cits uz citu.

"Nezinu, kā domājat jūs, puiši," Mets sacīja, "bet, kad Rebeka pie kaut kā ķeras, labāk nemaisīties viņai pa kājām."

"Tev varbūt," Džeiks smiedamies attrauca, uzsizdams Metam uz pleca. "Bet, ja manis tur nebūs, Robija noteikti kādu savainos."

"Varbūt sūtīsim jauniņo?" Mets ierosināja, un abi viltīgi uzsmaidīja Flinnam.

"Sasodīts!" Flinns nolamājās un, salicis rokas sānos, pieliecās, lai palūkotos uz kņadu, kas valdīja istabā. "Vai drīkstu vaicāt, cik ilgi vīram jākalpo, lai viņš vairs netiktu dēvēts par jauniņo?" viņš stoiskā mierā painteresējās.

"Trīsdesmit gadus, puis!" Džeiks iesmējās un draudzīgi pagrūda Flinnu. Visi trīs vīrieši iegāja lielajā istabā, lai palīdzētu sagatavot to ceremonijai, kas atkal apvienotu Aronu un Boniju Līrus.

Bonija aplika roku Āronam ap vidu.

"Es priecājos, ka mēs visi esam Blūkrosā," viņš teica, uzsmaidīdams sievai. "Paskaties uz šim skaistajām meitenēm, kuras mums ir izdevies radīt! Vislabākais, ko mēs esam paveikuši."

"Taisnība," Bonija piekrita. "Un paskaties uz vīriešiem, kuri viņas mīl! Labi, kārtīgi vīrieši, kuri aizsargās viņas un aprūpēs visu mūžu."

Ārons pasmaidīja un saspieda Bonijas plecus.

"Tas ir viss, ko es jebkad esmu vēlējies. Lai šīs meitenes būtu laimīgas. Un, kad tas notika, man likās, ka esmu gatavs mirt. Bet izskatās, ka Dievs vēlas, lai es te vēl kādu laiku padzīvotu." Viņš palūkojās lejup uz Boniju. "Kurš gan būtu domājis, ka dažus gadus pēc tās operācijas es vēl būšu dzīvs?"

Bonija iesmējās, pacēlās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu.

"Un tā būs vēl ilgi. Nekāda vēža, Aron. Tas ir brīnums." Viņa izslīdēja no vīra rokām. "Es iešu palīdzēt viņiem."

"Es būšu tepat!" Arons uzsauca viņai aiz muguras.

Nekāda vēža. Paldies, Kungs!

Bonija to nezināja, bet viņš bija noslēdzis darījumu ar lielo vīru augšā. Ja Viņš Jautu Aronam te vēl pakavēties, viņš visu darīs pareizi. Viņš būs pozitīvs tēls savu meitu dzīvē, nevis apspiedējs. Viņš būs arī labāks vīrs Bonijai un pat pabeigs kretīniskā Daniela terapijas kursus ar izcilību.

Arons gribēja būt labāks tēvs. Viņa meitenēm tas jau nāca par vēlu, bet viņam bija daudz mazbērnu. Pat viņa mazā meitiņa Rei-čela jau bija mātes cerībās (un tas, kā viņa bija priecīgi paziņojusi, nozīmēja, ka viņai būs jāpaņem brīvs gads savā darbā Brauna universitātes Mākslas un arhitektūras nodaļā).

Jā, Arons patiešām gribēja būt labāks cilvēks, un viņš negrasījās velti izšķiest nevienu mirkli no sev atvēlētajām dienām, lai cik daudz to būtu. Viņš gribēja atlikušo mūža daļu ziedot tam, lai labotu pirmajos sešdesmit gados pieļautās kļūdas.

Viņš dzirdēja, ka meitenes par kaut ko smejas, un šie smiekli kā eņģeļi lidinājās viņam apkārt. Ārons juta, ka acīs sariešas asaras. Nolādēts, pēdējā laikā viņš bija kļuvis sentimentāls. Viņš notrausa muļķīgo sālsūdeni un smaidīdams iegāja istabā, kas bija pilna ar viņa mīļajiem.

Arons nolēma, ka viņš ir laimīgs maitasgabals.

Džulija Londone

LAVANDAS GAISMA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-I050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 25218989.

Content

Londone Džūlija Lavandas gaisma

Pirmā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļā

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Epilogs