Volinskis Leonīds

Māja saulgozī

Leonīds Volinskis

Māja saulgozī

Stāsts

Mākslā es meklēju cilvēku - mākslinieku ...

Emīls Zolā

1928. gada rudeni gleznu kolekcionārus un tirgotājus visā Eiropā satrauca negaidīts paziņojums. Ievērojamais jaunās glezniecības pazinējs un pētnieks holandietis de la F;ajs atklāti paziņoja, ka slavenā gleznotāja van Goga trīsdesmit gleznas, kuras Oto Vakera firma Berlīnē nesen laidusi pārdošanā, nav oriģināli, bet gan visai veiksmīgi imitējumi.

De la Faja ziņojums skāra daudzu personu intereses, jo ap to laiku lielākā daja gleznu, par kurām viņš runāja, jau bija izpārdotas dažādu valstu bagātniekiem kolekcionāriem par visai augstu cenu — no 25 tūkstošiem līdz 50 tūkstošiem mārku gabalā.

Tas bija skandalozs notikums, kas draudēja iedragāt uzticību starptautiskajā gleznu tirdzniecībā. Tā paša 1928. gada decembrī avīzē «•Hamburger Korres-pondenz» bija nodrukāts:

«Lielais skandāls, ko izraisījuši holandiešu meistara van Goga trīsdesmit gleznu viltojumi, aptvēris tik plašas mākslas darbu tirdzniecības aprindas, ka noskaidrošanai jau pieaicināta kriminālpolicija... Tā vada izmeklēšanu par gleznu tirgotāja Vakera darījumiem.»

Oto Vakers savukārt piedraudējis pats iesūdzēt tiesā de la Faju par neslavas celšanu. Strīdā vēl un vēl iesaistījās zinātnieki un gleznu pazinēji no dažādām valstīm. Avīzes publicēja pretrunīgas ziņas.

Beidzot, gandrīz pēc vesela gada, avīzē «Berliner Tageblatt» parādījās sensacionāla vēsts: policijas eksperts Garnjē no Holandes pilsētas Otrehtas izšķīris strīdu, pielietojot daktiloskopiju. Vienā no apstrīdētajām trīsdesmit gleznām viņš atklājis uz krāsām klātās virsmas pirkstu nospiedumus, kuri tur iespiesti droši vien tad, kad glezna vēl nebija nožuvusi. Izpētījis vēl apmēram piecdesmit citas — neapšaubāmi van Goga gleznas no kādas Krellera-Millera kundzes-kolekcijas Māgā, viņš bija atradis uz daudzām no tām tādus pašus pirkstu nospiedumus.

Tā uzzināja patiesību, un satrauktais «mākslas darbu tirgus» nomierinājās. Firmas reputācija bija glābta. Oto Vakera klientiem vairs nebija jāuztraucas — viņiem piederēja «van Goga oriģināldarbi», šoreiz viņu kapitāli bija ieguldīti pilnīgi droši.

Starp tiem trīsdesmit «apšaubītajiem» audekliem* uz kuriem policijas eksperts Garnjē meklēja gleznu radītāja pirkstu nospiedumus, bija arī van Goga auto-portrets, gleznots īsi pirms mākslinieka nāves.

Novārdzis, ļoti kalsns vīrietis zilā strādnieka blūzē, ar augstu, bālu pieri un rudu, sariem līdzīgu bārdu apaugušiem, iekritušiem vaigiem stāv pie molberta un, sažņaudzis rokā paleti un otas, veras taisni pretim ar jautājošu, sasprindzinātu gaidu pilnu skatienu.

Vai toreiz viņš — vientujš, bezgala nabags, augstprātīgo kungu lakādas zābaku pagalam samīdīts — varēja paredzēt, ka pēc trim četriem gadiem tie paši kungi gandrīz vai plūksies par ikvienu audeklu, uz kura lasāms īsais paraksts — «Vinsents»? Vai to viņš gribēja, vai pēc tā tiecās, vai visu savu mūžu to meklēja?

Kādreiz Vinsents teicis: «Mākslinieki, dusot zemes klēpī, sarunājas ar nākamajām paaudzēm». Viņš fanātiski ticēja, ka pienāks laiks, kad viņa balsi saklausīs brīvi cilvēki atbrīvotā pasaulē, un ka viņš atradīs savu vietu to pulkā, kuri ar pilnām tiesībām mantos cilvēces radītās garīgās vērtības.

PIRMĀ NODAĻA

1879. gada 17. aprīlī Beļģijā Borīnā-žas ogļu baseina raktuvē «Agraps» izcēlās pazemes ugunsgrēks.

Borināžā avārijas un katastrofas nebija retums. Tur bieži atgadījās nogruvumi, ugunsgrēki un sprādzieni, gandrīz vienmēr ar cilvēku upuriem. Bet tas, kas sākās šoreiz, ar savu baismīgumu pārspēja it visus iepriekšējos.

Agrā rītā 610 metru dziļumā negaidot nodārdēja tik spēcīgs sprādziens, ka zemes virspusē ap šahtu* pavērās dziļas starveida plaisas. Mašīnists celtņa tornī gāja bojā, nepaguvis aptvert, kas noticis. Galu dabūja ar! visi strādnieki, kuri tobrīd atradās šahtas pagalmā.

Pa to laiku pazemē pirmā sprādziena radītais ugunsgrēks izplatījās aizvien plašāk. Šahtas ejās rūkdamas plosījās liesmas, dzenot pa priekšu veselus ogļu putekļu mākoņus,, sajauktus ar raktuvju gāzi, un izraisot jaunus sprādzienus. Drausmīgi triecieni cits pēc cita sadrebināja virszemē visu apkārtni. No kaimiņu ciematiem saskrējušie ogļrači lauzās cauri šausmās sastingušo sievu pūlim uz ieeju šahtā.

Celtņa tauva un platforma bija sadegušas tūdaļ, katastrofas pirmajā brīdī. Ar ātrumā sasietām virvēm ogļrači laidās lejup, lai

mēģinātu palīdzēt fiem, kuri varbūt vēl bija dzīvi.

Tajā dienā paguva izglābt astoņdesmit deviņus cilvēkus. Pēc tam divas diennaktis no vietas virszemē izcēla vienīgi apdegušus un saspiestus līķus. Tomēr trešajā dienā atraka vēl piecus — brīnumainā kārtā vēl dzīvus — ogļu atšķaidītājus, kuri pastāstīja par satriecošajiem skatiem pazemē, kad, ugunij plosoties, daudzi zaudējuši prātu un daži aiz šausmām izdarījuši pašnāvību.

Šķiet, nekādi stāsti nespēja spilgtāk attēlot lielo nelaimi, kas bija uzbrukusi ciematam.

Ikvienu ģimeni bija piemeklējušas bēdas. Vieni apraudāja bojā gājušos, citi kopa ievainotos, saspiestos, apdegušos — un visur pie nelaimes nomāktajiem, ogļu putekļu un kvēpu klātajiem ļaudīm tajā laikā ieradās nerunīgs, izdēdējis jauns vīrietis ar bālu, rudiem bārdas sariem apaugušu seju, nonēsātā, pie kakla ar spraužamadatu saturētā jakā, kas apvilkta tieši virs naktskrekla, un veciem, naglotiem zābakiem kājās.

Dienu un nakti viņš iet no būdas uz būdu, noliecas pār sāpēs kunkstošiem, maina tiem pārsējus, iztīra brūces, uzmundrinot mierinošiem vārdiem.

Tas ir jaunais evaņģēlija sludinātājs, kurš apmeties šeit pirms pusgada un franciski runā ar tikko manāmu cieto holandiešu akcentu, — tas pats, kurš «nav tāds kā citi».

Viņam ir divdesmit seši gadi, bet viņš izskatās gandrīz vai četrdesmit gadus vecs. Viņam ir šauras, bālas rokas, vaigi iekrituši kā bada cietējam, smails deguns un zilas, caur pieri cieši vērojošas acis. Nesen, tīfa

epidēmijas laikā, viņš izdāļājis visu-, ko vien varējis — drēbes, naudu, un pats tagad dzīvo tukšā, pussagruvušā būdā, kur nav nedz istab-lietu, nedz kaut ka cita.

Ļaudis viņu sauc par Vinsentu. Šā cilvēka pilns vārds ir Vinsents Vilems van Gogs.

Viņš dzimis 1853. gada 30. martā Holandē, Grotzundertā — mazā pilsētiņā, gandrīz vai ciematā — tuvu pie Beļģijas robežas. Viņa tēvs, lauku draudzes mācītājs Teo-doruss van Gogs, bija apprecējis vietējā grāmatsējēja meitu Annu Kornēliju Karbentusu.

Van Gogu dzimtā, kuras vēsturi var izsekot līdz XVI gadsimtam, no seniem laikiem valdījusi diezgan dīvaina tradīcija profesijas izvēlē. Vieni no van Gogiem kļuvuši mācītāji vai teologi, citi centušies gūt panākumus mākslas sfērās.

Šī tradīcija ievērota arī Vinsenta tuvākajos rados. Trīs viņa tēvoči bija gleznu tirgotāji. Bet viņa tēvs ar cieņu pārstāvēja dzimtas teologu nozarojumu.

Tas bija kluss un tikumīgs liela auguma vīrs ar šauru seju, vienmēr tērpies garos, melnos mācītāja svārkos ar melnu kaklasaiti, virs kuras, balstot zodu, vīdēja cieta, balta apkaklīte.

Dzīve tīrajā mājiņā ar stāvu dakstiņu jumtu un četriem logiem ritēja trūkumā, dievbijībā un smacējošā garlaicībā. Vinsenta māte — maziņa, maigiem sejas pantiem un kautrīgām, zilām acīm — dzemdēja bērnus citu pēc cita. Četrus gadus pēc Vinsenta, pasaulē nāca Teodors, pēc Teodora — māsas: Anna, Elizabete, Kornēlija un Vilhelmīne.

Vinsents auga nerunīgs, sevī noslēdzies un savdabīgs. Viņa pārliekais domīgums un tieksme pēc vientulības bija vērojama jau bērnībā. Tajā laikā, kad citi viņa vecuma bērni dienas pavadīja trokšņainās rotājās, Vinsents aizgāja uz ciema nomali un viens pats stundām ilgi klejoja pa laukiem zem Ziemeļbra-bantas pelēcīgajām debesīm.

Draudzes skolā viņš vairījās no klases biedriem, mājās — no tuviniekiem.

Kad Vinsentam apritēja divpadsmit gadu, viņu aizveda uz kaimiņu pilsētiņu Zeven-bergenu turpināt mācīšanos pansionātā. No turienes viņš atgriezās sešpadsmit gadus vecs, stūrains puisis ar iekritušiem vaigiem, uz kuriem sāka dīgt rudi sariņi, ar vērīgu, dziļi zem uzacīm paslēpto acu skatienu un vēl arvien tāpat sevī iegrimis un nerunīgs. Skolas gadi bija/ beigušies, pienācis laiks izvēlēties ceļu dzīvē.

Anna Kornēlija, vērodama dēlu, klusi nopūtās, — mātes sirds nojauta, ka šis ceļš nebūs viegls.

Tēvs klusēja. Viņš vēlējās, kaut vecākais dēls turpinātu viņa darbu. B£t, lai mācītos teoloģijas fakultātē, vajadzēja daudz naudas, un tās mācītāja daudzbērnu mājās nebija visai daudz.

Tad kādu dienu no Dordrehtes viesos atbrauca tēvocis grāmatu tirgotājs Kents van Gogs, kurš savu brāli Teodorusu uzskatīja par pārāk nesavtīgu neprašu, kas nav pratis iekārtot savu dzīvi. Ģimenes apspriedē viņš-

uzstāja, ka Vinsents jāvirza pa otro tradicionālo ceļu. Tika nosūtītas vēstules uz Hāgu. Tādējādi 1869. gada 30. jūlijā Grotzundertas mācītāja vecākais dēls kļuva pārdevēja māceklis plaši pazīstamās Gupila firmas salonā «Estampi un gleznas...», kura dibinātājs un līdzīpašnieks bija viens no Vinsenta trim tēvočiem (ari Vinsents).

2

Pēc kāda laika Vinsenta jaunākais brālis Teo izlūdzās atļauju pavadīt savas brīvdienas Māgā: šķiet, ka viņš bija vienīgais ģimenes loceklis, kurš tā īsti skuma pēc Vin-. senta. Arī viņš pats nevarētu pateikt, kādēļ tā tiecas nokļūt pie noslēgtā vecākā brāļa.

Vinsents Hāgā īrēja istabiņu savu paziņu de Rožu ģimenē. Viņš saņēma brāli necerēti laipni. Nolikušies gulēt, brāļi tumsā daudz ko pārrunāja — laikam gan . tieši tumsa palīdzēja Vinsentam būt tik runīgam. Vispirms viņš izjautāja brāli par Grotzundertu, par tuviniekiem un kaimiņiem. Bet tad pēkšņi sāka stāstīt par sevi.

Viņš runāja ar trīspadsmit gadus veco Teodoru kā ar sev līdzīgu, un jau no tā vien Teo sirds atkusa un acīs sariesās asaras.

Saruna bija neparasta, pārsteidzoši nopietna. Vinsents runāja par savas dzīves aicinājumu, par to, ka sen jau sapņo veltīt savu mūžu kalpošanai cilvēkiem, visam labajam; tieši šeit Hāgā viņš beidzot sapratis, kāds ceļš jāizvēlas: gleznas un gravīras, ko viņš skata ik dienas, grāmatas, ko viņš lasa, — tas viss apliecina mākslas vareno spēku.

Vairums cilvēku taču nepazīst, pavisam nepazīst mākslu, tāpat kā nezina, kas ir labsirdība, un tāpēc pasaulē tik daudz nekārtību un |aunuma. Bet, ja ar mākslas palīdzību cilvēkiem parādītu, izskaidrotu un atklātu visu skaisto, pasaule kļūtu labāka — vai nav tiesa? Pietiktu taču katrā valstī tikai ar kādiem desmit cilvēkiem, kuri būtu gatavi ziedot sevi visu šim darbam, lai dzīvi zemes virsū pārveidotu citādu, labāku.

Lūk, par ko tik dedzīgi un pārliecināti Vin-sents tajā naktī runāja ar brāli, kā arī visās nākamajās dienās, kamēr Teo viesojās pie viņa Hāgā. Un Teo sajuta, kā viņa mīlestība uz brāli un viņu abu negaidītā tuvība kļūst vēl stiprāka, tikai sāpināja doma, ka neviens., no pārējiem tuviniekiem nesaprot, cik labs, krietns un gudrs ir Vinsents.

Kādā pievakarē abi brāļi pastaigādamies aizgāja ārpus pilsētas līdz Reisveikas dzirnavām. Saule jau rietēja. Apkārtne bija ļoti klusa, neredzēja neviena cilvēka. Raugoties uz nosārtušajām pļavām, Vinsents teica:

— Zvērēsim, ka mēs savu mūžu ziedosim visam labajam. Vai gribi?

— Protams, — atsaucās Teo.

Vinsents brīdi klusēja.

— Tuvināt cilvēkiem laimi... — viņš beidzot ierunājās, — tas nav viegli, brāļuk. Kas zina, vai izdosies sasniegt mērķi, tomēr tieksimies pēc tā ar visiem spēkiem.

— Zvēru, — Teo atbildēja.

Nākamajā dienā viņš aizbrauca.

•Drīz pēc tam Vinsents aizsūtīja viņam vēstuli. Teo atbildēja. Tā sākās sarakstīšanās, kas ilga gandrīz astoņpadsmit gadus. Sarak-

stīšanās, kura uz visiem laikiem paliks uzticības apliecinājums jaunībā dotajam zvērestam, piemineklis cīņai un ciešanām, aicinājums uz patiesību un labu.

Šī sarakste stāsta par daudz ko — par meklējumiem un maldiem, par gara spēku un vājumu, par mīlestību un necilvēcisku cietsirdību, par vientulību un cerībām, par ogļračiem, zemniekiem un audējiem, par pilsētām, gleznām un grāmatām — par visu to, kas veidoja mākslinieka un cilvēka — Vinsenta van Goga dzīvi un traģēdiju.

3

1873. gada pavasarī Vinsentu pārcef darbā no Hāgas uz firmas nodaļu Londonā.[1]Miglā tītā pilsēta pie Temzas, liels daudzums jaunu iespaidu ... un piepeši — kā zibens — mīlestība uz dzīvokļa saimnieces meitu Ursulu.

Vinsentam nesen bija apritējuši divdesmit gadi. Vēlāk — pēc septiņiem gadiem viņš par sevi pateiks: «Esmu karstas dabas cilvēks, kurš spēj un kuram pat lemts izdarīt vairāk vai mazāk neprātīgu aplamību, kas man pēc tam bieži vien jānožēlo.»

Tolaik Vinsents izdara pirmo no šīm aplamībām — viņš piedāvā Ursulai roku un sirdi. Meitene neizpratnē uzlūko īrnieku, kurš viņu dzīvoklī apmeties tikai pirms viena mēneša.

Dīvains jauns vīrietis — mazliet sakumpis, rudmatains, ar garenu galvu, slīpu, bālu pieri, pinkainu bārdiņu un pārlieku vērīgu, gandrīz vai biedējošu! spulgo acu skatienu ... Pārdevējs, kas nemaz neizskatās pēc pārdevēja, — tik nekārtīgs un pat nevīžīgs ir viņa apģērbs. Naivs, nabadzīgs provinciālis, kurš runā par cēliem centieniem un piedēvē nozīmi aiz garlaicības pasviestiem pāris vārdiem un Smaidiem... Nē, tas patiešām smieklīgi!

Ursula skaļi smejas. Viņa noraida Vinsentu ne jau tāpat vien, kā parasts — viņa grib parādīt, cik tas viss ir smieklīgi. Cik jokaini ir viņa svinīgie prātojumi, apspūrušās bikses un naivā ticība labestībai un vispārējai laimei.

Ne jau vienreiz vien Vinsentam vēl vajadzēs uzklausīt izsmieklu kā atbildi viņa no sirds dzijumiem teiktajiem vārdiem. Bet pret pirmo triecienu! viņš stāv gluži neaizsargāts. Liekas, ka Ursula ievainojusi viņu stiprāk, nekā pati to gribējusi.

Vinsentu pārņem izmisums. Brīvajā laikā viņš nerunīgs un drūms klīst pa ielām. Raugās uz Temzu, uz miglas dūmakā tītajām, svešajām mājām, uz gājējiem, kas vienaldzīgi aizsteidzas garām, — kur, pie kā un kurā lai meklē mierinājumu?

Viņš iegriežas kalvinistu baznīcā. Mācītājs, kas savos melnajos, garajos svārkos atgādina viņa tēvu, paklusi lasa sprediķi. Ak, tēt, tēt.. . Var jau būt, ka tev bija taisnība. Var jau būt, ka liktenis ikvienam no mums sen iepriekš noteikts un citā — labākā pasaulē par visām netaisnībām mums tiks simtkārtīgi atdarīts.

Tā drāma, ko Vinsents pārdzīvo ar viņam raksturīgo skaudrumu, pamazām sāk skubināt viņu nodoties reliģijai.

Ar gluži citu — jaunu izjūtu, itin kā mierinājumu meklējot piekļaudamies pie tēva krūtīm, Vinsents pievēršas bērnības atmiņām. No šejienes — no pašreizējās dzīves vietas svešumā Grotzundcrta viņam sāk likties par miera pilnu, svētītu mājokli.

Viņš bieži apmeklē baznīcu un noklausās sprediķi. Nopircis grāmatnīcā Renāna sēju-miņu, Vinsents izraksta no tā:

«Lai šajā pasaulē darbotos, ir jāatsakās no sevis... Cilvēks šeit, šajā pasaulē, dzīvo ne jau tādēļ vien, lai būtu laimīgs; tas dzīvo arī tādēļ, lai paveiktu cildenus darbus... lai sasniegtu gara diženumu un paceltos pār vulgāro pliekanību, kurā risinās |aužu vairākuma eksistence...»

Šie vārdi iekrīt auglīgā zemē — Vinsents vienmēr gatavs uzupurēties. Viņš ierobežo izdevumus ēdienam, k|ūdams dīvaini svētulīgs. Bet raksta brālim Teodoram, kurš tāpat kā viņš sācis strādāt firmā «Gupils un biedri»: «Cik labprāt es atkal parunātu ar Tevi par mākslu.» Tie divi dzenuļi, kuri no senseniem laikiem virzīja van Gogu dzimtas piederīgo gaitas pa divām gultnēm, tagad cīnījās; Vinsentā. Viņš pamāca brāli: «Staigā arvien daudz un mīli dabu, kas ir vislabākais līdzeklis, lai vairāk un vairāk izprastu mākslu. Mākslinieki saprot dabu, mīl to un māca mūs redzēt.»

Svētdienās izbraucot ārpus pilsētas, Vinsents arī pats daudz staigā pa parkiem un gar upi. 1875. gada aprīlī viņš aizsūta brālim pirmo neveiklo zīmējumu — «skatu uz plašu zālāju ar ozoliem un irbulenēm».

«Naktī lija lietus,» viņš paskaidro sīkāk, «zeme vietām purvaina, bet jaunā zālīte svaiga un zaļa...» Šo vēstuli Vinsents beidz ar Edmonda Roša melanholisko vārsmu:

Tad vientulīgs un skumjš es soļoju pa tuksnesīgo kāpu, Kur nemitīgi auro sūdzēdamās jūra,

Kur vilnis plok un izdēd pakājē pie kāpas Kā vienmuļīga līču loču izliekusies taka.

4

Skumīgs un vientuļš — tāds Vinsents 1875. gada pavasarī iebrauca Parīzē pēc diviem Londonā bezsekmīgi pavadītiem gadiem.

«Gupila» firmas salonā Saptāla ielā 9 ieradās jauns, dīvains pārdevējs, visai skops ar Smaidiem, ar duci grāmatu pustukšajā čemodānā.

Viņš apmetas Monmartrā un daudz staigā pa muzejiem. Drīz pēc atbraukšanas viņš raksta brālim:

«Vakar biju Koro izstādē. Starp citām redzēju tur arī gleznu «Olīvu dārzs»; priecājos, ka viņš to uzgleznojis. Pa labi — olīvkoku puduris, gluži tumšs uz mijkrēšļa zilā debesu fona; dibenplānā — pakalni un daži lieli koki, un virs tiem vakarzvaigzne.»

Buso kungs, «Gupila» firmas nodaļas vadītājs Parīzē, droši vien pat nenojauta, cik daudz zina, cik dziļi izjūt un cik smalki saprot mākslu šis divdesmit divus gadus vecais rudmatainais savādnieks. Un kam gan vajadzīga tāda izsmalcinātība?

Pieklājība, mērena elegance, prasme īstā brīdi pateikt dažus dziļdomīgus vārdus — tas ir viss, ko prasīja no kalpotāja. Vinsentam nepiemita neviena no šīm vienkāršajām īpašībām.

Vienīgi cienījamais uzvārds («Gupila» firmas blankas pēc tradīcijas sākās ar vārdiem «Senās Vinsenta van Goga firmas estampu un gleznu apgāds») pirmajā laikā apvaldīja Buso kungu un piespieda viņu paciest drūmo pārdevēju, kurš bieži vien sāka disputēt ar klientiem un reiz pateica, ka salona atmosfēra viņam atgādinot tirgošanos ar tulpēm Holandes tirgū.

īstenībā tirgošanās ar gleznām maz atšķīrās no jebkuras citas tirgošanās. Mākslas saloni Parīzē bija tikpat pakļauti modes un konkurences prasībām kā galantērijas tirgotavas.

Sarūgtināts un vīlies Vinsents vēro ar pieklājību mazliet aizplīvuroto interešu sacensību. Bet ko var darīt, kā lai pretojas tam?

Oktobrī, pusgadu pēc Ierašanās Parīzē, viņš brālim pastāsta:

«Beidzot gribu Tev sīki aprakstīt, kā es dzīvoju.

To jau Tu zini, ka dzīvoju Monmartrā. Šeit dzīvo arī kāds jauns, astoņpadsmit gadus vecs anglis, mūsu firmas darbinieks... Viņš daudz tika izsmiets, sākumā arī es smējos par viņu, taču vēlāk viņš kļuva man simpātisks, un, vari ticēt, tagad esmu ļoti priecīgs, ka vakaros pavadu laiku kopā ar šo puisi. Viņam ir bezgala naiva un nesamaitāta sirds...

Ik vakaru mēs abi reizē dodamies uz mājām, manā istabā kaut ko ieēdam, un pēc tam es lasu, lielākoties bībeli... Rītos viņš parasti starp piekto un sesto stundu nāk mani modināt, pec tam mēs brokastojam manā istabā un pulksten astoņos dodamies uz darbu. Pēdējā laikā viņš kļuvis sātīgāks ēšanā; sācis krāt gravīras, un es viņam palīdzu.»

Sājā pieticīgajā, mazliet pat jokainajā aprakstā ļoti pareizi atainots Vinsenta garastāvoklis un pretišķības, kas viņu nomāc, «no vienas puses — bībele un askētiskā atturība, bet — no otras — gravīras, māksla». Tur nu neko nevar darīti

Tapat Vinsents arī beidz vēstuli: no vienas puses — ar ieteikumu katrā ziņā izlasīt grāmatu «Jauniesauktais» un «Vaterlo», no otras — ar mūku sentenci: «Vispār pirmām kārtām mums jācenšas ēst vienkāršu ēdienu. Ne jau velti stāv rakstīts: «Mūsu dienišķo maizi dod mums šodien ...»» [3]

Un, jo tālāk, jo spējāk vēlēšanās turēties pretim Parīzei mudina Vinsentu pieslieties otrajam novirzienam. 13. decembri viņš raksta brālim:

«Gribu pateikt vēl kaut ko, tikai neļaunojies par to: Tev tāpat kā man iepatikās Heines un Ūlanda dzejoļi, bet pielūko, brāļuk, tā ir i diezgan bīstama aizraušanās, — ilūzijas, ātri 1 izgaist, neaizraujies ar tām... Paraugam ņem kaut vai tēva un mūsu mātes tēlus, pievieno Briona «Atvadas» un tad ar šiem trim

Iespaidiem pārlasi Heini, tad Tu sapratīsi, Ko cs domāju.»

Atkal tāpat kā Londonā — šoreiz gan vēl neatlaidīgāk — Vinsenta atmiņā ataust Grot-zundertas mācītāja tēls, ataust bērnības ainas. īsi pirms Ziemsvētkiem ilgas pēc dzimtajām mājām tā sažņaudz sirdi, ka viņš pēk-šņi, nepaguvis izlūgties Buso kunga atļauju, aizbrauc uz Zundertu pavadīt tur svētkus. Atgriezies viņš saņem to, ko vispār varēja gaidīt:

«Kad sastapu Buso kungu, es pajautāju, vai viņš uzskata par vēlamu manu palikšanu firmā arī nākamajā gadā un vai viņam ir kādi nopietni iebildumi. Izrādījās, ka ir tieši tā. Manus vārdus viņš uztvēra tīri formāli un pateica, ka ar aprīļa mēnesi varu aiziet, pateikdamies dievam par to, ko viņu firmā esmu iemācījies.»

Vēlreiz Vinsenta taisnprātīgumam tika dots visai sāpīgs belziens. Tomēr viņš pazemīgi centās ar to samierināties:

«Kad ābols nobriedis, pat viegls vējiņš notrauš to no koka, tāpat arī šeit: es patiešām atļāvos tādu rīcību, kāda savā ziņā nebija pieļaujama, un tāpēc pārāk maz varu iebilst. Bet nu, manu zēn, ko lai tagad daru? Man viss tumsā tītsl Tomēr papūlēsimies saglabāt cerības un drosmi!»

Patiešām, ko Vinsents varēja darīt? Vēl palikuši trīs nepilni mēneši — un viņš būs aiz durvīm svešatnē, svešā pilsētā, bez līdzekļiem, bez prasmes un vēlēšanās turpināt pretīgo pārdevēja darbu. Vinsentu kremta domas par nākotni. Februārī viņš rakstīja brālim:

«Sajās dienās izlasīju brīnišķīgu Eljetas

grāmatu — trīs stāstus — «Ainas no klerikāļu dzīves». Sevišķi mani savaldzināja pēdējais stāsts «Deneta nožēla» — par sludinā- ! tēju, kurš vienā mierā dzīvo savas pilsētas hetīro ielu iemītnieku vidū.»

Lūk, kur Vinsents tagad meklē izeju — gan -tikai savam garam. Bet kā būs ar «dienišķo maizi»? Lai cik pieticīgas viņa prasības, taču pat visvienkāršākais ēdiens nav iegūstams par velti. Kā lai nopelna sev iztiku divdesmit • četrus gadus vecs jauneklis ar plašām zināšanām, kurš gan pagaidām nekā lietderīga nav iemācījies? Uz ko gan viņš var cerēt? ļ

Uz vecāku pabalstu? Mācītājs — daudzbērnu tēvs, kurš tagad vairs nedzīvo Grot-zundertā, bet pārcēlies uz citu ciematu Etenē, ar rugtu nožēlu domā par savu vieglprātīgo dēlu, kas septiņu gadu laikā nav pratis kaut ko sasniegt.

Varbūt uz bagātajiem radiniekiem? Taču Vinsents zina, cik vērti šie cilvēki. Kad tēvocis Kornēlijs Marinuss bija no Hāgas atbrau- ļ cis uz Londonu, viņš ar salona darbinieku Terstēga kungu «Crystal Palace» un citās ļ uzdzīves vietās notrieca daudz naudas. Par -savu brāļadēlu viņš pat nepainteresējās^4.

Nē, nav neviena, uz ko varētu cerēt. Ar šo ļ domu Vinsents marta pēdējā dienā atvadījās no Parīzes, lai dotos uz Eteni, — kur gan ļ citur viņš varētu palikt? Nokāpis lejā ar savu I visai vieglo bagāžu, viņš pie durvju sardzes '

trada vēstuli no kāda Londonas paziņas, kuram nesen atpakaļ bija rakstījis par savām neveiksmēm ar darbu.

Šis paziņa, pēc profesijas skolotājs, pavēstīja Vinsentam, ka runājis ar kādu misteru Stoksu — pamatskolas internātā īpašnieku Remsgitā (netālu no Londonas); tas esot ar mieru pieņemt Vinsentu, lai lasītu bērniem bībeli un mācītu franču valodu, bet pagaidām pirmais pārbaudes mēnesis jāstrādā bez algas, tikai par uzturu un mitekli.

«Vai vari iedomāties,» pēc četrām dienām Vinsents rakstīja brālim no Etenes, «manu prieku, ka esmu kaut ko atradis. Lai nu ka, bet par mitekli un ēdienu nebūs jāmaksā.»

6

Neko darīt, jābūt mierā ar to pašu. Pēc divām nedēļām Vinsents jau bija darba vietā Remsgitā. Vēstulē vecākiem viņš apraksta ceļu:

«Mēs braucām pa paugurainu apvidu. Pauguru lejasdaļa apaugusi ar retu zāli, bet augstāk tos nosedz ozolu saaudzes, un tie ļoti atgādina mūsu kāpas. Mēs pabraucam garām Kenterberijai, pilsētai, kura vēl saglabājusi daudzas no savām viduslaiku celtnēm. Taja sevišķi krāšņa ir baznīca, visapkārt tai zaļo kuplas gobas. Jau vairākkārt esmu redzējis gleznās kaut ko līdzīgu tādai pilsētai.»

Viņš raksta arī par skolu: «Šeit mācās divdesmit četri puisēni, desmit līdz četrpadsmit gadu vecumā. Skolas ēka nav liela, logi tai jūras pusē.»

Un nobeigumā Vinsents piemin dienas, ko pavadījis mājās: «Pateicos, pateicos par

visu!»

Lai cik smagas viņam bija Etenē nodzīvotās dienas — sarūgtinātais, drūmais tēvs, kautrais, līdzcietības pilnais mātes skatiens, izteiksmīgā klusēšana, nopūtas —, tās tomēr šķita gaiši svētki salīdzinājumā ar dienām Remsgitā.

Lūk, aina no turienes dzīves, tikpat kā norakstīta no Dikensa lappusēm:

«Pielieku klāt mazu zīmējumu ar skatu no skolas loga, pa kuru puisēni var redzēt savus vecākus, kad tie ierodas viņus apmeklēt... Dažs labs nekad neaizmirsīs šo skatu. Ja Tu būtu redzējis to šonedēļ lietainajās dienās, it sevišķi nokrēslī, kad iededzina laternas un gaisma no tām atspoguļojas ielās. Šādās dienās misters Stokss reizēm ir nelabā omā, un, ja puisēni, pēc viņa domām, trokšņo pārāk skaļi, tad vakarā nesaņem ne maizi, ne tēju. Tev vajadzētu pavērot puisēnus, kad tie raugās pa logu... Tikai ēdiens un dzēriens, vairāk nekā tiem nav, uz ko varētu cerēt, kas palīdzētu dzīvot dienu no dienas.»

Vinsents turpina tēlojumu, aprakstot istabu ar satrunējušu grīdu, kur puisēni iet mazgāties un kur «uz mazgājamo ierīci krīt vāja gaisma pa iesprāgušiem logu stikliem».

«Un tomēr,» viņš raksta drīz pēc tam, «es skaidri saredzu tālumā gaismu, un, ja šī gaisma laiku pa laikam nodziest, tā jau ir mana vaina. Man pašlaik tāds garastāvoklis, kad liekas, ka pasaulē nav cita aicinājuma kā vien skolotāja vai sludinātāja darbs.»

Beidzot Vinsentam šķiet, ka viņš atradis sevi. Ja jaunības sapņi izgaisināti, ja ar mākslu pievēršot labajam, nav izdevies mainīt pasaules seju, ja vispārējo laimi nav iespējams tuvināt, vai tad nevarētu kaut mazliet atvieglot šo divdesmit četru puisēnu likteni?

Bet misteram Stoksam acīmredzot tas nav īsti pa prātam. Pārbaudes laiks beidzies. Ar labi paēduša buldoga rupjību viņš paziņo, ka nemaksās Vinsentam algu. Par uzturu un mitekli, tā sacīt, var atrast pietiekami daudz citu darba meklētāju.

«Patiešām, tā jau ir,» ar rūgtu ironiju nobeidz Vinsents.

Vēl viens trieciens, vēl viens akmens, ka cilvēki ieliek viņa pasniegtajā rokā. Izmisumā viņš aizmetas uz Londonu, lai mēģinātu atrast misionāra vietu.

5. jūlijā Vinsents raksta brālim:

«Man liekas, Londonas misionārisms ir visai savdabīgs iekārtojums: jādodas pie

strādniekiem un nabadzīgajiem ļaudīm, lai izplatītu bībeli, un, kad iemantota zināma pieredze, jārisina pārrunas ar tiem, jāsameklē ārzemnieki, kuri meklē darbu, vai arī tādas personas, kas nokļuvušas smagā stāvoklī, un jācenšas tiem palīdzēt.»

Vinsentam tas viss būtu pa prātam. Bet viņš pats, kā redzams, nav pa prātam tiem, no kuriem atkarīga iekārtošanās misionāra vietā.

Viņa pārliekā centība, dedzība, viņa naivā ticība misionāra uzdevuma svētumam — tas viss tikai dara piesardzīgus profesionālos mierinātājus, kuri sen jau pieraduši vērot

ļaužu postu un citu cilvēku nelaimi uzskata par savas labklājības avotu.

Tā Vinsents nekādi nespēj atrast vietu: viņam atsaka, atrunājoties gan ar viņa jaunību, gan ar teoloģiskās izglītības trūkumu. Viņš spiests pagaidām palikt pie sārtsejainā mistera Stoksa — «par uzturu un mitekli».

Vienā no Londonas apmeklējumiem Vinsents iegriežas «Gupila» salonā, kur izstādīta zīmējumu sērija, ko tikko atvedis no Holan [5]

Lai gan Vinsenta tēvam ļoti nepatika lūgt no kāda palīdzību, viņš tomēr ar smagu sirdi aizraksta uz Dordrehtu tēvocim Kentam, — un Vinsents, nodzīvojis mājās trīs nedēļas, dabū pārdevēja vietu grāmatu veikalā Dordrehtā. Šoreiz viņš aizbrauc no mājām, stingri apņēmies iegūt teoloģisko izglītību un tādā veidā iekarot tiesības darīt labu cilvēkiem.

Ar katru dienu spējāk — līdz pat fanātismam — Vinsents iekvēlina sevī ticību savas izvēles pareizībai.

Tomēr, lai cik spēcīgas tagad ir viņa reliģiozās tieksmes, tās nespēj nomākt Vinsentā

Kaislību uz mākslu. It kā attaisnodams pats  viņš mēģina abas tieksmes apvienot:

«Starp citu, šajās dienās es ar mazā kat-l.asma palīdzību vēlreiz pārskatīju visu Kristus dzīves gājumu un izrakstīju izvilkumus. Cik gan daudz Rembranta un citu mākslinieku gleznas tobrīd atausa manā atmiņā!»

Un atkal — itin kā nozvērinādams sevi un dzīdams projām šaubas:

«Es ticu un ceru, ka man nevajadzēs nožēlot savu izvēli.»

1877. gada 9. maijā Vinsents pārce|as no Dordrehtas uz Amsterdamu, lai sagatavotos iestāšanās pārbaudījumiem universitātes teoloģijas fakultātē.

Viņš apmetas pie tēvoča Jana — pensionēta admirāļa, Amsterdamas kuģu būvētavas direktora.

Vientuļais, mazliet ērmīgais večuks uzņem Vinsentu ar tēvišķu laipnību. Iestājas rimts, miera pilns periods, un ģimene cerību pilna seko viņa mācībām.

«Mācīties latīņu un grieķu valodu ir grūti, manu zēn,» viņš raksta no Amsterdamas Teodoram. «ļoti grūti, tomēr es jūtos laimīgs, jo apgūstu zināšanas,, pēc kurām tiecos.»

