Svīre Māra

Māsas

Māra Svīre

Māsas

.

.

ISBN 5-410-01116-3

1

Alfrēds nomira ar zupas karoti rokā.

Dzintra zināja, ka vīram garšo pupiņu zupa, tāpēc vārīja to katru nedēļu, tomēr ne biežāk. Lai neapnīk. Pabiezu, tumīgu, ar žāvētu cūkas cinksli, grūbām un, protams, pupiņām, gaišām un gludām kā ziloņkaula krelles. Nekad ne melnām vai violeti raibām, kas zupu dara zilgani pelēku, līdzīgu indīgam raganas virumam.

Vēl pirms brīža viņš bija nogriezis kārtējo gaļas kumosu, malis brūno kamaru zobos, apskaužami maz plombētos, par visādiem tiltiem un kroņiem nemaz nerunājot. Tad iesmēla zupu, bet apturēja karoti pusceļā, šķidrums iešļakstījās atpakaļ šķīvī, pupiņa un grūbas noripoja pār vēderu zemē. Dzintra paspēja iesaukties: “Ir nu gan viens!” —, kad Alfrēds sasvērās un būtu ar blīkšķi nogāzies, ja sieva, savu karoti pa roku galam nometusi, nepaspētu piesteigties un atbalstīt. Tomēr viņš vēlās, jo Dzintra nejaudāja vīrieša ķermeni noturēt, vienīgi mīkstināja kritienu. Viņa lūkoja labot pusguļus, pusknūpus stāvokli, kādā vīrs atradās, bet Fredis bija ļengans kā ar ūdeni pildīts gumijas maiss, un, tikai raustot aiz rokām un kājām, izdevās viņu atvelt uz muguras.

Dzintra atnesa spilvenu, palika zem galvas. Tad iedomājās: zāles! Bet ko? Korvalolu, kordiamīnu, nitroglicerīnu? Vai vispār tā bija sirds? Varbūt cits? Ātro palīdzību, jā! Bet laikam vispirms zāles. Pagrāba korvalola pudelīti — tukša. Kas tās lādas? Kordiamīns. Uz cukurā? Ūdenī? Cik? Varēja gan viņš nebūt tik noslēgts: “Kāda tev daļa par manām zālēm!” Nu re, un tagad!? Uz cukura ne,

las jāsūkā. Dzintra purināja ūdens karotē pilienus. Velns parāvis, tur nekas nenāca laukā, cilvēks traks var palikt, kamēr piliens nobriest līdz krišanai. Un cik galu galā? Divdesmit? Drošības labad vēl desmit. Nu tā! Vīra mute izrādījās cieši noslēgta, lieliskie zobi sakosti, un tajos, protams, nevienas šķirbiņas, pa kuru zāles varētu dabūt iekšā. Būtu mainītās lomās, Alfrēdam nerastos nekādas problēmas: caur viņas priekšzobu šauro, glīto šķirtnīti... '‘Reti skaisti zobi...” Palaidnis, nebija kauna zoboties!

Šķidrums gar vīra lūpu notecēja uz drēbēm. Nekāda labuma! Kur tā ātrā palīdzība? Ak, nav taču zvanīts! 01? 02? 03? Vai varbūt pavisam cits numurs, tagad visi sajaukti! Telefonu grāmatu! Piecus gadus veca! Viņa taču bija sacījusi Alfrēdam, ka “Zaļās lapas” reklamējas, bet viņš... Redzi nu, Frcdi! Pašam vajag, bet nekā! Ingum!

Drebošiem pirkstiem Dzintra sastādīja dēla telefona numuru. Par laimi, pats gadījās pie aparāta.

— Fredis nogāzās! Slikti. Izsauc ātros, es nezinu numuru. Brauc šurp! — viņa nobēra.

Dēls kaut ko jautāja, kaut ko teica, bet viss aizšalca gar ausīm, nenonākdams līdz apziņai.

Alfrēds virtuvē gārdza. Nu mute vaļā, varētu pabāzt zem mēles nitroglicerīnu. Bet ja nu tieši tajā brīdī sacērt zobus? Dzintra norāja sevi par šādām domām. Nedrīkst domāt par pašu, kad vira veselība vai pat dzīvība karājas mata galā. Un vai tad viņa kopdzīves div... nē, trīsdesmit un cik tur gadu laikā nav to vien darījusi kā upurējusies?... Ak Dievs, kāpēc Fredis tā gārdz? Sliktāk nekā naktīs, kad gulēja uz muguras. Tad varēja piebikstīt, viņš pagriezās uz. sāniem un apklusa. Nūjā, bet tagad pati uz muguras noguldīja. Pavelt? Vai tā būs labāk? Kur tie “ātrie”? Un Ingus arī nebrauc. Mašīnu tur zem logiem. Nūjā, bet gabals — cauri visai Rīgai no Purvciema līdz Pārdaugavai.

Kad ieradās ātrā palīdzība, Alfrēds bija apklusis. Ārsts, pataustījis pulsu un pavēris acu vākus, teica, ka viņiem te vairs neesot ko darīt. Mirušos ātrā palīdzība līdzi neņemot.

“Ātrie” vēl nebija prom, kad pa durvīm ienāca Ingus. Viņš kaut ko runāja ar ārstu, bet Dzintra atkal nesaprata. Galvā malās: mirušos, mirušos, mirušos... Fredis gulēja turpat virtuvē uz grīdas. Vēl pirms brīža viņa bija ņēmusies ar kaut kādām idiotiskām tabletēm, neapjēgdama, ka rit viņa pēdējās minūtes, kad vajadzēja apmīļot, sacīt kaut ko, un varbūt viņš vēl atbildētu... nu nē, caur sakostajiem zobiem ne skaņa nenāktu, bet nekas, viņa, Dzintra, “dzimtenes meitene mīļotā, dārgā”, vai kā tur bija tai dziesmā, ko Fredis jaunībā dungoja... Nūjā, viņai vajadzēja savam vīram pēdējā brīdī vēl teikt: “Es tev visu piedodu,” — vai: “Mūsu mūžs bija skaists dziedājums,” — un tā... atvadīties... Re, kā ir, visu ko cilvēki paspēj, tikai kārtīgi atvadīties ne... Tagad no Alfrēda dvesa kaut kas nepārvarams, it kā virtuves durvīs būtu ielikta stikla plāksne, kurai cauri tikt nav iespējams, un tādēļ Dzintra nevarēja pieiet pie vīra.

Viņa ievilkās istabā, apgūlās uz dīvāna, metās čokurā un dēlam atbildēja:

— Liec mani mierā! Ļiec taču mani mierā. Nē! Nenodzēs gaismu!

Ingus zvanīja pa telefonu, kaut ko runāja, pēc laika (diez vai ilga?) atnāca kādi cilvēki, skanēja vīriešu balsis, klaudzēja durvis. Tad iestājās klusums. Dzintra piecēlās. Visā dzīvoklī dega elektrība. Viņa bailīgi šļūca uz virtuvi. Alfrēda tur vairs nebija. Vienīgi uz grīdas blāvoja karote.

Atgriezās Ingus, stāstīja. “Jā... jā... jā...” Dzintra klusā balsī apstiprināja, visam piekrita, pat nevietā, un Ingus sadusmojās, ka ar māti šovakar nav iespējams neko norunāt. Nekad nebija noticis, ka viņa pievienotos. Ja kādreiz tomēr, tad pēc apšaubīšanas, iebildumiem un pretējās puses piekāpšanās — kaut daļējas. Tādēļ labāk neko pašlaik nenorunāt, lai rīt viss nebūtu jāmaina.

Viņš piezvanīja Birutai, mātes māsai, pateica... un lūdza, lai atbrauc, pārguļ šeit pa nakti. Tante klusēja. Ingum jau šķita, ka saruna pārtrūkusi, viņš sauca: — Hallo, hallo... — Beidzot sadzirdēja: — Es nespēju. Piedod! — Nūjā, saprotams. Ne jau svešs cilvēks... māsasvīrs taču. Un tik pēkšņi. Vajadzēs pašam palikt pie mātes. Tiešām... tik pēkšņi. Grūti noticēt, lai gan pats savām rokām palīdzēja ienest morgā. Un pats samaksāja par tēva novietošanu aukstajā guļvietā.

Tēvs... nūjā... Nē, nekādu sentimentālu atmiņu un asaru! Neklājas.

— Es pārgulēšu šeit, mamm... Varbūt aizbraukt pēc Zintas?

— Un puikām? Nē. Negribu jezgu. Tu — jā. Paņem skapi palagus, spilvendrānu un uzklāj. Tēva istabā vai lielajā — kā gribi.

Visu vakani Ingus būs šeit. Mazais dēliņš — vairāk nekā galvastiesu garāks par pašu. Kad pēdējoreiz viņi tik ilgi bija divatā? Nāca ar Zintu, bērniem un, ja ieskrēja viens, tad uz bridi, lai nokārtotu kaut ko praktisku. Tagad varētu izrunāties. Par ko? Par tēvu. Jā, ko Ingus zina, ko var teikt? Ko viņa grib stāstīt? Kāda vairs nozīme? Un vai jebkad ir bijusi? Nekas nav grozāms un nekad nav bijis. Bērnu un vecāku dzīves ir pavedieni, kas var satīties, sasieties un samesties cilpā, arī atmudžināties, bet nekad nejaudā saplūst vai pārveidot viena otru. Kāda augstāka un lielāka roka saplūkā pavedienu vai pārrauj. Kā Freda... Ingus ir pārāk tālu, lai viņu sasauktu. Šoreiz varbūt nesabozīsics, neteiks: “Tās ir tavas problēmas.” Vai arī: “Tās ir manas problēmas.” Tomēr no sirds izrunāties neizdosies. Pārāk tālu.

Dzintra iedzēra divas ripiņas tazepāma un aizmiga. Rītā, vēl īsti nepamodusies, viņa dzirdēja virtuvē kādu grabināmies. Alfrēds vāra sev kafiju, Dzintra nodomāja, savilka segu līdz ausīm un pabāza zem vaiga plaukstu. Vēl kādu brīdi viņa pasnaudīs. Lai Alfrēds... Pierē sāka klaudzēt mazi āmuriņi, tad salēcās sirds. Alfrēds taču... Alfrēds vakar... Cik labs bija miegs! Kaut arī galva tagad smaga. Divas tabletes pārāk daudz. Ak, kāpēc viņa neieņēma visas divdesmit vai cik bija! Kāpēc jāpamostas, lai ļautu pār sevi brukt visam, kas saucās viņas dzīve? Un lēnām kārpīties laukā no gruvešiem? Viena! Līdz mūža galam viena. Tas briesmonis gals tik drīz vis nenāks. Papriekš atsūtīs vecumu, kas spīdzinās kā sadists, lēnām atņemot un atņemot. Jau prom gluds vaigs un tumši mati.Veselība svārstās kā kuro dienu, un daža zoba trūkst. Nāks kārta citiem. Vai atstās redzi un dzirdi? Fredim tas gāja secen. Kā lai bez viņa dzīvo? Vientulībā?

Noklaudzēja durvis. Ingus aiziet. Domāja, lai mamma guļ, nemodināja. Tūlīt lejā iedarbinās mašīnu. Jā. Uz darbu. Bet viņa — viena. Pavisam viena.

Biruta atbrauca ap desmitiem. Tāda bāla, būs pavairāk pūderi uzlikusi Krāsojusies, sakopusies kā vienmēr. Kas viņai Fredis — tikai svainis.

Kamēr māsa izlaida suku caur matiem, Dzintra vēroja, aiz. muguras stāvēdama un arī sevi spogulī redzēdama. Nē, nedrīkstēja salīdzināt: Biruta piecus gadus jaunāka. Un pēc vakardienas nebija godīgi pret sevi...

Dzintra aicināja māsu virtuvē, ielēja automātā ūdeni, ielika filtru un iebēra kafiju.

Biruta neiejautāja.

— Es gribu, lai viņu sadedzina! — Atraitnes lūpām pārvēlās kā nopūta.

— Es ari... tā domāju.

Klusums. Beidzot Dzintra sāka stāstīt, kā tādās reizēs pieņemts.

— Vakar Fredis pārbrauca mājās no Rēzeknes vai Preiļiem, manis pēc kaut no mēness — sen vairs nejautāju. Ko tur viens ar cirvi vai šņabja pudeli nositis — kas man par daļu, lai paši tiek galā, tas ir, tiesa. Un tņ... Tu jau zini, Fredim nepatika stāstīt visādus briesmu gabalus.

— Es gan labprāt...

— Nūjā, visi kā traki uz šausmu stāstiem. Bet viņam tie darbs. Kam gribas mājās par darbu runāt? Un tā... Rokas nomazgāja, ienāca virtuvē. Biju pupiņu zupu izvārījusi, sākām ēst. Un pēkšņi sa... salīgojās un... no tā paša ķeblīša, kur tu tagad...

Dzintra iešņukstējās.

Māsa pietrūkās kājās, izgāja no virtuves, nostājās pie loga tā sauktajā viesistabā un skatījās ārā. Ko tādu ieraudzījusi? Ja negrib dzirdēt... Vai viegli stāstīt?

Dzintra ienesa kafijas tases, nolika uz galdiņa pie dīvāna. Izšņauca degunu, bet asaras nerimās. Tikušas pāri miega izdeldētajam trankvilizatora aizsprostam, nu plūda un plūda. Atraitne slaucīja acis kaballakatā un šņaukājās.

Māsa apsēdās blakus, pieglauda vaigu, un Dzintra ieraudājās balsī. Gadiem ilgi viņas nebija izrādījušas viena otrai maigumu. Vai vispār jelkad — glāstos? Vecāki ari nemai-gojās. Nekad vai tikai, meitām redzot? Nebija pieņemts. Jānotiek kam tādam... lai...

— Beigas... beigas... — Dzintra šņukstēja.

— Katram kaut kad...

— Visam! Dzīvei!

— Beigu nav. Tās ir sākums jaunai dzīvei. Ja var ticēt reinkarnācijai...

— Neticu! — Dzintra saslējās un raudzījās māsā aizraudātām, šaurām, niknām acīm. — Arī visādām inkarnācijām neticu, kamēr pali nebūšu no jauna iemiesojtīsies!

Binita drusku augstprātīgi pasmīnēja, bilstot:

— Tad tu būsi zīdainis un neko neatcerēsies.

— Nu redzi?! Kur jēga? Ko dod citas dzīves apsolījums?

— Mierinājumu.

— Muļķiem! Man apriebušies visi solījumi. Atceries: tad pēc pieciem, tad divdesmit, tad septiņiem gadiem būs paradīze zemes virsū. Kā Amerikā un vēl labāk. Un kas tika? Bruņurupucis paspēra soli tuvāk jūrai, bet tik un tā pērās pa smiltīm. Un tagad? Godmanis vismaz godīgi pateica, ka papriekš būs atsitiens un tad... Cik ilgi var atsisties? Tur apakšā plikas dzelzs pederes, vai? Bet citi grib iestāstīt, ka rāpjamies jau laukā. Neredzu! Nejūtu! Neticu! Pietiek man solījumu! Pat Fredis solīja... Un kas man tagad? Beigas...

— Ir Ingus. Mazdēli. Māja...

— ...tava arī. Lai paldies Fredim! Ja viņš nebūtu advokāts, nemūžam neatdabūtu. Priecājāmies, remontējām... Kā es bez viņa?... — Dzintra atkal iešņukstējās. — Varēja dzīvot un dzīvot. Tikko sešdesmit. Vai tas kāds vecums?

— Tas ir laiks, kad viss var gadīties.

— Tu domā — man arī draud?...

— Gluži otrādi! Pati sacīji — vai tas kāds vecums! Līdz simtam!

— Fui! Negribu! Drebošām rokām. Bezzobainu muti kaut ko čamstināt... Un bez vīrieša!

— Diez vai tavā vecumā tas...

— Tu atkal nesaproti! Varbūt izliecies. It kā nezinātu, ka man tas bija tikai pienākums. Bet es taču naglu iesist nemāku. Vai eņģes ieeļļot. Iedomāties nevari, ko māja prasa! Kā zīdainis — vienā gabalā brēc. Un nu viss pašai...

Dzintra atkal apraudājās, tad nošņaucās un paskatījās uz Birutu, kas Lēni malkoja kāliju. Tā pacēla plakstus, un Dzintra ievēroja arī māsas acīs asaras. Aši novērsusies, iemudžināja skatienu kailajos zaros, kas plandījās aiz loga.

— Redzi... — viņa ierunājās. — Tas bērzs gandrīz tāds pats kā toreiz. Nu nav jau, bet man izskatās. Jo toreiz pati biju maza un koks likās liels. Bet durvju kliņķi nudien tie paši, tici netici! Tikai ar krāsu nopaēkāti. Fredis sacīja — esot lādi šķīdinātāji, jāiemērcot, jāpaturot kādu dienu, spīdēšot kā zelta. Bet es tak nezinu, uz kuru pusi skrūve jāgriež!

— Iemācīsies. Visu iemācās, kad nav cilas izejas. Severīns neko neprata...

— Tev ari nevajadzēja! Atceries, tētis teica: “Biruta kā puika.” Un tā arī ir. Klausies, nāc šurp! Dzīvosim atkal kopā. Kā bērnībā. Divas istabas tev, divas man un šī kopīga. Savā es gribētu palikt, bet citādi — izvēlies. Varbūt vectētiņa un vecmāmiņas. Tās pašlaik vēl patukšas. Vai bijušo bērnistabu — atceries? Fredis tur ilgi nedabūja dzīvot.

— Nemūžam! — Biruta strikti noteica.

Pēc pusgada “nemūžam" izrādījās sadrupis un izputējis atmiņu, ikdienas vai nākotnes cerību vējos. Biruta pārcēlās uz. kluso Pārdaugavas ieliņu, uz vecāku māju kā “domājamās puses” likumīgā īpašniece. Pretēji uzskatam, ka dokumentu valoda ir precīza, Birutai "domājamā puse” šķita savāds, pat jocīgs apzīmējums. Viņasprāt, par domājamo pusi varētu saukt smadzeņu puslodi, kur “vārās” prāts — salīdzinot ar otru, kur rodas jūtas un kuru tāpēc varētu dēvēt par emocionālo pusi. Ja to attiecina uz māju un viņai pieder domājamā daļa, tad Dzintras īpašumā jābūt emocionālajai. Viņām bija paskaidrots, ka šīs daļas praktiski nav iespējams nošķirt, tomēr Biruta iztēlojās, ka pie domājamās pieder virtuve, vannasistaba un labierīcības, pie emocionālās — tā sauktā viesistaba, kur dzimšanas un vārda dienās tika dziedāts, mēļots, smiets un dejots, bet vēl nesen asaras lietas.

Droši vien arī guļamistabas... Lai gan pensijas vecuma atraitnēm arī tās vairāk ir domājamās, kad, visādi prātojot, jāgrozās no viena sāna uz otru.

Turpretim apakšstāvs bija domājams, iedomu īpašums pretstatā reālam. Jo īrnieki saimnieku parādīšanos vienkārši ignorēja. Kā nebija maksājuši namu pārvaldei, tā nemaksāja arī tagad.

Biruta smējās, ka šai mājai esot ķēriens uz. virsniekiem, bet Dzintra gremzās — tas esot vai lāsts. Kā pirms kara “draudzīgās armijas” majors Koļeščuks ievācās ar savu ģimeni, tā virsnieks pēc virsnieka līdz šim brīdim, arī vācu laikā, tikai tas bija citas armijas virsnieks un bez ģimenes.

Četrdesmit pirmajā gadā nacionalizētajā namā tik liela “platība” vienai ģimenei vairs nepienācās. Tēvs gan centies iebilst, ka Augusts un Jūle Tomsoni, kas dzīvo pirmajā stāvā, ir otra ģimene, bet izpildkomitejā nokaunināts, jo tēvu un māti gribot aizdiegt. Vai tad neesot viena dzimta? Tak jau visi Tomsoni. Nākšoties sablīvēties ciešāk. Vai arī atteikties no divām citām pirmā stāva istabām. Tās saucās tēva klīnika. Viņš ārstēja četrkājainus pacientus, kuru divkājainie pavadoņi bija ļāvuši pelnīt naudu mājas pabeigšanai. Sākuma kapitālu devis tēvatēvs, tas pats Augusts Tomsons, kam nu vajadzēja “pieblīvēties” otrajā stāvā. Pārdevis lauku saimniecību, lai dēls varētu uzcelt māju, kurā viņi, vecākā paaudze, vadītu mierīgas dienas. Klīniku nedrīkstēja zaudēt. Veterinārārsta privātprakse uzturēja ģimeni. Pārdaugavas namīpašnieki vēl bija pārtikuši diezgan, lai rūpētos par saviem mīluļiem.

Vectēvs un vecāmāte iekārtojās augšā, mazajā istabiņā pie virtuves un otrā — lielākā blakām. Projektā paredzētā “kunga guļamistaba” tika Dzintrai, tēva gultu nolika mātes “buduārā”, kur palika arī Biruta, jo naktīs vēl pieskatāma.

Viņa bija dzimusi 1940. gada 16. janvāra rītapusē, kad zaķiem acis sprāga no pieres, lausks spēra māju pakšķos un ābcles salā sastinga. Pavasarī neizplaukušie augļu koki ķēmīgi kaili rēgojās apkārtējā zaļuma vidū, likās, ziema tos nejauši te aizmirsusi. Avīzes rakstīja, ka šai rītā Dagdā termometrs rādījis —43°C. No tā laika bija pagājuši piecdesmit trīs gadi, bet aukstuma rekords vēl turējās, un Biruta lepojās, it kā pati būtu izvēlējusies savu piedzimšanas dienu, gan ari ievērojamo salu pasūtījusi.

Tagad “sablīvējās” Dzintra, un jaunākā māsa ieņēma vecā-tēva un vecāsmātes istabas. Abu logi raudzījās uz ielu, kas tikai augstprātības dēļ valkāja šo vārdu. Malas izdangātas, vienīgi vidus kādreiz bruģēts apaļiem akmeņiem, bet vai nu taupības, vai skopulības dēļ tic klāti reti, starpās iepildītā grants izzudusi, tās vietā pelēka smilts, kas sausā laikā putēja, turpretim lietū pārvērtās dubļos. Bruģeri droši vien sapņos nenojauta slodzi, ko viņu klājumam nāksies iz,turēt, tāpēc viņus nedrīkstēja pelt par sliktu darbu. Nekopts un nelabots viss aiziet bojā, sākot ar koka grābekli un beidzot ar zudušu civilizāciju atstātām pilsētām.

Māja pretējā ielas pusē — tāpat kā tēva celtā — atradās aiz žoga, ko zaļā vilnī ieskāva ceriņķrūmi. Čemuri jau iekrāsojās violeti, un Biruta iztēlojās, cik skaisti būs, kad pāri sētai gāzīsies ziedu šļakatas. Pašu dārzā ceriņi bija iestādīti sētas pusē, gruntsgabala viņā galā. Diezin kāpēc tā? Birutas atmiņas par šo māju rādījās visai miglainas, varētu pat sacīt, ka to nebija. Spoža, brūni krāsota grīda viesistabā. Tumšzaļu samtu apvilkts dīvāns ar ovālu spoguli atzveltnes augšā. Spogulis ļoti saistīja. Citādi pie tā nevarēja likt, vienīgi dīvānā iekāpjot, kas bija stingri aizliegts'. Bailes un vēlēšanās, vēlēšanās un bailes... Balta, gluda, gluda vanna un šalcošs ūdenskritums tualetē šķita nosapņoti, kad vēlākajos gados, dzīvojot Kurzemē, laukos, vajadzēja skriet pāri pagalmam uz. sirdsbūdiņu un visiem vienā un tai pašā uz plīts sildītā ūdenī mazgāties zilganpelēkā bleķa vannā, kas arī skaitījās lepni, jo kaimiņu Vija stāstīja, ka viņi tupstoties koka kubulā.

Bet ceriņi?

— Dzintra! Kāpēc mūsu ceriņi dārza kaktā? Vai nebija ielas pusē? Varbūt izcirsti vai iznīkuši?

— Nē. Es vainīga.

— Tu taču vēl biji maza!

— Samērā. Gadi seši, septiņi. Redzi... Dāmas un kungi, kas pie tēva atveda savus sunīšus, lai... lai atvieglinātu tiem pēdējo stundiņu... Man neviens nestāstīja, pati vēlāk sapratu. Un tā... Dāmas atstāja nāvei nolemto mīluli šeit...

— Šeit?!

— Apakšstāvā, klīnikā, protams. Atstāja un aizsteidzās, pirms dzīvnieka dvēsele izlidojusi, ja tāda vispār ir.

— It kā neesot. Tomēr inkarnācijas teorija pieļauj iespēju, ka cilvēka dvēsele var iemiesoties dzīvniekā...

— Tas ir neticami!

— Nav pierādīts. Par to vēl strīdas.

— Neiespējami, kā tu vari nēsāties ar savu inkarnāciju!

— Savai es lieku pilnīgu mieru. Kamēr dzīvoju, nav aktuāli.

— Tu gribi vai negribi, ka stāstu?

— Tad nebūtu vaicājusi.

— Kur paliku? Jā... Un tas lopiņš... nu beigts un kaut kur jāaprok.

— Esot suņu krematorijas.

— Šaubos, vai toreiz bija. Tēvs, domājams, to darīja paslcpen, bet reiz es nolūrēju. Bija tāds mazs, sprogains šunclītis, pūdelis vai kā viņu sauc. Tikko tēvs zemi nolīdzināja un aizgāja, es paņēmu savu lāpstiņu un uztaisīju kapiņu. Noplūcu dārzā puķītes, appušķoju. Turpat blakus arī bija izrakņāta zeme, un es jau tolaik nebiju muļķe, sapratu... Uztaisīju vēl trīs kapiņus. Iznāca jauka, glīta kapsētiņa... Zini, es to nesen atcerējos, kad biju pie Freda... Tur arī ir jauki, vai ne?

— Par ceriņiem! — Biruta pārtrauca māsu. — Tu stāstīji par ceriņiem.

— Es uz. tiem arī eju. Pacieties, mīļā! Tātad jauka, glīta kapsētiņa. Sabakstīju smiltīs puķes, laistīju ar lejkanniņu. Pušķoju ar vainadziņiem, pali nopinu. Zini, kamēr tu skaitījies “bīstamajā” vecumā un mamma ar tevi noņēmās, man bija liela brīvība. Šaipus sētas. Viņpus vienu nelaida. “Uz ielas neko labu nevar iemācīties,” viņa teica.

— Tieši kā es savai meitai.

— Mammai tas patiktu.

— Man arī, ja Ilze rīkotos tāpat. Bet viņa Elīnai dod pārāk daudz brīvības. Nu, un tātad...

— Pienāca kārtējā reize... Tēvs ieraudzīja un... bija visu atkal nolīdzinājis. Es raudāju, sūdzēju mammai, viņa mani aizstāvēja. Meitēns mācoties žēlsirdību, teica. Tēvs atcirta, ka savu dārzu neļaušot pārvērst par Pauteonu. Neiedrošinājos prasīt, ko tas nozīmē. Kad vēlāk uzzināju, tik un tā saistījās ar suņu kapsētu.

— Bet ceriņi?

— Tēvs tam sprogainajam virsū uzstādīja ceriņus. Un visiem iepriekšējiem un nākamajiem arī. Tikko kādu apraka, tā ceriņš virsū. Jo tos var stādīt cauru gadu. Bet mamma tāpēc šeit, mājas tuvumā, negribēja.

— Atceros, teica, ka ožot pēc trūdiem. Reiz pat prasīju, kāpēc viņai tā liekas, bet neatbildēja.

— Jo centās mūs pasargāt no negatīvām emocijām.

— Jā... Bet man ceriņi patīk.

— Kad saplauks, varēsi tur salauzt un pielikt visas vāzes pilnas. Jo ceriņus lauž, jo labāk citugad zied.

Atgriezusies no tirgus, Dzintra virtuvē izkravāja iepirkumus. Divi litri no kannas lejamā piena, puskilo krējuma — viņas burciņā, kilograms biezpiena, pudele eļļas, puskilo vistu mādziņu un kilo tītara aknu. Mādziņas novārīs, saēdamas nebūs. Varēs piemalt pastētei. Buljons noderēs zupiņai.

Apakšstāvā klaudzēja gaļas āmurs. Re, kaimiņiene klapē karbonādi, bet par apkuri nemaksā, kamēr viņas, īpašnieces, skaita katni santīmu.

Pēckara gados visu mantu pazaudējuši, vecāki mācīja meitas būt taupīgām. Un nebija arī ko šķērdēt. Kad Alfrēds labi pelnīja un Dzintra strādāja, pat tad ar naudu aplam nesvaidījās. Mājas viesībām gan nežēloja — lai radi un draugi redz, ko Kamergrauži var atļauties. Ikdienā viņa pietaupīja nopietnām vajadzībām: mašīnai, jaunai mēbelei vai mētelim. Tāpēc šodienas nepieciešamība knapināties tik gauži nenomāca. Brīžam pat šķita, ka atgriezusies bērnības gados, un tajā bija savs jaukums.

Divas reizes nedēļā Dzintra iepirkās Āgenskalna tirgū. Uz katru produktu varēja ietaupīt vai desmit santīmu. Ja pirka vairākus, kopā izdevās atlicināt pat puslatu. Vienīgi nedrīkstēja tūlīt to iztērēt tramvajam. Tāpēc smagās somas dēļ atpakaļ brauca, bet turp gāja kājām. Arī veselībai kustības nāca par labu. Kas vainas lēnām soļot pa savu ieliņu, pagriezties pa kreisi, vēlreiz pa kreisi...

Dīvaini, ka šīs ieliņas nemodina nekādas atmiņas. Nūjā, mamma neļāva blandīties. Pie viņas rokas ejot, kaut ko vāvuļojot, bērna domas domājot, skatījās uz priekšu vai mākoņos.

Tagad klusās ieliņas stāstīja daudz vairāk. Kuras mājas saimnieki čakli, kuras slinki. Gar dažu ziemā nācās brist pa kupenām, gar citu kājuceļš tīrs kā galds. Pavasarī vieni savāca un sadedzināja ziemas drazas, tikko zeme nožuva, turpretim otri gaidīja, lai vecās lapas un kūla ieaug jaunajā zālē. Tad nāca ķiršziedu laiks, kad trotuārs noklāts kā ar mīlestības vēstulēm. Patlaban plauka ābeles — no sārtām līdz koši baltām, ceriņi, kastaņas — visi reizē. Kāpēc nevarētu pastiept ziedēšanas laiku garāku — vismaz kam augļi nav jānes? Saka taču, ka sievietes, kam nav bērnu, arī ilgāk turoties jaunas. Dzintra gan to apšaubīja. Garlaicību kliedēdamas, tās biežāk cilāja šķiltavas, cigareti un, skat, drīz vien dzeltenas un krunkainas kā vājinieces.

Lejā aivien vēl klaukstēja āmurs. Saridājusi produktus ledusskapi, Dzintra uzvārīja kafiju, paņēma lasi un atsēdās uz dīvāna viesistabā.

Pēc Birutas ierašanās viņai palaikam bija tāda sajūta, it kā Fredis būtu atgriezies. Ne tad, kad māsa mājās, bet darba laikā. Dzintra pa dienu bija viena, kā agrāk, gādāja par vakariņām, gaidīja... Pienākums vai pašas griba? Brīžam pašlepnums uzsita asinsspiedienu. Karstums pāršalca visu augumu. Kāpēc jābūt par kalponi māsai? Tādēļ, ka tā strādāja, pelnīja un samaksāja par siltumu un ūdeni, arī īrnieku daļu? Protams, labi, citādi liesa par parādiem varētu atņemt māju, Fredis bija teicis, tāds likums esot, tāpēc allaž sekoja, lai maksājumi tiktu nokārtoti. Pusgadā, kopš Fredis... tie bija iekrājušies, paldies Ingum, ka parādu nolīdzināja.

Dzintra nebija īsti pārliecināta, vai patiktu atkal iet darbā. Drīz sāksies ceturtais gads, kopš viņa bija brīvs cilvēks, aizgāja pensijā pašā inflācijas trakumā, kad cenām nulles vien griezās. Brīžam pat galvu reibinoši, lai gan viņai, kā jau ekonomistei, skaitļi bija parasta lieta. Tie rādija ari, ka, apaugusi ar vairākiem kooperatīviem, rūpnīca iet uz. grunti. Dzintra izlauzās līdz direktora vietniekam un ar dokumentiem pierādīja, ka, lietojot rūpnīcas izejvielas un strādājot rūpnīcas cehos, bet naudu ieskaitot savā kontā, kooperatīvi kļuvuši par parazītiem. Andrejs Petrovičs uzklausīja, pateicās un... pēc dažām dienām plānu daļas vadītāja atgādināja, ka Dzintrai esot laiks doties pelnītā atpūtā. Viņa to uzskatīja par izrēķināšanos, kļuva nervoza, vakaros dzēra miega zāles. Bet Fredim, kā parasti, izrādījās taisnība: ja valsts par nekā nedarīšanu maksā, tad muļķīgi atteikties. Lai gan tieši tolaik bija atļauts saņemt gan algu, gan pensiju. Un atkal Fredim taisnība: nabadzīga valsts ilgi to nespēj vilkt.

Rūpnīca tagad tikpat kā izputējusi. Andrejam Petrovičam esot privātfirma, kurā par grāmatvedi bijusī plānu daļas vadītāja, bet kolēģes ekonomistes kur kurā. Dažas bezdarbnieces, dažas ari pensijā, divas beigušas zvērināto revidentu kursus un esot uz zaļa zara. Viņai arī vajadzētu?... Kamēr Fredis labi pelnīja, Dzintra par darbu nedomāja, bet tagad... Vienīgi šaubījās, vai pārāk daudz nav aizmirsies, un tagad esot pavisam cita grāmatvedības sistēma, kas Dzintrai pilnīgi sveša. Ja arī kursus izdotos beigt, nav teikts, ka dabūtu darbu, jo pensijas vecuma cilvēkus, kā dzird, uzskatot par norakstāmiem. Un datori! No tiem viņai vienkārši bail! Bija pieradusi pie skaitāmajiem kauliņiem un ar roku griežamā skaitļotāja, pēdējā laikā izmantoja kalkulatoru, veikalā vai tirgū pat demonstratīvi, lai pārdevēja nedomā, ka darīšana ar kādu tantuku. Bet ciparu un burtu klejošana pelēkajā ekrānā šķila noslēpumaina kā zemūdens valstība, kad kinooperatora — un vēlāk skatītāja — iedz.es laukā patvaļīgi iepeld kāda zivs, medūza vai astoņkājis, lai tikpat neatkarīgi pazustu, pametot mirdzošus burbuļus vai neatstājot neko.

Nē, šimbrīžam labāk, kā ir. Pēdējā laikā pārmaiņu vairāk, nekā cilvēks spēj pārdzīvot.

Pa dienu gandrīz vai noticējusi, ka Fredis ir, tikai darbā, Dzintra māsas pārnākšanu uzskatīja par netaktisku atgādinājumu, ka vira nav un nekad nebūs. Saprotams, Fredim

daudz ko varēja pārmest, un viņam — ja tas nebūtu viņš — vajadzēja atzīt, ka pamatoti. Bet kuram vīram nav trūkumu? Kas savējo par tādu lieli, melo vēl vairāk nekā citas. Piemēram, Biruta. Nekad neviena slikta vārda par Severlnu. Pat tad, kad viņš dzērumā nositās, bet Birutu nācās burtiski izlocīt laukā no bleķiem. Par laimi vai nelaimi, vīra bēres viņai, slimnīcā guļot, gāja secen. Cik grūts šis bridis, varbūt tāpēc, ka pats pēdējais pēc pēdējā... Labāk, ka nav jābūt klāt... Lati liktos, ka aizlidojis kopā ar dvēseli.

Pa ielu, smagi nīkdama, tuvojās automašīna un, tavu brīnumu, apstājās pie mājas. Augstie kravas konteineri sniedzās vai līdz otrā stāva palodzēm. Pretī iznāca Proņins, majors, kas ar savu ģimeni aizņēma abas tēva klīnikas istabas un apakšstāva virtuvi. Kā otri īrnieki ēstvārīšanas vajadzībām pielāgojuši stūra telpu, to, zem Freda istabas, Dzintra vēl nebija pārbaudījusi. Neērti līst iekšā un skatīties.

Proņins laikam bija licis, un šoferis grieza mašīnu pagalmā. Ak vai, ak vai, Dzintra satraucās, tāds milzenis, samals pagalmu, ka zāle vairs neaugs, un izgāzīs vēl vāilu stabus! Būtu Fredis, sacītu, lai iet un aizliedz, vīrietim klausītu, bet viņai... ko tad viņa... kas sievišķa teikto ņem galvā? Skriet lejā, apskatīties? Kāda jēga? Grozīt neko vairs nevar, mašīna jau rūca sētas pusē. Apklusa. Sāka skanēt vīriešu balsis, pa vidu Ksenijas spiedzīgā. Vai viņiem būtu atvestas jaunas mebeles? Vai arī...? Dzintra neiedrošinājās noticēt. Vai tiešām viņi taisās prom?! Un virsnieku laiki Tomsonu namā būs beigušies? Pārsteidzoši! Kāpēc viņai neviens neko neziņoja? Bet kālab? Kas lai to darītu? Nu skaidrs, Ksenija klapēja talkas karbonādi.

Dzintra steidzās pie virtuves loga, kas sētas pusē. No turienes varēja labi noskatīties. Pats Proņins un vēl viens vīrietis nesa laukā izjauktus mēbeļu gabalus un ari jaunas, iepakojumā, metāla stīpiņas apņēma kartonu. Divi citi vīri visu kārtoja konteinerā. Rīkojās aši un lietpratīgi, nudien brīnums, cik daudz mantības sagāja tai metāla skapī. Uz kurieni viņi brauks? Kad? Tūlīt vai tikai iedzīvi aizsūtīs un paši laidīsies prom vēlāk? Necik ilgi bez mēbelēm nedzīvos. Nu tik jāmeklē bagāta lirma, kam telpas izdot. Neticami, ka lieJās Krievijas armija aiziet no mazās Latvijas klusi un pieklājīgi, gandrīz kā nokaunējusies!

Satraukums un ziņkārība tomēr nodzina Dzintru lejā.

— Kā tad tā? Kaimiņi uz. citu dzīvokli vācas, mani nemaz nebrīdinājuši! — Dzintra izlikās jokojam.

— Deportācija! — Ksenija atcirta un izslēja zodu kā partizāne Zoja Kosmodcmjanska, un Dzintra pat sarāvās, gaidīdama spļāvienu sejā. — Deportācija notiek bez brīdināšanas, — Ksenija nopūzdamās piemetināja.

— Atgriešanos dzimtenē jūs uzskatāt par sodu? — Dzintra brīnījās.

— Ko nu sauc par dzimteni, — izmeta pats Proņins. — Es no Ukrainas, Kseņa no Baltkrievijas, Vova dzimis rīdzinieks, bet braucam uz Krieviju.

— Mēs dzīvosim Maskavā! — puika priecīgs lielījās, kā jau bērns, kam pārcelšanās ir brīnišķīgs piedzīvojums.

— Ne jau īsti Maskavā, bet pie... — tēvs laboja.

— Vienalga! Tu teici, ka uz Maskavu varēšot ar eļektričku aizbraukt. Kā no Rīgas uz Jūrmalu.

— Tālāk gan, krietni tālāk.

— Jo labāk! Man patīk braukt eļeklričkā.

— Ja tagad mantas, tad jau paši ari drīz... — Dzintra minēja.

— Pēc pāris nedēļām varēsit likt iekšā kādu firmu, ja tikai gribēs šai graustā līst, — Ksenija attrauca.

— Kā ar parādu? Par iri neprasu, bet par apkuri no savas kabatas samaksāju.

—= Parāds? Tagad tādi laiki, kad visi zaudē. Domājat, mums šī pārcelšanās kā medusmaize? Deva paostīt!

— Pārcelšanās izdevumus taču atlīdzina?

— Tieši tā. Bet ne vairāk. Labi, ja tiksim cauri. - Proņins runāja gurdi, bet Dzintrai likās, ka dzird papēžus sasitam. Šitiem, rādās, katra diena aust no jauna, vakardienu izdzēšot līdz ar visu, kas bijis. Bet varbūt patiešām armija noskopo-jusies?

— Lai jums labi klājas! — Dzintra nopūtās un kāpa augšā. Uz. trepēm vēl atgriezās. — Ceru, ka atslēgas atdosit.

— - Obligāti! — Proņins apsolīja.

Deportācija?

Četrdesmit pirmajā esot bijis citādi.

Viņu ģimenei laimējās. Skaidrs, vecāki ar vecvecākiem to pārrunāja, bet Dzintra vai nu nebija klāt, neieklausījās, vai nesaprata, septīto mūža gadu viņa sveica divas nedēļas pēc četrpadsmitā jūnija. Diez kāpēc viņu ģimeni neaizveda? Ar šodienas prātu Dzintra sprieda: varbūt tēvs kāda svarīga biedra sunītim palīdzējis. Nebija taču nekādas dzelžainas mērauklas, lai noteiktu, kuru ņemt un kuru ne. Pat neizskaidrojami, kāpēc dažu ģimeni deportēja. Ne bagāti, ne “ekspluatatori”, ne politikā iejaukti, bet prom. Varbūt Tomsonus pasargāja tas, ka mājā dzīvoja apakšpulkvedis Koļeščuks. Viņš būtu varējis aizrunāt par augšas kaimiņiem, jā, kaimiņiem, jo nams bija nacionalizēts. Teikt, ka lojāli. Visi pieaugušie prata krievu valodu — vecie pavisam labi, jaunie ciešami —, un skuķis rotaļājās ar apakšpulkveža Mitju.

Dzintrai mamma bija iemācījusi krieviski “spasibo”, “poža-luista” un “ņe poņimaju po russki”.

Šīs bagātības pietika, lai ar virsnieka puiku spēlētu paslēpes vai līstu dārzā, spertu redīsus un, zālē noslaucījuši, grauztu, ka šņakst. Milja bija gadu jaunāks un arī mazāks, toties apaļīgāks. Dzintras mamma reiz bija teikusi: “Ar kāsām nobarots.” Dzintra jautāja, kas tās tādas, un mamma pasmējās: “Ko tev no rīta visgrūtāk dabūt iekšā.” Kas tas bija? Protams, zivju eļļa, bieza, gluma un smirdīga. Kad mamma tuvināja karoti Dzintras mutei, meitene saknieba lūpas, mamma karoti nolikt vairs nevarēja, tās saturam bija jānokļūst skuķa mutē, jo pienācās, lai bērns izaugtu stiprs un vesels. “Taisi muti vajā, tūlīt taisi vaļā!” mamma lika, bet Dzintra purināja galvu, īdot: “N—n—n...” Tad nāca palīgā vecmāmiņa, atgādināja, cik jauks bērns esot mazā māsiņa, norijot eļļu un vēl aplaizoties. Protams, mazā muļķe taču vēl nejēdza, kas garšīgs, kas ne. Beidzot iejaucās tēvs. “Nu, būs vai nebūs?!” Visvairāk Dzintra bijājās vecātēva. Viņam bija biezas, sirmas uzacis, daži no sirmajiem sariem nokarājās kopā ar plakstiem, varbūt pat dūrās acu ābolos, tos tikpat kā nevarēja redzēt. Kad vectētiņš uzrāva uzacis, nokrekšķējās un paskatījās meitenē, mute bija vaļā, un mamma šo brīdi nenokavēja. Virsū Dzintra dabūja karoti tonikuma. Tik salda un garda, ka gribējās izdzert visu pudeli, bet mamma to glabāja visaugstākajā skapja plauktā. Varētu jau kādreiz uz krēsla uzlikt mazo ķeblīti un mēģināt piekļūt, bet nekad negadījās, ka neviena pieaugušā nebūtu mājās. Drusku biedēja mammas atkārtotais: ’’Zāles ir zāles, jād/.er ar normu.” Balss bija draudīga, tātad “norma” ir labi, bet vairāk... Vairāk tātad būtu ļauni. Tikai nebija zināms, kā. Un tas lika trūkties.

Dzintrai kārojās zināt, vai Mitja tiešām zivju eļļu ēd karotēm kā buljonu, bet viņa neprata pajautāt. Beidzot nosprieda, ka ari tās taču ir zāles un diez vai Mitjas mamma gribētu puikam sliktu. Laikam viņš “normu” izdzer aplaizīdamies, tāpat kā māsiņa. Tātad mazā arī būs resnule, jau tagad bija. Tā viņai vajag. Bļauj par katru sīkumu. Un visi lielie tad nezina, kā mierināt, žēlot. Bet, ja Dzintra nobrāza ceļgalu līdz. asinīm, tēvs uztriepa jodu, lai sāpētu vēl vairāk.

Kad Mitjam parādījās trīsritenis, Dzintra viņu briesmīgi apskauda. Tik brīnišķīgi brauki pa spoži brūno, gludo lielās istabas grīdu! Tikko meitene bija vienu riņķi izlaidusi un uzņēmusi īsto ātrumu, Mitja ieķērās turekļos un grūda Dzintru no sēdekļa nost, kaut ko teikdams, kas varēja nozīmēt vienīgi: “Tagad es!” Bet, kad pēc viena riņķa Dzintra darīja tāpat, šis spiedza nelabā balsī, un meitenei bija bail, ka tūlīt parādīsies puikas mamma un bārsies nesaprotamajā valodā. Skopulis! It kā nevarētu izbraukties, kamēr viens pats!

Prieki un ķīviņi neturpinājās ilgi. Sākās karš, Mitjas tēvam vajadzēja doties uz fronti, bet virsnieku ģimenes evakuēja uz Padomju Savienību.

Dzintras mamma šuva aizkarus no tumšbrūna bieza auduma, un meitene nevarēja saprast, kāpēc tādi vajadzīgi. Pat baltos, caurspīdīgos agrāk savilka malā. Mamma tad teica: “Lai saulīte ienāk.” Tagad skaidroja: “Lai logi naktī nebūtu gaiši.” — “Kāpēc lai nebūtu?” — “Lai vācieši neredzētu uzmest bumbas.” — “Bet dienā viņi tik un tā redz!” sprieda Dzintra. Viņa jau zināja, ka bumba, ko met lidmašīna, nozīmē lielu blīkšķi, un, kur tā nokrīt, ceļas melni dūmi. Bet bumbas viņa iedomājās tādas, kādas puikas pa ielu dzenāja, tikai smagākas.

Mitjas mamma nerādījās pat setā, bet kādudien sāka skraidīt līdz vārtiņiem un lūkoties pēe kaut kā. Beidzot sagaidīja. Tā bija armijas mašīna. Izlēca nevis apakšpulkvedis, bet tikai šoferis, abi ar virsnieka sievu iesteidzās dzīvoklī un sāka nest ārā saiņus un mantas.

Kravājās prom! Dzintra aizskrēja pie tēva, lūdza parunāt ar “to krievieti”, lai atstāj trīsriteni. Tēvs paskaidroja, ka tāpat neviens neko neatstāj. “Tad samaksā, nopērc!” meitene dīca. “Varbūt tiešām...” bilda mamma. “Kad mūk, tāda lieta vienīgi par apgrūtinājumu.” Tēvs pārmetoši paskatījās mammā. “Ka bērns nesaprot, es nebrīnos, bet tu?... Tas taču nebija pirkts! Nosperts kādā aizvesto dzīvoklī. Runas nevar būt!”

Asaras valdot, Dzintra kodīja apakšlūpu un dīdījās pagalmā, cerot, ka, viņu redzēdama, virsnieka sieva iedomāsies: "Meitenei trīsritenis ļoti patika, lai paliek.” Mitjam, skopulim, nekas līdzīgs, protams, neienāks prātā, kur nu, viņš sāks pat spiegt, bet lielie taču drīkst darīt, kā grib.

Mantas lielā steigā tika krautas automašīnā. Dzintra vēroja, kā šoferis un Mitjas mamma pusteciņus skraidīja iekšā un ārā. Riteni iznesam viņa neredzēja. Sirds trīsēja nojautā: atstājuši, lai sagādātu pārsteigumu.

Virsnieka sieva kaut ko teica Mitjam, pastūma uz meitenes pusi. Puika pastiepa roku un sacīja:

— Dosvidaņija!

To Dzintra bija dzirdējusi katru dienu un saprata: uz redzēšanos! Viņa arī pastiepa roku, sajuta siltu, mīkstu ķepu, ar kuru nezināja, ko darīt, tādēļ savu plaukstu steigšus atrāva.

— Dosvidaņija!

Tikko mašīna izbrauca pa vārtiem, Dzintra ieskrēja apakšstāva dzīvoklī. Uz grīdas mētājās avīzes, saburzītu papīru la nekas, dažas lupatas. Kails galds un neapklātas gultas savās vietās. Pēc dažiem mēnešiem tajās — katrs savā istabā — gulēja vācu armijas virsnieki. Trīsriteņa nebija.

Dzintra apskatījās visās aizdurvēs un pat pieliekamā kambari. Nekā. Nebija. Vipa apsēdās uz grīdas un rūgti raudāja.

Četrpadsmitais jūnijs bija iedzinis tādas bailes, ka četrdesmit ceturtā gada rudeni, kad Sarkanā armija tuvojās Rīgai, tēvs nopirka no priekšpilsētas čigāniem zirgu ar ori, un, mantas paņemot līdzi, cik tajā iespējams sakraut, bet neko daudz nevarēja, tāpēc ka bija seši iekšā sēdētāji, viņi devās uz Kurzemi, Valgales pagastu, kur kaimiņos pārdotajām vectēva mājām savā mantojuma daļā saimniekoja viņa brālis Kārlis, vecpuisis.

Biruta pārnāca piekususi kā gargabalniecc. Viņai patiešām nācās vairāk skriet nekā darīt. Šim špricīti, tam špriclti, bet no “šā” līdz “tam"... Agrāk, kad strādāja poliklīnikā, pacienti dzīvoja tuvāk cits cilam, bet, kopš daktere Straujuma uzsāka privātpraksi un paņēma Birutu līdzi par procedūru māsu, gadījās, ka viens pacients centrā, otrs Purvciemā — ari šodien pēdējais. Tad cauri visai Rīgai uz Pārdaugavu, uz savām jaunajām vecajām mājām. Ar pārsēšanos pie Katedrāles.

— Nežēlojies! Teicu jau — ņem “zelta zivtiņu”! Ir gan veca, Fredis gribēja pārdot un pirkt citu, bijām arī summiņu laimīgi apgrozījuši bankā “Baltija” par deviņdesmit procentiem, bet tad — tu jau zini — uzkrita šī māja ar visiem remontiem...

— Kā tad, — Biruta apliecināja.

Būtu prātīgi braukt Alfrēda mašīnu, bet Biruta nespēja sadūšoties. Kopš avārijas — septiņus gadus — nebija sēdusies pie stūres, zaudējusi iemaņas un šaubījās, vai varēs atgūt. Viņa jau to bija Dzintrai teikusi, tāpēc tagad tikai nopūtās, kam vajadzēja nozīmēt: “Nerunāsim par to vairs.”

Citreiz vecākā māsa būtu norājusi jaunāko par bailulību, mīkstčaulību, neuzņēmību, ncizlēmību un sevis žēlošanu, lai gan pati nekad nebija sadrošinājusies iegūt autovadīšanas tiesības, bet tas jau nekavē uzmundrināt otru. Šodien viņa dega nepacietībā pateikt svarīgo ziņu:

— Proņini dodas atpakaļ uz “varen plašo”! Ha! Lai gan teica: nezinot, kur šiem dzimtene.

— Tā vienkārši: paldies un ardievu?

— Vai tad vajadzētu — uz redzēšanos?

— Kur nu! Bet...

— Protams, parādu atstāja mums par piemiņu.

— Visi kārtīgi cilvēki šķiroties atstāj kaut ko piemiņai! Un jau prom?

— Mantas. Paši vēl palika. Bet cik ilgi uz īkšķa gulēs? Steidzīgi jādomā, kam izdot. Jādabū tāds foršs naudas pumpītis...

— Kas nepumpētu no mums...

— Fui! Nekādus mītniekus! Tikai firmu. Es jau Ingum piezvanīju.

— Un ko viņš teica?

— Lai nomierinoties.

— Pareizi.

— Kā es varu, ja esmu uzvilkta! Nāc, iesim virtuvē, vistas zupa ar klimpiņām. Ēdot pārspriedīsim. Man gan negribas, bet drusku laikam jāiežabina.

Dzintra pielēja pilnus šķīvjus, nolika māsai priekšā un sev. Labāk būtu, ja Biruta izvēlētos Freda vietu. Tad varētu runāties, kā ierasts, skatoties pa kreisi. Tomēr Biruta nekad nesēdās Freda vietā, bet aizņēma nelielā galdiņa otru galu, un vecākajai māsai nācās vērsties pa labi. Tas šķita neierasti un atgādināja, ka viss ir citādi, pavisam citādi.

Abas ēda klusēdamas.

— Tu sukā iekšā, it kā nejuzdama, ko. — Dzintra neizturēja. — Fredis gan vienmēr slavēja.

Biruta nodomāja: ēdienu uzteic, ja nav cila, par ko runāt... bet sacīja:

— Tik garšīga, ka nav laika lielīt. Sevišķi klimpiņas. Tu proti. Cietas. Kā mammai. Un buljons dzidrs.

— Nu re! Paslavē, un citreiz skriešu sienai cauri!

Biruta no otras porcijas tomēr atteicās. Dzintra ielēja tikai

sev. Pastiepa roku pēc baltmaizes, bet apdomājās: taču jau klimpas no miltiem! Vakarā nedrīkst. Punča dēļ. Birutai labi — nav uz vēdera tauku. Reiz vaicāja māsai, kas jādara. Biruta atbildēja: “Nevajag uzaudzēt, jo nost dabūt nav iespējams.” Vīzdegune! Nūjā... Bet tagad bija kas svarīgāks.

— Es izdomāju, tur varētu ierīkot pārtikas veikalu. Cilvēki bez ēšanas nevar. Citam naudu neatlicinās, bet ēšanai atradīs.

— Mēs ierīkotu? Tu un es? Vai Ingus? Ilze gan ne, savu meitu pazīstu.

— Nemaz! Gudri cilvēki paši neriskē, izdod telpas un savāc īri. Tas ir droši.

— Kamēr ierodas mafija.

— “Nerunāsim par to,” kā tu mēdz sacīt. Vispirms par bodi.

— “Sniķeri” un “Maisi” uz katra stūra dabūjami...

— Ne uz to pusi! Kaut ko sakarīgu. Sakņu veikalu, piemēram. Tuvumā nav, līdz tirgum savs gabaliņš... Pagrabs derētu par noliktavu.

— Un pagalms būtu pilns ar pussapuvušu kāpostu vai vīnogu kastēm. Smirdoņa, mušas... — Biruta iebilda.

— Tad skārni. Mums būtu ļoti ērti noiet lejā un paņemt smuku gabaliņu.

— Protams! Tomēr šaubos, vai viņi tā dos. Vajadzēs ieroci. Vismaz gāzes baloniņu. Un veikalnieki to var uzskatīt par reketu.

— Ne jau bez naudas! Ne prātā nenāk rekvizēt.

— Ā, skaidrs. Bet sanitārā kontrole?

— Kāda?

— Laikam jau pašvaldības. Uzliks visādus noteikumus: tas jā pārbūvē un šis...

— Lai firma dara.

— Labi. Apakšas virtuvi pārvērtīs par vienu lielu ledusskapi. Iedomājies, kā mēs te, augšā, salsim! Man nekas, liet tev tik daudz laika jāpavada virtuvē.

— Tas nav izturams! Tev tiešām ir slikts raksturs. Permanenti iebildumi! Nekas neder, ko es... Tad saki tu.

— Uzvārīsim kafiju! Būs vairāk skaidrības, — Biruta samierinoši iedudinājās.

— Līdz rīta gaismai! Ja gribi, vāri, es tik vēlu nedzeršu. Jau deviņi.

Biruta ielēja, ielika, iebēra un, kamēr automāts šļurkstēdams pildīja kafijkannu, domāja. Varētu, varētu, varētu... Neierobežotas iespējas. Diemžēl ierobežota iztēle.

Viņa ielēja kafiju tasēs.

— Varbūt iesim istabā?

Dzintra iebēra pusotru karotīti cukura, Biruta iepikšķināja saldumaizstājēja tableti. Katra paņēma savu krūzīti ar apakštasi, aiznesa, nolika uz zemā galdiņa. Dzintra, kā allaž, ieslēdza televizoru, bet skaņu izdzēsa. Šovakar bija pašām jārunā.

— Es domāju... — Biruta iesāka. — Modes salons būtu šiki. Augstas klases, protams, ne šāds tāds, kas pāršuj no veca. Nu vaiis nepaiet vairāki gadi, kamēr Parīzes mode atnāk līdz Rīgai. Nekādu kavēkļu.

— Un nekādas peļņas. Ātrs bankrots. Kā tu domā — kas te nāks šūties? “Biezo” madamas? It kā centrā visādu tādu iestādījumu trūktu! Bet vietējās kundzes vai nu Amerikā, vai kapos, vai arī vecas, nekas vairs neskaitās, izkritušas no aprites.

— Es ceru uz jaunāku paaudzi.

— Tam vajag džinsus. Vai divus kabatlakatus, un svārki gatavi.

— Tagad tu visu izkrilizc.

— Nesaki tā! Mēs vienkārši meklējam risinājumu, vai ne?

Biruta palocīja galvu un iedzēra kafijas malku.

— Klausies! — Dzintra atplauka. — Zinu, kas būtu skaisti! Veterinārā klīnika! Ieliksim sludinājumu: “Izīrē telpas veterinārajai klīnikai.” Ja šajā vietā esam atgriezušās — it kā pagātnē, tad tas atbilst... un būtu, vienvārdsakot, piemineklis tētim...

— Ar jaunu Panteonu? Kuru dārza stūri piedāvāsim? Vai to, kur taisāmies stādīt kartupeļus, vai ko paredzējām burkāniem?

— Nu zini... nu zini! — Dzintra atgrūda kafijas tasi tik strauji, ka šķidrums izšļakstītos, ja vēl būtu. — Tu zaimo!

— Paklausi Ingum, nomierinies! Un atvaino, es tikai reāli skatos uz dzīvi.

— Pārāk.

— Jā. jā... Proņini vēl ir te un — dzirdi? — lūr Maskavu. Mums pietiek laika domāt un apsvērt. Ingus ar Zintu varētu atbraukt. Ilze arī. Tad visu pārrunātu.

— Varam arī vienkārši sludināt: “Izīrē telpas firmai.”

— Tikai labi būtu, ja reketieri neierastos pirms gaidītās firmas.

— Tu alkal!

— Nē, nē! Tas pa jokam. Neraizējies pārāk! Būs labi. Paskaties televizoru. Man šovakar negribas.

Biruta iegāja sava galā. Mazāko istabu viņa bija iekārtojusi par guļamtelpu, lielākajai varētu piešķirt dzīvojamās vārdu, jo tajā bija sekcija, dīvāns, žurnālu galdiņš — divdesmit gadus veca labklājība, kā tūkstošiem citos dzīvokļos, kuros mājo pensijas vecuma ļaudis, kas vairs ne sapņot nesapņo par jaunām Itālijas, Somijas vai Zviedrijas mēbelēm. Atšķirīga bija vecmammas kājminamā šujmašīna “Singer", kas novietota pie loga un īpatnēji kontrastēja ar ļoti lietišķajām, turpat gadsimtu jaunākajām mēbelēm. Biruta jaunībā bija šuvusi sev gandrīz visu, izņemot mēteļus, un vecmamma priecājās, ka šujmašīna tiks turēta godā, nevis izsviesta. Jau labi sen Biruta vairs nešuva, bet veco zingeru uzskatīja par ģimenes relikviju, glabāja un tāpēc meitai neatstāja, viņa izsviestu. Toties televizors palika tur. Būtu muļķīgi, ja viņas — māsas — vakaros sēdētu katra savā istabā un skatītos katra savu televizoru. Toties Ilzei noderēs.

Istabu pildīja vasaras vakara dziesna. Rieta gaisma izlīdzināja plaisas un plankumus pretējās mājas kādreiz baltajā sienā, pārvēršot to ekrānā, kas blāzmoja sārti violets, ie-dzirkstījās logos, un atstarojama romantiskais tonis piejaucās Birutas istabas mijkrēslim. Uzvēdīja ceriņu smarža. Varbūt no apvītušā pušķa vāzē uz zemā galdiņa, bet varbūt caur vaļējo logu, no ielas viņas puses, kur krietni aprūsējušais ceriņu valnis.

Pirms dažām dienām Alfrēdam būtu bijusi dzimšanas diena. Dzintrai pēc mēneša. Piecdesmit deviņi, un tas ir šausmīgi, neticami daudz. Tikai pieci gadi vairāk nekā viņai, jaunākajai māsai. Mūžīgi jaunākā. Tagad labi, toties kādreiz...

“Maziem bērniem un suņiem jāiet pa priekšu," teica Dzintras draudzene, kad atkal meitēns bija uz.plijios gandrīz, jaunkundžu sabiedrībai. Biruta saprata — viņām kas paslepen pārspriežams. “Maziem bērniem!” Netaisnība un bezkaunība! No tās dienas nekad vairs nedīca, lai ņem līdzi. Savu draudzeņu netrūka! Un tomēr... tomēr... Lielo meiteņu gailas vilināja. Gribējās palūrēt — kā caur priekškara šķirbiņu teātri: kas notiek uz skatuves, kamēr tā vēl nav atvērta. Jaunākā, neskatoties uz vecumu. Kad Dzintrai būs simts, viņai tikai deviņdesmit pieci. Tomēr jaunākā.

Nebija īsti labi, ka Ilzei ne brāļa, ne māsas. Maza būdama, viņa lūdzās māsiņu, bet padsmitnieces gados jau teica: “Nevaru iedomāties — ar kādu dalīties.” Veltīgi bija stāstīt, ka māsa mazāk nozīmē dalīšanos vecāku sarūpētajā, vairāk gan uzticamu draudzeni vienmēr līdzās. “Nejūtu, ka tu ar Dzintras tanti visai draudzētos,” meitene viszinīgi izmeta.

Patiešām, vienmēr gadījās, kas māsas attālina un šķir. Vecuma starpība, kad Biruta vēl bija bērns, bet Dzintra jau gāja uz randiņiem. Tad vecākā māsa iejuka kursa biedru pulkā. Pēc studijām viņu aizsūtīja uz Kuldīgu strādāt sērkociņu fabrikā “Vulkāns". Un, kad apprecējās, abas kļuva nevaļīgas.

Meitai Biruta neteica, ka negribēja vairāk bērnu no Severīna. Jo viņu attiecības... Cik dīvaina ir Ilzes vīra līdzība ar Severīnu, it ka viņus saistītu kopīgi senči. Un Ilzei vēlreiz jāizdzīvo Birutas liktenis. Viņa nešķīrās, lai gan... vēlēšanās bija tik liela, ka gandrīz jātic — kādi pārvarīgi spēki sajuta un pārcirta mezglu. Vai Ilze to izdarīs pati? Labāk? Sliktāk? Ja meita nebūtu teikusi: ļauj man tikt no Mintauta vaļā — nezin vai viņa, Biruta, pārnāktu pie māsas uz vecāku māju. Tiesa, bija vēl cita iespēja: palikt vecajā dzīvokli, pieņemt meitu un mazmeitu. Tik mazās divās caurstaigājamās istabās, šaurā gailenīti! Jā, cilvēki dzīvo vēl saspiestāk, bet — kad nav citas izejas. Ilze, lai arī pažēlojās, agrāk nebija teikusi, ka vēlas iet prom no vīra. Tikai kad Dzintra aicināja un Biruta šo iespēju pārrunāja ar meitu. Pat īsti padomu neprasīja, jo bija gandrīz, pārliecināta, ka nemūžam neies uz, dzīvokli, kurā Alfrēds...

2

Alfrēds...

Juristos Biruta netika. Varētu sacīt, ka neizturēja konkursu, bet patiesībā — neveicās. Katra eksāmena, biļetē gadījās jautājumi, ko vismazāk zināja, un pat no sacerējuma tematiem nebija neviena patīkama. Vidusskolas eksāmeni atgādināja volejbola spēli: nāk bumba, atsit, atkal bumba — atsit. Tās ir reizē gaidītas un negaidītas, tiešas un nejaušas, tādēļ arī “uzņemšanas” brīdis savā ziņā satraucošs. Turpretim iestājeksāmenos bija sajūta, ka lido nevis volejbola, bet svaru bumba. Kā nāk, tā — Biruta gar zemi, kā nāk — gar zemi.

Tomēr padoties nebija viņas dabā. Lai teic, ka spītīga. Un tad? Gan viņa pierādīs citiem un sev, vispirms sev. Nākamgad! Ko līdz tam laikam? Kas vairs zina, pa kādiem ceļiem, caur kādiem cilvēkiem viņu sasniedza ziņa, ka vajadzīga rajona tiesas sēžu sekretāre. Ā... to, šķiet, izmeta dekanāta darbiniece, veca kā pasaule, sirmiem matiem, tik šķidriem, ka āda spīdēja cauri, krckstošu balsi.

Biruta iztēlojās, cik aizraujoši būs: ik diena — kriminālromāns. Laukos, pie Kārļonkuļa, plaukts bija pilns ar Vollcsu. Dzintra to sāka lasīt drīz pēc ābeces, kad kara beigās viņu ģimene čigānu kulbā uz. turieni aizcēlās un nodzīvoja vairākus gadus. Tad tēvs caur draugiem sarunāja darbu un iedrošinājās atgriezties Rīgā, par zelta pulksteni iegūstot dzīvokli “smirdošajā Maskavas forštatē”, kā viņš mēdza teikt. Biruta tikmēr auga, tin pienāca laiks, kad vasarā laukos viņa tika pie brīnišķīgā grāmatplaukta. Volless noteica ceļu, kas Birutai jāizvēlas. Policijas komisārs... slepenpolicists... Viņa! Jā, viņa nejutās dumjāka. Lai šeit ir milicija, uzdevums taču tas pats. Nozieguma atklāšana: prāta un veiklības divkauja. Un cēlā tiesa, kur vainīgais saņem sodu.

Piemīdītas trepes Birutu uzveda otrajā stāvā. Nočīkstēja, noblākšķēja vecas durvis. Garš koridors ar vairākām ieejām abās pusēs un “vēderu” — it kā vienas telpas siena būtu izlauzta, lai rastos vieta dažiem krēsliem. Vēlāk izrādījās, ka tos parasti izmanto liecinieki, kas izraidīti no zāles, kamēr savu sakāmo nav pateikuši.

Biruta jutās vīlusies. Viņasprāt, liesas telpās bija jābūt augstiem, krāšņiem griestiem, spožai marmora grīdai, kur katra soļa atbalss no vairākām pusēm ziņo: nekas te nav noslēpjams, pat nemēģini!

Otrā vilšanās bija alga. Sešsimt rubļu. Tā esot noteikts, un tur neko nevarot grozīt. Tāpēc tiesas sēžu sekretāres bieži mainoties.

— Jūs taču arī netaisāties šeit sagaidīt pensiju? — vairāk apstiprināja nekā vaicāja tiesas priekšsēdētājs, apaļīgs iesirms vīrs, tieši tāds, kādam, Birutasprat, jā izskatās tiesnesim.

— Nākamruden atkal gribu stāties juristos, — Biruta izgrūda. Tūliņ gan nožēloja savu atklātību, tāpēc ka viņa nojauta — neveiksminieki nemodina simpātijas, bet pateikts bija, neko vairs nevarēja grozīt.

Iesirmo tiesnesi Birutas atzīšanās, šķiet, noskaņoja vairāk labvēlīgi nekā noraidoši.