Viss it kā pilnīgā kārtībā: Vinsents strādā 'caurām dienām. «Vakarā es nedrīkstu palikt augšā vēlu. Tēvocis to stingri noliedzis, bet es atceros vārdus, kas lasāmi zem Rembranta gravīras: «Pusnaktī gaisma izstaro savu

spēku», — un es uzmanu, lai visu nakti degtu mazā gāzes liesmiņa, un bieži «pusnaktī» guļu, raugoties uz to un pārdomājot savu darba plānu nākamajai dienai, apsvērdams, ikā labāk apgūt mācības. Ceru, ka ziemas

rītos varēšu agri iededzināt uguni: ziemas rītam piemīt kaut kas savdabīgs, kā to uztvēris Frērs savā gravīrā «Mucenieks», — ja atmiņa neviļ, šī gravīra karājas pie sienas Tavā istabā.»

Pēdējie vārdi atklāj to, ko Vinsents laikam gan būs gribējis noslēpt. Taču brālim Teo ir jūtīga sirds. Atbildot viņš lūdz Vinsentu vairāk uzrakstīt par Amsterdamu, par apkārtējo dzīvi un, ja var, pievienot aprakstiem zīmējumus — apmēram tādus, kādus brālis sūtījis vēstulēs no Anglijas.

Vinsents šo lūgumu izpilda, jau nākamajā vēstulē nosūtot ar spalvu uzskrīpātu zīmējumu, lai gan turpat piebilst:

«Tā kā tas var mani atraut no kāda vairāk būtiska darba, tad labāk būs, ja to nedarīšu. Atgriezies mājās, sākšu sacerēt sprediķi par neauglīgo vīģes koku.»

Tā Vinsents vairās un atkratās no tā, kas viņam radniecīgāks un tuvāks par visu. Cīņā pret kārdinājumiem viņš npiet līdz galējībai: dzīvo kā viduslaiku vientuļnieks, neēd gaļu, ziemā guļ klētī uz plikas grīdas un pat šausta sevi ar pātagu. Beigu beigās, nomocījies ar to visu, viņš vaicā savam skolotājam, latīņu valodas pasniedzējam Mendesam de Kostam:

— Vai jūs tiešām ticat, ka visas šīs pretīgās izdarības nepieciešamas ikvienam, kurš grib to, ko gribu es, — sniegt nabagajam cilvēkam mieru un laimi zemes virsū?[6]

Tā vien liekas, ka pats viņš tam vairs netic.

«Man liekas», Vinsents raksta brālim, «es •drīzāk nomiršu dabiskā nāvē nekā sagatavošos tiktāl, lai tiktu iekšā universitātē. Starp citu, reiz es saņēmu no viena pļāvēja mācību, kura man noder vairāk nekā visas grieķu valodas stundas.»

Sasodītā grieķu gramatika Vinsentam nekādi nepadodas. Daudz vieglāk viņš uztver ko citu:

«Jau metas krēsla, skats pa logu uz kuģu būvētavu ar mazo papeļu aleju, kurā slaidie stumbri un tievie zari tik glezni izdalās vakara gaisā, ir neaprakstāmi skaists. Un tālāk vecā noliktavu ēka pie ūdens, tik rāma kā veca dīķa ūdens, par kuru rakstīts Ezava grāmatā. Noliktavas sienas pie ūdens nozaļojušas un sadēdējušas. Un vēl lejāk — dārziņš, ap to rožu krūmu dzīvžogs, un kuģu būvētavā viscaur — mazas, melnas strādnieku figūriņas un sunītis. Nupat redzēju tur tēvoča Jana stāvu, viņa galvu ar garajiem, sirmajiem matiem: droši vien tieši šobrīd viņš izdara savu «apgaitu». Tālumā dokā kuģu masti, vecajiem kuģiem tie gluži melni, aiz tiem — pelēki un sarkani monitori. Vietvietām iedegtas laternas.»

Šo krēslas dūmakainā gaisa piesātināto, pēc savas noskaņas visos sīkumos izteiksmīgo un neparasti viengabalaino ainavu spēja saskatīt un attēlot tikai mākslinieks. [7]

Tomēr paies vēl krietni ilgs laiks, pirms to aptvers Vinsents pats.

Lai gan sagatavošanās universitātei izjukusi (sasodīta grieķu gramatika!), Vinsents-' vēl negrib atteikties no izraudzītā mērķa.

Ar lielām pūlēm, izmantojot tēva sakarus,, viņš iestājas trīs mēnešus ilgā apmācībā misionāru skolā Briselē.

Varētu domāt, ka tagad viņam paveiksies. Ģimenē, kas pēc Vinsenta caurkrišanas Amsterdamā bija gluži izmisusi, atkal pamostas cerība. Vienīgi māte paredz, kas notiks nākotnē.

«Es vienmēr bai|ojos par Vinsentu», viņa raksta savam brālim, «lai kur viņš nokļūtu, lai ko uzsāktu, savu dīvaino, neparasto uzskatu un dzīves uztveres dēļ viņam nekur nekas neizdosies.»

Ta notika arī misionāru skolā. Vinsents tur jutās kā «kaķis svešā klētī». Viņa dīvainais izskats, pasvītrotā nevērība apģērbā, viņa ietiepīgums un nevēlēšanās pakļauties noteikumiem, viņa pārmērīgi dedzīgie prātojumi par laicīgās dzīves nepilnībām — tas viss noveda pie tā, ka viņš pēc kursa beigšanas palika bez norīkojuma darbā. Jauns trieciens ģimenei. Bet tagad Vinsentu nekas vairs nespēj apturēt.

Padzīvojis nedēļu mājās, viņš piepeši pazūd.

Kā divdesmit piecus gadus vecs nabags,, piesitis ar naglām zābakiem atplīsušo pazoli un uzvēlis plecos kuli ar veļu un bībeli, nevienam neteicis ne vārda, Vinsents kājām aiziet, no Etenes uz Borināžu.[8]

Vēlāk viņš raksta par to: «Gandrīz divus-g.i dus mana dzīve Borināžā bija tāda, kas nemaz nelīdzinājās izpriecas gājienam.»

Dzīve zem «piekvēpušām, miglainām debe-sīm» pārgurušo, no og|u putek|iem melno kalnraču vidū kļuva par pirmo īsto skolu, un tikai tur, Borināžā, beidzot tika izprasta deviņus gadus ilgajos klejojumos — Londonā, Parīzē, Remsgitā, Amsterdamā, Briselē — gūtā pieredze-

Pietiek pārlasīt Vinsenta vēstules no Bori-nāžas, lai redzētu, ka ar katru dienu vairāk sairst viņa maldu plīvurs, ka viņš «bargajās nabadzības pārbaudēs mācās raudzīties uz visu citām acīm».

«Nesen devos ļoti interesantā apstaigā,»* viņš raksta brālim 1879. gada pavasarī. «Sešas stundas es pavadīju ogļraktuvē, turklāt vienā no vecākajām un bīstamākajām šejienes šahtām ar nosaukumu Markasa. Tai ļoti slikta slava, jo tur gājis bojā daudz ļaužu, gan nolaižoties lejup, gan paceļoties, gan no smacējošām gāzēm sprādzienu laikā, gan no pazemes ūdeņiem, gan iebrūkot laika zoba sagrauztajām ejām. Tā ir drūma vieta, un, pirmoreiz skatoties, visa apkārtne liekas bezgala skumīga un sastingusi.

Vairums strādnieku šeit ir bāli, drudža nomocīti cilvēki, tie izskatās pārguruši un priekšlaikus novecojuši; sievietes visas kā viena — noziedējušas un novītušas. Visapkārt raktuvei nabadzīgie ogļraču mājokļi, daži no ogļu putekļiem nokaltuši koki, dzeloņstiepļu žogi, mēslu un izdedžu kaudzes, nederīgu akmeņogļu kalni u. tml.»

Lūk, pasaule, kurā Vinsentam bija jādzīvo,

pasaule, kuru viņš pats sev izvelējies — ne jau tādēļ, lai to vērotu no malas.

«Kam gan es būtu derīgs,» viņš rakstīja brālim, apcerot savu dzīvi Borināžā, «ja nespētu palīdzēt un kļūt vajadzīgs? Kā gan citādi es būtu pavairojis savas zināšanas un izpratis dažu labu mācību?»

Palīdzēt, kļūt vajadzīgam. Bet ar ko? Ar evaņģēlija līdzībām, sprediķiem, aicinājumiem paciest un pazemīgi samierināties?

Ļoti drīz Vinsents pārliecinājās, cik īstenība tālu no mis Eljetas klerikālajiem stāstiem.

«Sludinātājs, kurš mierīgi iekļaujas netīro ielu iemītnieku vidē», — kā viņu šāda dzīve valdzināja vēl tikai pirms trim gadieml Tagad viņš zina, cik vērtas grāmatu idilles.

Nabadzība, tīfs, «gāzu drudzis, kad guļot redz baismīgus sapņus, murgo un pārdzīvo visādas šausmas»... «bezgala daudz slimīgu, novājējušu, nevarīgu un kroplu cilvēku, kuri vārgst un nonīkst savās guļvietās»...

Vinsents ar izmisīgu pašaizliedzību metas šajā sāpju jūrā. Viņš iet no būdas uz būdu, dala ar bada cietējiem visu, kas viņam ir, sēd pie slimajiem, pārsien brūces; ar vientiesīgu lepnumu viņš pastāsta brālim par kādu ogļraci, kurš, gāzei eksplodējot, drausmīgi apdedzis: «Paldies dievam, tagad slimajam, ir labāk, viņš sāk staigāt, rokas gan tam vēl nespēcīgas, un paies ilgs laiks, līdz varēs atkal strādāt; tomēr, lai būtu kā būdams, viņš ir glābts.» Bet vai tādā veidā iespējams glābt daudzus? Vinsents izdāļā visu, kas tam ir, bet spēki sāk izsīkt. Atliek vārdi. Pēc dažiem

des mākslinieks van Itersons.

«Tas bija liels baudījums,» Vinsents raksta brālim, «tādējādi atkal redzēt Holandes pilsētas un pļavas.»

Bet pēc diviem mēnešiem, Ziemsvētku priekšvakarā, kaut kā sagrabinājis naudu biļetei, viņš vēlreiz aizbrauc uz dzimteni, uz Eteni, izjust ģimenes pavarda siltumu.

gadiem viņš pastāstīs, ar ko beidzas tā sprediķošana.

«Mani vārdi mācīja gudrību, mācīja uzklausīt prāta, sirdsapziņas un brīva cilvēka pienākuma likumus. Man pierakstīja kūdīšanu pret baznīcu. Izcēlās skandāls. Mans tēvs sasauca; ģimenes padomi, lai iesprostotu mani kā prātā jukušu. Jāsaka paldies brālim, brašajam Teodoram, — man lika mieru, taču protestantu baznīca, protams, man bija jāpamet.»[9] [10] [11]

9

Tāds bija atrisinājums, ko viņam gatavoja. Neapvaldīto sludinātāju padzen ne vien protestantu baznīca, kuras pārstāvis mācītājs Rošeljē bija atdrāzies no Briseles konsistorijas, lai tiesātu un izrēķinātos ar Vin-sentu. Šeit, Borināžā, arī Vinsents pats padzen no savas sirds uz visiem laikiem baznīcu un tās «ortodoksālos mācītājus ar cūku ģīmjiem». Tieši šeit, iestidzis nabadzībā, bez pajumtes, brīdī, kad sabrukušas visas cerības un ilūzijas, viņš, pirmoreiz ticis skaidrībā, pasaka:

«Viens no iemesliem, kāpēc es gadiem ilgi nedabūju vietu, ir tas, ka manas idejas ir citādas nekā šiem kungiem, kuri piešķir vietas tikai tiem, kas domā tāpat kā viņi.»

Beidzot Vinsentam atvērušās acis.

Kādā vēstulē no Borināžas, stāstot par nolaišanos šahta, viņš piebilst:

«Ja kāds pamēģinātu uzgleznot šīs ejas, tas būtu kaut kas pilnīgi jauns, kaut kas nedzirdēts vai, pareizāk sakot, neredzēts.»

Tie nav nejauši pateikti vārdi. Tāpat kā agrāk, Vinsents nepārstāj domāt par mākslu. Tikai šeit, Borināžā, šīs domas pirmoreiz saistās ar apkārtējo dzīvi.

«Caurules, akmeņogļu kaudzes, maziņās ogļraču būdas un augu dienu melno, mazo ogļraču stāvu kustēšanās... Tālu tālumā tumši egļu meži, pie tiem baltas strādnieku mājiņas, aiz tāin, jau pie paša apvāršņa, vietvietām baznīcu torņi un vecas dzirnavas. Parasti tam visam pāri klājas kaut kas līdzīgs miglai. Virs tās slīdošo mākoņu ēnas rada savādus gaismas efektus, kuri atgādina Rembranta, Mišela un Reisdāla gleznas.»

Tā viņš tobrīd atceras iemīļotos māksliniekus.

Vinsents atzīstas brālim: «Kad es dzīvoju citos apstākļos, kur visapkārt bija gleznas un mākslas priekšmeti, mani, kā Tev zināms, aizrāva kvēla sajūsma par tiem, gandrīz vai entuziasms. Arī šobrīd, atrodoties ārpus tādas apkārtnes, es nenožēloju šo kvēlo aizraušanos un bieži ilgojos pēc gleznu valstības.»

Taču tās vairs nav vērotāja, jūsmotāja, kolekcionāra elēģiskās ilgas. Pie sirds neatlaidīgi klauvē mākslinieks — radītājs. Uz Borināžā rakstīto vēstuļu malām bieži vien uzski- cēti asi, nervozi ogļraču stāvi. Vēlāk Vinsents teiks: «Tas jau sen vilināja mani, bet es vienmēr zīmēšanu uzskatīju par kaut ko man neiespējamu un nesasniedzamu.»

Tagad Teo pamazām iedveš Vinsentā ticību saviem spēkiem. Maigi, ar tam piemītošo saudzību Teo ik vēstulē mudina brāli strādāt neatlaidīgāk.

Pēdējais pagrūdiens Vinsentam ir atteikšanās no baznīcas. Palicis krustcelēs, bez pajumtes un līdzekļiem, viņš savāc savus zīmējumus un kājām dodas no Borināžas uz Briseli pie sena paziņas — mācītāja Pīter-sena.

Šis sirmais akvarelists amatieris, kurš savam priekam gleznoja bukoliskas ainavas, pašam to nezinot, izraisīja Vinsentā liktenī visai svarīgu pavērsienu.

Ar dziļi izjustu nožēlu mācītājs vēroja novārgušo skrandaini, meklēdams ar rudu bārdu apaugušās sejas novājējušajos, asajos vaibstos kaut attālu līdzību ar mācītāja Teo-dorusa tīkamo, skūto seju. Tātad dzīve tik ļoti satriekusi jauno vīrieti, kuru viņš atceras vēl bez ūsām!

— Mans mīļais, cik tad jums gadu?

— Divdesmit seši.

Tik vien, bet izskatās vismaz gadus četr-< desmit vecs. Tad gan... Mācītājs Pītersens klusēdams domīgi aplūko zīmējumus, atkal un atkal pāršķirstot lapas un papīra strēmeles — Borināžas ainavas, būdas, ogļraču stāvi, sievietes vīriešu darba tērpos, galvas, skarbas, drūmas, enerģiski konturētas sejas.

Mācītājs uzmet paviršu skatienu Vinsenta rokām — vājas, ar bālu ādu, kurai spīd cauri vēnas. Pirksti nervozi sažņaudzas un atlaižas, plūkājot uz ceļiem nodriskāto bikšu plūksnaino vadmalu. Ja tādam piedāvās naudu — apvainosies.

Padomājis mācītājs izvēlas divus zīmējumus.

— Vai jūs nebūtu ar mieru pārdot man šos?

Brīdi klusējis, Vinsents vaicā:

— Vai patiesi jums tie patīk?

— Jā, — atbild Pītersens. — Jūsos redzams mākslinieks. Vēl gan maz prasmes, bet... dzīvīgums, iedvesmai

Pacēlis galvu, viņš uz mirkli sastopas ar zilo, dzi 1 i zem stāvās pieres iegrimušo acu sasprindzināto skatienu.

— Jūsos neapšaubāmi redzams mākslinieks, — mācītājs atkārto. — Pielūkojiet, neaizlaidiet to bojā. No manis jūs maz varētu mācīties. Bet jāstrādā, jāstrādā! Arī šo, ja at|aujat...

Viņš pievieno abiem izvēlētajiem zīmējumiem vēl vienu un, paliecies pie rakstāmpults, noskaita naudu; pēc tam ilgi pa logu noraugās pakaļ garajam, sakumpušajam vīrietim ar pustukšo ce|a kuli pār plecu. Nopūties viņš apsēžas un, pamērcējis spalvu, sāk rakstīt vēstuli mācītājam Teodorusam.

«Vinsents atstāj tāda cilvēka iespaidu, kurš pats aizšķērso sev ce|u,» raksta mācītājs Pītersens, noliecis uz sāniem sirmo galvu.

Pa to laiku Vinsents van Gogs ieiet grāmatu veikalā, kur arī mākslinieki šo to var iegādāties. Noskaitījis daļu naudas, ko saņēma no mācītāja, viņš nopērk lielu albumu zīmēšanai. Atšķīris to vaļā, Vinsents ar pirkstu pārbauda vecā, mazliet nodzeltējušā Holandes papīra tīro lapu.

OTRA NODAĻA

10

1880. gada ziemā, janvāra mēnesī, Francijas lauksaimniecības provincē Kurjērā uz ceļiem, kas robežojas ar Beļģiju, varēja sastapt dīvainu, gadalaikam neatbilstoši viegli ģērbušos klaidoni ar rupjas vilnas šalli ap kaklu un pustukšu ceļa kuli pār plecu.

Viņš gāja no ciema, uz ciemu; zemnieki neņēma lieku maksu par naktsmājām un strebjamo, ko gan var prasīt no tāda! Un tomēr pienāca brīdis, kad no desmit frankiem, ar kuriem viņš devās ceļā, nekas nebija palicis.

Nu vajadzēja atteikties no jumta virs galvas un pārnakšņot klajā laukā. Vienu nakti viņš gulēja tukšos ratos, kas pret rītu bija gluži balti no sarmas, otru — žagaru kaudzē, trešajā iekārtojās ar lielākām ērtībām: sagruvušā rijā.

Vispār ar naktsguļu vēl nebija tik ļauni. Sliktāk bija ar pārtiku.

Lūgt dāvanas viņš negribēja. Dažreiz apmaiņai pret gabalu maizes piedāvāja zemniekiem zīmējumus uz bieza, iedzeltena papīra. Iestiprinājies viņš gāja tālāk, smagi cilādams noberztās kājas nomītos, ar dzelzi apkaltos zābakos.

Reizēm viņš apsēdās ceļa malā un noraudzījās uz laukiem, uz siena kaudzēm, uz neparasti brūno, valgo zemi kafijas krāsā, uz

vārnu bariem, kas riņķoja virs tīrumā pamesta arkla, — tas viss izskatījās gluži tā kā Milē gleznās: tik pazīstams, it kā būtu jau daudzkārt redzēts.

Tikpat bezgala tuvi bija arī apsūnojušie, zaļganie zemē iegrimušo māju jumti un zemnieki ar koka tupelēm kājās; zemnieces baltām aubēm galvā un augstā, maigā, skaidra debess, kas nemaz nebija līdzīga Borināžas nokvēpušajām debesīm.

Tā visa dēļ viņš bija nācis uz šejieni, jo Kurjēra ļoti atgādināja Barbizonu — mākslinieku «apsolīto zemi», Milē, Koro, Ruso un Dobiņī zemi.

Viņš ļoti vēlējās, kaut varētu satikt kādu no šiem māksliniekiem, lai parunātu, pastāstītu, pajautātu. Bet Milē un Koro miruši jau pirms pieciem gadiem. Dzīvajo vidū nav vairs arī Dobiņī. Un līdz Barbizonai tālu, kājām aiziet nav ko domāt.

Bet slāt, Kurjērā, taču strādā Milē domubiedrs un draugs Zils Bretons, kuru viņš bija redzējis Koro nāves dienā Parīzē.

Toreiz viņš ar godbijībā trīsošu sirdi no tālienes vēroja tumšmataino, kopto skaistuli, kurš ar sievu un bērniem staigāja pa Luvras zālēm. Tagad viņš laikam gan pieietu tam klāt un pajautātu: kā vajag strādāt, kā mācīties, kā dzīvot? Bretonam tas jāzina. Viņš zina.

Drīz vien Vinsents stāv pie gluži jaunas, kaut kā pārāk kārtīgas ēkas, kas izskatās neviesmīlīga, auksta un garlaicīga. Tā ir Zila Bretona nesen uzceltā darbnīca.

Taču ieiet tajā viņš nez kāpēc nevar sadūšoties.

«Ja man izdotos ielūkoties tās iekšpusē, es droši vien nedomātu par ārējo izskatu, esmu pat pārliecināts par to; bet — tā vai citādi — iekšpusi tomēr neredzēju, neuzdrošinājos stādīties priekšā.»

Pagriezies viņš aiziet ar smagu sirdi — garš, sakumpis, sagumzītā, dubļiem apšļāktā mētelī, ar pustukšu ceļa kuli pār plecu.

Atpakaļ viņš dodas pa tiem pašiem ceļiem, garām tiem pašiem kafijas brūnajiem, ziemī-gajiem laukiem ar nomelnējušām siena kaudzēm un vārnu bariem, garām ciemiem, garām zemē iegrimušajām mājām ar zaļganu sūnu klātajiem jumtiem, garām jau kailām dūmu krāsas birzīm, garām «grāvračiem, malkas cirtējiem, algādžiem un to pajūgiem».

Šeit, Kurjērā, arī ir ogļraktuves. Viņš redz «celtni, kas izce]as pret vakara krēslaino gaisu», redz «nogurušus, nelaimīgus, no ogļu putekļiem melnus ogļračus» un neviļus sāk soļot ātrāk. Viņš atgriežas mājās, savā ar sirds ciešanām radītā Barbizonā—Borināžā.

Lai pie tapšanas nav klāt neviena no dižajiem ar slavenu vārdu — māksliniekam ir jāpiedzimst.

11

Atgriezies viņš apmetas ogļraču ciematā, kuram, tāpat kā visiem Borināžas ciematiem, ir īss, nopūtai vai aprautam klepum līdzīgs nosaukums: Ķēma.

Vinsents dzīvo mazā istabiņā, kurā «turklāt vēl stāv divas gultas — mana un bērnu, bfl, tā kā es zīmēju pēc Barga^12 diezgan liela' iīpmēra lapas, tad grūti pateikt, kādas mokas* Ins man sagādā. Negribu traucēt cilvēkus* viņu mājoklī, jo citas istabas, tā viņi man pa-leica, es nedrīkstētu izmantot pat tad, ja mak-alu vairāk, tās vajadzīgas saimniecei veļas mazgāšanai, kas ogļraču mājās tiek darīts gandrīz katru dienu.»

Un tomēr: «Nespēju Tev izteikt, cik laimīgs jutos, atsācis atkal zīmēšanu, lai gan ik dienas uzrodas dažādi šķēršļi, un tas notiks arī turpmāk.»

Tagad Vinsents vairs nedomā atkāpties. Viņš vēlas, lai Teo tic viņam. Vinsenta un brāļa neparasti sirsnīgā draudzībā bija brīži, kad likās — nupat, nupat pārtrūks savstarpējā saprašanās. Pēc skandāla ar Briseles konsistoriju, kad jaunākajam brālim vajadzēja iejaukties,; lai nomierinātu traki sadusmoto tēvu, kas patiešām bija apņēmies ievietot vecāko brāli vājprātīgo namā, Teo aizrakstīja Vinsentam — pirmoreiz — pārmetumu pilnu vēstuli. Viņš vainoja Vinsentu par nevēlēšanos sasniegt kaut ko, par neprasmi kaut kā nokārtot savu dzīvi, par nekārtīgumu, par atbaidošo nevīžību un daudziem citiem grēkiem.

Ar smagu sirdi Vinsents atbildēja:

«Es bieži esmu nevīžīgs apģērbā — atzīstos šajā grēkā un atzīstu, ka tas nav pieklājīgi. Bet skumjām un nabadzībai ir sava jēga, turklāt tās bieži vien palīdz sagādāt vienat-nību, kura nepieciešama, lai iedziļinātos tā izpētē, kas saistījis uzmanību un saviļņojis.

Liekas, apritējuši jau pieci gadi — noteikti nevaru pateikt —, kamēr esmu bez vietas ui klīstu apkārt; un Tu teiksi, ka es no tāda ui tāda laika esmu kļuvis nolaidīgs, esmu izdzisis, nekā neesmu paveicis.

Vai īstenībā tā ir?

Tiesa, es vai nu pats nopelnīju sev maizi] vai man to deva aiz žēlastības kāds no draugiem, — es dzīvoju tik labi vai tik slikti, cl spēju; tiesa, es zaudēju daudzu cilvēku uzticību; tiesa, mana nākotne, šķiet, būs tikpat] drūma un man vajadzēja labāk iesākt savu dzīvi; tiesa, ka tieši tāpēc, lai nopelnītu sev! maizi, es zaudēju daudz laika; beidzot, .tiesa.j arī tas, ka es mācos diezgan bēdīgos un izmi-ļ suma pilnos apstākļos un es mazāk padaru nekā iegūstu. Bet vai tas viss nozīmē, ka esmu noslīdējis, ka neesmu nekā paveicis?

Tu varbūt teiksi: kāpēc neturpināji iet ceļu, uz kuru tevi virzīja? Kāpēc pārtrauci gatavošanos universitātei? Atbildēšu tikai to, ka tas pārāk dārgi maksā, un vēl... tāda nākotne nebūtu labāka par manu tagadni.

Bet pa to ceļu, uz kura atrodos šobrīd, man jāiet tālāk. Ja to nedarīšu, nemācīšos, neturpināšu meklēt, es būšu pazudis, tas būs mans gals. Tā es raugos uz šo darbu — tālāk, tālāk, tikai tas man vajadzīgs!

Tu jautāsi: kas tad beigu beigās ir mans mērķis? Šis mērķis kļūs arvien noteiktāks, lēnām un droši iegūstot skaidrākus apveidus, tāpat kā zīmējums izvēršas par skici un skice par gleznu. Tas viss veidosies atbilstoši tam, cik nopietni strādāšu.»

Drīz vien Vinsents atklās, ko viņš domājis, rakstot šādus vārdus.

Viņš apber brāli ar lūgumiem un izklāstiem.

«Dargais Teo! Ja nemaldos, Tev ir Milē

Lauku darbi», — aizdod man tos uz neilgu laiku, atsūti pa pastu. Tev jāzina, ka gatavojos uztriept lielu gleznu pēc Milē un ka esmu pabeidzis «Sējēju» un «Dienas stundas».»

«Kad sūtīsi «Lauku darbus», varbūt pieliksi klāt ari dažas Milē, Bretona, Perēna un citu iapas. Nepērc nevienu no tiem, bet aizdod tos, kuri ir Tev pašam.»

«Gravīru lapas un pārējo, ko Tu nesen atsūtīji, saņēmu pilnā kārtībā, ļoti pateicos par visu. Ar šo sūtījumu Tu izdarīji man lielu pakalpojumu.»

«Es jau uzmetu desmit lapas no Milē «Lauku darbiem» ... vienu no tām pilnīgi pabeidzu. Būtu padarījis vēl vairāk, ja nebūtu vispirms ķēries pie Barga «Ogles zīmējuma studijām»... šobrīd no tām esmu jau pabeidzis sešdesmit lapas. Strādāju pie tām gandrīz četrpadsmit dienas no rīta līdz vakaram un jutu, ka tas dara mani spēcīgāku.»

««Sējēju» uzzīmēju jau četrreiz: divreiz uz maza izmēra lapas, divreiz — uz lielas, — un tomēr darīšu to vēlreiz, tik ļoti mani saista šī figūra.»

«Ja Tev vēl palikusi Mišela gravīru grāmata, aizdod to man, ja iznāk... Man ļoti svarīgi aplūkot tās ainavas vēlreiz, jo tagad es visu uztveru citādām acīm nekā tai laikā, kad vēl pats nezīmēju.»

Tā Vinsents tagad strādā — ar izsalkuša negausību. Atskatoties atpakaļ, viņš ar rūgtumu iedomā aizritējušos gadus, taču nākamība viņam pilna cerību — tikai ātrāk jāat-

gūst nokavētais. Viņš skaidri saprot, ka tikai vingrinājumu, tikai prasmes zīmēt — par maz, lai kļūtu mākslinieks.

Viscaur Vinsenta vēstulēs minēti grāmatu nosaukumi, rakstnieku vārdi: Mišlē «Francijas revolūcija», Šekspīrs, Tolstojs, Balzaks,. Igo, Dikenss.

Vinsents ar nolūku pasvītro savu viedokli attiecībā uz visu mākslu vienotību:

«Man ārkārtīgi patīk Fabriciusa^13 vīrieša portrets, kuru mēs abi, reiz pastaigājoties, skatījām Hārlemas muzejā. Lai gan tāpat man patīk Ričards Kartons no Dikensa «Parīze un Londona 1793. gadā». Es varētu norā-, dīt Tev vēl citus neparasti aizraujošus tēlus,! kuri lielākā vai mazākā mērā apbrīnojami līdzīgi cits citam.»

Runājot par Šekspīru, Vinsents aizrāda: «Viņa vārdi un izteiksmes veids ir līdzvērtīgi jebkurai otai, kas trīs no saviļņojuma.»

Tieši pārdomas par izlasīto grāmatu^14 liek viņam izsaukties: «Es nezinu labāka raksturojuma mākslas būtībai kā šis: «Māksla ir cilvēks savienojumā ar dabu, kuru viņš atbrīvo.»»

Taču dažādo mākslu vienotībai savā galīgajā izpausmē nepavisam nav tāda pati no- ] zīme kā līdzekļu vienotībai, ar kuru palīdzību ļ tā sasniegta. Vinsentam van Gogam, «lielajam grāmatniekam», kurš tik ļoti mīl grāma- 1 tas, bijis lemts tai pašā laikā kļūt par mākslinieku, kuram glezniecība nav tikai ilustratīvs ļ

piedēklis literatūrai, kurš ar visu savu būtni i/jutis atšķirību starp «vārda mākslu un krasu mākslu» un kurš visu mūžu aizstāvējis plezniecības tiesības vērsties pie cilvēkiem ivā vārdā un runāt ar tiem savā valodā.

12

1880. gada sākumā Teodoru pārceļ uz :<Gupila» salonu Parīzē. Divdesmit četrus gadus vecais kautrīgais un apzinīgais darbinieks no klusās Māgas nokļūst toreizējā Rietumu mākslas dzīves centrā. Viņam šķiet, ka tieši šeit, «mākslinieku galvaspilsētā», mākslas virzienu, skolu, grupu, talantu cīņā tiek izlemts ja ne pašas mākslas, tad vismaz tp cilvēku liktenis, kuri vēlas izvirzīties.

Kā vienmēr, norūpējies par Vinsentu, Teo saudzīgi ieteic tam pamest Ķēmu un pārcelties tuvāk Parīzei. Vinsents atbild:

«Pagaidām neredzu iespēju, kā to varētu izdarīt, man labāk būtu palikt šeit un strādāt tā, kā es protu un gribu.»

Bez šaubām, viņš saprot, cik svarīgi «rast izdevību sadraudzēties ar kādu no vadošajiem māksliniekiem, tas man, runājot nopietni un bez pārspīlējumiem, būtu īsts dieva sūtnis.»

Bet Vinsents negrib piedzīvot pagātnes atkārtošanos: «...šajā gadījumā, rīkojoties uz labu laimi, nozīmētu atkārtot plašākā apjomā manu ceļojumu uz Kurjēru, kur es tāpat cerēju satikties ar kādu dzīvu dvēseli no mākslinieku ģints un kur diemžēl neatradu nevienu.»

«Man pašam vajadzīgs tikai tas,» viņš turpina, «lai varētu iemācīties labi zīmēt, lai esi būtu sava zīmuļa, ogles vai otas kungs, —■ ja tas izdosies, tad vienmēr pratīšu radīt labus darbus: Borināža ir tikpat gleznaina• kā Bretaņa, Normandija, Pikardija vai Brijē.»

Pēdējos vārdus pasvītroju, jo tie izsaka Vinsenta nostāju tajā izšķirošajā brīdī, kadj viņam vajadzēja izvēlēties vai nu vilinoši* viegli pieejamu, vai smagu gleznainumu rr dzīves virspusējo spožumu, tās «neglīto»* skarbo īstenību.

Daudzajos un aizkustinoši sīkajos Vinsenta ziņojumos no Borināžas brālim par to, ko* viņš jau iemācījies, ko viņš jau prot, laiku pa laikam pavīd rindas, no kurām var saprast*] ko viņš grib sasniegt:

«Esmu uzskrīpājis zīmējumu: ogļrači no j rīta dodas uz šahtu pa apsnigušu taciņu gar dzeloņainu žogu; nokrēslī tik tikko saska-s tēmas viņu slīdošās ēnas; dibenplānā ' neskaidri izslējušās raktuvju lielās ēkas.. .$ Nosūtu Tev šā zīmējuma skici, lai Tev būtu ; priekšstats par to.»

Strādādams no rīta līdz vakaram pie vingrinājumiem, viņš tomēr nevar nezīmēt, «lai pabeigtu uz darbu ejošos ogļračus lielā zīmējumā», kura skici bija aizsūtījis brālim.

«Es ļoti ceru, ka pēc tam, kad nokopēšu ! divas citas Barga sērijas, spēšu uzzīmēt vairāk vai mazāk pieklājīgi arī kādu ogļraci,» \ Vinsents raksta tai pašā vēstulē un pēc | divām nedēļām izsaka savas cerības vēl ] skaidrāk:

«Ogļrači un audēji — tie tomēr atšķiras no citiem strādniekiem un amatniekiem. Jūtu pret viņiem lielas simpātijas un uzskatītu sevi par laimīgu, ja man kādā jaukā dienā izdotos uzzīmēt tos, lai celtu gaismā šos nepazīstamos un gandrīz nezināmos tipus.»

Tik tālu nonācis sludinātājs, kurš tikai pirms kādiem diviem gadiem nolaidās lejup šahtā ar skumju sirdi un kvēlu, bet neskaidru vēlēšanos «palīdzēt, būt noderīgs».

Tomēr pienāca brīdis, kad Vinsents saprata, ka viņa cerību piepildījumam nepieciešams kaut kas vairāk par to, ko var sniegt Barga «Skices» vai iemīļoto gravīru kopēšana.

Vēlā rudenī viņš nolemj pārcelties no Ķērnās uz Briseli, lai iestātos akadēmijā, jo bija dzirdējis, ka tur ar burgomistra atļauju var mācīties bez maksas.

1. novembrī Vinsents raksta brālim jau no Briseles: «Gaidu atbildi uz manu iesniegto lūgumu.»

Bet atbildes arvien vēl nav. Vinsents sāk patstāvīgi studēt anatomiju — sadabū grāmatas, albumus, uzzīmē ar spalvu veselu sēriju vingrinājumu. «Tas naV tik vienkārši,» viņš raksta, «šie zīmējumi prasa laiku un diezgan daudz pacietības.»

Taču ar anatomijā vien nepietiek: «Ir taču proporciju, gaismēnas un perspektīvas likumi, kurus jāzina un jāprot pielietot... Tas, kam : šo zināšanu nav, uz visiem laikiem iestigs neauglīgā cīņā un nespēs radīt kaut ko ievērības cienīgu.»

Tādēļ Vinsents sāk ņemt privātstundas pie "tikpat nabadzīga skolotājā ka viņš pats, mak sējot tam pusotra franka par stundu.[15] ,

«Zīmēšana) ir nežēlīgs un nogurdinoš darbs,» secina Vinsents. Tikai tagad viņš ai zīstas brālim, cik smagi bijuši mēneši Ķēma kur viņš «nebūtu varējis izturēt nesaslimi no badošanās».

«Tu, protams, nedrīksti domāt,» viņš taisnojas, «ka šeit es dzīvoju izšķērdīgi. Mani ēdiens galvenokārt ir sacietējusi maize, daž kartupeli un kastaņi, ko te pārdod ielu stūros; tomēr, dzīvojot mazliet labākā istabā un laiku pa laikam paēdot mazliet labākas pusi dienas kādā restorānā, es izturu lieliski.»

Nevar bez svelošas kauna sajūtas lasīt šīs rindas. Par, Vinsenta labi paēdušo tēvoču — «mākslas veicinātāju» vienaldzību mēs jau .zinām; tā tikai ģimenes lokā atspoguļo s biedrības vienaldzību, kur cilvēkam ļau] nomirt badā, ja viņam ir «citas idejas nek šiem kungiem». Ķēmā Vinsents iztika no tie nožēlojamiem grašiem, ko viņam atsūtīja noļ mājām; turklāt lielāko daļu no tiem viņš izdeva nevis par ēdienu, bet par papīru, zīmuļiem, ogli, kā arī samaksāja cilvēkiem, kuri viņam pozēja (viņš nespēja kādu nabadzīgu cilvēku lūgt pozēt par brīvu).

Briselē šīs vajadzības nebija kļuvušas mazākas. «Materiāli zīmēšanai, kā arī anatomijas tabulas maksā diezgan dārgi, taču tās ir pilnīgi nepieciešamas.» Šeit gandrīz katru

«lienu viņam kāds pozē — «vecs kalps, 1/,sūtāmais, kāds strādnieks vai jauneklis».

Sākot ar janvāri, Vinsents saņem no mā-jām mazliet vairāk naudas nekā agrāk. Bet tikai aprīlī, kad tēvs atbraucis apmeklēt ;iušīgo dēlu, viņš uzzina, kam jāpateicas par iespēju šeit dzīvot un strādāt.

«Dārgais Tco! Atbildot uz abām jaukajām vēstulēm un sakarā ar tēva ciemošanos, ko es sen gaidīju, man Tev kaut kas jāsaka.

Vispirms — no tēva uzzināju (ko nemaz nevarēju iedomāties), ka Tu jau sen esi sūtījis man naudu un tādā veidā palīdzējis virzīties uz priekšu. Saņem manu vissirsnīgāko pateicību. Es stingri ticu, ka Tev nevajadzēs to-nožēlot.»

13

Teodors van Gogs, «Dārgais Teo ...». Kā gan viņam klājies kopš tā laika, kad viņš trīspadsmit gadu vecumā, pirmoreiz devies prom no mājām, brīvdienās aizbrauca uz Hāgu?

Mulsa dziņa, kas dara sirdi smagu, spieda viņu doties pie vecākā brāļa; līdz rītausmai ieilgušās sarunas istabiņas biezajā tumsā; pastaigas, zvērests pie Reisveikas dzirnavām. Bet tālāk?

Vēl trīs gadi klusajā mācītājā maja, pēc tam — iestāšanās darbā. Sākot savu dzīves ceļu, Teo itin kā iet pa Vinsenta pēdām. «Darīt cilvēkiem labu ar mākslu, tam ziedot visu savu mūžu.»

Taču palikt uzticīgam jaunībā dotajam zvērestam nav tik viegli. Ļoti drīz Teodors [16]

pārliecinās, cik maz iespējams to pildīt, strādājot salonā.

Tāpat kā Vinsents, arī Teo daudz lasa, apmeklē muzejus, vāc gravīras, iegādājas grāmatas. Viņš «mācās redzēt» — un sasniedz daudz. Viņa spriedumi par glezniecību un māksliniekiem ir dziji lietpratīgi un izsmalcināti iejūtīgi, kas liecina par talantīga cilvēka prātu un vērīgu skatienu.

Vinsents, jūtot un saprotot, ka brālis iestieg darba ikdienā, vairākkārt aicina viņu uz citu ceļu.

«...Ai, Teo, kāpēc gan Tu visu to neizmet no galvas un nekļūsti gleznotājs! Tu varētu, ja vien gribētu. Dažreiz man liekas, ka Tu aproc sevī labu peizāžistu.»

Kas zina, ar kādām jūtām Teodors lasīja šos aicinājumus un cik daudz tika pārdomājis, atceroties pirmsrieta saules apmirdzētās Reisveikas pjavas. Katram tomēr lemts savs ceļš.

Līdztekus Vinsenta dzīves drāmai — nerimstošas, izmisuma pilnas cīņas drāmai — norisinājās otra, varbūt ne tik skaidri saskatāma, bet tikpat smaga.

Nerunīga, vientuļa cilvēka drāma, tāda cilvēka, kurš nav atradis sevī spēku cīnīties, taču ir pietiekami vīrišķīgs, lai atdotu visu, ko vien var, cīnītājam. Tā ir atteikšanās, nepieredzēta brāļa mīlestība un uzticība.

Tāpat kā Vinsents, arī Teo agri sāka novecot. Arī viņš bija drūms pēc izskata, ar garenu seju, asi konturētu degunu un dziļi iegrimušām acīm. Biezās ūsas, kas nosedza muti, un ķīļveida bārdiņa darīja viņu līdzīgu provinces skolotājam. Viņa apģērbs atbilda solīdas firmas darbiniekam: nopietnas, neuzkrītošas krāsas uzvalks, svaigs krekls, stingri iecietinātas manšetes. Teo nevarēja, tāpat kā Vinsents, staigāt skrandains. Viņa pienākums bija vienmēr būt «sardzē». Un kas zina, ko būtu sasniedzis Vinsents, ja Teo nebūtu izturējis.

Aprīlī Vinsents raksta brālim no Briseles: «Protams, vislabāk būtu, ja es šo vasaru pavadītu Etenē, kur iespējams daudz strādāt.»

Viņš lūdz brāļa starpniecību: «Ja Tev tas liekas pieņemams, Tu varētu aizrakstīt tēvam, ka es ar ģērbšanos un visu pārējo esmu ar mieru iekārtoties tā, kā viņi gribēs.»

Pazudušais dēls klauvē pie tēva mājas durvīm — viņš ir noguris no klejošanas, noilgojies pēc ģimenes siltuma. Viņš ir vientuļš, ja neņem vērā pazīšanos un sadraudzēšanos ar Antonu van Raparu^17.

Vinsenta sirds izsalusi, viņš gatavs darīt daudz ko: pieklājīgi apģērbties un vispār parādīt cieņu vecākiem. Ar skumīgu ironiju viņš piebilst:

«Gan ģimenes lokā, gar ārpus tās par mani runā un spriedelē, un mūžam dzirdamas vis-pretējākās domas. Es nevienu nevainoju, jo tik maz ir tādu, kas zina, kādēļ mākslinieks rīkojas tā vai citādi...

Zemnieks, redzēdams, ka es zīmēju veca koka stumbru un veselu stundu sēžu pie tā, domā, ka esmu sajucis prātā, un, pats par sevi saprotams, pasmejas par mani. Jauniņa kundzīte, kura griež degunu prom no strādnieka salāpītā, nodilušā un sviedru piemirkušā uzvalka, protams, nespēj apjēgt, kālab kāds dodas uz Borināžu vai Heistu, kur nolaižas lejā šahtās, un arī nonāk pie slēdziena, ka esmu sajucis. Pats par sevi saprotams, ka tas man bezgala vienaldzīgs, ja vien Tu, Tērstiga kungs, K- M. un tēvs, kā ari citi, ar kuriem man iznāk darīšanas, saprastu visu un turpmāk nesmīkņājot pateiktu: tāds ir tavs darbs, un mēs saprotam, kālab dari tā, nevis citādi.»

Taču liekas, ka Vinsents gaida par daudz. Ko var prasīt no Teo, to nevar prasīt ne no laipnā Tērstiga kunga, ne no viņa patrona —-cienījamā tēvoča Kornēliusa Marinusa (K. M.) un ari no tēva.

Pazudušā dēla atgriešanās notiek, kā izteicies viens no biogrāfiem, «bez jebkāda sirsnīga svinīguma, un pat mātes līdzjūtības pilnais siltums nespēj atkausēt aizvien pieaugošo saltumu».

Vinsents arvien vairāk un vairāk attālinās no pasaules, ko cēlušas un sargā van Gogu paaudzes, — viņš aiziet citā, svešā, neizdibināmā pasaulē.

Tā viņš dzīvoja mājās Etenē — kā svešinieks savējo vidū, kā atkritējs, gandrīz vai kā' plānprātiņš, kurš nez kādēļ staigā pa ciematu ar albumu, zīmēdams tajā būdas, šķūņus, malkas cirtējus, grāvračus, grozu pinējus vai nebeidzamas skices.

Vinsentu apņem saspringta atsvešinātības atmosfēra. Mājinieki atzīst, ka labāk par viņu nerunāt skaļi, bet čukstus. Nopūzdamies, paklusām tie žēlojas Teodoram, kas atbraucis paciemoties.

Vinsents it kā to visu neredz.

«Es turpinu rūpīgi nozīmēt «Vingrinājumus ar ogli» uz Engra papīra, kuru Tu man atvedi. Man stipri jāpiespiežas, lai mani nekas nenovirzītu no šī darba. Daudz tīkamāk ir zīmēt kaut ko no dabas nekā pārzīmēt tādu lapu no Barga, taču esmu stingri nolēmis izdarīt to vēlreiz, pēdējoreiz.»

«Vēlreiz, pēdējoreiz...» No šiem vārdiem uzvēdī sviedru smaka, tajos saklausāma arāja balss, kad tas vēro uzarto lauku pirms sējas.

Patiešām gada laikā padarīts daudz, un Vinsents tagad ar pilnām^1 tiesībām var sacīt: «Es vairs nestāvu dabas priekšā tik nevarīgs kā agrāk.»

Vinsenta zīmējumi ieguvuši izteiksmību, kas raksturīga viņa aprakstiem: viņš pamazām atbrīvojas no liekiem sīkumiem, tuvodamies Rembranta spēcīgajam lakonismam. Ar laiku tas izlauzīsies Vinsenta vēstulēs starp rindām, tintes skicējumos, kuros tikai ar nedaudz līnijām parādīts ir lauku bezgalīgais plašums, ir saules gaisma, ir dzīva cilvēka kustība, ir valgi mirdzošas upes ramais plūdums, ir jūras viļņu nevaidamās brāzmās.

«Daudziem labiem gleznotājiem,» viņš reiz izteicies, «nav ne mazākās izpratnes par to, ko nozīmē samērs, smalkas līnijas, raksturīga kompozīcija, ideja vai zīmējuma poēzija.»

Pats viņš zīmējot atzīst to par vissvarīgāko — viņš mācās no visa redzamā izvilināt poētisko būtību.

«Kad balto vītolu uzzīmē tā, ka tas šķiet esam dzīva būtne (īstenībā jau tā ir), tad viss ap to izkārtojās it ka pats no sevis, visa uzmanība jāpievērš tikai izvēlētajam kokam un nedrīkst atkāpties tik ilgi, kamēr taja nav ietverts kaut kas dzīvs.»

Augustā, kad beidzas pļaujas laiks, Vin-sents savāc visu, ko vasarā sastrādājis, un aizbrauc uz Hāgu parādīt zīmējumus savas māsīcas vīram — gleznotājam Antonam Mau-vem^18.

Mājās Vinsents atgriežas spārnots — Mauve uzslavējis viņu.

«Mani zīmējumi Mauvi ārkārtīgi ieinteresēja. Viņš pateica man daudz aizrādījumu, par ko ļoti priecājos ... Viņš parādīja man ari savas studijas un paskaidroja tas man... Mauve gribēja pierunāt mani pievērsties glezniecībai.»

Tomēr Vinsents pats nejūtas vēl īsti sagatavojies nomainīt zīmuli un ogli pret otu. Pirms šā izšķirošā soja viņš grib vēl nostiprināt sasniegto.

Tuvojas lietainas rudens dienas, un Vinsents iekārto sev darbnīcu kādā mazā istabiņa tēva mājās. Viņš iecerējis veselu sēriju zīmējumu, kuriem pozēs apkārtnē dzīvojošie malkas cirtēji, zemnieki, šuvējas, audēji.

«Brabantes tipi» — tā Vinsents vēstulē nosauc nākamo sēriju. Viņš ir pilns enerģijas un cerību, taču atkal jauns brāziens sagrauj visu un izsviež Vinsentu no tēva mājām.

14

Tā gada vasarā no Amsterdamas Etenē atbraukusi paciemoties van Gogu radiniece, jauna atraitne ar četrgadīgu dēlēnu. Pilnīgi ieslīgusi sērās pēc sava mirušā vīra, viņa nemaz nepamanīja, ka atstājusi dziju iespaidu uz Vinsentu.

Tomēr pienāca brīdis, kad viņš ar sev raksturīgo taisnprātību atklāja viņai savas jūtas. Atbilde bija pārāk skaidra, neradot ne mazākās šaubas: «Nē, nekad!»

Jaunā sieviete, kas nesen bija k|uvusi atraitne, saudzīgi, bet noteikti paskaidroja Vin-sentam, ka «pagātne un nākotne viņai nav šķiramas un viņa nespēj atbildēt uz Vinsenta jūtām».

«Es toreiz biju dīvainā nesaskaņā ar sevi,»

raksta Vinsents, «nezināju, ko darīt, vai samierināties ar viņas «nē, nekad» vai neuzskatīt šo nostāju par galīgu un nezaudēt cerības. Izvēlējos pēdējo.»

Neviens — ne atraitne pati, ne Vinsenta tuvinieki, kas satraukti vēroja šīs attiecības, pat nenojauta, cik dziļas un nopietnas ir viņa jūtas.

Viņi nesaprata un arī nespēja saprast, ko nozīmēja mīlestība Vinsenta pārsalušajai sir-dij.

«Mīlestība ir kaut kas tik skaidrs, spēcīgs un īsts, ka tas, kurš mīl, tāpat nespēj noliegt šīs jūtas, kā nespēj atņemt sev dzīvību...» — «Manī modusies milzīga vēlēšanās dzīvot, un esmu bezgala priecīgs, ka mīlu ...» — «Un turklāt es spraigi strādāju, un no tā brīža, kad sastapu viņu, darbs sokas daudz labāk...» — «Nekas tā nepievērš mūs īstenībai ka patiesa mīlestība.» Viņa vēstules brālim tagad pilnas šādu atzinumu.

Un tomēr ar katru vēstuli aizvien vairāk nojaušams, ka tuvojas katastrofa. Vinsenta neatlaidība, cerot pamodināt atbildes jūtas, atduras pret atkārtotu «nē, nekad!» un izraisa aizvien lielāku viņa vecāku nepatiku, kuri tādu uzvešanos uzskata par «nepieklājīgu un nesmalkjūtīgu». Beigu beigās ļoti saspīlēto attiecību dēļ viešņa spiesta aizbraukt no Ete-nes.

Vinsents arvien vēl sūta viņai izmisuma pilnas vēstules, un tad cienījamais mācītājs Teodoruss kļūst nikns. Viņš draud izdzīt dēlu no mājām, ja tas nepārtrauks vēstuļu rakstīšanu un neatteiksies no jebkurām cerībām.

«Tēvs un matē kļūst veci,» Vinsents savas skumjas atklāj brālim, «viņiem ir savi aiz-spriedumi un novecojuši uzskati, kuriem ne Tu, ne es vairs nevaram piekrist.

Piemēram, kad tēvs redz man rokās Mišlē vai Viktora Igo grāmatas franču valodā, viņam tūdaļ iekrīt prātā slepkavas, dedzinātāji un, «netiklība». Tas jau ir pārāk muļķīgi, un pats par sevi saprotams, ka es nedomāju uztraukties par tādu pļāpāšanu. Ne jau vienreiz vien esmu teicis tēvam: «Pamēģini izlasīt kaut dažas lappuses no šīs grāmatas, un tās saviļņos arī tevi.» Taču viņš stūrgalvīgi atsakās.

Tieši tagad, kad manā sirdī dzīvo šī mīlestība, es no jauna izlasīju Mišlē grāmatu «Mīlestība» un man kļuva skaidri daudzi jautājumi, kuri būtu palikuši neatminama mīkla.

Bez liekas runāšanas pateicu tēvam, ka šajā gadījumā, ja man vajadzētu izšķirties, kuru paklausīt, Mišlē padoms man būtu dārgāks nekā viņa. Bet tad viņi atgādina zināmo notikumu ar tēvoci, kurš, franču ideju apsēsts, iestidzis žūpošanā, tādējādi liekot saprast, ka arī es nonākšu tikpat tālu. Kāda gara nabadzība!

Tēvs un māte izturas pret mani labi tikmēr, kamēr vien spēj ko darīt — labi paēdināt un aprūpēt. Es to vērtēju ļoti augstu, tomēr tas neizslēdz atziņu, ka cilvēkam ar ēdienu, dzērienu un gulēšanu vien ir par maz, viņa gars prasa kaut ko augstāku un cēlāku un pat nespēj bez tā iztikt.»

Mazliet tālāk Vinsents uzrakstījis visno-pietnako atzīšanos, ko vajadzētu pārdomāt ikvienam* kas patiešām grib viņu iepazīt:

«Tu sapratīsi mani, kad teikšu, ka mīlestība vajadzīga, lai strādātu un kjūtu mākslinieks, vajadzīga galvenokārt tādam, kurš savā darbā meklē jūtas, jo jājūt un jādzīvo ar sirdi.»

Tieši tādas dzives ar sirdi, viņam dāvāta sirds siltuma Vinsentam trūka, lai, pārkāpis mācību laika robežu, viņš varētu turpināt savu ceļu tālāk.

Svētulīgā «pieklājība» atkal aizžņaudz Vinsentam elpu. Tēvu un māti, kuri, pēc Vin-senta vārdiem, Gētes «Faustā» nekā cita nav saskatījuši kā vien kaunpilnas mīlestības nelaimīgās sekas, pārņem šausmas no domām, ka viņu nekam nederīgais, neko prātīgu darīt nespējīgais dēls, kurš savu divdesmit astoņu gadu vecumā dzīvoj uz viņu rēķina, var lolot domas par precēšanos. Viņi kļūst «cietāki par akmeni jautājumā «eksistences līdzekļi»». Viņi neskopojas ar pamācībām. Viņi atkal un atkal draud atteikties no dēla, ja dēls neatteiksies no viņiem.

Nekad vēl Vinsenta vēstulēs nav skanējušas tik izmisīgas, elpas trūkuma smacētas intonācijas:

«Nē, paklausies, brāl, tas būtu pārāk cietsirdīgi, ja man tāpēc jāpamet darbam piemērotā vieta... Nē, nē un nē! Tas ir kaut kas pilnīgi aplams, tas nav pareizi, ka viņi tieši šinī brīdī grib mani padzīt no mājām. Tam taču nav nekāda prātīga iemesla, tas sagandētu visu manu darbu.»

Mācītājs Teodoruss ir dziļi maldījies, uzskatīdams, ka spēj ar saviem draudiem dēlu apturēt pusceļa. Vinsentam nav izvēles: «Man vajadzīga viņa un viņas ietekme, lai sasniegtu vēl augstāku mākslas līmeni, bez viņas esmu nekas, bez viņas man pietrūktu nākotnes. Dzīvot, strādāt un mīlēt — tas pēc būtības ir viens un tas pats.»

Tai pašā! vēstulē viņš lūdz brāli atsūtīt viņam naudu braucienam uz Amsterdamu. Ar liela bērna vientiesību viņš apsola: «Tiklīdz Tu atsūtīsi man ceļa izdevumiem, tūdaļ saņemsi trīs zīmējumus: «Pie azaida galda», «Cilvēks, kas aizkur uguni» un «Nakts patversmes iemītnieks». Ja vari, atsūti gan to naudu. Ja saņemšu 20 vai 30 franku, tad vismaz vēlreiz redzēšu viņas seju.»

15

Miglainā decembra vakarā Vinsents gāja pa Amsterdamas ielām. Laiks bija drēgns un apmācies. Kanālu melnajā ūdenī ikrita lēns, valgs sniegs.

Vinsents ilgi klaiņoja pa Keizersgrahtas ielu, pirms atrada viņas māju. Viņš nodomāja: «Laiks ir mīkstāks, nekā decembrī parasts, varbūt tas palīdzēs atkausēt arī viņas «nē, nekad!»?»

Viņu ielaida. Priekšnamā noģērbis ar sniegpārslām apbirušo mēteli, viņš iegāja istabā, juzdamies neveikli savā šaurajā jakā un ar dubļiem aptašķītajās biksēs.

Ģimene ēda vakariņas.

Pie bagātīgi klātā galda sēdēja tēvocis mācītāja svārkos, krustmāte un vēl daži radf-nieki. Smaržoja kanēlis. Lieku trauku uz galda nebija, bet galddrānā palicis apaļš iespiedums tajā vietā, kur tikko bija stāvējis šķīvis.

«Kāda komēdija!» nodomāja Vinsents. Viņu: uzaicināja apsēsties. Tēvocis apvaicājās par radinieku veselību, Vinsents atbildēja. Pēc tam viņš pavaicāja:

— Kur tad ir Kēja?

Tēvocis noņēma aiz apkakles aizbāzto salveti un vērsās pie krustmātes:

— Māt, vai tu zini, kur ir viņa?

«Tavu brīnumu!» Vinsents nodomāja. «Jā-būt mācītājam, lai melotu tik veikli.» Vairāk viņš nejautāja — pateica kaut ko par neparasti maigo ziemu un par izstādi, kuru dienā bija apmeklējis. Visi saspringti klusēja, šķindinādami nažus un dakšiņas un raudzīdamies šķīvjos.

Pēc vakariņām visi nozuda. Palika tikai tēvocis ar sievu. Ar salveti nosusinājis lūpas, tēvocis teica:

— Tieši šodien gatavojos aizsūtīt tev vēstuli.

— Man? — Vinsents caur pieri paraudzījās uz viņu.

— Bet, ja nu tā iznācis, tad es nolasīšu to skaļi, — vēlīgi smaidot, sacīja tēvocis. Krustmāte, acis nodūrusi, gludināja ar plaukstām uz ceļiem svārkus.

— Kur tad tomēr ir Kēja? — Vinsents dobji noprasīja.

Vēlīgais smaids pagaisa. Nolicis salveti, tēvocis atbildēja:

— Viņa izgāja no mājām, tiklīdz izdzirda, ka tu esi ieradies.

Pēc tam viņš izvilka no sānkabatas kārtīgi salocītu papīra lapu un, uzlicis brilles, sāka

lasīt.

«Lai jau lasa vien,» domāja Vinsents, «man par to maza bēda.»

Vēstulē cita nekā nebija kā dažādos veidos atkārtots lūgums pārtraukt rakstīšanu. Beigās vēl mācītāja labais padoms — izmest no galvas mufķības un nākt pie prāta. Tēvoča balss, iemanījusies sprediķot, skanēja pārliecinoši.

— To visu esmu dzirdējis ne jau vienreiz vien, — Vinsents gurdi atbildēja, kad lasīšana bija pabeigta. — Kas būs tālāk?

Tēvocis pacēla acis. Viņš izskatījās pārsteigts: vai tiešām pat šis saprāta pilnais un labvēlīgais sūtījums nav varējis pārliecināt neprāti?

— Vinsent, nekāda «tālāk» nevar būt, — cik spēdams saudzīgi attrauca tēvocis, lai gan viņam ļoti gribējās uzsaukt: «Kaut jupis tevi parautu, rudais skrandaini!» Ja viņš nebūtu mācītājs, tad droši vien būtu tā pateicis. Bet mācītājam tādi vārdi nepiedien.

Lai nebūtu jaklusē, krustmāte, pavērusies uz Vinsentu, ierunājās:

— Ja gribi, vari pārnakšņot pie mums.

— Labāk jau ne, — pasmīnēja Vinsents. — Iztikšu.

— Kur tu esi apmeties? — noklepojies apvaicājās tēvocis.

— Nezinu. — Vinsents paraustīja plecus.

— Nu tad mēs tevi pavadīsim, — sarosījās krustmāte. — Bez mums tu diez vai atradīsi

lētu viesnīcu! Vai nav tiesa? — viņa pajautāja vīram.

— Jā, jā, — vecais vīrs piekrita. — Protams.

Lai kā Vinsents atteicās, abi tomēr saģērbās un devās viņam līdzi. Gaiss bija tikpat miglains un drēgns, tikpat lēnām kanālu melnajā ūdeni krita sniegs, un vecie cilvēki kopā ar Vinsentu ilgi gāja pa aukstajām un dubļainajām ielām, kamēr aizveda viņu uz «labu un ļoti lētu viesnīcu».

«Es neparko negribēju, lai viņi nāk līdzi», bet viņi par katru cenu vēlējās man pierādīt, ka nāks. Un vai zini, es tur saskatīju kaut ko cilvēcisku, un tas mani nomierināja.»

«Kaut ko cilvēcisku»! Nākamajā dienā Vinsents atkal klīda gar kanāliem — pa tiem pašiem nodeldētajiem, pelēkajiem akmeņiem, pa kuriem pirms vairāk nekā divsimt gadiem bija staigājis vecais, visu aizmirstais Rembrants. Pret vakaru viņš atkal pieklauvēja pie nama durvīm Keizersgrahtas ielā.

Kā jau ziemā, agri bija satumsis. Tēvocis, atpogājis svārkus, turēdams plaukstu virs acīm, ar grāmatu rokā sēdēja pie lampas. Sirmo matu vainadziņš ap galvu mirdzēja kā nimbs. Acis piemiedzis, viņš palūkojās uz ienākušo, nopūtās un pabīdīja lampu uz galda vidu. Brīdi pasēdēja klusēdami. Vinsents raudzījās uz oranžas krāsas liesmu ar zilganu apmali. Un pēkšņi, izstiepis roku, viņš uzlika pirkstu uz stikla maliņas. Uguns samirkšķinājās, liesma izstiepās kā kūpoša mēlīte un pieskārās pirkstam. Tēvocis spēji izslējās, viņa acis kļuva apaļas.

— Ko tu dari?

— Atļaujiet man satikties ar viņu, — Vin-sents aizsmakušā balsī pateica. — Atļaujiet redzēt viņu kaut to brītiņu, kamēr es turu roku; ugunī.

— Ārprātīgais! — skaļi iekliedzās tēvocis. — Viņš ir jucis!

Parāvis lampu uz savu pusi, tēvocis to no-pūta. Kļuva tumšs. Logi izskatījās kā divi pelēki, aizrestoti kvadrāti.

— Ārprātīgais, — tēvocis tumsā atkārtoja^ sēkdams aiz izbija. — Tagad nu gan tu viņu vairs neredzēsi.

«Vēl divas dienas es paliku Amsterdamā, runāju vēl ar tēvoci, bet Kēju redzēt nedabūju, ikreiz viņi piespieda to noslēpties.

Svētdienas rītā pēdējo reizi aizgāju pie tēvoča un pateicu: «Dārgais tēvoc, paklausies, ja Kēja būtu eņģelis, viņa būtu pārāk cēla, nedomāju, ka es varētu iemīlēt eņģeli. Ja viņa būtu sātans, varbūt tad es vēlētos uzturēt ar viņu sakarus. Bet šajos apstākļos saskatu viņā tikai parastu sievieti, ar sievietes tieksmēm un iedomām, un man viņa loti dārga; tā nu ir, un es priecājos par to; tā kā viņa nav ne eņģelis, ne sātans, neuzskatu šo jautājumu par izbeigtu.» Tad tēvocis pats sāka runāt par sievietes tieksmēm — noteikti nezinu, ko viņš tur sarunāja; pēc tam viņš devās uz baznīcu. Nav brīnums, ka cilvēki baznīcā kļūst cieti un nežēlīgi, man tas zināms pēc paša pieredzes ...

Vai man, mīļais draugs, būtu jāstāsta Tev tālāk? Riskanti būt reālistam!... Bet, Teo, Teo, — arī Tu taču esi reālists, tad nu paciet manu reālismu!»

Atgriežoties no Amsterdamas, Vinscnts pa ceļam apstājās Hāgā. Viņš nespēja tūdaļ doties uz Eteni, redzēt tos pašus cilvēkus, kļausities tos pašus pārmetumus. Viņam «kā duncis iedurts sirdī».

Viņš aiziet pie Mauves.: Varbūt darbs kaut mazliet remdēs sāpi. Viņš lūdz Mauvi atklāt «paletes noslēpumus». Vislielākā samulsuma brīdī Vinsents beidzot nonācis pie tā, uz ko tik ilgi gatavojies.

Bet prātīgais Mauve nesaprot, kas notiek ar Vinsentu.

«Nākamajā dienā mēs sakārtojām audeklu klusajai dabai, un viņš sāka mani mācīt: «Lūk, tā jātur palete.»»

Vinsents pazemīgi noklausās pamācības. Viņš glezno studijas citu pēc citas. «Bet galvas un roku darbs vēl nav visa dzīve.»

«Nolādēta baznīcas siena» vēl arvien nošķir viņu no pasaules, no mīlestības, no cilvēciskā siltuma. Viņam šī siena jāuzveic! Nodzīvojis dažas dienas Hāgā, Vinsents brauc uz mājām, lai izdarītu vēl vienu — pēdējo mēģinājumu ietekmēt tuviniekus.

Labsirdīgais Mauve atsūtījis viņam kasti ar krāsām, otām, paleti, ziedni, eļļu, terpentīnu, vārdu sakot, visu nepieciešamo. Taču izmantot to Etenē Vinsentam neizdodas. Ziemsvētku priekšvakarā, tieši tajā stundā, kura vienmēr uzvēdīja viņam bērnības atmiņas un aicināja pie siltā ģimenes pavarda, aicināja salabt, — tieši tajā stundā viss beidzās ar spēju izvirdumu.

«...Vilnis uzbangoja tik augstu, ka tēvs pateica: «Labāk būtu, ja tu vispār aizietu no

mājām.» Tas bija teikts tik stingri, ka es patiešām aizbraucu tai pašā dienā. īstenībā viss notika tāpēc, ka es neaizgāju uz baznīcu un sacīju — ja uz baznīcu jāiet spaidu kārtā un tikai tādēļ man jādodas turp, tad es noteikti neiešu pat aiz pieklājības, kā to regulāri darīju visu laiku, kamēr dzīvoju Etenē. Diemžēl īstenībā aiz tā slēpjas daudz kas vairāk un, starp citu, arī tas, kas vasarā notika ar mani un Kēju.

Biju tik saniknots, kādu sevi neatceros vēl nekad savā mūžā, un pateicu taisni acīs, ka uzskatu par pretīgu visu šo dievbijību un tā kunga slavināšanu. Pateicu tāpēc, ka visas savas dzīves laikā esmu pietiekami, pārāk pietiekami iedziļinājies šo jautājumu būtībā un vairāk nevēlos tiem pieskarties, lai izsargātos no tiem kā no nelaimes. Var jau būt, ka biju pārāk saniknots, — bet lai, ja arī tā būtu bijis, tad nu reizi par visām reizēm viss izbeigts.»

Atbraucis Hāgā, Vinsents pilsētas nomalē, netālu no Antona, Mauves ārpilsētas darbnīcas, noīrē istabiņu ar alkovu, «kuru diezgan lēti var iekārtot par darbnīcu».

Naudas viņam nav. Kad viņš atvadījās no mājām, tēvs, bāls un sakrities sejā, neskatīdamies uz dēlu, skarbi pateica, ka ļaunākajā gadījumā var aizdot viņam nelielu summu.

«Šobrīd tas vairs neder. Man jābūt pilnīgi neatkarīgam no; tēva. Kādā veidā? To es vēl nezinu, taču vajadzības gadījumā Mauve grib man palīdzēt, bet es ceru un paļaujos uz Tevi. Pats par sevi saprotams, ka es strādāšu un [19]

centīšos, cik vien spēšu, lai kaut ko nopelnītu.

Man jāpārvar grūtais laiks. Ūdens kāpj aizvien augstāk, var sākt smelties mutē un varbūt vēl augstāk, kas to iepriekš var zināt? Bet es izturēšu cīniņu, dārgi likšu samaksāt par dzīvību, mēģināšu uzvarēt un nostaties uz kājām.»

TREŠĀ NODAĻA

16

Apbrīnojami, cik ātri izgaist dusmas šajā sirdi. Kādreiz Vinsents teicis par sevi: «Es pavisam neesmu radīts mocekļa lomai...»

Drūmajā, tik ļoti vecīgajā čaulā mita liels bērns, kas tiecās pretim ikvienam smaidam, kuru viņam neviļus dāvāja liktenis.

Tā notika arī tagad. «Mana darbnīca pamazām top, gribētos, lai Tu to redzi.»

Ar patiesi bērnišķīgu aizrautību viņš sakarina gar istabiņas sienām savas studijas, lūdz Teo atsūtīt arī tās, kuras, velti cerēdams atrast pircēju, bija aizvedis līdzi uz Parīzi, viņš modina sevī cerības un aicina brāli:

«Kad gan Tu atbrauksi pie manis iedzert kafiju vai tēju? Ceru, ka drīz. Tu varēsi pie manis arī pārnakšņot visai ērti un mājīgi. Man ir pat puķes, dažas kasteš ar puķu sīpoliem. Turklāt esmu iegādājis vēl vienu izgreznojumu istabai; man laimējās nopirkt ārkārtīgi lēti krāšņus kokgrebumus ... daļēji tie pat nav klišeju nospiedumi, bet iespiedumi tieši uz dēļiem ...

Starp tiem ir brīnišķīgi darbi, piemēram, Fīlda «Bezpajumtnieki» (trūkumcietēji, kas gaida savu kārtu pie naktsmītnes), Frenka Holla «īru emigranti» un vēl liels Herko-mers — «Invalīdi».

Mans mīļais, turu savā istabā šos brīniš-

ķīgos darbus ar zināmu gandarījumu; kaut gan vēl ļoti tālu līdz tam, lai varētu radīt kaut ko līdzīgu, tomēr piekāru pie sienas vairākas savas veco zemnieku, studijas un citus zīmējumus, un tie pierāda, ka mans entuziasms par zīmējumiem nav blēņošanās, jo arī es tiecos un cenšos radīt kaut ko reālistisku un tai pašā laikā pilnu izjūtām.»

Pēc desmit dienām Vinsents raksta atkal: «Zīmēšana jo tālāk, jo vairāk kļūst par manu kaislību, tāpat kā jūrniekam viņa kaislība uz jūru.»

Turpmāk viņš ne vienreiz vien salīdzinās savu darbnīcu ar kuģi. Viņš dodas kā jūras braucienā — pretim vētrām, nezinot, cik maz laika liktenis viņam piešķīris.

«Lūk, neliels skicējums no viena mana ak-vaieļa: darbnīcas stūrītis ar meitenīti, — viņa sēž un maļ kafiju. Kā redzi, es meklēju toni; galviņa un rociņas staro, tajās ietverta dzīvība, nokrēslī tās izceļas uz tumšā fona, un turpat ass pretstats — kamīna vai krāsns mala, dzelzs, akmeņi un grīda.

Ja man izdotos šo ainiņu izveidot tā, kā gribu, es iekrāsotu vismaz trīs ceturtdaļas zaļo ziepju tonī un tikai stūrīti, kur sēž bērns, gleznotu maigu, liegu un izjustu.

Bet saproti, es vēl nespēju to visu atainot tā, kā izjūtu.»

«Man, Teo, ir bezgala daudz grūtību ar modeļiem... Tieši šodien nav varējis atnākt kāds jauns puisis, kalējs ...»

«Rīt par modeli man atkal būs vecenīte. Ari viņa nevarēja atnākt trīs dienas pēc kārtas. Laiku pa laikam, kad izeju no mājām, es apsēžos kaut kur vienkāršā ēdienveikalā, trešās klases uzgaidāmā telpā vai kādā citā līdzīgā vietā un taisu skices.

Bet laukā ir riebīgi auksti, sevišķi man, jo es vēl nezīmēju tik ātri.»

Tā aizrit pirmās janvāra dienas Hāgā. Dažreiz Vinsenta istabiņā līdz ar dārgu smaržu dvesmu ierodas laipnais Tērstiga kungs, «Gu-pila» firmas Hāgas salona vadītājs. Pa vecam ieradumam Tērstigs atbalsta sava patrona vieglprātīgo krustdēlu. Viņš nepalaiž garām izdevību tam pateikt:

— Tev pamazām jāsāk domāt par to, kā nopelnīt sev maizi.

«Šādu izrunāšanos es uzskatu par tik pretīgu,» Vinsents sūdzas brālim, «ka man bieži ir ļoti grūti savaldīties. Es strādāju tik daudz, cik vien spēju, netaupīdams sevi, — tātad esmu nopelnījis to maizi, ko ēdu, un man nevari pārmest, ka līdz šim vēl neko neesmu varējis pārdot.»

Aiz žēlastības Tērstiga kungs nopērk par 10 guldeņiem maziņu Vinsenta zīmējumu, — «ar to naudu iztiku veselu nedēļu... Strādāju, cik spēju, bet neaizmirsti, ka aiziešu bojā, ja man uzvelsies pārāk daudz rūpju un piepūles. Tātad raksti un, ja vari, atsūti kaut cik un tici man. Spiežu roku . . .»

Un Teol sūta, cik vien var, — vientulīgais, drūmais «Gupila» salona kalpotājs Parīzē atsakās no daudz kā brāļa nākotnes labā, jo tic tai.

«Dārgais Teo! Tavu pēdējo vēstuli ar tajā ieliktajiem 100 frankiem saņēmu, pateicos no visas sirds... Protams, es būtu loti priecīgs, ja man izdotos pārdot kādu zīmējumu... Lai gan nauda, sevišķi šobrīd, man ļoti vajadzīga,

taču pirmā vietā man vienmēr ir darbs ... Nezinu, cik ilgi tas turpināsies, tomēr vienīgais ceļš — nerimtīga iedziļināšanās dabā... «Jabūt tikai patiesam,» saka Gavarnī. Ja arī cilvēkam kādu laiku jānoņemas ar ikdienas likstām, nav jābēdā, no tām var izkulties, un tie paši viņa zīmējumi, kuri kādreiz noraidīti, beigās tomēr atradīs pircēju.»

Teodors van Gogs lasot klusi nopūšas, viņš gan zina, cik grūti būs atrast «pircēju» Vin-senta darbiem. Tomēr viņš priecājas, ka braļa dzīve itin kā ievirzījusies gultnē.

«Tomēr patīkami, Teo, ja priekšā paspīd kāds gaismas stars — man pašlaik tāds ra- ļ dies. Tā ir brīnišķīga sajūta, kad zīmē cilvēku — kaut ko dzīvu. Tas ir ellišķīgi grūti, bet beigu beigās lieliski.

Visumā šķiet, ka sāk veikties. Vai ilgi tā būs?»

17

Aprīlī Teo saņēma Vinsenta sūtītu dāvanu — zīmējumu uz bieza, graudaina papīra lapas, kuras labajā apakšējā stūrī bija uzrakstīts angļu valodā vārds «Sorrow» — «Skumjas». Vēl zemāk, gar pašu zīmējuma malu, — izteiciens no Mišlē rakstiem: «Kā var pasaulē būt vientuļa, izmisumā pamesta sieviete?»

Līdzi atsūtītajā vēstulē Vinsents rakstīja: «Ieraudzījis pagājušajā vasarā pie Tevis lielo Milē gravīru «Ganīte», es nodomāju, cik daudz var izteikt ar svītru vien. Protams, es neceru tikai ar svītru vien izteikt tikpat daudz

kā Milē, tomēr mēģināju šajā figūrā ielikt mazliet jūtu. Ceru, ka šis zīmējums Tev patiks.»

Zīmējums patiešām bija ārkārtīgi izteiksmīgs. Vientulības un skumju tēma ar lielu spēku izpaudās skopajās, itin kā papīrā iegrieztajās svītrās, kas izveidoja kailas sēdošas sievietes augumu ar zemu pret vājajiem ceļgaliem noliektu galvu.

Sievietes seja noslēpta starp elkoņiem. It kā pasvītrojot tieksmi piešķirt šim darbam vispārinātu nozīmi, Vinsents rakstīja: «Tā nav studija pēc modeļa, lai gan zīmēta tieši no modeļa.»

Kas gan ir sieviete, kura pozējusi Vinsen-tam?

Domīgi aplūkodams zīmējumu, Teo vēl nevarēja zināt, ka šķietamais miers beidzies, ka pie apvāršņa sen jau savelkas jauni mākoņi, ka tūlīt var sacelties jauna vētra.

Labsirdīgā Mauves radinieka jūtu, laiHāgā atbalstītu Vinsentu, ilgākam laikam nepietika.