— Mūsu parastais kontingents, — viņš pasmīnēja. — Novēlu pēc gadiem atgriezties kā prokurorei vai tiesnesei.

Viņš uzšņāpa uz Birutas iesnieguma rezolūciju: “Pieņemt darbā...” Vienojās, ka ar pirmo septembri. Pēc nedēļas Birutai sāksies it kā jauns mācību gads. Viņa vēl pajautāja, vai vajadzēs apgūt mašīnrakstīšanu, varbūt stenogrāfiju. Tiesnesis tēvišķīgi pasmaidīja: nē, rociņu nākšoties veikli vicināt. Ar rakstāmmašīnu — kad tā un pati brīva — derētu pavingrināties, dzīvē noderēšot.

Birutai iesirmais vīrietis patika, un viņa jutās vīlusies, kad tas teica:

— Strādāsit pie tiesneses Ezeriņas. Es jūs tūlīt iepazīstināšu.

Pirmajās dienās Biruta brīnījās, ka daži cilvēki nāca iekšā kā savējie, bez klauvēšanas un, labdienu noburkšķējuši, tūlīt vēra tiesneses kabineta durvis. Izrādījās, tic bija advokāti. Viņi tur, iekšā, skaļi runāja, arī smējās, bet zālē teica: “Godātā tiesa!”

Todien bija paredzēts tiesāt kaut kādus zagļus. Biruta

baiļojās, vai paspēs visu pierakstīt, lai negadītos — nu jau viņa to zināja —, ka tiesnese lūdz nolasīt, ko teieis iepriekšējais liecinieks, bet, izrādās, tieši vajadzīgais nav piezīmēts. Bet, kas nav uz papīra, tā vispār nav — tādas tās tiesu lietas!

Tikpat pašpārliecināti kā citi “piederošie” durvis atvēra slaids, jauns vīrietis. Biruta pacēla acis, uzmeta ienācējam skatienu un, nodomājusi, ka viņš tūlīt spersies tiesneses kabinetā, turpināja rakstīt uzaicinājumus uz citu tiesas sēdi.

— Labdien! — sveicināja ienācējs un paspēra dažus soļus uz Birutas pusi. — Jūs būsit jauniņā? Prokurora palīgs Kamergrauzis. Apsūdzētie domā, ka tā ir “kļiēka”, bet, zvēru pie saviem senčiem, pasē ierakstīts uzvārds.

Viņš viegli paklanījās.

— Biruta Tomsone. — Viņa pacēla galvu un paskatījās vīrietim acīs. Ne lielas, ne skaistas. Pelēkas, drusku bezkaunīgas. Varbūt ironiskas.

— Iepazīstoties roku sniedz dāma, — viņš smaidīdams aizrādīja.

Meitene piecēlās, pastiepa roku, sajuta kalsnas, stingras plaukstas spiedienu.

— Dāma var palikt sēžam, —viņš piezīmēja.

— Beidziet mani drillēt! — Biruta atcirta. — Cilvēk-grauzis!

Vīrietis sāka smieties. Tik skaļi un bērnišķīgi, ka Birutai pārgāja dusmas.

— Novēlu jums cienīgu vietu skaistuļu konveijerā, kas slīd gar šo galdu! — Viņš vēlreiz paklanījās, apgriezās un iegāja pie tiesneses.

Bezkauņa, Biruta nodomāja un uzjautrināta pasmaidīja.

Zaglēni bija aptīrījuši kaimiņmāju pagrabus. Daudz epizožu, tātad neskaitāmi liecinieki. Lūdzu, parakstieties... te... paldies... lūdzu, parakstieties... te... paldies... Liecības tikpat garlaicīgas: divritenis, rezerves daļas, kompoti, marinēti gurķīši, pašdarināts vīns un tā tālāk. Ne kriminālromāns, bet viens liels ievārījums.

Sekretāres darba vieta bija piemitināta tiesas galda galā. Biruta sēdēja ieslīpi pretim prokuroram un, tikko pacēla acis, sastapās ar viņa skatienu. Meitene centās sev iestāstīt,

ka viņai tikai rādās, jo "‘tas grauzējs” bija ar muguru pret logu, seja ēuā. Ne par ko nedrīkstēja būt pārliecināta. Bet juta, Biruta juta viņa skatienu! Jo ilgāk ievilkās liesas sēde, jo meitene vairāk sāka nervozēt, šķita, viņš lūkojas, ari kad viņa noliekusies raksta. Pakausī radās it kā tukšums, arvien grūtāk nācās sekot tiesas procesam. Par laimi, pasludināja divu stundu pārtraukumu. Palaidusi pa priekšu tiesnesi un piesēdētājus, Biruta izslīdēja no tiesas zāles.

Prokurors ienāca viņas darbistabā pa otrām, oficiālajām, durvīm.

— Man jāatvainojas, šorīt biju netaktisks, — viņš teica.

— Es arī...

— Un jāizpērk sava vaina, — prokurors turpināja, it kā Birutas iepīkstēšanos nebūtu dzirdējis. — Ja esat ar mieru, izmaksāšu jums pusdienas. Uz kurieni jūs gribētu? Neesiet pārāk izvēlīga, no “Astorijas” mēs divās stundās netiksim atpakaļ.

— Man šķiet, nemaz negribu ēst. No tiem kompotiem un ievārījumiem šķebīgi... — Biruta izvairījās, jo nezināja, ko atbildēt. Klasesbiedru barā viņa, protams, bija virinājusi dažu kafejnīcu durvis, un viens čalis pat uz "Lunu” aizveda, bet arī tā atradās patālu.

— Mēs ēdīsim karbonādi. Un iedzersim drusku vīna uz iepazīšanos, — viņš čukstus piebilda. — “Tallinā”, ja dāma neiebilst. Tas tepat vien — aiz diviem stūriem. Paspēsim.

Biruta netielējās, lai gan uz mēles niezēja jautājums, vai viņam tāds hobijs — “skaistuļu konveijeru” vadāt pa restorāniem?

Vīrietis gāja platiem, sportiskiem soļiem. Lai turētos līdzās, Biruta klikšķināja ar smailpapēžu kurpēm pusteciņus. Ielu šķērsojot, viņš viegli pieskārās meitenes elkonim, kamēr pārvadīja pāri. Droši vien profesionāls žests, Biruta sev iestāstīja. Negribējās atzīties, ka viņai patīk gan pats vīrietis, kurš nebija nekāds puišelis, gan mazliet nekaunīgā izturēšanās. Vienīgi platais solis ne. Viņa sāka aizelsties. Kad pagriezās pa Dzirnavu ielu uz centra pusi, Biruta uzsprāga:

— Pagaidiet, es noaušu kurpes! Basām kājām labāk tikšu jums līdzi.

Viņš apstājās, samirkšķināja acis, tomēr tūlīt aptvēra, ko meitene gribēja teikt, un iesmējās.

— Pardon! Mēs varam iet lēnāk. Tūlīt būsim klāt. Puspagraba telpā ieejot, viņi nokļuva nakti. Spuldzes

apspīdēja telpu visai pieticīgi. Greznāku to vērta dažas izgaismotas vitrāžas un spoguļi. Biruta gandrīz ieskrēja pali sev pierē: it kā gaiteņa turpinājums, bet izrādījās — spogulis. Pēdējā mirklī pasitās sāņš. Vīrietis izlikās to nemanām.

Agrajā pēcpusdienas stundā apmeklētāju bija maz. Viesmīlis pienāca tūlīt un pasniedza ēdienkarti.

— Nevajag, mēs steidzamies. — Birutas pavadonis pamāja. — Ēdīsim karbonādi un iedzersim skābnlīti. Kāds jums ir?

— “Aligotē”, “Fetjaska”...

— Varbūt “Tokaji Fūrmont”?

— Nav gan tokajīša.

— Kuru dāma vēlas?

Biruta samulsa. Patiesībā viņai nemaz negaršoja šie modē nākušie skābie vīni. Tad jau labāk “Zemeņu” vai “Jubilejas”. Bet nedrīkstēja sacīt — slikta gaume taču! Tāpēc tikai paraustīja plecus.

— “Fetjasku”. Pa glāzei. Darba laiks. Un saldējumu. Vai ne? — Birutas pavadonis atkal jautāja viņai.

Šoreiz meitene dedzīgi pamāja.

Vīnu oficiants atnesa pirmo.

Vīrietis pacēla glāzi.

— Uz iepazīšanos!

— Bet es nemaz nezinu, kā jūs sauc? — Biruta iespurcās.

— Es taču teicu... — viņš šķita mazliet apmulsis.

— Ne vārdu! Vārdu ne!

— Ā! Jā, man patīk šokēt cilvēkus ar savu uzvārdu.

— Kā tas būtu radies? Vai tos laikos jau bija kameras?

— Domāju, sākumā bija: kamēr grauzīs.

— Ko? Taču ne burkānus! Savu tuvāko, vai?

— Iespējams. Bet lai tas jūs nemulsina. Mans raksturs ir labs.

— Toties mans — slikts.

— Nevar būt!

— Visi radi zina. Dzintriņa — tā ir māsa — laba, bet Biruta...

— Radi, protams, zina. — Viņš atkal pasmaidīja. Lūpas tikpat kā nepakustējās, tikai acis samiedzās tin uzliesmoja. Glu/.i kā iedegtu šķiltavas. — Tātad stādos priekšā vēlreiz. Alfrēds. Draugi sauc par Fredi.

— Un villa? Jūrmalā, protams?

— Kā jūs zināt? Ne villa, bet mājele večiem — jā.

— Tā villa ari bija... hm... apšaubāma.

— Kura? — viņš nesaprata.

— “Villa Fredi” “Zvejnieka dēlā".

— Jā, jā! Biju aizmirsis. Skolā, kad to mācījāmies, mani kādu laiku saukāja par “Amerikāni". Laikam vienpadsmitajā. Beidzām, izklīdām kur kurais, un tā nepielipa. Es grāmatas... ne visai. Bet jūs uz. romāniem kā traka, vai ne? Bar mīlestību, ko?

Biruta piešķieba galvu, pavilka lūpu kaktiņu uz leju, sak, domā, ko gribi... Tad pielika glāzi pie lūpām. Šis bija patīkams vīns, ne tik skābs kā daži cili.

— Es jūs saukšu par Alfu, ja drīkst...

— No all'as līdz omegai... Bet, tā kā latviešu valodā burts ir vīriešu kārtas... Lai noliek! Uz manu jauno vārdu!

Prokurora palīgs Kamergrauzis liesā ieradās gandrīz, katru dienu. Viņa pienākums bija krimināllietās uzturēt apsūdzību. Bet ne jau visas lietas izskatīja tiesnese Ezeriņa, tāpēc daždien Biruta Alfrēdu manīja vienīgi pa gabalu vai neredzēja nemaz. Tomēr uz darbu posās ka uz satikšanos. Divreiz nedēļā mazgāja pagaros, pelēkblondos matus, nomainīja nagu laku, tikko kaut vienam pirkstam mazlietiņ atlupa. Ar tušu “paaudzēja” skropstas kuplākas, lai gan tās — ari uzacis — bija dabiski tumšas, kā brūnacēm mēdz būt. Pieguloši džemperīši, kas izcēla krūtis, kupli svārki, lapsenes viduklis un kurpes uz smailiem papēdīšiem — viņa atbilda modei.

Bet viņš?! Nelikās ne zinis. Rit... Rit... Rit! Biruta sevi mierināja. Rit ienāks, noteikti. Varētu taču — uz mazu brīdi. Bet ja nu sagadās, ka viņš parausta aizslēgtas durvis — tiesas sēdes laikā? Savukārt, kad pavaļīga Biruta, sēdē piedalās viņš, Alfs. Šo vārdu Biruta pat domās izrunāja reti un paslepen, it kā tas būtu nepiedienīgs vai zagts. Kādas viņai

tiesības?... Jā, nekādas. Varbūt cita sieviete... diezin kā sauc? Par Fredi? Alfrēdu? Kaķīti? Čabulīti? Fui! Biruta cerēja, ka citas nav, tomēr neticēja. Jābūt. Normāls vīrietis, samērā... pavisam izskatīgs, jauns... Cik gadu? Beidzis universitāti, kādu laiku strādājis. Trīsdesmit? Tik vecs gan ne! Divdesmit pieci? Iespējams. Un ja nu patiešām noticis, kā viņa todien iedomāja? Gribēja paskatīties, kāds "produkts” uz "konveijera” parādījies. Citādi — pilnīga vienaldzība. Aizmirsis! Kad būs krimināllieta pie tiesneses Ezeri ņas, ienāks, pasviedīs ■‘sveiki” — aukstu kā sniega piku. Lai skuķīlis neiedomātos nezin ko. Vai tad viņa iedomājas? Nebūt ne! Lai neiedomājas pats! Pūslis! Donžuāns atradies! Prokurora palīgs skaitās, nopietns cilvēks! Sprukstiņš! Ģaisagrauzis. Tāds uzvārds viņam piederētos. Un apprecējies nav tāpēc, ka neviena nevēlas kļūt Kamergrauzc. Humors un satīra! Pasaules apsmieklam. Kur teikts, ka viņam nav sievas? Gredzenu daudzi nevalkā. Protams, precējies! Pa dienas vidu pallirtē ar kādu skuķiti un vakarā nevainīgi atgriežas piekārsti mīļotās laidenes!

Gāja dienas vēl un vēl. Tad reiz, gandrīz pašās darba laika beigās, Alfrēds ienāca, pasvieda nevērīgu “sveiki” un teica:

— Mēs sen neesam bijuši pusdienās!

Jā! Jā! Birutai gribējās atplaukt priekā, bet tūlīt uzbruka . vēlēšanās atkosties, pārmācīt, kaut arī iespītētu pati sev. Viņa uzlika ironisku smaidiņu un atbildēja:

— Es ēdu katru dienu.

Ak, Alfrēds redzēja viņai cauri un neņēma niķus nopietni!

— Bet ja esmu izsalcis? — viņš smējās.

— Netaisos jūs barot!

— Aizbrauksim uz jūrmalu! Kad vasarnieki ir prom, bet laiks vēl jauks — kā šodien —, tad jūrmalā klusi un skaisti.

Jā? Nē? Nezinu? Nezināt muļķīgi. Jā vai nē? Jā, bet... “Bet” viņam nav jāzina.

— Jums ir mašīna?

— Elektriskais vilciens! Seši vagoni — kolosāla izvēle.

Viņi izkāpa Bulduros. Aizgāja līdz jūrai. Biruta noāva

kājas. Sausās smiltis bija saulē sasilušas. Alfrēds palika

apavos un soļoja pa cieto, mitro krasta strēmeli. Ja Biruta vēlējās turēties blakus, vajadzēja naskot pa vēsajām, miklajām smiltīm. Pļāpādami vijņi stūrēja uz Dubultu pusi, laikam taču bez kāda mērķa un nolūka. Birutai gribējās pajautāt, kur ir Alfrēda māja, tomēr viņa neļāvās ziņkārībai, baidījās, vai šādā jautājumā nebūtu saklausāms zemteksts, kura nebija.

Viss apkārt rādījās pārāk spilgts — nudien, krāsaina kinofilma! Zila, zila jūra un mazliet blāvākas debesis ar dažiem baltiem mākonīšiem pamalē, lai saulei būtu ko rietot iekrāsot. Jau laidās uz to pusi, pa ceļam vēl izgaismojot dzeltenos vītolus un sārtās kļavas tumšzaļo priežu vidū. Smiltis brīžam iezaigojās, šķietami kāds gredzenu pazaudējis. Un dziedāja, kad Biruta pagājās sausākās, velkot pa zemi kailos papēžus. Nojauta sacīja, ka Alfrēds ar patiku vēro viņas bērnišķības.

— No vakariņām jūs neatteiksities, — Alfrēds nejautāja, bet izlēma.

Biruta klusēja. Gājiens nogurdinājis? Sarunas? Bet varbūt vairs negribējās karot?

Viņš veda restorānā “Lido”. Biruta drusku uztraucās, tik lepnā nekad nebija bijusi. Labāk gājuši vienkāršai verandai līdzīgajā “Jūra”, kas turpat iepretim. Bet Alfrēds neprasīja, ko vēlas meitene, rīkojās, kā gribēja pats.

Ar kolonnām un augstajām griestu velvēm saderējās lielās palmas, balti klātie galdiņi un servješu tornīši uz tiem, turpretim cilvēki šķita neiederīgi — viņi tikai jauca majestātisko kārtību.

Alfrēds pagaidīja hallē, kamēr dāma tualetē nopūderēja degunu, nokrāsoja lūpas un skropstās ierasināja tušu. Uzsmaidīja sev spogulī. Patika, jo patika viņam.

Beidzot Alfrēds vaicāja, ko Biruta vēlas, pasniegdams viesmīļa atnesto ēdienkarti, garu kā poēma. Langets, romšteks, eskalops. Kas tie tādi, un kā ēd? Biruta izvēlējās pazīstamo befstroganovu, kas bija arī lētākais. Lai nedomā, ka Biruta gatava izputināt vīrieti vienā vakarā.

Viņi dejoja. Lēno šūpošanos Alfrēda skavās tikai nosacīti varēja saukt par dejošanu. Pilnīga ļaušanās bija vilinoša, tomēr mazliet biedējoša. Kad abi apsēdās pie galdiņa viens otram pretī, Biruta sevi tirdīja: es viņu nepazīstu... ko par viņu zinu? Ko viņš par mani domā?

Izejot no restorāna, paskatījās pulkstenī. Pusdivpadsmit. Labi, ka pirms šurpbraukšanas bija piezvanījusi mammai, teikusies iet pie draudzenes uz dzimšanas dienu un atgriezties vēlu.

— Līdz pēdējam vilcienam laika daudz, — Alfrēds sacīja. — Paiesim vēl gar jūru.

— Papēži... — Biruta nopūtās.

— Labi, tad pa trotuāru.

Viņi pagriezās uz Bulduru pusi. Spuldzes šķita tīšuprāt ieslēptas rēnajās liepu lapotnēs, lai izskatītos romantiskāk. Garajā, taisnajā ceļa gabalā nevienas dzīvas dvēseles. Varbūt visā pasaulē vairs nebija neviena.

Turot Birutu ap pleciem, Alfrēds nogriezās mazā sān-celītē, kas ieveda dārzā. Vēl daži metri, un atradās soliņš. Viņi vairs nerunāja, tikai skūpstījās.

Kad Biruta pavēra acis, viņā raudzījās spožs pilnmēness, it kā pats bezkaunīgi pašķīris lapotni, lai redzētu, kas te notiek.

— Es nevaru, kad viņš skatās, — Biruta čukstēja.

— Kas skatās? — Alfrēds saspringa, gatavs aizstāvēties.

— Nu viņš! Pilnmēness. Tieši acīs.

— Tam es nevaru trāpīt. Ja nepatīk, aizbēgsim.

— Jā. Man...

— Redzi to logu? Mēs ielīdīsim iekšā.

— Svešā mājā?

Alfrēds smējās, tik tikko valdīdams balsi.

— Šī ir mana māja! Mēs esam manā dārzā. Un tas ir manas istabas logs.

— Bet kā?...

— Logs ir tikai aizvērts, nevis aizbultēts. Drusku ar nazīti jāpaceļ un...

— Tev nav bail, ka zagļi... kamēr tu darbā?

— Nē! Kāds vienmēr ir mājās.

— Arī tagad?

— Protams! Vecāki vairs nav tādos gados, kad naktīs pa-

staigājas. Nāc, ejam! — Alfrēds saņēma Birutu aiz rokas, bet viņa rāvās atpakaļ.

— Nē... nē... Viņi...

— Neuztraueies! Mūsu ģimenē nav pieņemts nakts laikā gāzties iekšā cita istabā... Tā ir mana...

Biruta izrāva roku un skrēja prom pa celiņu, pa ielu... Nav pieņemts, nav pieņemts... ir pierasts, ka Alfrēda istabā notiek nezin kas! Ka viņš ved... Varbūt katru nakti citu! Mīļā māmiņa izliekas akla un kurla! Brīnišķīgi! Un viņš! Tik pacietīgi virzīja... tik mērķtiecīgi... taisnā ceļā!... Tālredzīgi no rīta atstāja logu vaļā. Jau zināja, ka vakarā... Ja viņa būtu atteikusies, vestu citu? Cita, nu protams, ka ir cita un varbūt vairākas. Rafinēti gājieni! Diez kur būtu viņu licis pēc tam?... Stūķētu pa logu laukā, novēlot laimīgu taciņu? Vai māmiņa no rīta pacienātu ar kafiju?

Viņa skrēja, skrēja, līdz aizkusa, jo smailpapēžu kurpes nav domātas joņošanai. Kur viņa atradās? Jūras pusē pa retai mājai tumšiem logiem, stacijas pusē — mežs. Priedes meta spocīgas ēnas pār krustu šķērsu takām. Kura no tām veda uz staciju? Varbūt visas? Vai neviena? Un kas slēpās krūmos? Ne jau vilki, toties var gadīties kas sliktāks... Uz kuru pusi doties? Ko darīt? Biruta juta, ka dreb. Aizpogāja putekļu mēteli līdz zodam, bet trīsas neatstājās. Septembra beigas. Visam beigas. “Augsnes virskārtā iespējama salna.” Vai tā neteica radio laika ziņās? Un rītā puķes pagalam. Viņa arī nosals. Un viņam spokosies. Līdz mūža galam!

Biruta gāja līdz pirmajai šķērsielai, pa to devās uz dzelzceļa pusi, tad nogriezās pa citu ielu, pie kuras šī izbeidzās, pēc tam atkal pa kādu... un tā klejoja ilgi, līdz beidzot ieraudzīja Avotu staciju. Nosalt ārā nebija jēgas, ja uzgaidāmā telpā iespējams nedaudz sasildīties, kaut arī nekurina vēl.

Durvis aizkrītot drausmīgi noblākšķēja. Ierāvis galvu vējjakā, uz sola snauda kāds vīrietis. Ja pamodīsies... Diez kas nav — vienatnē ar nezin kādu... Biruta drošības labad apsēdās durvju tuvumā, nolēmusi tūlīt mukt, līdzko šis sāks kustēties. Un tas notika! Vēl netikusi ārā, viņa sajuta, ka noķerta! Viņš smējās. Biruta apjauta... Gribējās izrauties, pat sist, tomēr ari mesties ap kaklu, iebāzt degunu viņa padusē un izraudāties.

— Ko uzvedies kā nenormāla? Nevainīga esi, vai?

— Jā... — Biruta dīca kā bērns, kas pieķerts pārkāpumā. Ieslēpusi seju vīrieša vējjakā, izplūda asarās. Patiesībā īsti nezināja, kāpēc raud, jo aizvērto acu priekšā krāsojās saul-' riets, papēži it kā juta sausās smiltis, kas dziedāja, tad šķita, ka viņi, apskāvušies kā šobrīd, šūpojas mūzikas ritmā kaut kur, kaut kur... varbūt kuģī, iespējams, nevis kuģī, bet lidmašīnā zemu virs tumši violeta, vizoša ūdens klaida. Brīnišķīgi un mazliet baisi.

Alfrēds turēja meiteni cieši un, nezinādams, kā mierināt, murmināja viņai pie auss: nu... nu... nu...

— Kā tu zināji nākt uz šo staciju? — kaut cik nomierinājusies, Biruta vaicāja.

— Loģiski: uz tuvāko. Ja cilvēks drāžas, kur acis rāda, tad kājas nes pa taisnāko ceļu. Lai gan... es labu laiku tevi gaidīju.

— Tu nebaidījies, ka varētu būt aizbraukusi?

— Nē. Kur tiksi, ja pēdējais vilciens aizgājis.

— Un nebūs vairs? Ārprāts! Mamma...

— Rītā ieraudzīs tevi kā no gultas izkāpušu.

— Nē! Šausmas! Viņa negulēs, uztrauksies. Cikos pirmais vilciens?

— Ap pieciem. Nav jēgas te nīkt. Iesim pie manis!

— Nē!

— Protams, nē, protams! Es apsolu... Es neiedomājos, ka... Tas ir, vispār nedomāju... Ja gribi, gulēšu zemē pie gultas kā suns, tikai nevajag te salt. Pāris stundas nosnaudīsies. Uzlikšu modinātāju.

Biruta zagās augšā pa čīkstošajām, izdeldētajām, izļodzītajām kāpnēm uzmanīgi, tomēr tās nežēlīgi vaidēja, it kā meitenes soļi būtu milzīgs pārinodarījums, kas jāizkliedz pa visu māju, modinot no miega abu stāvu gulētājus. Varbūt tik briesmīgi nebija, vienīgi Birutai rādījās.

Viņa klusām atslēdza durvis, ieslīdēja iekšā, bet nepaguva pat putekļu mēteli novilkt, kad parādījās mamma — izspūrušiem pasirmiem matiem, baltā, garā un platā naktskreklā, krēslainajā gaitenī viņu varēja noturēt par spoku. Biruta izbijās, bet ne tādēļ. Lai arī šī māja veca un Dievs vien zina visu par tās bijušajiem iemītniekiem, tomēr, jau daudzus gadus šeit dzīvojot, neviens no Tomsonu ģimenes spoku nebija manījis. Šķiet, liktenis nebūs bijis tik baiss, lai kādam vajadzētu spokoties. Mamma, protams, mamma.

Viņa pacēla roku un grieza riņķus ar rādītājpirkstu: kauns! kauns! kauns!

Vajadzētu ko teikt, klāstīt vilcienā izdomāto pasaciņu, bet Birutā sacirtās spīts. Vai viņa nebija pieaudzis cilvēks? Vai pati nepelnīja? Vai nepienācās mazliet... mazliet?... Vai var prasīt, lai no visa atteiktos mammas mierīgā miega labad? Biruta saknieba lūpas un nebilda ne vārda.

Mamma, bez miega grozoties, droši vien bija sacerējusi audzinošu runu, kas derētu, vienalga, kā meita taisnotos, bet tā laikam nešķita lietojama šajā bezvārdu gadījumā. Mamma nekad nespēra laukā pirmo, kas iešaujas prātā. Ģimenes konfliktiem viņa gatavojās tikpat rūpīgi kā ģimenes svētkiem. Birutas klusēšana izjauca pārdomāto dialogu, un mamma izskatījās apmulsusi. Tāpēc sacīja daudzkārt atkārtoto:

— Ne aci neesmu aizvērusi. Tu taču zini, ka nevaru gulēt, ja visi nav mājās.

Izklausījās drusku jocīgi, un Biruta citreiz, būtu pasmējusies, apgalvojot, ka mammai katrā ziņā un katrā laikā “visi” ir mājā, bet šoreiz, baidījās. Viņa vēra savas istabas durvis, bet māti sadusmoja meitas vēlēšanās aizslīdēt, izslīdēt, izvairīties.

— Nē! Cs tev neļaušu tik viegli noiet no ceļa! Nestāsti man, ka visu nakti nonīki, dziedot tautasdziesmas! Tikai pie pudelēm vai kārtīm! Kur dzeršana, tur smēķēšana! Kur kārtis, tur netiklība! Un mana meita... tur! Mana meita! Tik agros gados! Pašā dzīves sākumā! Kas notiks vēlāk?

— Nekas īpašs, — Biruta attrauca. — Es precēšos.

— Ak tik tālu gan! — Mamma atbalstījās pret sienu, it kā grasītos sabrukt. — Un izglītība? Darbs? Pensija vecumdienās? Kurš vīrietis šajos laikos spēj ģimeni uzturēt?

Biruta pati nesaprata, kāpēc tā bija pateikusi. Laikam jau meklējot aizstāvību. Kaut iedomās. Protams, nebija prātīgi mammu uztraukt un kaitināt. Vajadzēja stāstīt, ka nejauši nokavējusi pēdējo vilcienu, nakti nonīkusi stacijā. Tas mammu iežēlinātu. Tagad bija par vēlu. Tikpat neticēs. Gan vēlāk... kaut kad izskaidrosies. Viņa iegāja savā istabā, aiztaisīja durvis, gaidīja: nāks vai nenāks? Šajā ģimenē bija pieņemts, ka vecāki jebkurā laikā varēja pavērt meiteņu istabas durvis. Meiteņu... Kopš Dzintra Kuldīgā, tā bija vienīgi Birutas, un viņa gribētu, lai neviens neiedrošinās... Kad beidzot bērni drīkst dzīvot kā pieaugušie, un kad vecāki to apjēdz?

Vairākas dienās Alfrēds neparādījās. It kā nebūtu ne mazākās vēlēšanās Birutu redzēt. Ja ilgotos, ieganstu atrastu, varēja arī vienkārši ienākt, un viss. “Labdien, kā klājas?” Gan rastos ko runāt. Varbūt atcerētos?... Bijušo pārspriest labi ar draudzenēm: un es... un viņš... šī teica... bet es... un tad... Ar vīrieti — ne. Nebija trūcis ko nināt, lai gan — muļķības vien. Kacināšanās. Bet ko citu? Biruta nudien negaidīja, ka Alfrēds sāks par precēšanos. Būs jāpasaka mammai, lai nomierinās. Nē. Uztrauksies vēl vairāk, neticēs, domās nezin ko. Biruta nebija radusi runāt ar mammu par sirds lietām. Mamma rādījās pārāk pareiza, toties Birutu vienmēr kāds velniņš kārdināja, un viņa jau varēja paredzēt, kā skanēs labās pamācības, sākoties ar: “Nevajadzēja...” Nu, nevajadzēja — to Biruta pati saprata, bet... Vienīgi pulkstenis ir atpakaļ pagriežams, tomēr labuma maz — tik un tā rāda nepareizi. Biruta bija ielāgojusi, ka ar mammu vislabākās attiecības ir, runājot par nebūtisko, abām nenozīmīgu. Visdrošāk par citiem, ne sevi. Skolas laikā viņa stāstīja par draudzenēm — vairak izdomāto, nevis patiesību, un mamma par tām zināja vairāk nekā par pašas meitu. Tad jau labāk kā tēvs: gāja uz darbu, uz hokeja mačiem ziemā un futbolu vasarā, ar meitām visilgāk bija kopā svētdienās pie pusdienu galda, bet tad nevēlējās bojāt sev un citiem apetīti, pārrunājot ko nopietnu vai, diespas, nepatīkamu. Viņš stāstīja jocīgus atgadījumus iz mīļotu sunīšu un viņu saimnieku dzīves. Visi smējās, valdīja brīnišķa gaisotne.

Biruta zināja, kad Alfrēdam vajadzēja ierasties, lai piedalītos tiesas sēdē. Kā izturēties? Vēsi un oficiāli? Uz “jūs”? Vai it kā vakar būtu tikušies? Galu galā neizlēma neko. Redzēs, ko viņš...

Dzeltenu lapu un trīs spoži brūnus kastaņus Alfrēds nolika uz Birutas galda ceremoniāli un lepni, šķietami nebūtu pacēlis no zemes, bet pircis kā dārgakmeņus lepnākajā juve-lierveikalā. Biruta, nākot uz darbu, bija tādus redzējusi uz ielas vāļājamies starp adatainajām čaumalām, vienu pat paspērusi ar kāju, bet šos paņēma rokās, apjūsmoja viļņveidīgās nokrāsu līnijas un pateicās, mirdzošām acīm Alfrēdā vērdamās. Dzelteno lapu ielika vāzītē pie rūsgajām helē-nijām. Tikmēr Alfrēds, neko lāgā nepateicis, izgaisa tiesneses kabineta virzienā.

Kādu tipu tiesāja par izvarošanu. Birutasprāt, tam vajadzēja būt neglītam, rupji tēstam tēvainim, kas nespēj iepatikties nevienai sievietei. Vai sadistam, kam baudu sagādā paša spēks un sievietes ciešanas. Droši vien viņa ieraudzīs asu matu ezīti, zemu pieri, acis, ļaunas un apaļas kā pistoles stobra gals, platus vaigu kaulus, īsu, resnu kaklu, kas dusmās kļūst sarkans, un trulu muskuļu kaudzi stāva vietā. Taču apsūdzētais galīgi nelīdzinājās šim priekšstatam. Augumā drīzāk sīks nekā būdīgs, viņš sēdēja miliču apsardzībā aiz barjeras sagumis, kailo galvu plecos ierāvis. Nu protams, kāds “ezītis" — cietumā taču matus nogriež, “uz nullīti”, un šāda frizūra tikai retu nepārvērš līdzīgu noziedzniekam, kurš neapšaubāmi vainīgs visās ļaundarībās. Lai gan apsūdzētais izskatījās diezgan briesmīgi, Birutai vienmēr viņa bija žēl. Tāpat kā lasot kriminālromānus. Kamēr neradās kāda skaidrība, viņa nevarēja vien sagaidīt, kad policijas inspektori, detektīvi vai izmeklētāji — visi, kas meklē vainīgo, tiks uz pēdām. Bet, tikko izdevās, Birutas simpātijas pārsviedās vajātā pusē. Viņa novēlēja, lai paveicas izvairīties, aizbēgt, apvest likuma sargus ap stūri. Diemžēl romāna beigās taisnība svinēja uzvaru, bet nabaga noziedzniekam pienācās sods. Un te nu īstenībā bija vieta, kur nosprieda, ar cik nebrīves gadiem jāmaksā par dažiem ļaunuma, cietsirdības vai neapdomības brīžiem. Biruta apzinājās pietiekami pieaugusi, lai saprastu, ka cilvēks uz noziegumu ir virzījies varbūt visu mūžu, vismaz ilgāku laiku audzējis sevī ļaunumu vai ļāvis milzt, tas varbūt pat viņam dabā, tomēr tik un tā pārņēma žēlums, skatoties uz sagumušajiem stāviem aiz barjeras brašu miliču apsardzībā.

Alfrēds lasīja apsūdzību. Kā viņš spēja par tām lietām runāt lietišķā balsī un šausminošā valodā: “...ar nodomu stāties dzimumsakaros...” Vai tiešām kāds tā domā? Vai apsūdzētais tā domāja? Un Alfrēds?

Birutai svila ausis. Labi, ka neviens neredzēja, mati noslēpa. Par laimi, šo ārprātu nevajadzēja protokolēt, bet vēlāk to visu iztirzās; tiesa, prokurors, advokāts jautās, apsūdzētais atbildēs, un nāksies rakstīt. Varbūt vieglāk nekā klausīties. Kādreiz, viņa bija minējusi, diezin kā ginekologs tuvojas sievietei, jo tur viss zināms līdz pēdējai krociņai, un vai nešķiet, ka šī ir kārtējā paciente. Šobrīd Biruta nevarēja atkauties no domas, ka jurists... nezin cik reižu to apcerējis drausmīgās medicīniski juridiskās klišejās... varbūt tāpat domā? Nebija iespējams acis pacelt. Ja nu Alfrēds palūkojas uz šo pusi un skatieni sastopas? Viņš lasīja pilnā balsī, vienaldzīgi: “...un ievadīja savu dzimumlocekli...” Vai atceras?... Šobrīd? Kādreiz? "Cietusī paskaidro, ka kliegusi, saukusi palīgā, bet, atrodoties alkohola rei-bumā...” Nē, Biruta nekliedza. Gluži pretēji, raizējās, kaut tikai citā istabā neko nemanītu. Pakausī tikšķēja līdzi modinātājam, it kā prāts diltu līdzi laikam, bet — tāpat kā laiks — nepazuda pavisam. Bailes. Kauns. Svešatnība. Attālums, kas pastāvēja par spīli tuvumam. Reibumu nejuta. Dzerts bija nedaudz, un tas nieks izvējojis ejot. Nē, tomēr. Uz soliņa galva sāka iet riņķi skūpstoties, kamēr pilnmēness atskurbināja, bezkaunīgi durdams starus cauri plakstiem. Aizvainojums, maldīšanās. Arī maigums... jā... bet... “...cietušajai nodarot vieglus miesas bojājumus, sagādājot fiziskas un morālas ciešanas...” Nu nē! Pārsteidzoši — pēc dzirdētā un lasītā. Meitenes laikam tīšuprāt biedē ar lielām sāpēm un asiņu paltīm, lai vairītos, cik spēka, līdz. pašai kauns par ieilgušo nevainību.

Morālas?... Viņa laikam pilnīgi amorāla. Kā tāda cēlusies tik morālā ģimenē? Ak tā, svešs, netīkams... un ar varu... Tad riebīgi un, protams, ciešanas. Bet vīrietis, kurš skūpstoties reibina?... Viņš arvien vēl lasīja to pašu, riņķī griezdams: ko liecinājusi cietusī, un ko teicis apsūdzētais. “...Atzīst sevi par vainīgu daļēji un paskaidro...” Ko nozīmē — daļēji? Vaina ir un nav? Pa daļai? Puse? Kam otra? Cietušajai, kas “pēc kopīgas alkoholisko dzērienu lietošanas” nav steigusies mājās pa taisnāko, gaišāko un platāko ceļu, bet atļāvusi sevi pavadīt caur sīkiem krūmiņiem? Tieši tāpat... tieši! Tātad arī viņai... jādala... nē, nav taču vainas, nekā sodāma... Ja kliegusi, pretojusies — tad gan? Vai vīrietis ko teica tai... cietušajai? Un viņa? Biruta bija uzlikusi plaukstu Alfrēda mutei — lai ne vārda... it kā istabā būtu viens. Vai viņš sacītu, ko Biruta vēlējās dzirdēt un domās jautāja, ik rītu pamostoties, bet nu pati bija apklusinājusi, aizbaidījusi?

Cietusī izrādījās apaļīgs skuķis, brīnums, ka nepilngadīga, pēc izskata varētu dot pilnus astoņpadsmit. Tik, cik Birutai. Viņa gan nemūžam nespētu stāstīt svešiem cilvēkiem... skaļā balsī, lietojot tos pašus vārdus un izteicienus, ko prokurors un tiesnese. Bet varbūt vieglāk atkārtot kā uz papīra, nevis, kā noticis dzīvē un iespiedies atmiņā. Pierakstot stāstījums kļuva bezpersonisks. Jo vairāk papīru, jo mazāk dzīvības. Kad paliks tikai skelets, tad skaidri varēs saskatīt, kur kādi kauliņi, uz cik gadiem tie velk... Ko apsūdzētais saka skuķe iesniegusi sūdzību, lai piespiestu sevi apprecēt? Vai tā arī var tiki pie vīra? Un vecumā, zelta kāzās, citiem dot padomus, kā laimīgi mūžu nodzīvot?

Kamēr tiesnese un piesēdētāji sprieda sodu, Biruta skriešus aizskrēja uz netālo kafejnīcu, kur varēja dabūt garšīgas ruma “babiņas” cukura glazūras cepurēs. Cilās dienās, kafiju dzerot, viņa uzmanīja, vai durvīs neparādīsies Alfrēds. Viņš ieraudzītu, pienāktu, apsēstos... Vieta bija brīva. Biruta sev blakus nolika rokassomu un visiem teica: “Aizņemts.” Tagad viņa ieejai uzgrieza muguru, lai Alfrēds nepamanītu, ja... Neiespējami skatīties acīs, runāties. It kā viņš būtu baltu mākoni iemērcis peļķē, jā, tur tas ir, mākonis gan, bet... Biruta paņēma otru kafijas tasi, tīšuprāt vilcinājās, lai atgrieztos pārtraukuma pēdējās minūtēs. Izdevās precīzi un tomēr par agru. Vajadzēja vēl gaidīt. Biruta bija novērojusi, ka Ezeriņa spriedumu raksta tūlīt pamatīgi un nesteidzoties, no sākuma līdz beigām, nevis kā daudzi tiesneši, par kuriem cilas sekretāres bija stāstījušas: “galva" un rezolutīvā daļa — cik gadu un par ko — precīzi, bet konstatējošā daļa šķidra, lai spriedums ātrāk būtu gatavs. Izstrādājot vēlāk. Uz tiesneses Ezeripas sprieduma norakstu advokātiem nevajadzēja gaidīt vai līdz pārsūdzēšanas termina beigām. Varēja dabūt kaut nākamajā dienā. Biruta prātoja, ka pati arī kādreiz strādās tāpat kā Ezeriņa. Mierīgi, lietišķi, ar piezīmi vai lūguma noraidīšanu “atsēdinot" pārāk rosīgus advokātus, kas atļāvās teātri, veltīgus gājienus, lai uzsistu sev cenu klientu acis. Nekad viņa nekliedza, ja apsūdzētie vai liecinieki izturējās izaicinoši, bravūrīgi. Katrs vārds, ko teica savā dobjajā balsī, izklausījās svarīgs un neapstrīdams. Šādas tādas pīkstules par tiesnesi nederēja. Biruta varētu. Skolas dramatiskā pulciņa vadītāja viņas balsi bija nosaukusi par samtainu. Ar tiesnesi vienā augumā būdama, meitene nepieļāva domu, ka varētu kādreiz kļūt tik smagnēja. Un neparko nestaigās mūžīgā zilā angļu kostīmā. Kad viņa beigs universitāti, droši vien tiesneši valkās togas. Garas, skaisti krītošas — kā ārzemju filmās.

Neilgajā laikā Biruta bija apjēgusi, ka Vollesa romāni nav salīdzināmi ar šolaiku noziegumiem. Tāpat kā mežģīņu auts nav salīdzināms ar avīžpapīru uz galda. Nekādas romantikas. Izmeklētāju šeit, tagad sasaistīja visvisādi likumi, kas jāievēro. Garlaicība. Kur noklausīšanās aiz aizkariem, izsekošana pils gaiteņos vai lūrēšana pa logu no ielas pretējās puses? Bet tiesnesim vara tāpat kā tolaik: lemt sodu. Kā Dievam vai vecākiem. Viņa, Biruta, jauna, slaida un... jā — glīta —, savā samtainajā balsī paziņos: pieci gadi! desmit — stingra režīma labošanas darbu kolonijā!

Oktobra vidus toruden atmetās silts, it kā vasara še būtu ko aizmirsusi un nu atgriezusies, lai paņemtu. Sārtās un dzeltenās lapas? Nē taču, tās piederēja rudenim. Ziedus?

Salnas tos nokodušas. Bet varbūt neko nebija aizmirsusi. Atgriezusies, lai cilvēkus pārsteigtu, iepriecinātu, liktu smaidīt un velti ķerties vasaras stērbelēs, plandošās kā silta pūsma, un lūgties: “Neaizej, nepamet!..”

Biruta gribēja iet uz kino. Tur atkal rādīja indiešu lilmu — garu un droši vien saldi sērīgu kā citas redzētās, bet tik brīnišķīgi skatīties varoņu mīlestības mokas un ciest viņiem līdzi, apraudāties, tomēr pašai justies laimīgai un pasargātai, jo blakus sēdēja Alfrēds un turēja viņas roku savējā.

Šodien, šajā skaistajā dienā, viņš nebija ar mieru līst tumšā kinozālē un ieelpot, ko citi izelpojuši.

— Brauksim uz Brīvdabas muzeju, — viņš izlēma, nepieļaudams domu, ka meitene varētu runāt pretī. — Ar taksi. Es neesmu tik nabags, kā izskatos.

Viņš smējās. Un Biruta vienmēr smējās līdzi.

Bezvējā lapas raisījās no zariem un, lēni planēdamas, bira. Viņi ķēra tās kā laimi, izlaida no rokām, pazaudēja, tvēra citu, ieguva, grūstījās, abi vienu iekārodami, apskāvās, lai noturētu starp krūtīm iekritušu.

Atkal saule laidās uz. rietu. Šoreiz ne jūrā, bet aiz priedēm. Pievakare bija viņu laiks, vienmēr pievakare, jo diena darbam. Birutai patika saulrieta stunda, jo tajā mainījās debesis, zeme, krāsas, noskaņas, arī viņi paši. Mijkrēslī izgaisa robežas, ko novilka spilgta saule vai cilvēki apkārt. Cieši apskāvušies, viņi staigāja ap slēgtajām ēkām un pašķīrās, tikai lūsinoties iekšā kā ciemiņi, kas meklē, vai mājinieki nav atstājuši kādu zīmi. Pa saules puses logiem varēja ieraudzīt strīpainām segām apklātas gultas, šūpuli, galdu, māla bļodu uz tā un karotes. It kā iemītnieki nupat būtu še bijuši un tikai izgājuši. Toties ēnas puses logi nerādīja neko, izņemot pašu sejas. Vai tas nozīmēja, ka viņi te dzīvo, viņu māņu tēli — iespējams, pagātnē, bet varbūt nākotnē? Biruta atkāpās no loga, negribējās vairs lūrēt.

Viņi uzgāja lielu klēti ar platu nojumi. Biruta uzrausās uz pirmā baļķa un šūpoja kājas. Alfrēds apmetās blakus. Augšā priežu galotnes šalkoja, bet lejā nejuta ne vēsmiņu. Krēsloja.

— Vai mūs te neieslēgs? — Biruta vaicāja.

— Ieslēgs.

— Un tad?

— Kāpsim pār žogu.

— Tu esi tā darījis?

— Visu ko esmu darījis. Vecāka cilvēka priekšrocība.

— Atradies vecītis! — Biruta pašķirstīja Alfrēda matus, kā sirmumu meklēdama.

— Tomēr. Tu vēl čurāji biksēs, kad es jau pirmoreiz iemīlējos.

— Fui!

— Bet tas bija skaisti! Viņa pāris gadus vecāka, tāda mīksta, apaļiem vaigiem un biezām bizēm, dzīvoja kaimiņos. Fs biju tā ieskatījies, ka iekaustīju, kad vien radās izdevība.

— Un viņa?

— Zvēla pretī, ar ko pagadās. Visvairāk lika ar skolas somu. Tā bija smaga.

— Jau tajos laikos?

— Bērni vienmēr skolā ir spīdzināti. Vārdu sakot, mācīti un audzināti. Un es viņu rāvu aiz bizēm. Tā... — Saņēmis Birutas matu šķipsnu, viņš viegli pavilka.

— Tik maigi?

— Toreiz nezināju, kas ir maigums. Tas nāk ar gadiem. Kamēr paliek tikai maigums, kad nekā cila vairs nav... Bet tagad... R-r-r-rrr, es esmu briesmīgs!

Viņš tēloja tīģeri, lauvu vai panteru, apgāza Birutu, valstīja, viņa izlikās vairāmies, kodienu vietā bija skūpsti, ķetnas nepacietīgi gumzīja drebēs, un meitene pati palīdzēja, lai nekas neplīstu, bet raisītos viegli un ātrāk...

Kad viņa atvēra acis, augstu debesīs blāvoja zvaigzne. Tā nebija tik nekautrīga kā mēness, neskatījās tieši sejā, bet spīdēja visiem un vispār. Varbūt priežu galotnēm. Birutai iešāvās prātā: ja es būtu pretojusies, kliegusi, tad iznāktu “pants’'? Tūlīt a izgaiņāja šo domu, tik muļķīgu un nevietā.

Pa ceļam uz vārtiem Alfrēds ieveda Birutu Usmas baznīci-ņas lievenī. Piegāja pie durvīm, paraustīja. Protams, noslēgtas.

— Žēl, — viņš konstatēja. — Būtu vaļā, varētu salaulāties.

— Baznīcā!?

— Neviens jau nezinātu. Tikai peles. Un lielā žurka tēlotu mācītāju.

— Nē. Baidos.

— No manis? Nav obligāti, ja negribi.

— No pelēm un žurkām.

— Kā jau sieviete. Spiedz, ieraugot pilnīgi nekaitīgas radības. Turpretim krokodilam droši vien gribētu pakasīt starp acīm. “Vai, kāds jauks kuslonītis!’’

— Es gan nedomāju, ka sievietes ir tik neloģiskas.

— Un kā vēl!

Skūpstoties Birutai šķita, ka dara ko apgrēcīgu. Baznīcas lievenis — kā nekā svēta vieta, kaut ari pati neticēja ne Dievam, ne velnam. Pasakas! Un tomēr...

Muzeja vārti izrādījās slēgti, kā jau varēja gaidīt. Iespējams, sargbūdā kāds snauda, bet viņi nevēlējās lūgties un uzklausīt pārmetumus. Alfrēds palīdzēja Birutai tikt līdz sētas augšai, lejā viņa nolēca it veikli, tad pārrāpās pats.

— Tu visu te zini... Esi bijis ar kādu citu? — Biruta runāja viegli un koķeti, tomēr juta, ka skan samāksloti. Bet apstāties nespēja. — Varbūt tev ir noteiktas vietas, pa kurām kārtējo upuri vadāt?

Alfrēds ļāva rokai noslīdēt no meitenes pleca. Biruta sajuta vēsumu, mugurai pārskrēja drebuļi. Alfrēds sabāza rokas bikšu kabatās un līdzinājās neatkarīgam pašpuikam.

— Redzi, maziņā... — viņš pēc brīža ierunājās.

— Klausos. Bet neesmu maza.

— Labi, lielā! Tava ēra sākās pirms pusotra mēneša...

— Tev daudz tādu ēru bijis?

— Un kā tu domā? Man vajadzēja dzīvot kā mūkam līdz divdesmit piecu gadu vecumam? Vai būt pederastam? Tā tev labāk patiktu? Nevienas sievietes, uz ko būt greizsirdīgai.

— Es neesmu greizsirdīga, tas ir citādi. Varbūt tiešām tev piedzimusi pirms pusotra mēneša... bet tu esi bijis. Ko es par tevi zinu?

— Kas jāzina? Zaglis, laupītājs taču ne. Vectēvs zvejnieks, bet, cik atceros, skaldīja un krāva malku. Skaldīja un krāva apaļās kaudzēs. Apkārt glītā grēdā, vidu piemeta, kā pagadās. Man dikti patika palīdzēt, sevišķi tā mētāšana. Tēvs arī zvejo, kolhozā, ar traleri. Labi pelna, māju pārbūvēja, tagad kmj mašīnai. Un dabūs — ja turēsies veselība. Bet es?

Prokurora palīgs — šindcrs. Nūjā — sabiedrību tīru, tāpēc alga kā šinderam. Varbūt pat mazāka, nezinu. Es gribu dzīvot kā cilvēks. Mašīnu. Idiota sapnis, ha! Jātiek advokātos. Jā, tur var nopelnīt, bet katru neņem.

— Kā tas ir — neņem?

— Vienkārši. Advokātu kolēģijā kā komjaunatnē balso. Komjaunatnes birojā parasti visi ir “par”, lai tik nāk, bet advokātos jaunais būs konkurents. Jo vairāk advokātu, jo citiem mazāk darba un naudas.

— Tad jau var neņemt nemaz.

— Un visi kļūs veci un izmirs... Tā neklājas. “Jaunie spēki" ir vajadzīgi, bet... savējie. Radi, draugi. Jādibina pazīšanās, un es to daru. Varbūt izdosies. Tu pavēro tiesā — kāds uzvalks advokātam un kāds man. Es tikai divus gadus prokuratūrā, bet tie, kas desmit, — tici vai netici — uz darbu arvien vēl nāk vienā un tai pašā.

— Tad man arī vajadzēs stūrēt advokātos. Lai gan labāk patiktu par tiesnesi.

— Met juristus vispār no galvas laukā, meitenīt! Ja gribi, pateikšu izmeklētājam, lai paņem tevi līdzi uz. notikuma vietu, kur dzērāji kāvušies, līķis ar pāršķeltu galvu un istabā visas sienas asinīs... vai kārtējais jaundzimušais no atejas izvilkts.

— Bet tiesā?

— Tur pēc beigšanas nenozīmē. Kad pastrādāts “melnajā” darbā, tad. Ievēl, kā zini. Vai nezini.

— Es tomēr mēģināšu...

— Lūko, lūko! — Viņš pa jokam paklauvēja pie Birutas pieres. — Tukšs nav. Meitenes ir gudras. Mūsu kursā arī tā bija. Bet labākās vietas dabūja puiši... ja vispār kādu par labu var saukt. Asenizatori!

Biruta būtu gribējusi vaicāt, kādēļ viņš tik slikti izsakās par savu darbu, bet necerēja saņemt skaidru atbildi. Iespējams, pats nezināja. Izskatījās, ka galvenais ir nauda. Ja daudz maksātu, tad patiktu. Protams, nauda... jā... vajadzīga, bet svarīgāk taču, svarīgāk... kas? Vai viņa sēdētu visu mūžu tiesas galda galā un skribelētu, ja dabūtu lielu algu? Diez vai... Tāpat nopirks modīgos ziemas zābaciņus — “venger-kas" — par trīssimt piecdesmit rubļiem. Jo visi seši simti paliek pašai, vecāki savu bērnu pabaro.

Beidzot no sānceļa izbrauca autobuss un nostenēdamies apstājās pieturā. Aizmugurējos solos ķiķināja bariņš puišu un meiteņu. Brauc no Berģicm uz. centru ballēties.

-- Alf! Mēs kādreiz varētu aiziet uz. ballīti...

— Ai Jā! Gribēju teikt. Vienam džekam nākamsestdien dzimšanas diena. Var ņemt līdzi džudes. Nāksi?

— Nezinu. Sveši.

— Un klubu ballītēs? Arī sveši.

— Viena jau neiet.

— Tur arī ne. Ar mani. Iepazīsies. Tikai nesarksti — visi rupekļi. Juristiem universitātē tāda slava — jāattaisno.

Mamma nejautāja, kur Biruta kavējusies. Varbūt gribēja tēvam izrādīt, ka zinājusi, vai arī uzskatīja, ka nav tik vēls, lai uztrauktos. Mammasprāt, visi neceļi sākas pēc pusnakts. Vai viņa domāja, ka līdz. tai sargeņģelis vēl stāv klāt un neļauj nomaldīties, bet tad pats dodas dusēt mīkstos mākoņos un savu aizbilstamo pamet?

Par brīnumu, uzbārās tēvs:

— Esi sākusi vazāties!

Biruta sataisīja mīlīgu ģīmīti un bubināja, ka bijusi ar draudzeni kinoteātrī, skatījušās indiešu filmu divās sērijās un vēl kaut kas atgadījies, filma pārtrūkusi, vai.

— Kā to draudzeni sauc? Jānis vai Pēteris? — tēvs jautāja pielaidīgi, lūpu kaktiņos slēpdams smaidu.

— Abdulla ibn Sins! — meitene smiedamās izmeta.

— Nu, nu... Tūkstoš un vienas nakts pasakas jaunai meitenei bīstamas. Aizvedīs tevi uz lidojošā paklāja par septīto sievu kaut kur Ferganas ielejā...

— Kur nu! Viņam nav pat automašīnas.

— Tad gan godīgs cilvēks — ne spekulants, ne namu pārvaldnieks.

Biruta vēlējās mesties tēvam ap kaklu, ja viņu ģimenē tā būtu pieņemts. “Visāda laizīšanās", kā mamma teica, tika uzskatīta par sliktu stilu. Starp vecākiem un meitām pastāvēja it kā stikla siena, bučas un glāsti nebija iespējami. Šai stikla sienai cauri negāja ari čuksti, un tāpēc Biruta mammai — un jo vairāk tēvam — pat nemēģināja stāstīt savus noslēpumus, gluži otrādi, slēpa visu, kas sniedzās pāri gluži ikdienišķām norisēm.

Juristu ballīte notika Rīgas centrā, lielā dzīvoklī. Alfrēds bija teicis, ka Aivara tēvs esot ievērojams mākslinieks, šajās dienās aizbraucis uz Maskavu, kur notikšot viņa izstāde, un māte, kā vienmēr, līdzi — pieskatīt, lai dzīvais klasiķis nenoslīkst krievu viesmīlībā. Tātad neviens netraucēšot ballēties.

Ieejot dzīvoklī, Birutu pārsteidza, ka abas garā gaiteņa sienas bija blīvi nokārtas gleznām. Istabā par to vairs nebrīnījās, tikai apjautājās:

— Vai tie visi ir jūsu tēva darbi?

— Jā. Un puse darbnīcas piekrauta kā ar malku. Tagad krietna kaudze aizgāja uz Maskavu.

— Bet dzīvoklī taču... mēdz likt dažādu autoru darbus?

— Kolekcionāri. Mākslinieki ne. Vienīgi, ko paši mālējuši. Citus neatzīst. Tas ir, atzīst tikai vārdos. Bet katru dienu turēt acu priekšā - tas veco padarītu traku. Jo sliktāku par sevi neciestu, bet labāks kaitinātu: "Vai tu tā vari? Nevari!”

Ieņemot vielas, sagadījās, ka Biruta apsēdās tieši pretī plikai sievietei. Ne jau galda viņā pusē, bet gleznā pie sienas. Daiļava sukāja matus, lūkodamās spogulī, skatītājam uzgriezusi padruknu muguru ar pelēcīgu re nīti visgarām mugurkaulam. Apaļais dibens šķila plūstam pāri taburetes malām, turpretim spogulī redzamie milzīgie, brūnie krūšu gali veidoja dīvainu trijstūri ar tādām pašām brūnām, lielām lūpām. Birutai likās nesaproti, kādēļ mākslinieks gleznojis šo "speķi”, nevis slaidu, skaistu augumu. Taču baidījās būt smieklīga jautājot. Kāds vatētu nodomāt, ka viņa tās vietā gribētu redzēt sevi. Un kam gan lai vaicātu, jo Aivars sēdēja patālu, galda galā, bet Alfrēds vai kāds cits te tuvumā droši vien mākslā nesajēdza vairāk kā pati. Viņi cits caur citu runāja par darbu, šausmīgo slodzi — sešas, septiņas krimināllietas būtu normāli, bet ja scilā divdesmit? Izmeklētāji drosmīgi lamāja prokurorus, kas piesienas un negrib pagarināt izmeklēšanas termiņu. īstu prokuroru šeit nebija, tikai dažs prokurora palīgs, jo sanākuši kursa biedri, pirms pāris gadiem beiguši universitāti, kuriem uz paaugstinājumu vēl jāgaida. Ik bridi sarunās tika pieminēti kodeksa panti un to daļas — pirmā, otrā vai trešā. Skaitļi atgādināja šifru, ko saprot visi, izņemot Birutu, viņai tic neizteica neko. It kā tumšā naktī ietu pa ceļu, kura malās palaikam uzzib kabatas baterija, iemirdzas un pazūd, neparādot, kur kāju likt. Gaismiņas nav domātas viņai un, ja tomēr, tad lai mulsinātu, nevis vadītu, turpretim savstarpēji tās samirkšķinājās un sazinājās. Nekas, Biruta sevi mierināja, drīz viņa iegaumēs, kāds noziegums kuram pantam atbilst, un, kad nākamgad sāks studēt, visu sapratīs un droši vien varēs pat līdzi runāt.

Viņi bieži cilāja glāzes. Arī tā sauktās meitenes meta itin krietni. Meitenes! Jāsmejas! Protams, var dēvēties, par ko vien grib, tomēr paliek, kas ir: pavecas tantītes. Divdesmit pieci gadi, āiprāts! Viņi sāka dziedāt. Gan par hotentotiem, kas grauž apdegušu rīkli, par melno Panteru, baigi lunkano, gan par meičām Doles salā, kas sauļojoties guļ kā zeķes vašbļodā, un vēl pavisam bezkaunīgas dziesmas krievu valodā. Alfrēds pačukstēja: tas esot noziedznieku repertuārs, juristiem jāpazīstot arī "altera pars

Biruta vēroja meitenes. Tieši pretī sēdošā, kuru citi uzrunāja par Čučiņu, krāsojusies spilgtāk nekā pārējās. Likās, sejā nebija nevienas dabiskā izskatā palikušas vietas. Zem izbalinātu matu ērkuļa šauras, izravētas uzacis izbrīna lokā pār apaļām zilām acīm melni pietušotu skropstu ielogā, biezi nopūderētais deguntelis šķietami izgaisa starp paplatiem, augstiem, sārtinātiem vaigu kauliem, bet paši vaigi tik plāni, ka varētu sacīt — nav, tāpēc seja veidoja trijstūri, kas beidzās ar mazu, spicu zodiņu, kuram svaru un nozīmību piešķīra melna, krāsota dzimumzīme kreisajā pusē. Dziļš kakla izgriezums atsedza asus atslēgas kaulus un — nudien! — ribas tur, kur citām mēdz būt krūtis. Čučiņa bija pilnīgs pretstats pliknim viņai vijs galvas. Pat pirksti — kauli vien, iemērkti spoži sarkanā nagu lakā. Mute nepārtraukti kustējās, vai nu ēdot, vai runājot, dažreiz ēdot un runājot reizē. Treknais lūpu krāsas slānis nolaizīts, palikusi vienīgi rūpīgi iezīmēta kontūra, nedaudz pāri lūpu līnijai, lai tās izskatītos pilnīgākas. Nē, Čučiņa Birutai galīgi nepatika. No sarunām varēja saprast, ka viņa “noķērusi baigo džeku” un strādā par juriskonsulti kādā lābrikā tikai skata dēļ, jo: "Tos dažus simtus viņš man atstāj saldējumam.”

Blakus Čučiņai sēdēja Askolds, Asais, smagnējs un skaļš, kurš visus pārkliedza un kurā klausīdamies pārējie smējās, lai gan Biruta neko uzjautrinošu neatrada. Šad tad Askolds aplika roku Čučiņai ap pleciem, plauksta šļūca tālāk gar tērpa izgriezumu un ncieslīdēja tajā tikai tādēļ, ka droši vien bija pārbaudīts — tur neko nevar atrast. Palaikam Asais kreiso roku apmeta otras blakussēdētājus plecam, tomēr drīz vien tā bez intereses noslīdēja gar krēsla atzveltni. Askoldu acīm redzami vairāk saistīja kārnā, izkrāsotā Čučiņa nekā šī, kas Birutai šķita daudz patīkamāka. Viņu sauca par Bēbi. Te laikam visiem bija iesaukas. Biruta nolēma vēlāk iztaujāt Alfrēdu, kā tās cēlušās. Jo Bēbis nemaz neizskatījās bērnišķīga, pavisam otrādi — nopietna un ļoti pieaugusi. Pretēji Čučiņai, viņa nebija krāsojusies, un kādēļ gan? Daba piešķīrusi tīru, augstu pieri, tumšas acis, drusku vīrišķīgas, kopa saaugušas uzacis, brūnus matus, ko Bēbis nēsāja atglaustus, smagā mezglā savītus. Ka viņa advokātos tikusi? Ar pazīšanos vai smukajām acīm, skaidro, godīgo skatienu, kas iekrīt otrā kā akmens avotā, un nekur vairs tverties? Brīžam viņa palūkojās Birutā, tad šķita, ka jālien zem galda un jānokaunas, nezinot, kāpēc. Re, kāds Bēbis!

Visiem pāri šajā barā neapšaubāmi bija Alfrēds. Visskaistākais. Varbūt ne īsti, ja salīdzinātu ar kinovaroņiem: gludi sasukāto mīlētāju vecajās trofeju filmās vai sprogaino delveri itāļu komēdijās. Protams, Alfrēdam nebija Drtiž-ņikova acis, ne arī Kadočņikova lupas, toties no viņa plūda kaut kas tāds... tāds! Viņš nevāvuļoja vienā laidā, līdzīgi Asajam, sacītais patiešām skanēja asprātīgi. Un augums vislabākais: plati pleci, garas kājas. Un kā viņš dejoja! Alfrēds nespieda sev klāt un nežmiedza kā dažs cits, lai sajustu krūšu pieskaršanos un, soli sperot, varētu iespraust kāju sievietes staklē. Alfrēds tā nedarīja, viņam nevajadzēja tik primitīvas tuvības. Viņš neuzmeta kūkumu, turot partneri izstieptas rokas attālumā kā kobru, kas varētu iedzelt. Viņš dejoja stalti, brīvi, un Biruta viņa rokās, jā, tieši rokās, jutās kā mīļota paija vai mūzikas instruments, ko viņš spēlē, — vijole vai čells.

Dejoja blakusistabā, kuras stūrī atradās liels mūzikas kombains pats uz savām četrām kājām, “Simfonija” laikam saucās — Biruta bija redzējusi tādu tikai veikalā. Radioaparāts kopā ar atskaņotāju un vēl nez ko.

Marks Berness medaini iegalvoja, ka “Trīs gadus tu man sapņos rādījies”, nesen reabilitētais Leonīds Utjosovs piesmakušā balsī fokstrota taktī bīdīja “Zilās debesis”, ar savu “Saulespuķi” caur nepārvaramo robežu ielauzies īvs Montāns, Elingtona “Karavānas” zvaniņi tuksnesī... Viņi dejoja tango “Kapri”, “Brīnišķā sinjora” un gluži vienkārši Argentīnas tango, fokstrotu “Linda” un “Maigais skūpsts”, Lehāra “Valsi”, Strausa "Pie skaistās, zilās Donavas” un Dunajevska valsi no kinofilmas “Bagātā līgava”. Tā bija Rīgas skaņuplašu fabrikas produkcija, visās mājās esoša, visās ballītēs dejota un labi pazīstama. Svešādāki šķita pirmskara ieskaņojumi. “Meitene, zeltene, klausies, kā pukst mana sirds, — tiki-tik-liki-tā”, “Manu mazu mērkaķīti ū-ū-ū”, “Es vēlos tevi skūpstīt, bet baidos darīt to”, “Tā tas bijis, tā tas būs, kas ir jauns, tas mīlēsies...” — apgalvoja dziedoņi, cenšoties pārkliegt sprakšķus un šņākoņu. Šķita, dziedātāji dabūjuši iesnas, aizsmakuši un novecojuši par spīti tam, ka iekonservēti plastmasā. Brīžam viņu balsis pavisam izgaisa dzīvo valodās un smieklos, dejotāji stumdījās iesāktajā ritmā uz labu laimi.

Tad tenors atkal iznira no trokšņiem, treļļi uzspurdza līdz augstajiem griestiem un krita lejup kā trauslas plēksnes, kad ugunskurā dedzināti papīri.

Vai nu trokšņu cīņa ar skaņu, vai dziedātāju bezbēdīgais tonis, bet varbūt kāda piezīme, vārdu pārmaiņa tepat istabā, nezin kas bija aizkaitinājis Aso, viņš paķēra vienu plati un svieda pret durvīm, tad otru, trešo, un, kamēr citi apstulbuši skatījās, vēl un vēl citas knikšķēdamas plīsa druskās.

— Dullais! — iekliedzās no ēdamistabas ieskrējušais Aivars un izrāva Asajam no rokām kārtējo upuri. — Tās ir “Bellacord” — mammas mīļākās...

— Labāk, ja viņai bulu mīļākie, — Asais ņirdza. — Baigā vērtība — vecas sēnalas!

— Kam sēnalas, kam klasika, — Aivars albā/.a.

— Klasika? Liekas, buržuāzisko iekārtu ari jūsu ģimenē uzskata par klasiku... spriežot pēc tā, kā te izskatās?

— Nedzen demagogiju, — samierinoši noducināja Ignats, kas arvien vēl nemīkstināja līdzskaņus un diez vai līdz mūža galam to iemācīsies, jo bija īstens Latgales patriots.

Bet viņā neklausījās. Asais un Aivars jau grūstījās. Asais namatēvu spētu pieveikt ar svaru vien, ja nonāktu līdz dūru cīņai, taču, par laimi, Ignats neaprobežojās ar aizrādījumu, viņš, savulaik lauku ballīšu kautiņos rūdīts, metās vidū un, savaldījis Aso, paglāba Aivaru no zilas acs vai asiņojoša deguna.

Biruta dzirdēja Čučiņu nopūšamies, ka Asais atkal par daudz iedzēris, tāpēc uznācis delīrijs. Viņas balsī nebija nosodījuma. Tikai atgādinājums, ko visi zināja, — taču lai aizstāvētu. Birutai šķita, ka Čučiņai ar Aso kaut kas bijis, droši vien pirms “noķēra baigo džeku". Bet varbūt vēl tagad. Varbūt.

Kāda no “meitenēm” zināja atrast slotu un liekšķeri. Viņa saslaucīja drazas — nekas vairs nebija līdzams — un aizvāca. Balle varēja turpināties. Lai gan no jauna skanēja mūzika, dejotāji neatradās. Vairums sagāja ēdamistabā, bet pie galda nesēdās, iedzēra un uzkoda, kājās stāvēdami.