«Janvāra beigās, liekas,, dienas 14 pēc manas atbraukšanas, Mauves izturēšanās pret mani pēkšņi stipri mainījās un kļuva tikpat nedraudzīga, cik draudzīga bija sākumā. Es uztvēru to kā neapmierinātību ar manu darbu un biju tik ļoti satraukts un noraizējies, ka man pavisam saplaka dūša un es saslimu...

Mauve toreiz atnāca pie manis, vēlreiz apgalvoja, ka viss nokārtošoties, un uzmundrināja mani. Bet tad kādu vakaru drīz pēc tam viņš atkal sāka runāt tā, ka likās — man darīšana ar gluži citu cilvēku. Es nodomāju: mīļais draugs, man šķiet, ka tev kāds salējis

ausī indi vai, pareizāk sakot, apmelojumus; taču ar saviem minējumiem es tomēr taustījos kā pa tumsu, nezinādams, no kurienes sācis pūst šis draudīgais vējš.

Starp citu,, Mauve sāka pretīgā veidā pār-mēdīt manu izrunu un manu uzvešanos, atkārtodams: «Tā tu sarauc seju, un tā tu runā.» Atdarināt viņš prot ļoti labi, un man jāsaka — tā bija ļoti laba, bet ar naidu attēlota karikatūra. Turklāt vēl viņš pateica dažas piebildes, kādas parasti par mani izsaka tikai Tērstigs.

Es pavaicāju viņam: «Mauve, vai tu nesen esi saticis Tērstiga kungu?» Mauve atbildēja: «Nē,» — un mēs turpinājām sarunu. Taču pēc minūtēm desmit atklājās, ka T. bijis pie viņa tieši tajā dienā. Neviļus manī atausa doma par Tērstigu, un es nodomāju: «Vai tiešām aiz tā slēpjaties jūs, cienījamais T. kungs?»

Lai gan tolaik es vēl gāju pie Mauves mājās, viņš bija mainījis izturēšanos pret mani un kļuvis diezgan nelaipns. Dažreiz gadījās dzirdēt: «Nav mājās!» Vārdu sakot, bija acīm redzamas visai noteiktas atsaluma pazīmes.»

Kāds bija patiesais iemesls drīzajai sakaru pārtraukšanai?

Zināms, Tērstiga ietekmējums šeit neapšaubāms. Labklājības izlutinātais Mauves kungs arī jau pārliecinājies, cik maz Vinsentu iespaido viņa aicinājumi uz prātīgu rīcību. Lai cik liela bija Mauves cieņa pret van Gogu ģimeni, viņš nevēlējās turpmāk atbalstīt «apsēsto», kurš atsakās «skraidīt pakaļ mākslas profāniem un pārdevējiem», bet atzīst par labāku klaiņot ar albumu velns sazin pa kādiem zaņķiem.

Tomēr Tērstiga ieskatu vien nepietiktu, ja neatklātos dzijas domstarpības starp Vin-sentu un Mauvi pašu.

Viena no epizodēm, kas parāda nesaskaņu būtību, bija notikums ar ģipšiem. Vinsents pats pastāsta:

«... Vārdos Mauve kļuva tikpat skops, cik agrāk bija dāsns. Man esot jāzīmē no ģipša veidojuma, ar to jāsākot vispirms. Man ārkārtīgi riebjas zīmēšana no ģipšiem, tomēr manā darbnīcā karājas vairākas ģipša rokas un kājas — protams, ne jau tādēļ, lai no tām zīmētu. Reiz Mauve man ierunājās par ģipšiem, bet tādējādi, kā nebūtu darījis visdedzīgākais skolotājs akadēmists. Es savaldījos, taču mājās tik ļoti sadusmojos, ka sadauzīju nabaga ģipšus un iesviedu ogļu kastē. Un pats nodomāju: «Es zīmēšu no ģipšiem tad, kad jūs būsit gluži sirms un nozīmēšanai vairs nebūs ne dzīvo cilvēku roku, ne kāju.»»

Kādreiz Vinsentam jau bija iemesls izteikt savu attieksmi pret akadēmisma «tirānisko skolu» un tās piekritējiem — «ietērptiem aizspriedumu un banalitāšu bruņās».

«Kad šie ļaudis atrodas vadībā,» Vinsents rakstīja brālim no Borināžas, «viņu rīcībā ir darba vietas un vesela intrigu sistēma, viņi cenšas iesēdināt tajās vietās savus ielikteņus un noraidīt ikvienu citu parasto cilvēku...

Tādam stāvoklim ir sava ļaunā puse priekš tā, kurš ar to nav mierā, kurš protestē pret to no visas sirds, ar visu sašutumu, kādu vien spēj izpaust. Kas attiecas uz mani, es cienu tikai tos akadēmiķus, kuri nav līdzīgi aprakstītajiem, bet tādu, kas cieņas vērti, ir daudz mazāk, nekā var, likties no pirmā acu uzmetiena.»[20]

Diemžēl arī Mauve nepiederēja pie tādiem. Godātais meistars, kas uzskatīja sevi parBar-bizonas skolas sekotāju, nebija apveltīts ne ar Milē demokrātismu, ne Koro iejūtīgo lirismu, ne ar Ruso vai Dobiņī romantismu.

Būtībā Mauve bija labi, pat teicami apmācīta viduvējība — un, kā ikviena viduvējība, gribēja redzēt ap sevi tikai sev līdzīgus.

Viņš nesaprata un arī nespēja saprast Vin-sentu. Kad tas tiecās apgūt gleznošanas dziļākos noslēpumus, Mauve ļoti vēlīgi pamācīja viņu: «Turi paleti tā.» Tas viss veicināja nesaskaņas — bija vajadzīgs tikai pēdējais trieciens. Tādu triecienu deva Tērstiga kungs, ar vispatiesāko sašutumu paziņodams godājamajam Mauvem, ka tas «klaidonis» sapinies ar staiguli, vienu no tām, kuras pārdod sevi uz ielas stūriem, un — vēl vairāk — pārvedis to pie sevis mājās.

Tā tas arī bija. Jau marta sākumā Vinsents neskaidri rakstīja brālim par «jaunu modeli», pareizāk sacīt — par trim: par četrdesmit piecus gadus vecu sievieti, viņas meitu «tā ap trīsdesmit gadiem» un desmit vai divpadsmit gadu vecu bērnu.

«Jaunajai sievietei ir neglīta, bakurētaina seja, bet |oti graciozs augumiņš, un manās acīs viņa ir ļoti pievilcīga. Turklāt viņai ir jaukas kleitas no melna vilnas auduma, skaista fasona aubītes, labs lakats un citas mantas.»

Sievietes vārds ir Kristīna. Zīmējumam, kas aprīlī tika aizsūtīts Teodoram, bija pozējusi riņa.

18

So sievieti Vinsents bija sastapis jau toreiz, kad atgriezās no Amsterdamas «ar dunci sirdī». Viņš gāja no Mauves; bija loti drēgns, kā Amsterdamā mēdz būt, lēni krita smalks sniedziņš. Viņa stāvēja uz ielas stūra. Vinsents vispirms ieraudzīja viņas vasaras zābaciņus dubļainajā sniega putrā uz ietves un tikai pēc tam — baku izraibināto, dzeltenīgi bālo seju zem sārtā smiņķa un pūdera kārtas.

Kad Vinsents apstājās, sieviete pavīpsnāja un noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Vinsents uzrunāja viņu:

— Man liekas, jūs esat pārsalusi.

Viņa atbildēja:

— Tu jau nu arī nevari sasildīt, mans mīļais.

— Nav teikts, — viņš attrauca.

Viņa gurdi paraustīja plecus.

Pie viņas mājās, nekurinātajā istabiņā ar kumodi un tīri izberztu nekrāsotu grīdu, kas to darīja līdzīgu vientuļas strādnieces istabiņai, Vinsents ievēroja, ka sieviete ir grūta. Viņš saudzīgi noglāstīja ar plaukstu viņas dzeltenīgo vēderu ar uzspīlēto ādu. Atvirzījusies viņa noteica:

— Auksti. Labāk būtu nopircis vīnu.

Vinsents klusēdams nogrozīja galvu. Nopūtusies viņa noliecās pie svārkiem un, parakņājusies ielocēs, izvilka naudu.

— Paglabā, — viņš atvairījās. — Mums nav jāpiedzeras, lai viens otru saprastu.

— Bet ko tu, patiesību sakot, vispār saproti? — Viņa pasmīnēja.

Aizvēris acis, Vinsents klusēdams uzlika galvu uz viņas pleca. Virs lampas uguns apdedzinātais pirksts sūrstēja. «Negribu, nevaru,» Vinsents domāja. «Nevaru bez siltuma.»

— Vai tev bija vīrs? — viņš skaļi pajautāja.

Sieviete paskatījās uz viņu un atkal pavīpsnāja.

— Jūs visi par to vienu... Pažēlot iegribējās?

— Pažēlo mani.

— Beidz muldēt, mīļais. Vai tev ir ko uzsmēķēt?

— Tabaka. Es smēķēju pīpi. Vispār gan negribētu redzēt tevi smēķējam.

Viņa nopūtās.

— Tu esi tāds dīvains... Nu, tad jau sāc sprediķot. Par pazudušo avi, vai, — nesen dzirdēju tieši tādu.

— Lai nu sprediķi paliek mācītājiem, — viņš atbildēja. Brīdi klusējis, vēl piebilda: — Tu pažēlo mani, Kristīn.

Viņa pagulēja, aizvērusi acis.

— Ja gribi, sauc mani par Sīnu. Tā. mani kādreiz sauca. Sen atpakaļ... — Un pasmaidījusi palūdza: — Varbūt tu tomēr aiziesi pēc vīna?

«Un mēs izrunājāmies par visu ko — par viņas dzīvi, raizēm, trūkumu, veselību, un ar viņu man risinājās daudz dzīvāka saruna nekā, piemēram, ar manu brālēnu — augsti izglītotu profesoru».

Tā sākās. Atgriezies Hāgā, Vinsents atkal aizgāja pie viņas. Viņš centās sasildīt šo dzīves sakropļoto būtni, kā mēdz plaukstās sasildīt pa pusei nosalušu putnēnu, — un atkusa ari pats.

Viņa pozēja Vinsentam gandrīz katru dienu. Kad reiz viņš bija pateicis, ka rīt var nenākt, Sīna tomēr atnāca. Gluži izbrīnījies viņš ielaida Sīnu. Viņa pasmaidīja:

— Es taču neatnācu tādēļ, lai jūs zīmētu mani!

Un uzlika uz galda zem lakata paslēpto, salvetē iesieto podiņu ar pupām un vārītiem kartupeļiem.

Dažreiz viņa atveda līdzi dēlu un meitiņu — lielacainus, vājus un bālus. Pēc tam Sīna iepazīstināja Vinsentu arļ savu māti, un pavasarī viņi jau dzīvoja visi pieci kopā. Vinsents strādāja ar aizrautību. Viņa darbnīcā bija ienākusi ģimenes dzīve un mīlestība, viņš pārdzīvoja jaunu cerību uzplūdumu un negribēja — nespēja aptvert, vai varēs uzturēt ģimeni.

«Kā es, tā viņa —\ mēs centīsimies ierobežot sevi un palīdzēt viens otram,» domā Vinsents. Bet Tērstiga kungam šķiet, ka viņš labāk zina, cik vērta tāda paļaušanās uz nākotni. Viņš uzskata par savu van Gogu ģimenei uzticīga drauga pienākumu iejaukties, «kamēr nav par vēlu.

Tērstigs grib pārliecināties par visu pats savām acīm un negaidot ierodas pie Vinsenta agri no rīta. Viņš sarunājas ar Vinsentu, itin kā neredzēdams «padauzu» un bērnus, it kā istabā nebūtu neviena cita, tikai viņi abi. Viņš tiku tikām izbradājas ar saviem lakādas zābakiem pa Vinsenta dvēseli.

«Sīnas dēļ un arī sevis dēļ biju ļoti savai* dīgs. Es neuztraucos un uz viņa, manuprāt, nekautrīgajiem jautājumiem atbildēju īsi un atturīgi — varbūt pat pārāk saudzīgi. Bet es atzinu par labāku runāt mierīgi nekā saniknoties.»

Taču Vinsenta miers nemaz neatmaidzināja Tērstiga kungu. Tas aizgāja ar savu pārliecību un tūdaļ visu pastāstīja Mauvem, kā arī aizrakstīja uz Parīzi Teodoram van Gogam, lai atvērtu viņam acis, — kur paliek nauda, kas tiek sūtīta «klaidonim».

Teo bija pārsteigts. Atkal — tāpat kā Bori-nāžas skandāla laikā — viņš nespēj sev izskaidrot brā|a uzvedību. Viņš, kurš savu laimi upurē Vinsenta nākotnei, izjūt rūgtu aizvainojumu. Teo bija rēķinājies ar Mauves labvēlību, cerējis, ka Vinsents beidzot iegājis gultnē, priecājies, kad lasīja vārdus par «gaismas staru»... Tad lūk, kāds ir šis «gaismas stars»!

Teo jāatzīst, ka arī viņš — tikai divdesmit sešus gadus vecs — labprāt vēlētos citādi iekārtot savu dzīvi; arī viņam brīžiem nav viegli būt vienam, bet atbildība, pienākuma sajūta...

Pamocījies vienatnē, viņš atturīgi, tomēr atklāti uzraksta par visu to Vinsentam. Vin-senta atbilde, ko nevarēja izteikt vēstulē, nebija atbilde vienīgi Teodoram, bet gan vairāk sev pašam — uz pašu galveno, mocoši smago, tomēr neatvairāmo jautājumu.

«Dārgais Teo! Ja man izdotos dziļāk atklāt Tavam ieskatam to, par ko Tev tikko rakstīju, Tu saprastu, kāds tam visam pamats.

Vispirms sirsnīgi pateicos Tev par atsūtītajiem piecdesmit frankiem. Mūsdienās nauda ir tas pats, kas senāk bija stiprākā tiesības. Runāt pretī kādam ir bīstami, tas izraisa nevis šaubas, bet gan zvēlienu ar dūri pa skaustu, piemēram, šādā veidā: «Neko no viņa nepirkšu,» — vai: «Vairāk nepalīdzēšu

viņam.»

Tā nu tas ir, un es, runādams Tev pretī, riskēju ar savu galvu, bet nezinu, kā varētu rīkoties citādi... Teo, ja man jāaiziet bojā — ņem manu galvu. Tu zini manus apstāk]us un zini, ka no Tavas palīdzības atkarīga mana dzīvība vai nāve.

Man paliek tikai divas iespējas, bet, ja uz Tavu vēstuli atbildu: «Jā, Teo, Tev taisnība. Es padzīšu Kristīņu,» — tad,, pirmkārt, piekrizdams Tev, teikšu nepatiesību un, otrkārt, apņemšos izdarīt kaut ko riebīgu.»

Nē, Vinsents to nedarīs. Reiz jau viņš vaicāja kungiem, «kuri tik augstu vērtēja pieklājības likumus un uzvedību», «kas ir tikumiskāk, smalkjūtīgāk un vīrišķīgāk: pamest sievieti vai atbalstīt pamesto».

Tagad viņš atbild pats, un viņa atbildē ar vienādu spēku izskan ir tikumiskā, ir sociālā atziņa:

«Sieviete nedrīkst būt vientuļa, sevišķi tādā

sabiedrībā un tādā laikā, kāds ir mūsējais, kad vājos nežēlo un, ja vājais pakrīt, tad sabradā ar kājām un pārbrauc pāri ar ratiem.

Tā kā es daudz; esmu redzējis šādu sabradāto, tad stipri šaubos par to, ko dēvē par progresu un kulturālumu. Jā gan, es ticu kul-turālumam pat mūsdienās, bet tikai tādam, kam pamatā ir patiesa cilvēkmīlestība. To, kas jāsamaksā ar cilvēka dzīvi, es uzskatu par barbarismu un necienu.»

Ar šo labi audzināto barbaru sabiedrību Vinsents spiests pārtraukt sakarus.

«Zinot augstākās sabiedrības aizpriedumus, es saprotu, kas man jādara, lai pamestu to sabiedrību, kura turklāt arī pati. mani izstū- ; musi. Vairāk te nav ko kārtot, tālāk iet nav nozīmes.»

19

Tāda ir Vinsenta noteiktā atbilde, tāda ir viņa noraidošā programma. Līdz ar to viņam jārod savu atziņu programma, jāatrod sevi, jānoteic sava vieta dzīvē. Kas viņš ir, kurā pusē stāv?

«Mauvem nepatika, ka es teicu: «Esmu mākslinieks,» — bet es neatsaukšu šos vārdus, jo, pats par sevi saprotams, šis vārds nozīmē tikai «mūžīgi meklēt, meklēt vislielāko pilnību».»

Kādēļ gan jāmeklē pilnība? Šķiet, ka nevienam no Vinsenta paziņu loka nebija tik svešs, tik nīstams pats jēdziens — «mākslā mākslas vārdā».

«Ne jau tādēļ es zīmēju, lai apniktu cilve-kiem, bet gan lai iepriecinātu viņus vai ari tādēļ, lai pievērstu viņu uzmanību lietām, kuras to pelna un diemžēl nebūt nav ikvienam zināmas.»

Tieši šis prieks, ko cilvēkiem rada māksla, apvienots ar uzdevumu dziļāk iepazīt pasauli, paliek uz visiem laikiem Vinsenta dzīves un darba būtiskā jēga.

Tās dēļ, aizmirstot sevi, Vinsents stāv lietū, «dubļos, ielas burzmā un troksnī» — dīvains skrandainis ar albumu un galdnieka zīmuli rokā. Viņu var sastapt visur: pilsētas stacijas trešās klases piesmakušajā uzgaidāmajā zālē, vienkāršā ēdnīcā, pie kanāla, kur vienos sviedros strādā grāvrači, traktierī, kuģu būvētavā, nomales ielā — it visur, tikai ne tur, kur sanāk «skaistas dāmiņas un bagāti kungi». To sabiedrība Vinsentam tikpat pretīga kā «moderno gleznotāju» sabiedrība, kuri pārdod šiem kungiem «dārgas bildes».

«Senāk mākslinieku starpā valdīja citādas attieksmes, bet tagad viņi grauž cits citu, jo kļuvuši lieli kungi, kuri dzīvo un dzen intrigas savās villās. Es labāk jūtos kādā nomaļā, pelēkā, trūcīgā, dubļainā un tumšā ielā. Tur man nekad nav garlaicīgi, bet^1 tajās brīnišķīgajās mājās man viss pretīgs, un es uzskatu, ka tur nīkt nav patīkami. Es tad saku sev: «Tā kā neesmu viņu cilvēks, tad arī neiešu tur.»»

Vinsents gribētu — kaut šie kungi savukārt «paietu nost un nestāvētu priekšā gaismai», beidzot liktu viņam mieru un pārstātu gvelzt, ka viņš «novirzās no īstā ceļa».

«... Tagad viņu domas man vairs nav vajadzīgas. Kā pieaudzis cilvēks es vaicāju: «Vai man nav tiesību apprecēties — vai tā ir vai nav? Vai drīkstu valkāt strādnieka drēbes — jā vai nē? Kam man jāatskaitās, kas drīkst mani piespiest? Kam ienāks prātā vēlēšanās mani traucēt, tas dārgi samaksās!»

Ar tik agresīvu noteiktību Vinsents kopā ar Kristīņu, viņas mati un bērniem pārceļas uz pilsētas nabadzīgo ļaužu rajonu, kur noīrējis divas istabas Hāgas kuģu būvētavas tuvumā.

«Es iekārtoju savu mājas dzīvi tā, kā to iekārto strādnieks. Tā jūtos vairāk savās mājās. Arī senāk gribēju to, bet tad nevarēju izdarīt. Ceru, ka Tu arī turpmāk sniegsi man roku pāri bezdibenim.»

Pēdējie vārdi ir nozīmīgi. «Es domāju tos 150 frankus mēnesī,» Vinsents turpat paskaidro. Taču, protams, tas nav galvenais. Vinsents nevar nesajust, cik dziļa ir ūdensšķirtne un cik tālu krasti, uz kuriem viņi tagad stāv. To saprot arī drūmais, nerunīgais Teo. Nopūties viņš līdz ar atbildes vēstuli ieliek konvertā kārtīgi salocītu simtfranku zīmi. Un padomājis pieliek klāt vēl piecdesmit franku.

20

Maija sākumā Vinsents atgriežas pie «Skumju» tēmas. Viņš ziņo brālim:

«...Man ir gatavi divi zīmējumi. Pirmkārt, «Sorrow» («Skumjas») — liela formāta, figūra vien, bez fona. Figūras stāvoklis gan mazliet izmainīts: mati nav atsviesti atpakaļ uz muguras, bet pa pusei sapīti un nokarājas uz priekšu. Tas atļauj redzēt plecu, pakausi un muguru. Turklāt figūra uzzīmēta daudz rūpīgāk. Otrs zīmējums — «Saknes»: koka saknes smilts zemē.

Es pūlējos ainavā panākt to pašu izjūtu, ko pauž figūra: to pašu krampjaino, baiso ieaugšanu zemē, lai gan sakne vētru brāzmās pa daļai izrauta no zemes.

Ir baltajā, slaidajā sievietes figūrā, ir tajās melnajās, mezglainajās saknēs ar visiem atzariem es tiecos parādīt tādu kā cīņas izjūtu. Un, tā kā es ļoti centos nefilozofējot patiesāk nokopēt dabu, kas bija manā priekšā, tad abos gadījumos gandrīz neatkarīgi no manas gribas zīmējumos parādījies kaut kas no šīs lielās cīņas.»

Var jau būt,, ka tas viss — pat gluži neatkarīgi no Vinsenta gribas — pauž par viņu pašu.

Vētras, kas cita pēc citas iebrāžas viņa dzīvē, atkal un atkal draudot atraut viņu no tās augsnes, kurā viņš gribētu iesakņoties, nepaiet bez sekām. Viņa veselība iedragāta. Vinsents kļūst aizvien noslēgtāks. Grūti ticēt, cik daudz labsirdības un mīlestības slēpjas šajā drūmajā, nesaticīgajā vīrietī. Viņš pats to saprot:

«Es bieži esmu neciešams, melanholisks, viegli sakaitināms; es ar dīvainu alkatību un slāpēm ilgojos pēc līdzjūtības un, nerodot to, kļūstu vienaldzīgs un skarbs, tādējādi ielejot eļļu ugunī... Saiešanās ar cilvēkiem, sarunas ar tiem man jo bieži liekas smagas un moco-šas. Vai zini, no kā tas rodas — ja ne viss, tad lielākā daļa? Vienkārši no manas nervozitātes! Es pārāk smalki visu izjūtu gan fiziski, gan morāli. Ja tā var sacīt, tad esmu to iemantojis tajos gados, kad dzīvoju galīgā nabadzībā. Pajautā ārstam — tas tūdaļ visu sapratīs! Pajautā — vai varēja būt citādi? Vai tās naktis, ko pavadīju aukstumā uz ielas, tās bailes palikt bez maizes kumosa, pastāvīgā sasprindzinātība ... strīdi ar draugiem un ģimeni — vai tas viss, vismaz trīs ceturtdaļas no tā, nav iemesls manām dīvainībām un sliktajam garastāvoklim, un vai ar to nav izskaidrojamas nepatīkamās nomāktības lēkmes, kuras man dažkārt uznāk?»

Cīņa viņam dārgi maksājusi. Bet kļūdīsies tas, kas pieļaus domu, ka Vinsents patiešām ir ļauns, sabeigts un salauzts.

Pat nokļuvis pilsētas slimnīcā («4. klasē, trūcīgajiem, pēc trīs nedēļas ilga bezmiega un drudža»), viņš uz visu raugās tikai no sava nākamā darba viedokļa.

«Ceru, ka mierīgā gulēšana labi ietekmēs manu zīmēšanu; bieži gadās, ka savu darbu labāk saskati, ja kādu laiku nevari pie tā strādāt.»

Aprakstot skatu pa, slimnīcas palātas logu, viņš vientiesīgi sūrojas:

«Es nevaru to uzzīmēt un, kamēr esmu tik vārgs, arī nevarēšu. Taču, par spīti aizliegumam, es tomēr nespēju vakaros uz to neraudzīties.»

Viņš ir pat apmierināts, ka ievietots trūcīgo nodaļā: «Šeit tikpat daudz interesanta kā stacijas trešās klases zālē.»

Un sarūgtināts nobeidz: «Bet es nevaru zīmēt... Atkārtoju, šeit ir tikpat interesanti kā stacijas trešās klases zālē... Ja vien es spētu strādāt.»

Liekas, viņam bijusi taisnība, sakot, ka pēc pārtraukuma darbā «viss labāk redzams».

Varbūt tieši šīs četrpadsmit piespiestās un neparastās bezdarbības dienas bija tā atelpa, kuras Vinsentam trūka, lai atskatījies vēlreiz padomātu par nākotni un rastu sevī atziņu, ka viņš ir gleznotājs.

Vinsents jau sen tiecas uz to — bet apvalda sevi. Ēkai vajadzīgi stingri pamati.[21]

Ne jau velti viņa spēcīgais, tik drošais zīmējums kļūst aizvien gleznaināks. Vēstulēs — pat visizmisīgākajās, runājot par savām likstām, viņš neaizmirst izsaukties: «Teo, cik gan liela nozīme ir tonim un krāsai! Kas nespēj to sajust, cik gan tālu tas no dzīves!»

Atgriezies no slimnīcas, Vinsents apraksta skatu pa savas darbnīcas logu agrā rītā:

«Virs sarkanajiem dakstiņu jumtiem parādās baltu baložu bariņš, laidelēdamies starp melnajiem, kūpošajiem dūmeņiem. Tālumā aiz tiem jūdzi pēc jūdzes stiepjas bezgalīgi liega maigi zaļu pļavu valstība, un pelēkais gaiss — tik kluss un miera pilns ...

Skats uz jumtu korēm un ūdens notekām, kurās aug zāle; ... mostošās dzīves pirmās pazīmes — lidojoši putni, kūpošs dūmenis... un, lūk, tur, maza figūriņa, kas gausi soļo pavisam apakšā, dziļumā, — tas viss ir mana akvareļa sižets.»

Viena tāda krāsu un poēzijas piesātināta apraksta pietiek, lai nojaustu, cik liels glez-» notājs slēpjas Vinsentā.

Jūlijā Teo sava atva|inajuma laikā ierodas uz dažām dienām Hāgā. Viņš jau sen gatavojies apciemot brāli. Teo atrod Vinsentu pēc slimības novājējušu, tomēr jautru un možu — darbnīcā «ar šūpuli un bērna podiņu». Kristīna īsi pirms tam dzemdējusi, un Vinsents liekas esam laimīgs, auklējot svešu bērnu.

Teo novēro visu ar sāpošu sirdi: gan nekrāsoto, sen nemazgāto grīdu, gan sienas ar izbalējušām tapetēm, gan virs šūpuļa piekārto Rembranta gravīru, kurā attēlotas divas sievietes, lasot bībeli.

Bet tām divām sievietēm, kuras viņš redz istabā, tāda nodarbība pat neienāk prātā. Kristīna ir kā sastingusi: viņa nezina, kā uzvesties, ko runāt ar viesi no Parīzes. Droši vien tāpēc viņa tīši izliekas tik rupja. Viņas māte ada zeķi, zem pieres vērodama, kā viesis izsaiņo to, ko atvedis: papīru, krāsu tūbiņas, otas, — un cik alkatīgi Vinsents visu aplūko.

Nē, Teo netic brāļa nedrošajai laimei, taču klusē, — labi, ka arī Vinsents pats labprātāk runā par citu.

Tāpat kā pirms trīspadsmit gadiem, viņiem dienas un naktis ir par īsām, lai visu izrunātu. Tāpat kā toreiz, abi dodas pastaigās, aizbrauc uz Seveningenas jūrmalu un atvadoties aiziet pa saules apmirdzētajām pļavām gar kanāla rāmo ūdeni līdz Reisveikas dzirnavām.

Teo aizbrauc ar smagu sirdi. Vinsents pēc tam aizsūta viņam atzinības pilnu vēstuli.

Vientiesīgā priekā viņš stāsta, ka pasūtījis perspektīvas ietvaru, ka iegādājies «stipras, siltas bikses» un pāri «pamatīgu zabaku». «Tagad esmu nodrošinājies pret vēju un nejauku laiku.» Beidzot Vinsents gatavs tūdaļ sākt gleznošanu:

«Tava atbraukšana pamudināja mani pārslēgties uz to; arī agrāk nebija dienas, kad es par to nedomāju. Var jau būt, ka es vēl ilgi aprobežotos ar melno un balto krasu un kontūrām, bet nu pēkšņi metos straumē.»

Nākamajā vēstulē Vinsents ar spalvu uzmetis kādas savas studijas zīmējumu: «...skats uz zaļām pļavām ar siena gubām. Tām pāri ceļš... bet pie apvāršņa riet ugunīgi sarkana saule.»

Varbūt tās ir Reisveikas pļavas un ceļš, pa kuru viņi divatā staigājuši.

«Es jūtu,» raksta Vinsents, «ka ar krāsu palīdzību manos darbos atklājas tādas izpausmes, kādu agrāk nebija: plašums un spēks. Pagaidām neko nesūtīšu, bet Tev jāzina: esmu pilns lepnuma un ticu, ka man darbs labi veiksies.

Apritējuši gandrīz divi gadi, kopš Borināžā uzsāku zīmēšanu.»

CETURTĀ NODAĻA

22

Teo nebija kļūdījies, ar skumjām domādams par Vinsenta nedrošo ģimenes laimi. Jau apmēram pusgadu pēc viņa viesošanās Hāgā brā|a vēstulēs jaušams pirmais satraukums.

«Dažreiz man žēl, ka sieviete, ar kuru es dzīvoju, neko nesaprot nedz no grāmatām, nedz no mākslas... Kas zin, vai viņa maz iemācīsies to arī vēlāk? Bet šobrīd, zini, viņas galva aizņemta ar bērniem.»

Vinsentam, kuram «grāmatas, dzīve un māksla ir viens», kļūst aizvien grūtāk saprasties ar Kristīņu. Un viņai — dzīves salauzītai, kas kļuvusi ļauna un sen jau netic nevienam — tikpat grūti saprast savādnieku, kurš pēdējo grasi izdod par nekam nevajadzīgu krāsu tūbiņām.

Patiešām — kā lai saprot cilvēku, kurš lietainā rudens dienā dodas uz Seveningenas jūrmalu, lai «pavērotu vēju un lietu»? No turienes viņš pārnes divas glezniņas, kuras noteikti neviens nepirks.

«Uz vienas palicis diezgan daudz smilšu, bet otru, ko gleznoju tieši vētras laikā, man vajadzēja divreiz nokasīt... Pūta tik spēcīgs vējš, ka es tikko noturējos uz kājām, un smilšu putekļu dēļ ļoti vāji varēju redzēt. Par spīti tam, es tomēr mēģināju attēlot šo skatu.»

Atgriezies Vinsents iegulst no saaukstēšanās — un, slimību neizgulējis, atkal ķeras pie savas kastes ar krāsām. Pavasarī viņš nāk mājās, notraipījies ar šķidriem dubļiem no galvas līdz kājām: izrādās — mežā tā aizrāvies darbā, ka negribējis iet projām pat tad, kad sacēlies negaiss ar lietus gāzi.

«Kad negaiss pārstāja un putni atkal sāka lidot, es nenožēloju, ka nogaidīju tur: tik brīnišķīgi dziļš tonis bija radies meža zemei pēc lietus. Pirms vētras biju sācis gleznu ar zemu apvārsni — tātad stāvot uz ceļiem, un citādi nevarēju, man arī tagad jānometas dubļos uz ceļiem.»

Saproti nu cilvēku, kurš sabeidz savas vienīgās bikses «brīnišķīgi dziļa toņa» dēļ un sapņo uzgleznot mežu tā, lai starp kokiem «varētu staigāt un elpot» un «lai mežs smaržotu», jo mājās necik labi nesmaržo un dažreiz, vienkārši sakot, nav ko ēst.

Kristīna ir slima. Pēc smagajām dzemdībām viņa līdz šim laikam nav spējusi atlabt. Slepus no Vinsenta viņa smēķē, jo grūti atbrīvoties no ilggadīgā pieraduma. Reizēm, atlicinājusi kādu grasi, viņa vienatnē arī iedzer, bet pēc tam viss liekās vēl pretīgāks.

«Kristīnai uznāk tādi untumi, ko pat es nevaru paciest, — ļauna, gražīga, stulba, — vārdu sakot, dažreiz es zaudēju jebkuru cerību. Pēc tam viņa atkal atjēdzas — un tad bieži saka man: es pati nezinu, ko daru.»

Jā, viņa patiesi negribētu tā atbildēt Vin-sentam, un viņš savukārt pārmet sev:

«Man vēl daudzējādā ziņā būtu jālabojas un tieši tāpēc jāparūpējas, lai Kristīna redzētu manī labu paraugu kā darbā, tā pacietībā.

Lai gan, brāl, ellišķīgi grūti ir tā izturēties ... vispirms man jāpāraudzina sevi pašu.»

Tā Vinsents mēģina saglabāt un noturēt projām slīdošo. Kā/ īstais tēvs viņš noņemas ar puisēnu.

«Lai gan mazulim vēl nav zobu, taču viņš lieliski pievārē maizes ņuku un vispār aprij visu, ko vien var, un tas viss notiek ar nemitīgiem smiekliem, krekšķēšanu un delverī-bām ... Bieži viņš sēž manas darbnīcas kaktā uz maisiem vai kaut kā cita un spiedz, raudzīdamies uz zīmējumiem. Darbnīcā viņš vienmēr uzvedas pieklājīgi, jo blenž uz sienām. Jā gan, vispār jautrs puišelis!»

Bet, jo tālāk, jo grūtāk attālināt nenovēršamo. Abi kļūst vārgi no nepietiekamā uztura. Abus satrauc pastāvīgie rūpesti un ķildas, kas dažkārt izraisa nelāgus skandālus.

Vienā no vēstulēm Vinsents pastāsta, kā beigusies saruna ar kreditoru, kuram bijis kādu nieka summu parādā par lampas sala-bošanu. Troksnis, lādēšanās, lamu vārdi, atkārtoti solījumi samaksāt, tiklīdz būs nauda. «Es lūdzu viņu aiziet un beidzot sāku stumt uz durvīm, bet viņš droši vien tikai to bija gribējis —< novest mani tik tālu: viņš satvēra mani aiz apkakles un tā trieca pret ^ sienu, ka es ilgi paliku guļam uz grīdas. Pēc šī gadījuma Tu vari spriest, ar kādām «sīkām likstām» iznāk cīnīties. Tāds lamzaks, zināms, ir stiprāks par mani, un tad jau cilvēks nekautrējas ... Šādi izrīkojas arī visi sīkie bod-nieciņi, ar kuriem jāsaskaras ikdienas rūpēs.»

Vinsentam uzmācas ar pieprasījumiem samaksāt nodokļus.

«Sājā ielā nav neviena, kas samaksātu nodokļus, un tomēr no visiem pieprasa, tāpat ari no manis. Divreiz pie manis ieradās no-taksēšanas komisija; parādīju viņiem manus četrus virtuves krēslus, nekrāsoto galdu un pateicu, ka pēc likuma mani nevar aplikt ar tik lielu nodokli. Ja viņi būtu pie mākslinieka atraduši tepiķus, klavieres, senlaiku lietas ... Bet es nespēju samaksāt pat rēķinu par krāsām.

Pēc visa tā man atsūtīja pavēsti ... un, kad viņi atkal ieradās pie manis, es teicu, ka ir veltīgi sūtīt man pavēstes, jo es arvien aizdedzinu ar tām pīpi.»[22]

Beidzot pienāca brīdis, kad cīņā ar «sīkajiem rūpestiem» pārtrūka pavediens, kas saistīja Vinsentu ar Kristīņu.

«... Mums abiem jābūt prātīgiem un jāšķiras kā draugiem.

Kristīnai jāpanāk, lai viņas ģimene pieņem bērnus, un pašai jāstājas darbā ... Tad mēs vienojāmies: tā kā abi esam trūcīgi un kopdzīve kļūst arvien nepanesamāka, mums jāšķiras uz laiku vai uz visiem laikiem, kā iznāks.»

Iznāca — uz visiem laikiem. Sīko bodnie-ķeļu pasaule atkal nekautrēdamās paņēma Vinsentu aiz apkakles un rupji trieca pret sienu.

Reiz Vinsents rakstīja brālim:

«Man likās skaists kāda mežstrādnieka* izteiciens: «Ziemā es ciešu no sala kā ziemas rudzu grauds.»»

Šķiet, ka šie vārdi skaidrāk par citiem pasaka, kādi Vinsentam likušies sliktā laika mēneši, kas gan nekad nenomāca viņā ticību* pavasara atnākšanai.

Lasot gleznotāja Zerāra Bildersa melanholisko dienasgrāmatu, Vinsents raksta:

«Kas man pie viņa nepatīk, ir tas, ka viņš, nodarbodamies ar gleznošanu, visu laiku žēlojas par dīvainu apslinkumu un garlaicību un gaužas tā, it kā pats tur neko nespētu mainīt.»

Ja runa būtu par Vinsentu, tad viņš nu gan nežēlotos. «Kad lasa Sensjē grāmatu par Milē, ikviens kļūst žirgts, bet no Bildersa grāmatas jūtas nelaimīgs. Kādā no Milē vēstulēm minētas daudzas grūtības, taču: «Es tomēr padarīju to un vēl to.»»

Arī Vinsenta paša vēstules pārpilnas ar šiem «to un vēl to» — un cik pārsteidzoši spilgti ir viņa darbu apraksti!

«Vakar biju aizrāvies ar pastāvu, meža zemes stūrīti, ko klāja sakaltušas un satrūdējušas lapas ... No šīs zemes izaug jaunu skābaržu koku stumbri, kuri ar vienu pusi uztver gaismu un zaļgani vizmo, bet to ēnas pusei ir silts, spēcīgs, melni zaļš tonis. Aiz stumbriem, aiz brūni sarkanās zemes vizuļo gaiss — ārkārtīgi maigs, silts, pelēcīgi zils... Un vēl tālāk ēnaina, zaļa biezokņa mala, kur stumbri sapinušies ar dzeltenīgu

lapotni. Kā noslēpumainas, tumšas ēnas tur klīst vairāki žagaru lasītāju stāvi. Kāda sieviete noliekusies pacelt sakaltušu zaru, un viņas baltā aube tik ļoti izdalās uz tumšās, brūni sarkanās zemes ...»

«Uzgleznot to bija mocība!» Vinsents iesaucas. Sīki pastāstījis, kā un ar ko gleznojis, viņš pēkšņi piebilst: «Zināmā mērā priecājos, ka gleznot netiku mācījies.»

Šī piebilde var likties paradoksāla, sevišķi, ja to teicis Vinsents — nevaldāmais darbarūķis, kas nicina diletantismu, kas apgalvo, ka «neizsakāmi brīnišķīgos krāsu likumus var un vajag studēt kā algebru un ķīmiju», kam par sevi tīk sacīt Gistava Dorē vārdus: «Man ir vērša pacietība.»

Ja padomā, nav grūti saprast, ko Vinsents domājis.

Lai mākslinieks augtu, vispirms jāaudzina viņa jūtas un tikai pēc tam viņa prasme.

Vai gan tais pašos gados to netika teicis mūsu Stasovs, vērsdamies pret stindzinošo akadēmisko sistēmu, kura iedīda «vingrošanu», kura māca meklēt mākslā vienīgo formu, turklāt nevis to, kas pastāv dabā, bet «izkāstu un izsijātu, vienreizēju un abstraktu, kādas dabā nav»?

Lai Vinsenta gleznošana pagaidām vēl neskaidra, neprasmīga un asa, lai viņš nav mācījies pielietot efektīgus un veiklus paņēmienus, lai viņš cīnās «ar visu krūti» un lej sūrus •sviedrus pie tā, ko kāds cits iedīdīts «daiļ-gleznotājs» bez pūlēm paveiktu piecās minūtēs.

«Manā ātrrakstā var gadīties vārdi, kurus nevar atšifrēt, arī kļūdas un tukšas vietas,

tomēr taja ir arī kāda daļa- no ta, ko man pastāstīja mežs, krasts vai cilvēka stāvs.»

Nostāties vaigu vaigā ar cilvēku un dabu, saprast tos, ieskatīties tajos savām acīm un pastāstīt) par tiem savā valodā, bez jebkādas starpniecības — lūk, pēc kā arvien vairāk tieksies Vinsents.

Tomēr būtu kļūda, ja domātu, ka tiekšanās «palikt uzticīgam sev» var iedzīt Vinsentu individuālisma strupceļā.

Tieši šajos mēnešos, kad Vinsents cīnās viens pats, viņš, atcerējies «1793. gada ļaudis», pirmoreiz jautā:

«Vai nav jau laiks apvienoties un pacelt balsi?»

Tieši šajos nežēlīgā trūkumā aizvadītajos mēnešos viņš izdod pēdējo guldeni, lai nopirktu litogrāfijas dēļus, un sapņo, ka izplatīs zīmējumus, kas paredzēti «strādnieku dzīvokļiem un zemnieku mājām», vārdu sakot, ikvienam strādniekam.

Tieši šajos mēnešos, kas aizritējuši dziļās pārdomās par mākslas sūtību, Vinsents pirmoreiz ierunājas par mākslinieku apvienošanos, «lai viņu darbi, kas, jādomā taču, noteikti radīti tautai, — tieši to es it visos apstākļos uzskatu par cēlāko mērķi jebkuram māksliniekam, — nokļūtu tautas rokās.»

«Ja es nemeklētu mākslu īstenībā, es uzskatītu dzīvi par blēņām vai ko citu šādā nozīmē.»

Atcerēsimies, ka šos atbalsi neradušos vārdus Vinsents pateica tajā laikā, kad Krievijā gleznotāji pirmoreiz vēsturē apvienojās, lai kopējiem spēkiem tuvinātu mākslu tautai.

Paredzot Vinsenta šķiršanos ar Kristīņu, Teo sāk domāt par to, kā mazināt jauno triecienu, kā brāli atkal pasargāt no vientulības.

Teo pamazām mēģina samierināt viņu ar tuviniekiem, gadījumā ja Vinsents paliktu Māgā bez pajumtes. Tēvs ir dabūjis jaunu lauku draudzi, un ģimene pārcēlusies no Ete-nes uz Nueneni.

Sākumā Vinsents piesardzīgi uztver brāļa cenšanos; viņš reiz jau bija teicis: «Kad es domāju par Eteni, mani pārņem tāds kā drudzis, it kā es atrastos baznīcā.»

Tomēr viņš nav no tiem cilvēkiem, kuri spēj ilgi turēt ļaunu prātu. Vinsents nebūtu viņš pats, ja neļautu prātam pārvarēt pāridarījumu.

Patiešām, ko gan var prasīt no tēva un mātes — ar viņu cilvēciskajām vājībām, ar viņu sāpēm, ar viņu skumjām, ar viņu veclaicīgo, mietpilsonisko godprātību? Viņi taču savā veidā mīl Vinsentu, savā veidā vēl viņam labu. Vai tad viņi nepelna kaut vai nomierinājumu, ja arī nav pretmīlestības? Šķiet, ka Teo ir taisnība.

«No savas puses es cienu viņus,» raksta Vinsents, «tomēr baidos, ka nomierinājums, ko Tu viņiem esi solījis, atkal izjuks, it sevišķi tad, kad viņi ieraudzīs mani. Viņi nekad nesapratīs, kas ir glezniecība, nekad nesapratīs, ka grāvrača figūra, uzarta vaga, kāds zemes stūrītis, jūra un gaiss ir nopietna, grūta un līdz ar to brīnišķīga tēma un ka patiešām vērts ziedot savu dzīvi, lai parādītu

•šo poēziju. Un, kad vēlāk viņi saskatīs vairāk nekā šobrīd, redzēs, kā es savā darbā mokos un ciešu, kad saskatīs, ka ne vienreiz vien visu dzēšu un mainu, precīzi salīdzinu ar dabu un atkal mainu ... tas viņiem liks vilties uz visiem laikiem. Viņi nespēs apjēgt, ka glezniecība nav apgūstama vienā rāvienā, un viņiem pastāvīgi radīsies doma, ka Vin-sents «gluži vienkārši neprot gleznot un īsts mākslinieks strādātu pavisam citādi» ... Par to nav jābrīnās. Tā nav viņu vaina: viņi nav iemācījušies redzēt, kā to iemācījāmies mēs — Tu un es; viņus interesēja kaut kas cits, bet mēs visu to pašu skatām citām acīm, un mūsos tas viss izraisa citas domas, nevis tās, kas ir viņiem.»

Varbūt nevajadzētu citēt šīs skumīgās rindas, ja tās attiektos tikai uz Vinsenta vecākiem, ja tās nevērstos pret visiem tiem, kas smīkņāja un raustīja plecus, uzlūkojot vientuļo savādnieku, kurš ar savu studiju albumu klīda pa ielām, laukiem un mežiem.

Pēc nesaprašanās ar Kristīņu Vinsents pamet Hāgu un — «darba labā un lai taupītu līdzekjus» — aizbrauc uz Drenti, nomaļu piejūras apvidu, aitu ganību vietu, kas apaugusi ar tuksnesīgā zemē un kūdras purvos tik parastajiem viršiem.1

1 Aizbraukt turp viņam ieteica Antons van Rapars, atbraucis Hāgā, jo arī pats gatavojās doties uz to pusi. Vinsentu sevišķi vilināja cerība, ka Drente k|ūs par kaut ko līdzīgu holandiešu Barbizonai. «Nokļuvis tur, es laikam gan varētu palikt uz visiem laikiem tajos klajumos un kūdras purvos; turklāt turp brauc arvien vairāk mākslinieku un ar laiku tur var izveidoties tādas kā gleznotāju kolonijas.»

Vinsents sīki apraksta brālim stepi un būdas — «tumšas kā' midzeņi», vīriešus, sievietes un bērnus, kuri velk pa kanāliem liellaivas, ganus ar viņu ganāmpulkiem un zemniekus.

«Kad salīdzinu šos iedzīvotājus ar pilsētniekiem, es ne mirkli nešaubos, ka šejienes stepju ļaudis un kūdras ieguves strādnieki man patīk vairāk. Jā, atšķirība man liekas milzīga.»

Vinsentam patiešām šķiet, ka šeit, šo vienkāršo un godīgo cilvēku vidū, viņš atradīs glābiņu no pilsētas kropluma un netaisnībām. Ka šeit beidzot uzdīgs «rudzu grauds».

«Bet, ja gribi augt, iestādi sevi Drentes zemē. Tu izaugsi; neizkaltīsi uz ietves.»

Vinsents daudz zīmē, kā arvien, aizrautīgi glezno studijas citu pēc citas — «no gaismas līdz tumsai», it visu aizmirsis.

«Pārnācu mājās un tikai tagad, sēžot pie uguns, sajutu, ka man gribas ēst; izrādījās, ka patiešām esmu briesmīgi izsalcis. Redzi, tā ir šeit.»

Bet pēc trim mēnešiem —• decembrī Teo negaidot saņem Vinsenta vēstuli no Nuene-nes.

«Drentē ir brīnišķīgi, taču dzīvot tur var tikai tad, ja spēj paciest vientulību.»

Atkal, vēlreiz tāpat kā agrāk, Ziemsvētku vakarā pazudušais dēls klauvēja pie tēva mājas durvīm.

«Mans mīļais brāli! Nojaušu, ko par mani doma tēvs un māte. Viņi baiļojas ielaist mani mājās gluži tāpat, kā būtu jāielaiž liels, pinkains suns.

Suns metīsies iekšā ar slapjām kājām — un turklāt vēl tas ir arī pinkains.

Visiem tas maisīsies pa kājām — arī ries pārāk skaļi.»

Tā sākās Vinsenta dzīve Nuenenē. «Neraugoties uz visu laipnību, Drentes stepē nebija tik vientulīgi.»

«Pēc norunas ar tēvu un māti» Vinsents iekārto sev darbnīcu telpā, kura bijusi mājas pieliekamais kambaris. Tad viņš aizbrauc uz Māgu pēc tur palikušajām studijām, gravīrām un grāmatām. Uz 1884. gada sliekšņa viņš sāk «pamatīgāk strādāt pie audējiem».

Sen jau — Borināžā, tāpat kā par ogļračiem, viņam radusies interese arī par šo «savdabīgo cilvēku šķiru, kas nav līdzīga citiem strādniekiem un amatniekiem».

Tagad Vinsents glezno tos — plakankrū-tainus, tērpušos vestēs, ar apaļām kepī galvā, itin kā pieaugušus pie tēvu tēvu zaļganbrūna-jām ozolkoka stellēm pustumšajos, smacīgajos kambarīšos. Viņš uzzīmē audēju mātes un sievas, kas tāpat noliekušās pie ratiņiem. Un agrā pavasara pirmajā dienā viņš ar savu studiju albumu aizsteidzas uz mazo baznī-ciņu — kapliču, kura vēl kailu, caurspīdīgu koku ietverta atradās Nuenenes pašā malā.

Pirms trim gadiem, savu ceļu sākot, Vinsents atzinās brālim: «Man ļoti patīk ainavas,

taču man desmitkārt tuvākas ir tās — bieži vien baismīgi patiesās sadzīves ainas, kuras tik meistariski attēlojuši Domjē, GavarnI un Dorē.»

Tagad Vinsents droši vien tā vairs nesacītu. Diezin vai tagad viņa izvēle būtu tik noteikta.

«... Es redzu visā dabā, piemēram, kokos, izteiksmību un, var pat sacīt, dvēseli. Vītolu rindai dažkārt ir kaut kas kopējs ar nabagmājas veču gājienu.

Vēl zaļajās rudzu vārpās ir kaut kas neizsakāmi tīrs, maigs, kas modina mūsos tādu pašu aizkustinājumu, kādu izraisa, piemēram, gulošs zīdainis. Ceļmalā nomīdīta zāle atgādina kaut ko nogurušu un apputējušu, tāpat kā strādnieku kvartāls. Kad šajās dienās sniga sniegs, es redzēju mazu, gluži sasalušu kacēnu kaudzīti, un tie man atgādināja sievietes, kas, apsējušas vecus lakatus, savās plānajās jakās agrā rītā stāv pie veikaliņa, kur pārdod karstu ūdeni un kvēlojošas ogles.»

Tagad Vinsents zina, cik daudz spēj izteikt dabas ainavas, cik daudz tās. var paust cilvēkam par cilvēku — ja mākslinieks palīdz tām runāt.

Tieši ar tādu apgarotību, kvēlu domu un jūtu trīsām arvien būs piesātinātas Vinsenta gleznotās ainavas, sākot ar šīm agrīnajām, vēl nedrošajām Nuenenes studijām un beidzot ar Arlas, Senremī un Ovēras mūžīgās dzīvības pilnajām gleznām ar nevaldāmi ziedošiem kastaņu kokiem, ar vējā viļņojošiem zeltainiem rudziem, karsto sauli, kārniņu jumtu sārtajiem plankumiem svaigās lapotnes

vidū, ar cipresēm, kas plīvo augšup pret mākoņu saviļņotām, mutuļojošām debesīm kā tumšzaļu liesmu mēles.

Tā Vinsentam aizskrien dienas Nuenenē — apkārtnes zemnieki, audēji, būdas un lauki, mūžsenais un vienmēr jaunais, vienmēr brīnišķīgā gadalaiku mija.

«Pavasaris ir maiga, zaļa druva un ābeļu ziedi; rudens — dzelteno lapu liesmas pret mēļajiem toņiem; ziema — sniegs ar liegiem siluetiem; vasara — dažādi zilie toņi, kas pretstatīti labības bronzas zeltainumā jaušamajiem oranžkrāsas elementiem.»

Vinsents mācās to visu labāk saskatīt un saprast. Viņš daudz lasa.

«Es gatavojos pamatīgi izstudēt teoriju, jo nekādā gadījumā neuzskatu to par lieku un domāju, ka bieži vien tas, ko vispār uztver un pieņem instinktīvi, top skaidrs un drošs, kad meklējot rasts vadošais pavediens.»

Šeit, Nuenenē, tāds pavediens viņam kļūst Ežēna Delakruā «Pārrunas par glezniecību».

Vinsenta vēstulēs minēto vairāku desmitu mākslinieku vidū visbiežāk atkārtojas trīs vārdi: Rembrants, Milē un Delakruā.

Kāds Kersmakers, Nuenenes iedzīvotājs, kurš 1885. gada rudenī braucis uz Amsterdamu kopā ar Vinsentu un tur viņam līdzi staigājis pa muzejiem, stāsta, ka Vinsentu nebijis iespējams atraut no Rembranta «Ebreju līgavas».

«Varat ticēt,» teicis Vinsents, «es atdotu desmit gadus no savas dzīves par tiesībām nosēdēt pie šīs gleznas četrpadsmit dienas, pārtiekot no sausas maizes.»

Lasot Sensjē grāmatu par Milē, Vinsents tā aizraujas, ka naktīs mostas augšā, iededzina lampu un iegrimst lasīšanā.

Rembranta dziļā cilvēcība un iekšējais dramatisms, Milē morāliskais paraugs, poetizējot ikdienas darbus — «cilvēks zemnieka zābakos», — tas viss rod vistiešāko atbalsi Vin-sentā. Tomēr bija vēl trešā izpausme, pēc kuras viņš alka un kuru viņam nevarēja sniegt ne Milē, ne Rembrants: Ežēna Dela-kruā nevaldāmā trauksme, viņa «Tautu cīņā aicinošā brīvība» un atbrīvoto krāsu kvēlā degsme.

Vinsentu nevarēja neaizraut darbs «Pārrunas par glezniecību», kura autors ir Dela-kruā — šis izcilais meistars, «Francijas viskrāšņākā palete», kas mākslinieku paaudzēm atklājusi ceļu uz dziļāku gleznošanas likumu iepazīšanu. Viņš tur meklēja apstiprinājumu savām domām par krāsu emocionalitāti. Sājos likumos viņš atrada daudz jauna, kas gleznošanā palīdz pārslēgties no «instinkta uz apziņu».

Bet ne jau ar krāsu teoriju vien Delakruā savaldzina Vinsentu.

Tikpat stipri viņu saista kustība, degsme un izteiksmība, ar ko piesātinātas šā meistara gleznas.

Taču nozīmīgs ir kas cits: tieši pārdomas par Delakruā un tā gleznojumi palīdz Vin-sentam līdz galam izprast, ka viņš ir mākslinieks pilsonis, kā arī noteikt savu vietu tajā pasaulē, kurā viņš dzīvo.

1884. gada rudenī, atkal pievēršoties «padibeņu» un divu pretstatu tēmai, viņš raksta brālim:

«Tu saki, ka drīz tiks atklāta Delakruā darbu izstāde. Jauki, tad Tu redzēsi viņa gleznu «Barikādes»... Domāju, tā gleznota 1848. gadā. Tu taču atceries vēl arī Lemida litogrāfiju un, ja ne to, tad Domjē — tās arī attēlo barikādes 1848. gadā. Man gribētos, kaut Tu iedomātos sevi dzīvojam 1848. gadā vai tuvu šim laika posmam ... Nemaz nevēlos pateikt Tev ko nepatīkamu — tas nekad nav bijis mans nolūks, es tikai cenšos izskaidrot, cik lielā mērā nesaskaņa, kas radusies starp mums, saistīta ar vispārējiem strāvojumiem cilvēku sabiedrībā ...

Pavēro kaut vai 1848. gadu.

Kopš tā pagājis ilgs laiks, bet es gribu iztēloties, kā būtu, ja mēs abi dzīvotu tolaik. Tu būtu Gizo pusē, bet es aizstāvētu Mišlē. Ja gribam šajā gadījumā būt konsekventi, tad ... tiešāk sakot, mēs stāvētu viens pret otru kā ienaidnieki, lai gan pie tās pašas barikādes. Tu — pret to kā valdības kareivis, es — aiz tās kā revolucionārs un dumpinieks.»

Skaidrāk pateikt nevar. Noteiktāk apliecināt savu pozīciju, savu vietu sabiedrībā nav iespējams. Tā nav Vinsenta vaina, ka viņš dzīvo nevis revolucionāras trauksmes gados, bet gan laikā, kad valda vispārējs pagurums un vienaldzība, kas pēc Parīzes Komūnas sagrāves pārņēmusi Eiropu. «Tiesa, barikāžu nav,» sarūgtināts atzīmē Vinsents, «taču pārliecību, kuras var nesakrist, ir pietiekami daudz. Tad nu papūlies izprast,» viņš nobeidz vēstuli, «kurā pusē Tu stāvi, taisnību sakot, un tāpat centīšos to noteikt arī es.»

Tādējādi — darbā un dzijās pārdomās Vinsents Nuenenē pamazām nobriest, līdz viņa dzīvē ielaužas jauna dvēseles drāma.

Netālu no mācītāja mājas dzīvoja trīs māsas — vientujas, vairs ne visai jaunas sievietes, kuras bieži ciemojās van Gogu ģimenē.

Viena no viņām, jaunākā, izturējās pret Vinsentu sirsnīgāk nekā pārējās. Sākumā bija tikai draudzība: viņa kopā ar Vinsentu apmeklēja slimniekus, abi divatā daudz staigāja. Un viņš, kurš arvien tik ļoti alka mīlestības, šoreiz to nepamanīja: neredzēja, kā tā mostas un nostiprinās. Viņš neievēroja apkārtējo greizos skatienus un attapās tikai tad, kad ugunsgrēks jau liesmoja. Ar viņam raksturīgo atsaucīgumu Vinsents devās tai pretī.

Sieviete — «Iksa jaunkundze», kā Vinsents dēvē viņu vēstulēs, — bija neizskatīga, bez jebkādām dotībām, taču moža un pārpilna maiguma. Vinsents sāka domāt par apprecēšanos. Ap viņiem sacēlās tracis. Vecāki centās pierunāt viņu nogaidīt pāris gadu — acīmredzot par iemeslu tam bija vēl arvien tie paši «eksistences līdzekļi».

Arī «Iksa jaunkundzes» māsas ne dzirdēt negribēja par nekur nederīgo mācītāja dēlu. Viņas nebeidza «apstrādāt» jaunāko māsu, līdz tā pēc vienas šādas «apstrādes» saēdās strihnīnu.

Nabadzīti aizveda uz slimnīcu Ūtrehtā, ar mokām atkopa, bet skandāls' tomēr izraisījās. «Tu saproti, kā mani nomāc šie notikumi,» Vinsents uzrakstīja brālim.

Nelaimes viņam patiešām liptin līp. Pēc skandāla attiecības ar ģimeni atkal saspringa. Vinsents patvērās darbnīcā, ko netālu bija noīrējis; viņa mantība jau sen vairs nesagāja kambarītī, kur viņš mitinājās tēva mājās.

Jaunajā darbnīcā bija divas istabas, liela un maza — abas pieblīvētas ar Vinsenta darbiem.

«Bija jābrīnās, kāds daudzums gleznu, zīmējumu, akvare|u stāvēja it visur uz grīdas un karājās gar sienām. Vīriešu un sieviešu galvas... tulznainas, stiegrainas rokas... Audēji pie stellēm, vērpējas, cilvēki, kas stāda kartupeļus, ravētāji, neskaitāmas klusās dabas, kādas desmit studijas no mazās kapličas Nuenenē, kura Vinsentu iedvesmoja un kuru viņš gleznoja it visos gadalaikos, jebkuros laika apstāk|os ...»!

Kaktos bija kaudzītēs sakrauti gan Borinā-žas zīmējumi, gan no Hāgas un arī Drentes atvestās studijas ...

Nu jau bija apritējuši četri gadi, kopš Vinsents strādājat no agra rīta līdz vēlam vakaram, taču nevienam no viņa darbiem nebija radies pircējs.

Nebija pārdots arī neviens no tiem darbiem, kurus viņš laiku pa laikam aizsūtīja uz Parīzi brālim.

Reizēm Vinsentam likās, ka Teo vienkārši neuzskata viņa darbus par pietiekami vērtīgiem, lai tos izvirzītu, ka Teo atrod par labāku atsūtīt viņam naudu nekā atzīt viņu par mākslinieku. [23]

Dažreiz, satraucis sevi ar tādām aizdomām, Vinsents sadusmojās:

«Ja es vismaz redzētu, ka Tu, uzskatīdams mani par vēl nepietiekami izaugušu, tomēr dari kaut ko manā labā .. . Taču nē! Tu sūti tikai naudu un vairāk nekā, vienīgi pamāci — «turpini strādāt», «esi pacietīgs». To es nevaru lietot, uzturam — tā viss kļūst pārāk vienmuļš, pārāk auksts, tukšs un truls.»

Tomēr arvien — «pacietību, turpini strādāt».

1885. gada 27. martā pēkšņi nomirst tēvs. Mācītājs Teodoruss tā arī nesagaidīja prieku no dēla. Ejot aiz zārka, Vinsents nespēj par to nedomāt.

Dziļš žēlums pret tēvu, pret māti, kura iet, māsu roku atbalstīta, un tai pašā laikā — neatvairāmas domas par iesākto gleznu.

Nu jau pagājuši vairāk nekā trīs mēneši, kopš Vinsents to iecerējis. Ik vakaru viņš iegriežas pie kāda no pazīstamajiem zemniekiem, apsēstas pie uguns un sarunājas par šo un to; viņš arī neatsakās no trūcīgajām un visur vienādajām vakariņām — ēd karstus, kūpošus kartupeļus, piedzerot rūgtu kafiju.

Ik vakaru, jo gleznas sižetā paredzēts vakara laiks un viņam jānovēro, kāda izskatās zemnieka ģimene, kas sanākusi kopā pie dēļu galda petrolejas lampas nespodrajā gaismā. Cik silta šajā gaismā šķiet sieviešu aubju dzeltenīgā krāsa. Kā spīguļo vecās kafijas kannas nospodrinātais varš. Kā atspīd virs; bļodas gaistošie garaiņi. Cik saudzīgi sirmais

vectēvs tur kartupeli savā mezglainajā rokā. Un cik padevīgi jaunā saimniece raugās uz vīru, kas cienīgi pasmeļ pirmo karoti.

«Dārgais Teo! Gribu Tev ātri pateikt, ka es daudz strādāju pie «Kartupeļu ēdājiem» un uzmetu jaunas skices galvām; rokas stipri pārveidoju.»

«... Tu zini, cik daudz galvu esmu uzzīmējis. Un tomēr visu laiku es skrienu turp — ik vakaru, lai ielūkotos viņos, lai uz vietas skicētu atsevišķus rakursus. Bet, strādājot pie gleznas pašas, ļauju vaļu savai iztēlei — es runāju par atmiņas iztēli.»

«Nu jau otrā reize, kad es daudz smeļos no Delakruā izteiktajām domām. Pirmoreiz tā bija krāsu teorija, bet pēc tam izlasīju viņa sarunu ar citiem māksliniekiem par to, kā gleznu veido, tas ir, kā to rada.

Delakruā apgalvo, ka labākās gleznas dzimst galvā, pēc viņa vārdiem, tiek radītas «no galvas». To sarunu es pārlasīju vēlreiz: kādā vēlā vakarā, kad visi šie puiši gājuši uz mājām, Delakruā ar viņam raksturīgo straujumu un dedzību skaļi nokliedzis tiem pakaļ taisni bulvāra vidū: «No galvas! no galvas!» — droši vien vientuļie garāmgājēji bija diezgan izbrīnījušies.»1

1 Vinsents visai nopietni bija uztvēris Ežēna Delakruā gudro padomu. Viena no labākajām Nuenenē radītajām gleznām «Sniegainā diena» gleznota 1884. gada vasarā tieši «no galvas», saprātīgu novērojumu rezultātā — droši vien tāpēc glezna ir kaut kas dziļāks nekā parastais žanra skats ar ainavas fonu. Zemnieki un zemnieces koka tupelēm kājās nes sausu zaru nastas; dūmakaina debess ar aukstu aveņkrāsas saules ripu; no sniega rēgojas laukā kaili koku zari ar dažām koši sārtām lapām — un no visa dveš skumja lauku poēzija ziemā, kas tik nelaipna pret nabagajiem.

Aprija beigās glezna gatava. Vinsents rūpīgi iesaiņo to un nosūta uz Parīzi. Norūpējies viņš aizrāda, ka glezna ir no tām, kuras labi izskatās zeltītā ietvarā.

Arī īstenībā šī aina izskatās it kā zeltītā ietvarā, jo skatītājam vistuvāk liesmo pavards un uz baltajām sienām redzams uguns atspīdums. Tas viss gleznā attēlots, bet, tāpat kā dabā, šīs detaļas izceļ tēmu.

Vinsents neatlaidīgi paskaidro savu ieceri:

«Es diezgan daudz nopūlējos, lai ierosinātu cilvēkos domu, ka šie zemnieciņi, kuri lampiņas gaismā notiesā kartupeļus, ņemot tos no katliņa an, tām pašām rokām, kas rakņājušās zemē, — ka viņi savu uzturu taisnīgi nopelnījuši. Gribēju, lai glezna parādītu pavisam citādāku dzīves veidu nekā to, kāds ir izglītotajiem ļaudīm. Es nemaz negribu, lai kurš katrs tāpat vien, bez sīkākiem paskaidrojumiem pateiktu, ka glezna laba vai slikta .. .

Kam labāk patīk salkani zemnieciņi, lai paliek pie tiem. Es no savas puses esmu pārliecināts, ka labus un paliekošus rezultātus var sasniegt tikai tad, kad uzglezno dabu ar visu tās raupjumu, nevis, ja tajā iestarpina kādu izdomātu jaukumiņu.»

Tā Vinsents, runādams par «Kartupeļu ēdājiem», attīsta savu estētikas programmu, dedzīgi aizstāvot savu skaistuma un patiesīguma izpratni — trīsdesmit gadus pēc tam, kad Eiropai nezināmais Cerniševskis tālajā Krievijā pasludināja: «Skaistais ir pati

dzīve.»

«Manuprāt, zemnieku meitene savā apnēsātajā un salāpītajā jakā, kas' no lietus, saules un vēja ieguvusi visizsmalcinātākās krāsu

nianses, ir skaistāka par dāmu. Ja viņai uzvilktu dāmas drēbes, tūdaļ pazustu viss. īstums.

Zemnieks ir skaistāks savā darba tērpā uz lauka nekā svētdienās, kad dodas uz baznīcu tādā kā kungu uzvalkā.

Tālab es uzskatu, ka būtu nepareizi piešķirt gleznai ar zemnieku dzīves notēlojumu kādu neīstu gludumu. Ja glezna, ar zemniekiem ož pēc speķa, dūmiem un kartupeļu garaiņiem,, tas ir brīnišķīgi.»

Un vēlāk, sūtot Teo Nuenenes lauku studijas ar zemniekiem darbā:

«Jo vairāk rastos mākslinieku, kuri gleznotu zemnieku un strādnieku figūras, jo patīkamāk tas būtu man, un es pats nezinu nekā cita, ko vēl labprātāk vēlētos darīt.»

27

Vai gan varēja cerēt, ka glezna, kas ož «pēc speķa, dūmiem un kartupeļu garaiņiem», ka glezna, kuru it kā būtu radījušas tās varoņu tulznainās rokas, 1885. gadā gūs atzinību Parīzē —) tai pašā Parīzē, kas vienaldzīgi novērsās no Milē?

«Izglītotie kungi» nevēlējās redzēt atgādinājumus par «gluži citādu dzīves veidu». «Kartupeļu ēdāji» bija pārāk skarbs, pārāk nesaudzīgs atgādinājums pat tiem, kuri it kā gribēja saprast Vinsentu.

Antons van Rapars, viens no tiem nedaudzajiem, ieraudzījis gleznu, domīgi noteica: — Izskatās, ka van Gogs strīdas pats ar sevi.

Patiešām, vai gan nebija pārāk bezcerīgs šis mēmais kliedziens par dzīves grūtdieņiem? Kliedziens par cilvēkiem, kurus izkaltējis pārlieku smagais darbs, kuru reimatisma sakropļotās rokas līdzīgas mezglainām saknēm un āda atgādina «zemēm klātu, nemizotu kartupeli»? Varbūt tiešām Vin-sents strīdējās pats ar sevi, ierobežodams sevi ar šo kvēlo izskaņu, ar šiem zemes pelēkajiem, drūmajiem, zaļgani brūnajiem toņiem?

Glezna palika Parīzē pie Teo līdz ar citām nepārdotajām Vinsenta gleznām un studijām. Bet pa šo laiku Nuenenē brieda notikumi, kas draudēja atkal aizdzīt Vinsentu bezpajumtes klaidoņa gaitās.

«Pēdējās četrpadsmit dienās es pārdzīvoju daudz smagu uzbrukumu no loti godājamiem mācītāju kungiem, kuri lika saprast, ka man nevajadzētu stāties pārāk ciešos sakaros ar cilvēkiem, kas stāv zemāk par mani, bet, runādami ar mani tādējādi, viņi ar «zemākās kārtas ļaudīm» sarunājās gluži citādi, ar draudiem pieprasot, lai tie neļauj sevi gleznot. Šoreiz es vienkārši izstāstīju visu burgomistram, aizrādot, ka šī nemaz nav mācītāju darīšana un ka būtu labāk, ja viņi paliktu savu vairāk abstrakto uzdevumu robežās.

Lai kā tur būtu, tomēr pašlaik vairs nav nekādas pretestības, un, iespējams, ka ar to viss beigsies.»

Taču ar to viss nebeidzās. Vinsents ar viņa pagātni un tagadni, ar viņa nepiedienīgo ārieni un vēl vairāk nepiedienīgo izturēšanos bija kā kauls iespiedies «godājamo mācītāju

kungu» rīklē. Viņi izplatīja nekrietnu apmelojumu sakarā ar meiteni, kura bieži pozēja Vinsentam un bija kļuvusi grūta. Par laimi,, Vinsents labi zināja īsto vaininieku: tas bija tieši viens no dievbijīgajiem tā kunga kalpiem. Nuenenē.

«Vismaz šajā gadījumā viņi nevar man neko padarīt.»

Lai kā tas bija, tomēr Nuenenē sāk uz Vin-sentu skatīties greizi. Dažreiz zemnieki pat: atsakās pozēt.

«Mācītājs nogāja tiktāl, ka apsolīja ļaudīm maksāt naudu, ja viņi neatļaus sevi gleznot ... ļaudis gan ļoti strupi atbildēja, ka viņi atzīstot par labāku nopelnīt no manis nekā izlūgties no mācītāja.

Tomēr tas viss ir nelādzīgi,» rezumē Vinsents, «un, ja tā turpināsies, man laikam gan vajadzēs pārcelties.»

Novembra beigās, drūmā rudens dienā, viņš-aizbrauc uz Antverpeni. Māte un māsas gan noskumušas, viņu pavadot, tomēr jūtas atvieglotas. Nuenenes klusajā mājoklī dzīve pamazām ievirzās parastajā gultnē.

Pēc «lauku smiltīm un zemnieku ciemata klusuma» nemiera pilnā Antverpene sākumā Vinsentu priecīgi pārsteidz. Ostas pilsētas dzīves kontrasti viņu uzbudina kā vīns. Troksnis, kustība, kuģu mastu mežs ostā; masas maisu smaka, sudrabainais gaiss virs jūras; ostas ieliņu dubļi un restorānu vitrīnu spožums; veikali, noliktavas, «visu nāciju krogi», «pārtikas preču un jūrnieku apģērbu pārdotavas» — tas viss ir neparasti krāsains un rosīgs.

«Arvien redzi kaut ko interesantu,» vientiesīgi jūsmo Vinsents, aprakstot flāmu platple-cainos matrožus, «veselīgi krāšņās sievietes», ostas kautiņus, preču izkraušanu no kuģiem un nemitīgo kustību ostā.

«Ja esmu noguris no šā trokšņa, tad aizeju uz piestātnes galu, kur stāv kuģi no Har-vičas un Havras; pilsēta paliek aizmugurē jāskatās taisni uz priekšu; neredz itin nekā cita kā vien bezgalīgi plakanu, pa pusei applūdušu pļavu platību, drūmu un slapju, un upi, kas laužas cauri niedrēm un dumbrājam; upes vidū viena vienīga melna laivele, priekšplānā pelēks ūdens, bet gaiss palsi salts, nekustīgs kā tuksnesis ...

Šeit varētu brīnišķīgi strādāt,» vēstules beigās saka Vinsents, «bet kā un kur?»

Varbūt gleznot portretus uz pasūtījuma, lai tādējādi samaksātu kaut vai par pozēšanu? Bet pagaidām neviens nesteidzas pasūtīt portretu. Pilsētā sarodas aizvien vairāk fotogrāfu.

«Liekas, ka fotogrāfiem šeit daudz darba,» Vinsents apskauž tos, «pie viņiem redzami arī krāsaini portreti, kurus acīmredzot uzkrāso virs novilkuma.»

Vinsents pat gatavs arī pats sākt šo nožēlojamo nodarbošanos, lai tikai pelnītu. «Dzīves sīkās likstas» atkal aizžņaudz viņam rīkli.

«Viens cilvēks apsolīja, ka ļaus gleznot savu portretu priekš viņa paša un kā atalgojumu par to pozēs divām studijām priekš manis. Lai gan, jāatzīstas Tev, trūkums jau klauvē pie manām durvīm.»

Vinsentam iekrīt prātā doma uzgleznot izkārtnes, un viņš savā vientiesībā jau gudro par «labi sakomponētām detaļām» puķu, zivju un gaļas tirgotavām. Būtu jāpamēģina uztaisīt vairāk tādu, bet, to darot, nedrīkst izskatīties pēc izsalkuša un ubaga.

«Šausmīgi grūti, pat ārkārtīgi grūti turpināt strādāt,» sūrojas Vinsents. «Tajā pašā laikā, kad mākslinieki bieži vien mirst badā, par simtiem tūkstošiem tiek celtas valsts muzeju ēkas un daudz kas cits tamlīdzīgs.»

Pēc dažām dienām viņš paziņo:

«Vakar es uzmetu vairākas skices ar katedrāles motīvu. Man ir arī maza studija no parka.

Kaut gan es labprātāk zīmēju cilvēku acis nekā katedrāles. Acīs iemājo kaut kas, kā trūkst katedrālēm, lai cik tās būtu impozantas un cienījamas. Cilvēka dvēsele — kaut ari nabaga skrandaiņa vai ielasmeitas dvē- . sele — man liekas interesantāka.»

Šos vārdus Vinsents nākotnē apliecinās ar desmitiem iejūtīgu portretu, kuros cilvēku, acis stāsta par viņu dvēseli, par viņu jūtām, par prieku un ciešanām, par labsirdību un nežēlīgumu. Viņš uzgleznos «Zuāvu Miljē» ar tā rudajām un tīģera niknuma pielijušajām acīm, un ārstu Gašē, kura acis pilnas klusu skumju, un zilacaino, lādzīgo tētiņu Tangī, un Senremī slimnīcas uzraugu, kam skatiens liekas sastindzis, ik dienu redzot cilvēku ciešanas, un «Sievieti no «Tamburīna»», kura bez vārdiem stāsta par savu izpostīto dzīvi.

Tas viss vēl būs.

Antverpene, Flandrijas sirds, Rubensa pilsēta.

Vinsents nebūtu viņš, ja pirmajā mēnesī neizstaigātu it visas vietas, kur vien redzamas «gleznotāju karaļa un karaļu gleznotāja» gleznas.

Arī senāk viņš tika stāvējis pie Rubensa audekliem Parīzes, Londonas, Māgas un Amsterdamas galerijās. Bet tikai šeit, Ant-verpenē, Vinsents pirmoreiz īsti ieskatās, dziļāk ielūkojas šā mākslinieka daiļradē — un ne jau tāpēc vien, ka Rubenss savā dzimtajā pilsētā tik bagātīgi izstādīts.

Vinsenta uztverē atkal nobriedis kaut kas jauns, kas tagad viņu intuitīvi saista pie Rubensa, un viņš pūlas to izprast.