Alfrēdam, saprotams, vajadzēja ar daudziem parunāties. Biruta neturējās viņam pie rokas, lai nekļūtu apnicīga un traucējoša, tāpēc palika deju telpā ilgāk. Kad tur vairs nebija neviena, šķita neērti uzkavēties, un arī Biruta ieslīdēja ēdamistabā. Alfrēds stāvēja, muguru durvīm uzgriezis. Meitene, gribēdama pajokot, pielavījās klāt un jau grasījās pieskarties viņa plecam, kad izdzirda Bēbi sakām:

— Negaidīju, ka tu nolaidīsies līdz sekretutkas līmenim.

— Ikviens darbs var būt goda, slavas un varonības liela, — Alfrēds atsmēja.

Nu sprauslāja abi. Alfrēds! Ņirdza par Birutu! Jo tikai sekretāre. Nē: ...tulka! Birutai skaidrs, kurš vārds krievu valodā beidzas tāpat. Bet viņa taču nebija nekāda priekšnieka sekretāre, kuras pienākumos varētu ietilpt ari tas. It kā Alfrēds nezinātu un droši vien ari Bēbis!

Biruta izslīdēja no istabas tikpat klusu, kā ienākusi, un gaiteni virsdrēbju gūzmā meklēja savu mēteli, kas šķita neglābjami pazudis. Varbūt tāpēc, ka acis aizmigloja asaras. Lai dabūtu beidzot ieraudzīto apģērba gabalu, nācās noņemt no pakaramā daudzus citus, un, kad drēbju kaudze viņu bija gandrīz, aprakusi, izdzirda: vai dāmai nevajagot palīga? Vaicātājs ne tikai runāja, bet arī rīkojās, un Biruta drīz. vien izrādījās atbrīvota.

Viņas priekšā stāvēja pats neizskatīgākais jauneklis — neliela auguma, uzkumpis, ar brillēm uz prāvā deguna — Riba, kā citi viņu sauca. Pirmīt Biruta bija pievienojusi Alfrēdam paredzētajiem jautājumiem arī tādu: vai Riba nozīmē ribu vai zivi? Tagad viņa vairs neprātoja, ari neko neteica, paņēma savu mēteli un ģērbās. Riba deva padomu nesteigties, drīz visi algošoties un balle turpināšoties, kursa vakari beidzoties tikai no rīta, un šādu tādu starpgadījumu nevajagot ņemt galvā.

Biruta neatbildēja un posās prom.

— Bet Alfrēds? Jūs viņu pametīsit tām panterām?

— Jā! Un novēlēšu labu apetīti piedevām!

— Nav prātīgi, nav... Bet viena pēc pusnakts — nē! Lai arī esmu skaists kā mērkaķis un piedzēries, es pavadīšu!

Biruta, lūpas sakniebusi, gāja laukā. Riba sekoja, klusām aizvērdams durvis. Birutai būtu gribējies tās aizcirst ar blīkšķi, lai visi dzird, lai Alfrēds attopas un skrien pakaļ, lūdz, piedošanu. Viņš pamanīs Binitas pazušanu, kad vairs nebūs cerību panākt. Tas briļļainais kretīns droši vien paņems taksi, iestūķēs tajā, aizvedīs mājās un domās, ka ir varens džentlmenis. Viena viņa noietu lejā, ielas malā kādu laiku pakavētos un, kad atskrietu Alfrēds, izliktos gaidām “taksi”, kas nenāk un nenāk. Nē, Biruta neļautos pierunāties, atpakaļ neietu neparko — pie studētajiem juristiem viņai, no “palīgpersonāla”, nekas nav vairs meklējams. Sliktāka, jo, gluži dabiski, nevar būt universitāti beigusi. Un, kad būs, — tad Bēbis atvainosies? Bet kā Alfrēds varēja?... Lai lūgtu kā lūgdamies, Biruta neļaus pielabināties, nepiedos, pat neklausīsies!

Tas taču nebija Alfrēds, kas runāja un runāja! Riba! Ko viņš murmulēja? Tiešām piedzēries. Varbūt no viņa tomēr kaut ko iespējams uzzināt?

— Bēbis... Kāpēc viņu tā sauc?

— Un kāpēc mani par Ribu? Prasi Asajam! Viss no viņa... hik! — Kavalieris sāka žagoties. — Skolas laikā... hik!... ieķēpājies nez kā tur... Gara stāstīšana... hik! un nevar zināt, vai patiesība, hik! Ietupināts uz dažām dienām, un no tā laika uzskata sevi par baigo ‘'asu”... hik! Cietumā visiem kļičkas, mums ari vajagot... hik! Jo īsts jurists tikai tas, kas blatnuju pasauli saprot... hik!

— Bet Bēbis? Bēbis!

— Medaļniece. Teicamniece no matu saknēm līdz bizes galam, memmes meitiņa — baigi naiva pirmajā kursā bija. Noliec blakus Aso un viņu: saprotams, bēbis... hik! Tā arī palika, lai gan... hik! diezgan ātri attīstījās.

— Un kā cilvēks?

— Pardon! Vai sieviete ir cilvēks? Oj, ēj, stulbais, šeit, šeit! — Ieraudzījis taksometru, Riba plātījās rokām un ar īkšķi rādīja, ka tam jāapstājas pie viņa kurpju purngaliem.

— Uz. kurieni braucam? — vaicāja šoferis.

— Uz. kurieni braucam? — šļupstiski atbalsoja Riba.

Biruta nosauca adresi.

Izkāpjot Riba lika šoferim gaidīt un, pagājis pāris soju Birutai līdzi, prasīja, vai viņai esot nauda, ko samaksāt, pašam... tā sagadījies... cauras kabatas... hik! Un derētu arī atpakaļceļam. Par to varētu nodot sveicienus Fredim.

— Nekādā ziņā! — Biruta iesaucās. — Ja nu vienīgi Bēbim... — viņa piemetināja. Sameklēja rokassomiņā naudu, iespieda džentlmenim rokā un tūlīt izmeta Ribu no prata, cerams, uz mūžīgiem laikiem.

Gudrāk būtu aizmirst ari Alfrēdu, bet tas rādījās neiespējami. Tomēr vajadzēs. Nekad vairs neredzēt! Nemūžam! Neaizstāvēja, neteica, ka Biruta ir daudz jaunāka un nākamgad stāsies... Nē! Viņa neies uz juristiem! Rupekļi! Katrs kaut kā nojucis. Asais... Un Riba! Un Čučiņa — ari dīvaina. Vai jābrīnās par Alfrēdu? Iespējams, sakarīgākais tai barā, bet tik un tā nodevējs. Smējās, ņirdza! Aiz muguras! Vai tāpat darītu, ja viņi patiešām būtu salaulāti? Tas, baznīcas lievenī, bija tikai joks? Mirkļa iedoma? Pļāpāšana? Biruta jautāja sev, vai pavisam nopietni gribētu apprecēties ar Alfrēdu. Un tūlīt bija gatava kliegt: nē, nē, it nemaz, viņš mani nodos! Un... pati neticēja tam. Ja godīgi, tad — jā... Vēlētos gan. Nekad vairs neskūpstīs? Neglāstīs? Cits? Nemūžam! Neiedomājami riebīgi. Par spīti Alfrēdam viņa sakaltīs, novītīs un nomirs vecmeitās. Nē. Labāk pagalam. Lai viņam būtu jāmokās sirdsapziņas pārmetumos. Pag, pag, toreiz... jūrmalā, arī tādas pašas domas. Uzmācīgā ideja, vai? Nojukusi, nojūgusies? Bērnišķība. Kur teikts, ka viņam būs žēl? Varbūt pasmiesies kopā ar Bēbi, sak, ko lai dara, ja skuķis manis dēļ karas augšā. Viņa Alfrēdam daudz nenozīmēja. Citādi būtu sacījis... sacījis Bēbim: “Nerunā tā, Biruta ir brīnišķīga meitene.” Vai: “Kā tev nav kauna! Viņa drīz būs mana sieva.” Nē, labāk citādi: “Vai tikai tev neskauž citas jaunība un skaistums?” Jo Biruta patiešām bija krietni jaunāka, bet par skaistumu... Kāpēc gan Alfrēda acīs viņa nevarētu būt visskaistākā pasaulē? Lai Bēbis vai kāds cits pierāda, ka tā nav! Izrādās, nav, nav vis, citādi viņš nebūtu smējies. Beigas. Pagalam. Kad viss tikko sācies, it kā vakar. Viņa nepiedos. Tik un tā nepiedos. Lai lūdzas, kaut vai ceļos krizdams.

Valdot skaļas raudas, Biruta spieda seju spilvenā un elsoja, gandrīz noslāpdama. Rītā nomazgājās un paskatījās vannasistabas spogulī. Pretī lūkojas neglītcne aizdūkušām acīm. Ļoti labi! Tādai jābūt, kuru apsmej un pazemo. Nepūderēsies, nekrāsosies. Pat krēmu neliks, lai saplīst āda un sačervelējas kā vecenei. Nūjā, bet kas redzēs? Taču svētdiena. Mamma, tēvs? Viņiem patiesība nav jāzina. Biruta ilgi skaloja acis aukstā ūdenī, tad rūpīgi krāsojās, sacerēdama skaistu stāstījumu par ļoti gudriem un cēliem cilvēkiem, lai vecāki būtu mierīgi, ka meita apgrozās kārtīgā sabiedrībā. Ā, par gleznām! Par tām varēs runāt nemelojot, un mammai patiks, ka Biruta uzturējusies slavena cilvēka mājā. . zi-

Nedēļas sākumā Alfrēdam pie tiesneses Ezeriņas krimināllietas nebija. Kas gan to zināja labāk par Birutu? Viņa ļoti rūpīgi sekoja tiesas sēžu sarakstam. Gaidīja telefona /.vanu, bet nekā. Trešdien prokurora palīgam Kamergrauzim jāuztur apsūdzība, tiesājot kādus valsts mantas izlaupītājus. Biruta brīnījās, ka cilvēki iedrošinās pievākt svešu mantu un nedomā, ka tas nevar turpināties bezgalīgi. Ja viņi prot veikli samudžināt skaitļus dokumentos, tad vajadzētu apzināties, ka atradīsies, kas atmudžina. Un — apsūdzēto sols. Sēdēs un taisnosies. Nevienu vēl Biruta nebija dzirdējusi sakām: “Gribēju un izdarīju!” Visi apsūdzētie likās nošņurkuši, nožēlojami, ar advokāta palīdzību centās pierādīt, ka nav tik slikti domājuši, kā izgadījies. Palika negodīgi pat tiesas zālē, nebija drosmes saņemt sodu.

Varbūt Alfrēds arī negribēja, nepadomāja? "Advokāte atradusies,” Biruta sevi norāja. “Nav pat parādījies vai piezvanījis, bet es jau izdomāju attaisnojumu. Lai papūlas vien, tad redzēsim, piedošu vai nē.”

Viņš ieradās rosīgs un runīgs kā vienmēr, šķietami nekas nebūtu noticis. Biruta vēsi pamāja un uzrunāja: "Biedri Kamergrauzi...” Alfrēds vai plīsa no smiekliem, nesaprata, kas Birutai uznācis. Viņa vēsi attrauca, lai domājot, ko gribot, taču, ja pats neesot pilnīgi zaudējis atmiņu, tad būtu jāapjēdz...

— Ā! Nepavadīju. Bet kā varēju zināt, ka tev uznāks mendels pazust? Turēt tevi aiz rokas? Piedod, bet taču ku īsabied ru sa nā kša na!

— Jā, jā, vajadzēja viskaulko apspriest un kādu pat aprunāt...

— Dabiski! — viņš bezkaunīgi smējās. — Beidz pūsties — pati vainīga, ka aizskrēji, neko neteikusi. Starp citu, nebija glīti mani pamest.

— Es? Tevi pametu? Bet pats? Ko tu?...

Atstāsim izskaidrošanos vecumdienām, — Alfrēds Birutu pārtrauca. — Nav īstā vieta un laiks ģimenes skandā-'"'m. Vispār — neciešu, ja no nieka izpūš problēmas.

v- muguru. Viņš! Tātad Biruta — kašķīga

liistēriķe! Re, ^ '-els kā gulbītis! Ja tūlīt nebūtu

jāiet liesas zālē, viņa aizs* uirvis aizcirzdama (ko gan citu lai izdomā?), vai vismaz, izraudātos (pinkšķe!). Tagad savāca vajadzīgos papīrus un devās strādāt. Ne acu skatienu uz Alfrēda pusi — viņa nozvērējās.

Dienas beigās Alfrēds aicināja uz kafejnīcu. Noskalot burbuli no sirds, viņš paskaidroja un piemetināja:

— Tikai lūdzu, nerunāsim vairs par to!

Birutai uznāca dusmas, ka Alfrēds iedrošinās diktēt noteikumus, tomēr viņa neko neteica.

Šampanietis bija silts un līdzinājās saskābušai limonādei, īstais dzēriens skābā garastāvoklī. Tomēr — atšķirībā no limonādes — tam bija vara sagrozīt prātu, ka smieties vien gribējās un iepriekšējo dienu raizes rādījās mazsvarīgākas par burbuļiem glāzē.

Ziemā katru otro nedēļas nogali Biruta pavadīja pie Alfrēda. Viņa vecāki regulāri brauca pie mātes tēva, kas dzīvoja viens dziļos laukos. Mamma izmazgājot veļu, sakopjot māju, izvārot zupu, lai vectēvs nepārtiktu no ceptiem kartupeļiem un zivju konserviem. Tēvs saskaldot malku un uzņemoties šādus tādus vīriešu dabūs. Alfrēds braucot palīgā rakt kartupeļus un saknes novākt, arī kad tēvs tāļjūras zvejā. Bet ziemā, aukstumā istabā kvernēl — nē! Lai negaida. Toties jūrmalas māja — pilnīgā viņa rīcībā, tiklīdz sestdienas pievakarē pēc darba tēvs un māte iesēdās vilcienā.

Saviem vecākiem Biruta stāstīja, ka brauc uz Gaiziņkalnu. Mamma brīnījās, kur meitenei uznākusi tāda slēpošanas kāre, un nosprieda: sīrdsāķis būs gadījies. Labi, ka barā, mazāk bīstami nekā divatā. Biruta stāstīja, ka tādu ceļu nav iespējams izskriet vienā dienā. Kāda jēga trīs četras stundas kratīties autobusā turp un tikpat — atpakaļ, lai galā pāris stundu paslēpotu? Bet, ja vakarā aizbrauc, pārnakšņo tūristu mītnē — sešas vai astoņas meitenes vienā istabā —, tad svētdienas rītā var tūlīt doties uz kalnu. Pusdienas pie ugunskura...

īstenībā bija kamīns. Vakarā, neiededzot elektrību Birutai patika skatīties, kā liesmas draiskojas ap pagalēm, nemanāmi pārvērzdamas tās oglēs, un meitene pa brīdim iesaucās:

— Es gribētu tādā krāsā kleitu! Paskaties, burvīgi toņi, vai ne?

Alfrēdu šī bērnišķība uzjautrināja, viņš smējās un skūpstīja Birutu, abi vāļājās uz paklāja kamīna priekšā un

ss

piederēja viens otram nemierīgajā pusgaismā, kas pamazām noplaka.

Vēlāk viņi dzēra skābo vīnu, ko Alfrēds bija sagādājis, bet īsi pirms pusnakts viņam uznāca lielā ēstgriba, tad vajadzēja revidēt ledusskapi un cept vēršacis vai omleti. Alfrēds neļāva Birutai saimniekot, viņš prata pats, un meitene uzslavēdama ļāva, jo, patiesību sakot, viņai tik labi neizdotos.

Svētdienas rītā devās uz kāpām — lai Birutai nebūtu jāstāsta mammai vienvienīgi meli. Alfrēds slēpoja veikli, pat eleganti. Biruta sajūsmināta skatījās, cik saskaņoti kustas viņa rokas un kājas, kā sporta kostīmā tērptais slaidais augums sasveras, pārvarot puiku sablīvētos nelielos, bet riebīgos tramplīnus. Viņa no tiem vairījās, dažreiz neizdevās, tad gadījās krist. Alfrēds tūlīt bija klāt, palīdzēja piecelties, jautāja, vai nav sasitusies. Reiz Birutai nomuka slēpe un aizslīdēja lejā gandrīz līdz jūrai. Alfrēds panāca, pienesa klāt un iestiprināja meitenes kāju. Viņa negribēja izrādīties neveikla, centās nekrist, tomēr Alfrēda uzmanība avārijas brīžos bija patīkama. Ļoti.

Dažreiz viņi gāja pusdienās uz kādu restorānu, tomēr biežāk ēda, ko gādīgā māmiņa bija dēlam sarūpējusi. Biruta saprata, ka Alfrēds nav skops, viņam vienkārši nebija daudz naudas. Bet vai tad vajadzēja? Tik un tā viņi jutās pasakaini.

Kādudien, kad abi atkal gulšņāja kamīna priekšā, Alfrēds teica:

— Iesniedzu dokumentus advokatūrā. Šķiet, ka tikšu...

— Noteikti! Es zinu! Jo nesu tev laimi! Vai ne?

— Protams! Tomēr nesapriecājies pārāk, jo... Rīgā palikt nav nekādu izredžu, “jaunajam" jābrauc uz rajonu...

— Kuru? — Biruta sašņurkusi vaicāja, it kā Alfrēdu grasītos iespundēt cietumā, nekas vairs nav maināms vai atgūstams, atliek vienīgi noskaidrot, kur sūtīt pienesumu.

Alfrēds mierināja glāstot, bužinol matus, skūpstot, bet Biruta vairījās, šobrīd maigums šķita kā atvainošanās, viņai to nevajadzēja, labāk vairāk skaidrības. Alfrēds čukstēja, ka tieši neziņas dēļ līdz šim nav runājis par precēšanos, jo pašam vajadzēšot privāti īrēt kādu kaklu un klientūra neesot droša, ar visu jāliek galā vienatne, jākļūst pieprasītam un pazīstamam, tad iespējams atgriezties Rīgā pēc gadiem trim... varbūt diviem, tikai lai nenokarot deguntiņu, Latvijā neesot rajona, ko autobuss vai vilciens nesavienotu ar galvaspilsētu — viņš braukšot vai katru svētdienu, jā, pagaidām par agru jautāt, no kurienes, parasti piedāvājot vairākas vietas un ļaujot izvēlēties, bet, kad atgriezīšoties, varbūt jau būšot kaut cik iekrāts un pieklājīga izpeļņa nodrošināta, kāzu dāvanā Biruta dabūšot mazu elegantu zelta rokaspulk-stenlti zelta aprocē... Pagaidām viņš tikai noskūpstīja Birutas delmu tajā vietā, ko greznos pasakainā dāvana.

— Bet kā tad Bēbis?...

— Ko Bēbis?

— Pa kuru laiku viņa tika advokātos? Ar "izsūtījumu"?

— Vienkārši. Tēvs advokāts, turklāt — spicē.

— Tas taču... Kā nav neērti!

— Tikai naivie muļķi atvēra durvis, kad kaunu dalīja. Gudrākie izlikās neesam mājās, bet visgudrākie tīšām bija izgājuši. Dzīve balstās uz sakariem un bezkaunību.

— Bet juristi! Kas citus liek cietumā...

— Advokāti “citus” cenšas no tā paglābt.

— Tu gribi teikt, ka advokāti nav godīgi, tomēr pats taisies... tieši vēlies?...

— Meitenīt, tu esi par jaunu un... Gan kādreiz sapratīsi. Nerunāsim par to vairs.

“Nerunāsim par to!” Izdevīgas šķēres, ar kurām pārgriezt sarunas pavedienu, kad samezglojas. “Nerunāsim par to vairs...” Kā lai klusē, ja gribas kliegt!

— Nevajag! Nevajag man ne zelta pulksteņa, nekā! — Viņa piekļāvās Alfrēdam cieši, cieši un čukstēja, ka neatlaidīs, jo trīs, divi, ari viens gads būtu mūžība, pat nedēļa; viņa nespēs dzīvot no svētdienas līdz. svētdienai, pastāvīgi gaidīt un atvadīties. Alfrēds atkal maigi mierināja, un bija saldi un skumīgi, it kā šķilšanās draudētu jau rīt.

Tā pienāca pavasaris. Todien Alfrēds sagaidīja Strēlnieku dārza stūri un sniedza vizbuļu pušķi, kādus tikko ielas stūrī Biruta bija redzējusi tantītes grozā. Viņš rādījās smaidīgs, rosīgs un pļāpīgs, trieca niekus, bet Birutu tie nezin kādēļ ērcināja. Viņa gaidīja aicinājumu uz kafejnīcu, restorānu, kino, tomēr šķita, ka Alfrēds nolēmis izstaigāt visus parka ceļus un krustceļus, vēl vairāk, izmērīt tos soli solī.

Galvu pieliekusi, Biruta gremdēja degunteli puķītēs. Pavirsi klausīdamās Alfrēdā, iztēlojās krēslainu meža lauci, pilnu zilām actiņām. Tomēr citkārt tīkamais smārds šodien likās trūdains, salkans kā līķu smaka, lai gan viņa to pazina tikai no runām. Alfrēds bija neciešami pacilāts — beidzot pateica, ka uzņemts advokātu kolēģijā, stāstīja, esot piedāvātas trīs pilsētas: Preiļi, Jēkabpils un Kuldīga. “Viņi” gribētu, lai brauc uz Preiļiem, tur labākas izredzes pelnīt, jo kaimiņu rajonu advokāti nez cik spēcīgi neesot. Jēkabpils laikam tuvāk, Ktddīga — “Kurzemes pērle”, tā esot teikuši.

— Ko izvēlēties? Lozēt, vai?

— Es pateikšu! — Biruta iesaucās.

— Labi, kā sacīsi, tā darīšu.

— Kuldīga! Tur Dzintra, mana māsa. Atceries, es stāstīju — viņu aizsūtīja uz “Vulkānu” par ekonomisti. Varēsi apciemot, lai nav tik vientulīgi. Aizved uz. teātri, kad būs viesizrāde. Viņai dikti patīk. Un es braukšu ciemā. Reizē pie māsas un tevis. Pieraksti adresi!

3

Dzintra neticēja horoskopiem, uzskatīja tos par šarlatānu izdomājumu, turpretim Biruta mēdza teikt, ka pietiek uzzināt dzimšanas dienu, un cilvēka raksturs kā uz. delnas. Par nelaiķi vīru, Severīnu, sacīja: “Auns kas Auns,” — Alfrēds esot klasisks Vērsis, pašai dzīve — kā jau Mežāzim, bet, kad Dzintrai atgadījās kārtējā ķibele, smējās: “Kas citiem sīkums — Vēzim traģēdija.” Dīvaini, ka tas apstiprinājās. Šodien pat.

Veļa bija izžuvusi, un Dzintra nolēma gludināt. Tikko ieslēdza gludekli, tikko tas sasila, puk! — un cauri. Dzintra palūkoja spuldzi — nedega. Vainīgi drošinātāji — tik viņa elektrotehnikā sajēdza. Un vēl: ja plāksnīte griežas, kaut kas darbojas. Pavēra skaitītāja skapīti — negriežas. Paknikstināja tuvāko slēdzi, nekas nemainījās. Tātad tiešām korķi. Tie rēgojās melni un draudīgi kā bifeļa ragi. Kaut ko vajadzēja iespiest vai izspiest... Viņa baidījās. Varbūt noiet lejā, palūgt Proņinu? Nē, nē, tik vēl trūka — latviešu kundze, namsaimniece, nespēj iztikt bez krievu virsnieka palīdzības! Varbūt aicināt otrus īrniekus? Neparko, tiem viņa bija iesniegusi ultimātu sakarā ar nemaksāšanu, un nu šie pat “labdien” neteica. Zvanīt uz avāriju dienestu? Nezināja numuru. Pilnīgi kā bez rokām. Kopš nav vairs kārtīgas telefonu grāmatas, vienīgi kaut kādas zaļās lapas, kuras jāpērkot par lielu naudu. Atlika gaidīt Birutu pārnākam, jau pēcpusdiena, jācer, ka ledusskapis nesāks pludot. Māsai beidzot radīsies izdevība pierādīt, cik zinoša un varoša ir sieviete, kam vīrs bijis memļaks. Savādi gan — izslavēts ķirurgs, taisīja operācijas ar mikronu precizitāti, sakārtoja cilvēkiem smadzenes kā biezputru, kas ielikta atpakaļ galvaskausā, bet parastajos, rupjajos vīrieša mājas darbos — pilnīgs nulle, vismaz pec Birutas teiktā spriežot. Gan jau kādu nieciņu pārspīlē, bet tukšu nerunātu. Jo īpaši par mirušu.

Gaitenī bija patumšs, un Biruta jautāja, vai Dzintrai nav kabatas baterija. Protams, bija, Alfrēds lietoja, lai redzētu aizslēgt garāžu.

Māsa rādija gaismu, Biruta lūkojās, kas noticis. Šķita, viss kārtībā. Lielās, baltās “kņopes” iekšā, mazās, sarkanās laukā. Iespieda tās, baltās izlēca.

- Slēdzi!

Nekā. Protams, tagad skaitās atslēgts. Iespieda baltās.

— Slēdzi!

Nekā! Bet vajadzēja degt, nē, protams, spīdēt! Biruta patiešām kaut ko zināja un tāpēc saprata, ka vaina būs baltajos fajansa drošinātājos, kas jāizskrūvē... Uz kuru pusi? Uzmanīgi lūkoja uz vienu, uz otru. Tēvs bērnībā mācīja: skrūvējot jāgriež “prom no sevis” un "pret sevi”. Viens bija vaļā, otrs ciet. Kad Birutai neizdevās, tēvs kļuva nikns, bārās un tad ievēroja, ka meita strādā ar kreiso roku. Viņa

“prom" Birutai bija “pret sevi". Tad viņš skoloja citādi: "pa saulei" un “pret sauli”, kas meitenei šķila vēl sarežģītāk. Un vēlāk visti mūžu skrūvēšana sagādāja grūtības, vainīga bija viņas kreilība, palaikam mulsinādama ari, kas ir “pa labi” un “pa kreisi”. Varētu prasīt māsai, uz kuru pusi skrūvē vaļā, bet Biruta nevēlējās sagraut savu pratējas slavu. Viņa sāka nervozēt. Gan jau Dzintra sajēdz, ka Biruta grābstās.

Māsa gaismoja, godbijīgi stāvēdama iesāņš.

— Kā ierūsējuši, — Biruta sodījās.

— Uzmanīgi! Ka nenosit!

— Ja tāda būs mana kanna — neko darīt.

— Pirms ķeries klāt, vajadzēja konsultēties ar tiem, kas tās lietas pārzina.

— Nieka korķu dēļ taču nesauksim palīgus.

— Šaubos, vai tik vienkārši iespējams. Bet tev, protams, labāk redzams, — Dzintra sacīja drusku splinīgi.

Biruta sāka skaisties.

— Nekas nav redzams! Rādi labāk!

— Es par tiem. kas pārzina tavu karmu, — Dzintra paskaidroja.

— Pārāk augstu un tālu, mani kanāli nesniedz.

— Nu protams! “’’Lattelekom” mums atver pasauli!” Bet kad vajag — nekā.

— Tic ir citi kanāli.

— Neesmu muļķe. Bet ja nedarbojas? Es tikai salīdzinu.

Vai nu karma, vai kanāli, vai piktuma izlādēšanās palīdzēja, drošinātājs beidzot bija padevies, un — re! — vaina kā uz delnas: gals apkvēpis, vadiņš pušu! Biruta zināja, ka šādās reizēs izlīdzas ar smalku stieplīti, bet nebija ne jausmas, kā un kur jātin. Viņa glāba savu prestižu, svarīgi paziņodama:

— Elementāri. Vajag jaunu drošinātāju. Veco labot aizliegts, bīstami.

Vai tā nebija balta patiesība?

— Paskaties zem abonenta grāmatiņas! Tur ir spuldzes un varbūt ari...

Tiešām, drošinātājs! Pat divi. Biruta ieskrūvēja, māsa nospieda slēdzi, un gaitenis pielija ar gaismu.

— Paldies Alfrēdam! — Dzintra iesaucās. — Tava drosme un prasme neko nelīdzētu, ja nebūtu viņa pirkto rezervju. Mēs sēdētu pie svecēm.

Alfrēds... Biruta nodomāja, jā, arvien vēl šeit jūtams. Vai dvēsele joprojām klimst pa zemes virsu, šo māju? Varbūt viņas abas, gribēdamas Alfrēdu paturēt, sasien, saista, neļauj pacelties augstākās sleras?

Vēlāk māsas, kā parasts, sēdēja pie televizora. Dzintra bija kritusi uz seriāliem. Dažu vakaru skatījās divus vai pat trīs. Sākumā esot paticis vērot, kā cilvēki svešās zemēs dzīvo, vēlāk skatīšanās kļuvusi paradums, jā, viņa apzinās: varbūt pat nedaudz līdzīgi narkotikai. Tā derējusi vientuļajos vakaros, kad Alfrēds bijis komandējumos, un pēc... kaut uz laiciņu izraušanās no tukšuma šeit, šajās istabās...

— Labi gan, māsiņ, ka tu... — Dzintra asarainām acīm vērās Birutā. — Citādi vai jākaras! Tagad brīžam šķiet, ka esam atgriezušās bērnībā.

— Bērna prātā, tu gribi teikt? — Biruta pazobojās.

— Nē, tajos laikos. Un esam tikpat bezpalīdzīgas.

— Bet korķus taču ieskrūvējām!

— Sīkums, lai ari liela lieta, ja līdz rītam tumsā... Tad par mums atbildēja vecāki, tagad gaidām no bērniem. Kur palicis mūžs?

— Kādā ziņā — no bērniem? Vēl neko nelūdzam.

— Par klīnikas telpām, piemēram. Gan jau viņiem nāksies izkārtot. Bet es arī domāju. Un zini, ko? Pagrabs zem mājas ir liels. Patiesībā — divi: viens sakņu, olis ābolu. Ja mēs tos kādai firmai izdotu? Vai 11u tai pašai, vai citai.

— Svarīgi, kādi tic pagrabi ir. Varbūt ūdenī? Piekrauti? Iebrukuši?

— Nezinu teikt. Man no pelēm bail. Alfrēds skatījās, bet neatceros, ko teica. Tam nebija nekādas nozīmes manās acīs. Tobrīd. Bet tagad ir citādi.

— Vajadzētu pārbaudīt.

— Jā! Ej kaut tūlīt. Iedošu bateriju.

— Kāpēc es? Labāk tu. Nebaidies, pagrabos parasti dzīvo žurkas. Ja negribi tūlīt, tad rīt dienā, kad gaišs.

— Viena?! Nemūžam! Diezin kas var atklāties.

— Kāds ģindenis ar vācu oficiera uzplečiem, ko? Nedomāju vis. Un, ja tēvs Pauteonu bija ierīkojis dārza stūrī, tad pat kaķa skelets nevarētu uzglūnēt.

— Ņem vērā, ka pagājuši piecdesmit gadi, un pa tiem, pati zini, kādas pārmaiņas notikušas. Kur nu vēl nieka pagrabā!

— Paļausimies uz, bērniem. Kad Ingus un Ilze atnāks tavā dzimšanas dienā, sarīkosim izlūkgājienu pagrabā. Mazbērni sajūsmā spiegs.

— Nē, nē! Kādām drēbēm viņi lidis no pagraba laukā! Un pie galda!

— Var arī pēc ēšanas.

— Kad godos ceļas no galda, tad iet mājās.

— Varbūt pirms?...

Dzintra apskaitās.

— Tev tiešām ir slikts raksturs! Lai ko saku, tu pretī.

— Nebūt ne! Es meklēju izeju.

— Kādu? No kurienes?

— No pagraba! — Biruta iesmējās, apklusa un pievērsās ekrānam. Seriāla varoņi, kārtodami savas attiecības, nolīdzināja arī viņējās. Patiešām labs ģimenes loceklis tāds televizors — nomierina un salabina, uz to var paļauties, īpaši sievietes. Tikpat kā omulīgs vīrs — pats tērgā, bet atbildi negaida.

Nomazgājusies un zobus iztīrījusi, Biruta stāvēja vannas-istabā pie spoguļa. Iezieda plakstiņus ar zīdaiņu eļļu un viegli ar pirkstu galiem bungāja, lai iesūktos ādā. Kādreiz, vēl jaunībā, vīrs bija atvedis no Vācijas tieši acu vākiem domātu eļļiņu. Pamācībā viņa izlasīja, ka plakstu ādai krēmi par smagiem, un vēl bija rakstīts: pret grumbām jāsāk eīnīlies, kamēr nav. Skolā Biruta nebija visai cītīga skolniece, bet vecā “Atpūtā”vai “Sievietes Pasaulē” izlasītos padomus skaistumkopšanā paturēja prātā un centās pielietot, jo saprata, ka daba nav tik daudz devusi, lai varētu tērēt un tērēt. Pašai arī vajadzēja papūlēties. Kopš Latvija atvērusies pasaules tirgum, Biruta veikalos bija redzējusi plakstu želeju un diez ko vēl, bet nejutās tik naudīga, lai ārzemju labo kosmētiku pirktu. Vajadzēja rēķināties ari ar Dzintru — viņa tādus tēriņus sauktu par neprātīgiem. Nevar būt, ka mani aeu vāki būtu maigāki par zīdaiņa zīžaino dupsi, Biruta pasmējās. Kas tam der, nāks par labu arī man. Un desmitreiz lētāk. Tad viņa izspieda no tūbiņas un lika uz sejas pašķidro propolisa ziedi ar mūmiju (tikai bez vazelīna!). Iespējams, ipaši jutīga āda nevarētu paciest, bet Birutas — neprotestēja, pavisam otrādi: kļuva gluda, elastīga. Virsū vēl taukainu krēmu, kas ādu baro.

Pusaudžu gados, vasarās laukos dzīvojot, abas ar Dzintru no bēniņiem bija nonesušas kaudzi pirmskara žurnālu. Vēl tagad acu priekšā sārti dzeltenā pamale un tumšie profili pretējos vinjetes stūros: Elvīra Kociņa “Divi likteņi". Par māsām, šķiet. Lielākā lasītāja tolaik bija Dzintra. Kamēr Biruta gariem gabaliem vēl neķērās klāt, viņu vairāk saistīja bildes. Briesmīgu acu pāris zem virsraksta "Hipnotizētājs vai medijs?”. Pirmais jautājums: “Vai bail no šīm acīm?” Protams! Bet... fotogrāfija taču! Nobildētas acis nespēj būt bīstamas. Tātad var atbildēt “nē”. Biruta ļoti kāroja, lai izrādītos hipnotizētāja. Tests: “Vai jums ir stipra griba?” Stipru gribu arī vēlējās, tāpēc nācās drusku mānīties, atbildot, ka neiesāk vienlaicīgi vairākus darbus. Neviens cits jautājums nebija palicis atmiņā, vienīgi šie, kad pati sev samelsa. Droši vien tieši tādēļ. Toreiz viņa nolēma laboties un tā attaisnoja savus melus. Taču vēl šobrīd nācās atzīt, ka arvien biežāk pinas, vairākus darbus reizē darot.

Viņām uzsmaidīja Vivjena Lī, Džoana Krauforde, Marlēna Dītriha, Anta Klints ar sunīti Miķelīti pie vaiga. Atceroties šīs skaistās sejas, Biruta rīkojās ap savējo. Uzzīmētā ģīmī melnām bultām ievilktās masāžas līnijas arī bija iegaumējusi jau tolaik un visu mūžu ievērojusi, ka vaigus un kakla ādu nedrīkst vilkt uz leju, piere prasa riņķveida kustības un tā tālāk. Draudzenes, kas tai pašā vecumā, neizskatījās labāk. Pali sev Biruta drīkstēja sacīt, ka viņai grumbu mazāk. Patiesībā vēl nevienas dziļas. Četrdesmit septiņos gados Biruta pirmoreiz bija aizgājusi uz skaistumkopšanas kabi-lietu un ari no kosmētiķes rokām mācījusies. Lai gan sejas masāža tagad krietni maksāja, reizi vai divas mēnesī viņa atļāvās. Vajadzētu ik nedēļu, bet par dārgu, tāpat kā pret-grumbu krēmi ar liposomām un citi brīnumlīdzekļi, kas sievietes labā radīti ārzemēs, kamēr padomju vara pašaizliedzīgās darbarūķes gandarīja, piešķirot ordeņus un medaļas.

Kāds paraustīja vannasistabas rokturi. Kāda, protams. Dzintra. Biruta satrūkās, saprata, ka pārāk ilgi šeit kavējusies.

— Jā? — viņa atsaucās.

— Nekas, nekas, — māsa aiz durvīm atbildēja. — Tikai gribēju zināt, vai līdz rītam iznāksi. Varu nomazgāties tualetē, aukstā ūdeni.

— Pasarg Dievs! Es tūlīt! — Biruta iesaucās, sprāgtin izsprāga no vannasistabas un simtkārt atvainojās, ka Dzintrai nācies gaidīt.

Nakts bija klusa, un tālīnie trokšņi līdzinājās skaņām miegā. Trolejbusa švīkstoņa gaisa gala varēja būt nakts nopūta, gluži nojaušamās suņa rejas — iekrākšanās. Šie dzirdes kairinājumi šķila daudz maigāki par odu sīkšanu viņpus logā iestiprinātā sieta. Diezgan neomulīgi, kad asinskārs leģions trako aiz. plāna plastmasas pinuma. Savādi, pilsētas odi nesalīdzināmi niknāki nekā lauku. Bērnu dienās viņas vasarās gulēja kūtsaugšā, sienā, pažobeles bija vaļā un ēkas gals vienās šķirbās, odu orģijām pilna vaļa. bet necik neuzbruka. Ja nu iespindzējās pie auss, tad vajadzēja pagaidīt, līdz uzmetas uz pieres, vaiga vai deniņiem, un — blāc! Tikai nedrīkstēja pārsteigties, iztrūcināt pirms laika, aizbaidīts tas apmeta līkumu un atkal bija klāt. Vajadzēja ļaut, lai iedur snuķīti ādā, sajūt asins garšu, noreibst un kļūst neuzmanīgs. Ašs sitiens — un beigas. Tā divi, trīs — ne vairāk. Un ne vēlāk par Jāņiem. Pilsētā mita vampīrveidīgie, kas pazuda dienās, bet naktīs uzbruka vai līdz Ziemassvētkiem. Redzēs, kā šeit, tā bija vecajā dzīvokļi, Maskavas priekšpilsētā, Daugavas malā, kur izžūstoši līcīši un lāmas kalpoja par īstām odu perinātavām. Runāja, ka arī veco māju pārplūdušie pagrabi. Pagrabi... Jā, diezin kāds ir šīs mājas pagrabs? Vai kaut ko sauks atmiņā? Vai viņa tālajā bērnībā tajā iegājusi?

Jau vairāki mēneši, kopš Biruta atgriezusies savu vecāku... savā mājā, tomēr arvien vēl jutās kā svešiniece, viešņa, labākajā gadījumā — īrniece. Iespējams, tāpēc, ka maksāja īres naudu? Viņa norāja sevi: ne jau īri! Par siltumu, ūdeni, elektrību, telefonu — visu, ko saņēma no “ārpuses” un par ko jāmaksā īpašniekam, patiesību sakot, vienīgi īpašniekam, jo tam piesūta rēķinu, bet īrnieki var nemaksāt. Viņus izūtrupēt neviens nedraud. Jā, viešņa... kas nezin kāpēc ilgi aizkavējusies svešā mājā. Ar šīm divām istabām, kurās dzīvoja vectēvs un vecmāmiņa, Birutai nekādas atmiņas nesaistījās. Te laikam viņa reti ienāca. Vecmāmiņu atceras virtuvē. Pie plīts, kur čurkstēja vai burbuļoja un vecmamma brīdināja: “Nenāc virsū!” Pie galda, kur lika lobīts, griezts, kapāts. Biruta esot uzmākusies palīdzēt, bet vecmāmiņa baidījusies, ka nepabāž pirkstu zem naža, un aso rīku pašai dot nav iedrošinājusies, tāpēc atraidījusi: “Stāvi mierā!” Mazā jautājusi, ko tas nozīmē. Vecmamma atbildējusi: ’’Mierā nozīmē, kad nekust.” — “Kā es varu nekustēt, ja kustinos?”

Gandrīz visas ziņas par dzīvi šeit bija atstāstītas. Daži atminoties no mēnešu vecuma. Birutai pat pirmie četri gadi tukši. Intelekta trūkumu tas nevarētu apliecināt, vismaz līdz savam tagadējam vecumam viņa par prāta spējām nevarēja žēloties. Droši vien būtu vieglāk te iedzīvoties, ja justos atgriezusies. Dzintrai tā esot. Tādēļ viņa rīkojas kā īstenā saimniece. Varbūt vēl, ka ienāca netīrībā, nolaistībā, tukšumā, kur balsis skanēja kā mucā, bet pa kājām mētājās drazas, ko aizdabūtie iemītnieki atstājuši. Biruta redzēja, Dzintra bija aicinājusi apskatīt itgūto īpašumu no iekšpuses. Tāds tas esot. Vienīgi čupu”, kas demonstratīvi nolikta lielās istabas vidū, Alfrēds aizvācis. Toreiz, Biruta skatījās bez intereses. Bija norunāts, ka mājā mitīs vecākā māsa, dzīvokli dēlam atstājusi. Jaunie vēlējās kādu laiku baudīt patstāvību, vismaz, kamēr īpašuma lejasstāvs atbrīvosies. Varbūt tur. Laiks rādīšot.

Biruta nepretendēja ne uz ko. Viņa labi jutās savā Maskavas priekšpilsētas “kārbiņā”. Liti Dzintrai tiek piecas istabas, ko Līdz tam aizņēmušas divas ģimenes. Dzīvoklis tomēr viens, un Birutai bija pavisam personiski iemesli nedzīvot kopā ar māsu. Nebija ari naudas, ko ieguldīt mājas sakārtošanā.

Dzintras pensija laiku griežos pārvērtās par neko, toties Alfrēdam, zvērinātam advokātam, bija pļaujas laiks. Pārmaiņas likumos — sevišķi par mantošanu un īpašumiem — nodrošināja klientu pieplūdumu kā nekad. Maksāja labi. Biruta neskauda. Viņai nekā šajā mājā nevajadzēja. Tagad izrādījās atnākusi pie visa gatava. Pat ziepju trauks vannas-istabā Dzintras nolikts. Un Alfrēda zobu suka arvien vēl turētājā stāvēja. Birutai nācās savējo iespraust blakus.

Jāņi iekrita svētdienā, Līgo vakars sestdienā, un ļaudis, zināms, bariem plūda ārā no Rīgas, lai svešā upes līcī vai radu mājas tuvumā kurtu ugunskuru, tukšotu alus kausus un degvīna glāzes, bet nākamajā rītā mocītos paģirās, kurās vainīgi paši, nevis Jāņu nakts raganas. Klusajā Pārdaugavas ielā nekādu rosīšanos nemanīja. Gan jau saimnieces, kas no latviešu celma, virtuvēs būrās, bet durvis bija ciet, un smaržas nestaigāja no mājas uz māju kā lauku ciematā.

Dzintras dēls Ingus jau laikus bija paziņojis, ka savu saimi vedis uz Mērsragu, kur drauga tēvs apsolījis pacienāt ar žāvētiem zušiem. Tik un tā drīz redzēšoties — pēc nedēļas — mammas, tas ir, Dzintras, dzimšanas dienā. Biruta cerēja, ka viņas meitenes — lize ar Elīnu — gan palīdzēs īsināt Jāņu nakti, kas veciem cilvēkiem tikpat gara kā visas, jo mērāma pēc pulksteņa, nevis saules. Tomēr arī meita piezvanīja, ka Mintauts aicinājis nez kur uz Uitgali un Elīna neesot atrunājama. Biruta nodomāja, ka Ilze droši vien dikti nepretojās. Neizšķirsies, neizšķirsies pavisam un galīgi, ja pa brīdim atkal iet kopā, Biruta nopūtās. Pati bija pieredzējusi, ka tāda laulība līdzinās vājiniekam intensīvās terapijas palātā: brīžam uzplaiksnās cerība, tad atkal jāmeklē glābiņš mākslīgajā elpināšanā un visādās špricēs — līdz nākamajam cerību brīdim. Gadiem ilgi šāds stāvoklis grūti izturams, tas nogurdina un uzdzen vienaldzību. Reiz Biruta bija to meitai sacījusi, bet Ilze tikai pabrīnījās: “Kā? Vai tu ar tēvu nebiji laimīga?”

Māsas pārsprieda, cept speķaraušus vai ne. Cept — Jāņi taču! Līgot nelīgos, tad vismaz ar pīrāgiem būs atzīmējušas. Necept — jo kas ēdīs? Ne suņa, ne kaķa, kam sakaltušos atdot. Ja nu Proņina runcim...

— Kā tu domā, vai viņš to ņems līdzi uz Krieviju? — Dzintra iejautājās.

— Neceri vis. Atstās par piemiņu, tāpat kā parādus. Un pareizi darīs, jo, redzi, krievu armijā taču kaķi nedienēja. Visticamāk, tas ir īstens Latvijas pilsonis.

— Kolaboracionists! Es viņu noslīcināšu.

— Un apruksi Panteonā? Diez vai tēvam patiktu, ja veselīgu, nekastrētu runci galē nost politiskās pārliecības dēļ.

— Tad nezinu... varēsi ņemt savā gultā. Es atsakos!

Biruta bilda, ka viņas dala vēl neiegūtu pielūdzēju. Varbūt

labāk atgriezties pie pīrāgiem? Nolēma, ka tomēr ceps.

Biruta pieteicās aizstaigāt uz. tirgu. Māsa iebilda. Sacījās iejaut mīklu un aizcilpot pati, kā parasts, jo zinot, kur lētāk un labāk iepirkties. Taču tieši tādēļ vēlējās iet Biruta. Negribēja šoreiz lētāk, toties labāk gan. Viņa saprata māsas taupību un atbalstīja. Tie laiki, kad šajā mājā čurkstēja cepeši, beidzās kara sākumā. Pavisam pieticīgi vajadzēja dzīvot laukos, kur tēvs un māte palīdzēja visos darbos, tomēr skaitījās nabaga radinieki. Kolektivizācijai sākoties, tēvs apklaušināja dzimtenē palikušos amatabrāļus un ar viņu palīdzību pa ceļiem un neceļiem tika atpakaļ Rīgā. Vajadzēja knapināties. Viņa alga sanepidstacijā bija maza. Mamma ārpus mājas nekad nebija strādājusi un ko gan pusmūžā varēja sākt. Alfrēds Dzintru izlutināja. Ko viņi ikdienā atļāvās, Biruta nezināja, bet svētkos un ģimenes godos galds vai lūza, arī tajos gados, kad veikali bija tukši un tirgus dārgs. Bet nu, kad Dzintrai palikusi tikai pensija,viņa kļuvusi pārāk taupīga. Biruta zināja, ka Ingus dod naudu, bet nejautāja, cik.

Tirgus līdzinājās leiputrijai. Lai kāds apgalvo, ka astoņdesmit procenti iedzīvotāju esot nabadzīgi! Pirka un pārdeva visu, ko vien cilvēka vēders var iekārot, tikai dārgi, jūtami dārgāk nekā ikdienā, īpaši Jāņu sieru. Dzeltens, ķimeņots rilulītis, nemaz ne liels, bet pasmags — kilograms būšot — pieci lati! Nudien traka prasītāja! Biruta nopirka lētāku, pienotavā taisītu. Atļāvās pāris tomātu. Svaigu gurķi. Nelielu šķiņķa gabaliņu un vēl šo to. Jā, arī speķi. Taisās cept pīrāgus, Ixt varbūt speķa nav mājās. Un banānu ķekani. Citi Jāņos cep šašliku, viņas ēdīs banānus. Integrēsies nevis Āzija, bet Eiropā, izbaudīs, kā ir, kad produktu ziņā nav ne gada-laiku, ne dabūšanas problēmu — vienmēr no visas pasaules, ko vien iekāro.

Dzintra vai valodu zaudēja, ieraugot māsu ar ozollapu vainagu ap kaklu stiepjam divas kules, vēl rokā margrietiņu pušķi. Dulla, nudien dulla!

— Nokarsu gan, — atzinās Biruta zibošām acīm un sārtiem vaigiem. — Kad mācījos ar mašīnu braukt, man pietrūka trešās kājas — pedāļi taču trīs! Šodien domāju: labi būtu, ja sievietei tiešām izrādītos trešā roka. Kroni nebija kur citur likt kā galvā. Bet šis krīt kaklā un sviedrē. Kā appušķotie Jāņi to iztur!

— Netur jau. Tikai uz bildēm. Dzīvē tūlīt nomet malā. Jā, visa Jāņu būšana tāda savāda: grib, bet nevar — svinēt grib, bet nemāk. Līgot grib — nemāk. Prasa: sieru, sieru, bet neēd... Dilles? Nūjā, neiesējām. Citugad jāsāk kārtīgi saimniekot, zeme jāuzrok vismaz dillēm, lokiem, redīsiem. Patiesībā vēl šogad varētu.

— Liecies mierā! Rakšana man riebjas. Labāk nopirkt pušķīti. Daži santīmi.

— Trīsdesmit. Tikpat, cik par kapeikām. Toreiz pensija bija simt divdesmit, bet tagad...!

Kad pīrāgi, siers un citi labumi, banānus ieskaitot, bija galdā un margrietiņas vāzē, māsas apsēdās, lai uzņemtu svētkus.

— Re, alus trūkst! — Dzintra attapās.

— Kas dzertu? Es ne. Varbūt tu?

Dzintra sacīja, ka arī nedzertu. Alu ne. Bet viņai esot liķieris. Vai Biruta negribot? Nē? Ja kāliju uzvārītu... Jāņos!? Bet vai tad viņām nestāvēja priekšā ilga nīkšana? Patiesībā

Jāņu nakts ir gara, gara, tāpēc ka jāgaida saullēkts. Ziemassvētkos eglītes dedzināšana nokniebj naktij krietnu gabalu un guļot rīts pienāk nemanot. Turpretim tagad...

Tagad viņas sēdēja pie svētku galda un abas saprata, ka svētku nav. Tikai šķietamība, nevajadzīgas rosīšanās rezultāts, kam negribējās ne pieskarties. Vainags uz krēsla atzveltnes šķita kā uz pieminekļa stūra nolikts. Jo vairāk māsas bija centušās vientulību kliedēt, jo smagāk tā uzgūlās, atgādinot, ka krēsls tukšs un vienmēr tāds paliks.

Biruta paņēma vainagu, piegāja pie vaļējā loga un izsvieda.

— Kur ir liķieris? — viņa bravūrīgi uzsauca. — Kāpēc nedod? Nes šurp! Un es tiešām uzvārīšu kafiju.

— Varbūt ieslēgsim televizoru? — bikli iejautājās Dzintra.

— Šovakar? Nekādā ziņā. Vienīgi radio. Un skaļi. Lai bļauj pa visu pagastu.

Lejā noblākšēja automašīnas durvis. Māsas pieskrēja pie loga lūkot, kas atbraucis.

Divi taksometri. No tiem rāpās laukā jauni, veci, sirmi un balināti, krāsoti un dabiski tumšmataini, īsi, gari. tievi, resni, vārdu sakot — viena liela, varbūt vairākas mazas ģimenes. Visi sveši. Visiem saiņi. Runāja latviski, “t" skaņu spiezdami caur zobiem kā caur gaļas mašīnu. Tautieši no anglosakšu zemēm.

Protams, ne pie māsām, kādreizējām Tomsonēm, kam nebija radu ārzemēs. No pretējās mājas iznāca sirms vīrietis, un nu sākās apsveikuma vārdi, izsaucieni, bučas.

Viņas atgāja no loga. Dzintra sameklēja liķieri, Biruta uzvārīja kafiju. Iedzerot pamodās apetīte, un beidzot kaut ko no sarūpētā varēja apēst. Viņas saskandināja uz “līgo” un uz visām Jāņu dienām, kas bijušas. Daudzo vidū arī kāda īpaši atmiņā palikusi.

— Tu man nekad neesi pateikusi, kādēļ tajos Jāņos neatbrauci uz Kuldīgu, — Dzintra ierunājās.

— Kuros? — Biruta vaicāja, lai gan ļoti labi zināja.

— Pirmajā gadā, kad tur biju. Atceries, es tev rakstīju: Fredis arī priecāsies.

— Jā, jā... — Biruta izlikās, ka cenšas atminēties. — Kur tas laiks — nezinu vairs, kāpēc. Laikam tepat Rīgā radās

lustīga kompānija.

— Man vēl tagad tie Jāņi prātā. Pirmie kopā ar Fredi... Skaisti... Es tikai domāju... man likās... Tu ar Fredi biji vairāk pazīstama nekā es...

— Man viņš neko nenozīmēja. Vējš pašai galvā. Taču tikko astoņpadsmit.

— Tagad piecpadsmit gados dzemdē.

— Bet tolaik! Un mūsu audzināšana! Atceries, mamma... Es ari Ilzi turēju grožos, cik spēju, varbūt tāpēc izskrēja par sievu pie pirmā...

Laimīgi bija tikts līdz bērniem. Par tiem sievietes var runāt vienmēr un gari. Apspriežot bērnu rīcību, gailas, veiksmes un nelaimes, par savējām iespējams klusēt.

Gaidīt sauli austam viņas negrasījās, kaut arī tautasdziesma piedraud, ka tad gulēs visu vasariņu. Kā nu bez gulēšanas! Lai Dievs pasargā no valstīšanās gultā ar vaļā acīm!

— Ja pensionāram nekas nesāp, nāk miegs un katru dienu iziet vēders, tad viņš ir laimīgs cilvēks, — Biruta reģoja pasmiedamās.

Māsas mazgāja traukus, kad pie durvīm zvanīja.

— Neej! Nelaid iekšā! — Dzintra satraucās. — Tāda nakts... visādi apkārt dauzās. Izliksimies, ka guļam.

— Pie elektrības?

— Varbūt mums tāds paradums. Pašu māja, ne kopmītne.

Zvanīja vēlreiz.

— Es tomēr iešu.

— Tad labāk es... Ja sitīs, lai sit mani. Tak jau vecāka.

Dzintra atvēra durvis, arī Biruta nostājās tuvumā.

Nācējs bija sirmais vīrietis no pretējās mājas.

— Labvakar! Atvainojiet... Vai jūs esat māsa?

— Mēs abas esam māsas, — Dzintra atbildēja.

— Ļoti labi! Patiešām laimīgi! Vai varētu palīdzēt? Mans brālis... viņš atbrauca ciemos, Jāņus svinēt... Ai, ko es tik gari... Viņš zaudēja samaņu... Atguvās, bet vājš. Hiper-toniķis. Varbūt kāda špricīte būtu...

— “Ātros” izsaucāt? — Biruta noprasīja.

— N-nē. Viņš no Kanādas. Neuzticas.

— Ejiet un tomēr izsauciet. Es tūlīt būšu.

Slimais kungs jau bija iedzēris zāles. Pajauna, slaida, tumšmataina sieviete saeīja, ka viņa, Tālivalda sieva, neparko neļaus izsaukt ātro palīdzību.

— Aizraus uz kādu no jūsu šausmīgajām slimnīcām! Tālis pats ari negrib, vai ne? Viņš savu slimību pazīst. Un no labi pazīstamas taču nebaidās, ha, lia! — Smiekls neskanēja.

Biruta izmērīja asinsspiedienu. Laikam zāles iedarbojušās^, jo stāvoklis nebija kritisks. Tomēr viņa piedāvāja injekciju.

— Vai jums ir vienreizējā šļirce? — Tālivalda sieva noprasīja.

— Un kādas zāles? — painteresējās pats slimnieks.

Biruta pateica. Atbildes vietā kungs nolaida bikses. Viņa

drīkstēja durt.

— Pēc minūtēm desmit, piecpadsmit izmērīsim spiedienu vēlreiz. Kungam vajadzētu likties uz naktsguļu.

Namatēvs ieveda Birutu blakus istabā un aicināja pie galda. Viņa atteicās. Cienasts izņergāts, trauki netīri — kā jau, kad viesi pametuši.

Viņi atradās otrajā stāvā. Lejā, sētas pusē, skanēja balsis. Biruta piegāja pie atvērtā loga. Šai Jāņu naktī laikam visās mājās logi vaļā, viņa nodomāja.

Patumšā dzirksteļoja ugunskurs. Krēsla izdzēsa krāsas, palika tikai silueti un sārti apgaismotas sejas tiem, kas stāvēja viņpus uguns. Tajās neredzēja prieka, cilvēki tinās vējjakās, it kā drebinādamies. Tikai bērni draiskojās, varbūt skrēja sunīšus vai kādu viņiem vien zināmu spēli.

— Atvainojiet...

Biruta satrūkās, atskatījās. Pagriezās pret namatēvu.

— Tai uztraukumā... nepateicu pat, kā mani sauc. Indulis Lauks. Pensionēts astronoms.

— Biruta... Biruta Simsone. Medicīnas māsa, kā jau zināt.

— Jā, mani “apakšnieki” — kaimiņi, īrnieki, vai kā lai saka, — stāstīja par māsām, kas atguvušas blakusmāju. Nomale paliek nomale. Viss zināms. Starpība vienīgi, ka es te visu mūžu dzīvoju, bet jūs parādījāties nesen. Un sen. Miglaini atceros kā mazus skuķēnus. Dīvaini, ka nero-taļājāmics. Nūjā, vecāki bija iedomājušies, ka man jāspēlē klavieres — stundas, vingrināšanās, rokas nedrīkstēja nobrāzt vai kā savainot. Jūs jau ari laikam uz ielas nelaida. Un esmu vecāks — bērnībā tam liela nozīme.

— Brālis... kā viņš nokļuva ārzemēs, kamēr jūs šeit?

— Mēs braucām visi — tēvs, māte, brālis un es. Ar kuģi “Monta Kosa” — varbūt esat dzirdējusi vai lasījusi, — uz kura nomira prezidents Kviesis. Tad kuģis griezās atpakaļ un ienāca Rīgas ostā, lai prezidentu atstātu dzimtenē. Es, puika, nebiju tik daudz satraukts, cik ziņkārots. Man vajadzēja redzēt un vēlreiz nokāpt uz Rīgas bruģa... Izdevās. Bet aizkavējos. Kad atgriezos, kuģis nebija tālu, man vēl šodien rādās, ka redzēju mammu satrauktu pie borta. Tomēr tas virzījās prom. Kad pavisam izzuda skatam, svilpodams, lai nebūtu jāraud, nācu mājās. Te dzīvoja arī mātesmāsa ar vīru, bez bērniem. Viņi pat priecājās, dēlu dabūjuši. Represijas gāja secen — mēs taču bijām tikai īrnieki.

— Tagad atkal — saimnieks?

— Diemžēl. — Viņš pavīpsnāja. — Prieka maz. Lai gan drusku vairāk nekā jums. Mani “apakšnieki” ir samērā pārtikuši ļaudis, un mēs esam vienojušies... Vai jums vēl nav apnicis klausīties manu pļāpāšanu?

— Es taču pati jautāju. Tagad tomēr iešu apraudzīt slimnieku.

Piekodinājusi saukt vai nu viņu, vai ātro palīdzību, ja vājinieks justos sliktāk, Biruta gāja prom. Namatēvs pavadīja līdz viņas durvīm, lai arī ejams nieks — pāri ielai. Šķiroties vēlreiz atvainojās, pateicās un sacīja: labi, ka beidzot iepazinušies, tik tuviem kaimiņiem nederot būt svešiem. Jau atvadoties attapās: vai, neesot samaksājis!

— Nerunājiet muļķības, — Biruta norāja. Pašai šķita, ka pikti, un tāpēc izlīdzinoši piebilda: — Jūs taču teicāt — tuvi kaimiņi, ne svešinieki.

Trīs dienas pēc Jāņiem, trīs dienas pirms Dzintras dzimšanas dienas Proņini beidzot izvācās.

Nebija tā, ka iesēstos limuzīnā un cienīgi aizlīgotu, jo visas mantas jau iepriekš aizvestas. Gan vieglā atbrauca, gan vēl armijas kravas mašīna, kura tika piepakota visvisādām lietām. Dzintra, pa aizkaru spraugu lūrēdama, pamanīja starp tām pat bērnu trīsriteni. Vēsture atkārtojas... Tikai citā lokā, tāpēc pašas attieksme arī cita — atmiņas, vienīgi atmiņas, par kurām var pasmaidīt.

Ar mantām skraidīja majors, Ksenija un šoferi, pa kājām maisījās Vova, šoreiz iztika bez palīgiem. Kad smagās mašīnas aizmugure bija aiztaisīta, Dzintra gaidīja: nāks atdot atslēgas, kā solīja. Nekā — iesēdās limuzīnā un aizbrauca! Karsts vilnis pāršalca augumam un iesitās sejā: spītēdami paņēma atslēgas līdzi! Lai saimniece sit kaut logu laukā, ja grib iekšā tikt. Tomēr mazs gandarījuma piliens smagajā aizvainojuma kausā! Tāpēc nenāca atvadīties. Un labi vien. Ko viņa teiktu? Taču ne “dosvidaņija”. Momentā nevarēja atcerēties, kā krieviski jāsaka “ardievu”.

Dzintra nokāpa lejā. Durvis nebija aizslēgtas. Istabas tīras, pat izmazgātas, grīda vēl mazliet mikla. Atslēgas — abi komplekti — uz palodzes iepretim durvīm. Virtuvē plītī papīru pelni, virsa silta — dedzinājuši pēdējās driskās. Nekur nekas nemētājās. Vienīgā atstātā lieta — izgulēta plata tahta istabas kaktā. Na! Uz šīs gan nekad neviens svešas armijas virsnieks vairs negulēs, ne ar, ne bez sievietes! Viņu, māsu Tomsonu, svēts pienākums par to parūpēties. Izstieps pagalmā un pielaidīs uguni. Jāpagaida, kad būs palīgi. Iznāks dzimšanas dienas iluminācija. Tomēr kremta. Ar ko viņa nebija mierā? Vai labāk patiktu, ja Proņini būtu atstājuši piegānītu laidaru? Priecāties vajadzētu, viens mājas gals atkal tīrs. Jā, tieši tas Dzintru kaitināja — ka tīrs. Labāk viņa izmēztu pasauli drazu, lai nevajadzētu atzīt: Proņini aizgājuši cilvēciski, gandrīz kā latvieši, nevis smulīgi aziāti. Un tas būs jāstāsta citiem — radiem un paziņām, kas jautās! Protams, vaicās, viņi vēl atceras augšstāva briesmu skatus, ko Dzintra attēloja. Visiem acis zibēja vien, kaut arī runa bija par mēsliem un pie galda. Apetīte nemaitājās, šķiet, pat uzlabojās namamātei par prieku. Vai par bēdām, ka nekas neietaupīsies rītdienai.

Nākamā rītā pie Proņinu durvīm ņaudēja runcis. Sākumā paklusām, maigi atgādinādams, ka saimniece laikam viņu piemirsusi, tad arvien pārmetošāk un uzstājīgāk. Iespējams, dzīvnieka izcilā nojauta lika atskārst, ka viņš ir pamests, vismaz atstāts aiz durvīm, atraidīts. Kāpēc? Par ko? Šādus jautājumus runcis droši vien sev neuzdeva, jo pat cilvēks reti kad vainu meklē sevī, no runča to nepavisam nevar gaidīt vai cerēt. Protams, kaķa lāsti debesīs nekāpj, tomēr līdz griestiem gan un arī augstāk — otrajā stāvā.

— Dzirdi? — Biruta vaicāja, rīta kafijas malku norijusi un pie otra aizkavēdamās, lai ieklausītos.

— Neko nedzirdu! — Dzintra atteica un sāka sparīgi maisīt cukuru tasē, tomēr karotes džinkstēšana nespēja kaķa vaimanas apslāpēt.

— Es ieliešu viņam pienu. Aukstu nevar, dabūs angīnu. Tikai man nav vairs laika... Uzsildi un iedod!

— Teicu — nē! Tam krievu pamestulim!

— Nu nav! Ne krievs, ne persietis, ne angorielis. Vietējais, uz galvošanu!

— Tu zini, man kaķi nepatīk.

— Tev sākumā vedekla arī nepatika. Bet tagad mīļa.

— Paldies Dievam, ka runcis, ne kaķene! Tad man, tavuprāt, viņas metieni būtu jāuzņem par mazbērniem!

Biruta bija izvilkusi no ledusskapja pienu, ielējusi katliņā, iedegusi gāzi.

— Iedomājies, ko par mums kaimiņi domās, ja tas runcis slaistīsies te apkārt, arvien vairāk nomērēdams. Kaķi pieķeras mājai, ne cilvēkiem. Prom neies, neceri. Nu gan es skrienu! Uz redzi!

Dzintra noskatījās, kā māsa aizvējoja pa ielu, mēteļa stūriem plīvojot. Kā meitene, neviens nepateiktu, ka tuvojas sešdesmit. īsti vēl ne, bet piecdesmit pāri. Jāiet cauri gadiem kā vārtiem, kuros viņa, vecākā māsa, jau stāvējusi. Nevienus neizdosies apiet, lai kā pūlētos: krēmotos, smiņķētos, badotos un grieztu hula-hup riņķi. Jāsmejas! Katram vecumam savs pienākas: grumbas, brilles, vēderiņš, sāpoša mugura. Veltīgi pūlēties un pretoties. Slimības un nelaimes var paiet garām, bet vecums — nevienam, kas jaunībā nav nomiris. Tāpēc jāsaņem ar cieņu kā gaidīts viesis, nevis jāplivinās: “Ej prom, ej prom!” Pat neaicinātu ciemiņu tā aizraidīt nemēdz. Un nav teikts, vai ietu...

Viņa pārcilāja mazās bļodiņas, prātodama, no kuras atteikties uz visiem laikiem — kaķa izšmurgātu galdā taču neliks. Emaljētas par dziļām, porcelāna par labām, māla... jā, šī paseklā derēs. Dzintra ielēja pienu un pasauca: "Kis, kis, kis!” Viņa neies pienest paklīdenim. Ja grib, lai nāk, ja ne, ne. Runcis nelika ilgi lūgties, gandrīz nedzirdami uzslīdēja pa kāpnēm un klāt bija. Nemetās ēdienam virsū badīgi, kur nu! Izturējās tikpat solīdi kā viņa aizbraukušie saimnieki. Paostīja bļodiņas saturu, paskatījās sievietē, tad iemērca mēlīti pienā, it kā gribēdams teikt: “Vienīgi, lai tevi iepriecinātu!” Atkal pacēla galvu. Lielas, zaļas acis, redzokļa vietā šaura, melna svītriņa, ja šķērsām pārvilktu otru, iznāktu krustiņš. Varbūt tas atšifrētu šo neizprotamo, šķietami tukšo skatienu, kas nepauda neko, pat vienaldzību ne. Dzintra novērsās, nodrebinājās. Kļuva baisi, iedomājoties, ka tā varētu skatīties cilvēks. Jāpaprasa māsai, vai cilvēka dvēsele var iemiesoties runcī. Laikam taču ne, jo dzīvniekiem — vai Biruta sacīja? — neesot dvēseles. Bet kādēļ mēdz teikt: kaķa dvēsele, suņa dvēsele? Ak, galu galā vienalga! Kamēr prātuļoja, runcis bija noņēmies lakt, un klusā šļopstināšana atgādināja bērna čāpstināšanu zīžot. Dzintrai šķita, ka krūtis iesmeldzās kā toreiz, kad piens pielija. Domās pagodinājusi sevi par muļķi, viņa iegāja dzīvoklī.