«Man jāsaka Tev, ka «Augšāmcelšanās» mani sajūsmina. Nevis ar jūtu dziļumu kā Rembranta vai Delakruā gleznā vai Milē zīmējumā, — cilvēka ciešanu izpausmes ziņā Rubenss mani aizkustina daudz mazāk nekā jebkurš cits ... Astoņi piepūlē saspringušie puiši, kas Rubensam veic triku ar koka krustu (viņa gleznā «Noņemšana no krusta»), man liekas bezjēdzīgi. Tiklīdz es sāku skatīties, analizēdams cilvēka tieksmes un jūtas, tā man šķiet, ka Rubenss savā izteiksmībā, sevišķi vīriešos, ir paviršs, tukšs, samākslots un pat banāls — līdzīgi Džūlio Romāno^24 vai vēl sliktākiem dekadences laika māksliniekiem.

Un tomēr es jūsmoju, jo tieši tas pats Rubenss (lai gan viņa figūras bieži vien ir neizteiksmīgas) tiecas paust drosmes, prieka, tāpat ari sāpju noskaņas un īstenībā to visu panāk ar krāsu kombinācijām.»

Pēdējie vārdi atklāj, kas īsti Vinsentu saista tajā laikā.

Nuenenē pavadītie divi gadi nav izšķiesti velti. Vinsents k|uvis gudrāks — un tagad meklē līdzekļus, kas spētu izteikt ne vien sāpes, bet arī prieku — prieku, kas tik vajadzīgs viņa varoņiem un kā tiem vienmēr trūcis. Viņš it visur meklē apstiprinājumu savām domām par «krāsu iedarbības» spēku, par krāsas emocionalitāti. Un Rubensā viņš atrod tam vēl vienu apstiprinājumu; var jau būt, ka tieši Rubenss ar savu verdošo, dzīvespriecīgo kolorītu palīdzēja Vinsentam spert nepieciešamo soli — no Nuenenes gleznām tik tumsnējā bronzas krāsā kā darbā sasprēgājušās zemnieku rokas, no traģiski vienmuļajiem «Kartupeļu ēdājiem» — uz jaunu, plašāku pasaules skatījumu.

Nē, ne jau velti Vinsents nosauc Rubensa vārdu līdzās trim vismīļākajiem — Rembrantam, Delakruā un Milē.

Un ne jau priecīgais kolorīts vien. «Rubensa pētīšana interesanta tieši tāpēc, ka viņš savā tehnikā ir apbrīnojami vienkāršs vai, pareizāk sakot, šķiet vienkāršs. Gleznojot un it sevišķi zīmējot Rubenss pielieto nedaudz paņēmienus un ar drošu roku, bez jebkādas svārstīšanās.»

Sajūsmināts par Rubensa zīmējuma artis-tiskumu un dzīvīgumu, Vinsents nolemj «mierīgi un vienkārši» sākt savas figūru studijas no jauna. Viņš izjūt nepieciešamību pēc dziļākām anatomijas un ķermeņa struktūras zināšanām un grib kādu laiku pastrādāt Antverpenes akadēmijas zīmēšanas un gleznošanas klasēs.

«Domāju, ka viens un otrs nebūs man par ļaunu. Varbūt, tur strādājot, man izdosies apgūt glezniecībā vai zīmēšanā arī kaut ko derīgu. Katrā gadījumā tas ir mēģinājums sadraudzēties ar cilvēkiem. Starp citu, gleznošanas un zīmēšanas klasē redzēju dažādus mana vecuma cilvēkus.»

Bet «dažādo viņa vecuma» cilvēku vidū Vinsents savā trīsdesmit trīs gadu vecumā izskatās kā drūms vecis. «Mēģinājums sadraudzēties», tāpat kā agrāk, neizdodas. Grūti saskatīt labo, pēc draudzības alkstošo sirdi šajā brīžiem pavisam nerunīgajā, brīžiem skarbajā vīrietī ar izpūrušo rudo bārdiņu, kurš staigā pa akadēmijas gaiteņiem vienmēr ar veco, pinkaino auseni galvā, nomītos, nespodrinātos zābakos, ar zīmējumu mapi vai gleznošanas paleti rokā.

Veltīgas izrādījās arī Vinsenta cerības «apgūt kaut ko derīgu glezniecībā vai zīmēšanā». Viņš vēlreiz pārliecinājās par sastingušās akadēmiskās skolas nāvējošo ietekmi. Ar akadēmiju viņam nesaskanēja uzskati par pašu galveno — par attieksmi pret mākslu un dzīvi, un par reālisma izpratni.

Vinsenta vēstulēs daudz pārdomu par to, kāda starpība ir starp «burtisko» patiesību un mākslas tēla patiesību. Dažkārt tas pateikts ar viņam raksturīgo asumu un pat paradoksāli.

Atbildot kādam no brāļa Parīzes paziņām,

kurš aizmuguriski kritizējis viņu par atkāpšanos no kanoniem zīmējumā, Vinsents raksta:

«... Pasaki Serā^25, ka es kristu izmisumā, ja manas figūras būtu skaistas. Saki viņam, ka es negribu, lai tās būtu akadēmiski korektas. Es turos pie tā uzskata, ka racējs tajā bridi, kad viņu fotografē, noteikti nerok.

Saki, ka es uzskatu par lieliskām Mikelan-dželo figūras, lai gan tām kājas patiešām pārāk garas, bet gurni un dibeni pārāk plati. Saki viņam, ka manās acīs Milē un Lermits tieši tālab ir īsti mākslinieki, ka neglezno lietas tādas, kādas tās ir, tikai analizējot, bet uzglezno tā, kā viņi — Milē, Lermits un Mi-kelandželo — tās izjūt. Saki viņam, ka mana vislielākā vēlēšanās — iemācīties radīt tādas nepareizības; mana vēlēšanās — kaut pastāvētu šādi — ja jums tā tīk — meli, kuri tomēr būtu patiesāki par patieso patiesību.»

Sis paradokss par reālismu papildināts ar citu — vairāk nosvērtu izteicienu:

«Manuprāt, divi atzinumi paliks uz visiem laikiem pareizi un viens otru papildinās; pirmais — nenomāc savu ieceri un fantāziju, nekļūsti modeļa vergs; otrs — izvēlies modeli, izpēti to, jo citādi tava iecere negūs taustāmu attēlu.»

Tā ir Vinsenta programma — saīsināta līdz formulas koncentrētibai; ar šādu programmu viņam akadēmijā nav ko darīt, un viņš to saprot.

«Varu iepriekš pateikt, ka tie akadēmijas kungi apvainos mani ķecerībā — neko darīti»

Tā arī notika. Drīz vien zīmēšanas pasniedzējs Ziberts, ievērojis, ka daži klausītāji mēģina uzzīmēt kailo modeli tā, kā to dara Vinsents, — «stipri modelēdams, stipri atēno-dams», — paaicināja vienu no tiem pie sevis un «pateica tam — ja tas vēlreiz uzdrošināsies zīmēt tādā veidā, tad uzskatīs to kā ņirgāšanos par skolotāju».

«Tik |atmi jau nav,» ar humoru piebilst Vinsents, «par to nav ko skaisties, vajag tikai izlikties, ka ļoti vēlies atbrīvoties no šīs sliktās manieres, bet diemžēl atkal un atkal tajā ieslīgsti.»

Tomēr «izlikties» Vinsents neprot. Viņam grūti elpot akadēmiskajā spaidu kreklā. Pārliecīgi akurātais Ziberts visu laiku apvalda viņu: «Strādājiet ar kontūrs, jūsu kontūrs nav pareiza, es jums nelabos, ja jūs modelēs, pirms nebūs noteikts kontūrs.»

«Redzi, tā ir visa gudrība!» izsaucās Vinsents. «Tev jāsaprot, cik sekli, cik nedzīvi un kūtri ir šīs sistēmas rezultāti .. . Viņi noiet līdz tam, ka pasaka: «Krāsa un modelēšana — tās nav svarīgas, to var iemācīties. Kontūra — tas ir pats svarīgākais un grūtākais. Redzi, izrādās, ka akadēmijā tomēr var iemācīties kaut ko jaunu,» viņš ironizē. «Es agrāk nezināju, ka krāsa un modelēšana rodas pašas.»

To nu Vinsents nepavisam nevar pieņemt. No Nuenenes viņš rakstīja brālim, daloties pārdomās par Fransa Halsa darbiem:

«Lielā mācība, ko gūstam no holandiešiem, manuprāt, ir tāda: «Uzskati zīmējumu un krāsu kā vienotu veselu.»»

Jau agrāk Hāgā, kad Vinsents tikko sāka gleznot ar eļļas krāsām, viņš lūdza Teo: «Kad Tu sūtīsi man kaut ko, lūdzu, sadabū labas seska saru otas, jo esmu ievērojis, ka tās būtībā zīmēšanai vislabākās, kad ar krāsu jāuzzīmē roka vai profils, tāpat arī zari un daudz kas cits ...»

Toreiz, lietojot vārdus «zīmēšanai» un «uzzīmēt», Vinsents pasvītro savu attieksmi pret gleznošanu kā vienotu veselu, kur krāsa un zīmējums nedalīti saplūst kopā tāpat kā dabā.

Un tā arī ir van Goga — gleznotāja īpatnība un spēks. Tāpēc ikviens viņa otas triepiens ir pilns satura un jēgas un viņa gleznas tik skulpturāli plastiskas. Tāpēc viņš nebaidās atsegt skatītāja acij savas «aiz satraukuma drebošās otas» triepienu. Ar to viņš it kā ierauj mūs vispriecīgākajā norisē — daiļrades procesā, pašā radīšanā, nemaz nerūpēdamies par «vispārpieņemto» nospodrināto, pilnīgi pabeigto izveidojumu, kad šķiet, ka gleznu radījusi kāda debesu būtne, nevis šīs pasaules cilvēka roka.

Vinsents nekad nekļūs par «acu apmānītāju», nepabāzīs cilvēkiem prasmīgi nostrādātu ilūziju, īstenības imitējumu: viņš vienmēr tieksies sasniegt to «dzīves esenci», kas vienīgā ir cienīga saukties par mākslu.

Tieši tāpēc akadēmiskie profesori neatzīst Vinsentu, pat nevar ciest viņu. «Ziberts tagad noteikti meklē gadījumu, lai sastrīdētos ar mani . .. Iemesls, kas slēpjas aiz visa, ir tas, ka klasē savā starpā kaut ko runā par maniem darbiem, turklāt es kādam ārpus klases — ne jau Zibertam — pateicu, ka viņu zīmējumi ir pilnīgi nepareizi.»

Vinsentam vēlreiz iznāk samaksāt par savu taisnprātibu. Viņam japārtrauc akadēmijas apmeklēšana.

Bet nu tāda veida spērieni vairs nespēj iedzīt viņu izmisumā. Tagad personiskās likstas viņam nav atdalāmas no sabiedriskajām, no visa apkārtējās dzīves ļaunuma un viltus.

Atkal palicis aiz durvīm, Vinsents raksta brālim:

«Vai gribi zināt, kāds ir pamats, uz kura varētu celt, nezaudējot drosmi pat tad, kad jūties gluži vientuļš, neviena nesaprasts, kad atrauts jebkurš materiālais pabalsts?

Tāds pamats ir, tas pastāv ticībā. Mēs instinktīvi jūtam, ka daudz kas mainās un mainīsies vēl spējāk. Mēs dzīvojam gadsimta pēdējā ceturksni, kurš atkal beigsies ar revolūciju. Bet — pat tad, ja mēs abi savas dzīves beigās vēl redzēsim tās sākumu, — labākus laikus, tīru gaisu un visas sabiedrības atspirgšanu pēc lielās vētras mēs noteikti vairs nepiedzīvosim. Jau tas ir labi, ka neesam mūsu laika maldu apmāti, jo sajūtam neveselīgos izgarojumus un nomāktību, kam parasti seko nelāga laiks, turklāt vēl zinām, ka, lai gan mēs dzīvojam nomāktībā, nākamās paaudzes varēs brīvi uzelpot.»

PIEKTĀ NODAĻA

29

Februāra beigās Teo, runājot salonā ar klientu, saņēma zirnīti — saburzītu ietinamā papīra strēmeli, uz kuras ar krāsainu krītiņu bija uzšņīpāts:

«Atbraucu. Gaidu Tevi Luvrā, Rembranta kvadrātu zālē.»

Paraksts nebija vajadzīgs: tā izrīkoties varēja tikai Vinsents.

Teo saņēma viņu ar vislielāko sirsnību. Drīz pēc brāļa atbraukšanas viņš savu vecpuiša istabiņu Monmartrā nomainīja uz divistabu dzīvokli turpat netālu, lai Vinsents varētu iekārtot sev darbnīcu.

Vairākos Vinsenta agrīnajos darbos, kas radīti Parīzē, — nelielās, pusmetru augstās studijās redzams skats no viņa darbnīcas loga, kur bezgalīgā dūmakaini pelēku un rūsas klātu jumtu jūrā tālumā peld katedrāles kuģis ar diviem torņiem. Parīze, ko labi varēja pārskatīt no šiem Monmartra augstumiem, tāpat kā senāk, Vinsentam likās biedējoša, noslēpumaina un sveša.

Kādēļ viņš atbraucis šurp? Kas viņu atdzinis? Trūkums, vientulība, vēlēšanās pabūt kopā ar brāli?

Pirms aizbraukšanas no Antverpenes viņš bija rakstījis Teodoram:

«Vai zini, kur rodams mūsu balsts? Darbā, kad strādā un domā kopā ar kādu ļaužu

grupu, lai nepaliktu vienatnē ar savām domām un jūtām.»

Kur gan viņš Parīzē varēja meklēt domubiedrus — tik vajadzīgus, tik nepieciešamus viņam? Starp salona gleznotājiem, kuri ar saviem līdz spīdumam nolaizītajiem audekliem grezno baņķieru, mantā iedzīvojušos tirgoņu un rūpniecības magnātu pilis? Starp lauriem vainagotiem un medaļām apkarinātiem akadēmiķiem, starp «Parīzē gleznotu svešzemju harēmu un kardinālu pieņemšanu» darinātājiem? Tas viss Vinsentam bija svešs un dziļi pretīgs.

Ja nu vienīgi impresionisms.

Par to, kas slēpjas aiz šā vārda, kurš pirmoreiz izskanēja pirms desmit gadiem^26 un tik skaļi skanēja tagad, Vinsents pagaidām zināja visai maz. No spožās plejādes, kas bija tik slavena Lielajos Bulvāros, viņš pazina vienīgi nesen mirušo Eduāru Manē. Tā gleznas viņš bija jau redzējis, kad pirmoreiz ieradās Parīzē. Vinsents ari agrāk atzina Manē savdabīgo talantu, bet nepavisam nepiekrita Zolā domām, ka Manē ir cilvēks, kas atklājis «mūsdienu mākslas izpratnē jaunu nākotni».

«Man nevis Manē, bet Milē ir mūsdienīgākais gleznotājs, kas daudziem pavēris apvārsni,» jau pirms diviem gadiem Vinsents brālim uzsvēra vēstulē no Nuenenes.

Tagad Vinsentam ir iespēja iepazīties tuvāk ar impresionistiem: drīz pēc viņa atbraukšanas namā Lafita ielas un Itālijas bulvāra stūrī tika atklāta liela impresionistu izstāde.

Tā bija pēc skaita astotā un arī pēdējā. Bija pagājuši tieši divpadsmit gadi kopš tā laika, kad septiņi jaunie gleznotāji^27 apvienojās, lai parādītu savus darbus (un savu domubiedru darbus) atsevišķi, ārpus pavasara Salona oficiālajām sienām, un līdz ar to pasludināja jaunas mākslas tapšanu — «nākotnes skolas» tapšanu.

Divpadsmit gadi kopējas cīņas pret akadēmisko rutīnu, nesaprašanas, izsmiekla, nabadzības un vajāšanas; divpadsmit smagu un slavas pilnu gadu ...

Un lūk — pēdējā izstāde, kurā vairs nav ne Eduāra Manē, ne Kloda Monē, ne Se-zanna, ne Renuāra. Bijušajai apvienībai pienācis gals, un van Gogam ar rūgtumu jāpārliecinās, ka arī šeit neatradīs cilvēkus, kuri būs gatavi ieviest dzīvē viņa ideālus un spēs līdz galam saglabāt uzticību kopējam darbam. «Postošais pilsoņu karš» (Vinsenta vārdi) sagrauj no iekšienes savienību, kas devusi pasaulei tik daudz nenovērtējamu daiļdarbu, — postošais pilsoņu karš, kas izraisās tāpēc, ka nav augstākas idejas, kura spētu cieši saliedēt un vienot uz ilgu laiku.

Kad Vinsents atzinās brālim: «Es labprātāk

■gleznoju cilvēku acis nekā katedrāles,» — Klods Monē veda uz Parīzi brīnišķīgi skaistus audeklus: «Ruānas katedrāle rīta

agrumā», «Ruānas katedrāle dienvidū», «Ruānas katedrāle vakarā».[28]

Kad Vinsents lēja rūgtus sviedrus, gleznojot «Kartupeļu ēdājus», Renuārs ar neredzētu degsmi iemūžināja gleznā savu «Peldētāju» perlamutra miesu.

Kad Vinsents nopūlējās gar to, kā pareizāk attēlot Brabantes audēja pozu, kurš noliecies pār stellēm, vai zemnieka kustību, kurš sēj tīrumā, Edgars Degā neatlaidīgi uztvēra citas pozas un citas kustības, iegrimstot teātra aizkulišu un baleta klašu brīnumainajā pasaulē.

Tādi bija šie impresionisti — spoži meistari, dzejnieki, prieka un saules suminātāji, vitāli un kvēli kā pati Francijas sirds, kā franču tautas dziesmas. Apreibuši no pasaules jaunatklātās krāsainības, viņi upurēja sevi savam atklājumam. Renuāra lepnie vārdi, ka viņš, «gleznojot jaunu darbu, nespēj domāt par republikas glābšanu», izskanēja tā, it kā viņš atklāti atzītos sev, cik aprobežoti ir viņa mērķi. Patiešām, šie mākslinieki ar pašaizliedzīgu varonību, ar darbu un talantu bija pratuši attīrīt glezniecību no klasicisma nāvējoši sausās čaulas, no iesīkstējušiem paņēmieniem un iedīdītā melīguma; viņi ar savām gleznām pauda saviļņojošu patiesību par dzimtenes kokiem un upēm, par tās pļavām un laukiem, par tās sieviešu acīm, par ņirbošo zilpelēko dūmaku un Parīzes bulvāru raibo pūli. Taču tā nebija visa dzīves patiesība, bet tikai tās daļa, ko apmirdzēja svētdienīgi priecīga saules gaisma.

To, kas palika ikdienas dziļajā ēnā, impresionistu ota nespēja un nevēlējās attēlot, un Eduāra Manē sapņiem par plašām, laikmetīgām freskām, par «tagadējā laika varoņiem» (tā viņš reiz bija nosaucis strādniekus), par lielu ideju piesātinātu mākslu nebija lemts īstenoties.

Vai gan daudz kopēja varētu atrast starp šiem cilvēkiem un van Gogu ar viņa ārkārtīgo sludinātāja aizrautību, ar viņa bezgala prasīgo prātu, ar viņa neparasto, dziļo jūtīgumu pret visu labo un ļauno? Un, beidzot, ar viņa dramatismu? Ar to Rembranta iekvēlināto dramatismu, kas nepieļauj slīdēšanu vienīgi pa virspusi, lai cik apburoša tā būtu.

Tomēr Vinsentu nevarēja neaizraut impresionistu meistarība. Viņš ielūkojās dzīvības trīsu pilnajos Kamilla Pisarro audeklos, Edgara Degā varavīkšņaini vizošajos pasteļos, Žorža Serā ainavu gleznās, kurās gaiss mirgot mirgo ... Viņš atklāj neizsmeļamas krāsu un gaismas bagātības un ar viņam raksturīgo neatlaidību uzsāk pētīt impresionismu.

Par to, cik alkatīgi un neatlaidīgi Vinsents strādājis tajā pirmajā pavasarī Parīzē, pastāsta Emīls Bernārs.[29]

«Uzsējis uz muguras lielu audekla gabalu, Vinsents devās ceļā; pēc tam viņš sadalīja audeklu vairākās daļās atkarībā no studiju skaita. Vakarā viņš to pārnesa viscaur apgleznotu, un šķita, ka tas ir mazs ceļojošais muzejs, kurā fiksēti visi dienas iespaidi.

Tur bija ir Sēnas līči ar laivām, ir salas ar zilām šūpolēm, ir restorāni ar plandošiem raibiem aizkariem, ir pamestu parku nostūri. No šiem audekla gabaliem dvesa pavasara poēzija, kas ar otas galiņu izrauta, itin ka nolaupīta ātri ritošajam laikam.»

Bet «ātri ritošais laiks» nepalika parādā. Dienu pēc dienas tas laupīja Vinsentam speķus un ticību tam, ka viņš nav kļūdījies, nolemdams atbraukt šurp.

Lai cik dīvaini tas liekas, nekur vēl Vinsents nebija tik vientuļš kā Parīzē — šajā «apbrīnojamajā pilsētā», kur «cilvēki mirst tāpēc, ka grib dzīvot», kur pastāvīgi «tev kaut kas smeldz un tu jūties kā vecs ormaņa kleperis».

Vinsents apzinās, ka ir atrauts no dzimtās zemes, svešs svešu vidū. Kas no tā tiek, ja darbnīca pārpildīta ar glezriām? Kas no tā tiek, ja viņa palete ar katru dienu kļūst bagātāka, sulīgāka, gaišāka?

«Ratiem, ko tu velc, taču jābūt kaut kā noderīgiem cilvēkiem?»

Atzīšanu viņš nerod. Tiem, kurus Vinsents bija cerējis iegūt par saviem domubiedriem, viņš arvien vēl paliek nemiera pilnais, uzmācīgu ideju apsēstais savādnieks.

Kormona alejā, kur viņš vakaros ieradās zīmēt, Vinsents sastapās ar jauniņo Tulūzu-Lotreku — asprātīgu, dzēlīgu divdesmit divus gadus vecu jaunekli ar kroplīgi īsām kājām* ar augšup uzslietu piķa melnu, apaļu bārdiņu un izsmējīgi gudru tumšo, samtaino acu skatienu zem pensneja stikliem.

Lotreks labāk par daudziem citiem pazina-Parīzes padibenes un laikam gan atklātāk par citiem nosodīja mākslinieku vidū valdošo, sociālo vienaldzību. Viņš aizveda Vinsentu uz kabareju «Tamburīns» Klišē bulvārī, kur ik nakti trokšņoja bohēma.

Tur radās labākā no Vinsenta gleznām Parīzē — «Sieviete no «Tamburīna»».[30]

Sieviete sēd pie apaļa galdiņa — viena pati, ar saņurcītu kūpošu cigareti rokā. Uz galda tukša krūze, pelnu trauks; blakus uz krēsla noplucis, nevajadzīgs vēdeklis. Kā tornis uzbužināts, nožēlojami ērmots matu sasukājums. Ap muti rūgtuma pilna rieva. Un bezgala skumīgs, gudrs, visu saprotošs lielo, melno acu skatiens.

Neizdevušās, velti izšķiestas dzīves drāma un nežēlīga, dziļi apzināta vientulība dveš no šīs gleznas. Tāda bija arī Vinsenta vientulība Parīzē.

30

Ar Teodoru viņš sāk arvien biežāk strīdēties. Iejūtīgi viens pret otru, tālumā esot, viņi tuvumā nevar sadzīvot. Vinsentam brīžiem liekas, ka brālis/, kas uzkalpojies par salona pārzini, vienkārši negrib virzīt uz priekšu viņa gleznas.

«Liekas, it kā viņā iemājotu divi cilvēki,» Teo sūdzas māsai, «viens neticami apdāvināts, smalkjūtīgs un maigs, otrs — patmīlis ar cietu sirdi. Tie viņā izpaužas pārmaiņus* un tāpēc cilvēki izsakās par viņu gan tā, gan citādi .. . Man žēl, ka viņš kļūst ienaidnieks pats sev, jo apgrūtina dzīvi ne vien citiem, bet arī sev pašam.»

Vai tad varēja būt smagāka dzīve trīsdesmit četrus gadus vecam vīrietim, kurš apzinās sevi par apgādājamu.

Vinsents veltīgi izmēģinās pārdot kādu no savām studijām, izstādīdams tās Tangija tēva veikaliņā.

Vinsenta atstātie portreti pauž labestību* kas iemīt šajā apaļvaidzī večukā ar zilām acīm, iesirmu bārdiņu un podagras savilktām rokām — Parīzes komunārā, kurš tolaik tirgojās ar krāsām un gravīrām, mīlēja mākslinieku brālību un labprāt atļāva neatzītajiem izstādīt darbus sava veikaliņa vitrīnā.[31]

Vinsents grib iepazīstināt sabiedrību ar saviem darbiem, taču divreiz atkārtotais mēģinājums sarīkot izstādi! kādā citā vietā (kabarejā «Tamburīns» un vienkāršo ļaužu restorānā Klišī avēnijā) beidzas ar to, ka, sastrīdējies ar telpu īpašniekiem, viņš iejūdzas ķerrā un aizved savas gleznas uz mājām.

Tomēr, par spīti visam, viņš ne uz brīdi nepamet darbu. Ainavas, portreti, klusās dabas. ziedu pušķi — tas viss kā upe plūst np viņa otas, taču arvien biežāk starp pilsētas gladiolām, cinerārijām, neļķēm pavīd lauku zvaniņi, margrietiņas, rudzupuķītes, bet starp ainavām — apkaimes skati ar vējdzirnavām uz Monmartras pakalniem, ar dārziem, rudzu druvām un saulespuķēm.

Vinsenta sirds rautin raujas projām no Parīzes.

Taču šeit viņš pavadīs vēl vienu ziemu, gandrīz vai drūmāko no visām, kādas viņam gadījies pārdzīvot. Pols Gogēns, ar kuru viņš tolaik iepazīstas, pēc dažiem gadiem apraksta kādu tās ziemas dienu:

«Tajā sniegainajā dienā pa mūsu jaukās Parīzes Lepika ielu kājāmgājēji steidzās žiglāk nekā parasti. Nebija ne mazākās vēlēšanās paslaistīties. Starp tiem — kāds^1 dīvains, smieklīgi ģērbies radījums steidzās nokļūt līdz ārējam bulvārim. Tas ietinies kazādā. No tās pašas ādas arī cepure. It viss — mētelis, cepure, bārda — spurains. Izskatās pēc vēršu dzinēja.

Neesiet nevērīgi un, par spīti aukstumam, ejot savās gaitās, nepalaidiet garām izdevību labi aplūkot viņa balto, glezno roku, gaišās, zilās, tik ļoti možās, tik ļoti inteliģentās acis. Protams, šis nabaga puisis nav nekāds vēršu dzinējs, bet gleznotājs, kura vārds — van Gogs. Viņš steidzīgi ieiet pie tirgotāja, kas pārdod «vecus metāla izstrādājumus, eļļas gleznas par lētām cenām un mežoņu bultas». Nelaimīgais māksliniek, tu esi atdevis daļiņu no savas sirds, apgleznojot to audeklu, kuru tagad gatavojies pārdot. Maziņa klusā daba, sārtas garneles uz sārta papīra. «Vai varat par šo audeklu dot man drusku naudas? Tuvojas maksājumu termiņš.» — «Velns parāvis, mūsdienu pircējs, draudziņ, kļuvis kaprīzs. Tas prasa no manis lēto Milē. Turklāt, vai zināt, jūsu gleznas nav visai jautras. Runā, ka jūs esot talantīgs. Neko darīt, vajadzēs jums izpalīdzēt. Te būs, saņemiet simt sū ...» Uz letes nošķitid apaļa monēta.

Van Gogs to paņēma bez iebildumiem, pateicās tirgotājam, izgāja un sāka gurdi kāpt augšup pa Lepika ielu. Kad viņš bija nonācis līdz savam mājoklim, kāda no «Senlazāra» slimnīcas iznākusi nabaga sieviete uzsmaidīja māksliniekam, vēlēdamās savaldzināt viņu . . . Zem mēteļa/ uz mirkli pavīdēja skaista, balta roka. Van Gogam patika lasīt grāmatas. Viņš tūdaļ iedomājās «Prostitūtu Elīzu», un viņa monēta pārgāja prostitūtas īpašumā. Ātri, kā kaunēdamies par savu labsirdību, viņš nozuda, palikdams ar tukšu vēderu . ..»

Uz ziemas beigām Vinsents izskatījās galīgi panīcis. Vaigi iekrituši, rudā bārda ataugusi kā cietumniekam. Vaigu kauli izspiedušies, pārvilkti ar bālu ādu, un viņa garenā seja šķita vēl garāka. Acu plaksti bija iekaisuši, bet acis līdzīgas «dziļi skumjajām ormaņa zirga acīm»... «kā jau Parīzē, kur tādas acis ir gan bēdīgu fiakru turētājiem, gan dzejniekiem, gan māksliniekiem».[32]

«Tādus mūs parada riebīgais Parīzes vīns un bifšteku pretīgie tauki. Mansj dievs, kādu laiku es biju nonācis līdz tādam stāvoklim, kad man nepavisam necirkulēja asinis, tā sakot, — necirkulēja pavisam, šā vārda īstajā nozīmē...»'

Vinsentam grūti paciest aukstumu. Viņš žēlojas, ka aukstums traucē viņam domāt un vispār kaut ko darīt.

Daudzi grib viņa pēkšņo aizbraukšanu no Parīzes izskaidrot tieši ar to: ar neveselību un ieilgušo, neparasti bargo ziemu. Tie neņem vērā galveno. Nekāda saule nespētu tagad sasildīt viņu pilsētā, kur ir tik spilgti kontrasti starp mākslu un īstenību, kur «ikviens dzīvo tikai sev», kur mākslinieki atrod par labāku «vazāt cits citu aiz matiem», nedomājot par apvienošanos; kur tenkas, ķildas un intrigas starp akadēmistiem, impresionistiem, puantilistiem, kā arī skaudība ir galvenais dzīves saturs.

Alkas pēc vienkāršības un taisnīguma liek viņam doties prom no Parīzes. Pirms aizbraukšanas viņš ieteic Emīlam Bernāram izlasīt Tolstoja «Krievu pasakas» un rakstu par Ežēnu Delakruā — «gleznotāju, kam galvā saule un sirdī vētra». Ja pārdomā šo ieteikumu, tad kļūst skaidri patiesie iemesli Vinsenta «emigrācijai uz dienvidiem».

31

Februāra vidū Dienvidfrancijas pilsētiņas Arlas iedzīvotāji varēja pavērot dīvainu atbraucēju nodriskātā mētelī, ar kazādas [33] ausaini galvā, kurš, pīpi pukšķinādams, staigāja pa ielām, meklējot mājokli un darbnīcu.

Togad pavasaris tur iestājās šim apvidum neparasti vēlu. Jumtu oranžkrāsas dakstiņus vēl klāja sniegs. Tālumā blāvoja mēļie kalni ar sniega cepurēm. Starp namiem melnēja cipreses un varēja redzēt ar baltiem plankumiem izraibinātos koši sārtos vīna dārzus. Vinsents pagaidām apmetās pie vietējā restorāna saimnieka msjē Karela.

Drīz pēc atbraukšanas viņš rakstīja brālim:

«Daudzu apsvērumu dēļ es ļoti vēlos dabūt mazu mājiņu, kura Parīzes nabaga kleperiem, kad tie būs galīgi nonīkuši ... varētu noderēt veselības uzlabošanai.»

Tādēļ jau Vinsents bija atbraucis šurp: iekārtot «nākotnes darbnīcu». Viņš aizvien vēl domā par sadraudzību, par mākslinieku komūnu. Apvienībā viņš meklē ne jau tikai veidu, kā pievārēt trūkumu. Šeit, tālu no Parīzes kņadas, viņš cer kopā ar draugiem samierināt mākslu ar dzīvi, atgūt tai «brīvu telpu», pasargāt to no satrunēšanas un bojā ejas.

Vinsenta pirmās vēstules no Arlas pilnas ieteikumu, plānu, aicinājumu. Ar viņam raksturīgo aizrautību viņš nosauc savu braucienu uz dienvidiem par «grandiozu pasākumu».

«Šejienes gaiss noteikti dara man labu,» viņš priecīgi paziņo, «izšķiežu neticami daudz audekla un krāsu.»

Beidzot ziemai pienāca gals, sniegs nokusa, spoži spīdēja «apbrīnojami dzeltena saule», sāka ziedēt ābeļu un persiku dārzi.

Maija sākumā Vinsents pavēsta Emīlam Bernāram:

«Dārgais draugs! Es būtu rakstījis Tev jau agrāk, bet man bija jāpaveic krietni daudz darba: pirmkārt, aizsūtīju brālim pirmo saini studiju; otrkārt, nebija labi ar veselību. Treškārt, noīrēju māju, kuras ārpuse nokrāsota dzeltena, bet iekšpuse izbalsināta, un māja pati stāv tieši saulgozī.»

Tā bija jau ilgu laiku neapdzīvota divstāvu mājiņa Viktora Igo laukuma stūrī, pie dzelteniem akmeņiem nelīdzeni bruģētās Lamar-tina ielas, kas aizslīdēja zem dzelzceļa viadukta. Mājiņu Vinsents noīrēja par piecpadsmit frankiem mēnesī.

Tur viss viņu iepriecināja. «Ceru, ka esmu labi izvēlējies. Saproti — no ārpuses dzeltena, iekšpusē balta, visa saulē. Beidzot es savas gleznas skatīšu pilnīgi gaišā telpā,» viņš rakstīja brālim.

Tiesa, priekam brīžiem pievienojās mulss nemiers:

«Atceros, ka, Hāgā un Nuenenē es jau mēģināju iekārtot sev darbnīcu un tas arvien beidzās slikti.»

«Lai gan kopš tā laika daudz kas mainījies,» Vinsents mierina sevi, «un šobrīd es jūtu stingrāku pamatu zem kājām, tāpēc saku sev: uz priekšu!...

Iespējams, ka šurp atbrauks Gogēns,» viņš nobeidz vēstuli, «iespējams, ka saistīšos ar Knaitu.»

Bet pagaidām neviens neatsaucās uz viņa aicinājumu. Gogēns arvien atlika atbraukšanu, atrunādamies gan ar naudas trūkumu, gan ar neveselību. Emīlam Bernāram, uz kura gatavību sadarboties Vinsents tā cerēja, bija jādodas uz Āfriku nokalpot karadienesta laiku.

Un Vinsents savā «mājā saulgozī» dzīvo viens pats, viens ar saviem audekliem, ar savām domām, ar saviem plāniem, ar savām alkām pēc «patiesas, neaizsniedzamas, ideālas dzīves».

Kā arvien, Vinsents strādā no saules lēkta līdz rietam. Viņš pilns jūsmas par dienvidu dabas neparasto krāsainību.

«Šeit es mācos saskatīt jauno, un, ja sevi pasaudzēju, tad arī organisms neatsakās man palīdzēt.»

Taču «pasaudzēt sevi» Vinsents nekad nav pratis.

Drīz vien viņš raksta brālim: «Aizvadīju grūtu darba nedēļu. Stāvēju saulē kviešu jaukā. Zīmēju ar spalvu ainavas un sējēju studiju. Uzartajā laukā mēļas zemes pikas, bet pret apvārsni sējējs — zilā un baltā. Pie apvāršņa kviešu lauks pilnbriedā, un pāri visam dzeltenas debesis un dzeltena saule.»

Tādas nedēļas seko cita citai. Kad pūš mistrāls, Vinsents piestiprina molberta kājiņas pie zemē iedzītiem mietiņiem, bet projām neiet. Viņa vēstules pilnas ar nebeidzamiem lūgumiem atsūtīt krāsas, otas un audeklu.

Vinsents it kā apskurbina sevi ar darbu, neļaujot atpūsties aiz bailēm palikt vienatnē ar sevi. Tomēr gleznās, ko viņa ota rada citu pēc citas, pagaidām nav ne mazākās pazīmes par nemieru, kas viņu nomāc.

Saules apmirdzēti baltsārti dārzi, labības lauki, kas laistās visās veca zelta nokrāsās.

paceļamie tilti pār Ronas zilajiem ūdeņiem, āboliņā lauki, «maza pilsētiņa ar ziedos slīgstošu fonu violetā un dzeltenā ...».

Tas viss gleznojams tikai dienā. Bet naktī, kad moca bezmiegs, grūti palikt vienam tukšas mājas četrās sienās. Tad Vinsents nokāpj lejā, nogriežas gar stūri un ieiet zālē ar biljarda galdu vidū, ko, apgaismo nespodras gāzes lampu liesmiņas. Nomiegojies viesmīlis atkorķē pudeli. Vinsents piebāž pīpi ar tabaku un aizsmēķē. Un ilgi — dažreiz līdz pat rītausmai — nosēž tur, kūpinot pīpi, iedzerot no glāzītes pa malkam zaļā, rūgtā dzēriena un noraugoties uz kādu nakts klaidoni, kurš guļ, uzlicis skurbo galvu uz rokām.

«Kafejnīca naktī» — viena no vispazīstamākajām Vinsenta gleznām — ļoti spēcīgi ataino šo vietu, «kurā var izdarīt pašnāvību». Grūti aprakstīt sirdi žņaudzošo sajūtu, ko izraisa šī glezna, kurā no pirmā acu uzmetiena nav nekā neparasta: kailas sienas sarecējušu asiņu krāsā, lampu blāvā gaisma, tukšs biljarda galds, bufetes lete, galdiņi, krēsli un pulkstenis virs durvju ailes. Taču no ikviena gleznā attēlotā priekšmeta — pat no nekrāsotās dēļu grīdas, ko apspīd stinga zaļgani dzeltena gaisma, — dveš nomales pilsētiņas dzīves bezcerīgās «grimases», neremdināmas skumjas, tuvās katastrofas priekšnojauta.

Tāda ir glezniecības burvestība, kas savā veidā saviļņo skatītāja sirdi, kas iedarbojas ar savu saskaņu mažoru vai minoru, ar savu krāsu blīvumu vai dzidrumu un to vārdiem neizsakāmo savstarpējo ietekmību. Tāds ir

mākslas spēks, kas iespēj nodot nakamam paaudzēm ne vien to, ko mākslinieks redzējis, bet arī to, ko viņš domājis un redzot izjutis.

32

«Šeit ir gotu stilā celta baznīca, kura man sāk likties ievērības cienīga, tas ir svētā Trofima dievnams.

Taču es saskatu tajā kaut ko baigu, kaut ko drausmīgu, kaut ko nomācošu kā rēgu. Šis brīnišķīgais piemineklis, kam tik cēls stils, man šķiet itin kā no citas pasaules, ar kuru man tikpat maz kopēja kā ar Nerona laika Romas slavu. Taisnību sakot, man jāatzīstas, ka arī cilvēki šeit — zuāvi, sievietes no publiskajiem namiem, apburošās mazās arlietes, kas pirmoreiz iet pie komūnijas, priesteris amata tērpā, resns un nikns kā degunradzis, absinta dzērāji — arī tie man liekas radījumi no citas pasaules. Ar to negribu teikt, ka mākslinieku vidē es justos vairāk savā pasaulē.»

Var jau būt, ka šajās bezmiega naktīs Vin-sents atcerējās Borināžas ogļračus, Nuenenes zemniekus un audējas, ugunskurus Drentes stepēs? Tad viņš rakstīja brālim:

«... Ja rastos nepieciešamība braukt uz Parīzi un man tur gadītos iespēja strādāt, es tomēr uzskatu, ka priekš manas nākotnes nesalīdzināmi labāk ir palikt šeit.»

Varbūt viņš atcerējās Māgu, savu agrīno zīmējumu «Saknes» un savus vārdus par ieaugšanu zemē un par cīņu pret vētrām?

Vinsents tomēr nespēja tur noturēties un iesakņoties. Laikam jau vētras bija pārāk stipras, pārāk bargas?

Dažreiz «mājā saulgozī» ieradās Rulēna tēvs savos zilajos formas svārkos ar vara pogām, uzlicis galvā cepuri ar uzrakstu «pasts». Smaidīdams viņš tad izņēma no somas Teo sūtījumu vai Bernāra vēstuli.

Pastnieks bija vienīgais cilvēks Arlā, ar kuru Vinsents jutās labi. Viņam patika Rulēna seja ar lielajiem vaigu kauliem un gudrajām, mazajām acīm, kartupelim līdzīgo degunu, kuplo gaišbrūno bārdu un lielajām zemnieka rokām.

«Rulēns ir briesmīgs republikānis, tāpat kā Tangija tētiņš,» Vinsents raksta Bernāram. «Velns parāvis! Tas tik būtu sižets gleznojumam Domjē garā!»

Taču Vinsenta gleznotie Rulēna portreti nepavisam neatgādināja Domjē gleznas ar biezi uztriepto bronzu. Šie portreti (starp citu, tāpat kā viss, ko gleznojis van Gogs) atgādina vienīgi van Gogu. Savu sirsnību pret neizveicīgo, bet godīgo un lādzīgo pastnieku Vinsents pratis parādīt savā veidā, savā valodā — priecīgi zvīļojošu, zilgu, gaišzilu un oranžzeltainu krāsu saskaņā.

Rulēna tēvs dzīvoja netālu. Vinsents arvien biežāk ieradās pie viņa. Viņam patika arī gaišmatainā un zilacainā, stipri apaļīgā grūtniece Rulēna kundze, kā arī abu dēli Armāns un Kamills — «tie visi ir visīstākie franču tipi, lai gan mazliet līdzīgi krieviem».

Kad Rulēna ģimenē piedzimst apaļvaidzīte

Marselīna, Vinsents ierodas tur vēl labprātāk.

«Ak, man arvien vairāk un vairāk liekas,» viņš raksta brālim, «ka cilvēks ir visa īstākais pamats, lai gan šī doma uz visiem laikiem paliks tikai skumja atziņa tam, kurš pats nav ierauts tiešajā dzīvē un tikai no tālienes apzinās, ka .. . labāk radīt bērnus nekā gleznas.»

Vinsents ar visu sirdi tiecas pēc vienkāršas, veselīgas dzīves. Tieši tajā laikā viņš daudz domājis par Tolstoju.

«Būdams muižnieks, viņš kļuvis strādnieks. Viņš prot uzšūt zābakus, salāpīt podus, turēt arklu un rakt zemi... Es to visu neprotu un varu tikai cienīt cilvēku, kas ir tik stiprs, lai tā pārvērstos.»

Vinsentam atliek tikai viena iespēja: viņš steidz strādāt «kā pļāvējs, kurš klusē zem svelošas saules,» itin kā sajūtot, cik maz vairs jauku dienu viņam lemtas.

Viņš jau iepriekš aizstāvas pret pārmetumiem.

«. .. Teikšu Tev: visa pasaule uzskatīs, ka es strādāju pārāk ātri. Netici tam! īstenībā taču — satraukums,) nopietna dabas uztvere, kas vada mūs, — tas viss dažkārt ir tik spēcīgs, ka pat nejūti, kā esi strādājis ... Jāņem vērā, ka tā nenotiek vienmēr un ka nākotnē var gadīties daudzas smagas dienas bez iedvesmas.»

Arī Bernāram viņš raksta par to pašu:

«Dažreiz es strādāju ārkārtīgi ātri. Vai tas ir kas ļauns? Neko nevaru tur darīt... Vai tad mēs nemeklējam domas spriegumu vairāk nekā mieru otas triepienā?»

Jā, Vinsenta; otas triepiens nepavisam nav mierīgs, tas ir nevaldāms, mokoši salda spēka piesātināts; tā saspriegst pumpurs, va|ā raisoties, vai grauds, kas sāk dzīt asnus.

Tieši šis šķīstais, atklātais, saspringtais otas triepiens tā izcej viņa gleznojumus, ka jebkuru van Goga audeklu var pazīt starp desmitiem un simtiem citu.

Kad aplūko viņa gleznas vai studijas, šķiet, ka skatiens piepeši iegūst spēju saredzēt ne jau priekšmetu čaulu vien. Kā caur saules izgaismotu epidermu skatītājs sāk uztvert dzīvības sulu plūdumu. Van Goga otas triepiens attēlo ne vien aprisi, bet arī visa esošā struktūru: lūk, tā aizvijas ceļš, tiecoties uz apvārsni, tā virmo sakarsis gaiss, tā, paceldami zemi, rodas apaļie pakalni, tik stingri sprogojas saulespuķu lapiņas! Nezinu, kā to labāk izskaidrot. Vinsenta gleznas jāredz, tajās vērīgi jāieskatās, lai izjustu to sevišķo prieku, kuru es gribētu nosaukt par prieku, ko sniedz līdzdarbība daiļradē. Nevis vecās pasaules atveidošanā, bet it kā tās radīšanā no jauna.

Šo prieku varētu salīdzināt ar sajūtu, ko mēs rastu, ja ziedi uzplauktu mūsu acu priekšā, neslēpjot savu skaistuma radīšanas noslēpumu.

33

Uz vasaras beigām Vinsenta vēstulēs arvien biežāk var just neskaidru žēlošanos par nogurumu un neveselību.

«Kad es pēc tik ilgas nosēdēšanas atgriežos mājās, tad, vari ticēt, manas smadzenes ir |oti nogurušas, un, ja tas notiek bieži, kā, piemēram, pļaujas laikā, tad es vairs nespēju padarīt visvienkāršākos darbus.

Ja tādos brīžos es nepaliktu viens, tas mani ļoti nomierinātu.»

Saule, pārgurums un vienatnībaļ sadedzina Vinsentu. Kaut kā mainīt šo stāvokli nav viņa spēkos.

«Nozvērējos šodien nestrādāt, taču man arvien iznāk tā: izeju pastaigāties un ieraugu tik skaistas vietas, ka, par spīti visam, jāmēģina tās uzgleznot.»

Tas redzams nelielajā Vinsenta studijā «Uz darbu». Apkrāvies ar krāsu kasti, molbertu un audekliem, Vinsents soļo — viens patukšo lauku ceļu. Dienvidus saule neciešami svī-dina, blāvi zaļganā debess kā izdzisusi no karstuma. Nobriedušie rudzi šķiet degam ar dzeltenu liesmu. Tālumā gar apvārsni stiepjas zilgani mēļa kalnu grēda. Māksliniekam mugurā izbalējusi darba blūze un zilas, platas bikses. Viņa saules apsvilināto seju aizēno zemnieku salmu cepures platās malas, zem kurām raugās ārkārtīgi zaļas, visu redzošas un negausīgi alkatīgas acis.

Vinsenta garīgo un fizisko spēku izsīkums jau sasniedz bīstamu pakāpi. Jebkurā brīdī viņš var saslimt vai zaudēt prātu. Bet priecīgā vēsts, ko viņš septembrī saņem, ka Go-gēns nolēmis braukt uz Arlu, kā ar rokas mājienu visu nolīdzina.

Pols Gogēns, kuram tolaik apritēja četrdesmit gadu, bija cilvēks ar visai dīvainu biogrāfiju.

Piedzimis Francijā, viņš savu agrīno bērnību pavadīja Peru, mācījās Orleānas licejā, sešus gadus nobrauca par matrozi, bijis internēts Kopenhāgenā, kur apprecēja dānieti. Parīzē viņš strādāja, par biržas mākleri. No darba brīvajā laikā Gogēns bija sācis —• pašmācības cc|ā — zīmēt un gleznot ar krāsām.

Un tikai pēc trīsdesmit gadiem — savas karjeras pilnplaukumā — nolēma nopietni nodoties gleznošanai.

Gogēns pameta sievu un piecus bērnus. Pēc tam nonāca trūkumā, kas, starp citu, viņu nemaz nebiedēja. Viņš stingri ticēja sev un bija neatlaidīgs.

Vēl būdams panākumu bagāts veikalnieks, viņš ikvienu brīvo naudas summu iztērēja gleznu un studiju iegādāšanai. Viņš pirka Manē, Renuāra, Monē, Sisleja darbus, kuri, par laimi, tolaik, vēl nebija visai dārgi. Nav nekāds brīnums, ka viņš, nolēmis kļūt par gleznotāju, pieslējās impresionistiem: ikvienam domājošam cilvēkam tieši viņi īstenoja dzīvo mākslas nākotni.

Kamills Pisarro ieveda viņu domubiedru lokā un atļāva Gogēnam strādāt sev līdzās: impresionistu izstādēs parādījās talantīgā iesācēja audekli.

Tomēr nebija tālu tā diena, kad starp Go-gēnu un viņa draugiem izraisījās asas domstarpības. Gogēns pamazām nonāca pie slēdziena, ka impresionisti meklē to, kas pieejams acīm, un nepievēršas domas noslēpumainajiem dziļumiem.

Viņš tiecās izstrādāt savu vispārinātu dekoratīvu stilu, kuru vēlāk pats nosauca par «sintētisko», apgalvojot, ka «gleznai jāliek cilvēkam domāt bez ideju un tēlu palīdzības, tāpat kā to spēj mūzika, — ar noslēpumainajām savstarpējām sakarībām, kas pastāv starp mūsu smadzenēm un tādu vai citādu krāsu un līniju izkārtojumu».

Gogēns aizstāvēja savus uzskatus ar viņam raksturīgo kvēli un neatlaidību, bez svārstī-šanās pārtrauca sakarus ar draugiem, tāpat kā savā laikā sarāva saites ar ģimeni. «Esmu liels mākslinieks un apzinos to,» viņš reiz bija rakstījis sievai. «Un esmu pārcietis daudz moku, lai iegūtu tiesības iet savu ceļu.» Netaupīdams sevi cīņā pēc pilnības, viņš nevēlējās saudzēt arī citus. Kaušanās ar trūkumu un neatzīšanu bija nocietinājusi viņu, un viņš bija gatavs doties uz mērķi, bez žēlastības nomēžot it visu no sava ce|a.

Aprēķinātājs, noslēgts, bet pieklājīgs, dzeltenīgi tumsnējs (viņš bija kreols) — Pols Gogēns it visur veda līdzi paukotāju floretes, cimdus un maskas, lai ik dienas varētu trenēties. Viņam patika garšīgi ēdieni, viņš prata ļoti labi gatavot, bija skeptisks, patmīlīgs un zobgalīgs.

Tāds izskatījās «priekšnieks», kuru Vin-sents bija izvēlējies savai «nākotnes darbnīcai».[34]

Gaidot Gogēna atbraukšanu, Vinsents izjūt neparastu pacilātību. Par nomāktības lēkmēm nav vairs pat miņas. Viņš ir aizņemts ar mēbeļu, segu, zīmēšanas galdu, ķīļrāmju un krāsu iegādi.[35] «Darbnīcai jābūt pilnībā tā iekārtotai, lai uzņemtu tādu mākslinieku kā Gogēns. Viņam taču jākļūst par mūsu vadoni!»

Sev Vinsents ar pilnu apziņu piešķir pakļautā lomu:

«... ja nodoms patiešām piepildīsies, tad mūsu skolas saimnieks būs Gogēns, nevis es.»

Vinsenta vēstules tagad pilnas sadarbības plānu, šķiet, ka viņš par ko citu nespēj ne domāt, ne runāt. Beidzot viņa sapnis tuvojās piepildījumam.

Viņš atceras Gogēna vārdus: «Kad matroži velk smagu kravu vai paceļ enkuru, tad viņi visi reizē dzied un tādā veidā rada ritmu, kas palīdz pacelt lielo smagumu.»

«Lūk, tā trūkst mūsu māksliniekiem!» iesaucas Vinsents.

34

Gogēns atbrauca uz Arlu 20. oktobrī. Par to, kas notika pēc viņa atbraukšanas, visai daiļrunīgi pastāsta viņš pats.[36]

««Mercure de France» lasītāji no kādas vēstules, kas bija nodrukāta pirms dažiem gadiem, var spriest, ar kādu neatlaidību van

Gogs mudināja mani braukt uz Arlu, lai pēc viņa idejas nodibinātu tur darbnīcu, kuras direktoram būs jākļūst man. Tajā laikā es strādāju Pontavenā, Bretaņā, un vai nu tāpēc, ka manas iesāktās studijas piesaistīja mani pie šā apvidus, vai arī neskaidra instinkta pēc, nojaušot kaut ko nenormālu, es. ilgi pretojos, līdz beidzot, Vinsenta sirsnīgās draudzības uzplūdu pievārēts, devos ce|ā.

Arlā ierados vēlu naktī un sāku gaidīt rītausmu kādā nakts kafejnīcā. Tās īpašnieks paskatījās uz mani un skaļi iesaucās: «Ak tad jūs esat tas biedrs! Pazīstu jūs!» Pašportrets, ko atsūtīju Vinsentam, pietiekami izskaidro šo izsaucienu. Parādīdams kafejnīcas īpašniekam šo portretu, Vinsents būs pastāstījis, ka tas ir viņa biedrs, kurš drīz atbrauks. Ne pārāk agri un arī ne pārāk vēlu devos uzmodināt Vinsentu. Dienu pavadījām kopā, iekārtojoties un pastaigājoties, lai papriecātos par Arlas skaistumu un arlietēm, kuras, starp mums runājot, mani sevišķi nesajūsmināja.»

Tādējādi episki mierīgā garā, pa vidu iesprauzdams savas piebildes, Pols Gogēns iesāk stāstījumu par traģēdiju, kura norisinājās «mājā saulgozī», traģēdiju, kura sen jau brieda un kuras atrisinājumu viņš paātrināja.

Dižodamies lasītāju priekšā, viņš turpina:

«Jau nākamajā dienā mēs ķērāmies pie darba. Jāatzīstas, ka es nekad neesmu varējis kā citi — uzreiz, bez pūlēm visu izvilināt no savas otas ...

Ikvienā apvidū man vajadzīgs inkubācijas laiks, ikreiz man jāizstudē augu, koku, visas dabas būtība, kas galu galā taču ir tik daudzveidīga, tik kaprīza, kas nekad nevēlas tikt atminēta, nevēlas atklāties ...

Pagāja vairākas nedēļas, pirms es sāku skaidri apjaust Arlas un tās apkārtnes sūro garšu. Tas tomēr netraucēja mūs abus, it sevišķi Vinsentu, pamatīgi pastrādāt. Viens no mums bija viscaur vulkāns, tāpat verda arī otrs, tikai iekšienē. Te notika it kā cīņa, kura sāka jau izraisīties.»

Kas tad bija šīs «it kā cīņas» būtība, ja spriež pēc Gogēna stāstījuma? Palikdams uzticīgs sev, viņš sāk no blakus apstākļu apraksta: izrādās, viņam bijusi pretīga Vin-senta nevīžība.

«Vispirms es visur un it visā atradu nekārtību, kas man nav pa prātam. Krāsu kastē tik tikko varēja sabāzt visas tās pusiz-spiestās, nekad neaizskrūvētās tūbiņas.»

Gogēns sīki pakavējas arī pie citiem sadzīves jucekļiem.

«Jau pirmajā mēnesī redzēju, ka mūsu komunālās finansēs drīz būs gluži tāds pats sajukums. Ko darīt? Stāvoklis bija delikāts. Kasi pieticīgi papildināja Vinsenta brālis, kurš kalpoja «Gupila» firmā, no manas puses bija tas, ko saņēmu apmaiņā pret savām gleznām. Sākt runāt (lai gan tas bija vajadzīgs) — nozīmēja izraisīt milzu pārdzīvojumu. Tikai ar lielu piesardzību un dažādiem laipniem paņēmieniem, kas man nemaz nav raksturīgi, izdevās pārrunāt šo jautājumu ... Jāatzīstas, tas izdevās daudz vieglāk, nekā biju domājis.

Tika noorganizēta kopēja kase, un nauda izdevumiem glabājās kārbā . . . Tur atradās

arī papīra lapiņa un zīmulis, lai godīgi pierakstītu, cik kurš paņēmis no kārbas. Resto-rāniņa apmeklēšana tika atcelta, un es uz maza gāzes pavardiņa gatavoju ēdienu, bet Vinsents gāja pēc produktiem ... Starp citu, reiz Vinsentam bija iegribējies izvārīt zupu. Patiešām nezinu, kā viņš bija gatavojis šo maisījumu — droši vien tāpat kā krāsas uz sava audekla, — taču ēst to mēs nevarējām.»

Neaizskrūvētās tūbiņas, nauda kārbā, «papīra lapiņa un zīmulis», negaršīga zupa ... Lūk, par ko Vinsentam pārvērtās viņa «nākotnes darbnīca». Un ne jau tas vien. Pols Gogēns visai rūpīgi izvairās no galvenā.

Tieši pirms viņa ierašanās Vinsents rakstīja brālim:

«Es tiecos pavirzīt uz priekšu visu savu darbu aiz lielas vēlēšanās parādīt Gogēnam ko jaunu un nenokļūt viņa ietekmē (jo noteikti sagaidu no viņa puses kaut ko līdzīgu iespaidošanai), pierādījis viņam jau iepriekš manu pilnīgi neapšaubāmo īpatnību.»

To Vinsents sargā vairāk par visu. Un ne jau velti! Vēlāk — pēc katastrofas viņš uzrakstīs Bernāram (tolaik Gogēna domubiedram) :

«Es dievinu visu, kas ir īsts un ticams, lai gan spēju būt arī garīgi pacilāts, tāpēc noliecu galvu Milē studijas priekšā, kas ir tik spēcīga, ka izraisa mūsos trīsas, — tie ir viņa «Zemnieki, kuri nes uz fermu laukā piedzimušu telēnu»... Bet jūs ierodaties un gribat atdzemdināt mums viduslaiku paklājus? Vai no tiesas tā ir neliekuļota pārliecība? Nē!»

Šī satraukuma pilnā tirāde ļauj saprast nesamierināmās pretrunas starp divu mākslinieku uzskatiem, starp diviem raksturiem, starp diviem cilvēkiem.

Liekas,; ka Gogēna un van Goga attieksmē pret mākslu, pret glezniecību, pret krāsu kā emocionālas iedarbības līdzekli ir daudz kas kopējs. Liekas, ka viņi abi gatavi aiziet tālu aiz impresionisma, aizstāvot mākslinieka tiesības «pārspīlēt būtisko un nepasvītrot vispār zināmo», kā izteicies Vinsents.

«Viss, ko iemācījos Parīzē,» viņš raksta no Arlas, «man izgaist... Un es nebrīnīšos, ja impresionisti drīz vien atradīs trūkumus manā manierē, jo to apaugļojušas nevis viņu, bet gan Delakruā idejas. Man vajadzētu mēģināt precīzi attēlot, kas atrodas manu acu priekšā, bet es izmantoju krāsas daudz patvaļīgāk, lai pilnīgāk izteiktu sevi.»

Vai šī atzīšanās nesakrīt ar Gogēna stingro apņemšanos patva)īgi izmantot krāsu, «ja to prasa gleznas harmonija»? Var jau būt, ka tieši, tāpēc Vinsents tā pieķērās Gogēnam un gatavs to gandrīz vai nosaukt par savu skolotāju.

Taču galvenais ir tas, ka van Gogs, tiekdamies «izteikt sevi», meklēja atbalsi saviem pārdzīvojumiem pašas dabas apslēptajā dramatismā, patiesumā un īstenībā, bet Pols Gogēns apgalvoja, ka «māksla ir abstrakcija». Dzīves sižeti viņam kalpoja vienīgi kā iedvesma kompozīcijām, kuru pamatā mazāk bija realitātes nekā simbolos ietvertas domas.

Būtībā Gogēnam bija dziļi vienaldzīga dzīvā īstenība, viņa uzmanību saistīja tikai krāsu un līniju «harmoniskā simfonija» — māksla kā suverēna gara valstība, «atbrīvotas» domas valstība.

\T0 vienas puses — skaidrs prāts, bet no otras — nevaldāma kaisle; jūtu kvēle un saprāta saltums; vientiesība un visu zinošs zobgalīgs skepticisms; visas pasaules bēdām un priekiem atvērta sirds — un hermētiski noslēgts galējs egoisms... Tāda ir mūžsenā sadursme starp diviem nesamierināmiem aizsākumiem. Tas un tikai tas bija dziļākais pamats aizvien pieaugošajam saspringumam, kas ik brīdi draudēja izlauzties uz āru.

«Kad ierados Arlā, Vinsents vēl tikai meklēja sevi, turklāt es — daudz vecāks par viņu — biju jau pilnīgi nobriedis cilvēks,» bez liekas kautrības pastāsta Gogēns, būdams tikai piecus gadus vecāks par Vinsentu.

Ar neslēptu izsmieklu Gogēns izturas pret Vinsenta «mūžīgo pilnības meklēšanu», pret viņa eksaltēto jūsmu. Ar augstprātīgu laipnību viņš noklausās Vinsenta stāstījumus par Borināžu. Gogēns bija gatavs izsmiet it visu — gan ilgas pēc dzimtās puses, gan labestību, gan pašaizliedzību, ko viņš dēvēja par «evaņģēlisku altruismu».

Reiz, kad van Gogs gleznoja vāzē ieliktu saulespuķu pušķi, Gogēns nolēma, zinot viņa parasto iegrimšanu darbā, nemanot uzgleznot Vinsenta portretu.

Pabeidzis viņš smīknēdams parādīja to Vinsentam. Tas klusēdams pavēroja, bet tad, pēkšņi apmulsis, pārvilka ar plaukstu pār pieri un klusi pateica:

«Tas ir visīstākais es, tikai sajucis prātā.»

Sen atpakaļ — vēl no Hāgas — Vinsents tika rakstījis:

«Vienu reizi cilvēks var izturēt, ka viņu pazemo un aizvaino mīlestībā, darbos un ieceres. Bet tas nedrīkst atkārtoties! Es esmu labojies^ vai arī labošos miesīgi un garīgi, tāpat ka Sīna; bet, ja mums atkal, tā sacīt, sāks sist pa galvu, tas var kļūt liktenīgi.»

Šoreiz tas bija kļuvis liktenīgi. Gogēns deva pēdējo — pašu jūtamāko, pašu briesmīgāko triecienu. Pašu jūtamāko tāpēc, ka tieši viņš, Gogēns, šinī vienā apvienoja visdažādākos triecienus, kādus Vinsentam visu laiku bija devusi sabiedrība.

Gogēns_ aizvainoja viņu mīlestībā, jo Vin-sents mīlēja Gogēnu;) aizvainoja viņu darbā; aizvainoja viņu iecerēs, izsmiedams un pazemodams visu, kas Vinsentam bija dārgāks par dzīvību. Arī tas, ka šoreiz to izdarīja nevis kāds cits, bet gan mākslinieks, — bija briesmīgāk par visu.

35

22. decembra vakarā, sēžot kafejnīcā, Vinsents par atbildi uz kādu Gogēna dzēlību, svieda tam sejā glāzi ar absintu.

«Es izvairījos,» ar musketiera brašumu palielās Gogēns, «satvēru Vinsentu ap vidu, iznesu no kafejnīcas pāri Viktora Igo laukumam, — pēc īsa brīža van Gogs aizmiga un pamodās tikai nākamajā rītā.

Pamodies viņš man ļoti mierīgi teica: «Dārgais Gogēn, es neskaidri atceros, itin kā vakar vakarā būtu jūs aizvainojis.» — «Piedodu jums labprāt, no visas sirds, taču vakarējais gadījums var atkārtoties, un, ja jūs man atkal sistu, es varu neapvaldīties un jūs nožņaugt. Tādēļ atļaujiet man aizrakstīt jūsu brālim un paziņot viņam, ka es atgriezīšos Parīzē.»»[37]

«Kad pienāca vakars,» Gogēns turpina, «es kaut kā pagatavoju sev pusdienas un sajutu vajadzību iziet vienam laukā ieelpot svaigu gaisu un lauru un ziedu aromātu. Biju jau gandrīz pārgājis pāri Viktora Igo laukumam, kad izdzirdu aiz sevis man pazīstamos nervozos, steidzīgos soļus. Atskatījos tieši tobrīd, kad Vinsents metās uz mani ar bārdas nazi rokās. Laikam gan mans skatiens tajā mirklī bija ļoti suģestējošs, jo Vinsents apstājās un, galvu nodūris, skriešus aizmetās pa ceļu uz mājām.

Varbūt biju gļēvs tajā mirklī, varbūt man vajadzēja viņu atbruņot un papūlēties nomierināt? Bieži esmu to vaicājis savai sirdsapziņai — tomēr nerodu iemeslu sev ko pārmest.

Kas grib, lai sviež man ar akmeni.

Ar vienu lēcienu atrados vecajā Arlas viesnīcā, kur noīrēju istabu un likos gulēt.»

Ar tādu brašu frāzi — pilnīgi Dimā varoņu garā — Gogēns beidz stāstīt par dienu, kad notika katastrofa, lai gan pats bija netiešs tas izraisītājs un tobrīd uzvedas ne visai piedienīgi.

Vinsents, pats jūtīgākais no jūtīgajiem, nekad pēc tam ne vārda nebilda par to, kas notika un kā rīkojās Gogēns tajā dienā līdz brīdim, kad «kaut kā pagatavojis sev pusdienas, sajuta vajadzību vienam ieelpot lauru un ziedu aromātu». Var iedomāties, ka līdz prāta aptumsuma robežai novestajam Vin-sentam pilnīgi pietika Gogēna piepešā paziņojuma par viņa lēmumu aizbraukt.

Visas pārdzīvotās likstas, visas paciestās netaisnības no cilvēkiem, kuriem Vinsents vienmēr bija gājis pretī tikai ar mīlestību, uz kādu mirkli sakoncentrējās tajā melnīgsnējā vīrietī ar smago, salti izsmējīgo skatienu, kurš, kā parasti, devās «ieelpot».

Tajā prāta aptumsuma mirklī Vinsents metās pakaļ Gogēnam ar bārdas nazi rokās. Cik gan nepārliecinoši ir Gogēna vārdi par «suģestējošo skatienu», ar ko viņš it kā apturējis Vinsentul

Nē, nevis skatiens, bet Vinsenta paša stiprā griba, kas ar pēdējiem spēkiem cīnījās pret ārprātu, viņu savaldīja. Miglas plīvurs nokrita, un viņš aiz šausmām, samulsuma un kauna aizdrāzās atpakaļ uz mājām.

Kāds cits cilvēks tādā brīdī, palicis vienatnē pilns izmisuma un rūgtuma, droši vien iebelztu ar dūri sev pa pieri. Bet Vinsents, atvēzējis bārdas nazi, nogrieza sev ausi.

«Viņš, šķiet, diezgan ilgi noņēmās, lai apturētu asiņošanu,» stāsta Gogēns, «jo nākamajā dienā abās apakšstāva istabās uz grīdas bija izsvaidītas slapjas salvetes.

Abās istabās un uz mazajām kāpnītēm, kas veda uz mūsu guļamistabu, bija nopilējušas

asinis.

Kad beidzot Vinsents spēja iziet laukā ar aptītu galvu un dziļi uz acīm uzmauktu basku bereti, viņš devās taisni uz to māju, kur vīrieši parasti rod kādas pazīšanās, un iedeva dežurantei savu labi nomazgāto un papīrā ievīstīto ausi. «Lūk,» viņš pateica, «dāvana piemiņai no manis.» Pēc tam aizskrēja un, atgriezies mājās, apgūlās un aizmiga. Bet viņš tomēr bija pacenties aizvērt slēģus un uzlikt uz galda pie loga iedegtu lampu.»

Tādējādi Vinsents izmisumā bija iesitis pārdrošu pļauku «absinta mīļotāju», dievbijīgo degunradžu, ienīsto mietpilsoņu pasaulei, kuras simbols bija prieka māja.

Un šī pasaule saniknota sāka dūkt.

Gogēns, labi izgulējies, no rīta, it kā nekas nebūtu noticis, devās uz «māju saulgozī».

Laukā ap māju, lai arī bija salts decembris, stāvēja cilvēku pūlis. Sašutumā un ziņkārībā bija apvienojušās pilsētas «prieka māju» pazīstamākās iemītnieces un Arlas tikumīgās madāmas, kā arī viņu vīri.

«Es nekā nezināju par notikušo, kad atrados uz mūsu mājas sliekšņa, un kāds kungs ar katliņu galvā bargā balsī man strupi noprasīja:

«Ko jūs, msjē, esat nodarījis savam biedram?» — «Nezinu». — «Tomēr... gan jau zināt. .. viņš ir miris.»»

«Nenovēlu nevienam piedzīvot tādu mirkli!» izsaucas Gogēns. «Arī man bija vajadzīgs krietns bridis, kamēr attapos un apvaldīju strauji pukstošo sirdi.

Dusmas, riebums, arī sēras un kauns no visiem šiem skatieniem, kas raustīja mani gabalos, žņaudza manu rīkli. Un es stostīdamies pateicu: «Msjē, uziesim augšā un tur izskaidrosimies.»

Vinsents gulēja gultā, viscaur ietinies segā un sarāvies čokurā kā medību suns; izskatījās, ka viņš miris. Lēni, pavisam lēni es pieskāros viņam, — ķermenis silts, tātad viņš ir dzīvs. Tad es atguvu saprātu un drosmi. Gandrīz čukstus es vērsos pie policijas komisāra: «Esiet tik laipns, msjē, ar vislielāko piesardzību uzmodiniet šo cilvēku un, ja viņš jautā par mani, sakiet, ka aizbraucu uz Parīzi.»

Tā, atguvis «visu savu saprātu un enerģiju», Pols Gogēns «klusi, pavisam klusiņām» uz pirkstgaliem pameta «māju saulgozī», steigā aizmirsis futrāli ar floretēm, cimdiem un paukošanas maskām.

SESTĀ NODAĻA

36

No Gogēna telegrammas uzzinājis par notikušo, Teo tūdaļ atsteidzās uz Arlu. Brāli viņš atrada slimnīcā. Vinsentu bija noskuvuši. Viņa seja bez bārdas, cieši apsaitēta — izskatījās kā jauna, citāda, sveša.

Paspiedis Teo roku ar savu sauso, karsto plaukstu, Vinsents pasmaidīja.

— Cik žēl, Teo, ka tu pirmoreiz ieraugi Arlu tumšās krāsās, pavasarī tā izskatās gluži citāda.

Un, paraudzījies brālim acīs, klusāk piebilda:

— Es ļoti gribētu, kaut tev nebūtu nekas tāds jāpārdzīvo.

Ārsts Rejs — jauns, tumšacains, uzmanīgs vīrietis ar bārdiņu un pilnīgām jaunekļa lūpām — nevarēja pateikt Teodoram nekā nomierinoša. Pirmajās trijās dienās slimnīcā Vinsents bija atteicies no ēdiena. Brīžiem viņš murgodams runāja bez mitas, tad atkal kļuva mēms un sastinga kā krampju sarauts. Ko var zināt, cik tālu progresējusi slimība un vai tamlīdzīgas lēkmes atkārtosies?

Teo aizbrauca ar smagu sirdi... Pēc tam Vinsents sūta viņam uzmundrinošu vēstuli: «Ceru, ka drīz varēšu no jauna ķerties pie sava darba. Drīz atkal iestāsies jauks gadalaiks, atkal plauks brīnišķīgie ziedošie

dārzi.. . Uzraksti no manis kādu vārdu māmiņai, lai neviens neuztraucas.»

Tāds jau bija Vinsenta liktenis — tikai slimnīcā, ar varu atrauts no visa, viņš varēja kavēties atmiņās ... Cik saldi smeldz atmiņas!

«Sīs slimības laikā es iztēlē skatīju ikvienu istabu mūsul mājās Zundertā, ikvienu taciņu, ikvienu stādu dārzā, visu apkārtni, kaimiņu laukus, kapsētu, baznīcu, mūsu sakņu dārzu, pat žagatas ligzdu lielajā akācijā.»

Vinsents domās itin kā pārstaigā visu savas dzīves ce|u — no tālajām, mīļajām bērnu dienām līdz pēdējam, nežēlīgajam laikam. Vai viņš nav kļūdījies, vai nav novirzījies, vai nav kļuvis sev neuzticīgs?

«Visā manas dzīves laikā,» Vinsents raksta māsai, «esmu meklējis visu, ko vien var vēlēties, tikai ne mocekļa ceļu, kādam pavisam neesmu radīts.»

Ko lai dara, «mūsu laikā nodarboties ar glezniecību — tas ir nelāgs, šausmīgs darbs... Lai kļūtu par mākslinieku ķēdes locekli, mums jāmaksā smaga nodeva ar mūsu asinīm, mūsu jaunību, mūsu brīvību.»

Iznācis no slimnīcas, Vinsents «māju saulgozī» atrada uzpostu, iztīrītu, it kā nekas nebūtu noticis. To visu bija paveicis Rulēna tēvs kopā ar slimnieku kopēju. Nē, galu galā pasaule nemaz nav tik ļauna, kamēr dzīvo tādi cilvēki. Un vēl sirsnīgais, uzmanīgais ārsts ...

«Ja Tu ļoti gribi aplaimot ārstu Reju, vari sagādāt viņam prieku šādā veidā: viņš dzir-■dējis par Rembranta gleznu «Anatomija». Es teicu, ka mēs sagādāsim gravīru no tās viņa kabinetam . . . Vari man ticēt, ka dažas dienas slimnīcā bija ļoti interesantas. Šķiet, ka no slimajiem jāmācās dzīvot.»

«Pašportrets ar nogriezto ausi» parāda Vinsentu tajā laikā: noskūta, bāla, apsaitēta seja ar iekritušiem vaigiem, parastā kazādas ausaine; zaļgano acu ciešajā skatienā dziļi apslēpta sāpju ēna, bet pīpe kā arvien cieši sakniebtajās lūpās kūp tikpat žirgti, un kā spilgta dzīvības liesma kvēlo sārtās sienas fons.

Sajās dienās Vinsents raksta Gogēnam:

«Mans dārgais draugs! Tikko iznācis no •slimnīcas, gribu uzrakstīt Jums dažus mazliet nopietnus un sirsnīgus draudzības vārdus.

Slimnīcā daudz domāju par Jums pat stiprākā karsoņa un vislielākā vājuma brīžos.

Mans draugs, pasakiet man — vai tiešām mana brāļa Teo atbraukšana bija tik nepieciešama? Lūdzu Jūs, nomierinieties. Ticiet, ka galu galā šajā labākajā no pasaulēm nav tāda ļaunuma, kas nebeigtos ar kaut ko labu ...

Kamēr neesat labi pārdomājis no visām pusēm, atturieties runāt ko sliktu par mūsu mazo nabaga dzelteno māju. Nododiet sveicienu no manis māksliniekiem, kurus pazinu Parīzē. Vēlu Jums vislabākās sekmes un sirsnīgi spiežu Jūsu roku.»

Tāds bija Vinsents, un citāds būt viņš nespēja, lai gan tagad zināja «mazā tīģera» — «impresionisma Bonaparta» īsto vērtību, kurš atbildes vēstulē pieprasīja steidzīgi atsūtīt viņa mantas, ko, projām bēgot, pametis.

«Mans dargais draugs Gogēn!

Pateicos par Jūsu vēstuli. Palicis viens uz savas mazās dzeltenās mājiņas klāja (var jau būt, ka palikt tajā pēdējam ir mans pienākums), es tomēr izjūtu tādu kā nepatiku, ka mani draugi brauc prom.

Rulēns saņēma norīkojumu uz Maršēju un nupat aizbrauca. Aizkustinoši bija noskatīties uz Rulēnu un mazo Marselīnu, kad viņš lika tai smieties un palēkāt uz ceļiem. Darba vietas maiņa spiež viņu šķirties no ģimenes, un man iznāk būt lieciniekam kā šim, tā citiem skumjiem notikumiem.

Jūsu mantas aizsūtīšu, bet man brīžiem atkal uznāk vājums, un es nespēju pat roku pacelt, lai aizsūtītu Jums tās mantas. Pēc dažām dienām pacentīšos to izdarīt, aizsūtīšu arī «maskas un kaujas cimdus» (lietojiet šīs bērnišķīgās karamašīnas pēc iespējas mazāk). Sīs briesmīgās mašīnas lai nogaida savu laiku.

Smadzeņu drudzī vai ārprātā (nezinu vēl, kā to nosaukt) manas domas peldēja pa daudzām jūrām. Savos murgos aizklīdu līdz. kuģim rēgam, «skrejošam holandietim»... un, liekas, es tad dziedāju — es, kurš citkārt to nepratu, dziedāju senu aukles dziesmu, sapņodams par to, kā dziedāja aukle, iemidzinot jūrniekus, un kā es meklēju krāsu kompozīciju tad, kad vēl nebiju slims.»