Apsveikt Dzintru dzimšanas dienā ieradās dēls ar ģimeni un māsas Ilze ar savu meitu. Biruta nebija sacījusi, lai Mintauts nebrauc, bet viņa to vēlējās, un, re, Ilze laikam bija nopratusi Varbūt pats negribēja — kas gan viņam te meklējams? Gluži labi zināja, ka sievasmātei nez. cik mīļš nav. Kur nu! Mintauts droši vien sprieda, ka Biruta znotu neieredz. Tā bija viņa taisnība, bet ne patiesība. Ja Mintauts būtu svešs cilvēks, Biruta neteiktu nevienu sliktu vārdu un nesacīja arī tagad. Tikai nevarēja samierināties, ka viņš gandē Ilzes dzīvi tāpat, kā Severīns bija postījis viņējo. Ar pārmetumiem, ko pelnījis pats, bet izgāza pār sievu, ar pēkšņu pazušanu un atrašanos, nesaprotot, kāpēc sieva nepriecājas. Un dzeršana, arī neuzticība droši vien bija, noteikti, lai gan nepierādīta, bet sievietes nojautai nenoslēpjama. ‘‘Kā Mintauts?” Biruta prasīja vienmēr, kad runāja pa telefonu ar Ilzi. “Pagaidām turas.” — “Nav.” — “Pie mammas.” Tādas bija atbildes. Strupas, bez paskaidrojumiem. Biruta neiztaujāja sīkāk. Pati saprata. Ja “nav” -diez kur blandās. Ja “pie mammas” — kārtējoreiz šķīrušies. Šo dienu viņa negribēja maitāt un tāpēe nejautāja neko. Papliķēja pa muguru mazmeitai, kas, savos vienpadsmit gados izstiepusies tieva kā zirņu maiksts, turējās drusku uzkumpusi, lai gan eitādi bija glīta. Bruņas aeis un gaiši mati, agrā bērnībā pavisam baltgalvīte, ar katru gadu kļuva pelēkāka. Tāpat kā Biruta savulaik. Gaišbrūnās aeis ari no Birutas. Ilzei gandrīz melnas — no Severīna, liet Elīnai Birutas. Gribētos, lai mazmeitā nekā nebūtu no tēva, no Mintauta, lai bērns veidotos vienīgi no Ilzes un viņas, vecmāmiņas. Vai Elīna nevēloties dažas dienas padzīvot šeit, Biruta vaicāja. Dārzs un vairāk koku visapkārt, labāks gaiss nekā piedūmotajā Maskavas priekšpilsētā. Elīna paskatījās mātē. Ilze teica — toties svaigais Daugavas vējš nākot pa logu istabā, un rūpnīcas 11u jau vairs nedūmojot. Biruta saprata: meitene baidās no garlaicības. Tur sava vide, draudzenes. Te visu dienu divatā ar vecu tanti. Un vakarā, kad viņa pārnāk no darba, tad ar divām “grošām”. Patiešām, jauns bērns to nespēj izturēt.

Nepagāja ne pusstunda, kad Gints un Marts bija izjaukuši mājas kārtīgo mieru vai mierīgo kārtību. Kolīdz ieradās vecāku pavadībā un uzmeta omei uz vaiga pa bučai, viņi vēlējās doties lejā, dārzā. Tas netika atļauts, vismaz pirms sēšanās pie galda ne. Varbūt vēlāk.

— Tad būs jau tumšs, un atkal nelaidīs, — dīca septiņgadīgais Gints.

— Nu ka! — svarīgi piebalsoja piecgadīgais Marts.

— Nebūs, nebūs, — mamma mierināja. — Saulīte pagaidīs, kamēr paēdīsim. Tad jūs pārģērbšu. Man ir kaut kas līdzi... — to viņa sacīja vīramātei, un Dzintra vēlīgi pamāja: labi, ka padomājusi, lai žiperi nesavazā svētku drēbes.

Jaunā vedekla atkal bija nedaudz paplašinājusi vietu vīramātes sirdī. Kāda vairs jaunā — turpat desmit gadi, kopš

Ingus, ar pirmo sievu vēl neizšķīries, jau sagājās ar Zintu. Dēla pirmā sieva Dzintrai patika: klusa, kārtīga, čakla. Tikko ienāca pa durvīm — vēl bija “draudzene” — jau prasīja:

— Ingusmamm, ko varu palīdzēt?

Kad apprecējās, Ingus aizgāja iegātņos, un līdz šim laikam Dzintra īsti nezināja, kā un kāpēc radās atsalums. Meitiņa, lai, jauka, smaržīga — ne zīdainis, bet eņģelis! Nu jau liela... Kopš šķiršanās klusā un maigā vedekla nogrieza kā ar nazi — ne Iugus, ne viņa vecāku! Jaunie dara, vecajiem jānoskatās, jāsamierinās, nav jau pašu dzīve. It kā tajā viss būtu skaidrs un saprotams.

Zintu Ingus veda savās mājās, tas ir, vecāku dzīvoklī. Dzintra saņēma pieklājīgi, bet, jāatzīst, vēsi. Uzskatīja, ka “jaunā” izjaukusi dēla ģimeni, tādēļ jāsoda. Viņa bija pilnīgs pretstats pirmajai sievai. Pindzelējās un pucējās uz darbu kā uz viesībām. Toties, kad puika piedzima, visu gadu no rīta līdz vakaram staigāja pusplikām krūtīm — rītakleitā. Dzintrai bija uz mēles: būtu kaut no vīratēva kautrējusies! Noturējās, neteica, lai neaizvainotu. Diez vai Fredis pamanīja. Maz bija mājās, darbs un darbs, komandējumi pa visu Latviju. Jā, Fredis bija pieprasīts advokāts. Kaut cik labvēlības Zinta ieguva, necenšoties pēc saimnieces lomas. Vai gudrība vai vienkārši vienaldzība, bet varbūt viņa izvēlējās visizdevīgāko variantu — neuzņemties atbildību, atstājot to vīramātes stiprajiem pleciem? Dzintra daudz neprātoja, bija labi, jo neko nevajadzēja mainīt. Ne dzīves ritumu un ģimenes paradumus, ne trauku novietojumu virtuves skapīšos. Vienīgi Ingus istabā parādījās viena, tad otra bērnu gultiņa un vannasistabā pastāvīgi izkārti autiņi vai citi puiku drēbju gabali. Vannā mazgājoties, varēja sēdēt kā zem baldahīna.

Svinību galds — par spīti nabadzībai — vai lūza, labumiem piekrauts. Visu iepriekšējo dienu Dzintra bija cepusi un vārījusi, vakarā, no darba pārnākusi, arī Bimta palīdzēja. Dzimšanas dienas priekšpusdienā pati jubilāre vēl sarūpēja pīrāgus un kliņģeri. Tik mazus pīrādziņus nekur nevarēja nopirkt, un tik garšīgu kliņģeri, viņasprāt, neviens nemācēja izcept. Ilze vēl atnesusi augļu, bet dēla ģimene — saldējuma torti. Svinētājiem draudēja pārēšanās. Dzintra šoreiz neaicināja nevienu no savām draudzenēm, jo ne jau kāda apaļa jubileja atzīmējama, un skaitījās vēl sēru laiks, ne gads nebija pagājis kopš Freda nāves. Bet, galvenais, vajadzēja runāt, kas svešām — lai arī draugu — ausīm nav domāts: par "tēva klīniku”. Tā Dzintra nolēma dēvēt atbrīvoto dzīvokli, Proņina vārdu nevēlēdamās ne mutē ņemt. Vai nepietika ar runci, kas aumcž lika atcerēties viņa saimniekus?

Ingus viebās vien, klausoties māsu "utopijas”, kā viņš izteicās, un pat garšīgais cienasts nevērta seju smaidīgāku. Šī klusā Pārdaugavas ieliņa nudien neesot īstā vieta biznesam.

— Bet tēvs pelnīja itin labi, — Dzintra iebilda.

— Māmiņ, tas bija pirms sešdesmit gadiem, kad šis skaitījās pārtikušu ļaužu rajons! Tagad — re, Proņins neatļāvās ne latu par sava runča aizmidzināšanu. Atstāja. Kas tie par tikumiem? Kada dzīvniek mīlestība?

Dzintra atplauka: patiešām! Velti bija sāpinājusies, Proņinu kārtīgumu apcerot. Nežēlīgi. Sagrāba latviešu kaķīti, diezin vai samaksāja, varbūt par velti — kā jau okupanti. Iebaroja, padarīja atkarīgu un pameta. Nabadziņu! Tomēr šobrīd nebija laika runcīti žēlot, viņa to darīs rīt un turpmāk, tagad jāklausās, ko Ingus vēstī.

— ...nomu maksāt? Pašam dakterim arī vajag nopelnīt. Nekas nebūs. Santīmi. Ielaidīsim un ārā nedabūsim.

— Bet ko tad? Vai tev ir kādi priekšlikumi? — drusku ērcīgi vaicāja Ilze.

— Un tev? — brālēns atjautāja.

— Es nepiedalos.

— Nu jauki gan! It kā tavai mammai nepiederētu puse un viņa te nedzīvotu!

— Varu aiziet kaut šajā brīdī. — Biruta cēlās no galda. Viņu kaitināja Ingus vīzdegunība.

— Neāksties! — Dzintra ar vecākās māsas tiesībām norāja.

— Piedod, Birutastant! — Arī vainīgais laikam saprata, ka ne visai labi izturējies. Nedrīkstēja aizmirst, ka mamma un viņas māsa nav dumji tantuki, bet izglītotas sievietes, tikai dzīve malā pastūmusi, tāpēc skatījums nav tik skaidrs kā tiem, kas iekšā... — Vislabāk būtu šeit ierīkot kādas sektas lūgšanas namu, — Ingus lūkoja jokot. — Vai kāršu likšanas salonu, u/, kuru /ogas paklusām.

— Nē! Seksšopu! — Zinta iesmējās. — Katrs pa gabalu varētu red/ēt, vai nenolūr viņu ieejot...

— Labāk pārģērb puikas un palaid ārā, lai neklausās... — Dzintra diezgan pikti sacīja.

Vedekla klausīja, lai gan zēni klaigāja, ka neesot vēl saldējuma torti dabūjuši.

— Kad ienāksit iekšā, tad... — Zinta solīja.

Māsas gāja uz virtuvi vārīt kafiju.

— Vai tu arī negribi iziet pagalmā? — Zinta uzrunāja Elīnu. — Pieskatītu brālēnus.

Meitene palūkojās mātē. Ilze bija radusi izlemt viņas vietā.

— Nav tik mazi, lai gans būtu vajadzīgs. Mēs ar Elīnu uzliksim kafijas traukus.

Izlaidusi dēlus pa durvīm, Zinta atkrita krēslā un pastiepa glāzi.

— Ielej vienu kārtīgu klunkšķi! — Un pačukstēja vīram: — Traks te var paliki!

Kafiju dzerot, “tēva klīnikas” nākotni vairs neapsprieda. Pļāpāja par šo un to.

— Ēdiet riekstiņus, — Dzintra piedāvāja.

— Ā, pistācijas! — Zinta dažus pagrāba pirkstu galos.

— Fui, kā tu runā, — vīramāte norāja. — Mūsu laikos... Līdz šai dienai tādus vārdus mutē neņemu.

— Kā tad veikalā paprasīji? — Dēla lūpās šķobījās smīns.

— Mājās uzrakstīju uz papīra un parādīju pārdevējai.

— Un viria?

— Vai tad analfabēto? Iedeva. Bet cenu sāka rādīt ar pirkstiem, laikam noturēja mani par kurlmēmu.

— Un tu?

— Man negribējās viņu sarūgtināt par alošanos, samaksāju un neteicu ne vārda, pat paldies ne. Protams, tas nebija īsti labi... Es ceru, Elīn, ka tu vienmēr pateicies, lai gan šajos laikos...

— Protams, Dzintrastant! — meitene apstiprināja, smejoties kopā ar ciliem.

— Nekādu joku tc nav, — Dzintra taisnojās, klusām ķiķinādama. — Ar svešajiem vārdiem... Agrāk pietika divu valodu, tagad septiņas vajag.

— Jā, jā, — vedekla steidzās apstiprināt. — Diez kā mums pašiem Vācijā ies.

Viņa pavēstīja: augustā “izraušoties” un visi četri braukšot uz Vāciju kādu nedēļu atpūsties. Dzintra pirms gadiem bija bijusi Rostokā, tāpēc sāka bērt labus padomus, bet Ingus pārtrauca, atgādinādams, ka viņi došoties uz Heidelbcrgu, tā esot nedaudz citā vietā.

Puikas sasaukt nevarēja. Tēvam nācās iet un meklēt. Mazie uznāca augšā sajūsmināti: atraduši dēļus, izlauztus vārtiņus un sākuši celt būdu. Negribot neko citu... ja nu vienīgi saldējuma tortes gabalu, bet labi lielu! Un paliki šeit! Pie mīļās omīles un savas būdas. Vecāki apsolīja, ka rīt atkal atvedīs šurp, vajagot taču paņemt gultas drēbes un vēl kādu apģērba gabalu. Protams, ja omīle esot ar mieru un tante nebaidoties no trokšņa un kņadas. Biruta nenoteikti paraustīja plecus.

— Kas man... Es jau darbā.

Mīļā omīte sacīja, ka ļoti priecāsies, lai gan balsī līksmību nevarēja sakļausit. Viņa sen nebija noņēmusies ar bērniem no rīta līdz vakaram. Kas zina, cik dienas. Neērti vaicāt. Divas, (rīs varētu izturēt, bet ja vairāk...

Kad trauki bija nomazgāti un nolikti bufetē, Dzintra izslēdza televizoru, kas visu vakaru, neviena neievērots, bija blarkšķējis “omulības dēļ”. Biruta aizņēma vannas istabu, un Dzintrai vajadzēja pagaidīt. Viņa apsēdās uz dīvāna, un pēkšņajā klusumā un mierā atplaiksnīja doma: pirmā dzimšanas diena bez Freda. Alfrēds...

4

Alfrēds...

Parādījās Dzintras dzīvē gluži vienkārši: pieklauvēja un ienāca. Dzintra pati atļāva, sacīja: “Lūdzu!” Un atvēra durvis. Parole bija: “Sveiciens no māsas!” Viņš drīkstēja kāpt pār slieksni.

Slaids, pašaurām, drusku bezkaunīgām pelēkām acīm, kurās nezin no kurienes palaikam iekrita it kā saules zaķīši — uzplaiksnījies spožums tūlīt pazuda.

Būtu nepieklājīgi teikt paldies par sveicienu un nesēju tūlīt raidīt prom. Ne tādēļ vien Dzintra aicināja tālāk un piedāvāja apsēsties. Gandrīz gadu Kuldīgā nodzīvojusi, viņa arvien vēl jutās svešiniece, bez draugiem un draudzenēm. Finansu un plānu nodaļa bija sieviešu valstība, tuvākās kolēģes izrādījās precētas, nevaļīgas un noraizējušās mātes, kas sprieda par bērnu slimībām vai sekmēm skolā, par burkānu šķirnēm un rožu kaitēkļiem. Dzintrai visa tā nebija, viņa sarunās nevarēja piedalīties, tāpēc netika pieņemta par īsti savējo. Citas sievietes mocīja mūžīga nevaļa, turpretim Dzintra nezināja, ko tukšajos vakaros iesākt. Uz ballītēm negāja, nevēlējās nokļūt apsmaidāmas vecmeitas lomā. Vakariem “Tiem, kam pāri trīsdesmit” jutās par jaunu. Teātru viesizrādes notika reti. Jau rudenī viņa izstaigāja Kuldīgu krustām šķērsām, svētdienu rītos ielavījās pat baznīcās, lai apskatītu no iekšpuses. Pati dižākā atradās pavisam tuvu. Klausoties ērģeļmūziku un pētot greznās altāra vitrāžas, brīžam notika patiešām tas, ko apdzejojis Veidenbaums: “Prāts, domas un jūtas tur zūd.” Turpretim pārējais viņa dzejolī izrādījās pilnīgas muļķības. Telpa nebija tumša, un “brīvajām krūtīm” nemaz netrūka elpas, gluži otrādi, augstās velves vilināja pacelt acis, atliekt plecus un ievilkt gaisu, it kā virs galvas mirdzētu debess jums. Nedrīkstēja. Dzintra atminējās baznīcas apmeklējumu agrīnā bērnībā. Mamma bija pamācījusi, ka dievnamā jāuzvedas pazemīgi, jānoliec galva un, tēvreizi skaitot, jāmetas ceļos. Dažas večiņas, kas milzīgajā telpā šķita kā no kapenēm izmukušas, tā ari darīja, bet Dzintra juta, ka ceļi neliecas. Kopš tālajiem bērnības laikiem viņa neatcerējās ceļos metusies un nemetīsies. Vispār nebija ko baznīcā meklēt, ja trūkst ticības un pārliecības. Dzintra nevēlējās arī, ka partijas organizācijas sekretārs izsauktu uz pārrunām sakarā ar viņas “morāli politisko stāju". Kā jebkurš cilvēks mazpilsētu zemē Latvijā, Dzintra zināja, ka pat nošķaudīšanos kaimiņi pamana, un, ja viņi nenovēl “uz veselību!”, tas nenozīmē, ka nav dzirdējuši...

Pavasara vakaros viņa atkal klīda pa pilsētu, lietišķi — lai nepiesaistītu uzmanību —, šķērsoja seno namu pagalmiņus, brīnišķi romantiskus un pasakaini pielūžņotus, ko centās noslēpt ceriņu, jasmīnu vai trakojošu rožu krūmi. Gribējās klauvēt pie durvīm un sacīt: “Vai jums nav kāds grābeklis, lāpsta un ķerra? Nāciet, sakopsim!” Viņa zināja atbildi: "Šī nav mana māja. Tas jādara namu pārvaldei.” Ejot pa taku gar Alekšupīti, sastapa trīs pārīšus un ceturto pārsteidza skūpstāmies. Dzintra iemetās savā mājā, ieslēdzās dzīvoklī un neatrada mieru. Gribējās raudāt. Viņa iestāstīja sev, ka ilgojas pēc māsas un vecākiem, lai gan pati zināja, ka tā īsti nav.

— Advokāts Alfrēds Kamcrgrauzis. Draugi mani sauc par Fredi, — viņš piemetināja, acu šķirbiņām uzzibsnot. Pašironija vai bezkaunīgs piedāvājums “draudzēties”? Varbūt izlūkojot, kā Dzintra atbildēs?

Viņa iz,likās tikai dzirdējusi, bet ne redzējusi, un atteica mierīgi:

— Mani sauc Dzintra. Māsa ir slinka vēstuļu rakstītāja, īsti nezinu, kā viņai klājas.

Alfrēds aprobežojās ar īsu “labi” un sāka stāstīt, ka bijis prokurora palīgs Rīgā, uzturējis apsūdzību tiesā, kurā Biruta tiesas sēžu sekretāre, tā esot pazīstami. Tālāk tikai par sevi: gribējis tikt advokātos un nonācis šeit. Izvēlējies Kuldīgu tādēļ, ka galvaspilsēta, kaut arī mūžlaikus izbijusi. Tomēr kāda līdzība ar Vecrīgu esot.

— Jā, — Dzintra apstiprināja un paspīdēja ar savām zināšanām, attēlojot klejojumos vēroto.

— Labprāt jums kādreiz pievienotos, — Alfrēds teica, piezīmēdams, ka jūtas šeit svešs un vientuļš. — Pat uz krogu nedrīkstu iet, lai neatbaidītu klientus. Ierakstīs alkoholiķos! Kāda lejupslīde — no galvaspilsētas līdz provincei, sasmakušam pīļu dīķim!

— Alekšupītei. Smirdošai Alckšupitei, — Dzintra izlaboja, domās piebilzdama, ka vīrietis pats nobraucis lejā, tāpat kā Kuldīga, piedevām daudz īsākā laikā. Bet varbūt ne. Pilsētu un cilvēku mūži nav salīdzināmi.

Nicīgais Alekšupītes raksturojums neliedza Alīrēdam apjūsmot skaisto vietu, kur Dzintrai ierādīts dzīvoklis. Kā Venēcijā — gar mājas sienu skalojas ūdens, un logs uz upi. .fa pretējā krastā dzīvotu kāds iemīlējies jauneklis, viņš atzīšanās vārdus varētu sacīt, stāvot pie atvērta loga, un viņa dzirdētu — pār ūdeni pat čukstu dzirdētu. Cik te tā attāluma — divi vardes lēcieni...

— Vienīgā ķibele — nevar logu vaļā taisīt. Smakas dēļ. — Dzintra smējās. — Sākumā vēru, bet nespēju neko iekšā dabūt, viss gaišoja pēc sapuvušām olām. Neesmu taču ķīniete!

Viņai ienāca prātā, ka pieklātos ciemiņu pacienāt, diemžēl mājās atradās tikai maize un sviests un vēl pavisam neliels desas gabaliņš.

Ja sataisītu maizītes, tās izskatītos pēc uzkodas, kas prasa šņabi vai ko tamlīdzīgu. Viņam tad klātos skriet uz veikalu, un, kad vīrietis ierodas ar pudeli, situācija kļūst divdomīga...

Vai visu mūžu Alfrēds zobojās, ka iepazīšanās reizē Dzintra izturējusies kā īsta skopule un viņš bijis spiests drīz vien atvadīties, lai noslēptu vēdera burkšķēšanu, jo nācis tieši no darba, pusdienas neēdis. Dzintra taisnojās: “Jā, bet vēlāk...” — “Jā, bet pirmoreiz?” — Alfrēds palika pie sava.

Tiešām vēlāk, kad viņi kļuva tuvi, Dzintra Alfrēdu vienmēr sagaidīja ar gardumiem. Prasmīgi izmantoja veikalā “Kulinārija” dabūjamos pusfabrikātus, gāja uz tirgu, stāvēja rindās, ausījās, kad kolēģes klāstīja receptes, pētīja pavārgrāmatas. Laika vairs nebija par daudz, gandrīz pietrūka. Lai ko darīja, šķita, blakām vai aiz muguras stāv Alfrēds, Fredis, vēro, priecājas. Vēl nesatikusies, viņa jau izbaudīja tikšanos. Pamazām krāja naudu ledusskapim, tas būs nelielais, elegantais “Saratov”, kura durtiņas ai?,taisot noslēpumaini noplakšķēja. Dzintra nekādi negrasījās Fredi ieēdināt, savaldzināt ar pavārmākslu un, ja kāds jautātu, vai viņa tiešām tic, ka mīlestība iet caur vēderu, noteikti apvainotos un atbildētu: “Nē!” Jo viņa neanalizēja, neapcerēja savu rīcību, bet priecīga klusībā izbaudīja ģimenes rūpes, par kurām kolēģes žēlojās.

Tas viss notika vēlāk. Pagaidām vēl bija tikai satraukums, priekšnojautas, simts jautājumu sev un viņam — neizteikti.

Nedēļu pirms Jāņiem Dzintra uzrakstīja māsai vēstidi.

“Mīto Binttin!

y > _

Sēžu viena pati sava būcenīti un klausos, kā viņpus upes atvērtā logā — tieši pretī manējam — kāds jauneklis spēlē ģitāru un dzied: “Eņģei baltais, nomet sagšu.1... ” Tad

Gvadalkvivira skrej un krāc: bur—bur—bur—bur. Pajokoju, piedod! Tas ir radio. Mūsu “Gvadalkvivira ” gandrīz izžuvusi, vietām vairs nesedz tajā sasviestās konservu kārbas. Un es nemaz nezinu, kas dzīvo aiz pretējā loga, varbūt veca ragana.

Kā jums klājas ? Mammas un lēta dzīvē viss droši vien pa vecam, bet Tavā? Vai gatavojies atkal iestājpārbaudījumiem? Vai neesi pārlikusi? Varbūt nav nozīmes cīnīties ar lielo konkursu juristos? Fredis saka, sievietēm jurista darbs neesot piemērots. Aizej uz universitāti, tur droši vien jau tagad ir izkārtas visas fakultātes un specialitātes, apskaties un pārdomā!

Man Tev jāpateicas, ka atsūtīji Fredi ar saviem sveicieniem. Vitus ir interesants sarunu biedrs, un tā... Uzaicināja mani uz teātri, liepājnieku viesizrādi. Visām pilsētas klaču mēlēm par spīti sēdējām blakus ceturtajā rindā. Patiesību sakot, esam šeit svešinieki, tāpēc domāju, mums necik uzmanības nepievērš, tomēr nākamā dienā darbabiedrenes pabrīnījās gan. Es vēsi attraucu: “Jā, viņš ir manas māsas paziņa. ” Vai tad tā nav?

Mīļo māsiņ, atbrauc Jāņos ciemā! Nolīgosim kopā! Ak, cik sen tā nav noticis un vai vispār? Vai nu Tu biji maza, vai es kur projām draugu pulkā. Arī Fredis priecāsies.

Sirsnīgi sveicinot —

Dzintra. ”

Jā, kādēļ lai viņš nepriecātos? Dzintra gan netika teikusi, ka vēlas māsu aicināt ciemos, bet vai tas noteikti jāpavēstī? Nav taču pielaulāts, ar kuru kopīgi apspriež ielūgumus. Dzintra juta, ka sirds nokut, domās izrunājot "pielaulāts”.

Teātra izrādē viņi patiešām sēdēja kā laulāts pāris. Teātrī ļaudis izturas ceremoniāli un rātni kā svētdienas rīta brokastīs ģimenē. Turpretim kinoteātra patumsa ir iemīlējušos paradīze, kurā trakākie var pat skūpstīties, bet mērenākie tirpt, turoties roku rokā, un caur tām mīlēt, ciest un sirdssāpēs mirt — kopā ar ekrāna varoņiem. Un augšāmcelties, kad filma beigusies un pieelpotā, dvakojošā paradīze jāatstāj, lai vietas tajā ieņemtu nākamais mīlētāju vilnis.

Kopš Alfrēds Kuldīgā, Biruta ar viņu bija redzējusies vienu vienīgu reizi, jūnija sākumā. Ne svētdienā, kā solīts, un tad viņiem piederētu visa diena. Piezvanīja darba laikā, esot ieradies aizstāvēt kādu apsūdzēto, iebraucis no rīta, tūlīt uz tiesu, nu sēde beigusies, līdz autobusa atiešanai stunda. Vai varot un gribot pavadīt? Pa ceļam ieskrietu kādā kafejnīcā.

Birutai aizrāvās elpa.

— Paliec līdz. rītdienai!

— Neiespējami. Man vēl nav savas automašīnas, — viņš pasmējās.

— Kā tā? — Biruta izlikās uztveram joku, bet balsī jaudās asaras, un viņa tās noslēpa aiz dzēliena. — Tu taču cerēji labi pelnīt!

Viņi satikās pēc piecām minūtēm pie tiesu nama uz ielas. Biruta visu pamestu, ja nebūtu palaista. Viņa noskrēja lejā, matiem plīvojot, brāzās ap nama stūri, lai ar to pašu vēju kristu Alfrēdam ap kaklu, bet... Viņa nebija! Biruta vīlusies apstājās. Tūlīt gan Alfrēds nāca, tomēr meitene jutās kā asfaltā ielipusi un nespēja ne soli paspert pretī. Viņš sniedza roku (kā citādi gaišā dienas laika, Rīgas centrā zem tiesu nama logiem?), viņa arī, un, oficiāli saskardamās, rokas uzcēla aizsargvalni, sienu, mūri, caurredzamu, bet nepārkāpjamu.

Citkārt valodīgā Biruta izteica īsus jautājumus: kā klājas? kā dzīvo?

Alfrēds runāja gari un nebūtiski, šķietami baidītos, ka mirklis klusuma attālinās viņus vēl vairāk. Biruta neatzinās, ka ik svētdienu gaida Alfrēdu Rīgā, jo spītīgi nosprieda, ka viņai tas nav jāstāsta, ja pats nesaprot. Nepalīdzēs celt vīrieša patmīlības altāri.

Par Dzintru apjautājās, kad kafijas tasēs jau skalinājās biezumi.

— Jā, biju aizgājis, — Alfrēds vienaldzīgi novilka. — Domāju, par dzīvi nesūdzas. Simpātiska. Tāpat kā tu.

— Tikai?

— Kas — tikai?

— Simpātiska.

— Nūjā?...

— Vēl nesen tu man sacīji...

Beidzot Alfrēds saprata.

— Tas viss ir spēkā! Domāju, gaidi, lai par māsu ko vairāk pasaku. Bet es...

— Jā! Jā! Viss ir spēkā! — Biruta gavilēja. Dzintra pagaisa.

— Ko Jāņos darīsi? — Alfrēds jautāja.

— Nezinu. Man Jāņi nepatīk. Liela taisīšanās, gaidīšana — nu tik būs! Bet nekā: iedzeršana un bļaustīšanās.

— Es atbraukšu. Gribi?

— Darbdienā?

— Izkārtošu. Un mēs... un mēs... Varbūt uz jūrmalu? Vai kur citur. Padomā tu arī! Ir jā būt svētkiem! Svētkiem, vienīgi mūsu!

Atkausēta un no jauna sasildīta, Biruta klusām sacīja:

— Labi!

Pūlis traucās sturmēt tikko piestājušo tukšo autobusu. Alfrēds uzmeta buču Birutas vaigam un teica:

— Jāiet.

— Astotais! — izkliedza kasiere.

— Jā, jā! — Alfrēds atsaucās, lauzdamies cauri ļaužu biežņai.

Biruta stāvēja, kamēr autobuss sakustējās. Alfrēdu vaiis neieraudzīja, acīmredzot vieta otrā pusē, bet viņa nevēlējās lūsināties ap logiem, pierādot, cik ļoti kāro vēl viena, kaut vai mēma skatiena.

Pāris dienas pirms Jāņiem pienāca māsas vēstule. “Frcdis saka, Fredis priecāsies...” Kā to saprast? Kādas viņai tiesības frcdot, un vispār — ko Dzintra varēja zināt par Alfrēda priekiem? Varbūt tas nozīmēja, ka ari viņš aicina Birutu uz Kuldīgu? Tad kāpēc pats ncatrakstīja? Trijatā... Jāņi trijatā, dancis trijatā... Viens liekais? Ne jau Alfrēds. Viena no māsām. Kura? Nevar būt, neiespējami, ka Biruta! Viņš taču teica: viss ir spēkā! Viss, ko bija sacījis: mīļā, burvīgā, brīnišķīgā, mana meitene un... un... par kāzām un zelta pulkstenīti. Nevajag! Nekādu dāvanu nevajag, lai tikai atbrauc pats. Lai pamet darbu, draugus, Dzintru ar viņas: “Fredis tā un Fredis šitā!” Nekāds Frcdis no “Villa Frcdy”. Alfs. Birutas Alfs. Un neviena vairāk Jāņu vakarā. Alfs solīja un atbrauks. Viss ir spēkā!

Pirms Jāņiem Alfrēds piezvanīja Dzintrai uz darbu un sacīja, ka viņam jābūt Rīgā. — Ko? Kāpēc? — Tā vajag. — Un Jāņi? — Nav brīvdiena. — Māsa rīt atbrauks. Es aizrakstīju. — Kas? — Nu Biruta! — Uz šejieni? — Nūjā!

Viņš nolika klausuli, atstādams Dzintru nesaprašanā, kāpēc tik pēkšņi tam jāskrien uz Rīgu. Nekas gan norunāts nebija, tomēr viņa cerēja... Pat neatvadījās un nenovēlēja priecīgu līgošanu. Pareizi vien, tas izklausītos pēc ņirgāšanās, ja pats brauc prom.

Nākamā dienā Dzintra aizgāja uz autoostu sagaidīt māsu. Viņa bija pārliecināta, ka Biruta atbrauks. Autobusam apstājoties, lūkoja ieskatīties pa logiem, lai ieraudzītu, bet stikli atspoguļoja viņu pašu un ļaužu ņirbu. Tad Dzintra pievērsās, atbraucējiem. Autobuss izrādījās pārpildīts, lai gan Jāņi oficiāli netika atzīti, vēl vairāk, bija pasludināti par buržuāziskā nacionālisma izpausmi. Pasludināt, protams, var nezin ko, bet aizliegt — ne visu. Augstie biedri, kas iedomājās sevi Dieva vietā un runāja tautas vārdā, vai nu nespēja, vai nevēlējās saprast, ka viņu balss nesaskan ar tautas balsi.

Apvītušām puķēm un ozollapu vainagiem, somām, tīkliņiem, pat makšķerēm un guļammaisiem apkrāvušies cilvēki vēlās ārā no autobusa kā Sarkangalvītes un vecmāmiņas no mil/.onīga vilka vēdera. Vienīgi Birutas nebija. Kad izlēca pēdējais pasažieris — jauneklis ar mīkstu pūku ūsu vietā —, Dzintra pat iekāpa, lai pārliecinātos, vai māsa nav solā aizsnaudusies. Viņa zināja, ka nebūs, tomēr vēlējās vēl uzturēt cerības. Kas gan Birutai varēja gadīties? Vienīgi cita kompānija, interesantāka, varbūt sirdsāķis...

Kad Dzintra izkūņojās ārā, atbraucēji bija pašķīduši, muguras un saiņi aizlīgoja uz citām pusēm. Starp nedaudzajiem, kas laikam gaidīja piepilsētas autobusa atiešanu, Dzintra ieraudzīja Alfrēdu.

— Vai tu neesi aizbraucis? — viņa brīnījās, un grūti nācās noslēpt, cik ļoti priecājas.

— Apstākļi mainījušies, — viņš pavēsi atteica, sīkāk nepaskaidrodams.

— Un ko tu šeit?

— Teici, ka Biruta atbrauks.

Dzintrai gribējās zināt, kuru satikt nācis viņš, tomēr tieši noprasīt neuzdrošinājās, lai neizskatītos greizsirdīga. Tāpēc skumji nopūtās un sacīja:

— Žēl, ka neatbrauca...

Alfrēds neatbildēja, tikai nenoteikti paraustīja plecus. Dzintra nosprieda, ka tas nozīmē vienaldzību, un atviegloti uzelpoja: Fredim ar Birutu nekas nav bijis.

Līgo dienas rītā Biruta pamodās agri. Nočīkstēja durvis, plakšķēja soļi, šalca ūdens krāns virtuvē, vecāki pusbalsī sarunājās. Viņi gatavojās braukt uz laukiem. Tēvs, kas tagad strādāja Lauksaimniecības ministrijā, skaitīsies komandējumā "pa republiku”, bet patiesībā kopā ar mammu dosies pie onkuļa Kārļa, kura mājā arvien vēl mitinājās vecmamma un vecaistēvs. Pēc kara viņi bija atteikušies vēlreiz pārcelties uz Rīgu. “Laikam arī pirmoreiz nevajadzēja,” vectēvs spriedelēja. “Re, māja izputēja. Bet nav ļaunuma bez labuma. Vecsaimniecības dēļ varbūt ieskaitītu kulakos un mūsu kauliņi balotu Sibīrijas plašumos.” Viņu kolektivizācija nebaidīja. “Kam es vajadzīgs?” viņš ķiķināja. “Nabagus grib, bcl ko ar galīgi pliku iesāks?” Tiesa gan. Viņam nekā nebija. Pārdotajā saimniecībā mita jaunie īpašnieki, lai tie kolektivizējas. Onkulis nevarēja nestāties kolhozā, sākumā tika pat brigadiera godā. Mājās viņu — arvien vēl vecpuisi — brāļasieva sagaidīja ar siltām vakariņām, brālis padarīja sētas darbus. Tagad — pavisam veci — čabinājās pa māju, cik spēja.

Biruta netaisījās vecākiem līdzi. Bija atrunājusies, ka ar bijušajiem klasesbiedriem dosies uz Siguldu. Mamma piekodināja būt uzmanīgai, kāpelējot pa gravām. Droši vien labo padomu vajadzēja saprast arī citādi. Biruta necelsies, izliksies, ka guļ. Uz darbu nevajadzēja iet. Tiesnese Ezeriņa šodien nevienu lietu nebija paredzējusi izskatīt, palaida sekretārīti brīvdienā.

Noklaudzēja ārdurvis. Viena! Viena mājās. Atbrauks Alfrēds!

Sagaidīt autoostā vai ne? Prātīgāk būtu neizrādīt, cik ļoti... Bet ja nu viņš domā, ka Biruta darbā, un aizgāžas uz turieni? Tiesnese sāks cienāt ar kafiju, kā jau ilgi neredzētu ciemiņu. Un diena tāda pabrīva... Pašai, protams, darbā jābūt, var pārbaudīt.

Lai domā ko domādams! Lai redz un saprot! Biruta pietrūkās kājās un, vēl neapģērbusies — vasarā viņai patika gulēt kailai vēsos palagos —, steidzās pie telefona noskaidrot, cikos pienāk Kuldīgas autobuss.

Alfrēds neatbrauca. Pārpratums, noteikti pārpratums! Noruna apstiprināta nebija, tomēr Biruta nešaubījās, ka Jāņus viņi svinēs kopā. Lai gan Alfrēds mēdza, neko nepaskaidrojis, pazust un atkal atrasties, šoreiz būtu paziņojis, ja kas mainītos. Viņam pašam patika svētki. Kādēļ lai tos atņemtu Birutai?

Kaut ko vajadzēja darīt. Šauties uz. Kuldīgu? Vēl varēja pagūt. Autobusa biļetes droši vien pārdotas, bet viņa spētu nostāvēt kājās visu ceļu. Jānokļūst mājās, jāpaņem vajadzīgais, jānopērk ciema kukulis. Tramvajā braucot, iešāvās prātā: Alfs taču runāja par Jāņiem! Jāņi ir rīt. Nūjā... tomēr līgo iepriekšējā vakarā. Šodien. Šodien — rit — šodien — rīt? Kā īsti viņi norunāja? Ja neatbrauca šodien, būs rīt.

Zina, ka Biruta gaida. Nepievils, nepiemānīs. Noteikti ne. Viņš apsolīja svētkus. Ko ikdienišķu varētu neizpildīt, tikai ne sabojāt svētkus. Jo sevišķi, ja “viss ir spēkā”.

Viņa bija viena nepanesami tukšajā dzīvokli. Viena ar tīri saklātu gultu savā istabā. Iespējams, vēl varētu sazvanīt kādu draudzeni vai tos pašus izmelotos skolasbiedrus, bet Biruta negribēja atzīties, ka palikusi neaicināta, nevienam nevajadzīga. Viņa nemaz nedrīkstēja iet prom no mājām, ja Alfrēds bija solījis atbraukt. Kādu kavēkļu dēļ varēja netikt uz autobusu — darbdiena taču! Bet vai starp Kuldīgu un Rīgu nekursē neviens cits satiksmes līdzeklis? Varbūt kāds draugs apsolījis atvest savā mašīnā. Alfrēds tūlīt šurp nenāks, jo nezina, ka vecāki aizbraukuši. Zvanīs. Bet Birutas nebūs. Un svētki pagalam, viņam nekas cits neatliks kā braukt pie saviem “senčiem” uz jūrmalu. Jāgaida, jāgaida, jāgaida. Viņa attapās, ka cienastam neko nebija nopirkusi. Tomēr prom iet nedrīkstēja. Ledusskapī šis tas atradās, un galu galā viņa vairāk kāroja skūpstus nekā desu maizītes. Binita nešaubījās, ka Alfrēds tāpat.

Saule vilkās gar dcbesvelvi lēni kā vabole. No dienvidu puses ierāpoja vakarpuses logos un dirnēja tur, kamēr kļuva sarkana, līdzīga pārmērīgi piepūstam gaisa balonam, kas kuru katru brīdi grasās pārsprāgi. Un tad? Izšausies karstas liesmu mēles, aprīs visu Zemi, Alfrēdu, Birutu. Un nevajadzēs vairs gaidīt, ilgoties, kārot un nīkt stulbā bezdarbībā, kad nekur nav iespējams domas piesiet, tās arvien atgriežas pie plastmasas brīnuma, kas iestTinkšķēdamies padarītu Birutu par laimīgāko pasaulē.

Telefons klusēja. Saule nepārplīsa, bet, ieslīdējusi zilganā dūmakā, kļuva plakana, gluži kā izlaidusi gaisu.

Biruta arī sašļuka. Nu jau skaidrs, Alfrēds neatbrauks. Varbūt tomēr? Nē! Ilgāk palikt dzīvoklī nebija iespējams. Ja viņa neizies pa durvīm, tad izlēks pa logu. No otrā slāva uz bruģakmeņiem — nekas sevišķs nenotiktu. Lauztu roku vai kāju vai dabūtu smadzeņu satricinājumu. Kaimiņiem būtu notikums — gan tiem, kas pirmajā stāvā jau dziedāja, gan tiem, kam šis vakars bija tāds pats kā citi, nekas vairāk.

Kurpju papēži uz trotuāra spalgi klikstēja, it kā Biruta ietu pa garu, tukšu slimnīcas gaiteni. Šajā brīdi viņai pirmoreiz ienāca prātā slimnīca, lai gan dzīve pašu un tuviniekus bija pasargājusi no nelaimes gadījumiem un ligām. Patiesību sakot, viņa nemaz nezināja, kā īsti slimnīcā izskatījās. Iztēlojās pēc lasītā un stāstītā. Jā, slimnīca! Viņa kļūs par ārsti. Kā juristei, ļoti iespējams, gadītos sastapties ar advokātu Kametgrauzi, bet viņa to vairs nevēlējās. Nemūžam, nekad, nekur, nekādā ziņā! Vienīgi, ja tiesnese... un viņš būtu aizstāvis... Ak, kā tad izdīditu! Piekasītos katrā sīkumā. Viņš pretī nevarētu neko. Neko! Saprastu, ka liek iznīcināts, tomēr būtu bezspēcīgs. A! Viņa vēl liktu gaidīt. Ilgus pārtraukumus. Stundām rakstītu spriedumus, kāliju dzerot un ar piesēdētājiem pļāpājot. Vai atceltu lietu visniecīgākā sīkuma dēļ. No nedēļas uz nedēļu, kamēr advokāts Kamergrauzis zaudētu pacietību. Un tad viņš?... Ko viņš? Un viņa? Nē, nav vērts. Vēlreiz mocīties iestājpārbaudījumos, piecus gadus mācīties... Un ja nu sadales komisija aizsūta, piemēram, uz Rēzekni par izmeklētāju, viņa nekad nekļūst tiesnese un nespēj Alfrēdam atriebties?

Pēkšņi Biruta sadzirdēja plīkšķi un sajuta asas sāpes. Viņa notupās, ieslēpa sūrstošās kājas kuplajos, vēsajos zīda svārkos un nikni noraudzījās, kā divi puišeļi smiedamies aizskrien kalmju zobeniem rokās. Sadisti! Bet varbūt viņa dabūja, ko pelnījusi? Nav vienai jāvazājas. “Kam nav sava draudziņa, tas ar cisu maisu...”

Mājās Biruta iekrita saklātajā gultā un raudāja. Viņas Jāņi bija beigušies.

Pulksteņa mērītais laiks ikdienišķi tecēja uz vakarpusi, bet saule ne domāt netaisījās uz rietu. Šajā naktī viņa sagriezis dziesnu kopā ar austru, izdzēsīs zvaigznes, iešļācot debesīs sārti dzeltenu kokteili. Ļaudis no tā nereibs, viņi izsenis meklējuši kaut ko skurbinošāku. Sendienās pietika ar alu, šolaiku dzīves pārkairinātajam cilvēkam vajadzēja stiprāku dzērienu — degvīnu vai rumu, smaržīgo “pļāpūdeni”, kas ieplūda pa dzelzs priekškara šķirbu, pavērtu draudzīgajām sociālisma zemēm.

Ari Dzintra bija nopirkusi pudeli “Superior” un noglabājusi virtuves skapi. Turpat cienasts, gatavs galdā likšanai. Lai māsai nerastos šaubas, ka sirsnīgi gaidīta. Un tikai šajā brīdī Dzintra aptvēra, ka domājusi par ēšanu un dzeršanu, bet nemaz — ko darīs. It kā Birutas atbraukšana solītu piepildīt vakaru, visu nakti! Un nu, kad viņa neieradās, Dzintra jutās kā no spēles izkritusi. Cilvēki steidzās, daži pat teciņus, vienīgi viņi ar Fredi klusēdami lēnām klīda bez mērķa.

— Kur mēs ejam? — Dzintra beidzot jautāja drusku ērcīgi.

Alfrēds satrūkās, it kā būtu bijis pagātnē, nākotnē vai zemeslodes otrā pusē.

— Es jautāju, uz kurieni mēs ejam, — Dzintra atkārtoja mierīgi.

— Nezinu. Domāju, tu mani ved.

— Domāji gan, bet ne to.

— Jā, — vīrietis atzinās tik tieši, ka Dzintrai asaras saskrēja acīs. Viņš izskatījās noraizējies. Varbūt nepatikšanas darbā. Iespējams, tāpēc, ka neaizbrauca uz Rīgu. Palika šeit viņas dēļ, jo tik neapdomīgi bija uzaicinājusi ciemos māsu, un Alfrēds juta pienākumu šai Jāņu naktī tēlot kavalieri. Pienākumu? Tēlot? Nē, viņš vēlējās, tādēļ no kaut kā atteicās. Varbūt nožēlo tagad?

Dzintrai neizsakāmi gribējās pieglausties, mierināt, pateikties, bet nedrīkstēja. Viņa bija stingri audzināta mammas ideāla, Kurtas-Māleres cēlo varoņu garā, ari pati meitenes gados šos romānus lasījusi raudādama un stingri turējās pie uzskata, ka sieviete pirmā nesper ne soli uz tuvību, pirmā nepastiepj roku, lai noglāstītu. Viņa, protams, varētu aicināt Fredi uzšāvu māju, tomēr arī tas, viņasprāt, skanētu nepiedienīgi.

Pa šauro ielu pretim nāca jau sareibušu jaunekļu bariņš, ik pa brīdim iebļaujoties: “Līgo, līgo!” Viņi aizšķērsoja visu platumu no sētas līdz sētai, un veltas izrādījās Dzintras cerības, ka sastopoties pašķirsies. Gluži otrādi, dēlieši smējās: zivtiņas iekritušas murdā, nu tik vajagot savilkt galu... Dzintra nobijās, Fredis, rokas kabatās sabāzis, ne soli neatkāpdamies, lūkoja salīgt pa labam:

— Nu, puiši! Puiši! Jāņu vakarā! Mcs taču visi latviešu cilvēki...

— Tik vēl trūka, lai nebūtu! Ko vazā džutli pa ielām? Nezini, kas Jāņu naktī jādara? Papardes, vecīt, papardes meklē!

— Mēs tieši tur stūrējam, — Fredis atsmēja.

— Uz centru? Tur papardes neaug. Ventmalā! Skic, uz Ventmalu! — Viņš viegli pagrūda Alfrēdu. Tas zibenīgi izrāva rokas no kabatām un būtu bliezis vāvuļotajam, ja divi citi nesagrābtu un neatturētu.

— Vēl par agru... Slēgsim mieru! — viens no tiem sacīja, Frcdi palaizdams. Izstūķēja no kabatas aizsāktu alus pudeli un sniedza, iedziedādamies: — Dzer, brālīti, dzer...

Puiši pašķīrās. Ķiķinādami novēlēja:

— Lai jums labi sanāk!

— Jums arī! — Dzintra uzelpodama pateicīgi novēlēja.

Alfrēds sāka smieties un vaicāja, vai viņa maz zinot, kas

ar to jāsaprot. Dzintra tikai tagad attapās. Vai izlikties nevainīgākai nekā īstenībā, vai arī pasmieties? Nu Fredis varētu uzprasīties ciemā, bet viņš to nedarīja. Gāja tālāk, pustukšoto pudeli rokā šūpojot.

Vēlāk viņi to iestatīja kādu vārtiņu iekšpusē pie staba un smējās, iztēlodamies mājas saimnieku nākamā rītā, kad tas, paģiru mocīts, atradīs un nevarēs vien uzminēt, kā pudele tur gadījusies.

Māju pagalmos dega ugunskuri, šur tur ļaudis dziedāja, citur tērgāja, pat nezin kādēļ spiedza. Priecājās, kā prata, un laikam taču jutās labi, vismaz Dzintrai tā likās. Visiem bija radi un draugi, tikai viņus ar Fredi nekur negaidīja. Nevarētu sacīt, ka nepatika šī klīšana divatā, tomēr kaut kā pietrūka. Vai bija par daudz — soļa attālums, kas abus šķīra un ko Alfrēds nemēģināja izdzēst. Viņš ierosināja iet pāri Ventai, kur arī spīdēja daži ugunskuri. Un nemaz nemanīja, ka Dzintra drebinās! Bija vēsi. Bet viņa neatzīsies. Ja Fredis grib, tad soļos. Kaut vai kājām līdz Rīgai!

Tik tālu nevajadzēja iet. Viņi apstājās tilta vidū un ieklausījās rumbas šalkšanā. Naktī ūdens skriešana skanēja noslēpumaini un biedējoši, citādi nekā dienā. Viņi bija draiskojušies zem mirdzošajām šaltīm. Tagad Dzintra likās, tur gāzās lejā milzīgs plūdums, Niagaras vai Viktorijas ūdenskritums, viņa aizvēra acis, vecais akmens tilts sāka šūpoties un tūlīt sabruks bezdibeni. Laikam bija iekliegusies vai sagrīļojusies, jo Alfrēds viņu satvēra un bažīgi jautāja, kas noticis. Sajuta ledusaukstas rokas, uzrautus plecus. Beidzot! Novilka žaketi, ietīstīja Dzintru un teica:

— Iesim mājās! Esam nolīgojuši!

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, apstājās pie dzīvokļa durvīm. Dzintra sniedza žaketi, un viņš, ar vienu roku to paņemdams, ar otru pievilka Dzintru sev klāt, noskūpstīja uz pieres kā māsu un pagriezās, lai ietu.

— Fredi!

Tas nebija sauciens, arī ne čuksts. Tas bija pārmetums un aicinājums reizē. Viņš atskatījās. Tai brīdī Dzintras rokas apvija Alfrēda kaklu, un viņi skūpstījās pavisam grēcīgi.

“Tēva klīnikas” likteni izlēma Ingus. Kādudien piezvanīja un pateica, ka atradis nomnieku. SIA “Astra Print Ltd”. Maksāšot par kvadrātmetru sešus dolārus mēnesī. Pārdaugavā tas esot labi. Dzintra nesaprata, kāpēc dolāros un ko jancīgais nosaukums nozīmē. Dēls klāstīja lēnām, katru vārdu uzsvērdams: tādi darījumi notiekot cietā valūtā. Mammai taču nepatiktu, latam pēkšņi devalvējoties, ciest zaudējumus. Protams, nepatiktu ciest. Un naudas dēļ nepavisam. Bet firma — vai uzticama un solīda? Ingus skaidroja, ka dibinātāji esot dažas apvienības, savienības, sabiedrībā pazīstami cilvēki un ārzemju latvieši. “Varbūt viņpusielas kaimiņa brālis, kam pa Jāņiem sirdsvājums uznāca,” Dzintra domās iestarpināja, tomēr skaļi neteica neko. Ingus runāja kā ar mazu bērnu, tas Dzintru ērcināja. Galu galā viņa nebija muļķe. Sieviete ar augstāko izglītību.

Dibinātājus saukt Ingus beidza, piemetinādams, ka sākumā ari baznīca piedalījusies, solot iespiedmašīnu, ko saņēmusi dāvinājumā no Zviedrijās, bet vēlāk aizgājusi ar visu savu mašīnu.

— Kā? — Dzintra iesaucās. — Tu gribi mums pabāzt apakšā drukātavu?! Lai mēs tricinātos līdz trakonamam vai kamēr māja sabrūk?

— No, nē! Nesatraucies tik ļoti, raamm! Telpas kantorim, nekam vairāk. Tuvākajā laikā aizvedīšu pie tevis prezidentu vai kā viņu godāt. Bandurs Apvitctiis, žurnālists. Viņu savā vietā ieteicis... — un Ingus nosauca populāru uzņēmēju.

“Prezidents vai kā viņu godāt” atstāja labu iespaidu. Tāpat “tēva klīnika” uz viņu. Nama saimnieki saprata vēlēšanos, lai ieeja būtu atsevišķa, no ielas, un atļāva izlauzt sienu kādreizējo durvju vietā.

Pēc dažām dienām spilgti zilā — grabošā moskvičā atbrauca divi vīri smulīgos dungriņos un pēc maza brīža labi ģērbtais Apvītenis daudz lepnākā mašīnā.

Gar aizkara malu Dzintra noskatīja, kā viņi izkāpj, kā nāk uz mājas pusi. Ieklausījās, vai neskanēs soļi kāpnēs. Nē. Viens no smulīgajiem atvēra moskvičā bagāžnieku un izcēla divus laužņus. Caur aizvērtu logu Dzintra nespēja redzēt, kas notiek lejā, cieši pie mājas. Attaisīt logu bija neērti, izskatītos, ka viņa izspiego. Ilgi palikt neziņā nevajadzēja. Pirmie būkšķi liecināja, ka “Astra Print Ltd” gatavojas ienākt mājā pa savām durvīm.

Laikam aprādījis darāmo, priekšnieks aizbrauca. Būkšķi apklusa. Strādnieki droši vien sapīpēja.

Cirtieni atsākās, kļuva arvien spēcīgāki un niknāki. Dzintrai zem kājām drebēja grīda. Pirmskara amatnieki, protams, bija strādājuši godprātīgi, tomēr piecdesmit un cik vēl gadi spēj novājināt ne tikai impērijas, bet arī pārsedzes, sijas, sienas un visu pārējo, kas veido māju un kalpojis neuzraudzīts un nekopts.

Sitieni kļuva arvien draudošāki. Dzintra prātoja, ko iesākt. Meklēt Birutu? Tā droši vien reiso pa pilsētu kā bitīte: tam dūrieniņš, šim dūrieniņš. Nenoķert. Un ko viņa izdarīs vairāk par Dzintru? Tāpat veca un sieviete. Ingum! Lai nāk un aptur, kamēr nams nav sagruvis, aprokot drupās māti. Ingus kantorī atbildēja: izgājis. Dzintra pieteica, lai zvana mammai.

Belziens. Blieziens. Trieciens. Zvēliens. Tas nebija izturams!

Dzintra atgrūda logu un, izliekusies laukā, uzsauca:

— Vai jūs sienu gribat sagāzt, ko?!

— Mieru, tantlt, mieru! — Viens pameta ar roku, sak, aizvācies un netraucē.

Dzintra apskaitās.

— Kādu mieru? Tā ir mana māja!

— Neko nezinu, — paziņoja otrs. — Mums lika gāzt, mēs gāžam.

— Vai nevar mazliet saudzīgāk?

— Nevar vis. Kāds idiots aizmūrējis ar tik stipru javu, ka mēs drupinām ķieģeļus, bet cements paliek.

— Jā, es arī nezinu, kurš tas idiots, — Dzintra nopūtās, — un, ja kas slikts notiks, viņu neatradīsim. Jums būs jāatbild.

— Mums ne! Firma maksā. — Strādnieki smējās.

Viņi apdraudēja Dzintras mantu, dzīvību un piedevām smējās!

— Ja es uzgāzīšos jums uz galvas, tad liela prieka nebūs, ticiet man!

Viens no bliezējiem paskatījās viņā vērtējoši un atsaucās:

— Ne vismazākā!

— Neuztraucieties, tantīt! — sacīja tas, kurš pirmīt bija kušinājis. — Domājams, māja ir ķieģeļu, ne nu bruks, nekā. Ja kāda plaisa... vai apmetuma gabals nokritīs, firma uzliks puči visai fasādei. “Biezie” nav sīkumaini.

Dzintra saprata, ka velti dzisina muti. Viņa aizvēra logu un iegāja virtuvē. Arī sētas pusē triecienus varēja sajust, tomēr daudz vārgāk. Dzintra nespēja nomierināties. Kā tā? Kas par kārtību? Atbrauc, ar īpašnieci pat neaprunājas, rīkojas gluži kā saimnieki, nevis nomnieki, īrnieki, vārdu sakot, nekas. Viņai jāuztraucas, jācieš jau pirmajā dienā. Kas notiks tālāk?

Tālāk... daži apmetuma gabali tiešām nokrita. Kad jaunās, lepnās durvis bija ieliktas un iemūrētas, “firma” salaboja izdrupumus un nokrāsoja pirmā stāva ārsienu spoži dzeltenu. Augstāk ne, tā neesot viņu daļa. Dzintra novērtēja, ka māja tagad izskatās pēc zema ranga prostitūtas, kam “fasāde” košumkoša, bet pati nemazgājusies. Patiešām, noplukušais, pelēcīgais augšstāvs izskatījās netīrs. Ne tikai izskatījās. Tāds bija.

Biruta sacīja, ka salīdzinājums ar prostitūtu nederot, jo “augša” un “apakša” pretējā kārtībā. Un vispār, ja runājot par prieka meitām, tās, viņasprāt, pulējot gan vienu, gan otru galu.

— Es teicu: “Zema ranga”, — Dzintra uzsvēra.

— Kaut nu firma neizrādītos zema ranga, — Biruta bilda. — Skopa vai nabaga, ja tā rīkojas?

— Lai Dievs nedod! — Dzintra satraucās. — Kā tad īre?

Pirmajā mēnesī samaksāja uz priekšu. Ievācoties nesa

melnu dzelzskāju mēbeles un visādas kastes. Dzintra baiļojās, vai tikai tur nav tipogrāfijas mašīnas daļas un vai nesāks drukājot māju tricināt, it kā ar sienas laušanu vēl nebūtu diezgan. Tomēr valdīja pieņemams klusums. Automašīnas apstājās un aizbrauca, ne jau kādi briesmoņi, lielākoties vieglās. Cilvēki nāca un gāja, dažreiz, nesa ārā biezā papīrā satītas pakas. Dzintras interese pierima. Kas viņai par daļu? Lai kārtīgi maksā nomu, negāž māju un neierīko bordeli — pārējais pašu ziņā.

Vasara gāja savu gailu — ik dienu pretī rudenim, bet ļaudis pagaidām par to nedomāja, baudīja sauli un siltumu. Arī gura.

Noskrējusies pa trotuāriem, kur tvanīgais gaiss vibrēja virs sakarsušā asfalta, nebakstījusies tramvajos un trolejbusos, kur pieturoties paceltās sieviešu rokas atsedza spalvainas, sasvīdušas paduses, Biruta atgriezās mājās kā oāzē. Zaļā lapotne tikai pašā ielas malā nedaudz apputējusi. Ja norāva ceriņu lapu un pārvilka ar pirkstu, palika svītra. Dziļāk dārzos brieda āboli. Katru dienu garām steidzoties, viņa nebija ievērojusi, kā tie aizmetas, kā paaugas; Pēkšņi pamanīja: dzidrie jau gandrīz balti, mazliet vēl zaļgani, bet drīz kritīs zemē, sacenzdamies ar zvaigznēm, kam arī augusts ir krītamais laiks. Biruta nevarēja beigt jūsmot par nekopto, mežonīgo dārzu, kur pievakarēs mēdza kavēties. Tēva “Panleonā” zem ceriņu krūmiem atradās sašķiebies soliņš, uz kura sēdēt un vērot, kā bites ložņāja pa zclt-slotiņām, ļoti lietišķi vācot ziedputekšņus. Nektāra šajos pussausajos ziedos nevarēja būt, lai gan — kas zina. Vai arī dzīvē nebija tā, ka viens atrod prieku tur, kur citam vien-viena garlaicība? Birutai patika platās dadžu lapas un rabarberu stobri cilvēku augumā. Nepļautā zāle. Sev par nelaimi maigi sarka pepiņi. Tikko puikas pamanīs, noraus negatavus. Vīrieša daba — sveša dārza sasi kārdina vairāk par savas mājas plūmēm. Lai nu, lai! Viņa nedomās, neļausies atcerēm. Lai pārdzīvotais un piedzīvotais guļ kā tautiskās linu sedziņas skapja plauktā. Gadiem krājušās, sadāvinātas, bet nelietotas. Dāvināt bija modē, lietot — nepavisam. Dīvaini. Nē, tās nederēja par mūža lieciniecēm, jo neko nebija redzējušas. Bet viss izdzīvotais ir lietots — līdz sadilu mani.

— Es kā iemūrēta! — Dzintra žēlojās. — Tu cauru dienu prom un vakarā, kad varētu parunāties, klaiņo pa džungļiem.

— Tikai nemēģini likties iekšā un pārvērst ziedošā dārzā! — Biruta padraudēja ar pirkstu.

— Nudien, cils neatliks! Vienīgi, ja tu beidzot sadūšotos braukt ar Freda mašīnu. Sestdienās, svētdienās mēs varētu... Drīz sāksies sēņu laiks.

— Nezinu...

— Piesēdīsies pie stūres, tad zināsi. Jāparunā ar Ingu, lai sākumā pamāca.

— Tev nebūs bail?

— Man?

— Ka neiebraucu stabā...

— Ingus iedīdīs, viņam ķēriens. Tas no Freda. Kā mēs pa tiem Kaukāza ceļiem, kad ar tikko pirktu mašīnu aizbraucām... Tik prakses kā no Rīgas līdz Sočiem. Nu traki gabali! Redzi, tomēr nevienā aizā nenogāzāmies. Bērns būtu palicis vecīšiem uz kakla, bet vai jaunībā par to domā!

— Laikam tāpēc citus gadus lidojāt. Toreiz prātā nenāca, ka “Aeroflotes” lidmašīnas varētu krist.

— Jā... Krima, Soči, Gagra, Suhumi... Nemaksāja nemaz tik dārgi. Vienugad — vai, kad tas bija? — apmetāmies ciematā, ko sauc Očamčire. Tomāti kā divas dūres kopā, gurķi, pasakainas zupas un gaļa katru dienu otrajā ēdienā — un viss par trīs rubļiem katram. Plus istaba — trīs abiem. Par velti! Toreiz gan tā nelikās — atvaļinājuma nauda pagalam, bci Freilis mierināja: “Mēs varam atļauties.” Jūs ar Severlnu arī braucāt...

— Viņam dienvidi nepatika. Uz Novosibirsku pie kolēģiem — cita Lieta. Sibīrija skaista, bet mani nomāca — par daudz plašuma, augstuma, dziļuma.

— Jā, tu nekad nebiji pārņemta atgriežoties. Patiesību sakot, Fredis nejūsmoja par dienvidiem. Viņam drīz apnika šļaukātics jūras krastā, un krievu restorāni — pati zini... Tik vienu gadu..i kad aizdauzījāmies uz lādu vietu, ko sauc par Koktcbcli, netālu no Feodosijas. Atceries, atvedām tonnu akmeņu un visiem dalījām, tev arī...

— Jā. Vēl tagad glabāju.

— Nūjā, toreiz Fredis palika vai traks uz jašrnām, hal-cedonicm, agatiem...

— Ahātiem.

— Nūjā. Un kā vēl vienus...

— Serdoliki.

— Tur visi skrēja gan kalnos, gan pa jūrmalu, akmeņus meklēdami. Fredis cēlās piecos, lai pirmais dabūtu, ko jūra pa nakti izskalojusi. Bet nedomā, ka viņš bija vienīgais ha, ha! Uz sacensībām! Nesaprotu, kā var tādā azartā iekrist. Akmeņu dēļ!?

— Pusdārgakmeņu.

— Kaut vai dimantu. Un tad cilāja, lika šā un lika tā: “Tur tev gredzena acs, tur kulons, rokassprādze, kaklarota...” Visi vēl tagad kastē. Neviens te negribēja apstrādāt. Par cietiem. Pie mīkstā dzintara pieraduši. Nūjā... tu jau zini... Bet gribas atcerēties. Laikam vecums klāt.

— Nemūžam! Nekad neatzīšos, ka veca.

— Ā! Laba doma! Šodien vakariņās piena zupa, bet neatzīsim. Sacīsim, ka žāvēti zuši, — Dzintra pavīpsnāja.

Kādudien Biruta paņēma atslēgas un nogāja lejā apskatīt mašīnu. Iepazīties, kā viņa teica. Dzintra piedāvājās līdzi, bet māsa noraidīja, sacīdama, ka gribot viena pati mierīgi izpētīt, kas un kā.

— Tikai nelūko iedarbināt! — Dzintra piesacīja. — Sāksi braukt un nemācēsi apturēt.

“Zelta zivtiņa” garāžas pakrēslā vizmoja, lai arī krietnas putekļu kārtas klāta. Alfrēda mašīna. Biruta vilcinājās. Atslēgas, ko turējusi Alfa roka, tagad gulēja Birutas plaukstā vēsas, it kā viņš no turienes būtu pasniedzis. Jāsaņemas tomēr. Biruta atvēra durvis, iesēdās. Alfrēda vietā. Gandrīz klēpī. Ērtāk nekā žigulī. Saņēmusi stūri, nolieca galvu, aizvēra acis, ļaudamās senām izjūtām, neskaidrām, blāvām, kādas mēdz būt, rītā pamostoties un zinot, ka sapnis bija glāsains, tomēr nav iespējams atvedināt saturu. Brīdi Biruta kruknēja. No malas vērojot, varētu domāt, ka sieviete raud, tomēr, kad viņa pacēla galvu, plaksti bija sausi. Labi, ka Dzintra atstājās, grūti nāktos noslēpt, cik dziļi Birutu skar šī satikšanās.

Apskatot vadīšanas iekārtu, viņa secināja, ka lielas atšķirības no žiguļa nav. Lai gan māsa bija aizliegusi iedarbināt, Biruta nespēja noturēties pretim kārdinājumam un ieslēdza aizdedzi. Kluss klikšķis. Otro, trešoreiz tāpat. Protams, akumulators izlādējies, to varēja gaidīt. Drīz... ne visai drīz — vēlā rudenī — būs gads, kopš mašīna stāv nebraukta. Vajadzēs lūgt Ingum... ai, daudz, ko vajadzēs lūgt, cerams, ka krustmātei neatteiks. Kas zina, vai mantojums nokārtots un kam būs tiesības rakstīt pilnvaru — Ingum, Dzintrai vai abiem. Biruta nezināja, ka tagad pilnvara nav vajadzīga, drīkst braukt, ja mašīnas reģistrācijas apliecība kabatā. Protams, arī tiesības. Avīzē izlasījusi, ka jāmaina, viņa bija izņēmusi jaunās tāpat, kārtības labad, nedomādama, ka vēl kādreiz sēdīsies pie stūres.

Lai sevi pārbaudītu, tīšuprāt atcerējās avāriju un nobrīnījās, ka patiesībā nav ko atdomāt. Viņa parāva stūri, tālākais notika acumirklī, pēc tam — tumsa. Severīns... Emocionālā atmiņa, pārdzīvojums bija biedējis un stindzinājis. Tagad izrādījās, laiks izdzēsis un varbūt jau sen, tikai pati nezināja. Bet ja nu Alfrēds iedrošina? Viņa vieta, stūre, ko turējis siltajās, sausajās delnās. Jā, brauks pati. Varēs braukt, tikko mašīna būs sakārtota un Biruta atsvaidzinās iemaņas. Ingus palīdzēs.

Pēc pāris nedēļām māsas devās pirmajās sēņu medībās. Biruta Ingum apsolīja nebāzties centrā, nerādīties blīvajā un nepacietīgajā mašīnu straumē, kamēr pie stūres nejūtas īsti droša. Viņām pietiks ar Katlakalna un Tomes mežiem, kas šaipus Daugavas. Varbūt aizšaus līdz Usmai — bija dzirdēts, ka tur esot brīnišķīgas baraviku vietas.

Braucot Biruta nedaudz nervozēja. Nesteidzās, apdzina tikai lēnīgos. Uzmanīgi vēroja un vērtēja situāciju. Dzintra arī, palaikam iesaukdamās: “Spied!” — “Pedāli grīdā!” — “Ej garām, ej, ej, nečammājies!” Biruta katrreiz sarāvās, it kā pārkāpumu izdarījusi. Viņa saprata, ka Dzintra nedomāja ļaunu, gluži otrādi, centās palīdzēt, šauboties par māsas brauktprasmi, vai arī tāda mode. Diezin kā to gadiem ilgi pacieta Alfrēds? Beidzot Biruta neizturēja un sacīja, ka reiz. redzējusi karikatūru ar parakstu: “Vīra sapnis.” Zīmējumā redzams vīrs pie stūres un blakām sieva, kam drošības josla noslēdz muti.

— Hā, veca! — Dzintra pasmējās. — Kur tas laiks, kad Fredis rādīja! Bet paraksts, manuprāt, bija: “Vīra ideāls.”

— Jēga viena.

— Neteiksim vis. Tu taču naktīs neredzi ideālus? Pēc ideāla tiecas, bet sapnis atnāk pats.

Birutai būtu gribējies pajautāt māsai, kā viņa domā, vai pati Alfrēdam bija sapnis vai ideāls. Pēc kura tiecas vai kas atnāk pats? Tomēr apvaldījās, jo bija nolēmusi — un līdz šim arī izturējusi — nejautāt neko par māsas un Alfrēda attiecībām. Apmierināties ar to, ko novērojusi un ko Dzintra pa druskai pasvieda.

Jāņu dienas rītā aizgājis, Alfrēds pazuda. Dzintra jutās aizvainota un tādēļ pat nemēģināja piezvanīt, lai pārliecinātos, vai Fredis ir Kuldīgā. Runāt tik un tā nevarētu, jo mājās tālruņa nebija. Kolēģēm dzirdot, jāz.vana no darba.

Katru vakaru viņa gaidīja un dusmojās. Izdomāja pārmetumus. Indīgas piezīmes. Aizraidījumu uz mūžīgiem laikiem. Piedošanu vārdos un bez tiem. Satriecošu cēlumu: “Netaisnojies! Nevēlos klausīties.” Sarūpēja kaut ko garšigu un pirms gulētiešanas pati bez apetītes apēda. Vēl neapprecējusies, jutās kā šķirtene, kuru vīrs pametis.

Aukstā, lietainā pievakarē Alfrēds ieradās un tciea:

— Ir gan riebīgs laiks!

— Man divas nedēļas bija riebīgs... — Dzintra atcirta.

— Jā? Tik ilgi?

Viņš nekaunējās brīnīties.

— Veselu mūžību!

— Tā gadījās.

— Un tas ir viss, ko tu vari paskaidrot?

— Vai es būtu tiesā, kur prasa paskaidrojumus? Ja te nav cietums, tad esmu brīvs cilvēks. Iegaumē, mīļā meitenīt, brīvs šodien un vienmēr, ari kad apprecēšos.

Dzintrai aizrāvās elpa. Nezinādama, ko atbildēt, viņa klusām izgrūda sagatavoto:

— Netaisnojies! Nevēlos klausīties.

— Pareizi! — viņš smējās. — Nav vērts muti dzisināt. Derētu kas silts — kālijā vai tēja.

Fredis ēda, ātri žokļus kustinādams, zobi saskaroties brīžam noklabēja kā protēze. Dzintra prātoja, vai viņš tik izsalcis vai tāds paradums. Vēlāk izrādījās, ka ieraža. Turpretim kafiju dzēra lēnām, klusēdams un, kad Dzintra uzrunāja, sarāvās, paskatījās tādām acīm, it kā brīnītos, ka ir šeit, un nezinātu, kādēļ. Pēc pāris stundām aizgāja tikpat brīvs, kā atnācis.

Dzintra jutās vīlusies. Būtu vēlējusies, lai paliek līdz rītam.

Palika citureiz. Tad atkal pazuda un atradās, neko nepaskaidrodams. Dzintra lūkoja pāraudzināt, izsakot pārmetumus, liedzot sevi, raidot prom. Alfrēds gāja, un ieguvums bija — pazaudēt uz nenoteiktu laiku. Viņš nekad netaisnojās, nelūdzās. Ieradās ar puķu pušķīti kā ilgots ciemiņš. Un bija gaidīts. Dzintra to varētu noliegt vārdos, bet sev ne, ja negribēja melot.

Paretam Dzintra sūtīja māsai vai vecākiem vēstules. Biruta atbildēja, ilgi vilcinoties, uz dažu pavisam ne. Turpretim mamma rakstīja ik nedēļu, pūlēdamās uzturēt ģimenes saites, kas neglābjami ira, bet tā jau notiek ar pieaugušiem bērniem — nebūtiskas, ikdienišķas ziņas gaiditās uzticēšanās vietā. Binitai Dzintra vairāk atklāja un zūdījās, ka viņa tik noslēgta: ne par sevi stāsta, ne par māsu no sirds interesējas.

Šcil draudzenes arvien vēl nebija iemantotas, un, kad Dzintra jutās ļoti, ļoti vientuļa, jo Frcdis atkal vairākas dienas nebija rādījies, viņa rakstīja Bimtai:

“Mīļo māsiņ!

> )

Jau sen gaidu no Tevis kādu rindiņu, bet velti. Ja vainīgs ir sirdsāķis, tad vienīgais, ko varu teikt: pacenties, lai āķis būtu Tava sirds un Viņš uz tā uzķertos, nevis otrādi, jo citādi Tava sirds asiņos, Tu piedosi visu, un nezin vai Viņš būs tā cienīgs un izturēsies pret Tevi, kā esi pelnījusi. Jo Tu taču esi gudra un glīta, un iznesīga, asprātīga, Tev jātur sevi augstu, lai vēlāk nenāktos nožēlot. Ja arī kāds novērsīsies, neskumsti. Esi vēl jauna, Tev viss priekšā, arī citi pielūdzēji.

Varbūt Tavu laiku paņem mācības? Tas gan maz ticams un diez. vai no Tevis sagaidāms. (Neapvainojies, lūdzu.) Ļoti prātīgi, ka atmeti domu par juristiem, un nezin vai būtu tikusi iekšā mediķos. Tur vēl lielāks konkurss. Kad beigsi māsu skolu, varēsi izvēlēties, strādāt vai stāties Medicīnas institūtā. Cik zinu, ja māsu skotu beidz ar sarkano diplomu, tad ieskaita bez pārbaudījumiem. Dažreiz dzīvē iznāk, ka vispareizākos lēmumus pieņem vienā mirklī. Kā Tu rakstīji — vienkārši aizgāji draudzenei līdzi.

Nezinu, ko lai ziņoju par sevi. Strādāju. Apnicis šeit. Te labi jūtas, kam ģimene, dārziņš, bērni. Un sava mājiņa. Sapņoju par atgriešanas Rīgā, bet obligātie divi gadi jānolauž. Un kur gan es Rīgā liktos? Tu jau mūsu kopīgo istabu tagad uzskati par savu, es negribētu Tevi apgrūtināt. Tikai nedomā, ka pārmetu! Ātrāk varētu tikt prom, ja, piemēram, apprecētos. Ila, ha! Kur lai atrodu vīru? Nevaru taču staigāt pa cehiem, acis pa labi un kreisi mezdama. Tur vīrieša cilvēku netrūkst atšķirībā no kantora “dāmu paradīzes”. Neņem nopietni, es jokoju!

Sirsnīgi sveicieni no Freda! Viņš paretam piekāpj, un tās ir laimīgākās stundas manā pašreizējā dzīvē.

Atā!

Dzintra. ”

Alfrēda sveicienus pierakstīja nelūgta, domājot, ka viņš neiebilstu. Gribējās kaut kā pieminēt, mazliet palepoties, ka pazīšanās turpinās. Lai Biruta izloba no tiem diviem teikumiem, ko pati prot. Nemūžam Dzintra nerakstītu par veltās gaidās pavadītiem vakariem. Nevienam, pat māsai nav jāzina. Dzintra nevēlējās kļūt nožēlojama. Turpretim satikšanās prieku neprata aprakstīt, un šķita arī, ka būtu nepiedienīgi, par tādām lietām neklājas pļāpāt. Uzticēt papīram — nepavisam.

Pēc katras ķildas Dzintra baiļojās, ka Alfrēds nekad vairs neparādīsies. Varbūt viņš tiešām tā lēma un Dzintras nojauta uztvēra. Kad Fredis bija prom, viņa nožēloja savu asumu. Atskāila, ka paceltā balsī izteikti pārmetumi, asaras un šņaukāšanās sievieti nedara pievilcīgāku. Bet, tikko viņš parādījās, nespēja novaldīties. Beidzot Dzintra saprata, ka jāizvēlas. Vai nu turpināt “audzināšanu”, apzinoties, ka ilgi Fredis to necietīs, pat ja viņas protesti gūs panākumus, tad tos izmantos cita. Vai ari pašai jāmainās un jāpieņem vīrietis tāds, kāds bija. Jā, kāds gan? Vai Dzintra kādreiz mierīgi analizējusi? Un vai vispār to spēja? Viņa tincināja sevi, kādēļ tik ļoti gaida, ilgojas, dusmojas un... piedod. Neizskaidrojamā izjūta, nenosaucamā sasaiste, kam dzejnieki un viedic vārdu atraduši, bet zinātniekiem kas grūtāk pētāma nekā dinozaura ola vai tālas galaktikas?

Pēc nedēļas viņa saņēma Alfrēdu, it kā pirms pusstundas būtu aizvadījusi. Un tikai pali zināja, ko maksāja smaidīt, kad nāk raudiens, un sacīt: “Jā, mīļais!”— kad kārdinājums izsaukties: “Kad reiz tas beigsies?!” Viņa apjēdza, ka nekad. Vienkārši jāpierod. Jā, ļoti vienkārši... Dzintra vēroja sevi no malas, klausījās savā balsī un brīnījās, ka Fredis nejuta teātri. Gluži otrādi, bija runīgs un rūpīgs, un maigs kā nekad. Rītā promejot sacīja, ka vakarā atnāks. Dzintra neiedrošinājās noticēt: nemūžam neko nebija solījis. Ceļā no darba tomēr nopirka Bulgārijā ražoto kompotu “Asorti” un malto gaļu. Mājās novārīja kartupeļus, cepa kotletes. Tās vēl čurkstēja uz pannas, kad kāds klauvēja. Dzintra nevaicādama vēra durvis, jo zināja, kas ir šis “kāds”.

Viņš izvilka no portfeļa mazliet cietušu ciklamenu pušķīti. Katra sārtā ziediņa vidū sarkans plankums — kā krāsotas lūpas vai lūpu nospiedums skūpstot. Tā iedomājusi, Dzintra vienam pieskārās ar savējām.

— Vai tu ko nesajauci? — Alfrēds apvaicājās.

— Kotletes! — Dzintra iesaucās un aizdrāzās uz virtuvi.

Kafiju viņš vienmēr vēlējās dzert istabā, nevis virtuvē.

Puķes uz galda, cepumi vai konlēktes, ko Dzintra sagādājusi, dažreiz vīns — Alfrēda nesums.

—Vai nav svētki? — viņš mēdza bērnišķīgi priecāties. — Svētki ne no kā!

Dzintrai svētki bija Fredis, viņa parādīšanās. Pārējais tad zaudēja nozīmi. Ritā viņš aizgāja, un Dzintra atkal sāka gaidīt. Alfrēds nerādījās. Varbūt tādēļ, ka svētki nemēdz būt mūžīgi, pretēji Hemingveja apgalvojumam. Nūjā, te nebija Parīze. Tikai Kuldīga. Dzintra Alfrēda ierašanos atzīmēja kalendārā — kā citas sievietes atķeksē savas mēnešreizes. Dzintra ne — viņa izrēķināja, kurā datumā jābūt, un paturēja prātā.

Šomēnes reize neatnāca! Pagāja diena, divas, trīs... nedēļa, un Dzintra saprata — nebūs. Tas nozīmēja... Brīžam paplaiksnījās cerība — varbūt kļūdījusies, varbūt... Lai gan bija skaidrs, ka jāsamierinās ar citām cerībām. Pateikt Fredim un jautāt, ko darīt? Izlemt pašai? Kā izlemt? Uzņemties vientuļās mātes likteni vai taisīt cauri, riskējot, ka pēc tam nekad nevarēs būt māte? Vēl neizšķīrusies, Dzintra palaikam nepacietīgi gaidīja Fredi, palaikam baidījās no viņa atnākšanas. Darbā kļuva neiecietīga. Kolēģes brīnījās: kas noticis? Pazobojās: vai sirdslietas neesot sagājušas grīstē? Dzintra piespieda sevi pasmieties: sirdslietās esot labāka kārtība nekā rūpnīcas grāmatvedībā. Turpretim vakarā, mājās, klausoties, vai ne iečīkstēs ies kāpnes, viņa tik tikko valdīja asaras. Gribējās kāda, kas pažēlo un varbūt brīnumainā kārtā notikušo pārvērš neesošā. Aizbraukt uz Rīgu? Pie kā? Mamma, puritāniskā mamma, visticamāk, nosodīs, pārmetīs, biedinās, kauninās. Biruta vēl skuķis — diez vai sapratīs — un, ja arī, — palīdzēt nespēs. Jātiek galā pašai. Vienai un pašai.

Šoreiz Alfrēds atnāca bez puķēm. Lai gan ļoti gaidīts, tobrīd negaidīts, tādēļ Dzintra cienastu nebija sagādājusi. Tomēr šo to galdā lika, viņi ieēda, tad — saskaņā ar rituālu — istabā dzēra kafiju. Alfrēds klusēja vairāk nekā parasti, šķita, grib ko teikt, bet kaut kas traucē saņemties. Dzintra nepalīdzēja, viņa pali arvien vēl nevarēja izlemt — sacīt vai ne.

— Mums vajadzētu reiz nopietni izrunāties, — viņš iesāka.

Dzintra palocīja galvu, nespēdama lūpas vērt. Beidzot, beidzot Fredis nolēmis darīt galu neziņai, nenoteiktībai, neskaidrībai. Tūlīt viss atrisināsies!

It kā domas lasīdams, viņš turpināja:

— Es sen uz sevi dusmojos. Cik ilgi var tā...

Dzintra neatbildēja, tikai mulsi pasmaidīja un palocīja galvu.

— Nezinu, kā lai pasaku... Visādi esmu prātojis... Bet negribu spēlēt teātri, kur norunā sagatavotu monologu. Vaina ir tā, ka esmu slikts. Jā, slikts!

— Nē, nē! Tu esi labs!

— Nevajag! Atceries vien, ko esi par mani teikusi! Jā, tev bija taisnība. Tajās reizēs nespēju atzīt — skaļi, vārdos. Pat klusībā negribējās pieņemt. Jo nekad... neviens man nebija pārmetis. Bet vēlāk, pārdomājot un pārliekot... Zini, kāpēc es te pazūdu, te atrodos? Es... Man... Nē, netaisnošos!

— Lai paliek! Ja būtu telefons, tu piezvanītu, brīdinātu. Tas tāpēc, ka man nav telefona. Vai ne?

— Jā, protams. Nē. Godīgi runājot, nezvanītu. Katrreiz es aizeju ar vainas sajūtu...

— Kādēļ? Tu taču mani nezodz. Abi esam brīvi cilvēki.

— Tu labi saproti, ka tā nav. Esam viens otram brīvību nolaupījuši. Vai tu nedari visu, lai mani saistītu?

— Un tas ir slikti?

— Es nepārmetu. Gluži pretēji — esmu tev pateicīgs. Šī “Venēcija" ir vienīgā vieta, kur jūtos mājās. Izņemot, protams, īstās.

Dzintra pasmaidīja, maigi lūkodamās Alfrēdā, bet viņš skatījās garām, it kā pētītu plankumu griestos, kas bija radies, slapjumam sūcoties no caurā jumta. Tāds tur stāvēja sen un nevarētu būt Fredim pārsteigums. Šodien viņš uzvedās dīvaini. Vai tiešām tik grūti pateikt skaidri un gaiši? Nosaukt vārdā, vienkārši nosaukt to, kas abiem skaidrs.

— Gribu, jo cs... — viņa sastostījās. — Nu nepiespied mani to teikt... pirmajai!

Alfrēds sarāvās, pagriezās pret Dzintru.

— Tu mani izdomā, tāpēc ka nepazīsti. Varbūt esmu baigākais nelietis.

— Nevari būt. Es jūtu. Lai ari zinu maz, tas liesa. Kādreiz izstāstīsi. Garos, tumšos vakaros.

— Dzintra! Es... Man... Baidos tevi padarīt nelaimīgu, jo...

— Tad dari laimīgu!

— Šaubos, vai tāds cilvēks kā es... Mums vajadzētu... Redzi, nespēju saņemties, lai pateiktu.

— Nesaki! Tici, mēs būsim laimīgi! Visi trīs!

— Trīs?

— Nūjā! — Viņa neveikli iesmējās.

Alfrēds nepievilka Dzintru klāt, lai maigi noskūpstītu. Neuzmauca pirkstā gredzenu ar sarkanu rubīna lāšu kā smalki kungi vecos romānos. Fredis līdzinājās spēlmanim, kas visu laiku bijis pārliecināts par uzvaru, bet pēdējā stiķī pēkšņi zaudējis. Dzintra nedusmojās, gluži otrādi, jutās nedaudz uzjautrināta. Šo brīdi viņa domās bija desmitiem reižu pielaikojusi, lasīto un dzirdēto celdama no atmiņas kā tērpu pēc tērpa. Varēja priecāties, ka Fredis neprasa aizvainojošo: 'Vai tu droši zini?” Tas nozīmētu, ka vīrietis vēlas, kaut teiktais izrādītos pārpratums, pieļauj, ka viss vēl nokārtosies pats no sevis. Viņš nesatraucās arī: “Cik ilgi jau?...” Tas nozīmētu: ja nav par vēlu, tad jāatbrīvojas. Nedrīkstēja ņemt ļaunā, ka šī ziņa Fredi pārsteidz. Vīrieša loģika nemaz nav tik dzelžaina, kā mēdz. uzskatīt. Citādi viņš nebrīnītos, ka tas ir noticis, jo vajadzēja sen brīnīties, ka nebija atgadījies.

Paklusējis laiciņu, kas, Dzintraspriit, sāka līdzināties mūžībai, Alfrēds sacīja:

— Dīvaini: viņš jau atrisina mūsu problēmas.

— Kas — viņš?

— Dēls.

— Bet ja 11u meita?

— Nezinu, kā tev, bet man būs dēls.

no

— Fredi! Viņš taču mūsu abu!

— Piedod!

Beidzot viņš noskūpstīja Dzintru, viegli pieskardamies pierei, un Dzintrai ienāca prātā: tieši kā pirmoreiz — Jāņu rītā — viņpus durvīm. Droši vien tāpat skūpstīs, kad dēls būs piedzimis. Mīļais, labais, drusku kautrīgais un bijīgais Fredis! Sirdscilvēks.

Līdz šim no Alfrēda mantām vienīgi zobu suka bija glabājusies Dzintras dzīvoklī. Nekad neko vairāk viņš neatstāja un neaizmirsa, katrureiz aizgāja, it kā aizietu pavisam. Tagad Fredis kārtīgi ieradās ik vakam un pamazām vien pārvāca savu nelielo mantību, beidzot atteicās ari no istabas, ko bija īrējis.

Dzintrai sākās dienišķās galda rūpes. Viņa tajās ienira ar prieku, pat baudu. Kā izsalcis viesis, ieejot ceļmalas krodziņā, ieelpo ceptas gaļas, paprikas un svaigu gurķu smārdu. Patiesību sakot, gaļas smarža Dzintrai tagad šķita ne visai tīkama. Viņa sprieda, ka bērns laikam būs veģetārietis, lai gan no tēva nevarēja mantot nepatiku pret kotletēm, bifštekiem un karbonādēm. Pusdienas bez gaļas Alfrēds neņēma par pilnu. No zivīm viņš atteicās mīļuprāt un ne tikai tāpēc, ka Dzintrai šķebināja. Bērnībā esot apēdis visa mūža normu.

Viņi aizbrauca un pieteica laulības reģistrāciju dzimtsarakstu birojā Jūrmalā. Tur Fredis arvien vēl bija pierakstīts. Kāzu dienu izvēlējās divdesmitajā janvārī, pēc mēneša. Ātrāk drīkstēja, vienīgi ja iesniegtu ginekologa izziņu. Dzintra negribēja iet pie ārsta pirms apprecēšanās. Province paliek province — viens čuksts, un visa pilsēta zina.

Mājiniekiem viņa uzrakstīja vēstuli.

“Sveicināti, mīļie!

Droši vien sagādāšu Jums lielu pārsteigumu, bet neņemiet ļaunā, tā nav slikta ziņa- Manā dzīvē ir ienācis cilvēks, ar kuru vēlos būt kopā līdz mūža galam. Oficiāli viņu sauc Alfrēds Kamergrauzis, mīļāk — Fredi^1,-. Mamma un tēti, ja gribat ko sīkāk zināt, jautājiet Birutai, viņi bija pazīstami, kad māšele strādāja tiesā.

Fredis saviem vecākiem mani jau atrādīja. Bez lielīšanās

il

varu teikt, ka patiku, uzņēma sirsnīgi. Ceru, Jūs pret Fredi izturēsieties tāpat. Viņš nevar nepatikt. Un nav taču nekāds laupītājs. Daudzām manā vecumā bērni jau skolā iet.

Par izdevumiem neraizējieties! Fredis ir advokāts, labi pelna. Lielas kāzas nerīkosim, tikai paši tuvākie cilvēki, cik var apgrozīties Freda vecāku mājā Jūrmalā.

Jauno gadu sagaidīsim tur, bet pirmajā janvārī ieradīsimies pie Jums. Kā būtu ap divpadsmitiem? Liela ciemošanās neiznāks, jātiek uz Kuldīgas autobusu, otrais taču darba diena.

Esmu ļoti, loti laimīga. Drīz tiksimies, tad visu izrunāsim.

Pagaidām atā —

Dzintra. ”

Viņa izgudrēm neminēja, ka jau zināma kāzu diena. Tas vecākus satrauktu, viņi sāktu visādi spriedelēt. Satiekoties pateiks strikti. Lai uzskata par iemīlējušos cilvēku kaprīzi.

Reizē ar avīzēm izņēmusi no pastkastītes māsas vēstuli, Biruta atplēsa to, kāpjot augšā uz dzīvokli un... neticēja savām acīm. Kaut kas... kaut kas bija aplam! Viņa atslēdza durvis un, mēteli nenovilkusi, pārlasīja vēstījumu vēlreiz. Nosvieda uz spoguļa galdiņa kā netīru vai pirkstus dedzinošu. Nevar būt! Nē! Neiespējami! Nekad! Fredis? Tikai ne to! Nemūžam!

Biruta nolaidās turpat priekšnamā uz grīdas, savilkās kamolā, aizturēja elpu un vēlējās nomirt uz vietas! Šepat! Šajā brīdī. Necik ilgi, un gaiss ar troksni ielauzās plaušās: dzīvība noteica pār viņu, nevis viņa pār dzīvību.

Muļķe! Vai sen jau tas nebija nojaušams? Allš taču nebrauca uz Rīgu, kā bija solījis. Nerakstīja. Varbūt viņa, idiote, cerēja, ka no Kuldīgas ik dienas sūta ziņu ar pasta balodi, bet visi noklīst? Vai ticēja, ka nekad neiebrauc Rīgā? Neuzdeva tādu jautājumu tīšuprāt, lai nevajadzētu skatīties patiesībai acīs. Un, kad abi vasaras nogalē nejauši satikās tiesas gaitenī, viņš izskatījās kā nedarbos pieķerts, stostījās un rādījās tik steidzīgs, tik steidzīgs. Jau toreiz vajadzēja saprast, ko tas nozīmē. Bet nē — iestāstīja sev: droši vien uz tiesas sēdi vai autobusu skrien. Sirdsapziņa, tā viņam lika laisties lapās, jo kauns Birutai acis skatīties. Nē, tādam nemaz nav vairs sirdsapziņas. Lai ar ko, lai ar ko būtu Birutu piekrāpis, tikai nc ar māsu! Dzintra — vai zināja?... Kā gan? Alfrēds taču nebūs stāstījis, un Biruta... Nu pārvēlu nožēlot savu noslēgtību. Par vēlu! Viņi te nāks un maigi viens uz otru skatīsies, spriedis par kāzām! Ārprāts! Ārprāts? .la tā... Biruta ielies indi abu vīna kausos. No mediķiem, iespējams, var dabūt. No kura? Caur kuru? Nē. Inde nesanāks. Sērskābe? O, nē, drausmīgi. Ā, nicināšana! Biruta nicinājumā novērsīsies, nerunās ne vārda. Vēl labāk — ne brīdi zem viena jumta.

Soļi apstājās aiz durvīm. Kāds žvadzināja atslēgas, meklējot īsto.

Biruta pietrūkās kājās, ātri pakāra mēteli un, kad nācējs vēra durvis, pazuda savā istabā. Jāsaņemas, jāsaņemas, jāsaņemas!

Drīz mamma parādījās uz sliekšņa un jautāja, vai Biruta lasījusi māsas vēstuli.

— Jā! — viņa īsi izmeta, paliekot ar muguru pret durvīm.

— Un tev tas vienaldzīgi? — mamma satraucās.

— Jā. Lai precas laimīga, kamēr vēl nav vecmeitās.

— Biruta! — mamma pārmeta. — Tu neesi vairs skuķis, lai tik vieglprātīgi spriestu.

— Mamm! Kāda man tur daļa? Dzintra precas, nc es!

— Bet tik pēkšņi, neaprunājusies ar vecākiem...

— Tu domā, vajadzēja paprasīt atļauju, pirms liekas ar vīrieti gultā? Rakstiski, pagaidot, vai tu atvēlēsi.

— Ak Dievs, kopš kura laika esi tik ciniska? Tas no mediķiem. Viņi visi ir ciniski. Kur mēs palikām?

— Pie atļaujas.

— Nē. Pie pēkšņuma. Tu viņu pazīstot?

— Ko?

— Precinieku, ko citu! Uzvārds galīgi nepieņemams. Teikšu Dzintrai, lai paliek savā. Saki taču, — kas viņš par putnu?

— M...m...jā...bija prokurora palīgs, nāca tiesā apsūdzību uzturēt.

— Tas nav svarīgi. Kaut ko būtiskāku... Smuks, nesmuks? Liels, mazs?

— Mazs, sīks kverpītis ar likām kājām un garu degunu.

— Nevar būt! Dzintra tādu...

— Domā, viņai tur liela izvēle! Lai saka paldies, ka šito aizsūtīju.

— Kā to saprast?

— Vienkārši. Kad viņš tika advokātos un brauca strādāt uz Kuldīgu, iedevu Dzintras adresi. Ā! Vēl viņam ir gari zobi. Kā nutrijai. Oranži.

Mamma sāka smieties.

— Nu gan tu izdomā, pļāpa tāda!

— Kad atbrauks, redzēsi.

— Esi nopietna! Tēvs arī gribēs zināt.

— Saki viņam, ka bilde, ne vīrietis.

— Tiešām?

— Kā to ņem... Es nezinu. Man viņš nepavisam nepatika.

— Tad nevajadzēja māsai uzsūtīt.

— Nūjā... Saprotams, ka nevajadzēja. Tā mana vislielākā kļūda. Bet tagad jāmācās, mamrn! Šausmīgi daudz jāmācās. Visi kauli latīņu valodā jāiekaļ.

Mamma aizgāja, pieverot durvis. Biruta iekrita gultā. Pašai gribējās indes. Vai vismaz tik miega zāļu, lai nogulētu bez pamošanās līdz otrajam janvārim, vismaz līdz pirmā janvāra vakaram, kad viņi būs prom.

Gada pirmajā dienā izkārtot dežūru slimnīcā nebija grūti. Kursabicdrene pat priecājās, ka pēc jaunā gada sagaidīšanas varēs labi izgulēties.

Mājās pārnākot, Biruta mammu atrada visai domīgu, lai neteiktu — aizdomīgu. Viss bijis jauki, preciniekam nekādas vainas, Dzintriņa tik ilgi neredzēta — mīļa un laimīga. Lai precas un dzīvo. Bet kālab tāda steiga? Pieteikušies uz divdesmito. Kāpēc nepagaidīt līdz maijam, kad ceriņi zied? Izietu dārzā, skaisti nofotografētos. Ko ziemā, aukstumā? Telpās vien jāspaidās. Māja nekāda pils nevarot būt...

“Bija! Bija pils!” Birutai gribējās kliegt, bet viņa neteica neviena vārda. Sirdī iedūra. Infarkts! Arī noderētu. Māsas nāves dēļ kāzas nāktos atlikt. Allš saprastu, kādēļ tā noticis, un vispār neprecētos, vismaz ar Dzintru ne. Tuvs un negrozāms datums? Ja nu... ja nu viņi spiesti precēties? Varbūt

Aili; savu nākamo sievu nemaz nemīl, tikai... maksā par kļūdu? Kāds viņai, Birutai, no tā labums? Un kāda daļa? Būs mirusi, pagalam. Bet ja dzīva? Ai, ari tad nekā laba. Lai maksā vien. Viņa nemēģinās jaukt. Un maksās savu daļu. Mīlot un ienīstot, izliekoties un...

Kāzu godības patiešām izjauca iniārkts. Tikai ne Birutas, bet Alfrēda tēva. Piecpadsmitajā viņu "ātrā palīdzība” aizveda uz slimnīcu. Fredis saņēma no mātes telegrammu: ‘Tēvam smags infarkts. Brauc!” Par laimi, neatliekamu darbu nebija, Alfrēds izkārtoja, lai nevajadzētu būt tiesā. Viņš varēja traukties uz Jūrmalu ar pirmo autobusu.

Tēvs gulēja reanimācijas nodaļā. Ārsti sacīja, ka dara iespējamo, tomēr no drošiem apgalvojumiem atturējās. Par gatavošanos svinībām nevarēja būt ne ninas. Viesi tika atsaukti. Birutai nevajadzēja uzņemties lieku dežūru.

Dzintras mamma sacīja:

— Kāpēc mani neklausījāt? Vajadzēja nolikt uz maiju. Nu liktenis tā nolēmis.

— Varbūt... — Alfrēds noburkšķēja.

Deviņpadsmitajā ieradās Dzintra, un divdesmitajā viņi

pavisam klusi sareģistrējās. To zināja vienīgi Alfrēda mamma. Kamīna istabā viņa klāja kāzu galdu trijiem.

Paldies Dievam, tēvs pamazām atlaba. Vel slimnīcā būdams, pilnvaroja dēlu lielot viņa automašīnu. Pats nekāds braucējs vairs nebūšot, vismaz tuvākajā laikā ne. Tā Fredis ieguva savu pirmo mašīnu, kas deva pārvietošanās brīvību ceļā Kuldīga—Rīga—Kuldīga un ļoti palīdzēja darbā, lai nokļūtu kaimiņrajonu liesās.

Runcis katru rītu gaidīja aiz durvīm, kad Dzintra tās pavēra, lai ielietu pienu. Viņš pieņēma ēdamo cienīgi, gluži kā būtu mājas saimnieks, turpretim tā, kas nāca ar piena trauku, pazemīga kalpone. Melnā, spožā spalva vizmoja, aste gaisā kā karogs, baltie zābaki un krūteža spodri, šķietami ik rītu mainīti. Viņš tuvināja baltsārto deguntiņu ēdienam, paostīja, pacēla galvu, paskatījās neizdibināmi, vienaldzīgi, varbūt augstprātīgi. Tad beidzot sāka lakt. Runcis nāca pats un nekad nemēģināja iešmaukt istabā. Dzintra ari nesauca, jo nezināja, kā. Proņini klaigāja: “Vasjka, Vasjka, Vasjka!” Viņa bija ar mieru pieņemt runci par savu, ja okupanti nabadziņu pametuši, bet nemūžam neatkārtos vārdu, ko tie devuši. Jāšaubās tikai, vai pieaudzis kaķis ļausies pārkristīties. Varēs saukt, cik grib, šis necels ne ausu.

Kādu laiku runcis, pats to nezinādams, bija bez vārda, līdz atgadījās, ka Dzintra avīzē izlasīja par Vāšu, Zviedrijas karaļa Gustava II kuģi, no ozola plankām būvēto milzeni. Tas nogrimis pirmajā braucienā, tikko atstājis ostu, trīssimt trīsdesmit trīs gadus nogulējis jūrā, tad izcelts, salabots un tagad Stokholmā apskatāms speciāli uzceltā muzejā, kas saucas “Vāsa”. Rādot visiem tūristiem.

Kāpēc gan runci nevarētu nosaukt slavenā kuģa vārdā? Abi savā ziņā līdzīgi — peld kā akmens. Tātad Vāsa. Biruta neiebilda, sacīja, vienalga, Vāsa vai Vasja. Kā viņa nejuta milzīgo starpību? Pali vainīga, Dzintru tas ilgstoši neuztrauca. Ja kādu rītu kaķa nebūs aiz durvīm, viņa pasauks: “Vāsa, Vāsa, Vāsa!” Vai paslavēs: “Labs Vāsa, labs!” Daudziem latviešiem zviedru vārdi.

Pāris mēnešus “Astra Print” prezidents, vai kā viņu sauc, kārtīgi samaksāja nomu, bet vēl pēc mēneša Dzintra ievēroja, ka mašīnas vairs ne piebrauc, ne aizbrauc. Nogāja lejā, palūkoja durvis. Slēgtas. Un tā ik rītu, ik dienu. Dzintra zvanīja Ingum, lai meklē rokā to Bulduru Apvīteui.

— Bandura, — Ingus izlaboja.

— Man vienalga — bandūra vai balalaika, — māte atcirta. — Pēc būtības rādās bulduris. Varbūt bankrotē, bet man ne vārda.

Ingus solīja painteresēties un ieteica mammai neuztraukties. Viegli sacīt! Kad Dzintra bija cerējusi no “tēva klīnikas” īres ziemā samaksāt par visas mājas apkuri.

Pie durvīm zvanīja. Saklausījusies par zagļiem, bandītiem un slepkavām, kas gaišā dienas laikā veic savus tumsas darbus, viņa nerāva tūlīt durvis vaļā. Aizmeta ķēdi priekšā, tikai tad. Šķirbā bija redzams jauns vīrietis papliku galvvirsu. Laikam ziemās skraida bez cepures, Dzintra nosprieda.

Svešais teicās esam no bankas, meklējot firmu “Astra

Print Lld”, kas gan reģistrē la pēc cilas adreses, bet, kā uzzinājis, pēdējā laikā atrodoties šeit.

— Nekādā ziņā, — Dzintra cieti noteica. — Pirmajā stāvā, ieeja no ielas.

— Bet tur ir slēgts.

— Protams. Jau ilgāku laiku.

— Vai nezināt, kur varētu viņus meklēt?

Dzintra atvainojās, aizrāva durvis, atcēla ķēdi un tad pavēra plašāk. Bankas kungs bija iekarojis uzticību.

— Es biilu pateicīga, ja jūs man pateiktu, kur meklēt.

— Viņi paņēma no mums kredītu un palika parādā.

— Man arī, — Dzintra nopūtās. — Iri.

— Tādu nieku! — Vīrietis pasmējās. — Bet mums!...

— Cik?

— Neesmu pilnvarots izpaust. Līgumā rakstījām ar sešām nullēm. Rubļos.

Dzintra sastinga. Miljonos! Afērists! Atmuka uz šejieni, lai banka neatrod. Niekkalbis! Uz Pārdaugavu! Būtu laidies uz Sibīriju, kad tā... nolēmis neatdot. Vai uz Šveici. Vismaz īri varēja samaksāt ne vien atpakaļ, bet ari uz priekšu, ja tik daudz naudas. Skaļi viņa sacīja:

— Kas šmaucas sīkumos, šmaucas arī lielās lietās.

— Un otrādi, — bankas kungs piemetināja, atvainojās un aizgāja.

Dzintra par notikušo ziņoja dēlam. Tas atkal mierināja, ka uztraukties vajadzētu, ja viņš būtu paņēmis miljonu un neatdotu. Bet ja svešs cilvēks...

— Tu aizmirsti, ka mums arī palika parādā, — Dzintra atgādināja.

— Mēneša īri? Sīkums!

— Pusotra. Un kamēr mantas vēl tepat... Skaitītājs ir ieslēgts!

Ingus sāka smieties: mamma runājot kā mafijas vadonis.

Lai smejas. Nevis kā malījas vadonis, bet kā īsta namsaimniece viņa rīkosies. Pieliks firmai priekškaramo atslēgu un nelaidīs ņemt mantas, kamēr savu dabūs. Tikai — kas atslēgu pierīkos? Proņins prom, Mitrohini pat nesveicina, Ingus nenāks. Viņam nekas sakarā ar šo māju nav raižu

vērts. Birutas klcnderīgais znots Mintauts? Kas zina, kur tagad, un, ja atrastu, tad apsolītu un neatnāktu. Bet kavēties nedrīkst. Firma kuru kalni dienu var pazust bez pēdām, ja sākusi bēguļot. Beidzot Dzintra atcerējās viņpusielas kaimiņu. Toreiz, Jāņos, bija pārmijuši tikai dažus vārdus, toties Biruta... Jā, ar Birutu viņi bija pazīstamāki. Tai neatteiks. Pakalpojums pret pakalpojumu.

Binita ilgi atrunājās. Negriboties cilvēku apgrūtināt, neērti. Ja nu vēl pašām palīdzība būtu vajadzīga, bet kad policijas vai izspiedēju lomu uzņemas...

— Kurš te ir izspiedējs? — Dzintra apvainojās. — Kurš kuru spiež? Tas Buldurs manu sirdi spiež, dzīvot neļauj.

Viņa jau slaucīja acis.

Māsa padevās un gāja uz kaimiņmāju.

Pensionētais astronoms Indulis Lauks, kaimiņieni saņemot, izskatījās iepriecināts.

— Telepātija! Nudien jātic, ka esmu jūs atsaucis. Domāju, varbūt nejauši sastapšu, caur sētu ieraudzīšu pa ielu ejam.

— Pieci soļi pāri ielai! Un telefons. Ērtāk un ātrāk nekā ar telepātiju, — Biruta pasmējās.

— Neielūgtam dāmu apmeklēt nav pieņemts. — Kaimiņš pielāgojās Birutas tonim. — Bet nāciet taču tālāk, apsēdieties! Ja atļaujat, uzvārīšu tēju.

Nē, nē, Biruta atteicās un aizbildinājās, ka nav ciemā nākusi, telepātija darbojusies arī no viņas puses, ne īsti viņas, bet māsas...

— Neatņemiet man ilūzijas! — Lauks pārtrauca. — Lai gan jūsu māsa ir ļoti simpātiska kundze, — viņš piemetināja pieklājības labad.

Biruta piemetās uz zviļņa malas, Lauks apsēdās iepretim.

— Es gribēju... — iesākuši vienādi un reizē, abi sāka smieties. Lauks pamāja: dāmai priekšroka.

Izstāstījusi māsas vēlmi un vajadzību, Biruta piebilda, ka neņems ļaunā, ja kaimiņš atteiksies, jo, viņasprāt, Dzintras iecerētais paņēmiens neesot visai... ētisks.

— Kāpēc izvēlēties vienkāršāko, ja iespējams sarežģīt? Kāpēc ļaut, lai notikumi risinās Dieva noteiktā kārtībā, ja var iejaukties?

tīs

Birutai šķita, ka Lauks vīpsnā. Tūlīt gan viņš toni mainīja, pavisam nopietni apsolot kaut vai tūlīt apskatīt, ko lietas labā varētu darīt. Žēl tikai, nākot krēsla. Rīt no rīta. — noteikti. Ar vajadzīgajiem instrumentiem. Lai pasakot māsas kundzei.

— Un nu, kāpēc nodarbojos ar telepātiju, — Lauks turpināja. — Es gribēju lūgt jūs... Ar dāmu neatļautos runāt par slimībām, bet kā mediķei sacīšu isi un skaidri: esmu iedzīvojies cukura diabētā. Mūža sasniegums, neko sacīt! — Viņš pazobojās par sevi, un Birutai tas šķila simpātiski. — Tātad. Vai jūs būtu ar mieru nākt katru dienu un injicēt to štruntu, ko sauc par insulīnu? Ja nemaldos, šķiet, nekas labāks nav izdomāts?

Drusku apmulsusi, Biruta neatbildēja tūlīt. Protams, bet... Šad tad varētu pārvelti nabaga pensionāram, taču diabēts... tas nozīmē — gadiem. Viņš droši vien nezina, ka...

— ...ir “Petita” sistēmas šprice speciāli diabētiķiem, ar to var pats... Un glikometrs. Iedur pirkstā, tūlīt uzrāda cukura sastāvu asinīs.

Kaimiņš paskaidroja, ka tas viņam neesot nekas jauns un viņš jau “apbruņots”, bet...

— ...uzskatiet par veca vīra kaprīzi — gribas, lai par mani kāds rūpētos. Neraizējieties, neesmu nabaga pensionārs! Drīzāk bagāts mantinieks, ha, ha...

— ...mantai, kas neko nedod, tikai prasa klāt likt. Mēs arī to godu baudām, — Biruta smējās līdzi.

— Māja mani dzīvu apēstu, ja nebūtu tēva mantojums Kanādā, laba summa bankā. Krievu laikos neņēmu laukā, negribēju pārvērst rubļos, un lielas vajadzības arī nebija. Nu tai vēl procenti klāt. Nokārtoju caur šejienes banku ar karti... Dažās sekundēs nauda rokā. Ieeju nabags, iznāku bagāts — kā pasakā. Relatīvi bagāts, protams. Nosauciet honorāru un sitiet saujā!

Biruta piecēlās, sniedza roku pretī pastieptajai un izmantoja šo žestu arī atvadu sveicienam. Kaimiņa plauksta bija šaura, sausa un silta. “Kā Alfrēdam,” Birutai iešāvās prātā.

Pateikusi māsai, ka rīt no rīta kaimiņš būs klāt, Biruta atteicās no kārtējā seriāla, atstāja Dzintru pie televizora vienu un icgaja sava istaba. Viņa taču nevarēja sēdēt blakus Dzintrai un domāt par Alfrēdu.

Atkal bija sācies kārtējais atmiņu paisums. Tās cēlās lēnām, bet neatturami, līdz skalojās jau ap kaklu kā žņaugdamas. Ja kāps vēl augstāk, noslīcinās. Jāiznirst, jāaizmirst. Bet nav iespējams.

Pirmā tikšanās ar Alfrēdu kā svaini. Dzintras klātbūtnē. Pat pēc dažām stundām vairs skaidri nebija prātā, kas nolika. Vienīgi, ka galvā dūca un zvanīja, viņa klausījās savā balsī kā svešā, tālā, neīstā. Vai Dzintra to manīja? Nē jau, nē. Viņa tērgāja un rosījās. Alfrēds... Allš, protams, juta un saprata. Arī viņš bija neīsts, pārāk skaļš un draudzīgi la-miliārs. Biruta saglabāja distanci. Lai neiedomājas, ka nodevību var pārvērst radu būšanā.

Raudzības. Alfa dēls, kuru vajadzēja dzemdēt viņai, nevis... Istabiņā Biruta vairāk skatījās apkārt. Durvis, pa kurām Alfrēds bija ienācis, viņas, Birutas, sūtīts. Pati! Pati vainīga! Galds, pie kura viņi ēda. Dīvāns. Māte bija atkritusi tajā, aicināja blakus, Biruta gandrīz jau apsēdās, tad iedomājās, ka tur, uz. šī dīvāna...

Kāpēc atmiņās pie viņas tik bieži nāk Alfrēds, gan mīlēts, gan nīsts un atkal mīlēts, turpretim Severīns, ar kuru kopā nodzīvoti ilgi gadi, zudis nebūtības tālēs, lai gan viņam varbūt lielāks pamats atgādināt sevi. Abus saista ne vien dzīve, bet arī nāve.

Severīns...

5

Severīns...

Par dakteri Simsonu jūsmoja visas māsiņas, kas, vīrietī raugoties, vaicāja sev: “Vai viņš? Varbūt viņš?” Gandrīz divmetrīgs, plecīgs, bet ne tukls. Klīda runas, ka viņam speciāli šujot virsvalkus, jo “standartā” nespējot iespīlēties. Tumši, viļņaini mati, gandrīz melnas acis un paliels ērgļa deguns darīja Simsonu līdzīgu gruzīnam, ebrejam vai nezin kam, tikai ne latvietim, kas viņš patiešām bija, lai gan arī uzvārds varēja radīt šaubas. Viņš gāja, galvu izslējis, šķietami nevienam nepievērsdams uzmanību, tomēr redzēja visu un visus. Katru vates piciņu vai marles diegu uz grīdas, un apkopējas Simsona dežūras laikā grīdlupatu no rokām neizlaida. Viņš pamanīja katru pārmaiņu slimniekos, māsu vismazāko nolaidību vai nevērību. Nekad nenzklicdza, neizteica pārmetumus, tikai cieši skatījās no saviem augstumiem un nedaudz caur degunu vaicāja:

— Māsa... vai jūs...?

Labi zinādams, ka viņa nav izdarījusi. Un māsa, juzdamās kā varde stārķa priekšā, izdvesa:

— Nē, dakter...

— Tad ko vēl stāvat? Pasteidzieties!

Bet hipnotizētā nespēja pakustēt. Aizgāja viņš, pārliecināts, ka otrreiz nevajadzēs jautāt: māsa, vai jūs...? Varbūt citudicn.

Pēc institūta beigšanas Severīnu Simsonu par savu asistentu ņēmis slavens profesors, bet trīsdesmit un vēl dažu gadu vecumā viņš pats jau bija visu atzīts neiroķirurgs. Par vairākām viņa izdarītajām operācijām esot rakstīts avīzēs.

Māsas valkāja īsus un šaurus virsvalciņus, ko sajoza ar platām jostām, lai izceltos šmaugais viduklis un dibentiņa apaļums. Ar trešo aci viņas manīja, ka dakteris no mugurpuses vērtējoši noskata. Kam daba šādas veltes nebija devusi, tās izmantoja cilas priekšrocības: skaistas acis vai līdzenu zobu rindu, kas atplauka smaidā kā maijpuķītes zieds. Centās arī, kam nebija nekādu ieroču. Kura sieviete pret sevi izturas tik kritiski, lai atzītos nespējā valdzināt?

Klīda baumas, ka Simsons esot brunču mednieks, īpaši mērķējot uz jaunām, glītām māsām. Tomēr neviena ar piedzīvojumiem nelielījās. Nevarēja manīt, ka dakteris pret kādu izturētos mazāk prasīgi vai uzrunātu ar “tu”. Viņam visas bija “jūs”, arī operāciju māsa, ar kuru daudzus gadus kopā strādāts.

Nodaļā zināja, ka Severīnam Simsonam ir “burvīga sieva un divas brīnišķīgas meitas”, viņa paša vārdiem runājot.

Sieva ari esot mediķe, strādājot poliklīnikā, bet neviena no māsām viņu nebija redzējusi un nevarēja pateikt, kā burvīgums izpaužas.

Ne tikai to, bet arī par citiem ārstiem un nodaļu vispār Birutai pastāstīja māsiņa Asja, ar kuru kopā sagadījās pirmajās darba dienās un it kā iedraudzējās. Tomēr par Simsonu Asja tergāja visvairāk, un Biruta saprata, ka viņš ir nodaļas “ievērojamākā vieta” — kā pilsdrupas vai svēlavots, par ko gids stāsta jau, kolīdz tūristi iekāpuši un autobuss sācis braukt tai virzienā.

Biruta noklausījās, pavīpsnāja un nolēma šajās sacensībās nepiedalīties. Divmctrīgi lamzaki, melni cirtotie, ar izveltītajām, kastaņiem līdzīgajām acīm viņu nesaistīja. Birutai šķita, ka tie atbilst vispārpieņemtajam raksturojumam: iedomīgi, pašpārliecināti, patmīlīgi. Patika tādi kā Alfrēds, patiesību sakot, patika vienīgi viņš. Un, ja nekas vairs nav iespējams, ja viņš izdarījis tā, tad nevajag nemaz, lai atkal nenāktos vilties.

Jo neatkarīgāk Biruta izturējās, jo vairāk vērības juta, un ballītē atņemt draudzenei kavalieri nesagādātu nekādas problēmas. Gluži otrādi — grūtāk bija atraidīt uzmanību neaizvainojot. Kad pavisam sveši vīrieši teātrī, autobusā vai uz ielas banāli meklēja iepazīšanos, viņa izlikās nesaprotam. Birutai bija divdesmit gadu, un viņai šķita, ka mūžs pagalam, mīlestība nav lemta. Nevienam nebija vajadzīga, un viņa neviena neilgojās. Tik dziļi iejutās lepnas savrupes lomā, ka pati noticēja.

Mīlestību viņa aizstāja ar labsirdību. Neiroķirurģijas nodaļā tā varēja izpausties bez robežām: visi smagi slimnieki, daudzi šūpojās dzīvības dzīpara galā, un vienīgi Dievs debesīs zināja, vai pavediens izturēs vai pārtrūks. Dakteri Dievam nejautāja, pūlējās pacientu labā, cik vien spēja. Biruta apbrīnoja, tomēr nevēlējās būt viņu vietā. Ja, kādā rīta pamostoties, jau tiktu par ārsti, tad gribētu, bet sešus gadus dzīt galvā gudrības, knapināties ar stipendiju — nu nē! Un, lai gan māsiņas alga nebija neko lielāka par tiesas sēžu sekretāres, slimnīcā Biruta jutās patstāvīga, pat neaizvietojama. Ārsts bez māsas nevarēja iztikt! Un pacienti nepavisam.

Kad bālā, marlē ievīstītā mūmija atkal ieguva cilvēka izskatu un valodu, Biruta priecājās, it kā būtu uzziedējis mīļākais kaktuss.

Jā, viņa aizrāvās ar šiem nesen modē nākušajiem augiem, ko grūti dēvēt par puķi. Jo puķe liek domāt par maigumu un neaizsargātību, turpretim durstīgais kaktuss, draudīgi izslējis adatas, brīdina: “Nenāc par tuvu!” Un kaprīzi viņi bija, auga, bet ziedēt negribēja. Bildes kārdināja: re, kāds glez-nums iespējams! Visvairāk Biruta kāroja, lai uzziedētu ežveidīgais 'Echinopsis lurbinata’. Pagājušajā vasarā tas bija izdzinis vienu baltu, lilijai līdzīgu ziedu, kas atvērās vakarā, visu nakti brīnišķi smaržoja, bet jau nākamajā pievakarē sašļuka. Tik līdzīgs mīlestībai...

Pienāca reize, kad naktī vajadzēja dežurēt kopā ar dakteri Simsonu. Nodaļā valdīja klusums, izdarīts viss, ko vajadzēja. Biruta cerēja strēķīti pasnaust, bet dakteris lūdza uzvārīt kafiju. Viņa pieklājīgi atbildēja: “Lūdzu! Tūlīt." Dzērienu gatavoja stipru kā nāve. Dakteris tādu gribēja.

Simsons aicināja māsu izdzert tasi viņa sabiedrībā.

“Sākas?” Biruta minēja zobgalīgi, bet skaļi sacīja vēsi:

— Lai notiek!

Dakteris iztaujāja, kāpēc mācījusies par māsu un cik ilgi domājot izturēt. Meitenēm patīkot cietinātās aubītes ar sarkano krustu, bet strutas un asinis, līķu aizvākšana rīta agrumā un zemā alga drīz vien aizbaidot.

— Es to visu jau redzēju māsu skolā, — Biruta mazliet splīnīgi atbildēja, neko vairāk nepaskaidrojot.

Tad Simsons taujāja, no kurienes viņa esot — rīdziniece vai lauciniece —, par vecākiem, māsām, brāļiem. “Kas viņam par daļu!” Biruta sodījās, tomēr atbildēja kā eksāmenā.

Dakteris stāstīja par sevi, ka esot pūce, dežūru laikā neguļot. Arī tādēļ, ka ciest nevarot ārstu istabas īso dīvāneli, uz kura nepietiktu vietas, pat savelkoties embrija pozā.

“Zīmējas,” Biruta nosprieda, jo dīvāns izskatījās standartmēra. Jāšaubās, vai dakterim mājās nez kāda brīnumgulla.

— Jums nav jānīkst līdzi, man ir ko palasīt. — Viņš pasvārstīja rokās medicīnas žurnālu kaudzīti. — Liecieties uz auss, tikai slimnieku zvani gan jādzird. Es jūsu vietā ar “šīberiem” neskraidīšu.

Biruta grasījās novākt kalījas traukus. Dakteris paskatījās kannā, tur nedaudz bija, ielēja savā krūzītē. Māsa piedāvājās uzvārīt vēl.

— Ja nav grūti, — Simsons piekrita.

Rītā māsa, kas ieradās nomainīt, daudznozīmīgi smīkņāja, bet Biruta izlikās nemanām. Viņa sprieda, ka daktera aprunās grābtas no gaisa, pašu māsu sacerētas, lai uzturētu intrigu, kas sieviešu vidē vajadzīga vairāk par elpu.

Sagadījās, ka Birutai atkal un atkal vajadzēja naktī dežurēt kopā ar Simsonu. Tieši viņai, nevis kādai cilai. Abi dzēra kafiju, dakteris stāstīja atgadījumus savā praksē, viņš prata par tiem runāt kā par piedzīvojumiem, nevis sasniegumiem. Palaikam pārvērta pat jokā, Biruta smējās, un daktera mute smaidot pavērās plata, plata. Izskatījās, ka viņam ir vairāk zobu, nekā cilvēkam pienākas. Visi līdzeni, balti, cieši cits pie cita.

Šajās nakts sanmās izgaisa distance, ko dienā dakteris tik cieši uzturēja.

Kā gadījās, kā ne, viņa pēkšņi atradās Simsona rokās un platā mute iesūca viņas lūpas. Tas izrādījās tik pārsteidzoši un patīkami, ka Biruta instinktīvi atbildēja skūpstam. Vīrieša rokas slīdēja pār viņas gurniem, atgriezās pie vidukļa un raisīja virsvalka jostu. Biruta mēģināja izlocīties, tikt vaļā, bet skāviens bija ciešs, lielais stāvs, likās, tūlīt noslāpēs, izsūks. Viņai izdevās atbrīvot kreiso roku, un Biruta sita, cik spēja. Netrāpīja pa vaigu, bet kaut kur auss apvidū. Severīns atgrūda nepakļāvīgo, Biruta izskrēja no ārstu istabas. Rokas drebēja, vaigi dega. Protams, muļķīgi cīnīties, kā nevainību sargājot. Dakteris tagad atriebsies — piesiesies, kad vien gribēs. Varbūt iesniegt atlūgumu? Jau rīt! Nē, taču norīkota uz šejieni. Nav tiesību aiziet, jāatstrādā skološana. Tātad nav vis, nav tukšas runas... Un visas (visas?) padodas nekurnēdamas? Vai cer, ka izrādīsies vienīgā, liktenīgā? Biruta nebija tik naiva, un viņai Simsons nemaz nepatika. Būt “kārtējai” likās pazemojoši. Citreiz dabūs pa pirkstiem vēl. Bet droši vien nevajadzēs. Simsona spēkos izkārtot, lai ar māsu Birutu vairs nekad nevajadzētu kopā dežurēt. Var noraidīt: neveikla, tūļīga vai diezin kāda.

Dakteris neatriebās. Izturējās kā pret citām. Biruta pabrīnījās un drusku nobijās, nakts dežūru grafikā atkal ieraugot savu vārdu blakus Simsonam. Kā viņš rīkosies? Un kā viņai vajadzētu? Šķietami nekas nebūtu noticis? Pieklājīgi un vēsi? Nekādas kafijošanas. Pasniegs un ies prom. Tā arī izdarīja, un dakteris neaizkavēja. Apvainots? Vienaldzīgs? Un ko gan Biruta bija domājusi? Kā citas — iemīlējies? Iespējams, ziņkārības pēc palūkoja, kas par putnu. Saprata, ka pūce, un atkāpās. Teica — pats pūce. Sakritība — pūce un pūce? Nē, tas neko nenozīmēja.

Citā dežūras reizē Biruta vairs nebaidījās, un... atkārtojās viss ka toreiz. Arī pļauka. Tikai nošļuka gar galvvirsu, noslīdēja gar biezajiem, viļņainajiem matiem. Vīrieša apmulsumu izmantojot, atkal izdevās aizmukt. Viņa jutās uzvarētāja.

Vēlāk Severīns stāstīja, ka Biruta bijusi pirmā un vienīgā, no kuras dabūjis pļauku. “Pirmā — tātad neaizmirstama,” viņš pasmējās. Varbūt tādēļ, bet — ticamāk — pavisam nezināmu un nenosaucamu īpašību(?), cēloņu(?), saka-rību(?) dēļ par splīnīgo māsu Birutu vajadzējis domāt un atzīties sev, ka ilgojas sēdēt vēlajā nakts stundā iepretim, skatīties gaišbrūnajās acīs, kas tik mīļi izcēlās gludajā sejā, tīrā kā baltā aubīte, kas paslēpa matus.

— Man vajadzēja tevi, lai lūst vai plīst. Un ne tikai tā. Pavisam un visādi.

Pieradis pie straujiem panākumiem, Severīns pirmoreiz mūžā tuvojās sievietei lēnām, apdomīgi, pat bijīgi, un atrada, cik tas interesanti. Atvainojās Birutai par nepiedienīgo izturēšanos, teica, ka pats nosodot sevi. Jā, viņš zinot, kādas valodas klīstot, bet neesot pamata, vienīgi sieviešu klačas, nekas cits. Vairs neizjautāja, bet stāstīja. Ne sākot ar bērnību, bet kāpdams uz leju no saviem trīsdesmit sešiem gadiem. Par darbu jau bija gana runāts, tagad ne īsti žēlojās, ne sūdzējās, tomēr Biruta saprata: nelaimīgs! Tāpat kā viņa — pamests. Kādai gan jābūt sievietei, kas atsakās no tāda skaista un talantīga vīra?

Formāli vēl dzīvojot kopā (“Kur lai palieku?”), bet sen vairs neesot tuvības, un jaunākās meitas tēvs viņš skaitoties tikai papīros.

Biruta tik tikko novaldījās, lai neizklāstītu savu mīlestību. Noturējās, vienīgi gribēdama žēlot, nevis būt žēlojama. Lai Scverīns brīnītos, kā viņa tik dziļi izprot otra eilvēka pārdzīvojumus. Skaidrojums būtu pārāk vienkāršs, ja izrādītos, ka abiem līdzīgs liktenis.

Žēlot lielu, stiprn vīrieti izrādījās pavisam citādi nekā žēlot slimnieku. Vārdzējs bija kusls kā zīdainis, tas gaidīja un saņēma pakalpojumu, rūpes un tencināja ar skatienu vai vārdos: “Paldies, māsiņ!” Vīrieša žēlošana izpaudās jūtās, kuras Biruta baidījās sadalīt, izsvērt, nosaukt. Labāk lai paliek kamolā, kas atritinās, sasaistīdams viņus abus. Uz cik ilgu laiku? Biruta vairījās domāt, laiks nebija viņas varā. Arī ne Severīna, tā šķila. Par nākotni viņi nerunāja, necēla ne gaisa pili, ne būdiņu. Viņi dzīvoja šai dienai.

Severīna rīcībā bija kāda tukša dzīvokļa atslēgas, ko atstājis draugs, aizbraucot tālās jūrās par zvejnieku ārstu. Lūdzis Severīnu pieskatīt māju. Biruta nejutās tur labi. Svešā gulta, pat galds un kafijas trauki it kā apsūdzēja viņu par ielaušanos, tāpēc Biruta ļoti centās neizjaukt esošo kārtību, nolika visu, kur ņēmusi. Likās, noskrapstēs atslēga, ienāks saimnieks un pārsteigs viņus... Biruta uztvēra ikvienu troksnīti, tramīgu darīja pat soļi augšstāvā un uztrauca, ja Scverīns ieslēdza radio. Kaimiņi varbūt zināja, ka dzīvokļa īpašnieks ir prom, un, skaņas izdzirduši, nāks pārbaudīt, kas te notiek.

Severīnam piederēja pelēka “Volga”, par tādu lepnu auto Alfrēds pat neiedrošinājās sapņot. Pēc dežūras pie slimnīcas durvīm dakteris gan Birutu mašīna nesēdināja, vajadzēja nobraukt ar trolejbusu vienu pieturu, tur Severīns vai nu panāca, vai jau gaidīja. Pavēra durvis, Biruta, matiem un svārkiem plīvojot, atkrita sēdeklī. Pie mājas nepiebraukt vēlēja Biruta, jo zināja, ka mamma pa logu noskatās un uztrauksies, redzot meitu iesēžamies lepnā limuzīnā. Sāktu zvanīt: “Tas labi nebeigsies!” Nebeigsies? Dažreiz Biruta vēlējās, lai beigtos... mūžīgā gaidīšana. Brīnums, kā viņai

nebija izaugušas ziloņa vai vismaz zaķa ausis, ik bridi klausoties, vai neieskanēsies telefons.

Severins bija tik aizņemts, ka neko nekad nevarēja uz priekšu norunāt. Viņš piezvanīja, un Birutai pēc minūtēm piecpadsmit vajadzēja būt lejā. Viņa sēdēja mājās, tamborēja sev jaunu džemperi, adīja jaciņu vai lasīja kādu grāmatu un gaidīja. Kad atskanēja trinkšķis, pateica: “Jā... jā... jā...” — un traucās prom kā negudra. Mamma apjēdza: skrien uz satikšanos. Un raizējās, ka meita bija tik viegli pasaucama. Lai kāda liela mīlestība, lepnumu zaudēt nedrīkst, citādi... Šad tad viņa lūkoja par to ierunāties, bet Biruta atcirta strupi, gandrīz nepieklājīgi, un mamma aizvainota apklusa. Tomēr nespēja nedomāt par meitas nākotni un runāja atkal.

Arī Biruta palaikam jutās pasvilpjamās lomā, tāpēc mātei tik asi atbildēja. Viņam kaut ko teikt nebija nozīmes. Arī no Alfrēda zvana Biruta bija bijusi atkarīga. Kāpēc viņai tā lemts?

Severins nekad nejautāja: “Kur brauksim?” Viņš zināja. Atkarībā no tā, cik pašam laika. Ar Birutas laiku rīkojās, šķietami viņas dzīvē būtu vienīgi darbs un viņš. Savā ziņā taisnība, lai gan dažreiz Birutai uznāca vēlme sadumpoties, paziņot: “Esmu aizņemta!”

Citreiz viņi devās tieši uz zināmo dzīvokli, citreiz kaut kur paēst un pasēdēt, “ekskursijā”, kā Severins teica, uz kādu restorānu vai kafejnīcu, kuras tagad atvēra citu pēc citas. Uz dzīvokli pēc tam. Vēl Severīnam patika brauki tāpat vien — caur Jūrmalu līdz Mērsragam, uz Saulkrastiem, Ogri pa veco Tīnūžu ceļu. Ērgļu virzienā līdz Lielajiem Kangaru kalniem. Viņš nebija “šosejas pletetājs”, nevairījās no zemes ceļiem, dažā iegriezās uz labu laimi, nezinot, kur tas aizvedīs. Pa asfaltu gan drāzās kā negudrs, un, kad Biruta lūdza samazināt ātrumu, viņa lūpās iegula pašlepns smaids, vienu roku, atlaidis no stūres, aplika sievietes pleciem un pievilka sev tuvāk. Biruta tad nolieca galvu uz viņa pleca, aizvēra acis un nolēma: “Lai notiek kas notikdams.” Vasarā viņi atrada kādu klusu ezera krastu vai upes līci, izpeldējās, pasauļojās pavisam kaili, pamīlējās spožā saules gaismā. Severins uzskatīja, ka tas ir dabiski, nav jāslēpjas ne tumsā, ne zem segas. īpaši, ja sieviete esot tik skaista. Nekad viņiem nebija laika bez gala vai tikai līdz ritam. Severins paskatījās pulkstenī un teica: “Jāiet.” Ari tad, kad vajadzēja braukt. Uz darbu? Pie sievas un bērniem? Uz institūtu? Apspriedi? Viņš nekad nesacīja, kur. Jāiet, un viss. Pateicis Severins pārvērtās, maigums pazuda, it kā noglabāts atvilktnē. Birutai šķita, ka dzirdētu atslēgu noskrapslam. Arī šai ziņā Severins bija līdzīgs Alfrēdam. Varbūt visi vīrieši tādi: reižu reizumis jūtas palaiž brīvībā — kā suni izskrieties, pārējā laikā tur ieslēgtu istabā vai pie ķēdes? Un tās ir tikai piedeva dzīvei, nevis dzīve pati, kā Bimtai. Viņa neieredzēja šo brīdi, šo vārdu un baidījās, tiklīdz Severins paskatījās pulkstenī, no kura nešķīrās pat gultā.

Rudens pusē viņš pateica, ka brauks uz Maskavu, lai trīs mēnešus stažētos Burdenko institūtā. Tad Biruta pirmoreiz ko lūdza, un tas bija:

— Atsakies! Paliec!

Severins paskatījās viņā kā niķīgā bērnā un pārmetoši atteica:

— Tas taču man vajadzīgs darbam!

Vēl piebilda, ka šī iespēja sen un ilgi kārtota. (“Kāpēc man ne vārda,” Biruta klusībā errojās.) Katrs vis tur netiekot. Burdenko institūtā esot speciālisti ar pasaules slavu, no viņiem iespējams daudz mācīties, un pazīšanās nozīmējot uzaicinājumu uz dažādiem simpozijiem ne vien Maskavā, bet arī ārzemēs. Pēc atgriešanās viņš būšot šeit vadošs neiroķirurgs.

— Man šķiet, tu jau esi!

— Iespējams. Bet tam vajadzīgi arī objektīvi pierādījumi.

— Vai tad nav? Operācijas!

— Tās var vērtēt tikpat subjektīvi kā sievietes skaistumu. “Bet manējā spožāka!” Toties, ja “viņš ir stažējies Maskavā”, tad tas ir arguments: pārāks.

— Muļķīgi!

— Tev ir izcila intuīcija, Bī! Diemžēl dzīvē bieži vien svarīgāk, nevis kā ir, bet kā izskatās vai izklausās.

Biruta uzmeta lūpu, Severins to noskūpstīja, un tajā reizē viņi vairs nerunāja par stažēšanos.

īsi pirms aizbraukšanas Severins ieteicās, ka Biruta savu atvaļinājumu varētu pavadīt Maskava. Viņš tad jau būšot iepazinies ar apstākļiem un izkārtošot, lai Birutai būtu labi. Brīvais laiks piederēšot viņiem vien.

Vecākiem Biruta stāstīja, ka dodas tūrisma braucienā ar kuģi lejup pa Volgu. Lai nebūtu pilnīgi melots, kādā sestdienā un svētdienā viņi brauca ar upes kuģi līdz Jaroslavļai.

Rīts izrādījās apmācies, vējš svieda sejā sīkas lietus lāses, bet biļetes bija nopirktas iepriekš, un nekas neliedza cerēt, ka mākoņi izklīdīs, saule zeltīs kokus Volgas krastos, ūdeni pārvērtīs zilā spogulī.

Atstājuši somas kajītē, viņi apsēdās salonā pie loga, lai gaidītu meteoroloģisko cerību piepildīšanos, īsinot laiku ar vīnu un kaviāra maizītēm.

Severīns jutās omulīgi siltajā telpā, viņam nemaz negribējās plivināties uz klāja. Kaut saulīte pa zemes virsu vizinātos, uz ūdens vējš būtu vēss — septembra beigas taču. Tomēr jaukā laikā nāktos iet augšā, Biruta vēlētos redzēt panorāmu.

Tagad viņa vēroja pelēko viļņu klaidu, pārāk plašu, lai sauktu par upi, tomēr ar saskatāmiem krastiem, kā nemēdz būt jūrā. Vējš laikam cēlās, viļņu galos šur tur iemetās putas. Kuģis manāmi šūpojās. Biruta sāka baiļoties, vai nesagriezīsies dūša, tāpēc lūdza Severīnu pasūtīt citronu. Viņš paskatījās ceļabiedrē bažīgi, tomēr no piezīmēm atturējās, vienīgi iejautājās:

— Varbūt nevajadzēja dzert vīnu?