Jau tad, kad Vinsents nebija tik stipri slims, viņš bija iecerējis šo gleznu, domājot «par Islandes zvejniekiem, par vientulību un par tām briesmām, kuras viņiem draud, esot vieniem skumjajā jūrā».

«Tad es iecerēju gleznu, kuru redzot zvejnieku kuģa kajītē jūrnieki — šie bērni un mocekļi — sajustu, ka viņus šūpo, un atcerētos senās dziesmas, kas ieaijā miegā.»

Tagad Vinsents, palicis viens uz jau grimstošā kuģa klāja, glezno savu «Šūpļa dziesmu». Māmiņa Rulēna viņam pozē. Viņa sēd — smagnēja, salikusi rokas uz vēdera, ar zilajām, labsirdīgajām, skumju aizēnotajām acīm lūkodamās uz priekšu — uz neredzamo bērnu un var arī būt — uz visiem «bērniem un mocekļiem», kas peld pa dzīves jūras vētrainajiem viļņiem.

Māte ar lielo burtu, jaunā laika madonna ar tulznainām, sastrādātām rokām.

37

Taču «dievbijīgie degunradži» nebūtu vairs viņi, ja pēc notikušā liktu mieru Vinsen-tam un jautu strādāt. Uz ielas no viņa novēršas, kafejnīcā baidās apsēsties viņa tuvumā. Tikumīgās mātes biedē ar viņu bērnus. Aptiekārs neizpratnē rausta plecus, pārdodams viņam milzīgas devas kampara.[38]

Drīz vien grupa cienījamāko iedzīvotāju (vairāk nekā astoņdesmit cilvēku) griezās pie burgomistra Tardjē kunga ar vēstuli, pieprasot izolēt vienausaino neprāti.

Tardjē kungam to vien vajadzēja, jo «māja saulgozī» jau sen bija iepatikusies kādam tabakas tirgotājam.

Nākamajā rītā ieradās policija. Vinsents strādāja pie molberta. Viņu rupji sagrāba. It visu izvandīja. Viens no policistiem parādīja komisāram kluso dabu — divas siļķes uz dzeltena papīra fona. «Kā tad, zināms,» komisārs bija sašutis. «Siļķes!»

«Zini, šeit žandarmu iesauka ir «siļķes»,» Vinsents paskaidro brālim. «Ar to pietiek, lai pierādītu tev, ka šeit ļaudis iejaucas it visur un ka tie ir idioti.»

Slimnīcā komisārs deva rīkojumu ievietot Vinsentu plānprātīgo kamerā aiz atslēgas. Tur Vinsentam gribējās dauzīt ar dūrēm pa sienu, bet viņš bija spiests klusēt, lai nedotu iemeslu apgalvot, ka patiešām ir ārprātīgs.

«Saproti,» viņš rakstīja Teodoram pēc divām nedēļām, «kad es ieraudzīju, cik daudz pasaulē cilvēku, pietiekami zemisku, lai ar savu vairākumu uzbruktu vienam ... tas man bija šausmīgs sitiens sejā.»

Pret viņu izturas kā pret arestantu. «Man nav nekā, kas varētu mani izklaidēt. Man aizliedz pat smēķēt, ko citiem slimniekiem atļauj, un man neatliek nekas cits kā vien pārdomas dienām un naktīm ilgi par visiem, ko es pazīstu.»

Šīs pārdomas izraisa viņā baismīgu alternatīvu: vai tomēr nebūtu labāk dzīvot starp vājprātīgiem nekā brīvībā «starp visiem tiem tikumīgajiem cilvēkiem, kuriem viņš nekā ļauna nav darījis».

Par spīti periodiskām nomāktības lēkmēm, Vinsents apzinās, ka ir garīgi vesels. «Visu pārdomājot, secinu, ka būtībā es neesmu ārprātīgs. Tu redzēsi, ka gleznas, ko šajā laikā esmu pabeidzis, ir mierīgas un nav sliktākas par citām. Man drīzāk trūkst darba, nevis tas mani nogurdina.»

Patiešām tā ir. Vinsenta ainavas — Artas pavasarīgie skati ar vēl kailajiem papeļu zariem, kas sildās marta saulē, ar dzidrām, dziļām debesīm, ar maigi zaļo jauno zāli, plaukstošiem dārziem — ir pilnas atjaunošanās un cerību izjūtas. Liekas, nekad vēl Vinsenta māksla nav bijusi tik apskaidrota un nav sagādājusi cilvēkiem tik daudz prieka.

Un tomēr, iznākot no vieninieka kameras, viņš vēl arvien domā par apmešanos garā slimo vidū. Devītajā maijā Vinsents pēc ilgiem pūliņiem ar tā paša jaukā ārsta Rēja palīdzību dabū vietu Senremī patversmē netālu no Arlas. Iecerētā «māja saulgozī», kuru viņš sapņoja iekārtot, «lai uzņemtu tajā draugus nebaltās dienās», nu bija pamesta.

Līdz ar vēlēšanos pasargāt sevi no jauniem «sitieniem sejā» bija vēl viens iemesls, kas pamudināja Vinsentu uz šo soli.

Jau ziemā, kad Teo apmeklēja viņu slimnīcā, Vinsents uzzināja, ka brālis beidzot nolēmis apprecēties.

Teodora van Goga attiecības ar Johannu Bongeru ir ilgas savstarpējas uzticības un pacietības paraugs. Astoņus gadus Teo uzskatīja, ka viņam nav tiesību uzņemties atbildību par vēl viena cilvēka likteni. Un tikai tad, kad Vinsentam pavīdēja cerība par «nākotnes darbnīcu», Teo beidzot to nolēma.

Vinsents no sirds priecājās par to: «Es būtu laimīgs, ja Tu apprecētos.» — «Visu laiku Tu dzīvoji nabadzībā, lai varētu uzturēt mani, un es vai nu atdošu Tev naudu, vai nomiršu.»

Pat tagad vēl viņš ar pravieša apmātību tic panākumiem. Aizsūtot brālim savas iemīļotās «Saulespuķes», viņš — neatzīts un nabags — pareģo:

«Tu redzēsi, cilvēki kļūs traki aiz sajūsmas par šīm gleznām, bet es ieteicu saglabāt tās priekš sevis un Tavas sievas mājok|a. Tās ir gleznojumi, kas ikreiz izskatās citādi, jo vairāk tās skata, jo krāšņākas tās kļūst.»

Vinsents ar visu sirdi, ar visu savas dvēseles dāsnumu vēlējās atmaksāt brālim par viņa uzupurēšanos. Bet pagaidām, apmezdamies valsts patversmē,; viņš varēja vienīgi padarīt vieglāku nastu, kas gūlās uz Teo pleciem.

Tas notika tajā gadā, kad Parīzē par godu tērauda gadsimtam uzcēla pieminekli — Eifeļa torni. Ar to šis gadsimts atzīmēja savu triumfu, bet noslēgumu — ar Vispasaules izstādi. Parīze bangoja. «Druo viesnīcā» notika modē nākušo mākslinieku gleznu izpārdošana. «Puantilisti»[39] sacentās ar «tīrajiem» impresionistiem, kuru gleznās pasaule, ko redzēja kā caur pievērtiem plakstiem, izplūda varavīkšņainā spulgojumā. Bankas darbinieks Anrī Ruso pārsteidza visus ar savu gleznu bērnišķīgo skaidrību un vientiesību — kā agrīnā Renesanses laikā. To dēvēja par primitīvismu. Gogēns ieviesa divus jaunus terminus — «kluazonisms» un «sintētisms».[40]

Tajā laikā Vinsents, pametis «māju saulgozī», rakstīja brālim: «Paklausies, neaizraujies tikai ar impresionistiem vien ... Tiesa, krāsai ir lieli panākumi, pateicoties tieši impresionistiem, pat tad, ja viņi kļūdās, — un tomēr Delakruā jau bija sasniedzis lielāku pilnību nekā viņi. Un, velns parāvis, arī Milē, kuram nemaz nav krāsu, —, kurš cits vēl varētu uzrādīt tik augsti vērtējamu daiļradi?

Tālab, dārgo brāl, būsim taisnīgi... Visām šīm impresionisma atšķirībām nav tādas nozīmības, kādu vēlas tām pierakstīt. Arī krinolīnos bija savs skaistums, taču, par laimi, tā mode pagājusi, protams, ne visiem. No šī viedokļa mēs uz visiem laikiem saglabāsim aizraušanos ar impresionismu, bet es jūtu, ka arvien vairāk un vairāk atgriežos pie tās idejas, kura rosījās manī jau pirms atbraukšanas uz Parīzi.»

Loks noslēdzas. Sava mūža mulsajā stundā, uz visiem laikiem patverdamies no nežēlīgās pasaules aiz Senremī sienām, Vinsents no jauna vēršas pie saviem skolotājiem:

«Mīļais Teo, Tu mani ļoti iepriecināji, atsūtīdams tos Milē.[41] Es cītīgi strādāju pie tiem. Tik sen neesmu šeit redzējis neviena īsta mākslas darba, ka esmu kļuvis pilnīgi stulbs. Tie Milē/ atsvaidzina mani. Es pabeidzu «Vakara

stundu» un tagad sāku kopēt «Zemes arājus» un «Cilvēku, kas apvelk jaku»... Gleznošana no Milē darbiem man vairāk liekas kā tulkošana citā valodā, nevis kopēšana.»

Ir vērts iedziļināties pēdējos vārdos. Ir vērts ielūkoties darbos, ko Vinsents gleznojis Senremī pēc brāļa atsūtīto gravīru motīviem.[42]Nē, tas nav tikai Rembrants, Milē, Delakruā. Tas ir Rembrants plus van Gogs, Milē plus van Gogs, Delakruā plus van Gogs — plus Vinsents ar viņa sāpēm, ar viņa krāsu izjūtu, ar viņa «aiz saviļņojuma trīsošo otu», ar viņa mīlestību, ar viņa kvēlo aizrautību, ar viņa maldiem, ar viņa nerimstošo «mūžam meklēt, meklet aizvien lielāku pilnību».

38

Dzīvojot Senremī, Vinsentam |auta samērā liela brīvība. Liekas, tur viņš iemantojis ilgoto mieru.

«Lai gan šeit ir vairāki smagi slimnieki, manas bailes un šausmas, ko agrāk izjutu pret ārprātu, jau stipri mazinājušās. Un, kauču nemitīgi dzirdami kliedzieni un baismīga kaukšana, kas atgādina zvērus zvērnīcā, tomēr cilvēki šeit labi saprot cits citu un ikviens palīdz otram, kad iestājas krīze. Ja es gleznoju dārzā, viņi atnāk pie manis, lai palūkotos un, varat man ticēt,> izturas vairāk apvaldīti un pieklājīgi, vairāk liek man mieru nekā, piemēram, cēlsirdīgie Arlas pilsoņi. Būtu labi, ja es varētu palikt šeit ilgāk. Nekur es nevarēšu tik mierīgi strādāt kā šeit... Pavisam netālu no šejienes ir nelieli kalni, pelēki un zilgani, kuru pakājēs bezgala daudz labības lauku un pavisam, pavisam zaļu pīniju.»[43]

Šīs briestošās druvas, zeltainās labības pali kalnu pakājēs, pļaujas un olīvu novākšanas skati redzami viņa gleznās, kas radītas 1889. gada vasarā un agrā rudenī.

Iemūžināts arī nolaistais' patversmes parks ar lielām eglēm, «starp kurām aug mežonīga zāle». Redzamas arī baismīgās atmiņas — «Arlas slimnīca», gara, drūma baraka ar slimniekiem, kas sildās pie dzelzs krāsniņas.

Arvien un arvien no jauna pagātne sažņaudz Vinsenta; sirdi, atgādinot par sevi ar cietuma restēm pie viņa istabas loga, ar bezmiegu, smagiem skumju uzplūdiem, kas brīžiem nonāk līdz gara aptumsumam.

«Vai zini, mani briesmīgi nomāc lēkmes, kuras atkārtojas, turklāt — tieši tad, kad sāku jau cerēt, ka to vairs nebūs.»

Ārsts Peirons, kas viņu ārstē, ir ļoti uzmanīgs un pacietīgs. Bet ko gan var iesākt ar cilvēku, kurā tik traģiski apvienojies ārprāts ar gudrību, aptumsuma stundas ar kristālskaidra saprāta dienām?

Vinsents pats zina vienīgās zāles: «Ar visiem spēkiem cīnos, lai pilnīgi apgūtu gleznošanu, un sāku sev: ja to panākšu, tas būs vislabākais zibensnovadītājs manai slimībai; tad es uzvarēšu.» Taču šajā izmisīgajā, nevienlīdzīgajā cīņā, par kuru tolaik kliedz ikviens viņa otas triepiens, slimība arvien biežāk uzveic viņu. Un tad rodas dzelteni zilganais «Pļāvējs» — nāves simbols, kas līdz kvēlei sakai-tušajā gaisā cīnās, lai pabeigtu savu darbu. Tiek radīta «Zvaigžņotā nakts» un «Lielais ceļš uz Provansu» ar tā kosmisko virpuli un baismīgo planētu deju mēļajās vakara debesīs.

Atguvies Vinsents šausmās noliedz to visu. Kad Gogēns un Bernārs, kuri aizrāvušies ar reliģiozi mistisku simboliku, atsūta viņam savu darbu fotogrāfijas, Vinsents raksta: «Šie cilvēki ar viņu «Kristu dārzā», kur nekā nav ko redzēt, saniknoja mani ... Es domāju, ka gleznās būs īsts notēlojums, nevis miglains sapņojums, un biju pārsteigts par viņu darbiem. Kā gan viņi ļāvušies sevi aizraut šajā virzienā! Tas ir kaut kas līdzīgs murgiem un rēgiem.»

Atkal, droši vien pats nemaz negribēdams, Gogēns ielaužas Vinsenta pasaulē kā ļauns postītājs. Tobrīd Vinsentam grūtāk nekā jebkad stāties pretim šādām ietekmēm.

«Es neesmu vienaldzīgs pret to, bet tas izraisa manī mocošu sajūtu, ka tā ir bankrotēšana, nevis solis uz priekšu. Lai atbrīvotos no šīs sajūtas, es klīstu pa dārziem. Rītos un vakaros dienas ir aukstas un gaišas, tomēr |oti skaistas un sauli neaptumšo neviens mākonis. Esmu pabeidzis piecas gleznas, kas kopā ar trim olīvkoku studijām, kuras jau ir pie Tevis, man liekas vismaz kā mēģinājums pārvarēt grūtības.»

Vinsents daudz lasa. Glezno slimnīcas personāla portretus. Atkal un atkal atceras Holandi.

Tādējādi risinās ieilgusī cīņa. Ziemā — laikā, kad sirdi sažņaudz skumjas, kad aiz dzeltenajām loga restēm gaudo februāra vējš, Vinsents rada savus «Cietumniekus», kuri so|o pa bezcerīgi noslēgto apli apglumējušo cietuma sienu ietvertajā akā.[44]

Maijā Vinsents saņem pārsteidzošu vēsti: izstādē Briselē pārdota viņa glezna — pirmā viņa mūžā.[45]

«Arlas sarkanie vīna dārzi». 1888. gada rudenī (kad Arlā dzīvoja Gogēns) Vinsents rakstīja brālim: «Pirmdien, — ak, kaut Tu būtu bijis kopā ar mums! — mēs redzējām sarkanu vīna dārzu, tik spilgti sarkanu kā sarkanais vīns. Tālumā tas kļuva dzeltens, aiz tā nāca pelēka debess un pār visu saule. Zeme pēc lietus bija violeta un tajās vietās, kur atstarojās saule, vīdēja dzeltena.»

Šī glezna ir rudens krāsu poēzija ar vīnogu vācēju tirkīza zilajām figūrām purpursarkano vīnogulāju stīgu vidū — tā ir vienīgā, kas pārdota, Vinsentam vēl dzīvam esot (par 400 frankiem).

Tagad tā atrodas Maskavā, A. Puškina muzejā. Turpat netālu no tās redzams Gogēna audekls, kur attēlota nakts kafejnīca, ko labi pazīstam pēc van Goga aprakstiem un viņa slavenās gleznas ar tādu pašu

«Vēlāk...» Šeit, Ovērā, Vinsents gleznoja ar tādu neremdināmu alkatību, ar kādu raugās mīļotās acīs pirms drīzas šķiršanās.

Noziedējušie kastaņu koki, nomales mājas ar dakstiņu un salmu jumtiem kuplā zaļumā, pļavas ar oranžkrāsas magoņu liesmām, lauku ziedu pušķi, zemnieku un viņu bērnu portreti.[46]

Pirmajā jūlijā Vinsents negaidot ierodas Parīzē. Viņš sen nav skuvies, rudie mati nokarājas pār apkakli, biezi saaugusī bārda izce] iekritušo vaigu bālumu. Viņš pūlas izlikties jautrs. Joko ar Teo, uzsmaida Johannai, auklē mazo Vinsentu. Krēslā viņš Monmartrā sastopas ar Lotreku. Elegants, ar pelēku katliņu galvā, vieglā vasaras mētelī, ar spieķi rokā — mazais vīriņš, atmetis galvu, ar skumju skatienu caur pensneja stikliem vēro Vinsentu savām tumšajām samta acīm.

— Liekas, ka dienvidi nav atnesuši tev laimi ...

Viņi ilgi klaiņo divatā, sēž pie galdiņa. Parīze uzjautrinās, Parīze dejo kankānu. Nopūderētu, pārgurušu modistu Parīze. Jaunu švītu, podagras mocītu resnvēderu, sirmbār-dainu dzērāju Parīze. Bagāto un nabago, niecīgo un diženo Parīze. Brīnišķīgā Parīze, «kur cilvēks mirst tāpēc, ka grib dzīvot».

Pirms aizbraukšanas Vinsentu atkal nogāž no kājām jauna lēkme. Atgriezies Ovērā, Vin-sents paziņo:

«Kad ierados šeit, es jutos ļoti nomākts ... sajutu, ka uz mani brāžas jauna vētra ... Neko darīt! Kā redzat, es pūlos saglabāt labu garastāvokli, bet manas dzīvības saknes ir aizlauztas, un mani soli ļogās ...

Kad atgriezos, tūdaļ ķēros pie darba, bet ota gandrīz izkrita man no rokām. Tā kā es zināju, ko gribu, tad, par spīti visam, uzgleznoju trīs lielas gleznas.

Tajās ir milzīgi lauki, kas plešas zem mākoņainām debesīm, un man nebija grūti ietvert tajos visas manas skumjas, manu bezgalīgo vientulību. Ceru, ka .Tūs drīz redzēsiet tās, jo gribu gleznas aizvest Jums pēc iespējas ātrāk... Domāju, ka šīs gleznas Jums parādīs to, ko nespēju izteikt ar vārdiem: to, ko es saskatu lauku dzīvē veselīgu un nomierinošu.»

27. jūlijā Vinsents izņēma no lādītes Parīzē nopirkto maziņo revolveri.

— Iešu pašaudīt vārnas, — viņš teica.

Laukā, kā jau svētdienā, cilvēku nebija. Melnu putnu bars, ķērcoši brēkdams, riņķoja pār nobriedušo, bronzas zeltaino labību. No dienvidiem nāca virsū mutuļojošs melns mākonis. Satumsa kā pirms vētras ...

Nākamajā dienā Teo, kuram, par laimi, bija atvaļinājums (viņš gatavojās ar sievu pirmoreiz aizbraukt uz Nueneni pie radiem),.

•saņēma vēstuli no Ovēras, ko atnesa kurjers. Uz konverta viņš ieraudzīja ārsta Gašē pazīstamo rokrakstu.

«Man |oti žēl, ka jātraucē Jūsu atpūta. Tomēr uzskatīju par savu pienākumu rakstīt Jums nekavējoties. Šodien, tā ir svētdiena, pie manis atnāca no Jūsu brāļa, kurš aicinot mani pie sevis. Aizgājis tur, atradu viņu ļoti smagā stāvoklī. Viņš ievainojis sevi... Tā kā man nav Jūsu adreses, tad vēstule nokļūs pie Jums caur «Gupila» firmu ...»

Teo atrada brāli vēl dzīvu. Patiešām, Vin-sents neprata nokārtot savas darīšanas: lode, paskrējusi garām sirdij’, bija iestrēgusi vēderā. Kad Teo ienāca, Vinsents smēķēja pīpi. Sejā viņam atplauka vainīgs smaids. Sažņaudzis brāļa roku ar savu sauso, karsto plaukstu, viņš teica:

— Man tik ļoti gribētos, kaut tev nebūtu tas jāpārdzīvo.

Viņa jakas kabatā atradās nenosūtīta vēstule, kā arvien — ar teksta ilustrācijām.

«Varbūt Tu palūkosies uz Dobiņī dārza zīmējumu. Tas ir viens no maniem spēcīgākajiem darbiem. Klāt pielieku vēl vecā salmu jumta zīmējumu un divu gleznu uzmetumus — nepārredzams lauks, kad nolijis lietus.»

Bet nu vairs nebija vajadzības spriest par šīm gleznām pēc zīmējumiem. Tās bija turpat, blakus, — ir dārzs, ir tikko nolijušā lietus nomazgātais lauks — neizmērojami plašais lauks, kur viss runā par dzīvi: gan vēsais, svaigais zaļums, gan gaišā ceļa lenta, kas nav paguvusi iesūkt sevī ūdeni, gan mutuļo-[jošais baltais tvaiks, ko pametusi aiz sevis lokomotīve, aizskrejot gar apvārsni.[47]

Tādās stundās vilciena svilpiens, kurā vienmēr apvienotas skumjas un prieks, skan satraucoši un aicinoši un aizplūst pēc vasaras dāsnā lietus gāzes dzidrajā gaisā tālu, tālu.

PĒCVĀRDS

Nedomā, ka mirušie nav dzīvi, Kamēr eksistē dzīvie,

Mirušie dzīvos, mirušie dzīvos.

Vinsents van Gogs

«Iespējams, ka, par nelaimi, manas gleznas tiks izklīdinātas, bet, ja Tev kādreiz izdosies redzēt visas kopā, tās modinās prieku.»

Teodoram nebija lemts skatīt brā|a gleznas vienkop. Emīls Bernārs pastāsta, ka divas nedēļas -pēc Vinsenta nāves Teodors, «kuram brāļa pašnāvība bija smags trieciens, zaudēja prātu un kļuva paralizēts. Veltīgas bija visas pūles un cenšanās glābt viņu. Teodoru aizveda uz Holandi, kur pēc sešiem mēnešiem viņš nomira.» Brāļi atdusas blakus mazajā kapsētiņā Ovēras rudzu lauku vidū.

Ar to varētu beigt šo skumjo stāstu. Bet, manuprāt, Vinsenta vārdi domāti ne vien Teodoram, bet gan visiem, kuriem viņš dzīvojis,, pie kuriem domās tiecies rūgto pārdomu brīžos.

«Esmu strādnieks,» viņš teicis vienā no tādiem brīžiem, «es piederu pie strādnieku šķiras un iedzīvošos tajā arvien vairāk, es iesakņošos tajā. Es nespēju citādi rīkoties, un man nav nekādu tieksmju uz kaut ko citu.»

Vai nav pienācis laiks ieklausīties^ šajos vārdos?

Nesen ogļraktuvju rajonā Borināžā tika atklāta van Goga gleznu izstāde; var jau būt, tas bija pirmafs mēģinājums izpirkt daudzās netaisnības, kas nodarītas šim ievērojamam māksliniekam cilvēkam, lai atbrīvotu viņa mantojumu no «tulpju tirgoņu» varas, kurus var uzskatīt par Vinsenta nobendētāju garīgajiem pēctečiem.

Nosūtot brālim «Šūpļa dziesmu» — vienu no savām visskumjākajām gleznām, Vinsents rakstīja: «Es sev iztēlojos šo gleznu tieši starp «Saulespuķēm», kuras tādējādi kļūs par kaut ko līdzīgu lāpām vai kandelabriem.»

Nezinu, vai «Šūpļa • dziesma» Borināžā ir parādīta tā, kā to vēlējās Vinsents. Bet viņa doma liekas dziļas nozīmības pilna — ne jau tāpēc vien, ka zaļi sārtā «Šūpļa dziesma» patiešām izskatītos sevišķi izteiksmīga starp mirdzošajām, itin kā gaismas un zelta cauraustajām «Saulespuķēm». Ir kaut kas neizmērojami svarīgāks nekā gleznojuma samēru vērtība. Ir dzīve, kurā līdzās pastāv bēdas un laime, gaisma un tumsa, labais un ļaunais, skumjas un prieks.

Vinsents van Gogs piederēja pie tiem, kuri priecājas par dzīves spilgto gaismu un nebaidās no tās dziļajām ēnām. Viņš piederēja pie nemierīgo meklētāju cilts — un droši vien tāpēc iemantoja tik daudz dažādu vērtējumu. Viņu saukāja gan par gaišreģi, gan maniaku, gan par gudro, gan ārprātīgo, gan par patmīli, gan altruistu. Vinsenta gleznu harmoniju pārbaudīja pat ar algebru, aprēķinot procentos dažādās ietekmes.

Taču aiz visa tā bieži vien aizmirsa pašu galveno, kā dēļ viņš dzīvoja. Aizmirsa viņa-bezgalīgo mīlestību uz darba cilvēkiem, uz mieru, uz sauli — to mīlestību, kura caurstrāvo viņa labākos darbus pat tad, kad tie stāsta par cilvēku ciešanām.

Varbūt nav tālu tas laiks, kad Nuenenes audēju, Borināžas kalnraču, Seveningenes zvejnieku un Drentes ogļraču pēcteči savāks vienkop pasaulē izkaisīto Vinsenta mantojumu un mēs atkal ieraudzīsim brīnišķīgo un ^ mūžīgo Zemi ar tās ziedu paklājiem un vārpas riestošām druvām; ieraudzīsim arī tos, kuru rokas to uzarušas, apsējušas, iekopušas un izdaiļojušas, kuri pelnījuši labāku, laimīgāku likteni.

Bet pagaidām, kamēr tas laiks vēl nav pienācis, kamēr cilvēki uz mūsu planētas, tāpat kā senāk, cīnās, cieš un iet bojā, farizejiskuma un vienaldzības samīdīti, kamēr pastāv tas viss, kas nobendēja Vinsentu, — ieklausīsimies viņa balsī. Viņš to gaida. Viņam jābūt ar mums, mūsu pusē pie barikādēm.

Леонид Наумович Волынский ДОМ НА СОЛНЦЕПЕКЕ Повесть

Издательство «Лиесма»

Рига 1976

На латышском языке

Перевела с русского Клара Козловека

Художник Юрис Германис

MAJA SAULGOZI Stāsts

Redaktori G. Bērsone, T. Rullis. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore V. Ruskule. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1975. g. 21. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1976. gada 1. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X90/32. 5,5 fiz. iespiedi.; 6,43 uzsk. iespiedi.; 6,48 izdevn. 1. Metiens 30000 eks. Maksā ^OHrat». Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 188/27770-D-630. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Jelgavas tipogrāfijā Jelgavā, Raiņa ielā 27. Pasūt. Nr. 4877.

1

Hāgas firmai «Gupils un biedri» — vienai no lielākajiem uzņēmumiem mākslas darbu tirdzniecībā — bija nodaļas Londonā, Parīzē, Briselē un Ņujorkā.

2

4877

4

«Man šķiet, varēja taču iegriezties ari pie manis, palūkoties, kā es dzīvoju.» (No Londonas brālim — 1875. gada 8. maijā.)

6

No Mendesa de Kostas atmiņām par viņa skolnieku van Gogu.

8

Pēc desmit gadiem Vinsents to stāsta Gogēnam: «Kādā jaukā rītā, nebrīdinājis ģimeni, es devos uz Beļģiju ... sludināt evaņģēliju — nevis tā, kā mani mācīja, bet gan tā, kā es to sapratu.»

9

Vinsenta stāstījums Gogēnam Arlā. (No Gogēna atmiņām, kas publicētas pēc van Goga nāves avīzē

10

«Mercure de France».)

11

4877

12

Tai laikā pazīstamā franču gleznotāja un literāta vingrinājumu albums «Ogles zīmējuma studijas».

13

Karels Fabriciuss, holandiešu gleznotājs XVII gadsimtā, viens no Rembranta mīļākajiem skolniekiem.

14

Herietas Bīčeres-Stovas «Krusttēva Toma būda».

15

Droši vien pie tā paša Madjola, kurš «ar saviem mazajiem bērniem iestidzis nabadzībā un trūkumā» un par kuru Vinsents rūpējās, vēstulēs lūdzot Teo uzņemt tā darbus salonā.

16

4877

17

Ļoti bagātu vecāku dēls Antons van Rapars, holandietis, tai laikā divdesmit divus gadus vecs, beidzis Briseles akadēmiju, laikam gan bija vienīgais no paziņām māksliniekiem, kurš izturējās pret Vinsentu ar dziju līdzjūtību un izpratni. Abu draudzība un sarakstīšanās ilga piecus gadus un beideās ar atsvešināšanos un sakaru pārtraukšanu pēc «Kartupeļu ēdājiem».

51

18

Sis savā laikā pazīstamais holandiešu gleznotājs un gravieris uzskatīja sevi par Barbizonas skolas sekotāju. Viņš gleznoja dabas skatus ar govīm, zirgiem un aitām ganībās, jūras piekrastes ainavas un portretus. Apzinīgs, strādīgs un prasmīgs meistars — viņš tomēr nepacēlās virs viduvējības līmeņa ne kā gleznotājs, ne kā cilvēks, lai gan pirmajā laikā pēc iepazīšanās ar Vinsentu Mauve diezgan daudz palīdzēja tam ar laipnu izturēšanos un padomiem — līdz tam laikam, kamēr atklājās viņu abu uzskatu atšķirība.

19

4877

20

Salīdzina mūsdienu gleznotājus akadēmiķus ar baznīcas kalpiem.

21

«Es nepavisam nenožēloju, ka, nogājis līdz akvareļu un eļļas glezniecībai, apstājos. Es droši zinu, ka to sasniegšu, ja turpināšu knibināties tālāk tik ilgi, līdz mana roka beigs drebēt, zīmējot perspektīvā.» (No Hāgas 1882. gada 31. jūlijā.)

22

Tieši tajās dienās Vinsents pirmoreiz sāk runāt par visu savu darbu atdošanu Teodoram. Viņš baidās, ka tos var atsavināt par nenomaksātajiem nodokļiem. «Ņemot vērā šo gadījumu, man gribētos aizvest manus darbus uzglabāšanā kādā drošā vietā. Vispirms runa ir par studijām, kuras zaudēt, kad prātā paliek nākamo darbu ieceres, man būtu šausmīgi smagi.» (No Hāgas 1883. gadā.)

23

Kersmakera atmiņas, kas publicētas «Amsterdamas nedēļas laikrakstā» (1912. gada 21. aprīlī).

24

Džūlio Romāno (Džūlio Pippi) — gleznotājs un arhitekts, Rafaela skolnieks. Viņa darbos pirmoreiz vērojamas tā izsmalcinātā manierīguma pazīmes, kas vēlāk pārplūdināja itāļu mākslu, tuvinot pagrimumam.

25

Saris Sera — franču salona mākslinieks, portretu un žanra gleznu autors.

26

Būtu jāatceras, ka vārds «impresionisms» bija izdomāts par izsmieklu šā virziena māksliniekiem sakarā ar Kloda Monē sensāciju izraisījušo gleznu «Iespaids. Uzlēcošā saule» (Impression. Soleil levant). Impresionistiem pārmeta, ka viņu mērķis ir tikai redzes iespaidu atveidošana, nekas vairāk. Patiesībā uzticēšanās dabiskam iespaidam šā virziena nodibinātājiem nebija pašmērķis, bet vienīgi paņēmiens glezniecības atbrīvošanai no akadēmiskajiem salona nosacījumiem, kā arī līdzeklis cīņā par mākslas patiesīgumu, par tās atbilstību īstenībai.

27

Monē, Renuārs, Pisarro, Sislejs, Degā, Sezanns nn Morizo.

28

Divas gleznas no šīs svītas atrodas Maskavā, Puš-kina tēlotājas mākslas muzejā.

29

Emīls Bernārs — franču gleznotājs nn dzejnieks — bija piecpadsmit gadu jaunāks par Vinsentu. Nebūdams apveltīts ar savdabīgu talantu, viņš palaikam pakļāvās citu mākslinieku — Sezanna, Gogēna, Boloņas akadēmistu ietekmei. Dzejā viņš atdarināja* Bodlēru un Mallarmē. Neraugoties uz visu to, viņa rakstura dzīvīgums valdzināja. Bernārs ir viens no tiem nedaudzajiem, kurus Vinsents uzskatīja par saviem draugiem; pēc Vinsenta nāves viņš vienīgais izturējās patiešām kā draugs.

30

Ar citu nosaukumu — «Aktrise restorānā».

31

Ar Tangija tēva vārdu saistās Vinsenta aizraušanās ar japāņu krāsaino gravīru. Zīmējuma virtuozais smalkums, nevērība pret naturālistiskajām dētajām,, tomēr attainojot dabu visā pilnībā, japāņu meistaru drosmīgā, spilgtā krāsainība — tas viss atstājis uz Vin-sentu visai ievē_ojamu iespaidu, nostiprinot viņa paša uzskatus par glezniecību.

32

No Emīla Bernāra vēstules. Vinsenta izskats Parīzes dzīves laikā attēlots divdesmit trīs pašportretos, ko viņš gleznojis Parīzē. Viņam ir tāda cilvēka seja, kurš visu izjūt nepanesami asi: ik nervs viņam šķiet •atsegts. Ciešais skatiens neatlaidīgi prasa atbildi uz tūkstoš mēmiem jautājumiem.

33

Emīlam Bernāram no Arlas 1888. gadā.

34

«...Tā kā runa ir par daudzu mākslinieku kopdzīvi, tad domāju, ka mums kārtības labad vispirms būs vajadzīgs «priekšnieks» un, pats par sevi saprotams. tas noteikti būs Gogēns.»

Ml

35

Vinsents iekārtoja dzīvojamās telpas un darbnīcu, cerēdams, ka Gogēnam sekos arī pārējie — Lavals, Bernārs, Knaits. To visu bez iebildumiem samaksāja no saviem trūcīgajiem līdzekļiem Teodors. «Ko tur var darīt?» sarūgtināts par to iesaucās Vinsents. «Es jau tāpat pārmetu sev!»

36

Gogēna atmiņas, no kurām izvilkumi ievietoti šeit, tika publicētas pēc Vinsenta nāves Parīzes avīzē «Mcr-cure de France».

37

šī vēstule, kas pārsteidz ar savu uzsvērti salto diplomātismu, skan šādi: «Cienījamais msjē van Gog! Būtu Jums visai pateicīgs, ja Jūs atsūtītu man da|u naudas par manām pārdotajām gleznām. Ir dibināti iemesli, kuru dēj man jāatgriežas Parīzē. Vinsents un es galīgi nespējam dzīvot kopā bez nemiera un satraukuma, ko izraisa garastāvokļu neatbilstība; kā man, tā viņam vajadzīgs miers darbam. Viņš ir apbrīnojami inteliģents cilvēks, kuru es |oti cienu un pametu ar nožēlu, tomēr, atkārtoju, tas ir nepieciešami.»

38

«Es uzveicu bezmiegu ar ļoti lielām kampara devām, apslacīdams ar to spilvenus un matraci.»

39

Puantilisms (no franču vārda «puant» — punkts) ir viens no impresionistu tehnikas paveidiem — gleznošana sīkiem (punktveidīgiem) triepieniem spektrāli dzidros toņos. Tā efektīgums pamatojas uz iedomātu varbūtēju šo toņu optisku sajaukšanos skatītāja acīs.

40

Pirmais termins nozīmē gleznojumu izolētos, nesaplūstošos, vienmērīgos (par «lokāliem» dēvētos) toņos, līdzīgi vitrāžu krāsojumam, otrais — redzes un tēlainības apkopojumu.

41

Gravīras no cikla «Dienas stundas».

42

Saglabājušies ap trīsdesmit tādu pēc Rembranta, Delakruā, Milē, Domjē un Gistava Dorē motīviem Senremī patversmē gleznotu darbu. Tie pārsteidz ar brīvo pārcēlumu sava laika, savā — Vinsentam raksturīgā valodā kā krāsu izkārtošanas ziņā, tā arī savdabīgajā veidā «zīmējot ar otu», kas van Gogam tik atšķirīga no citiem gleznotājiem.

43

No Senremī 1889. gada maijā: «Šejienes dabas ainavās bieži daudz kas atgādina Krieviju, trūkst tikai strādnieku stāvu.» Krieviju van Gogs sajuta ar sirdi; acīmredzot viņš bija iemīļojis to, lasīdams Tolstoju un Turgeņevu. Bet viņš nezināja, ka tieši tur, Krievija, viņa sapnis paf mākslinieku savienību jau guvis piepildījumu dzīvē.

44

«Cietumnieku pastaiga», kas pašlaik atrodas Maskavā, Puškina tēlotājas mākslas muzejā, gleznota pēc Dorē gravīras no albuma «Londona». Izteiksmīgajā Vinsenta pārcēlumā šī tēma iemantojusi skanīgumu, kas tālu pārsniedz cietuma dzīves ilustrāciju vai atsevišķi attēlotu ainu.

46

Tajos divos Ovērā pavadītajos mēnešos Vinsents apgleznojis 56 audeklus — patiešām ārkārtīgi daudz. Kopējais saglabāto gleznu skaits — 817 (nepieskaitot zīmējumus un uzmetumus vēstulēs). Tāds ir Vinsenta īsā mūža darbu kopsavilkums, ja to izsaka sausajā skaitļu valodā, turklāt jāņem vērā, ka pagājuši tikai apmēram desmit gadi kopš brīža, kad viņš pirmoreiz paņēma rokās otu.

47

Van Goga glezna «Ovēras ainava» atrodas Maskavā, A. Puškina tēlotājas mākslas muzejā.

Content

Volinskis Leonīds Māja saulgozī

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

PĒCVĀRDS

1