Vajadzēja? Nevajadzēja? Ko nu vairs, kad iekšā! Vai viņš, vecāks un gudrāks būdams, vienmēr visu izlemdams, nevarēja paredzēt?...

Atlikušo vīnu Severīns izdzēra viens. Sūkājot citrona šķēlītes, Birutai lūpu kaktiņi sāka sūrstēt. Vēl viena ķibele!

Uzmācās vilšanās. Šis bija mūžā pirmais ceļojums ar kuģi, iedomāts kā pasakains piedzīvojums, līdzīgs kinofilmās un hronikās redzētajam: līksmojoši ļaudis, orķestris, vēlīgs kapteinis baltā formas tērpā, mirdzošs ūdens un ziedoši krasti. Bet īstenībā: drūmi viļņi un zvalstīšanās uz nelabuma robežas, malā pelēkas sādžas, kuru vienīgais greznums — nollipušie baznīcu kupoli. Cilvēki uz kuģa izskatījās sa-micgojušies, noraizējušies, it kā dotos uz darbu vai tirgu, nevis izpriecu braucienā.

Daudz labāk Bimtai bija paticis lidojums no Rīgas līdz Maskavai. Arī pirmais mūžā, tas attaisnoja cerības un pat pārspēja gaidīto. Prātā nebija nācis, ka pacelšanās ir tik pārsteidzoša: koki, mājas, pļava tikko bija līdzās un pēkšņi lejā, mazi kā rotaļīgais reljefa makets skolā, ģeogrāfijas stundā. Vēlāk Birutu sajūsmināja mākoņu vāli, balti un blīvi kā sniega kupenas. Iespaidu pastiprināja lidmašīnas sadrcbēšana, šķietami kratītos pa tiem ar riteņiem.

Viendien viņa braukalēja ar metro, izkāpjot katrā stacijā, apbrīnojot greznās halles, ļaujoties dīvainajām mākslīgā vēja pūsmām, kas pazemi darīja tīkamāku par virszemi Pēc vēsajām, lietainajām dienām bija uznākusi sulīga, smacējoša atvasara. Biruta bērnišķīgā priekā vizinājās uz slīdošajām kāpnēm, juzdamās vīlusies, ja bija īsas, turpretim elpa sajūsmā aizrāvās, ja tās stīdza līdz bezgalībai.

Biruta apstaigāja lielos veikalus, kur pircēji nostūros atpūtās uz savām paunām, dienvidnieki tupēja uz papēžiem, bet ap letēm grūstījās drūzma, pārvērzdamās saniknotu lapseņu spietā, ja bija “izmests" imports, un tas tika “izmests” nevis paretam kā Rīgā un ko tur bez iepriekšējas zināšanas nemaz nevarēja noķert, nē, “progresīvās pasaules galvaspilsētā" importa preces uz. letes parādījās ik pa brīdim, īsā laikā ļaudis tās sagrāba, noglabāja somās, paunās, pen-delēs, lai atkal līdzinātos putnēniem, kas vārsta nepiepildāmi platos knābjus, un tajos pazūd viss, ko strazdu pāris atnesis, bet vienmēr izrādās par maz.

Viņa izgāja ekskursijā pa Kremli, Puškina muzejā pirmoreiz mūžā redzēja franču impresionistu un Pikaso oriģinālus. Patika arī nedzirdētu mākslinieku darbi, viņa atzīmēja blociņā vārdus, lai neaizmirstu.

Laiku īsinādama, Biruta izstāvēja stundām garu rindu pēc biļetēm uz. poļu estrādes koncertu un brīnījās, ka šīs “mantas" kārotāji kašķējas un lamājas tāpat kā veikalos.

Tomēr koncertu noklausīties neizdevās. Tieši tajā vakarā Severīns bija ielūgts uz viesībām slavena profesora mājoklī un Birutu ņēma līdzi. Ievērojamais namatēvs godāja viņu par kundzi un laikam arī citi uzskatīja par daktera Simsona sievu. Biruta ļāva viņiem aloties. Namatēvs, konjaka ietekmē radoši atraisījies, sāka Sevcrlnu saukt par Sevcijaņinu Sam-sonu. Biruta brīnījās par Severīmi: viņš šo muļķīgo savienojumu nenoraidīja, bet ķiķināja kā par izdevušos asprātību.

Dzerts un ēsts tika glauni un daudz. Gan vīrieši, gan sievietes, manāmi iereibuši, dziedāja krievu romances un tolaik populārās dziesmas no kinofilmas “Uzticības pārbaude”. Sievietes vilka augstu un spalgi, Biruta līdzi netika, lai gan bija laba dziedātāja. Beidzot maskavieši attapās, ka jālūdz dārgie viesi no Pribaltikas uzstāties ar kādu savu dziesmu. Biruta ar Scverīnu saskatījās, sačukstējās un rāva vaļā “Rikšiem bērīti es palaidu”. Kad beidza, citi brīnījās par temperamentīgo melodiju. Vēsajiem baltiešiem taču esot lēnās, līganas dziesmas.

— Viņš arī izskatā vairāk līdzinās gruzīnam nekā lietuvietim! — izsaucās namamāte.

— Mēs neesam lietuvieši! Latvieši, — Biruta laboja.

— Vai nav vienalga! — profesors noducināja pasmiedamies, bet Severins zem galda uzlika roku uz Birutas augšstilba, signalizēdams: “Klusē!”

Ceļvedī pa Maskavu varēja atrast simtiem ievērības cienīgu vietu, bet Birutai bija apnicis cauru dienu klīst vienai un vientuļai, nogurušai pārvākties naktsmītnē un gaidīt, kad un vai vispār Severins parādīsies. Biruta pateica to, bet viņš atbildēja:

— Man šeit svarīga katra minūte, jāpaņem, ko spēju. Rīgā tas simtkārt noderēs.

— Bet es?

— Tu esi mans prieks. Prieka dēļ nedrīkstu darbu palaist.

— Labi. Nerunāsim vairs...

Biruta apvainojās. Nolēma jau nākamajā dienā braukt mājās, tomēr neizdevās dabūt biļeti. Tikai pēc četrām dienām un vienīgi tādēļ, ka viņai palaimējies, sacīja kasiere. Kāds tikko esot no lidojuma atteicies un atdevis biļeti.

Par aizbraukšanu Scverīnam neteica ne vārda. Vienkārši pazuda, un viss. Lai pameklē, uztraucas, noskaidro. Lai jūt, kā ir, kad pamet.

Vēl mēnesi Severins palika Maskavā. Biruta nesagaidīja ne telegrammu, ne vēstuli, ne telefona zvanu. Saprata: nu apvainojies viņš. Nosodīja savu pārsteidzību, dusmojās par nepacietību, neapdomību, iccinību un splīnu. Iešāvās prātā aizlidot, ierasties, pielūgties, atvainoties. Nu arī sestdienas brīvas — divu dienu pietiek. Pat vienā iespējams, pateicoties brīnišķīgajai iespējai lidot. Priekam! “Tu esi mans prieks.” Vai te nav jāraud?! Lidošanas prieks nebija pārāk dārgs, varētu atļauties, un tomēr kaut kas traucēja piepildīt šo iedomu. Jāgaida. Severīns atbrauks un izturēsies, it kā nekas nebūtu noticis. Bez izskaidrošanās un nolūgšanās. Galu galā, vai vienīgi viņa bija vainīga? Vai pietiekami ilgi neizturējās pacietīgi, pieticīgi un pazemīgi? Vai viņa arī nebija cilvēks, kas drīkst kaut ko vēlēties un prasīt?

Pēc atgriešanās Severīns vairākas dienas gāja Birutai garām kā jebkurai cilai māsai. Pieklājīgi, nevaļīgi pasveicināja, un viss. Viņa atņēma, viegli pasmaidīdama. Tāpat kā citas. Uz mājām viņš nezvanīja. Dikti aizņemts, no jauna ieejot darbā? Varbūt patiešām, kā cerēja — citā kvalitātē. Darbs. Biruta nesaprata, kā tas var būt galvenais dzīvē. Arī viņai pienākumi slimnīcā nebija tikai naudas pelnīšanas līdzeklis. Kāda nauda! Divās vietās par apkopēju strādājot, nopelnītu vairāk. Kas bija vēl? Sajūta, ka vari palīdzēt? Ka slimniekiem nepieciešama? Medicīna savā ziņā ir burvestība. Jo sakarība starp skalpeli, adatu un dzīvību nav tik tieša, kā izskatās. Tāpat arī starp zālēm un veselību. Jā, protams, cilvēka organisms un likteņa lēmums. Bet varbūt ārsti, tāpat kā senajā Grieķijā orākuli, bija vidutāji starp dieviem un cilvēkiem? Vai burvības dieves Hekatcs izredzētie, kam tā devusi varu pār dabas spēkiem un atklājusi maģisko zāļu noslēpumu? Arī viņa, māsiņa, ietverta šai lokā.

Nu gan aizdomājās nezin kur! Lai cik cēls būtu darbs, viņa nespēja pieņemt, ka tas aizpilda cilvēka būtību, pat mīlestībai atstājot blakus lomu. Un ja par cēlumu... Vai gan Biruta nebija novērojusi skaudību, paviršību, savtību? Visi tā neplēsās kā Severīns, un arī viņš galu galā nebija balts “kā sniegi kalnu galotnēs”. Jā, pret visām operācijām izturējās vienlīdz rūpīgi un pret pacientiem pēc operācijas tāpat. Bet no "pateicības” aploksnē neatsacījās, par konjaka pudeli un rozēm, kā pats teica, "nošķaudījās”. Dežūru laikā savus pacientus tomēr uzmanīja vairāk nekā “svešos”. Jā, tāds viņš bija, vīrietis, kuru daba izvēlējusi mīlestībai, bet kas iemīlējies darbā. Tikai daudz vēlāk Biruta saprata, ka tas nozīmēja — sevī.

Beidzot kopīgā nakts dežūra! Biruta bija baidījusies, ka Severīns pieprasīs sev citu māsiņu. Nē tomēr. Tātad vēlējās izrunāties? Izlīgt? Kas traucēja piezvanīt, pasaukt? Droši vien negribēja pirmais spert soli. Un viņa? Arī izturējās kā auns uz laipas. Pareizāk — kaza.

Vai nu tiešām, vai tikai izskatījās, ka Severīns nebija iepriekš izdomājis, ko sacīt. Viņš klusēja un skatījās savām lielajām, tumšajām acīm, skumjām kā ezers mēnesgaisma. Biruta neizturēja, metās Sevcrinam ap kaklu un, asaras valdīdama, dvesa atvainošanos, lūgumu piedot, vervelēja par mokām, ilgām, šaubām...

Severīns ļāva runāt, palaikam pārlaizdams glāstu pār viņas matiem, īsteni kā biktstēvs.

Kad Biruta apklusa, vīrietis vēl brīdi ieturēja pauzi, un viņa jau krita izmisumā, ka viss uz laikiem pagalam. Beidzot Severīns teica:

— Veselu dienu es nebiju darba spējīgs. Man trīcēja rokas. Tu saproti, ko nozīmē, ja neiroķirurgam trīc rokas. Viņi domāja, ka naktī esmu uzdzīvojis, izturējās saprotoši, un tomēr es jutos pazemots. Ja būtu zinājuši īsto cēloni, nešaubos — viņi izsmietu mani! Vai nu tu apsolīsi, ka nekad... — Severīns runāja, katru vārdu uzsvērdams, it kā diktēdams. — ...nekad mūžā netaisīsi scēnas, ko es organiski neciešu... un nebūsi greizsirdīga uz. manu darbu... vai arī...

— Nevajag! Nepasaki skaļi! Būšu kā pelīte!

— Nu nē! Kur likšu peli? Es gribu sievieti. Vienīgi bez scēnām, skandāliem un ekscesiem. Mīļu un jauku. Tu proti tāda būt.

— Nekad! Nekad tā vaiis nedarīšu! Nekaitināšu tevi un netraucēšu. Un greizsirdību uz tavu darbu paturēšu sevī, jo nebūt greizsirdīga es nespēju. Un nerunāsim vairs par to!

Pēc izlīgšanas viņa jutās laimīgāka nekā iepriekš.

Rīgas jaunā apbūve nāca virsū Maskavas priekšpilsētai līdzīgi milzu sētniekam. Slotas vilciens — un koka mājeles putekļos, otrs vēziens — citā ielā pajūk drupas. Tomēr tikai retais šo uzbrukumu vēroja ar bailēm. Vairums ar ilgām lūkojās uz balto ķieģeļu namiem, kuros bija cerība iegūt jaunu mitekli. Lai ar zemiem griestiem, šauru gaiteni un niecīgu virtuvīti, ko projektētāji iestāstīja par virtuvi — laboratoriju. Toties ar vannu un ūdensklozetu, bez pelēm, žurkām, cauriem jumtiem un čīkstošām kāpnēm.

Jau labu laiku klīda runas, ka cilu skaitā paredzēts nojaukt māju, kurā mitinājās Biruta un vecāki. Beidzot to apstiprināja ierēdņi. Piedāvāja dzīvoklīti jaunā mājā, divas caurstaigājamas istabas. Tēvs sacījis, ka tas ir neiespējami — abi ar sievu un meita precību gados. Atbildēts: jums viena istaba, meitai otra, tāpat kā pašlaik, dzīves apstākļi nepasliktinās; precējusies meita dabūtu atsevišķu dzīvokli.

Mamma zīmīgi paskatījās Birutā: ja tas, kurš te zvana, un tu tad šaujies kā korķis no pudeles... ja tas ir kārtīgs ņēmējs, tad lai nekavējas.

Skaļi viņa teica:

— Nebūtu Dzintriņa izrakstījusies... Sava pajumte ir sava. Es jau nesaku neko, jūrmalā nav slikti, un Freda vecāki ari... Tomēr savs ir savs.

— Freda mamma Ingu vāc. Rīgā būtu jāsūta bērnudārzā, — tēvs bilda.

— Vai tad es neesmu vecmāmiņa?

Ap mammas acīm savilkās mīlīgas krunciņas, un skaidri bija redzams, ko tēvs pateica skaļi:

— Ak noilgojusies gan...

Atsevišķu dzīvokli! Birutai dunēja ausīs, viņa neklausījās vecāku sarunu, domas auļoja kā vējš pār klaju lauku. Iespēja izstieptas rokas attālumā! Cilvēki gaida rindā līdz vecumam un vēl nedabū, bet viņai pēkšņi... Abiem ar Severīnu savs dzīvoklītis! Pašu lietas, mantas, sākot ar traukiem un beidzot ar gultu. Savas atslēgas — arī viņai. Tikai... Severīns ir precējies un par šķiršanos ne vārdu nav ieminējies! Vai vispār grasās to darīt? Jā, kādi ir viņa plāni? Nav nepavisam? Dzīvo nost, un viss? Vai Birutu domā turēt par mūžīgu mīļāko? Vai īslaicīgu? Bet tad nebūtu licis zvērēt, ka nekad, nekad...

Un: "Man vajadzīga esi tu...” Nē: "Es gribu tevi.” "Vajadzīga” nozīmētu ilgi. “Gribu” var būt tikai pašlaik. Vajadzīga, ja mīl, grib — ja iekāro. Ak, muļķības! Piesiešanās vārdiem. Bet ko viņa varēja zināt? Nekad nebija vaicājusi, šķila nepiedienīgi atgādināt, ka Severīnam ir sieva. Jautājumu par šķiršanos viņš varētu iztulkot kā mudinājumu apprecēt viņu, Birutu. Šis tas cilu dzīvē bija novērots, un arī pašas intuīcija mācīja, ka pamudinājums vīrieti baida kā rēgs tumšā istabā un viņš laižas lapās.

Tomēr tagad kaut ko vajadzēja darīt, lai nenokavētu. Un Biruta pavēstīja pavisam ikdienišķi, it kā runātu par vakardienas sniegputeni.

— Mūsu māju jauks nost. Piedāvā dzīvokli jaunā mājā. Ja es būtu precējusies, dabūtu savu.

Scverīns paraustīja apkakli, it kā sniegputenis dancotu ap viņu, bet atbildēt neatbildēja.

Pēc vairākām dienām viņš teica:

-t- Iesniedzu laulības šķiršanu. Tevi varētu neprecēt, bet jaunu dzīvokli garām laist būtu neprāts.

Vai to uzskatīt par joku vai novērtēt par cinismu? Biruta izšķīrās pieņemt par bildinājumu un bērnišķīgā priekā krita Severīnam ap kaklu. Droši vien viņš to jau bija izlēmis iepriekš, trūka vienīgi pēdējā impulsa, un nu tas radies.

Gandrīz pusnaktī, kad vecāki jau gulēja, iezvanījās telefons.

— Vai Biruta? — draudzīgi jautāja svešas sievietes balss.

— Jā?! — Biruta piesardzīgi atbildēja.

— Jūs grasāties spert kādu pārsteidzīgu soli. Gribu brīdināt...

— Kādu soli? Par ko brīdināt?.

— Neizliecieties nu, — balss klausulē mātišķi dudināja. — Jūs ļoti labi saprotat, jo sen jau tīklus vilkāt...

— N-nē? Kas jūs esat?

— Labvēle. Es vēroju... Izlikos neredzam, jo biju pieradusi... Bet jūs taisāties pārkāpt robežu. Ja tas notiks — nožēlosit.

Balss arvien vēl bija glāsmaina, šķietami laizīja Birutu, tas likās pretīgi un uzdzina īgnumu.

— Man nav vajadzīga svešu eilvēku labvēlība. Arlab-vakaru!

Biruta dzīrās nolikt klausuli, tomēr nezin kādēļ vilcinājās.

— Neesmu sveša, gluži otrādi, gandrīz vai tuviniece, ha, ha... — Viņa rūgti pasmējās. — Tomēr pagaidām vēl sevi nenosaukšu, lai jūs nenoliktu trubiņu, kā jau gribējāt izdarīt, vai ne? Nu labi! Jūtu: no pusvārdiem un mājieniem vai nu nespējat, vai negribat saprast. Teikšu tieši: nebūsit laimīga, apprecoties ar Severīnu. Ja esat ļoti pieķērusies — to panākt viņš ir meistars —, tad palieciet mīļākā. Tā noteikti labāk. Jo mīļāko viņam vajadzēs tik un tā. Lai kurš, bet es to zinu...

“Sieva!” Biruta aptvēra un nosvieda klausuli kā apdedzinājusies. Vai nezvanīs vēlreiz.? Nē. Klusums. “Veselu dienu es nebiju darba spējīgs. Man trīcēja rokas.” Tagad rokas trīcēja Birutai. Muguru kņudināja drebuļi, it kā vēsa roka urbinātu sprandu. Viņa nomazgājās, ielīda gultā. Drebuļi nerimās. Greizsirdīga. Protams, greizsirdīga. Ar kādām tiesībām, ja Severīns reāli vairs nav viņas vīrs? Ar zīmoga tiesībām? Tam spēks tikai uz papīra, ne dzīvajā dzīvē. Kā teica?... “Vēroju”? — “Biju pieradusi”? Nūjā, Biruta ar Severīnu jau diezgan ilgi... Bet ko nozīmēja: “Mīļāko vajadzēs tik un tā?” Neko! Bezspēcīgas dusmas, vairāk neko.

Par nakts zvanu Biruta Severīnam nestāstīja, nevēlējās bojāt garastāvokli. Viņam tāpat raižu diezgan: darbs, šķiršanās, vecpuiša dzīve drauga miteklī. Biruta ļāva saprast, ka varētu palikt tur par saimnieci, bet Severīns nepārprotami pasniedza mēteli un veda mājās.

Abus kas kremta, tāpēc tuvības brīži vairs nesagādāja agrāko prieku. Likās, viņi mīlējās paraduma dēļ, kā vīrs un sieva.

Arī Birutai bija savas raizes, par kurām ar Severīnu nerunāja. Dzīvokļa jautājums varēja šķetināties ātrāk nekā Sc-verīna šķiršanās. Un tad... tad... Ne jau dzīvokļa dēļ viņa gribēja precēties, kur nu, visi debesu un zemzemes gari varēja apliecināt, ka tikai un vienīgi paša Severīna dēļ. Tomēr... Ja pienāks brīdis veco dzīvokli atstāt, ilgāk tajā paliki nebūs iespējams, tāpēc ka ekskavators, greideris vai sazin kāds briesmonis tūlīt gāzīs mājas stūri. Kur viņi, vēlāk salaulāti, paliks? Severīns nebija nabaga students, ar kuru varētu mitināties vecāku šaurajā paspārnē. Severīns bija personība, viņam vajadzīgs savs dzīvoklis. Un tas ir pavisam tuvu, gandrīz aptaustāms, tikai nedrīkst palaist garām... Teikt Severīnam, steidzināt nebija nozīmes. Viņš dusmotos, jo savu bija izdarījis, šķiršanās diena tiesas ziņā.

Nākamā vakarā tajā pašā laikā atkal iezvanījās telefons.

— Labvakar! Nu jau esam pazīstamas. Ak tā, mani sauc Modrīte. Modra. Un jūs esat Biruta. Esmu zinājusi visu Severīna mīļāko vārdus. Ne sporta pēc. Un ne lai pārmestu. Jūs nepavisam nevainoju. Tikai brīnos: kāpēc sievietes ir tik nesolidāras? Severīnam ari nepārmetu. Viņam spēcīgi izteikts gaiļa instinkts. Tomēr nesaprotu: vai jūs cerat būt laimīga uz citas laimes drupām?

— Kas tā par laimi, ja vīram mīļākās?

— Teicu — drupas. Bērniem ģimenes ilūzija. Tēvs.

— Bet viņš taču... jums taču...

— Sen vairs nav kopīga gulta, un meita ari nav viņa, vai ne? Jums teica? Tā viņš saka visām.

— Man ne. Mēs jūsu ģimenes dzīvi neapspriežam.

— Tad Severīns ir mainījis repertuāru. Ziniet, mēs varētu kļūt labas draudzenes. Dažas saista kulinārija vai adīšana, citas tuvinās dzemdību namā uz reizē piedzimušu bērnu pamata. Mūs varētu vienot kopīgs vīrietis...

— Kā jums nav kauna! Divsievību piedāvājat, vai?

— Ne es, bet Severīns. Man žēl jūsu, bet... Par šķiršanos viņš pateica, kad bijām lietišķi pārgulējuši. Kā jau desmitajā laulības gadā.

Biruta nolika klausuli. Sadistu! Viņa ielaužas Birutas mājā, dzīvē un sirdi velk laukā pa šķiedriņai! Izdomā briesmu stāstus un pasniedz kā īstenību. Taisnības ne tik, cik melns aiz naga! Birutai tur bija tīrs, māsiņas rokas taču. Un tā — kā viņu? — arī mediķe. Tīrībai un skaidrībai vajadzētu būt, bet tādu draņķību gāž! Ja Severīns tik slikts, vajadzētu būt laimīgai, vaļā tiekot. Nē — grib paturēt! Aha, kāpēc? Tāpēc, ka nav, kā stāsta. Melo. Lai melo! Biruta pasmicsies!

Dežūras vakara Severīna sieva nezvanīja. Laikam zināja, ka Biruta slimnīcā. Droši vien viņai tur tiešām acis, ausis un mute, kas pavēstī visu, ieskaitot Severīna mīļāko vārdus. Vai gan Biruta pati nebija pārliecinājusies: klačas desmitkārt pārspēj patiesību. Viņa vēroja kolēģes un minēja: kura?

Ja būtu zvanīts un jautāts pēc Birutas, mamma noteikti sacītu. Viņa pat pierakstīja, lai neaizmirstu, un atstāja zīmīti pie telefona. Ja lajā vada galā klausuli nomestu, mamma tāpat stāstītu, jo viņas dienā bija tik maz notikumu, ka ikvienam sīkumam radās nozīmība. Sevišķi, kad būtu vajadzējis nakts laikā līsl laukā no gultas nežēlīgi tarkšķoša telefona dēļ, jāsatraucas, vai tas nevēstīs kādu nelaimi, un veltīgi — nerunā.

Kad vecāki bija aizgājuši gulēt un pulksteņa rādītājs tuvojās pusdivpadsmitiem, Biruta sāka uztraukties. Baidījās no zvana, bet, jūtot tā nenovēršamibu, viņa vēlējās, lai atskanētu ātrāk, tad ašāk viss būtu aiz muguras. Šovakar... Vai varbūt necelt klausuli? Viņu taču nevar piespiest. Bet mamma! Uzsliesies, nāks, jautās. Uzlikt aparātam spilvenu? Smacēt, žņaugt, nobeigt? Kamēr Biruta svārstījās, zvans bija klāt.

— Baidos, ka būsit mani pārpratusi, — dudināja Severīna sieva. Balss bija zema, samtaina, nenoliedzami patīkama un tāpēc riebās Birutai jo vairāk. — Es nevēlos panākt, lai no mana vīra atsakāties. Ņemiet viņu! Šķiršanos es došu. Jūs man esat simpātiska, tāpēc vienīgais, ko gribu — atstāt... garīgo testamentu, laikam tā saka.

— Kāpēc neatbildat? — viņa bažīgi jautāja, brīdi ieklausījusies klusumā.

— Nav vēlēšanās piedalīties jūsu teātrī. No sākuma līdz šim brīdim — vienvienīgi meli!

— Svēta patiesība, dārgā. Un tikai lai jūs zinātu, kas sagaida. Tātad. Par mīļākajām es teicu. Tās ir nenovēršamas, un tādēļ nerunāsim vairs...

Biruta sastinga, izdzīrdusi savu teicienu: “Nerunāsim vairs par to!” Vai tiešām tuvinieces?

— Pirmais. Neskatoties uz iespaidīgo būdu, Severīns ir sīks, egoistisks cilvēks.

— Izcils neiroķirurgs!

— Neapšaubāmi. Darbā viņam ir drosme, ātra reakcija un rokas... Talants! Bet jums nebūs no tā nekāda labuma, ja neskaita materiālo. Gluži otrādi, sarūgtinājums. Jo darbs Severīnam pirmajā, sieviete — otrajā vietā.

Biruta nodomāja, ka tā ir vienīgā patiesība, ko Scverina sieva pateikusi.

— Es nepabeidzu. Miera un saprašanās labad glaimojiet viņa egoismam. Ļaujiet valdīt! Tēlojiet aitiņu, pat ja esat gudra un patstāvīga. Pretējā gadījumā dabūsiet izbaudīt... Vai jūs klausāties?

— Diemžēl jā. Vienīgi aiz. līdzjūtību pret jums.

— To redzēsim, kam līdzjūtību vajadzēs. Tātad... dabūsit izbaudīt, kas otrkārt: ātri sakaitināms, agresīvs, rupjš. Treškārt. greizsirdīgs, arī nepamatoti. Smieklīgi, vai ne? Dies-pas, nedodiet iemeslu, pat joka deļ ne. Smagi nožēlosit. Ceturtkārt, vairāk mīl draugus nekā ģimeni. Tur nekas nav līdzams. Ņemiet vērā, un viss.

— Viss?

— Nē, vēl būs piektkārt.

— Vai lasāt no lapiņas? — Biruta pazobojās.

— Jā, man ir pierakstīts, un tas nav smieklīgi. Es gatavojos šai sarunai. Un nedomājiet, ka man ir viegli. — Nopūta iečerkstējās Birutai ausī, telefona kabeļu izkropļota.

— Man arī ne. Varbūt beigsim?

— Vēl piektkārt un ļoti svarīgi: sasniedzis mērķi, viņš zaudē interesi. Tas diemžēl attiecas ari uz jums. Par citu nākamreiz. Arlabvakaru.

Ko šī sagvelza? Rupjš, talantīgs, gailis, valdonīgs, zils, zaļš, lillā... Aizmirst, aizmirst tūlīt, likt vaļā no smaguma, kas lika acu plakstiem krist ciet. Bet apgūlusies Biruta nespēja aizmigt. Juta, ka sirds... Tā sita, it kā papriekš pieklauvēdama. Aritmija? Slimības vēl tikai trūka!

Severīna sievas monologi turpinājās. Stāstīja, kā jau pirms kāzām knakstījies ap citām, ne jau nepiedienīgi, nē, viņas acu priekšā un šķietami nevainīgi ķēries ap kaklu, bučojis.

Pārmetis nepamatotu greizsirdību, kad lūgusi nepazemot. Kā izturējies sievas grūtniecības laikā un pēc meitas piedzimšanas... Kā atvaļinājumā... ciemos pie šefa un tā tālāk...

— Vai jums nav neviena laba vārda? — jautāja Biruta.

— Nav, — skanēja atbilde. Ne vairs maigajā, dūdojošajā balsī, bet cieti, pat naidīgi.

— Tad kādēļ dzīvojāt ar tādu briesmoni? Kādēļ nepieprasījāt šķiršanos?

— Bērnu dēļ, — viņa pateica klusi un nolika klausuli. Biruta zināja — tikai līdz nākamajam vakaram. Sadiste!

Beidzot neizturēja un pažēlojās Severīnam.

— Dullas vecenes murgi!

Tas bija viss, ko viņš sacīja mierinājumam.

Bet zvani turpinājās līdzīgi vakara grēksūdzei. Tikai sūdzēja cita grēkus. Birutai šķita, ka tas nebeigsies nekad. Desmit gados piedzīvoto iespējams stāstīt vēl desmit gadus! Brīnums, cik vārdi bija smagi. Tie plūda kā cementa java. Biruta, braucot garām jaunceltnēm, bija redzējusi valkano masu gāžamies no pašizkrāvēja un nodomājusi: “Nedod, Dievs, tādā iestigt, pusstundas laikā pārvērstos piemineklī.” Tagad šķita, ka pamazām stingsi rokas, pleci, sirds un drīz viņas vietā būs nedzīvs bluķis. Glābiņu varēja gaidīt vienīgi jaunajā dzīvoklī. Tur nebūs telefona. Pagaidām.

Piezvanījusi šķiršanās dienas vakara, Severīna sieva sacīja:

— Varat mani apsveikt. Esmu brīvs cilvēks. Vīrs teica, ka mani zvani esot jūs nogurdinājuši. Man žēl, ka tā. Tikai labu gribēju. Esiet laimīga.

— Jūs arī! — Biruta neapdomīgi izgrūda.

— Neraizējieties! Viņš taču nāks pie meitām. Starp citu, arī pašlaik vairāk uzturas pie mums nekā Visvara dzīvoklī. Severīns nav radis par sevi rūpēties. Neaizmirstiet to! Vai es nepateicu? Redziet, nekad nav iespējams visu izstāstīt. Mums netrūks, ko pārrunāt. Jums šī būs pirmā laulība, ja nemaldos?

— Jā. Jūsu aģentūra strādā labi. Izsakiet pateicību!

— Jūs man arī! Bet gan jau, kad pārliecināsities... Turpmāk telefons klusēja. Tuvojoties pusdivpadsmitiem,

Biruta sarāvās pie vismazākā troksnīša, gaidīja un baidījās, ka tūlīt, tūlīt atkal ietrinkšķēsies. Tas klusēja. Klusēja? Klusēja! Draudzenes tik vēlu nezvanīja — zināja, ka Birutas vecāki laikus iet pie miera. Kad ikvakara sarunas vēl turpinājās, mamma jautāja, ar ko Biruta pļāpājot. Viņa attrauca, ka ar draudzeni. Māte piezīmēja, tik vēla stunda īstais laiks neesot. Bet Biruta bija pieaugusi, aizliegt nedrīkstēja, viņa varēja rīkoties, kā tīk.

Tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešā gada divdesmit piektajā maijā, sestdienā, dzimtsarakstu birojā reģistrēja Birutas un Severīna laulību.

Mamma un Dzintra apraudājās, tēvs palaikam cēla roku pie kravates mezgla, it kā, to kārtojot, varētu nodabūt lejā kaklā sakrājušos kamolu.

Biruta neredzēja neko. Tik tikko dzirdēja ceremonijas vadītāja sacīto. Uz Sevcrīnu paskatīties neiedrošinājās, domās kala vienu un to pašu: "Nepinkšķēt, nepinkšķēt, nepinkšķēt!”

Viņi visi bija patiesi laimīgi, kā jau kāzu dienā, bet izturējās kā bērēs. Prieks — vai laime? — kāpa no pašiem dvēseles dziļumiem, kur bēdas mīt. Kaut kas sajaucās, sajuka, un laimīgu smaidu vieta lija asaras.

Alfrēds lūkojās ārā pa logu, kur nekā ievērības cienīga nebija, vienīgi pretējās mājas siena. Lai kā viņš centās piesaistīt tai savu uzmanību, neizdevās. Skatiens sapinās īsajā, kuplajā plīvurā, kas sedza Birutas pelēkblondo pakausi. Slīdēja pār pleciem, šmaugo vidukli kā nekad neaizmirsts glāsts, tad krišus nokrita līdz baltā tērpa apakšmalai un kurpju papēžiem. Kleita šķita smaga, auksta, gluma un noraidoša, lai arī grezna, to nevarēja noliegt. Bet tur, blakus, melnajā uzvalkā? Jābūt viņam, kurš cils gan drīkst stāvēt Birutai līdzās pie altāra! Lai arī nav īsts altāris, vienalga, laulāšana notiek, un vienīgi viņš... un Biruta... Un tomēr nav. Pats vainīgs. Pats!

Kāzu galds bija klāts “Aslorijā”, vienā no lepnākajiem Rīgas restorāniem. Trīsdesmit personām. Lielas viesības viņi nebija gribējuši, bet skaistas gan.

Viešņas apbrīnoja Birutas kleitu, šūdinātu no muarē auduma, kas lāsmoja alpām spožs, alpām matēts. Un plīvuru, ko nu atkal drīkstēja likt, viņa bija izvēlējusies pavisam neparastu, līdz pusmugurai. Vecākām ciemenēm, kas atcerējās Ulmaņa laiku garos šķidrautus, mamma skaidroja, ka šis esot izvēlēts no čehu modes žurnāla.

Galds bija krāšņi klāts, pa gabalu atgādināja pilsētas maketu, kur divās garās ailās baltas baznīcas, baznīcas vien. Servješu tornīši, kurti lielumlielā daļa, tikko viesi sasēdīsies, pazudīs kā pēc zemestrīces, paliks tikai daži, ko nevērīgi vai neuzvedīgi godībnieki neklās vis uz ceļgaliem, bet neizjauktus pārstatīs no šķīvja blakus tam.

Biruta pačukstēja Severīnam, ka nesaprot, kam tie citi klātie galdiņi. Kāziniekiem vietas pie garā. Jaunais virs paraustīja plecus, tomēr pie izdevības pajautāja viesmīlim. — Nelūgtiem viesiem, — tas pavīpsnāja un nopietni paskaidroja, ka restorāns nevar atļauties zāli uz visu vakaru atdot trīsdesmit personām.

— Brīnos, ka neesat uzklājuši otru kāzu galdu, — Severins indīgi piezīmēja.

— Tā nemēdz būt.

— Bet kāzās nemēdz būt sveši...

— Es palūgšu zāles pārzini.

— Nevajag. — Severins noburkšķēja un sacīja Birutai, kurai pie auss saruna bija notikusi: — Neņem galvā! Iespējams, necik neatnāks.

Patiešām, sīkumi nedrīkstēja bojāt noskaņojumu.

Vedējtēvs — nodaļas vadītājs — teica pirmo tostu. Uzvēdīja ražošanas apspriedes jutoņa, jo šefu Biruta uzskatīja vienīgi par priekšnieku, ārpus darba viņi bija sveši. Severins vēlējās šefu ar sievu par vedējiem. Biruta neiebilda. Ko viņa varēja gribēt? Dzintru ar Alfrēdu? Nemūžam!

Dzintra jaunā ceriņkrāsas kleitā, smaidīga, vēlīga, mīļā māsa. "Labi, ka vismaz tev ir īstas kāzas!” šorīt bija teikusi. “Mammai un tētim prieks.” Alfrēds... Lai sēd tieši pretim un skatās, kādu vīru Biruta dabūjusi! Nesalīdzināmi iznesīgāku un slavenāku. Alfrēds pacēla acis, it kā dzirdējis viņas domas. Skumjas acis.

Runu nebija daudz, un tosti pavisam aprāvās, kad pasniedza romšteku vai teļa cepeti — pēc izvēles. Visi ēda slei-dzīgi, lai neatdziest. Pie saldēdicna — vaniļas krēma ar riekstiem un ķiršu mērci — paklusām atskanēja: "Rūgts!” īsā brīdī pie galda sēdošie pārvērtās aurojošā barā, kāds austru-mos otrā rītā pieprasa kāzu nakts palagu. Par laimi, te bija cilas paražas, un šejieniešiem pietika ieraudzīt, kā jaunlaulātie skūpstās. Būtu ko redzēt, ja tas notiktu pirmoreiz mūžā, bet neviens taču neko tādu necerēja. Severīns nelika ilgi lūgties. Viņi piecēlās, un Biruta šajā mirkli apjēdza, ka Severīns ir viņas vīrs, ja skūpstīja, visiem redzot. Pasle-pentbas laiks beidzies. Kaut kam gals un citam sākums.

Orķestra runasvīrs paziņoja:

— Valsis jūsu laimei! Jaunlaulātajiem!

Birutai iešāvās prāta: vai Severīns maz īsti prot dejot? Viņi šad tad restorānā bija bakstījušies pūlī, bet ne reizi vieni plāna vidu. Izrādījās, Severīns dejo lieliski, un Biruta vēlējās: "Lai tikpat saskanīga būtu mūsu dzīve!”

Pamazām tika aizņemtas vietas pie "svešajiem” galdiņiem. "Nelūgtie viesi” uzvedās klusi, toties pie kāzu galda katrā galā jau runāja par citu un arī glāzes cilāja pēc pašu aicinājuma.

Biruta sāka garlaikoties un bija patīkami pārsteigta, kad beidzot notika kas neparedzēts: viesmīlis atnesa šampanieša pudeli un teica, jauno pāri apsveicot tāds un tāds galdiņš. Cauri drūzmai nevarēja redzēt. Kad deja beidzās, izrādījās — šampanieša sūtītāji ir četri melnīgsnēji sproggalvji. Pagāja vēl laiciņš, pudele neatkorķēta stāvēja uz galda.

Tad pienāca divi sprogainie un teica krieviski:

Paklausies, genocvale\ Kāpēc kāzas nenotiek pēc likumiem un gruzīnu tautas tradīcijām?

— Tāpēc, ka šeit ir Latvija un šīs ir latviešu kāzas, — vedējtēvs steidzās paskaidrot.

— Tu klusē! Mēs runājam ar genocvale. Kāpēc pārdodies? Kāpēc savu tautu nodod?

Prasītājs tērgāja skaļi un bravūrīgi. Noliekošajam tagad sekoja visi: gan lūgtie, gan nelūgtie viesi.

— Ņemiet savu šampanieti un vācieties! — asi noskaldīja Severīns.

— Tu nemāki uzvesties, genocvalel Ja tu mani apsveiktu, es aicinātu pie kāzu galda tevi un visus tavējos. Pat ja būtu garāmgājēji. Tā gruzīni rīkojas.

— JEs esmu latvietis. Un mūsu kāzās nav pieklājīgi uzprasīties...

— Ak uzprasīties? Iznāc ārā, noskaidrosim, kurš uzprasās!

Piecēlās Alfrēds un atradās sprogainajiem deguna priekšā,

jo tie stāvēja viņam aiz muguras.

— Es iešu!

— Nē, dārgais, nē! Mums ir darīšana ar savu genocvale.

— Nāksit gan! — Alfrēds cieti noteica, vienu roku iebāzdams bikšu kabatā. Izskatījās, ka grasās izvilkt nazi vai citu ietekmēšanas līdzekli.

Uzslējās kājās vēl divi no viesiem. Parādījās zāles pārzinis, ko bija ataicinājis attapīgais vedējtēvs. Visi kopā izstūrēja sprogainos no restorāna.

— Kas tikai būs! — baiļojās Dzintra.

Biruta lūkoja saskatīt gaitenī notiekošo, bet durvis bija ciet, un dzirdēt arī nevarēja, orķestris dārdināja skaļāk nekā iepriekš.

— Ja kas... te ir pietiekami daudz mediķu, — atskanēja vedējmātes balss. Līdz šim viņa skaļi nebija sacījusi ne vārda.

— Kas par kāzām, ja neizkaujas? — valodoja Birutai svešs viesis, acīmredzot no Severina draugiem vai radiem. — Sēžam kā Anglijas parlamentā.

— Tur arī villojoties, — kāds pasmējās.

— Taču ne ar gruzīniem! Kamēr lēnais anglis roku pacels, gruzīns būs iegrūdis dunci ribās.

Iesilušie viesi galda galos turpināja čalot, iedzert, uzkost un varbūt nebija pamanījuši incidentu vai arī uzskatīja, ka tas likvidēts.

Pēc kāda laika pie Dzintras pienāca zāles pārzinis un kaut ko iečukstēja ausī. Māsa pietrūkās, paķēra rokassomu un aši devās uz durvīm.

— Kas noticis? — Biruta raizējās.

— Sīkums! — zāles pārzinis atbildēja. — Uz jums tas neattiecas.

Kā tad! Alfrēdam kas atgadījies! Jāskrien, jāredz, jāpalīdz! Biruta jau dzīrās celties, bet sajuta Severina atturošo roku,

tā teica: paliec! Jā. Lai kas notiktu ar citu vīrieti, pat ja tas ir Alfrēds, Birutai jāpaliek blakus Severīnam. Savam vīram.

Tolaik kāzas svinēja bez mičošanas un citām izdarībām. Vedēji nebija pārvērtušies ne par tautas dziesmu un ticējumu vācelītēm kā divdesmit gadus vēlāk Ingus kāzās, ne ampelmaņiem, kā lizes kāzās. Vedēji galveno bija izdarījuši dzimtsarakstu birojā. Pirmo mnu pie galda — vairāk gaidīt nevarēja. Šefam vēl nācās līdzināt negaidīto konfliktu. Atgriezies viņš kaut ko pabubināja Severīnam pie auss. Lai kā Biruta klausījās, saprata vienīgi dažus vārdus: dzīves... vietas... uzvalks... dabūja... milicija... cietušais. Cietušais! Alfrēds! Tomēr noturējās, lai nejautātu: “Ko. ko? Ko jūs teicāt?” Pēc šelā toņa varēja spriest, ka nekas briesmīgs nav atgadījies. Bet vai viņš nebija pilnīgi mierīgs ari slimnīcā, analizējot letālu iznākumu? Tik un tā noguris laikam jutās, jo drīz atvainojās, vēlreiz paspieda roku jaunlaulātajiem un atvadījās.

Zālē ugunis bija pusizdzēstas, orķestranti vilka un saritināja kaut kādus vadus. Vienā galda galā kruknēja pavairāk icsviķojis viesis. Paša sieva un divi puisieši viņu pārliecināja, ka šeit gulēt nevarēs, jāiet mājās. Draugiem piepalīdzot, beidzot aizklumburoja, vienīgi sieva pameta Birutai "atā”. Otrā galda galā Severīns pārbaudīja galīgo aprēķinu un maksāja. Šefu ar naudas lietām viņš nevēlējās apgrūtināt. Pats sācis, pats pabeigšot.

Taksometrs bija pasūtīts, viņi varēja sēsties un braukt. Ja Severīns jautātu, uz kurieni, Biruta sacītu: "Mājās.” Savā istabā viņa bija saklājusi baltu gultu. Bet vīrs nevaicāja. Nosauca Visvara dzīvokļa adresi. Birutai iešāvās prāta, ka rīt nebūs ko mugurā vilkt, tomēr neko neteica. Gan rītdiena rādīs...

Kāzu nakts neatšķīrās no tām, kas jau bijušas. Vienīgi nevajadzēja ar bažām gaidīt, nevēlēties un tomēr zināt, ka Severīns sacīs: "Jāiet.” Viņš nekad vaits neteiks šo vārdu. Viņiem būs laika gana. Līdz sirmam vecumam.

Nākamā dienā Biruta piezvanīja māsai un apvaicājās, kas tur, restorāna priekštelpā, noticis. Kā Alfrēdam?...

Viņš neko sīki neesot stāstījis, vēstīja Dzintra. Sacījis, bijusi stumdīšanās, atrauta jauno svārku piedurkne, “uzgrūstās

tīta" zila acs un gandrīz izmežģīts žoklis. Nobrāzums. Būšot krevele, bet gan sadzīšot. Toties vienu '‘melno" otrs aizstiepis uz pleca. Diez vai nav dabūjis smadzeņu satricinājumu. Nogāzies zemē visā gammā un, kad piecēlies, kratījis galvu kā apdullis.

— Milicija esot izsaukta?

— Jā. Prasījuši, vai Fredim kādas pretenzijas. Sis teicis — nē. No trakiem labāk tālāk. Tad: vai “mellajiem" esot pretenzijas? Tie arī sacījuši nē. Un laidusies. Bet citādi kāzas bija pa pirmo. Neraizējies.

Apbruņojusies ar laulības apliecības norakstu un citiem dokumentiem, Biruta sāka staigāt pa iestādēm, pierādīdama, ka viņi ir divas ģimenes un katram pienākas savs dzīvoklis. Nebija tik vienkārši, kā likās. Arvien gadījās kādi šķēršļi, sīki, tomēr būtiski, lai īstenību atspoguļotu papīros no desmit pusēm un papīri atbilstu likumiem un noteikumiem. Jautājumus radīja pat Birutas uzvārds, kas tik maz mainījies — no Tomsoncs uz Simsoni. Patiešām aizdomīgi. Izskatoties pēc viltojuma. Beidzot Biruta sadusmojās un izmeta:

— Kad nākošreiz precēšos, neskatīšos uz cilvēku, bet tikai lai uzvārds atšķirtos. Vecvēdcrsāpe jūs apmierinātu?

Ierēdne sāka smieties. Pilnīgi nevietā. Laukos, Kārļ-onkulim attālākos kaimiņos bija mājas “Vccvēdcrsāpes". Iemītnieku uzvārdu Biruta nezināja, bet varēja būt tāds.

Pēdējo kauju nācās izcīnīt, lai dzīvokļus dabūtu vienā mājā vai vismaz tuvumā. Nezin kādēļ Birutu grasījās atstāt Maskavas priekšpilsētā, bet vecākus izsūtīt uz Tirzas ielu Juglā. Birutai bija vienalga, bet mamma raizējās, ka meitai būtu grūti izbraukāt, ja vecāki, nedod Dievs, paliktu uz gultas, kopjami.

Beidzot viss bija nokārtots. Atlika gaidīt. Birutai šķita, ka mājas pieņemšana ekspluatācijā tika novilcināta tīšuprāt. Komisija pēc komisijas. Pārbūvēšana un piclabošana. Kā celtnieki, tā izpildkomitejas pārstāvji labi zināja: reta ģimene sāks dzīvot, pirms nebūs vēlreiz pārkrāsotas sienas, nolīdzinātas grīdas, pieēvelēti logi un durvis, lai varētu atvērt un aiztaisīt.

Biruta atkal dzīvoja kā pirms kāzām. Severīns nevēlējās būt "par iegātni tai graustā”. Viņš uzturējās drauga miteklī un teica Birutai: “Tu vari nākt pie manis jebkurā laikā.” Viņa gāja, bet allaž jutās ciemiņš. Savas lietas uz turieni nenesa — tomēr zem sveša jumta.

Mamma brīnījās: kas tā par laulības dzīvi?

— Tādā šaurībā Severīns nav radis, — Biruta aizstāvēja viru.

— Nu, nu... Kas vienu sievu pametis...

— Mamm! Vai tad tev viņš nepatīk?

— Smuks jau ir, bet, cik labs, to laiks rādīs.

Mammas piesardzība Birutu apbēdināja. Gan jau. Kad

dzīvokļu jezga būs galā, viņi pierādīs, ka ir saderīgākais un laimīgākais pāris pasaulē.

Priekškaramā atslēga “Astrai Prinl Ltd” pielikta bija, bet no firmas neviens tur iekša tikt nevēlējās. Logu žalūzijas nolaistas līdzīgi kaunīgu acu vākiem. No bankas Banduru Apvīteni vairs nemeklēja. Vai nu atdevis parādu, vai banka zaudējusi cerības to atdabūt. Toties nāca un prašņāja ‘investori^7. Kāds aizdusas mocīts vīrs Dzintrai stāstīja, ka ieguldījis piecus tūkstošus rubļu, ne jau inflācijas saēstos, bet tos, par kuriem žiguli varēja nopirkt. Antiņš bijis, nesaprazdams, ka viltīgi lieta kārtota: akcionāri skaitās apvienības, savienības, padomes, vārdu sakot, juridiskās personas, dažām sava nauda, citām saskrabinājušas fiziskās personas, dumiķi. Kā citādi lai viņa politiski represēto apvienība naudu dabūtu? Bizness iet vaļā pa labi, pa kreisi, saka: tikai neprašas vai sociālismā aizsēdējušies paliek malā... Vai tā nemēdijās visi masu mediji? Represētie apspriedušies: vajag naudu! Lai kurš, bet mēs no sociālisma ātrāk gribam atpakaļ brīvajā pasaulē. Metīsimies biznesā! Nāks dividendes, tiks apvienībai un katram pašam. Izskatījusies solīda būšana. Bet kas iznācis? Kolektīva pašnāvība. Slīkoņi biznesa jūrā. Vienu bēru naudu no krājkases izņēmuši, uz dubultu cerēdami, bet še tev, ēzeli, paradīze!

— Krājkasē nauda tik un tā būtu izčākstējusi, — Dzintra lūkoja mierināt.

— Kaut divdesmit pieci lati paliktu. No lepnām bērēm šķirbains zārks, tomēr vairāk nekā nekas. Un galvenais — nebūtu sajūta, ka veikli zeļļi man degunu noslaucījuši. Jo re... Ja mēs, dzīvie cilvēki, neesam akcionāri, mums nav nekādu tiesību! Kad tas Apvītcnis vairāk par gadu neko nedarīja, tikai vīteroja “būs, būs”, es jutu, ka sāk ost pēc piedeguma. Saku: dodiet manu naudu atpakaļ! Bet ko man atbild? Uz kāda punkta pamata, viņi prasa. Es neesmu akcionārs. Par mani statūtos nav, un naudas viela piga. Tā, kundzīt, brīvā Latvijā lietiņas taisa!

— Un ko jūs cerējāt šeit dabūt? — Dzintra apvaicājās.

— Redziet, klīst runas, ka paklusām līrma darbojas, drukājot etiķetes, labi nopelnot, bet visu naudu Apvīteņa banda sev kabatā. Ā, šito adresi uzzināt ar’ nebija viegli. Izrādās, konspirējušies ne sliktāk par nacionālajiem partizāniem pirmajos pēckara gados mežā... Bet es esmu šauts buks! Ja kāds te būtu, savu naudu dabūtu. Kaut vai ar šito... — Vīrietis pacēla masīvu spieķi. — Pēc tam lai liek kurķī, ja grib. Taisnībai būs būt!

Dzintra juta līdzi, ko viņa arī izteica vārdos, klusībā nopriecādamās, ka pašas vīrs bija jurists, nevis šitāds nejēga. Frcdis naudu ieguldīja droši, tiesa, bez procentiem: šajā mājā. Arī bez Freda viņa, Dzintra, nebūtu tāda aitasgalva, kas ļaujas apkrāpties.

Kādudien Ingus solīja ap pusdienlaiku pieskriet. Dzintra tikko bija uzvārījusi kāliju, kad pie durvīm zvanīja. Viņa neprasīdama atvēra un nepaguva pārsteigumā vai bailēs sastingt, kad jauna, spēcīga roka pašu pagrūda un durvis aizcirta.

Viņas priekšā stāvēja putnubiedēklis. Zem melnas adītas micītes sejai pārvilkta kaprona zeķe. Mugurā melns vatenis. Melni cimdota roka sagrāba Dzintras kaklu. “Izvarotājs,” viņa šausmās nodomāja un nolēma cīnīties uz dzīvību vai nāvi. Prātā pazibēja kaut kur lasīts padoms: centieties ar uzbrucēju sākt sarunu. Pagaidām vēl nežņaudza tā, ka nevar parunāt, un sieviete izgrūda:

— Vai jūs... vai nevēlaties kāliju?

— Naudu, veceu, naudu! Un bez gorīšanās.

— Jā, jā, tūlīt... Tikai ļaujiet! Tūlīt sameklēšu.

Uzbrucējs palaida vaļā. Dzintra drebošām rokām taustījās

pa rokassomu, līdz izvilka maciņu un izbēra uz spoguļa galdiņa. Varēja būt lati pieci metāla naudā.

— Smejies, kuņa? — laupītājs iebrēcās un izrāva somu, izkratīja saturu uz grīdas.

Izvēlās pūderis, ķemme, lūpu krāsa, pāris konfekšu, piezīmju blociņš, pensijas grāmatiņa, kabatlakats, salocīti papīri, pāris atplēstu vēstuļu un vēl šis tas. Briesmonis pārlūkoja somas iekškabatas, bet neatrada neko vairāk par citramona tabletēm, dažām Alfrēda vizītkartēm un izlietotām teātra biļetēm. Ieraudzīja Birutas somu, izšņakarēja, bet neatrada ne tik. Paspēra ar kāju uz grīdas izbērto mantību, ko uzskatīja par nevērtīgu drazu. Par spīti bailēm, Dzintru tas uzjautrināja. Viņš uzkāpa vienai no aploksnēm, kurā Dzintra glabāja savu pensiju!

— Varbūt tomēr kāliju? — sieviete iepīkstējās.

— Zaļos! Trīs simtus, ne mazāk. Tā nu... firma, kas lejā, nav samaksājusi par “jumtu”.

Viņiem nav jāmaksā. Jumts ir mans.

— Kāds “jumts”? — laupītājs apmulsa.

— Kāds nu ir, tāds ir. Kādreiz bija zaļš. Drīz. būs caurs.

— .1... v... m... veccn, ja gribi dzīvot, kasi pcngu un ātrāk!

— Man nav... nudien nav!

Tā bija svēta patiesība. Uz Dzintras pēdējiem divdesmit pieciem latiem stāvēja laupītāja zābaks.

— Kam šitāda māja, tam ir! Dzīvokļus izdod, īri plēš. Maliozo!

— Ā! — Dzintra iesaucās. — Jūs esat Mitrohina dēls! Bet tad jau zināt, ka viņi nemaksā!

— Nezinu nekādus Mitrohinus. Nu, kusties!

Ierāvis Dzintru istabā, piesēja pie krēsla un grūda mutē savu netīro kabatlakatu, pret ko viņa protestēja, zvērēdama labprātīgi klusēt. Laupītājs atbildēja ar pliķi un muti aizbāza. Tad citu pēc citas izrāva sekcijas atvilktnes un izbēra uz grīdas.

Noklikšķēja atslēga, noklaudzēja ārdurvis.

— Mammu? — Ingus sauca.

Dzintra ieīdējās, laupītājs pielēca kājās un, nazi izrāvis, aizslēpās aiz islabas durvīm. Ingus ieraudzīja sasieto māti, kas briesmīgi bolījās uz aizdurves pusi. Ingus saprata. Pavilka durvis, it kā aizvērt gribēdams, tad cirta vaļā abām rokām no visa spēka. Uzbrucējs ievaidēdamies nobūkšēja starp durvīm un sekciju skapi. Tas salīgojās. Dzintra iestenējās, baidoties, ka antresols tūlīt, tūlīt kritis un nositīs abus — gan Ingu, gan laupītāju. Bet Ingus rāva durvis vēlreiz, negaidīti atbrīvotais uzbrucējs novēlās zemē, un sitiens trāpīja gulošu.

— Diezgan! Nenosit! — Dzintra gribēja iesaukties, žēlodama nabaga laupītāju, l>ct re, kā bija: pats aizbāza muti ar savu smullgo kabatlupatu, un nu viņa nevarēja ne sakarīgu skaņu izdabūt. Vēl vairāk Dzintra uztraucās par dēlu: ja tas švalis tiks beigts, Ingu ieliks cietumā!

Laupītājs kunkstēdams rāvās čokurā un neko daudz nespēja pretoties, kad viņu sasēja. Pēc tam Ingus piezvanīja policijai.

“Būtu papriekš mani atbrīvojis,” Dzintra nodomāja. “Kaut vismaz to vīkšķi...”

Policisti ieradās drīz. Dzintra zvilnēja uz dīvāna tikpat vārga kā tas uz grīdas, tomēr nācās saņemties un izstāstīt notikušo. Laupītājs žēlojās, ka viņam visas ribas salauztas, un par ko? Ne kādu nositis, ne ko paņēmis. Tikai pajokojis.

Kad policisti bija prom un uzbrucējs līdz ar viņiem, Dzintra palūdza dēlu:

— Atnes kafiju, iedzersim! Būs silta, atstāju automātu ieslēgtu. Un padod atplēsto aploksni, kas uz grīdas, tur mana pensija. Cerams, ka pāristaigāšana tai nebūs kaitējusi.

Uzbrucējs izrādījās laupītājs diletants, tiešām īrnieku Mitrohinu dēla draugs, kas nolēmis aptīrīt namīpašnieci ekspluatatori.

Katru vakaru Biruta iegriezās kaimiņmājā. Indulis Lauks viņu sagaidīja kā viešņu. Balts galdauts, skaists porcelāns, sviestmaizes, saldie un sāļie cepumi, īsta Ceilonas tēja. Pats kafiju nedzerot, bet ja kaimiņiene vēlētos...

— Nē, nē, — Biruta atteicās. Patiešām, dienā kafijas bija malkots diezgan.

Laukam patika stipra tēja, tad labāk izjūtot garšu. Biruta sekoja viņa piemēram un vēlāk mājās, gultā, grozījās no vic-nieru sāniem uz otriem ilgāk, nekā ja būtu dzērusi kāliju. Tāpēc citus vakarus lūdza: tikai ne stipru!

Kaimiņš nemēdza kavēties atmiņās. Teica: esot vecs, bet ne tik, lai dzīvotu pagātnē. Biruta domās minēja, cik gadu varētu būt. Sešdesmit pieci? Septiņdesmit? Diezin vai. Sirms, tomēr jauneklīgs. Kustējās veikli un brīvi, šķiet, nezināja, ko nozīmē stīvums un kaulu sāpes. Bez lieka svara, tātad sekmīgi pārvarēja diabētiķa paaugstināto ēstgribu. Viešņu cienādams, pats gandrīz neko nebaudīja. Arī Biruta saldumiem nepieskārās. Lauks to ievēroja, nosprieda: vai nu kaimiņienei raksturs, vai saldumi negaršo atšķirībā no lielās daļas Ievas māsu. Vispār viņa nelīdzinājās sievietēm tajos gados, kad bērni pieauguši, dziņas rimušas, atstājot tikai ikdienišķas vēlmes. Lai gan nevarētu pateikt, kādā ziņā citāda. Un nevajadzēja arī. Tīšuprāt analizēt, pārlikt, izsvērt un salīdzināt Lauks nevēlējās. Kad cilvēks ļaujas siltam vējam vai peldoties ūdenim, viņš taču to neapcer, nemēģina izpētīt, kas rada patiku. Vienu Birutas īpašību gan juta nemaldīgi: mainību. Katrreiz, viņai atnākot, šķita, ka ierauga to pirmoreiz, no jauna. Viņā bija kas tāds, ko varēja sajust, bet ne vārdā nosaukt. Negribējās Birutu laist prom, tādēļ Lauks centās aizkavēt, kaut ko stāstīdams. Runāt par zvaigznēm likās banāli, lai gan viņa attieksme pret tām bija profesionāla, ne liriska. Labāk celt no atmiņas agrāk lasīto — toreiz pusaizliegto, aizliegto, neatzīto, kas Birutai lielākoties bija atklājums. Klausoties viņai šķita, it kā pavērtos durvis, kur agrāk bija siena, viņa izietu plašākā un gaišākā telpā, kur atkal atdarās durvis, un priekšā ir vēl vairāk gaisa un gaismas.

— Tu nu gan tur pārāk ilgi uzturies, — Dzintra pārmeta. — Vakariņas atdzisušas.

— Paldies, negribas. Mani cienāja.

— Vīrieša cilvēks?! Ar ko tad?

— Ar gudrām runām. — Biruta pasmējās.

— Pirmā dzirdēšana, ka no runām kāds paēdis! Vienīgi, ja tās līdz kaklam.

— Nekā! Man interesanti. Bet bija arī tēja, maizītes, un tā...

ts t

— Ko nozīmē “un tā”?

— Ka televizoru neskatīšos.

— Gulēt iesi? Tik agri?

— Palasīšu.

Ieslīdējusi savā istabā, Biruta piegāja pie loga. Caur mdens vēju izretināto lapotni viņpus ielas labi varēja saskatīt gaišu logu otrajā stāvā. Droši vien viņš lasīja. Bija teicis, ka televīzija nesaistot. Informācija esot virspusēja, bet “kasti” slēdzot, lai zinātu, kāds kurš politiķis izskatās. Vajadzēs lūgt, lai iedod kādu gudru grāmatu. Pašas plauktā daiļliteratūra vien... A, bet sērija “Ievērojamu cilvēku dzīve”, ko viņa pirka un lika sējumus citu pie cita, soloties lasīt, kad būs pensijā? Nu tas laiks pienācis. Vilka ar acīm pa grāmatu muguriņām. Nē, nē, nē... Pārvēlu ņemties prātā, kā jādzīvo, lai sasniegtu godu, slavu, bagātību. Nudien, pamācoši mūža stāsti jālasa jaunībā, tagad vairs nav nozīmes. “Nemāci mani, māci savam bērnam putru strēbt!” Tā viņš teica. Severīns.

6

Scverīns...

Savam bērnam! It kā tas nebūtu arī viņa!

Ilze piedzima jūlijā, gadu un divus mēnešus pēc kāzām. Nevis kā Dzintrai dēls — pusgads tikko kā aizritēja. Toreiz Biruta līksmoja, un šis prieks nekādi nerādījās tīrs. Tātad Alfam bija Dzintra jāprcc, glābjot sievietes godu un savu džentlmeņa vārdu. Ne mīlestības kāzas, bet piespiedu laulība. Biruta gavilēja, it kā šis atklājums ko grozītu notikumu virknē. Viss palika tāpat. Un tomēr ne. Alfs viņu nenodeva tik briesmīgi, kā šķita. Viņš bija kļūdījies un maksāja ar nodevību. Vai tādēļ nav pelnījis piedošanu?

Tagad Alfrēds Birutai vairs nenozīmēja neko. Viņš bija izgaisis. Varbūt pašas dzīves notikumi un sarežģījumi izdzina no prāta, dzēsa apceres un atmiņas.

Jaunais dzīvoklis prasīja milzumu laika un darba. Izrādījās, ka Scverins neprot pat naglu sienā iedzīt. Viņu neuztrauca šķirbainā grīda un provinciāli raibās sienas. Bija vienalga, kāda lustra dod gaismu. Jo tur nedzīvoja un netaisījās to darīt, kamēr nebūs telefona.

— Mīļā, — viņš teica, — iekārto visu, kā tev patīk! Ņem meistarus. Tikai neaizmirsti, ka gaidu tevi...

Viņi satikās pat retāk nekā agrāk. Biruta brauca uz Visvara dzīvokli, tomēr ne katru vakaru. Darbs, veikali, strādnieki, mazgāšana, tīrīšana atņēma spēkus, un viņa pārnakšņoja turpat, jaunajā dzīvoklī, salokāmajā gulta. Līmes, kaļķu, krāsu dvaka pludoja apkārt un pāri, sūcās ādai cauri līdz kauliem, ieelpota šķebināja. Biruta mocījās ar nelabumu, slimnīcā jutās nogurusi un pati sevi pieķēra, ka sāk taupīt soļus — darīt drusku mazāk, nekā vajag.

Vai nu kāds bija sūdzējies, vai nodaļas vadītājs pats pamanījis, bet varbūt Severins novērojis... Viņš teica: Birutai vajadzētu pāriet darbā uz citu nodaļu, neesot pareizi, ja vīrs un sieva kopā strādājot, sākšoties visādas runas un spriedumi, ka viņš neesot objektīvs, pret sievu mazāk prasīgs.

Savā ziņā taisnība bija, tomēr Birutai negribējās iet prom no ierastās vietas un labi pazīstamajiem cilvēkiem — ārstiem un māsiņām. Darbs citā nodaļā tomēr atšķirtos, un vajadzētu ko mācīties. Varbūt nebūtu slikti, varbūt pat labi, tikai Birutai šķita, nedrīkst noklusēt, ka viņa ir stāvoklī.

Severīna acis uzšķīla niknu dzirksteli.

— Stāvoklī?! To bērnu tu man esi izkrāpusi!

— Kā... izkrāpusi? — Biruta apstulba.

— Vai es neteicu, ka gribu tikai tevi? Ne tavus radus, ne bērnu...

— Par bērnu neesam runājuši, — viņa nezin kādēļ taisnojās.

— Tas bija jāsaprot. Bet izrādās — tāda pati mātīte kā visas. Vajag mazuļa! Tīšuprāt mani nebrīdināji! Un es, nabags, iekritu!

Birutai sanāca dusmas.

— Nevaimanā, es tevi nebaidu ar ārlaulības bērnu! Un, ja tu viņu negribi, pati izaudzināšu, — viņa lepni atcirta, uzvilka mēteli un aizbrauca atpakaļ uz šķebīgi dvākojošo mājokli. Cik labi, ka tāds bija. Nevajadzēja samierināties vai iet pie mammas.

Vēlāk Severīns atvainojās, tomēr Birutu neatstāja sajuta, ka viņu kopdzīve izjukusi, vēl lāgā neiesākusies. Šo nojausmu pastiprināja darba biedreņu līd/jūtīgie skatieni, kas šķietami kaut ko vēstīja un reizē slēpa. “Nevar būt,” Biruta centās sevi pārliecināt, un tomēr šaubas grauza.

Kad piedzima Uzlte, mazule piepildīja dienas un naktis bez atlikuma. Meita bija braša: trīs kilo astoņsimt gramu smaga, piecdesmit divus centimetrus gara. Melnām, spožām acīm un tumšām sprogām, kam cauri vīdēja galvas āda. Viss no Sevcrīna un nekā no Birutas pašas. Tomēr mīļa, bezgala nevarīga un tuva, it kā viņas arvien vēl vienotu nabassaite.

Biruta gribēja tikt ar visu galā pati. Mazgāja autiņus, vārīja, gludināja no abām pusēm. Skrēja pie gultiņas, tikko mazā ieņerkstējās, baroja tieši pēc trim stundām — kā lasījusi grāmatās. Pēc nedēļas temperatūra bija augšā un jaunā māmiņa gar zemi. Atnāca mamma un pateica: tādēļ, ka bērns piedzimis, nevajag prātu zaudēt. Ieviesa citu kārtību, ne tik atbilstošu grāmatām, bet mazā nejutās sliktāk. Mamma vienīgi brīnījās, kāpēc Severīns tikpat kā neparādās mājās. Biruta atrunājās, sak, dežūra, komandējums, tomēr beidzot nācās pateikt, ka viņš nevar izgulēties, ja mazā raud, tāpēc nakšņo pie drauga.

— Kas tie par laikiem, kad vīrietis iet gulēt pie vīrieša! mamma pukojās.

— Ne jau pie... bet viņa dzīvoklī, — Biruta taisnojās.

— Nu skaties! Tādiem nakts draugiem rītā parasti uzrodas brunči. Kad sievai zīdainis, visvieglāk vīru pazaudēt.

Atkal mamma ar saviem spriedumiem! Varbūt tieši tādēļ Birutai nepatika viņas valoda, ka pašu tirdīja aizdomas.

Severīns atnāca un uzturējās vairākas stundas, bet neiegāja otrā istabā, kur Ilzītc, lai paskatītos. Kad sāka raudāt, teica:

— Tavs bērns bļauj. Ej, nomierini taču!

It kā pa jokam, tomēr nopietni. Varbūt Severīns jūtas vīlies, ka meitene, Biruta sprieda. Divas jau ir, nu vēl trešā.

Iespējams, cili viri velk uz zoba: tāds ckstcijcrs, bet dēlu nevar... Aizvainots?

Kad raudzībās nāca kolēģes no slimnīcas, Severīna nebija mājās. Toties, kad ieradās Dzintra un Alfrēds, viņš izrādījās brīnišķīgs namatēvs. Neatlaidīgi aicināja baudīt Birutas sarūpēto cienastu, lika galdā labāko armēņu konjaku no saviem pacientu dāvanu krājumiem un pildīja glāzes, tikko tās bija tukšas. Viņš slavēja sievu un jūsmoja par meitiņu. Biruta iepleta acis: tāds pirmoreiz! Vai izlikās? Bet varbūt žvingulis atrāvis sirdsdurvis? Nīgrums, neiecietība — ja nu tie bija tikai ikdienas rūpju un raižu uzslāņojums?

Viņa staroja. Viņa bija laimīga!

Ceļā uz mājām Dzintra to pateica skaļi. Alfrēds piekrītot māja ar galvu. Un Severīns tik sirsnīgs! Neparko neļāva brauki līdz stacijai ar tramvaju — nokavēšot pēdējo vilcienu. Kādēļ zem loga viņa mašīna? Lai rullētu! Iedzēris? Nieki! Viņu miliči neapturot.

Gaidīdama vīru atgriežamies, Biruta uztraucās un piktojās. Viņš bija jūtami iereibis, un tad var nezin kas gadīties. Pat avārija. Vai tiesības zaudēt. Muļķīgi. Tikai tādēļ, lai celtos radu acīs. Radu, kuri viņam galīgi vienaldzīgi, ka daudzreiz paziņojis.

Arvien biežāk Severīns sāka braukt iedzēris. Izskatījās, ka tas viņam sagādā īpašu prieku, toties Biruta baiļojās. Visvairāk, ja līdzi bija Ilzīte.

— Tad ej kājām! — vīrs atcirta. Tūlīt gan atvainojās: — Es pajokoju. Tev jāsaprot, ka vīrietim vajadzīgs risks. Iet pa nedrošu ledu, nezinot, tiks līdz otram krastam vai ne.

— Riskē pats, bet ne ar bērnu!

— Tu slēp pati savas bailes!

— Ja ar mani kas notiks, Ilzīte paliks...

— Viņai ir tēvs.

— Redzams, kāds...

— Nu kāds? Saki vien, saki!

— Nerunāsim vairs par to! Nav jēgas.

— Ko es teicu pašā sākumā. Tavas bailes ir bezjēdzīgas, zīdītājas komplekss.

Ka vienmēr, punktu ķildai pielika Severīns. Ikreiz izrādījās, ka viņš gudrais, bet sieva muļķe un kašķīga. Biruta apbrīnoja izveicību visu tā pagriezt, dusmojās uz sevi un nolēma labāk turēt mēli aiz zobiem.

Bija smagi. Gribējās pasūdzēties kādam, kas saprastu, pažēlotu, ļautu izraudāties uz pleca. Mammu nedrīkstēja iesaistīt savās nebūšanās. Viņa mierinātu no sirds, bet vēlāk pati nomocītos, naktīs negulētu, nē, tādu smagumu uzkraut mammai nedrīkstēja. Dzintrai? Nekad un nemūžam! Lai domā vien, ka māsa ir laimīgākā sieva pasaulē, kāda Dzintra pati nav un nevar būt. Alfrēds? Nē, nē, kur nu viņš! Vīrietim mode citai par sievu žēloties, sieviete saprot, ka, viena pāridarījumus otram klāstīdama, pati sevi noniecinātu. Draudzenes? Birutai vairs nebija draudzeņu. Skolasbiedrenes viņa pameta Alfrēda dēļ un, kad sākās romāns ar Severinu, atsvešinājās arī no Asjas un citām slimnīcā.

Vai viņa maz drīkstēja sūdzēties? Naudas rūpes nezināja un ne jau pati bija lielā pelnītāja, lai gan sāka strādāt, tiklīdz beidzās atļautais bezalgas atvaļinājums — seši mēneši. Par bērnu nevajadzēja uztraukties. Mamma Ilzīti auklēja pašaizliedzīgi un justos atraidīta, aizvainota, ja Biruta neļautu. Dzintras Ingu bija pievākuši Alfrēda vecāki, Dzīti mamma paņēma par savu mazbērnu.

No cinīša uz cinīti, ar lēcienu pāri muklājam, un, skat, sauss uzkalniņš kā paradīze purva vidū. Tā Bimta dzīvoja.

Viņa pārliecinājās, ka Severīna sieva nebija melojusi. Viņš tiešām kļuva nesavaldīgs un rupjš, ja nācās atbildēt, kur bijis, kur ies, kad atgriezīsies un cik ilgi uzturēsies mājās. “Nespiego!” viņš atcirta. “Kas tev par daļu!” Vai: “Nelien manās darīšanās!” Ko gribēja, to stāstīja nejautāts. Visvairāk par savām veiksmēm un panākumiem. Biruta nebija vairs klāt un neredzēja, tāpēc ka strādāja tagad citā nodaļā, kā Severīns vēlējās. Turienes ikdiena un notikumi viņu neinteresēja. Vienīgi daža klača, kas uzjautrināja. Severīns smējās par tenkām, varbūt arī tādēļ, ka baidījās: šādas lādas ziņas varētu nonākt Birutas ausīs. Ja smejas, tātad aplamības. “Kaut nu tā būtu,” viņa vēlējās. Satiekot Asju no “vecās” nodaļas, šķita, ka draudzene it kā grib ko sacīt un tomēr noklusē. Biruta pavisam reāli juta: kāja slīd akacī!

Rokas izmisīgi ieķeras ciņa cekulā. Noturēties, nenogrimt! Un izdodas izvilkties sausumā!

Dažreiz viņi iesēdās mašīnā un brauca. Kā agrāk — kur deguns rāda. Pusdienoja vai ēda vakariņās kādas mazpilsētas restorānā. Scverīns pasūtīja vīnu. Biruta iebilda. Viņš neklausīja, raustīja plecus: agrāk esot tikai smējusies. Biruta atbildēja, ka toreiz bijusi mīļākā un priecājusies par dēku. Tagad viņai esot zīdītājas komplekss. Lai arī bērnu vairs nebaroja. Tas mātei saglabājas līdz pēdējai stundiņai.

— Tad tu esi mirusi kā sieviete, — Severīns drūmi secināja.

Tik traki vis nerādījās. Vakarā viņi gulēja savā istabā. Ilzīte miegā šņākuļoja, un Biruta tikko bija bijusi sieviete.

— Kad pastāstīsi par savu pirmo mīlestību? — Severīns vaicāja.

— Tu esi mana pirmā mīlestība.

— Nepūt pīlītes! Tu jau pazini vīrieti pirms manis.

— Jā. Bet tas nebija nopietni.

— Ielaidies uz dullo? Pa pjanku?

— Varbūt.

— Nemelo! Es vēl to pļauku neesmu aizmirsis.

— Nopelnīji!

— Nu redzi. Tāda tu esi. Kas viņš bija?

— Vai nav vienalga?

— Nav vis.

— Klasesbiedrs. Draudzējāmies.

— Jā, tā to tagad sauc. Un arī vārds viņam ir?

— Kāda nozīme — Jānis vai Pēteris?

— Tomēr... Ja gadās satikt... Muļķīga situācija, kad nezini, ar ko runā.

— Nē, tu viņu neesi pat redzējis.

— Un tu? Varbūt kādreiz redzies?

— Nē.

— Kāpēc? Būtu ko atcerēties. Salīdzināt...

— Sievietes tā nedara. Varbūt jūs...

— Bet domās? Domās taču mani ar viņu salīdzini?

— Nē. Nekad.

— Tu tomēr nesaki, ka ar mani labāk.

— Teicu — negribu salīdzināt. Un atminēties ari ne.

— Neticu. To neaizmirst, ja...

Biruta atgrūda Severīna roku, lai neguļ uz viņas krūtīm kā malkas pagale.

— Nu re, tu satraucies gan! Un es tev kļuvu pretīgs.

— Beidz! Nespīdzini mani! — Biruta lūdzās, asaras valdīdama. Nē, neraudās, par spīti neraudās!

— Mīloša sieva sen būtu visu par sevi izstāstījusi, bet no tevis pat ar knīpstangām nevarētu izvilkt. Jau divus gadus esam precējušies, gads vēl iepriekš — un ko es par tevi zinu? Vai tā ir dzīve? Un vēl pārmet: nespīdzini! Kurš kuru spīdzina, gribētu zināt!

— Es par tavu pagātni nejautāju. Un par tagadni arī ne...

— Ko tas nozīmē? Par kādu tagadni?

— Labāk nerunāsim par to. Es baidos...

— Par savu sievu es tev visu izstāstīju!

— Protams! Viņai palika pavisam nedaudz, ko papildināt.

— Nesaprotu, kāpēc tev gribas saķildoties. Labāk, kad iz-kašķējas?

Binita piecēlās, piegāja pie meitas gultiņas, sačubināja segu, lai gan vajadzības nebija. Viņa nespēja ilgāk palikt blakus šim paštaisnajam tēvainim. Ja vēl vienu vārdu, viņš dabūtu tādu pašu pļauku kā to, kuru nespēja aizmirst. Lai neliktos tūlīt blakām, Biruta bez vajadzības aizgāja uz tualeti, norāva ūdeni. Tad ieslīdēja virtuvē, padzērās, lai gan negribējās. Pasēdēja uz ķeblīša, līdz uznāca drebuļi.

Severīns tikmēr bija samiegojies. Nomurminājis: ”Kur tik ilgi?” —, piespieda Birutu sev klāt — liels un silts. Bija labi. Tomēr labi.

‘‘Tēva klīnika" arvien vēl stāvēja klusa, tumša un biedējoša kā aizvērts zārks. īres skaitītājs vairs netikšķēja. Skaidrāks par skaidru, ka neviens neko nemaksās. Toties sāka darboties apkures naudas skaitītājs — santīms pie santīma, lats pie lata. Par tukša gaisa sildīšanu. Mitrohini par savu dzīvokli nenorēķinājās. Dzintra nespēja viņiem piedot arī laupītāja uzsūlīšanu. Un Biruta vēl aizstāvēja, ka

nc jau tīšam. Ja pašai bulu bijis jāsēd piesietai pie krēsla, netīru lupatu mutē, nezinot, vai būs dzīvot vai mirt, tad runātu citādi. Kāds draugs, tāds pats! Kārtīgu cilvēku draugi nestaigā laupīdami Vainīgais vēl nebija tiesāts, un diezin vai jelkad tas notiks. Profesionālus noziedzniekus nevarēja dabūt aiz restēm. Kas dzīsies pakaļ diletantam! Tāpēc Dzintra nolēma pati sevi atriebt. Ja netiek klāt laupītājam, atdarīs viņa draugiem. Mitrohini jāizēd no dzīvokļa. Lai peles danco tāpat kā "tēva klīnikā”, vismaz bezkauņas neiedzīvosies uz viņas, namsaimnieces rēķina!

— Zini, mās, — Dzintra kāduvakar sacīja. — Mums vajag suni.

Biruta brīdi palika mēma, tad attapās.

— Ā! Lorenču esi salasījusies. "Cilvēkam vajag suni,” jā? Grāmatās un bildītēs viņi ir brīnišķīgi. Nesmird un nepie-spalvo māju. Toties īstenībā... Mēs neesam radušas, un vecumā... Tu pat runci nelaid istabā.

— Viņš ir kolaboracionists. To nevar piedot. Bet suns... Es nedomāju kādu plušķainu pūdeli vai ko tamlīdzīgu. Sargu. Lai paskrubina stilbus laupītājiem un viņu draugiem.

— Kas dzīvotu ārā? Tādu varētu.

— Bet niknu! Ko tu domā par pitbulleijeru?

— To neglīteni ar cūkas purnu?

— Neskati vīni no cepures! Dti ari nav virs un cepuri nevalkā... lai ari suns... Kas svarīgāks — labs izskats vai laba sirds?

— Kāda sirds? Tie esot īstie asinssuņi!

— Gan jau saimniekam uzticīgi. Svešus lai plēš.

— Tev nav bail, ka mūs iesūdzēs tiesā? Dažreiz tie uzbrūkot pat saimniekam.

— Hiti... Tad varbūt neder.

— Kas vainas vilkam?

— Vecmodīgs. Un cilvēki no vilku suņiem vairs nebaidās.

— Kam tev vajag, lai tik ļoti baidītos?

— Un kam man suns, ja nebaidās? Lai Mitrohini svīst nāves sviedrus, kamēr no vārtiņiem līdz durvīm tiek!

— Mās, mās! — Biruta norāja.

— Bet citādi viņus prom nedabūsim. Mūs pirmās iznesīs...Viņi paliks!

— Sūdzēsim liesā par nemaksāšanu.

— Un to Bulduru Apvīteni ari pie reizes? Nē, nē, es pa tiesām nevazāšos. Iedomāties nevari, cik advokāts vien prasa!

Advokāts... Abām prātā ienāca Alfrēds, un par suņiem runāt vairs negribējās.

Tomēr cituvakar Dzintra sāka atkal. Bija pieķērusies šai domai ar buldoga kampienu. Jā, kāpēc ne buldogs? Viņa nopirka grāmatu “Tavs četrkājainais draugs”, lasīja pati un izglītoja arī māsu.

Izrādījās, ka īstie buldogi ir smalki un Latvijā reti suņi. Tie, kurus tā saucot, patiesībā esot bokseri. Dzintrai nepatika: purns krunkains kā vecim, bet dibens piedauzīgi atkailināts. — Ekshibicionists, — viņa pasludināja.

“Neapoles mastilk zilganpelēkā krāsa ļauj sunim pilnīgi saplūst ar tumsu un kļūt neredzamam. Šā suņa riešana skan kā lauvas rēciens.” Jā! Tas būs īstais! Vakarā vecais Mit-rohins, drusku ieķemmējis, vērs vārtiņus, un pēkšņi atskanēs lauvas rēciens. Nevis kaut kur tālu, pa atvērtu logu no televizora vai kaimiņu daļā aiz. sētas, bet pie papēžiem! Milrohiniete neuzdrošināsies iziet no dzīvokļa, zaudēs darbu, par kuru ilgi neesot algu saņēmusi. Jābrīnās, kāpēc gan strādā un pati neraksta atlūgumu, ja nemaksā. Vienīgi dēls, tas lamzaks... Ka neiegrūž sunītim ko nelabu. Nē, Dzintras suns būs mācīts un no svešām rokām neko neņems. Tikai rēks un kodīs. Cik ilgi īrnieki cietīs? Sūdzēsies? Kam? Un par ko? Nevar būt, ka šīs valsts likumi neaizstāv īpašnieka tiesības vismaz tiktāl, lai drīkstētu mājā turēt tādu suni, kādu grib.

Dzintra uzlūkoja savu iecerēto bildē. Skaistulis nebija. Kā skumjas, kā nogurušas acis, nokārušies plaksti. Tam sunim viss bija nokāries! Arī vaigi, ausis! Un pats papliks, īsu spalvu. Vai ziemu ārā izturēs? Toties labi, ka masīva ķermeņa uzbūve. Iedzīs respektu ar izskatu, nemaz nevajadzēs vienmēr kost.

“Vakara Ziņās” Dzintra pētīja sludinājumus un beidzot ieraudzīja: 'Pārdod Neapoles mastilā kucēnus. Telefons...” Neapoles! Kā skanēja! Nevis kaut kas no Austrumeiropas vai, nedod Dievs, no Sibīrijas — kā laika. Tā pastāvīgi atgādinātu nabaga deportētos. Bet Neapoles! Neapoles naktis, Neapoles dziesmas, Neapoles zilās debesis. Un zilais mastifs!

Suņumamma likās visai augstprātīga dāma. Vai zvanītāja zinot, ka Neapoles mastifs esot ļoti sena, reta un dārga suņu šķirne? Tas prasot īpašu kopšanu.

— Ja esmu izaudzinājusi dēlu, tad suni jau nu pratīšu gan, — Dzintra pašapzinīgi atbildēja. — Cik maksā kucēns? Puika, protams.

Sieviete nosauca summu. Dzintrai aizrāvās elpa. Ardievu, zilā Neapole, kas saplūst ar tumsu! Bet suņumamma cietsirdīgi turpināja:

— Tas ir prestiža suns, ko var atļauties tikai ļoti turīgi ļaudis. Jāņem vērā, ka dārga būs arī pieauguša barošana. Piemēram, brokastīs divi kukuļi baltmaizes, litrs piena, dienā kilograms liellopa gaļas un krietna bļoda auzu tumes. Tas nav pensionāru sunītis, — viņa vīzdegunīgi piemetināja, it kā zinātu zvanītājas vecumu.

— Paldies! Es padomāšu, — Dzintra tikpat augstprātīgi atteica.

— Tikai ne ilgi! Man ņēmēju netrūkst.

Lai neizliekas, Dzintra nodomāja. Par tādu cenu! Un barojams labāk par ģimenes apgādnieku!

Dzintra meklēja suni, Ingus — īrnieku izputējušās “Astra Print” vietā. Telpas klusā Pārdaugavas ieliņā nevienu firmu neinteresēja. Centru, centru, centru! Pat zīlēšanas saloni gribēja centru. Nebūtu ielas durvis atjaunotas, varētu izīrēt dzīvošanai. Par krietnu summu pārdot īres tiesības uz divdesmit, kaut vai deviņdesmit deviņiem gadiem, nodrošinoties pret ikmēneša nemaksāšanu. Viņš gribēja vēlreiz dzīvokli labi apskatīt, apsverot šo iespēju.

— Nav atslēgas. — Dzintra noplātīja rokas. — Vienīgi priekškaramā, bet ko tā līdz...

— Kā nav? — Ingus brīnījās.

Mamma paskaidroja, ka abus komplektus atdevusi īrniekiem. Kā godīgs cilvēks godīgam.

— Muļķe! — dēls izgrūda un tūlīt gan nožēloja, jo mamma apsviedās un, durvis aizcirzdama, ieskrēja savā istabā.

Kad Ingus ienāca, viņa gulēja knūpus un raudāja.

— Bet, mamm... — dēls vilka mīlīgi kā bērnībā, kad gribēja pielabināties. — Vai tiešām tevi nav nevienas biznesa dzīsliņas? Pilnīgi un visa no tiem laikiem?

Dzintra pietrūkās sēdus un skatījās aizraudātām acīm. Apsarkušie plaksti kā saņurkāts papīrs. Dziļas grumbas uz. abām pusēm no deguna un lūpu kaktiņiem. Ļengans dubult-zods. Slikti ilgviļņi sirmos matos. Veca! Pēkšņi Ingus īsti ieraudzīja un skaidri saprata, ka mamma kļuvusi veca. Pašapzinīgā “sieviete ar augstāko izglītību”, kā mēdza par sevi teikt, tagad bija sirma pensionāre, no kuras patiešām nevarēja prasīt ne sajēgu biznesā, ne loģiku vispār.

— Piedod... — viņš nomurmināja.

— Pats esi no tiem laikiem! — Dzintra nespēja rimties. — Es no šiem, tikai labākā izpildījumā nekā atjaunotie. Toreiz godaprāts un pienākums cilvēkiem nebija sveši jēdzieni.

— Jā, mamm, jā... — Ingus piekrita, nolēmis nekad vairs nerunāt pretī.

Viņš ilgi pūlējās, kamēr noņēma durvju aplodu un izkala caurumu stenderē, lai atslēgu dabūtu laukā. Dzintra pa brīdim stāvēja blakus, vismaz ar savu klātbūtni gribēdama palīdzēt. Uzvārīja kāliju, pienesa darba vietā. Nostenējās, novaidējās, lai dēls jūt, ka viņa bēdājas.

Beidzot durvis varēja atvērt. Istabas pilnīgi tukšas. Tās krēslainas darīja nolaistās žalūzijas, vienīgā manta, ko Apvītenis atstājis un kuras dēļ Dzintra sabojājusi lepnās durvis uz ielas pusi, likdama pierīkot priekškaramo atslēgu. Ingus ieslēdza gaismu. Uz palodzes kas ievizējās. Tur mētājas abi atslēgu komplekti.

Dzintras sašutumam nebija gala. Tik paslepen izvākties, it kā nevis savu, bet zagtu mantu vestu prom! Nūjā, lai nepamanītu, nenoskatītu! Lai varētu nemaksāt. Un atslēgas nosvieduši kā izsmieklam. Kam tās, kad stendere izlauzta? Afēristi un bezgoži, vairāk nekas!

— Tie krievi izrādījās solīdāki! Vismaz durvis atstāja nenoslēgtas un grīdu izmazgāja, — viņa bija spiesta atzīt.

Iesitis divas naglas stenderē, lai pagaidām durvis turētos ciet, Ingus steidzās prom, solīdams sagādāt visu vajadzīgo un atbraukt citudien. Gan būs labi, gan jau, Dzintra sevi mierināja. Ingum veiklas rokas, tāpat kā Fredim. Viņa noskatīja dēlu aizejam. No mugurpuses tēvs kas tēvs. Sejā ne tik līdzīgs, bet stāvs un gaita... Pat mašīnas atslēgu virpina uz pirksta kā Fredis. Puika jau bija cilvēks, kad tēvs skaitīja to vecumu, kas tagad dēlam.

Dzintra brīnījās, kur palikuši gadi. Neviens neiekrita atmiņā kā akmens, sagādājot sāpes vai uzsitot gaviļu šļakstus augstu pāri citiem. Laika mērs bija Ingus. Auga, precējās, šķīrās, precējās vēlreiz. Ja nebūtu dēla, varētu šaubīties, vai tic gadu desmiti maz bijuši. Protams, ja neskatījās spogulī, un to nu viņa darīja gaužām reti, nevis kā māsa, kas rītos un vakaros vai stundu pavadīja spoguļa priekša. Ja vēl Alfrēds pēc darba nāktu mājās...

7

Rītos viņiem nebija pa ceļam. Dzintrai rūpnīcas plānu daļā vajadzēja ierasties deviņos, Fredim tiesas sēdēs — ne agrāk par desmitiem, advokātu kantorī tāpat. Toties, ja brauca uz kādu rajonu, viņš taisījās prom jau agmmā.

Mājās Dzintra atgriezās noteiktā stundā ar vienu no diviem vilcieniem, otro, kad aizkavējās veikalā.

Siltā laikā vīramāte un Ingus nāca pretī uz staciju. Vilcieni kursēja bieži, ilgi gaidīt nevajadzēja. Ieraudzījis māti izkāpjam, puika metās viņas apkampienos ar tādu sparu, it kā pusmūžu būtu bijuši šķini. Vai tik vētrainas jūtas vai vienīgi enerģijas izpausme, Dzintra minēja. Lai kā, patīkami. Tad viņi devās mājās. Mazais parasti brauca ar trīsriteni.

— Kad es būšu liels un tu veca, vai tad tu rullēsi mani sagaidīt? — reiz viņš spriedelēja. — Es varētu tev atdot šo riteni, kad pašam vairs nevajadzēs.

Abas mammas smējās par bērna nopietnību.

Alfrēds atgriezās kā kuru dienu, bet allaž iepriekš sacīja, cikos. Stundas, augstākais divu stundu robežās tā ari notika. Pavisam cits cilvēks nekā tas, kurš Kuldīgas laikos pazuda dienām un nedēļām. Dzintra varēja būt mierīga, un viņa arī bija, tomēr šad tad atmiņā uzplaiksnīja, kā gaidīja, minēja... Kur Fredis blandījās, kas notika? Ja reiz noskaidrotu, izmestu no prāta uz visiem laikiem. Un tāpēc — vēl pirmajos laulības gados — noprasīja skaidri un gaiši.

Fredis it kā pasmējās, it kā nevērīgi izmeta:

— Jauns biju... brīvs cilvēks. Draugi, un tā...

— Bet varēji taču aizejot brīdināt, sak, neesmu pielaulāts, gribu padraiskoties, nerādīšos nedēļu. Es mocījos... uztraucos, gaidīju...

— Jā... jā... Man žēl, bet... nejautā vairs nekad. Es nevaru paskaidrot.

Viņa acis bija saltas kā rudens ūdeņi, un, lai gan Fredi nevarēja saukt par noslēgtu, Dzintra saprata, ka uz šo jautājumu nekad atbildi nedabūs, labāk aizmirst vai izlikties aizmirsusi, tikai nevaicāt, ja negribēja bojāt attiecības.

Vakaros vira vecāki sēdēja lielajā istabā pie televizora. Vīramāte ar saviem darbiem bija galā — viņa pieskatīja mazdēlu, kamēr jaunie strādāja, un ikdienā vārīja ēst. Svētdienās ļāva, lai vedekla rāda savus kulinārijas brīnumus. Dzintra centās, un visi slavēja. īpaši vīratēvs. Pēc otrā infarkta vienīgā bauda, kas palikusi, esot garšīgi paēst. Vēl Dzintra bija apņēmusies gādāt par tīrību, un viņas otrā darba diena vakaros tikai sākās. Allaž atradās, ko pamazgāt vai piekārtot. Sestdienās mazgāja lielo veļu un pamatīgi uzkopa māju. Fredis ar Ingu tikmēr jūrmalā peldējās un sauļojās, ziemā slēpoja. Vīra vecāki vasarā cauras dienas rušinājās dārzā. Nudien brīnums, kur tik mazā pleķītī varēja atrast tik daudz darba! Dažreiz pat Fredi aicināja talkā. Viņš gāja, bet izskatījās, ka bez īsta prieka.

Toties vakaros abi ar puiku lielā labpatikā vāļājās uz paklāja kamīna priekšā. Vai nu, izstiepušies garšļaukus, spēlēja ričuraču, vēlāk šahu, vai kaut ko būvēja no konstruktoru detaļām, citreiz gluži vienkārši plosījās.

Dzintrai tāda vārtīšanās nebija pa prātam. Tomēr putekļi, grīda palika grīda. Vai cilvēki galdus, krēslus uu gultas greznībai taisījuši? Taču ērtībai un kārtībai. Kādēļ gan jāatgriežas alu laikmetā? Ja viņa neizturēja un kaut ko teica, abi vainīgie nelikās ne zinis. Arī vecāmāte klusēja, iespējams, jutās vainīga, ka dēlam no mazotnes atļāvusi. Un nu tas aiziet otrā paaudzē... Pateikt skaļi, ko domā, vai mīļā miera labad iekost mēlē? Dzintrai māte bija mācījusi aizskaitīt līdz desmit, un dzīve apstiprinājusi, ka tas ir gudrs padoms. Viņa pie vērsās ekrānam. Diez ko jau nerādīja, bet domu novēršanai un prāta nomierināšanai derēja viss. Sākot ar Hugo Diega jociņiem, beidzot ar politbiroja locekļu sastingušajiem ģīmjiem un katra vārda lasīšanu no papīra.

Tādā ierastā, mierīgā, varbūt pagarlaicīgā, toties stabilā ritmā dzīve plūda gadiem ilgi. Iespējams, Dzintra satrauktos, ja sāktu meklēt mūža jēgu. Bet viņa to nedarīja, uzskatīdama, ka dzīves galvenais saturs ir bērns. Un laime — ja vīrs nedzer, ir uzticīgs. Vai nebija vērojams, ka daudzas sievietes, laimi cerēdamas, apprec savu nelaimi? Žēlojas un cieš... Dzintra tad klausījās, juta līdzi, bet vēlāk atviegloti uzelpoja: viņai nebija par ko gausties.

Aukstā ziemas rītā, kad Dzintra jau taisījās uz staciju, atskanēja telefona zvans. Fredi meklēja biežāk, un tāpēc viņa gāja vien laukā pa durvim, lai nenokavētu vilcienu. Vīrs sauca atpakaļ. Mamma kliegtin kliedzot pēc Dzintras. Vēl nebija pielikusi klausuli pie auss, kad jau dzirdēja:

— Meitiņ! Meitiņ! Tētis pagalam! Tētis nomiris!

Sekoja šņuksti, deguna šņaukāšana, uztraukta vervelēšana: pašā agrumā, cikos īsti, kas lai zina, bijusi tādā pusnomodā kā uz celšanos, tētis sācis krākt, bet vai kāds brīnums, kurš vīrietis nekrāc; gandrīz gribējusi celties un pabikstīt, sak, pagriezies uz sāniem, bet domājusi, lai jau... tikpat aizmigšanas nebūs, viņš pēc brītiņa smagi nopūties, it kā iegārdzies, tad apklusis, viņa nodomājusi, re, pārgāja, pati arī drusku iekritusi nomiedzi, tad uztrūkusies kā saukta, prasījusi: ei, tēv, vai sacīji ko, bet viņš neatbildējis, nodomājusi, nu gan cieši aizmidzis; drīz cēlusies, mazgājusies, bet viņš nekustas, pasaukusi — nedzird, piegājusi, papurinājusi — patiesi ne-kus-tē-jies!

Sākās viss, kas tādās reizēs notiek. Vajadzēja paziņot, ka nebūs darbā, traukties pie mammas, mierināt ar vārdiem un zālēm. To labāk zināja Biruta, ari par ārstu. Dzintra zvanīja sanitārajam dienestam. Mašīnu solīja tikai nākamā dienā.

— Lai mirušais guļ siltā istabā divdesmit četras stundas?

— Daudz izsaukumu. Jāgaida.

— Mirušais nevar gaidīt.

— Tam gan nav kur steigties, — klausulē pajokoja. Ikdiena, savs humors vajadzīgs.

Severīns nokārtoja, ka tēvu uz morgu aizveda pēc pāris stundām.

Mamma noņēma gultas drēbes, salocīja, segu un spilvenu uzlika virsū.

— Ko ar tām?

— Slimnīcā izmazgā un klāj no jauna, — bilda Biruta.

— Jāsadedzina! — iesaucās Dzintra.

— Bet nav taču krāsns! Kas tie par dzīvokļiem! — Mamma atkal sāka raudāt aizvilkdamās, un meitas saprata, ka ne jau par krāsni un mājokli, kurā nav iespējams sadedzināt nāves cisas.

Gatavojoties bērēm, ik solī sastapās divas pilnīgi pretējas puses. Noskumušās, nāves izbiedētās meitas un cilvēki, kam nāves apkalpošana ierasts un pamaz atalgots ikdienas darbs. Tuvinieki vēlētos aizgājējam visu labāko, darbinieki piedāvā, kas pa rokai. Smagu kokšķiedras plātņu zārku. Izvēlieties drapējumu: tumšzilu kokvilnas audumu vai brūnu saržu! Atlasu? Melnu vai pelēku? Meklējiet veikalos, aizvediet uz darbnīcu, kas atrodas Lielajos kapos, bijušajā baznīcā vai kapličā, ieeja no Mēness ielas. Vienojieties ar meistarēm. Meistare: kāpēc man jāķēpājas ar atlasu? Cita: labi, es izpalīdzēšu! Sēru lentes? Šodien brūnas un pelēkas, baltās un melnās tirgojām pagājšnedēļ.

Biruta nopirka audumu un sašuva pati. Tillu pārsegam sameklēja komisijas veikalā, jo zārku darbnīcā piedāvāja marli vai katūnu.

Visvienkāršāk bija sarunāt bēru mielastu kafejnīcā.

Maksājiet — un būs. Dzintra gan mazliet baiļojās — pārāk viegli tas atrisinājās. Dažas dienas apgrozoties, kur pēenāves lietas kārto, bija saklausījusies gan par zārkiem, kam nelaiķis cauri izkritis, gan zem smilšu svara ielūzušiem un ari par kafejnīcām, kur pārpratuma dēļ vieni dzer kāzas, kad otri ierodas uz bēru mielastu. Vai darbinieki pasūtījumu aizmirsuši un laipni atvainojas.

Nekas tamlīdzīgs neatgadījās. Tēvu apglabāja pa godam.

Tikai, kad bēru rūpes un pārdzīvojumi bija garām un atgriezās ierastā ikdiena, Dzintra īsti apjēdza: tēta vairs nav! Lai arī viņi neredzējās bieži un, godīgi sakot, Dzintra ne katru dienu tēvu iedomāja, tomēr — tikai tagad saprata: viņa bija peldējusi drošības sajūtā, ka tēvs ir. Tepat, blakus, šai saulē. Sargājošs, kaut jau vecs un pati pieaugusi. Vecāki visu mūža ceļu ved bērnu pie rokas tāpat kā mazotnē, kad roķeles pa īstam gulēja tēva un mātes saujā. Ja viens vai otrs vai abi roku atlaiž., aizejot aizsaulē, bērns to jūt un — lai cik pašam gadu — paliek neaizsargāts; kļūst baisi kā tumsā, kad līdzās nav palīga un nevar to sasaukt.

— Vai tev nav tādas sajūtas? — Dzintra māsai reiz jautāja.

— Nē, — Biruta atbildēja. — Man liekas, tētis aizvien vēl ir, un, kad runāju ar mammu pa telefonu, pēdējā brīdī apraujos, lai nepaprasītu: ko tētis?...

— Tad gan...

— Jā... Kad ieeju tai dzīvoklī, ar acīm meklēju... Mamma nespēj un nespēj attapties. Saku: nebrauc ik dienas uz kapiem. Auksts laiks, auksti tramvaji, sasaldēsies. Viņa atbild: tomēr tuvāk. Grēks teikt, bet man likās... sevišķi pēdējos gados, kad abi pa māju... diez kādas mīlestības nebija.

— Mirušu vieglāk mīlēt nekā dzīvu. Tas nerunā pretī, labo vien atgādina.

— Tā ir... Un kas par mīlestību var būt tādā vecumā!?

— Septiņdesmit trīs... un četrdesmit astoņi laulībā — es viendien parēķināju. Netika līdz skaistām zelta kāzām. Mēs gan būtu viņiem sarīkojušas! Vai ne? Bet citi pāri nodzīvo un lielās, ka esot laimīgi.

— Lai nestāsta! Neticu! Piecdesmit gadus! Kas viss tur nav bijis! Ne, es negribētu. Paši dzīvi, bet jūtas sen mirušas. Nē!

— Es gan vēlētos. Mēs ar Fredi nemaz nebūsim tik veci. Pag... Man... septiņdesmit četri, Frcdim par diviem vairāk... Jā, prieka maz... Bet sudrabkāzas pēc septiņiem. Tad gan ballēsimies!

Viņa nenojauta, ka priekšā vēl vienas bēres. Nenovēršamas, jo dzīvības un nāves lokos jau ierakstītas.

Vasarā kapsēta mammai kļuva par galveno uzturēšanās vietu. Viņa atklāja koku, putnu un puķu valstību, uz kuru nevajag braukt ne vilcienā, ne autobusā. Ar diviem tramvajiem pagāja stunda, bet kur jāsteidzas? Pašas vecāki gulēja tālā lauku kapsētā, un, Rīgā dzīvojot, viņa nebija bez vajadzības pa kapiem blandījusies, tādēļ to jaukums izrādījās pilnīgs pārsteigums. Šeit vientuļš cilvēks atrada gan klusumu, gan sabiedrību. Ar aizgājēju varēja valodot arī mājās, bet te bija dzīvi cilvēki, kas četrās sienās vai nu garlaikojās, vai bija citiem pa kājām. Lielākoties sievietes. Kapsētā viņas ieguva nozīmību un dzīves saturu. Viņu darītais bija vajadzīgs, runātais tika uzklausīts. Te rosījās divu veidu kopējas: labprātīgās, kas stādījumus laistīja un ravēja, tā sakot, aiz mīlestības, un nolīgtās, kam tas bija maizes darbs. Pirmās rušināja nesteidzīgi, pasēdēja, klusi sarunājās un sapazinās ar citām līdzīgām. Otrās strādāja lietišķi un steidzīgi, stūma ķerras ar grabošām lejkannām, skaļi sasaucās, palaikam strīdējās un lamājās, tad atkal salaba. Atpūšoties atkrita uz soliņa blakus labprātīgajai, izvilka cigaretes, aizdedza un, dūmus pūšot, pastāstīja tā-ā-das lietas, ka nabaga atraitne nezināja, ņemt par pilnu vai uzskatīt par pasakām.

Vakarā, mājās pārnākusi, mamma zvanīja vienai meitai vai otrai, lai pavēstītu dzirdēto. Gan Dzintra, gan Biruta klausījās, brīnīdamās, ka māti tagad tik ļoti saista aizsaules būšanas un pavisam sīki notikumi kapsētā.

— Ko tu ēdi vakariņās? — Dzintra apjautājās.

— Ak, tāpat vien... — mamma izvairījās.

— Ko piekož pie “tāpat vien”? — meita lūkoja pajokot.

— Liecies nu mierā! Man negribas.

— Mammu, nevar bez. ēšanas! Lai arī negribas.

— Tad man nelabi.

— Nerunā muļķības! — Dzintra norāja. — No bada varbūt nelabi.

— Kāda bada! Ledusskapis rūc visu diennakti.

— Vai nav tukšs?

— Nu atstājies taču reiz! — mamma sadusmojās. — Biruta arī! Kā sazvērējušās. Es tak neesmu jūs mācījusi par vēdem vien domāt!

— Atceros gan... Cepeši smaržoja. Bet kā mums, meitenēm, garšoja “peldošās salas"! Atminies?

— Jā, jā, man likās par saldām un tumīgām — olas, cukurs, piens. Drusku skābumiņa vajag arī saldēdicnam.

— Klausies! Atbrauc svētdien uz pusdienām! — Dzintra aicināja. Viņa domāja, ka mammai vienkārši negribas vārīt ēdienu tikai sev. Ja izdotos iekārdināt, uzdzīt apetīti... — Nu? Norunāts?

— Nē, nē! Svētdien kapos daudz cilvēku, nebūs labi, ja pie tēla neviena. Un negribas pa svešām mājām blandīties.

— Mammu, vai tad mana...?

— Ne lava, nekā, pati zini, ka sveša.

— Es gan tā nejūtos. Tik ilgi gadi... Kā savā.

— Bet es kapiņos esmu pieradusi. Labāk nekā mājās.

Ko Dzintra varēja teikt? Neko, lai neaizvainotu un nesa-strīdētos. Šo un līdzīgas sarunas viņa atgādināja māsai nākamajā ziemā, kad mamma sāka žēloties par nespēku un acīm redzami izdila. Biruta apstiprināja: mamma tiešam tikpat kā neēdot, pat ja viņai ko aiznesot. Māsas nolēma, ka Biruta parādīs mammu ārstiem.

— Un vēl viena lieta... — Dzintra sadrukstījās, tomēr saņēmās un teica tieši: — Vai tev nešķiet, ka dzīvokli vajadzētu kaut kā nokārtot?...

— Viņa pati... Reizi nedēļā es izmazgāju.

— Vai tu esi tik naiva vai izliecies? Ja ar mammu kas... dzīvoklis aizies izpildkomitejai.

— Nūjā... Neko darīt.

— Jāmēģina. Jāizdomā.

— Es ar to nenodarbošos, — Biruta sacīja.

— Nu-ū? Cik iigi, Ilze būs jau brūte, vajadzēs kur mesties.

— Vēl varbūt desmit gadi... Un tad katrai ģimenei pienākšoties atsevišķs dzīvoklis.

— Nu zini! Tie plēnumu lēmumi ir ar dakšām ūdenī rakstīti.

— Tad lai prec vīru ar dzīvokli.

— To nevar pasūtīt. Bet ja tu atsakies... Es parunāšu ar Fredi. Gan viņš kaut ko izdomās. Labi gan, ka personiskais advokāts mājās, ha, lia!

— Un ar mammu vajadzēs runāt. Nedomāju, ka aizmuguriski varēs nokārtot. Es neņemtos viņai pateikt...

— Jā, viegli nebūs. Nu redzēs...

Dzintrai arī dzīvokli nevajadzēja, lai gan... mūžīgā skriešana uz vilcienu bija līdz kaklam, un viņa drusku ap-skauda darbabiedrenes, kas pēc teātra iesēdās tramvajā vai trolejbusā un piebrauca pie mājas, kamēr viņai ar Fredi vajadzēja steigties uz staciju, kratīties vilcienā un iet pa tumsu caur mežu. Tomēr galvenā doma, kas nedeva miera: nav labi palaist vienīgo, ko vecāki savā mūžā ieguvuši. Māju zaudējuši, mantojumu arī. Citos laikos viņiem pienāktos Kārļonkuļa saimniecība. Tad to nepievāklu kaut kādi ienācēji, aiz labas sirds mājā ielaisti, kas pēc onkuļa nāves izrādījās īstie mantinieki. Frcdis skaidroja, ka viss likumīgi: kolhoznieka sētu manto palikušie sētas locekļi, un tie var nebūt radinieki. Jāpierāda vienīgi kopīga saimniekošana. Droši vien putras bļodiņu pasniedza un citādi vecam vīram palīdzēja, kā apgalvoja kaimiņi. Bet lai, nebija tā māja nekāda vērtība, dažus simtus rubļu varbūt. Nolaista.

Vismaz nedrīkstēja pieļaut, ka dzīvoklis pēc tiem pašiem dīvainajiem likumiem itin kā no gaisa nokrīt izpildkomitejai un negodīgi darbinieki to iztirgo pavisam nelikumīgi. Vai nebija dzirdēts?!

Kad Dzintra savus apsvērumus izklāstīja vīram un pateica, ka Biruta neko nedarīs, Fredis brīdi domāja, tad sacīja:

— Ir iespēja. Vienai meitai jāšķiras no vīra un jāpierakstās pie mātes kā ģimenes loceklei.

— To taču var izdarīt nešķiroties.

— Nē. Tad vajadzīga liela platība. Arī laulātajam un bērniem.

— Ir nu gan likumi! Tikumību sargā. Lai neskrien prom pēc pirmās ķildas!

— Nekā! No bezkauņām. Sākumā pierakstās viens, bet pēc tam atvelk visu varzu — laulāto, bērnus. Cilvēku daudz, kvadrātmetru maz, uz izpildkomiteju prom: dodiet dzīvokli, ņemiet rindā.

— Tad tu saki — jāšķiras?

— Mēs taču to nedarīsim.

— Biruta ne tik! Nav vērts pat runāt. Es domāju, viņa baidītos, ka Severins var otrreiz neprecēt...

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tik smuki vīrieši nav uzticami.

— Nu, nu... Filmās visi cēlākie mīlētāji ir kā bildes.

— Kino ir kino, bet dzīvē citādi. Kas mums liedz klusībā izšķirties? Tā, lai neviens nejauš, ne radi, ne draugi un, pasarg Dievs, Ingus ne. Kad orderis rokā, atkal sareģis-trēsimies.

— Bet tava mamma...

— ...viņai nu galīgi juridiskie sīkumi nav jāzina.

Fredim sievas dedzībā kaut kas nepatika. Ne puritāniska

godīguma dēļ. Viņš bija pietiekami veikls advokāts, un tāds nevar būt, ejot tikai un vienīgi pa taisno likumības ceļu. Advokāta māka slēpjas šauru sānceliņu atrašanā vai likumu līkloču izmantošanā. Kādai klientei advokāts Kamergrauzis droši vien ieteiktu šo variantu, bet, kad paša sieva puspa-jokam izteikto padomu pieņem tik viegli un ātri, tas drusku mulsināja.

Pēkšņi pār muguru pārskrēja karsts vilnis, un Fredim šķita, ka nosarkst. Brīvs! Kas var piespiest otrreiz precēties? Otrreiz piespiest? Toreiz dēls nedrīkstēja palikt bez tēva. Tagad Ingum pase kabatā. Nu jau...

— Ko tu domā? — Dzintra kļuva nepacietīga.

— To pašu... — Alfrēds drudžaini centās atcerēties, kur saruna pārtrūkusi.

— Es ar mammu parunāšu. Prātīgi. Būtu muļķīgi, ja mēs uzņemtos tās klapatas, bet viņa pateiktu “nē”. Lai pierakstītos, vajadzīga viņas atļauja, vai ne?

— Piekrišana.

— Kaut vai...

Izrādījās, ka mamma vēl nebija dzīvokli pārrakstījusi uz sava vārda, kaut pagājis gads kopš tēva nāves. Sacīja — īri maksājot, laukā neviens nemetīšot. Kādēļ pūlēties? Tāpat izpildkomiteja paņemšot, vienalga, kurš skaitās īrnieks.

— Kāpēc izpildkomitejai atdot? — Dzintra veikli satvēra nejauši pasviesto sarunas pavedienu. — Tev ir meitas, mazbērni, kam var noderēt.

— Nav tak mans!

— Bet vai nesākās ar tēva zelta pulksteni, ko viņš atdeva, lai mēs tajā graustā tiktu? No tā atkal šis dzīvoklis. Tikpat kā par zeltu pirkts.

— Visādi var tulkot. Un dzīvē tik dīvaini notiek. Šis, kas nav mūsu, it kā ir mūsu. Bet māja, kas par savu naudu pašu būvēta, tā nav mūsu... — mamma prātoja.

Dzintra bija pārsteigta. Viņa neatcerējās, ka māte vai tēvs kādreiz būtu pieminējuši namu Pārdaugavā. Likās aizmirsuši. Ne viņas, meitenes, kādreiz veda rādīt, ne stāstīja ko.

— Vai tu... vai tu par to domā?

— Ne tikai. Kopš tētis bija pensijā, itin bieži aizbraucām, nogājām garām. Sirds sāpēja, cik nodzīvota. Bet pavasaros, vasaras izskatījās labi, kad apkārt zaļums. Koki sveicināja. Izauguši tāpat kā jūs, meitenes.

— Es diez vai atrastu.

— Nevajag ar’. Citi laiki, eita dzīve. Mantojumā nedabūsit.

— Bet dzīvokli varētu.

— Kas tad man jādara? Testaments jāraksta, vai?

— Nē, nē! — Dzintra atgaiņājās, juzdama, ka “testamentu” mamma izspieda caur zobiem kā ienaidnieka vārdu. Laikam baidās, ka testaments un nāve slāv pārāk tuvu kopā. — Es varētu šeit pierakstīties. Ar to pietiek.

— Ak tā? Bet... tev jau ir kur dzīvot. Lai arī svešā mājā, bet kādreiz būs sava, Freda vecāki ar’ saules mūžu nedzīvos. Es labāk gribētu Ilzītei. Viņai noteikti vajadzēs.

Dzintra apmulsa. Te nu bija! Tāds pavērsiens ne prātā nenāca. Kaut kas jā izdomā — un pārliecinošs. Ā!

— Ilze vēl nav pilngadīga. Pat pases nav.

Mamma ieķiķinājās.

— Cik tur trūkst? Pāris gadu. Tos kaut kā, cerams, vēl novilkšu.

— Nu labi, — Dzintra piekrita, nodomādama: svarīgi, lai “process" sāktos. — Bet orderis uz tava vārda jādabū tik un tā. Es palīdzēšu.

Viņa to darīja pašaizliedzīgi. Mamma jutās nespēcīga, viena vairs neuzņēmās pat ceļu uz kapsētu. Bija ziema, un meitas pārliecināja, ka jāļauj, lai tur valda miers un klusums. Svecīšu vakarā un pirms Ziemassvētkiem Biruta aizvizināja ar mašīnu — viņai jau vairākus gadus bija tiesības, vienīgi pie braukšanas tika reti, jo mašīnu lietoja Severīns pats.

Dzintra zem rokas aizveda mammu uz namu pārvaldi, pati sagādāja tēva miršanas apliecības norakstu, un neko daudz vairāk arī nevajadzēja.

Tikai šķiršanās jāsteidzina, jo mamma vārguļoja. Sūdzējās par sāpēm pakrūtē. Biruta vadāja pie ārstiem, un ar katru gājienu māte tuvojās Talsu ielai. Beidzot nogulēja tur dažas nedēļas, un izrakstot diagnoze bija: kuņģa vēzis, ielaists.

Mājās vedot, Biruta mundri teica:

----- Kuņģa čūla. Diēta, zāles, un būs labi.

— Gribētos ticēt, bet laikam nebūs vis, — mamma nopūtās priekšnojautā. Ne ieejot, ne iznākot no slimnīcas, viņa nebija lasījusi uzrakstu, ka tā ir onkoloģiskā.

Katru dienu Biruta vai lize brauca vārīt putriņas un pierunāt, lai apēd kaut nedaudz. Pasēdēja un, kad pietrūka par ko runāt, lasīja priekšā. Avīžu ziņas mammu nekad nebija interesējušas, bet romāni patika. Ari tagad viņa vēlējās “tādu, par likteni”.

Reiz mamma ierunājās, ka dzīvokli gribētu atstāt Ilzītci, cita mantojuma neesot. Re, kā: mūžs nodzīvots, bet nekas nav sakrāts. Tad vismaz kaut to.

Biruta atbildēja: nav iespējams, jo dzīvoklis esot izpildkomitejas.

— No jums nevar saprast, — mamma pukojās. — Tu saki vienu, Dzintra — otru, ka gandrīz piederot.

— Gandrīz nav pavisam.

— Pierakstīties vajag, tad tā lieta iet, — mamma zinīgi skaidroja.

Birutai nācās klāstīt, ka mazmeitu, iespējams, neatzīs par ģimenes locekli un neatjaus.

— Apžēliņ! — mamma brīnījās. — Kad uz manām rokām izaugusi tāpat kā pašas meitas!

— Lai Dzintra pierakstās. Viņa grib, un lai tiek.

— Tā jau ir... Kas manu gribēšanu ievēro...

Laulības šķiršana kavējās. Dzintra uzstāja, lai Fredis izmanto pazīšanos tiesā, sliktākajā gadījumā pat atzīstoties, kāpēc tāda steiga.

Kad tika līdz dzīvokļa lietu kārtošanai, slimniece jau bija tik vārga, ka ne domas par namu pārvaldi. Vajadzēja aicināt notām mājās, lai apstiprinātu viņas piekrišanu. Beidzot Dzintra laimīgi bija pierakstīta. Kur nu laime, ja mammas dienas skaitītas...

“Busardclu ģimene” palika nepabeigta. Biruta sāka injicēt spēcīgus pretsāpju līdzekļus, lai mamma nemocītos.

Dzintra ieradās paretam, jo bija apgrūtinoši no radiorūpnīcas Pārdaugavā braukt uz Maskavas priekšpilsētu, tad atpakaļceļu uz staciju un Jūrmalu. Biruta mājoja līdzās un, arī Ilzei palīdzot, visu vajadzīgo paspēja.

— Es jau netaisos šeit dzīvot, — Dzintra čukstēja, lai gan māsas bija virtuvē, bet mamma tālākajā istabā. — Lai Ilze nāk vai rītu. Galvenais, ka paliek ģimenei. Nav svarīgi, uz kura vārda.

— Ilze vēl bērns, no sevis prom nelaidīšu, — Biruta atteica.

Kāpēc dzīvi nav iespējams atjaunot tāpat kā šķirtu laulību, Dzintra sprieda, sēdot pie mātes bēru galda. Jā, viņa zināja atbildi: par dzīvi lemj Dievs, kam Dzintra neticēja un tādēļ sauca par Likteni, turpretim par šķiršanos un precēšanos cilvēki paši, lai gan viņu ar Fredi kopā saveda tas pats Liktenis. Vēl viņa prātoja, kālab vajadzīgas šīs vilkšus izvilktās runas mammas piemiņai, it kā jau kapličā un pie kapa nebūtu diezgan teikts. Un bēru mielasts? Vai kāds badā, neēdis? Cita lieta, kad agrākos laikos sanāca, ratos, ragavās sabrauca tādu gabalu, ka vakarā mājās netika. Tad jāpaēdina un pie galda jāizrunā, kas rados noticis kopš iepriekšējiem godiem. Bet mūsdienās? Ja visi tepat Rīgā, Jūrmalā dzīvo? Kumoss spriedās kaklā. Varbūt tāpēc viesi glāzītes cilāja visai aši? Sākās valodas, ko kur var un nevar dabūt, un par blatiem, kas gandrīz visiem ir, bet, ja nav, cits iedot netaisās, jāatrod pašam. Vai bēres tāpēc, lai to pārrunātu? Re, dažiem jau dziedāt gribas, taujā, kurš mammas mīļākais meldiņš. Garastāvoklis, pašas garastāvoklis vainīgs, Dzintra sevi norāja. Lai jau notiek, it kā mamma pēdējoreiz pacienātu.

Dzīvokļa klapatas ievilkās. Namu pārvaldē lika atjaust, ka slēgs īres līgumu tikai tad, ja Dzintra pratīsies... Būtu zinājuši, ka viņas vīrs ir advokāts... Dzintra gandrīz pateica, pēdējā brīdi atķēra, ka taču šķīrusies. Liela nonāca tiesā. Viņai nevajadzēja uztraukties. Spriedums bija labvēlīgs. Izpildkomitejas prasība izlikt mirušās irnieces meitu no dzīvokļa tika noraidīta. Turpretim pilsones Kamergrauzes pretprasību noslēgt īres līgumu atzina par apmierināmu.

Kad dzīvokļa papīri bija kārtībā, Kamergraužu pāris atkal sareģistrējās tikpat klusi kā pirmoreiz. "Pieklājības pauzi” vajadzēja ieturēt, lai šķiršanās un precēšanās nebūtu pārāk tuvu kopā. Tas liktos vieglprātīgi vai aizdomīgi. Šoreiz vīramāte mielasta galdu neklāja. Viņa nemaz nezināja, kādi zīmogi rotā dēla un vedekla pases.

Alfrēds savu otro kāzu dienā jutās savādi. Viņš šķiršanos un precēšanos tomēr neuzskatīja vienīgi par juridisku aklu un brīnījās, cik lietišķi pret šiem notikumiem izturas Dzintra. It kā ielu iepirkties. Varbūt tik liela ticība viņu laulības stipnimam, ka drīkst ar to pat jokoties? Un pats? Vai nerīkojās nodevīgi, līklīvi šķiroties, paslepen kārot īstu brīvību? Bet vai patiešām un no sirds to gribēja? Vai vēlējās, lai pluinī vētras un negaisi, kas pār viņu gāztos? Lai Ingus nosoda? Tik un tā nebūtu brīvs. Šķiroties ģimenes saites paliek, lai arī saraustītas un samudžinātas, tomēr pastāv. Kāda jēga viņa formālai brīvībai, ja Biruta ir Severīna sieva? Gan jau mīl savu neīsto gruzīnu, nerealizējušos ekrāna zvaigzni, gluži nepiedienīgi izskatīgo genocvale. Brīvību apcerei vairs nebija vērts. Šajā dienā Alfrēds atteicās no brīvības uz visiem laikiem un sprieda, ka pareizi vien darījis.

Mātes dzīvoklī nekad neviens no tuviniekiem neapmetās. Pēc kāda laika to samainīja pret trīsistabu, protams, piemaksājot, un Kamergrauži sāka dzīvot Purvcietnā. Dzintra nu varēja braukt no teātra ar trolejbusu, tikai reti gadījās, it kā nebija laika. Toties uz darbu Pārdaugavā pusgadu nācās klumburot cauri visai Rīgai, vēl ilgāk nekā no Jūrmalas ar vilcienu. Otru pusgadu viņi dzīvoja Jūrmalas mājā, kuru nu sauca par vasarnīcu. Pēc Alfrēda vecāku nāves divas ziemas pēc kārtas tur ielauzās vandāļi, ilgāk to ciest nebija iespējams, tāpēc māju pārdeva. Fredis nopirka citu automašīnu, iepriekšējo atdeva Ingum. Atlikušo naudu noguldīja krājkasē, kur vēl krietna summa sagaidīja inflāciju, bet, laikus izņemta un iegrūsta bankā “Baltija” uz deviņdesmit procentiem gadā, daļēji atguva vērtību.

Alfrēds errojās, ka paļāvies sievas iedomai dzīvot Rīgā. Māja Jūrmalā tomēr īpašums, bet valsts dzīvoklis — kas? Dzintra atcirta: grausts vien bijis. Viņa zināja, ka māja stipra, bet savu taisnību taču vajadzēja pierādīt. Alfrēds nestrīdējās. Bērnības un jaunības atmiņas radīja tās erraslības, juridiski argumenti bija tikai piesegs. Patiesībā labi vien, jo viņam nemaz nepatika rušināties dārzā, kas būtu nenovēršami, lai nepieļautu gārsas un vārpatas uzvaras gājienu labi iekoptajā zemē.

Dzintra atdūra ar lāpstu zemes klinci, ņēma uz dakšām, izkratīja, izlasīja nezāles, nometa malā. Atdūra... ņēma... izkratīja... izlasīja... izmeta. Pēdu pa pēdai. Lai nenāk Ingus! Lai nepalīdz Biruta! Ja nav cilvēkiem apziņas, ka tēvu zemē jāatjauno kultūrainava, tad viņa to izdarīs. Pati un viena. Izplēsīs gāršu un izpurinās vārpatu, kas savijušās un saaugušas ciešā mudžeklī. Zeme jāapar rudenī. Vai tā nebija? Pati gan zirgs, gan arkls, ies kā traktors. Parādīs. Pierādīs.

Pēc pāris stundām sāka sāpēt mugura un acis migloties. Laikam asinsspiediens augšā. Vajadzēja atpuslies. Pievakarē bija vēl grūtāk. Mugura smeldza. Lāpstu iedurt nekas, daudz spēka nevajadzēja, kāju virsū, un darīts. Bet dakšu kratīšana vai dvēseli tricināja laukā. Katorga, ne darbs. Dzintra tomēr neatkāpās. Ko nolēmusi, izdarīs. Katru dienu pa drusciņai. Ja neuznāks sals, varēs rakt cauru ziemu. Žēl tikai, ka dienas īsas, pusseši, bet jau saule riet.

Vakariņas Dzintra vairs nevārīja. Kad nav ēdāja, nelon sevis dēļ vien pulēties. Diez ko var pie tāda veča tik ilgi sasēdēt?

Oktobrī nakts satumst jau vakarā, un debesis bija spožu zvaigžņu pilnas, kad Lauks pavadīja Birutu līdz vārtiņiem, jo nekad neļāva kaimiņienei aiziet vienai. Birutai paliktu, ja palaistu pat līdz viņas mājas slieksnim, tomēr nevēlējās, ka Dzintra redzētu un izteiktu kādu piezīmi. Ielas spuldze šūpojās pret “tēva klīnikas” logiem, kaimiņmājas vārti atradās ēnā. Māsa nevarētu ieraudzīt, ja Indulis šķiroties Birutu noskūpstītu. Kas par iedomām! Skūpstīšanās pie vārtiņiem ir jaunu daļa, pusaudžu, pat Ilze droši vien par ko lādu vīpsnātu. Bet Birutai... Birutai nācās atzīt, ka savā piecdesmit sestajā dzīves gadā gribētu gan. Pai ja to sauktu par vecuma dullumu.

Pensionētais astronoms bija nopietns, sirms kungs un ēverģēlības neatļāvās. Ja vēlētos noskūpstīt, viņam nevajadzētu slamstītics ap vārtiņiem, bija taču dzīvoklis. Jā... Biruta nopūtās, Lauks tik gudrs un prātīgs. Ne soli pāri pieklājības robežai. Palaikam noskūpstīja Birutai roku. Palaikam... Vēlāk, vienatnē viņa tai vietai pieskārās ar lūpam. Tik vien...

— Vai! Zvaigzne nokrita, nepaspēju vēlēties!

- Es gan, jo mana vēlēšanās jau bija izdomāta, — kaimiņš runāja pusnopietni, puspajokam. — Ar krītošu zvaigzni ir tāpat kā ar dzeguzi. Pavasara rītos jātur kabatā nauda, rudens vakaros — vēlēšanās.

— Un piepildās? — Biruta ziņkārajā.

— Tieši kā dzeguzes pareģojumi. Reiz jaunībā aizkūkoja: trīs gadi! Bet vēl tagad esmu šai saulē un, pateicoties jūsu gādībai, ceru ilgi dzīvot.

— Manu nopelnu gan tur nebūs. Jūs ļoti labi pats tiktu galā.

— Tās šprices, protams, ir sīkums, salīdzinot ar jūsu jauko sabiedrību, ko droši vien neesmu pelnījis.

Biruta apmulsa, un kā vienmēr, kad viņš šķietami spēra soli tuvāk, viņa atvirzījās.

— Parādiet man kādu zvaigznāju. Zinu tikai Lielos, Mazos Greizos ratus un Polārzvaigzni.

— Sākumam nav maz., — viņš pasmīkņāja. — Tur augšā ir vai viss Olimps. Trūkst vienīgi paša Zeva. Varenais dievs laikam stāv pāri pat debesīm, vismaz redzamajām. Viņš ir visur un nekur. Diezgan mūsdienīgi, vai ne?

— Jā.

— Tas par to, ko neredzam. Un nu redzamais. Jūs teicāt — Greizie Rati.

— ...vai Lielais Lācis.

— Piedodiet, Lācene. Skaistā Kalisto bijusi sieviete, valdniece, un Artemīdai ļoti patikusi, tāpēc pieņemta dievietes svītā. Jūs zināt, Artemīdu romieši sauca par Diānu...

Biruta palocīja galvu, lai gan mitoloģiju pārzināja visai vāji.

— ...ko mēdz uzskatīt par medību dievi. Bet tā tikai viena viņas būtības daļa. Artemīdu godināja ari kā auglības un vienlaikus nāves dievieti. Varētu vilkt paralēles ar latviešu Māru. Bet pašlaik runājam ne par to. Atgādināšu tikai, ka Artemīdai esot bijis šķīstības komplekss. Kaut skaista un valdzinoša, bet lai vīrieša tuvumā nebūtu.

— Feministe, — Biruta iestarpināja.

— Varētu sacit. Bet tagad par daiļo Kalisto. Tā nav ievērojusi patroneses principus un slepus sastapusies ar Zevu. Artemīda sadusmojusies un pārvērtusi Kalisto par lāceni, kas staigājusi biezā kažokā un mežonīgi rūkusi. Zevs, dievs, bet ari vīrietis, nespēdams paciest, ka mīļotā vairs nav maiga un skaista, nolicis viņu debesīs, kur nu tā cēli mirdz ne vien septiņās Greizo Ratu zvaigznēs, bet tai piederas vēl desmit grūtāk saskatāmas, kopā septiņpadsmit.

— Un Mazais Lācis?

— Ai, nekas sevišķs! Tā bijusi viena no Zeva auklēm. Kinosūra. Kad viņas mūžs beidzies, dievu valdnieks iecēlis debesu jumā. Arī Lācene. Ievērojama ar to, ka viņai pieder Polārzvaigzne.

— Debesu centrs?

— Apmēram tā, — Lauks pieņēma kā skolotājs, kas atzīst ari neprecīzu atbildi. — Vai neesmu jūs nogurdinājis?

— Nepavisam! Un kas tas — otrpus Polārzvaigznes, it kā W}

— Ā! Kasiopeja, Etiopijas valdniece, kas palielījusies, ka ir skaistāka par jūras meitām nereīdām. Tās apvainojušās un sūdzējušās pašam Poscidonam, jūras dievam, kurš, tāpat kā visi valdnieki, tūlīt gatavs sodīt. Applūdinājis Etiopiju un vēl briesmīgu pūķi uzsūtījis piedevām. Lai glābtu zemi, pavēlēts atdot pūķim aprīšanai Andromedu, Kasiopejas daiļo meitu. Tā nu stāv Kasiopeja debesīs, rokas iepletusi ka sargājot, bet viņai aiz muguras — skatieties, zvaigžņu loks — ta ir Andromeda, guļ kaila piekalta pie klints jūras krastā, un kuru katru brīdi ieradīsies Pūķis, tur jau viņš ir, starp abām Lācenēm, tomēr tuvāk Persejs, kas Andromedā iemīlēsies un izglābs.

— Vienas šausmas! Bet beigas laimīgas kā pasakā.

— O, tās ne tuvu nav beigas!

— Beigas lītas Andromedas miglājā? Vai tas ir plīvurs kautrīgajai Audromedai?

— Nē, nē! Pārāk tālu, lai Audromedai piederētu. Andromedas miglājs ir cila galaktika, atrodas divsimt tūkstošu parseku attālumā.

— Ļoti tālu?

— Kā ņem. Viena no tuvākajām galaktikām mūsējai, bet tās gaisma nāk gandrīz miljons gadu.

— Kad lasāt debesīs kā grāmatā... lūdzu, nedusmojieties, ja mans jautājums jums nepatiks... vai jūtaties varens kā dievs vai... siks kā knislis tādu tālumu un lielumu priekšā? — Biruta jautāja un pie sevis nodomāja, ka tagad viņš varētu aplikt roku lai ap pleciem, kaut tik vien... Biruta laikam nodrebēja, Lauks pamanīja.

— Esmu jūs nosaldējis. Varbūt iesim iekšā sasildīties?

— Nē, nē! Mamma mājās gaida, bārsies, — viņa pasmējās.

— Jā, jā! Klausiet vien, klausiet! — kaimiņš mēļoja. Tad nopietni piebilda: — Knislis. Protams, knislis. Diemžēl cilvēks ir tāds Visuma priekšā.

— Arlabvakam! Kādreiz jūs man palīdzēsiet atrast... tos... Pūķi un Perseju un...?

— Latviešu priekšstati par debesu ķermeņiem nebija mazāk interesanti. Tas viss ir dainās. Tuvākajās dienās Auseklis (Sīriuss) brauks precībās pie Saules meitas (Veneras). Tad iejauksies Mēness un Saule... Ļoti skaisti, ne sliktāka dramaturģija kā grieķiem. Bet tas notiek rītausmā, un es varēšu jums parādīt, kad paliksit pie manis pa nakti.

Ārprāts! Ko viņš runāja? Vai pats maz apjēdza? Varbūt viņa, Biruta, pārprata? Ne pirksta piedūris un... pa nakti! Kādu nakti? Ko viņi tai nakti darītu? Zvaigznes skaitītu? Bet ja nu...

Domas izskrēja caur prātu trakā ātrumā. Palika samulsums. Neko neteikusi, Biruta vēra vārtiņus.

— Par vēlēšanos... — viņš paklusām teica. — Ja kristu zvaigznes! Bet tikai meteori un daļiņas, kas sadeg, iekļūstot atmoslerā. Tiesa, šad tad kāds lielāks gabals nokrīt uz zemes, bet tad jau tā ir katastrofa. Nu, vismaz dzīves proza... Piedodiet manu pļāpību!

Kā jaunībā vecajā Maskavas priekšpilsētas mājā Biruta kāpa augšā piesardzīgi, lai trepes neiečukstētos. Uzmanīgi slēdza durvis, cerot, ka Dzintra cauri televizora troksnim nedzirdēs. Tomēr manīja gan.

Varbūt zvaigžņu gaisma vēl bija Birutas acīs, jo, nomērījusi māsu ar ironisku skatienu, Dzintra nekādus jautājumus neuzdeva, tikai teica:

— Šodien sāku rakt dārzu. Nezāļu džungļi, bet kādam par kultūrainavu jāgādā.

— Tu gribi pasūtīt stādījumu projektu? — Biruta vaicāja, lai gan bija pilnīgi vienalga. Dārzs nesaistīja, nerosināja. Pat likās jauks tāds nekopts, savvaļīgs, mežonīgs. Ar paša raksturu un dzīvesveidu, nevis cilvēku uzspiestu.

— Līdz tam tālu. Tur tak zāle neaug, vienīgi nezāles. Raku un domāju... Cīnos te ap kvadrātmetriem, bet tur, laukos, hektāri... Kā iesniedzām pieteikumu uz onkuļa zemi, tā neesam vairs interesējušās.

— Tu taču nedomā art. ecct vai stādīt apinīšus?

— Līdz tam ari tālu. Vajadzētu. Atceries, solījāmies pamazām apgūt. Deviņdesmit ceturtajā desmit hektārus, deviņdesmit sestajā — otrus desmit. Vajag kaut parādīties.

— Trakas bijām, nudien! Kam mums zeme?! Klapatām!

— īpašums! Pārdosim.

— Kam? Tiem, kas tai mājā dzīvo? Man šķiet, dabūsim piemaksāt, lai viņi usnes nopļauj.

— Mums ir bērni, aug mazbērni. Gan pienāks laiks, kad zemei būs vērtība. Pasaulē tā ir, un Latvija taču tagad iet uz Eiropu.

— Pa Latvijas ceļu... — Biruta pavīpsnāja.

— Varbūt izdotos, ja grāvju gar abām pusēm nebūtu... Bet netaisīsim te, ķēķī, politiku! Tomēr jāaizbrauc apskatīties, aprunāties...

— Šokolādes kasti pagastmājas dāmām atkal aizvest?

— Kāpēc ne?

— Mīļo mās! Šokolādes kastes tagad var dabūt katrā lauku veikalā, pat pāris latu nemaksā.

— Pieradumam liels spēks, — Dzintra pavīpsnāja. — Bet tad jau vēl labāk, ka nav jāved. Nopirksim “Prozit” un apēdīsim pa ceļam, bet pagastā ieradīsimies kā lepnas, neatkarīgas dāmas un prasīsim, kad beidzot mums iemērīs mūsu zemi.

— Es būšu pie stūres.

— Ne jau es! — Dzintra nesaprata, kāpēc māsa to atgādina.

— “Prozit” ir alkoholisks.

— Ai, neesi tik principiāla sīkumos! To “Prozit” mēs varam nopirkt un apēst kaut rītvakar. Vai, kā sagribējās! Tad parunāsim par suņiem. Man ir ideja. Rotveilcrs. Zobi un nagi! Lauva neiznāca, būs tīģeris. Es varētu paņemt grāmatu un izlasīt tev priekšā, bet tūlīt sāksies “Hameleonu rotaļas”...

Dzintra aizsteidzās pie televizora.

Biruta iegāja vannasistabā.

Naktī viņa redzēja sapni, ko pamostoties atcerējās tik spilgti kā īstenībā.

Lidmašīna bija augsta un plaša. Nebūt ne kā pazīstamie šaurie “cigāri" ar četrām iepriekšējai rindai cieši piespiestām, sānu nošļaupumā iežmiegtām vietām šauras ejas katrā pusē. Viņa ielūkojās priekšgala salonā, lēnām izgāja cauri centrālajam, skatīdamās pēc Alfrēda. Birutas vietai jābūt blakus Alfam, viņiem vajadzēja ierasties un sēsties lidmašīnā atsevišķi, nesatiekoties, jo kopīgais ceļojums (uz kurieni?) norunāts slepeni. Viņa redzēja atplestas avīzes, rokas, saiņus, plecus un galvas, Īrei nevienu seju. Taču zināja, ka Alfrēda nav. Un neatrada arī savu vietu. Biruta gāja tālāk, vēl tālāk. Nonākusi pie pašām pēdējām rindām pēdējā salonā, pēkšņi ieraudzīja vīru, nevis Alfrēdu. Severīnu, kas sēdēja piepūties un neapmierināts. Tukšā vieta līdzās bija biļetē uzrādītā, un Bimta apsēdās. Viņai nevajadzēja taisnoties, un viņa ne par ko nebrīnījās. Mainījās tikai dvēseles stāvoklis. Priecīgu gaidu (par satikšanos? slepenu ceļojumu?) vietā ieraslība, it kā viņa sēstos blakus Severīnam automašīnā, lai brauktu uz darbu.

— Kur tik ilgi? Un kāpēc esi nopirkusi tik draņķīgas vietas pašā lidmašīnās astē? — vīrs īgņoja.

— Vai tad sliktas?

— Skaidrs. Te vairāk šūpo, un, ja lidmašīnas aste nolūzis, mēs būsim pagalam, kamēr citi mierīgi Lidos tālāk.

— Nevar būt! Vai tā kādreiz noticis?

— Ne reizi vien. Iekļūstot atmosfēras blīvajos slāņos, atdalījusies aste sadeg.

Birutu pāršalca baisma, kas turējās vēl brīdi pēc atmošanās. Kādēļ Severīns bija rādījies un ko gribēja pavēstīt? Draudēja vai tikai lika sevi atcerēties? Kālab?

8

Severīns...

Viņa slava auga. Ne tā kā aktieru, dziedātāju vai dzejnieku: ja ievērojams, tad vismaz vārdu dzirdējuši visi, sākot ar pirmklasnieku un beidzot ar pakurlu vecīti. Ārstu slava grozās mediķu vidū, un ļautiņi pēc tās taujā, kad pašam vai tuviniekam uzbrukusi slimība. Tomēr slava paliek slava, un līdzi tai nāk arī veltes. Viena no tām bija braucieni uz simpozijiem ārzemēs.

Lai arī šīs — tāpat kā jebkuras veltes — netika dalītas taisnīgi, dakteri Simsonu pilnīgi apiet nebūtu iespējams. Tomēr delegācijās viņš iekļūtu retāk, ja neuzturētu vecās pazīšanās ar maskaviešiem Burdcnko institūtā un nedibinātu jaunas ar talantīgiem un vajadzīgiem kolēģiem. Padomju Savienības mērogā tāds sīkums kā Latvija varētu piemirsties, bet draudzīgajam Severīnam Voldemarovičam vienmēr atradās vieta saraksta augšgalā. Par to viņš atlīdzināja ar šādiem tādiem niecīgiem pakalpojumiem, kā pats izteicās. Piemēram, sameklēja maskaviešu ģimenēm labu vasarnīcu Jūrmalā, ne tālāk par Dubultiem un katrā ziņā jūras pusē. Par naudu nebija runas, maksāt maksāja viņi paši.

Tēva atgriešanos no ārzemēm visvairāk gaidīja Ilze un nemaz neslēpa, ka pēc kolera satura noilgojusies vairāk nekā pēc atkalredzēšanās bučas. Ikdienā pieradusi, ka tēvs nedzīvo mājās pastāvīgi — dažreiz nav dienu, divas, citreiz nedēļu. 'Tāds darbs,” viņš paskaidroja, un Ilzei ar to pietika. Viņa gan redzēja, ka draudzeņu vecāki abi katru vakaru pārrodas, tomēr pašas tēvs nebija kā visi, liet īpašs: skaists, gudrs, neparasts, par velti braukāja uz ārzemēm, kur katrs netika pat par savu naudu. Un veda visādas lietas, kas cēla Ilzes vērtību cilu bērnu, vēlāk — pusaudžu acīs. Viņai pirmajai klasē bija īsti "Levi’s” džinsi, un, tā kā skolā vajadzēja nēsāt formu, viņa tos uzvilka parka tīrīšanas talkā. Platie gali slaucīja zemi, firmas zīme uz dibena un, lai zīmi varētu labi redzēt, īss džemperītis. Viens no daudzajiem, džemperīšus un jaciņas Ilze varēja mainīt vai ik dienas.

Tāpat Birutai to bija kaudze. Severīns neaizmirsa arī pirmās laulības meitas, kurām domātās dāvanas neslēpa. Biruta bija pārliecināta, kolera dziļumos palicis kaut kas pirmajai sievai. Viņa neskauda un nejuta greizsirdību. Ja Severīns parādītu, slavētu vīra labo sirdi un gaumi.

Patiešām, viņam netrūka ne vienas, ne otras. Tikai nepietika naudas. Pats savu mainīt nedrīkstēja. Cik ietaupīja no sīkiem izdevumiem piešķirtās, tik bija. Un tomēr reiz Seve-rūts izcēla no ceļasomas apdrukātu caurspīdīgu polietilēna maišcli, kurā jaudās kas balts, čaukstošs, čabošs... Šifons, atlass, talis, zīds vai viss kopā, Ilze minēja un dega domā: izlaiduma kleita! Bet tēvs nedeva viņai, pats izvilka no iesaiņojuma. Jā, tas bija grezns tērps! Saņemts aiz pleciem, ar kuplo apakšmalu skāra grīdu.

— Gundegai kāzu kleita, — Severins paskaidroja.

Ilze apdzisa, asaras saskrēja acis. Labi, Gundega precas, bet, ka viņai, Ilzei, pavasarī izlaidums, to tēvs, radās, aizmirsis!

”Un jaunākā meita nav mana," atcerējās Biruta. Tā vai līdzīgi Severins teica toreiz, kad viņa vēl bija muļķa skuķe. Drīz pēc apprecēšanās gan noģieda: vecvecais, banālais vīrieša paņēmiens radīt sev cietēja oreolu un tā iekarot žēlot alkstošas sievietes sirdi. Vēlāk visus gadus un vienmēr viņš pret abām meitām izturējās kā pret savām. Tagad, labāk par labu pazīstot vīru, Biruta zināja: sievas neuzticību Severins neciestu ne dienu, ne stundu. Un atriebtos katrā ziņā, nevis luncinātos, kā vainīgs juzdamies. Kāzas... nūjā... varbūt svarīgākas par Ilzes izlaidumu. Biruta centās attaisnot vira rīcību, saprotot, ka divas kleitas nopirkt viņš nespēja.

Pēc meitas kāzām Severins pacilāts stāstīja, ka lotogrāfs teicis: lādu kleitu Rīga neesot redzējusi! Biruta klusībā pasmīkņāja. Diemžēl pamaza tā Rīga bijusi, ja trīsdesmit viesu. Kā gan visa atlikusī pilsēta dzīvos, par kaut ko tādu pat nenojaušot?

Kādudien, uzvilkusi džemperīti no pēdējā veduma, baltu ar gaišzilu, mežģīņu adījumā, Biruta gāja pa slimnīcas galveno ceļu. Bija burvīga pavasara diena, abās pusēs ziedēja kastaņas, šķila, it kā ietu caur baznīcu, ko apgaismo baltas, svinīgas sveces. Pēkšņi kaut kas notika... Gluži vai paklupusi. mākonis pasaulei priekšā aizgājis vai galva noreibusi. Pretī nāca, jau līdzās bija sieviete tādā pašā džemperī, tikai maigi rozā ar baltu. Gaiši, mirdzoši mati pār pleciem, kas, mašīnā iesēžoties, noplīvos... Varbūt tā bija viņa pati pirms divdesmit un cik tur gadiem? Redzēta, noteikti redzēta! Beidzot Biruta atcerējās: jaunā māsiņa, kas Scverīna piecdesmit piecu gadu svinībās slimnīcas konferenču zālē saņēma no jubilāra rokām puķes un dāvanas un novietoja sāņus.

Toreiz ar patiku vēroja, cik graciozi sieviete kustējās. Gleznu vai vāzi noliekot, pictupās kā reveransā. Biruta pati nestāvēja vīram blakus, nebija pieņemts, darbā neviens nelika uzskatīts par ģimenes cilvēku, darbs bija dzīves saturs un mērķis. Goda, slavas un varonības lieta. Par godu un slavu neklātos ironizēt, varonība šķita diezgan apšaubāma. Laimi gan nemēdza ar darbu saistīt, varbūt tā piederēja personiskajai dzīvei, tātad arī ģimenei? Diez vai... Biruta atgādināja sev, ka arī laimi Severīns mēdza atrast darbavietā. Mēdza vai mēdz? Viņai nevajadzēja izlikties, tēlojot neziņu un minējumus.

Dvīņu džemperītis pagāja garām, neveltījis pretimnācējai ne mirkli. Varbūt iztālēm vai ar sānu skatienu, bet garām aizslīdēja kā tukšam gaisam.

Biruta nešaubījās, sievietes intuīcija ir precīzāka par zinātniskiem pētījumiem. Tai netic, ja nevēlas. Acis aizver, ja negrib redzēt. Viņa sen zināja, ka vīrs nespēj būt uzticīgs. Jau tad, kad pirmā sieva to pavēstīja. Kad Asja, stāstot nodaļas tenkas, nepieminēja Severīnu, negribēdama Birutu sarūgtināt. Novērsa skatienu, juzdamās neērti, jo meloja. Noklusēšana īsta melošana tomēr nav. Tikai piesardzība. Paldies draudzenei, bet kāda nozīme viņas rūpēm, ja pats ne mazliet nepieraujas! Kāpēc pirka pilnīgi vienādus džemperus? Ārzemēs taču nav kā šeit, kur “izmet" vienu modeli un visi plēsdamies rauj no rokām. Bet nē, viņam slinkums! Vai nevaļa? Ak tā, jau gribas attaisnot! Bezkaunība, nekas cits! "Dodiet divus, vienu mazāku, otru lielāku, vienu zilu, otru zaļu, tas ir, rozā!” Viegli un vienkārši! Viņš vienmēr ir gribējis, lai būtu viegli un vienkārši. Pašam, ne otram. "Tikai tu man esi vajadzīga.” Bez bērniem un radiem. Radiem! Kā nebija kauna vēl būt greizsirdīgam! "Kāpēc pret Alfrēdu tik laipna?” — “Svainis taču.” — “Man izskatās, tev viņš nav vienaldzīgs.” — “Ciemiņš nedrīkst būt vienaldzīgs.” — “Bet viņš taču ir glīts vīrietis?” — “Neapšaubāmi.” — "Un jaunāks par mani.” — ’’Šķiet gan.” — “Tā izskatās.” — "Varbūt. ' — “Neliedzies, lev viņš patīk labāk par mani! Un kāpēc mūsu kāzās gāja kauties? Varbūt, lai pazīmētos tavā priekšā?” — “Nē, lai tavi kāzu svārki nezaudētu piedurkni.” Un tā tālāk un tamlīdzīgi, ilgi un apnicīgi, lai beidzot secinātu: “Redzi, tu dusmojies. Ja būtu vienalga, neuztrauktos.”

Tādās reizēs Biruta vēlējās vai nu mirt, vai šķirties. Miršanai ar gribēšanu nepietika, toties šķiršanās nozīmētu vienīgi dokumentu kārtošanu. Jo, stingri ņemot, viņu laulības saites bija tik vaļīgas, ka brīžam šķita pārtrūkušas, bet tad, atkal savilkdamās, pierādīja, ka abi arvien vēl saistīti. Cik labi Severīnam noderēja Visvara dzīvoklis! “Tu drīksti nākt jebkurā brīdī.” Zināja, ka Biruta uz labu laimi neies, jo negribēja... baidījās no nepatīkamiem pārsteigumiem, neapgāžamiem pierādījumiem, kas neļautu dzīvi turpināt ka iepriekš. Vienmēr bija kāds attaisnojums, kāpēc Severīnam palaikam jāuzturas drauga dzīvoklī. Sākumā telefons, tad bērna raudāšana, tagad šaurība divās mazās istabiņās, kur nav pat vietas kārtīgam rakstāmgaldam. Biruta cerēja, ka Visvarim reiz apniks šļunkāties sāļos ūdeņos un, naudu sapelnījis, viņš atgriezīsies uz sauszemes. Tā arī bija, tikai notikumi izvērtās Severīnam vislabvēlīgākajā veidā. Visva-ris apprecējās ar ilggadējo nelaulāto draudzeni, pie kuras uzturējās, kad bija krastā. Šai sievietei piederēja trīsistabu kooperatīvais dzīvoklis, un Visvara divistabu tika atstāts Severīna rīcībā līdz laikam, kad vajadzēs pārdot. Pagaidām tas tika pieturēts un glabāts kā ieguldījums, kura vērtība nesamazinās. “Pagaidām” vilkās otro gadu desmitu. Kad reiz beigsies?

Agrāk Biruta žēlojās par laika trūkumu, turpretim tagad vēlējās, kaut dienas būtu īsākas, lai ātrāk skrietu mēneši, gadi, nāktu vecums un mūža gals. Varbūt, tikko četrdesmit gadus sasniegusi, viņa jau bija izdzīvojusi visam mūžam paredzēto. Ja kāda no kolēģēm žēlojās, izkratīja sirdi un gaidīja padomu, Biruta nekad neatbildēja ar to pašu. Palaikam pat iedomāja, ka daža ņerksl tikai tādēļ, lai izvilinātu no viņas: bet es... bet man...

Veltas cerības! Biruta vienmēr bija tikusi pati ar sevi galā un cerēja, ka arī priekšdienās palīdzību nevajadzēs. Vai tāds raksturs vai nolemtība? Mammas uzskati bija parak puritāniski, Biruta nevarēja iet pie viņas ar savām pirmās mīlestības sirdssāpēm, jo zināja, saņems pareizus norādījumus, kā vajadzēja rīkoties. Un nekad — ko darīt tālāk. Bet laiku attīt nebija iespējams, un Biruta nemaz nevēlējās, lai visa tā... ar Alfrēdu nebūtu bijis. Vēlāk un līdz šai dienai Alfrēds šķīra māsas kā ūdenskritums: katra savā krastā stāvot, viņas varētu saukt un teikt nezin ko, liet otra nedzirdētu, tāpēc prātīgāk klusēt. Pati, vienīgi pati... Arī par “laimi” ar Severīnu zināja tikai pati. Citas apskauda, citas varbūt žēloja, kāda vīpsnāja — Biruta pacēla galvu un izlikās nemanām. Severīna šķirtene patiešām neko nebija melojusi vai pārspīlējusi — otrā sieva dabūja piedzīvot visu paredzēto. Pirmkārt... otrkārt... treškārt... ceturtkārt... piektkārt... Tikai neizrādīt, neizrādīt! Ne mammai, ne māsai, pat meitai ne. Un nu sevī sakrātais spieda pie zemes, grasījās sagumt uz pleciem, noliekt lepno galvu. Nē, nē! Jāiztur. Biruta nopurinājās, izslējās.

Un tomēr vajadzēja atzīt, ka laiks ierāvis savā virpulī nežēlīgi. Mūžs nebija tecējis uz priekšu, bet griezies riņķī vien. Ap Alfrēdu? Severīnu? Darbu? Ja nu centra nemaz nebija, tas izdomāts, iztēlots? Kā ģeometrijā: velkam iedomātu līniju no punkta A līdz. punktam B. No zemes uz debesīm. No cilvēka uz cilvēku. No mājām uz darbu. No vēlmēm uz īstenību. No mīlestības uz tukšumu.

Kur šajā mudžeklī lize? Kur, kur? Pavisam maziņa toreiz, kad Scverīns teica: “Apklusini savu bērnu!" Biruta būtu satinusi, piespiedusi pie krūtīm un aizbēgusi, līdzīgi kaķenei aizvilkusi uz citurieni, ja vien zinātu, kur. Tikai ne pie vecākiem! Paldies Dievam, viņi aizgāja viņsaulē mierīgi par meitām, kam abām gadījušies labi vīri. Varbūt arī Dzintra?... Nē, izskatās apmierināta, jā, apmierināta, nevis laimīga. Apaļīga, labi paēdusi. Arī Alfrēds sāka apvelties, gaļas podus tukšodams. Atkal Alfrēds... Bet Uzīte, Ilze? Maza, maziņa un... gandrīz liela, nu jau pieaugusi. Kur Birutas vieta viņas dzīvē? Vecmāmiņa veda uz bērnudārzu, uz zīmēšanas pulciņu, sagaidīja mājās no skolas, paēdināja. Vai viņai Ilze stāstīja, kurš puika rausta aiz. bizēm, kurš vedis uz kino?

Varbūt, vecmāmiņai blakus sēdot, šņaukādamās izraudāja pirmos sirdēstus? Ja nu Biruta maldījusies, domādama, ka mamma nesapratīs un nemierinās, tikai pārmetīs un bārs? Patiešām, dažreiz likās, Ilzei labāk patīk pie vecvecākiem nekā savās mājās. Vajadzēja izjautāt mammu, kamēr... jā, kamēr. Nu par vēlu. Ari domāt. Jo nekas vairs nebija grozāms. Ilze uzturējās šai pašā dzīvoklī, katru vakaru bija mājās, bet ko domāja, darīja, kas šeit notika Birutas dežūras laikā un kad Severīna arī, protams, nebija? Patstāvīga? Noslēgta? Vai sveša? Biruta pārmeta sev, ka nav bijusi kopā ar meitu nozīmīgos brīžos. Uz. pirmo “izlaidumu” — bērnudārzā — Ilze gāja ar vecmāmiņu, jo Biruta brauca līdzi Severīnam uz. Novosibirsku, uz leļļu teātri — ar vecmāmiņu, uz. zooloģisko dārzu — arī, un pat lunaparka panorāmas rata šūpīgajā grozā vecmāmiņa esot kāpusi, varonīgi drebēdama, jo Ilz.īte gribējusi “paskatīties uz. zemi no mākoņiem". Mācīja mazmeitu adīt, tamborēt. Biruta sacīja: labi, dzīvē noderēs. Jutās pārsteigta, kad lize stājās lietišķās mākslas vidusskolā. Netika, bet māte neredzēja nevienu asaru, nedzirdēja nopūtu. Gan jau bija, tikai nerādīja. Varbūt vajadzēja ielauzties — istabā un dvēselē? Novērst domas, atrast ko citu? Jo, gadu kādā studijā mācījusies, lize lūkoja vēlreiz, iekļuva un tur satika Mintautu, savu mūža nelaimi, kas sākumā prata radīt tik brīnišķīgu iespaidu. Gluži kā Severins.

Kāzu dienas rītā, meitu pošot, Biruta nespēja novaldīt asaras. Ilze skatījās, skatījās un arī sāka mirkšķināt acis.

— Neprātīgā! Nepinkšķi! Tikai nepinkšķi! — Biruta uztraucās. — Kāda izskatīsies ar sarkanu degunu un tušas noķēpātiem plakstiem!

Pirmoreiz mūžā abas sirsnīgi apraudājās, kad Ilze kravājās, lai pārceltos pie vīra vecākiem. Šņukstēja un bez vārdiem sapratās labāk nekā jebkad.

Biruta un Severins palika dzīvoklī divi vien, un vietas pietika, lai arī mazs un caurstaigājamām istabām.

— Tu varētu savākt visu no Visvara mitekļa, — Binita reiz ierunājās.

— Kāpēc?

— Lai reiz mums būtu īstas mājas.

— Es tur jūtos labāk. Rakstāmgalds...

— Atpērc un ved šurp. Viņam taču nevajag.

— Kur tc var nolikt? Atklāti sakot, man no laika gala riebjas šis steliņģis. Jūtos kā zirgs, kam galva pie redelēm, bet, soli atkāpjoties, pakaļa spriežas pret bomjiem. Gaisa trūkst. Griesti ar roku aizsniedzami.

— Nu tad sarunā ar Visvari maiņu. Vai viņam nav vienalga, kur stāv tukšs dzīvoklis — centrā vai Maskavas Ibr-štatē? Piemaksāsim par augstajiem griestiem un vēl, cik vajag.

— Man nav naudas.

— Neticu. Bet, ja tiešām, — pārdod mašīnu.

— Tu esi jukusi, vai?

— Nē. Tikai domāju, ka sievu vajadzētu turēt dārgāku par mašīnu. Pēdējais laiks sākt kārtīgu laulības dzīvi.

— Jā, mīļā, pēc tās es visu mūžu esmu ilgojies, tu zini. Bet traģiskais paradokss ir tāds, ka cilvēks nespēj sasniegt tieši to, pēc kā visvairāk tiecas.

Viņš mīļi apskāva sievu, un Biruta ļāvās ilūzijai, ka Severīns runājis no sirds, lai gan prāts brīdināja: neesi naiva, netici! Bet gribējās. Par spīli skaidrajam saprātam.

Kādu laiku Biruta jutās pat laimīgāka nekā pirms kāzām. Toreiz traucēja slepenība, ko nācās ievērot. Viņa pieļāva, ka slapstīšanās vīrietī uzkurina mednieka azartu, vēlēšanos iekarot. Turpretim sievietei šķiet pazemojoša — vai viņš kau-nās par šo sakaru, vai uzskata par derīgu tikai gultā? Reiz Severīns visai īdzīgi paziņoja:

— To Visvara rakstāmgaldu es tiešām pirkšu.

— Ļoti labi! — priecājās Biruta.

— Sfldīgi, — Severīns noskaldīja. — Visvaris šķiras no savas mamzeles un dzīvos tagad pats... Nogrābis kādu, kas viņam dzemdēšot dēlu. Piecdesmit piecos gados — jābūt dullam, laižot bērnu pasaulē.

— Ja bērna nav bijis... Tev kā vectētiņam grūti saprast.

Biruta gribēja pajokot, viņa nudien nemaz nevēlējās iedzelt. Kad izteica, juta, ka īsti labi neskanēja. Taču ne prātā nenāca Severīnu aizvainot. Viņš Birutu rupji nolamāja, kliedza, ka nekad neesot spējusi otru cilvēku saprast un vienīgi tāpēc, ka pati niecība, ēna viņa priekšā, kas guļot pāri dzīves ceļam, bezjūtīga būtne, ielauzusies laimīgā laulībā, izpostījusi to, atņēmusi diviem bērniem tēvu un... un... un...

Scverīns aizskrēja, durvis aizcirzdams. Biruta piesteidzās pie loga: uz kuru pusi dosies? Viņš ielēca mašīnā un strauji aizdrāzās. Tik uztrauktam gan nevajadzētu braukt, Biruta baiļojās. Par spīti visam.

Laimīgākās dienas bija, kad viņi neredzējās vai viens pārnāca, kad otrs jau gulēja. Priekšējā istaba, kurā rakstāmgalds patiešām aizņēma ceturto daļu vai vairāk, skaitījās Severina. Tur stāvēja vēl zems žurnālu galdiņš, kas pārvērtās par kafijas galdu ciemiņiem. Divi zviļņi, sekciju plaukts ar skapi galā un vietu televizoram. Un dīvāns, kuru Scverīns neizmantoja. Viņa gulta atradās blakus sievas gultai otrā istabā, kur vēl bija spoguļa galds ar atvilktnēm un arī skapis. Dzīvoklis izskatījās pārblīvēts. Ko vairāk iespiest nebija ne domas.

Kad Scverīns pārnāca, Biruta izlikās aizmigusi. Iespējams, viņš rīkojās tāpat, kad sieva ieradās vēlu.

Nepagāja gandrīz neviena diena bez ķildas, ja abi mājās. Biruta vēlējās “kaut vai avīzi palasīt”, kā viņa teica, turpretim Scverīns uzskatīja, ka sievas pienākums vīru garšīgi paēdināt. Savu mūžu viņa nebija pie plīts stāvējusi ilgāk, nekā vajadzēja, lai izceptu omleti vai plānās pankūkas — lizei par prieku.

— Tev tāpat ir divas rokas un divas kājas — šmorē pats cepešus! — Biruta aizstāvēja savu neatkarību.

— Tas tikai liecina par tavu attieksmi pret mani. Nav taisnība, ka vīrieša mīlestība iet caur vēderu. Gluži otrādi, tieši sieviete mīlestību pierāda caur vēderu, — Scverīns prātuļoja.

— Ar vēderu, ar vēderu! — Biruta smējās.

— Vulgārs sievišķis! Fui!

— No tevis mācījos.

— Netēlo svēto! Aizmirsusi biji, kuros krūmos nevainību pazaudēji, kad man kaklā uzkāries.

— Bet tu esi aizmirsis, ka es varbūt biju vienīgā, kas tev kaklā nekārās.

— Ā! Smalks aprēķins! Viltība! Un es, muļķis, iekritu!

— Un krīti līdz šim laikam!

— Nē! Beidzot redzu skaidrām acīm: vīrs tev pie vienas vietas! Ej un skrej, uz deguna krizdama, te mātes, te meitas dēļ, bet cik bieži atceries, ka tev ir vīrs?!

— Un tu? Varbūt par mani domāji, kad citai pirki tādu pašu džemperīti kā man?

— Bet tu taču nepaliki bešā!

— Are, atzinies gan! Un es, muļķe, biju gatava noticēt, ka sagadīšanās. Ja stingri melojis, nudien pārliecinātu.

Kad Severīns nezināja, ko atbildēt, viņš allaž aizcirta durvis un aizgāja vai aizbrauca. Citreiz atgriezās tikai pēc nākamās darba dienas, citreiz pēc stundas vai divām. Stāstīja, ka bijis restorānā paēst. Šķita, strīds viņam uzdzina apetīti. Sadistiski sīki atstāstīja, ko ēdis un dzēris. Biruta nešaubījās, ka vīrs runāja taisnību. Vienīgi nepateica, ko uzaicinājis laiku īsināt. Ka vienatnē — tam nu gan viņa neticēja.

Kādudien, pārnākusi mājās un, kā parasti, nomazgājusi vannā "slimnīcas smaku”, Biruta sniedzās pēc sava pcld-palaga, uzklāja pleciem un... sajuta, ka mitis. Kā tā? Kas tajā slaucījies? Severīnam turpat blakus savs, viņš nemēdza grābt, kas pa rokai. Tuvāko ņem, ja nezina, kuru... Birutas intuīcija iztēlē rādīja mazu sižetu: no vannas izkāpusi jauna, kaila sieviete bridi vilcinās, it kā grib saukt un prasīt, bet tad pastiepj roku: ak, vai nav vienalga?

— Kas slaucījies manā dvielī? — Biruta jautāja vīram.

Severīns pacēla acis un paskatījās, kā nesaprazdams, par

ko sieva runā.

— Mans peldpalags ir slapjš, — Biruta paskaidroja.

— Tu taču... tikko!

— Bija pirms...

— Ko tu atkal kasies par niekiem!

— Tas nav nieks. Tu nekaunies viņu vest mājā!

— Nojūgusies, vai? Es parunāšu ar Egliti...

— Lai mani iespundētu? Tad gan tev būs ērti!

— Nomierinies, lūdzama! Nu es! Es noslaucījos!

— Manā?...

— Vienā. Kas pa rokai.

— Nekad! Tu taču esi pedants!

— Bet šoreiz kļūdījos. Beigsim reiz. kašķēties par sīkumiem. Cik jauki mēs varētu dzīvot, ja tev būtu mazliet labāks raksturs. Es gribētu, lai kā toreiz... maigums... un smarža... un mati vējā...

Mati vējā... Kā mati? Par kuru Severīns runāja? To, sārtajā džemperītī? Vai viņu, Birutu? Arī viņa vēl nēsāja matus līdz pleciem, tikai tagad tie vairs nevizmoja gaiši un varētu redzēt dažu sirmu, ja nebūtu rūpīgi krāsoti. Varbūt patiešām Severīns nedomādams paņēmis viņas dvieli? Intuīcija arī var kļūdīties, nav taču dieve. Un tomēr, tomēr... "Tomēr" grauza. Neatklāts, bet dzīvelīgs. Kā vēzis.

Citureiz, dzīvoklī ienākusi, Biruta sajuta smaržu. Mazliet pasmagu, pasaldu, bet neapšaubāmi labu. Iespējams, t'ranču "Melnā maģija” vai kas tamlīdzīgs. Biruta neatļāvās tik dārgas smaržas un nevarētu dabūt, ja arī gribētu, jo nebija blata kosmētikas veikalā. Viņa pirka to, kas uz. letes vai plauktā. "Dzintara" smaržas mazajā llakoniņā, jo lietoja reti. Slimnīcā tās bija pilnīgi liekas. Vienīgi, ja gāja ciemos, bet tas nenotika bieži. Un tad arī pa pilienam aiz auss. "Smaržo pa gabalu ka prostitūta.” Kas tā teica? Mamma? Diezin vai. ielasmeitas vārdu mutē neņemtu. Kas tad? Vienalga. Bet šī nu gan smaržojusi kā palaistuve. Nē, ar to Severīns neielaistos. Patiešām, viņš bija kārtīgs lidz pedantiskumam un prasīja to arī no sievietes. Kāda no māsiņām? Tā pati... blondā? "Dāviniet mīļotām ziedus." Nē, nē! Dāviniet smaržas! Droši vien. Severīns prot tā, ar plašu žestu... No māsiņas algas nevarētu atļauties. Par ko viņa, Biruta, šeit spriedelēja? Nav nozīmes, kas un kāda. Neskauda arī, ka Severīns dāvina. Varbūt pašam pasniegtas, čukstot: "Kundzei." Lai. Lai! Tikai ne šajā dzīvoklī, tikai ne te! Biruta bija pieņēmusi nenovēršamo, ka vīrs jādala ar citu vai citām, bet viņa nespēja dalīt arī to pašu gultu un savu dzīvokli, vienīgo vietu pasaulē, kas bija patvērums, kur katra šķirbiņa durvju stenderē, katra šķiedra dīvāna pārvalkā pilna viņas vaimanu un prieka. Tiešām nebūtu daudz prasīts: tikai ne te, lūdzu, tikai ne te!

Tā arī pateiks Severīnam un par smaržu arī! Lai dotu iespēju vēlreiz mest sejā, ka viņa jukusi? Mitrs dvielis — vismaz kas taustāms. Bet smarža? Pat, ja nav izgarojusi, izvējojusi, izgaisusi, var saeīt: nejūtu, tev rēgojas. Varbūt tiešām viņai vienīgais ceļš pie psihiatra? Kāpēc baidīties? Izeja! Vēlētos tikai labāku klīniku, līdzīgu tai, kas kinofilmā. Šķiet, l'ranču. Vai itāļu. Vienalga...

Baltajām kaprona lentēm sašļūkot, kāzu korteža mašīnas cila pēc cilas prātīgi taisīja kreiso pagriezienu, lai no Vidzemes šosejas pa veco ceļu nogrieztos lejā, Lorupes gravā, un apstātos.

Blākšķēja durvis, braucējiem izkāpjot. Dāmas grozījās, lūkodamas redzēt savu aizmuguri, lai pārliecinātos, vai greznās vakarkleitas nav pārāk sasēdētas, it kā nebūtu vienalga neko taču saglābt nevarēja tik un tā. Vīrieši rāva nost žaketes, pakāra mašīnas salonā vai atstāja uz. sēdekļa, atpogāja krekla aproces un uzlocīja piedurknes, cerēdami atvēsināties dzestrajā dvesmā, kas nāca no gravas dziļuma. Vedēji un jaunā pāra vecāki rosījās ap savu mašīnu bagāžniekiem, ceļot ārā pīrāgu grozu, cepumus, "asorti" kārbas, šampanieti. Jau paukšķēja korķi, lidodami gravas krūmos, kad vedējmāte attapās: rituāls nav izpildīts! Viņa lūkoja apturēt šampanieša liešanu, bet tas bija neiespējami, šis bars, ko sauca par viesiem, kļuva nevadāms, ja tāds jau nebija iepriekš. Tomēr daži. dzirkstošo dziru malkodami, vēroja, kā jaunā sieva sēja pie tilta margām dzīpariņus, izvēloties krāsas un uzklausot vedējmātes skaidrojumu: sarkans — lai netrūktu mīlestības, zils — uzticības, zaļš — cerības, violets — gudrības, dzeltens — ģimenes siltuma, un tā tālāk.

Biruta skatoties pateicās savam skaidrajam saprātam, ka bija strikti atteikusies no vedējmātes goda. Scverīns pirms kāda laika apjautājās, vai viņa piekristu... māsiņa Sigita un jaunais dakteris Andris Zaļums lūguši viņu un, protams, viņa sievu par vedējiem. Biruta purināja galvu: nē un nekādā ziņā! Pirmkārt, viņa sacīja, vedējiem jābūt laimīgam pārim, nevis kā mēs... un, otrkārt, vedēji tagad kļuvuši par galma ākstiem, kāzu viesu uzjautrinātajiem, bet tādu talantu sevī nejūtot. Severīns it kā piepūtās, šķita, labprāt spēlētu pirmo vijoli krietnā viesu pulka priekšā. Bet ja sieva nespēj vai nevēlas līdzās stāvēt... Šoreiz bez tās iztikt nevarēja.

— Miljonu par glāzi skaidra ūdens! — iesaucās jaunā sieva, no tilla saskatījusies straujajā urdzes skrējienā.

Izrādījās, līdzpaņemtajos krājumos ne ūdens, ne limonādes nebija.

Varētu domāt, ka vesels bars kāzu viesu nesīsies lejā, kur čaloja Lorupe, bet nē, tik grūti pelnīta miljona nevajadzēja nevienam. Pat jaunais vīrs, kuram visai izdevīga būtu sieva mūžīga parādniece, prātīgi mierināja:

— Pacieties mazliet! Nav zināms, kāda draņķība tai strautā ielaista kilometru augstāk.

“Mazliet" izstiepās gandrīz stundas garumā. Svinības bija paredzētas somu pirtī aiz Cēsīm. Kāzas pirtī. Birutai šis savienojums šķita dīvains. Kāzas — augstākie, cēlākie un greznākie ģimenes godi. Kaklasaites, uzvalki, vakarkleitas līdz zemei, zīds, brokāts, mežģīnes, rotas. Pirtī! Kur jābūt plikam kā patiesība! Lūpu krāsa, pūderis, frizētavā čubināta sasuka, smaržas — kam tas pirtī, kur viss jāmazgā nost! Un kāzu kleita, šķidrauts? Ja ievērotu senās tradīcijas un tautasdziesmas, ko vedējmāte šeit cilāja, tad vajadzētu atcerēties, ka pirtī gāja dzemdēt, nevis kāzas svinēt.

Ko es te piekasos, Biruta sevi norāja. Garastāvoklis vainīgs. Vai sliktais raksturs. It kā nezinātu, ka svinības somu pirtī ir modes un prestiža prasība, neviens šeit nav braucis mazgāties, pat ja to vēlāk darīs. Šī plašā pirts aizstāj greznu dzīvokli, pili vai senču māju, kā šolaiku cilvēkiem nebija.

Lielās telpas vidū zem vara manteļskursteņa atklātā kamīnā gailēja maza uguntiņa, ko vedējtēvs savā uzrunā salīdzināja ar ģimenes pavardu. Kāzinieki sēdēja pie bagātīgi klātiem galdiem gar sienām.

Buljons ar skraukšķošām siera maizītēm, karbonāde, dzērieni, vēlāk aukstās uzkodas un laimes vēlējumi kā ēdienu piedevas — saldas vai pikantas atkarībā no runātāja rakstura, gaumes un humora izjūtas. Gandrīz tāpat kā viņas kāzās, Biruta atcerējās. Par laimi, te nebija galdiņu, pie kuriem sēdēja svešinieki. Tāpēc cerams, ka izliks bez kauliņa.

Pret rīta pusi kāzinieki bija izklīduši kur kurais. Daži nīka pie galdiem, kāds paris gorījās dejā, ko spēlēja šļaugani muzikanti, neliela pusplika kompānija dzēra un uzkoda padzisušajā pirts telpā, bet vārgākie viesi bija krustu šķērsu sakrituši nedaudzajās guļamistabiņās, ieņemot pat jaunajam pārim domāto, un jaunlaulātie snauda pie durvīm vienā no tām.

Biruta pamodās agri, ja vispār bija aizmigusi. Pastāvīgais bungu "bum, bum” skanēja ausīs un sāpīgi atbalsojās galvā, šķietami kāds vālētu tieši pa bungādiņām. Viņa nokāpa lejā, aizgāja pie ezera, nomazgājās un izpeldējās. Gribēja pārģērbties, bet mašīna, protams, aizslēgta, atslēga Severīnam kabatā, pats nezin kur. Biruta atsēdās zemē aiz auto, atvēra rokassomu, lai izņemtu krēmu, pūderi, skropstu tušu, lūpu krāsu. Un aizcirta. Jo pašā virsū kā čūskas galva vai skorpions gulēja tā...

Vakar pirms braukšanas uz dzimtsarakstu biroju viņa bija piegājusi pie spoguļa gaitenī vēlreiz uzmest sev mirkli un apmierināta, ka izskatās labi, jau pasmaidīja, kad... ieraudzīja uz spoguļa galdiņa šo gludo, melno, ar zelta uzrakstu svešā valodā... Birutai nebija lādas lūpu krāsas! Viņa sastinga, neaptverdama, ko darīt. Sevcrins jau stāvēja durvīs un prasīja, vai sieva nākšot tūlīt vai rīt.

— Nekad! — Biruta atcirta, iesvieda svešo lūpu krāsu somiņā un gāja.

Te nu tā gulēja. Neielīda vis somas dziļumā, nepaslēpās kaktā, nenoglabājās zem piezīmju grāmatiņas vai naudas maka. Cikreiz negadījās, ka neparko nevarēja atrast somā savu lūpu krāsu! Taustījās, taustījās — nekā. Ja tas notika mājās, Biruta izgāza somas saturu uz grīdas, un — re! — tur jau meklētā vāļājās. Bet šī pašā virsū. Bezkaunīga kā īpašniece. Biruta neticēja, ka tik viegli aizmirst pierādījumu, kur slepus būts un grēkots. Tīšām! Tā sieviete ņirgājās par viņu, Sevcrina sievu. Izaicināja: kura kuru? .(au vakar šeit Biruta bija slikti jutusies, iedomājoties, ka vira mīļākā ir viesu vidū. Lielākā daļa kāzinieku taču no slimnīcas — ārsti un māsas. Ļoti iespējams... Jāmeklē SeVerlns un jābrauc prom. Te ilgāk kavēties Biruta nevēlējās. Sakratīja somu, lai riebīgā lūpu krāsa ieveltos dziļāk, izņēma savus kosmētikas piederumus, sakārtojās, piecēlās un gāja.

Severins negribēja mājās. Viņš mīļi bubināja, citiem klātesot, sauca Biruta par mīļumiņu, žēlojās, ka ne acu nav aizdarījis, jo sievuelti nevarējis atrast. Kur viņa esot pazudusi?

— Nekur īpaši. Jaunais pāris gulēja man pie kājām.

— Ka vīrietis tev pie kājām gulētu, es nebrīnītos. Bet veseliem pāriem — vai nav par daudz?

Viri blakus Severīnam teikto uzņēma kā varenu joku un smējās, zobus zibinādami. Kāds ielēja viņam, Birutai, sev un pārējiem.

— Nē, — viņa atteicās. — Es nedzeršu. Severins ari ne. Mēs tūlīt brauksim.

— Neiznāks! Esmu dzēris kopš vakardienas, iemetīšu vēl, tad pagulēšu un vakarā — tici man! — aizvizināšu sievuelti mājās kā... kā...

— Gaspažu, — kāds teica priekšā.

— Nē-ē! Mana sieva ir princese. Kāds gudrinieks esot teicis, ka visas sievas raganas, bet manējā nav kā visas. Prin-ce-se! Un es viņas padevīgs kalps. Vergs. Nerrs.

Severins nometās ceļos, sagrāba Birutas roku un šmaukstinādams noskūpstīja.

Klātesošie smējās locīdamies, Birutai šķita, ka par viņu, nevis par Severīna teātri. Vajadzēja vīru pārspēt. Biruta uzlēca uz krēsla, izslēja galvu un ar cēlu žestu pamāja Severīnam.

— Tu niecība! Jel piecelies! Es dāvāju tev dzīvību.

Severins tiešām piecēlās. Cik ilgi ceļos tupēs? Izskatījās

nedaudz apmulsis, jo apkārt atkal smējās un nu par viņu, bet aplausi un “bravo!'' skanēja Birutai, kas arvien vēl stāvēja uz krēsla pāri visiem un tumšzaļajā, garajā kleitā izskatījās slaida, skaista, pat majestātiska.

Roka niezēja sievai iesist, tik uzvaroša viņa izskatījās.

Tomēr Severīns savaldījās, maigi nocēla no troņa un, visiem redzot, viegli noskūpstīja uz vaiga. Tad abi devās pie mašīnas, lai Biruta uzvilktu otrās dienas kleitu. Severīns pārģērbās treniņtērpā un sacījās augšstāva istabās meklēt guļvietu.

Vīriešu paģirainie ģīmji un sieviešu miegainās acis Birutu ērcināja. Nebija ne mazākās vēlēšanās ar kādu sarunāties. Par ko? Kāzās — par darbu? Vai Gorbačova pasludināto perestroiku, kas, protams, izgāzīsies tāpat kā viss vienīgās pareizās partijas kongresos lemtais. Garlaicīgi. Gudrākie laikam bija anekdošu stāstītāji. Tiem nevajadzēja prātot, ko un par ko pļāpāt. Pietika parakņāties atmiņā, un varēja piedāvāt kā oficianti: lūdzu, no kādas sērijas vēlaties? Čapa-jeva un Pctjas? Francūzis, amerikānis un krievs? Politiskās? Lūdzu! Šīs produkcijas deficīta nebija. Vienīgi klausītājiem jāprot smieties un jūsmot, citādi stāstītājs var apvainoties, ka pūles netiek novērtētas. Sacīt, ka viņa anekdote ir veca, būtu tikpat nepieklājīgi kā teikt sievietei: tu esi veca! Pat ja taisnība.

Ap pusdienlaiku tā saucamās brokastis bija sarūpētas. Smaržoja desas un skābi kāposti, kas gan nenozīmējot mājās raidīšanu, saimnieces paskaidroja. Gardais smārds izdarīja, ko lūgšana, aicināšana un ūjināšana nespēja: beidzot gandrīz visi bija pie galda. Gar ezermalu klaiņotāji, pagalmā stāvētāji autospeciālisti un gulētāji. Trūka vienīgi jautrības un omulības, kā parasti, kad viesības pārāk ievilkušās. Varbūt vainīga bija sutoņa, kas valdīja gan ārā, gan telpās. Bet, iespējams, sirsnīgā nodošanās latviešu viesību galvenajam rituālam — ēšanai.

Biruta vēroja, kā taukainās lūpstarpās pazūd ceptas desas struņķi, kāpostu kumšķi, kartupeļu atlūzas un žāvētu vistu mirstīgās atliekas, izsusē rasola staignāji, sašķist galertu spoguļi un rīklēs grimst tomātu ūdensrozes. Strauji plaka līmenis pudelēs un glāzēs. Nosvīdušas pieres, spīdoši deguni — kā pēc liela darba.

Ārā vīrs aizezera mežiem cēlās dzeltenīgi pelēks pērkona padebesis. Vēl valdīja klusums, vēl neko nezināja tie, kas nepacēla acis vai sēdēja ar muguru pret logu. Mākonis pletās spocīgi klusu. Var jau būt, ka paducināja, bet šeit, iekšā, muzikanti savā vīzē gādāja par labu noskaņojumu, tāpēc nebija dzirdams, ko lēma debesis. Mākonis sabiezēja tumšāks un nolaidās zemāk pār ezeru. Biruta skatījās kā noburta. Tūce pletās, mainīja ibrmu, krāsu, nu jau paplaiksnīja rūsa. Šķita, ka viņa vienīgā to redz, tāpēc beidzot sacīja:

— Negaiss nāk!

Tiešām? Vai! Cik skaisti! Kāds atspulgs! Klau! Klusu! Dzirdējāt, pērkons!

Un tad jau mākonis dārdēdams plīsa pa zibens iezīmētām šuvēm, plīsa lupatu lēveros un sāka gāzties ezerā. Lietus nāca stāvus lejā, rupjās strūklas veidoja aizkaru, kas tuvojās, zīmējot ezerā šļakatu līniju.

— Logus! Aizveriet logus! — kāds iesaucās, un, tikko tas bija izdarīts, stikli sāka pludot, neko vairs skaidri nevarēja redzēt, vienīgi zibens palaikam uzliesmoja, un to pavadīja apdullinoši grāvieni.

— Es iešu peldēt! — iesaucās kāda jauna būtne, ko Biruta nepazina.

Es arī! Es arī! Es ari!

— Es ari! — teica Severīns un cēlās kājās.

— Nē! — Biruta skaļi iebilda. — Pērkona laikā — ūdenī?!

— Skaisti! — atsmēja būtne.

— Bīstami!

— Liecies mierā! — Severīns aprāja sievu.

— Vai jūs esat mediķi vai ne? — Biruta nerimās. — Ko jūs teiktu kādam citam par peldēšanos negaisa laikā?

— Es stāstu, ka smēķēšana kaitīga, bet tas mani netraucē pašai uzsmēķēt, — būtne ieķiķinājās.

— Ka alkohols ir kaitīgs... Bet ko mēs te otro dienu darām? — kāds vāvuļoja.

— Jūs varat darit, ko gribat, bet mans vīrs nelēks ezerā! — Biruta izgrūda un juta, ka muļķīgi iznācis. Protams, sākās smiekli, piezīmes, kādēļ lai viņš lēktu vai nelēktu un kuras dēļ būtu vai nebūtu vērts.

Tikmēr Biruta paklusām, bet šerpi sacīja vīram:

— Es nevēlos būt atraitne. Ja tu savā vecumā kā jucis skriesi skuķiem līdzi, es tūlīt viena braukšu mājās.

— Laimīgu taciņu! Gan mani kāds aizraus.

Viņš aizgāja. Lietus vairs nesitas rūtīs, bet pērkons ducināja. Pēc brīža varēja redzēt bariņu peldkostīmos ejam uz ezeru. Severīnam katrā elkonī karājās pa skuķim, un viņu maigie gurni skārās pie Severīna muskuļotajiem augšstilbiem. Vajadzēja atzīt, ka viņš savos gados izskatījās labāk par citiem, arī par vakar salaulāto vīru, kas, Birutasprāt, līdzinājās pelmenim — balts un apaļīgs. Lai Severīns izpeldas, vēss ūdens atsvaidzinās — Biruta pamazām nomierinājās.

Pirms sēšanās mašīnā iznāca maza stīvēšanās. Biruta uzstāja, ka brauks viņa, jo Severīns ir dzēris. Viņš iebilda: esot solījis aizvest sievu mājās kā princesi. Biruta atgādināja, ka tādi solījumi ir kapeikas vērti, bet var dārgi maksāt, ja pazaudē tiesības. Severīns svārstījās. Tad iečivmājās jaunā būtne, ar kuru bija gājis peldēties.

— Bet, dakter! Kāpēc jūs negribat, lai sieva būtu pie stūres? Viņa tik stingri tur jūs uz dzīves ceļa, gan ari pa satiksmes ceļiem nogādās drošībā.

Severīns pastūma sievu sāņš un piesēdās pie stūres. Biruta ieņēma vietu blakām. Viņi sāka braukt. Abi klusēja. Vai tā būtne bija tā sieviete, Biruta prātoja. Citādi viņas piezīme neskanētu tik indīgi un tik stipri neķertos Severīnam pie sirds. Droši vien. Glīta, jauna, blonda. Vajadzētu pajautāt, vai arī pirmā sieva jaunībā bijusi izskatīga, slaida un gaišmataina. Pastāvīgais Severīna tips. Viņš pats pamazām mainījās — asāki vaibsti, dziļa šķērsgrumba virs deguna, iesirmi deniņi, tiesa, galvvidus arvien vēl melni viļņots, diez vai jelkad tiks puspliks vai pliks. Domājams taču, ka arī zem matiem, galvā iekšā, kaut kas gadu gaitā pārveidojās. Tikai ne uzskats, kādai jābūt iekārojamai sievietei? Un vēlēšanās mainīt tās līdzīgi kabatlakatiņiem no viena komplekta: katru dienu tāds pats, tikai cits?

— Kā sauc to jauno būtni, kas aicināja iet peldēties? — Biruta ierunājās.

— Veronika.

— No tavas nodaļas?

— No kuras tad vēl?

— Māsiņa?

— Nu-ū... jā!

— Vai viņa tev sen jau ir?

Severīns klusēja.

— Atbildi taču!

— Man līdz kaklam tava nepamatotā greizsirdība. Mod-rite bija cēlāka...

— Jā, jā! Man slikts raksturs. Bet es tevi brīdināju, kad vēl nebijām precējušies.

— Domāju, tu koķetē ar to. Izrādās — taisnība.

— Tev vismaz nevajadzēja vilties. Bet man... Es tevi iztēlojos citādu.

— Pati vainīga!

— Nē! Tu! Kas žēlojās, ka sieva neuzticīga, ka bērns nav tavs? Viss samuldēts! Neuzticīgs esi tu! Viņai, man, tai... Visām! Bet reiz taču varētu rimties. Tu kļūsi kārtīgs vīrs tikai tad, kad būsi impotents.

— Nezinu, vai tevi tas iepriecinās. Un ko tu gribi no manis? Vai neesmu kārtīgs vīrs?

— Man riebjas, Severīn! Es nevaru, kad tu vakarā ar mani, bet pa dienu ar citu... Un tomēr... tomēr... Bet ja tu ved to sievieti mūsu mājā un mūsu gultā... Tikai neteic, ka esmu traka! Šķirsimies, Severīn, iesim katrs uz savu pusi, kamēr es patiešām neesmu nojūgusies!

— Ja man būtu, kur... Vai varbūt atstāsi šo dzīvokli un iesi tu?

— Uz kurieni? Tu kā vīrieša cilvēks vari privāti noīrēt istabiņu...

— Tas mani neapmierina.

— Bet tev nav tiesību izdzīt mani... Galu galā dzīvoklis ir mans, jo mani vecāki... mūsu ģimeni lika laukā no vecā...

— Jums visiem iedotu vienu, pati teici. Ja es nebūtu tevi apprecējis.

— Nu labi, tad šķirsimies un paliksim katrs savā istabā, bet ar noteikumu, ka tu nevedīsi mājā...

— Vai liksies reiz mierā! Mājā, mājā! Nudien murgo!

— Es? Murgoju? Gribi pierādījumu?

Drebošām rokām Biruta atrāva rokassomu, bet tagad nodevīgā lūpu krāsa bija ieslīdējusi dziļumā. Viņa vandījās, vandījās, beidzot dabūja un pabāza Severīnam zem deguna.

— Redzi?

— Nu? Lūpu krāsa.

— Bet nav mana! Es to atradu... ne, es neatradu! Tā atradās mūsu dzīvoklī uz spoguļa galdiņa.

— Pati būsi atstājusi.

— Nē! Franču vai kāda. Man nav!...

Viņa norāva vāciņu un iekliedzās:

— Skaties! Bāli lillā! Es tādu nelietoju, bet tai... tai... Venerandai vai kā viņu...tai bija tieši tāda uz lūpām!

— Tad tu būsi nozagusi, — Sevcrīns mierīgi teica pasmīnēdams.

Biruta saguma, uz, mirkli šķietami iznīcināta, pret tik lielu nekaunību viņa bija bezspēcīga. Bet tad izslējās, atvēzējās un sita. Pliķi paštaisnajā, pašpārliecinātajā ģīmī, tāpat kā toreiz, kad Severīns domāja viņu viegli dabūjamu.

Negaidītās pļaukas dēļ Severīns atmeta galvu, rokas nejauši pagrieza stūri, mašīna pēkšņi atradās ceļa otrā pusē, tūlīt būs grāvī, ārprāts, Biruta parāva stūri uz savu pusi un šausmās ieraudzīja: koks skrien virsū, liepa, osis vai ozols, redzēja vienīgi brūnu stumbru, rēpuļainu mizu, tas ar troksni lauzās iekšā pa logu, tieši pierē, cauri... vēl kaut kas noskanēja, nodžinkstēja, it kā glāze plīstu vai gredzens aizripotu pa grīdu, tad pēkšņi tumsa, maiga un salda kā aizmiegot.

Biruta nāca pie samaņas slimnīcā — to atpazina tūlīt. Drausmīgi sāpēja galva. Kā nekad mūžā. Kāpēc? Viņa pacēla roku, pataustīja. Pirksti sajuta matus, galvas ādu, ausis. Nekādu apsēju. Tad kādēļ tāda sajūta, it kā pakausis plīstu pušu? Kas noticis? Kāpēc viņa slimnīcā? Rokām ne vainas. Kājām? Lūkoja kustināt labo. Nekas. Kreiso. Ai, sāpēja un šausmīgi smaga. Jāpieceļas sēdus, jāpaskatās.

— Guliet, guliet, jūs nedrīkstat kustēties, — sacīja sievietes balss.

No kurienes? Debesīm, vai? Pašu runātāju Biruta neredzēja. Tomēr parādījās, iznira no miglas, aizslietņa, aiz-palaga vai kā līdzīga.

— Es gribu zināt...

— Viss būs labi. Jūs esat slimnīcā.

— Pati sapratu... kolēģe.

— Intensīvajā terapijā.

— Diagnoze?

— Nedomājiet par to.

— Šausmīgi sāp galva.

— Iedosim špricīti, nejutīsit vairs.

— Un kāja?

— Sadzīs. Būs labi.

— Bet ir slikti? Kāpēc? Kas noticis?

— Gan jau. Nepūlieties atcerēties. Smadzeņu satricinājums. Ja esat mediķe...

Smadzeņu... satricinājums? Kāpēc? Kā tā? Kāpēc? Kā tā?

Kolēģe bija aizgājusi, bet drīz atgriezās un kaut ko injicēja. Biruta mēģināja koncentrēties, atcerēties, ko tādās reizēs lieto. Galvu tramdīja tikai sāpes, tukšums un “kāpēc?”. Drīz. atkal uznāca snaudiens. Tā turpinājās vairākas dienas. Biruta vēlējās skaitīt, bet sajuka. Mēģināja atminēties, kas noticis. Gan jau māsiņa zināja, tikai neteica. It kā tā būtu labāk. Tagad jāmokās pašai. Bum, bum, bum... galvā dunēja. Kad vēl tā dunēja... kā bungu sitieni? Ā, bungas! Guļot šķita, ka vālē pa bungādiņām. Kāzu naktī! Jā, kāzas! Mielasts, tosti... Birutas domas ātri pārskrēja vakaram somu pirtī, naktij, vienvienīgam murgam. Tad brokastis, pag, laikam kaut kas nepatīkams ar Severīnu, saķeršanās vai ķilda... Padebesis, lietus, viņa peldēšanās pērkona laikā, aizvainojuma sajūta un kaut kāds^ vārdos paslēpts dzēliens. Kāds? Viņi ar Severīnu mašīnā. Ārprāts, kā sāpēja galva. Ārprāts... ārprāts... Kaut kas... Kāpēc? Kas notika? Kādēļ neko nav iespējams atcerēties? Ak tā, smadzeņu satricinājums. Kontūzija? Viņa taēu zināja, ka smags smadzeņu satricinājums rada atmiņas zudumu. Gan atgriezīsies. Cik ilgā laikā? Biruta nespēja gaidīt! Lauzta kāja, smadzeņu satricinājums. Brauca mašīnā. Tātad avārija! Viņa ir cietusi avārijā! Un Severīns? Kas viņam? Droši vien ari... Bet vieglāk, jo visbīstamākā vieta esot blakus šoferim. Sievasmātes vieta, kurā parasti sēd sieva. Tāpēc, ka nedomā par iespējamo... Plašs skats uz priekšu un visapkārt, ērti sarunāties. Ērti... Guli nu! Ērti! Re, pati izdomāja! Bez atmiņas, bez māsiņas, bez citu palīdzības! Bet kur viņi ir, citi? Māsa, meita? Severīns? Ak tā, intensīvā terapija. Nevienu nelaiž.

Beidzot viņas atnāca. Dzintra un Ilze. .la Birutai arvien vēl nesāpētu galva, būtu smējusies par raižplinājiem ģīmjiem, uzmanīgo valodu, it kā baidoties pasacīt ko lieku vai nevietā. Viņas izskatījās pat nelaimīgas. Biruta abas gaužām samulsināja, mundri teikdama:

— Pastāstiet taču par avāriju! Lāgā neatceros, bet tas ir normāli, ja smadzeņtricc.

— Kas tev sacīja?... — Ilze brīnījās. — Mūs nostrostēja, ka ne vārda.

— Meitiņ mīļā, vai tu savu māti par nelgu turi? Pati izskaitļoju. Šilais plus tas... — Viņa pielika pirkstu pierei un norādīja uz kāju.

Ilze sāka vervelēt par lūzumu. Ko ārsts teicis, ko cerot un kas no pašas slimnieces atkarīgs.

— Es jautāju par avāriju. Severīns? Mašīna?

— Ar Sevcrīnu... viss... kārtībā, — Dzintra lēnām, vārdus meklēdama, atbildēja.

Kaut kas māsas balsī Birutu darīja uzmanīgu un aizdomīgu. Viņa pamanīja, ka meita aizgriež galvu un skatās ārā. it kā būtu lidojošo Karlsonu aiz loga ieraudzījusi. Viņas ko slēpa!

— Ilze! — Biruta asi uzsauca.

Meita nedomādama paklausīja, paskatījās uz mātes pusi, un Biruta ieraudzīja viņas acīs asaras.

Dzintra piecēlās kājās un steidzināja:

— Iesim, iesim! Mūs brīdināja, lai ilgi neuzkavējamies.

— Jā, jā! Un lai neko nestāstāt! Tieši tāpēc man nav miera. Ilze! Runā!

Nu jau meita raudāja, ar plaukstas virspusi slaucīdama

asaras.

— Severīnu aizvakar apglabājām, — Dzintra pateica.

Apglabājām? Apglabājām. Apglabājām?! Biruta aizvēra

acis. Redzes atmiņā paplaiksuījās kas melns un spožs. Autostūre ar iedobēm un izciļņiem, līdzīgi matu viļņiem?

Melns allass vai zārka vāks? Apglabājām. Uztraukumi, neziņa, pāridarījumu doma šķirties, nevēlēšanās dzīvot — apglabāti kopā ar Severīnu? Un visam pietika vietas vienā zārkā? Nopland mati un kupli brunči, laimīgi smiekli, atsēžoties blakus Scverlnam, lai dotos dēkā. Aizkrīt mašīnas durvis noklaudzot. Kā zārka vāks. Tukšums. Dzīvē? Patlaban galvā.

Pēc laiciņa, acis atvērusi, redzēja, ka māsa un meita vēl turpat, bažīgi raugās pretī.

— Labi... Ejiet! — Biruta sacīja un atkal aizdarīja, plakstus. Dzirdēja klusus soļus attālināmies. Pavēra acis. Visi projām. Viena! Galva sāpēja neciešami. Kur tā māsiņa ar savu šļirci?! Kaut kļūdītos un iedotu devu, no kuras nepamostas! Tik vienkārši: apglabājām. Nekā vairs. Bet paliek viss!

Cauru ziemu rakt dārzu Dzintrai neizdevās. Pēdējā oktobra dienā vēl rušinājās, pat rokas nesala, bet pirmā novembra rītā sijāja putenis un aiz Joga termometrs rādīja mīnus desmit.

Kultūrainava neiznāca. Tikai dobe dillēm. Kaut kas tomēr, Dzintra sprieda un pat mazliet lepojās: viņa vienīgā bija ko darījusi. Pavasari turpinās, pamazām, pēdu pa pēdai. Kādreiz ceriņu un jasmīnu krūmi veidos lomi ziemciešu dobēm, tuvāk mājai būs dekoratīvs baseins ar ūdensrozēm, kaut kur peoniju grupa, gar kaimiņu sētu krūmu rozes, garāžu apaudzēs ar mežvīnu. Kāpēc mežvīnu, kaut arī rudenī tas brīnišķīgi krāsojas? īstos vīnkokus pie garāžas sienas var audzēt, dienvidu puse! Bet tikai, kad Mitrohini būs prom, citādi vīnogas noraus jau zaļas. Ne tāpēc, ka vajadzētu, bet atriebdamies. Jo Dzintra tūlīt pēc mājas atgūšanas bija viņiem uzteikusi: septiņi gadi jūsu rīcībā, tad dzīvoklis jāatbrīvo. Veltīgi niknojas, viss pēc likuma, Alfrēds tos zināja gan. Viņš pat teica: ja ilgstoši nemaksā īri, var izliki tiesas eeļā. Ko nozīmē “ilgstoši’’, viņa tagad gribētu pajautāt. Varbūt Fredis teica, bet viņa lāgā nenoklausījās, neiegaumēja. Tāpēc, ka likās: mūždien Fredis tādas lietas kārtos. Bet, ja sūdzēs tiesā, šie būs dikti nikni un visādi kailēs. Steidzīgi vajag suni, lid/ pavasarim nevar atlikt. Kad tad izaugs!

Vēlreiz izšķirstījusi suņu grāmatu no sākuma līdz beigām un atpakaļ, Dzintra beidzot izlēma: ņems ņūfaundlendu. Neiznāca lauva vai tīģeris, būs lācis, liels, melns, iespaidīgs pinkainis. Tāds ziemā būdā nesals, iekšā nevajadzēs turēt, suņa smaku ostīt.

— Ņufs esot glābējsuns. Ja kāds slīkstot, tūlīt velkot malā. Būs drošība sētā un arī uz. ūdeņiem. Tu jau zini, es ne visai labi peldu. — Tā Dzintra pamatoja savu izvēli.

Biruta paraustīja plecus: sak, dari, kā zini. Neredzēja nepieciešamību glābt Dzintru "uz ūdeņiem”. Māsa uz jūrmalu aizbrauca labi ja reizi gadā un dziļāk par nabu negāja. Bet ja viņai vajag... Biruta suņa "epopejā” nedomāja piedalīties. Tomēr melnais, sprogainais kunkulis, kas aizkustinoši vicināja spico astīti, uzvarēja Bimtas vienaldzību. Drīz vien arī viņa skrēja ar vecu avīzi, lai noklātu, kur mazais slapinātājs atkal atstājis peļķīti. Savā istabā gan nelaida. Lielā paklāja dēļ. Un tāpēc, ka audzināšana prasa, lai atļautajam būtu robežas. Dzintra taču bija no suņu grāmatas lasījusi priekšā: pirmais kucēnam jāiemācās "nedrīkst!”, ko saka tā dīvaini — "Lu!”, it kā "fui” bez pēdējās skaņas. Vai tiešām tāds mazs suņuks saprastu, kas ir "lui”, kad dažs liels cilvēks to neaptver?

Ingus atsūtīja meistarus, kas mājas pagrabā uzstādīja sil-tumskaitītāju un atvienoja no apkures "tēva klīniku”. Cik maksāja, viņš neteica, bet skaidrs, ka diezgan sālīti. Pasacīja parasto: lai mamma neuztraucoties, tas atalgošoties.

— Ilze varēja ko piemest, — Dzintra ieminējās. — Kā nekā abas esam īpašnieces.

— Tu taču zini, ka viņai nav, — Biruta izskatījās aizvainota. — Kam tagad rotas vajadzīgas? Bet par materiāliem no viņas plēš.

— Būtu paskatījusies citu, ikdienišķāku darbu. Pie rotām varētu atgriezties vēlāk.

— Mēs esam runājušas. Viņa saka: ar mākslu tāpat kā ar jaunību, — ja palaidīsi garām, neko vairs neatgūsi. Bet, ja tu domā, ka nav taisnīgi, es pati mēģināšu... Cik tas būtu?

— Apžēliņ, apžēllņ, nē! — Dzintra atgaiņājās. — Tu taču ikmēneša maksājumus viena pati kārto, un kas tad vairs paliek pašai! Es tik tā ierunājos... Žēl Ingus, ne viņš te dzīvo, nekā, bet tik dzen iekša gan naudu, gan darbu.

Biruta pavīpsnāja, tomēr neteica, ka viņa nav redzējusi, ko tādu māsasdēls būtu šeit padarījis, ja atskaita pastāvīgo mammas mierināšanu un nodevīgā īrnieka sagādāšanu. Naudu, jā, naudu varbūt.

— Es dažreiz tā prātoju, — Dzintra atkal ierunājās, — kā var būt, ka mēs, vienu vecāku bērni, esam tik dažādas. Un vēl abas meitenes.

— Sen vairs ne, — Biruta piezīmēja.

— Nav svarīgi. Tomēr. Man dzīves saturs ir māja, bērni...

— Bērns, — māsa izlaboja.

— Es būtu gribējusi vismaz otru, bet... Lai paliek! Ar mazdēliem labprāt noņemtos, atkal “bet”... Tad skola, tad bērnudārzs, tad te nav cilu puiku, par klusu. Man klusums tieši patīk! Toties tu jau maza vienmēr rāvies prom no mājām, pie draudzenēm. Es labāk palasīju, tu skrēji pa visādiem pulciņiem. Es no darba desmit reizes dienā zvanīju Ingum un audzināju, tu — mamma teica — netiki zvanījusi ne rei/.i. Tagad ari — tev māja tikai pārgulēšanas vieta, man jau pie sirds pieaugusi. Tu vienmēr esi zinājusi, ko gribi un ko tev vajag, es pastāvīgi šaubos. Kā ar to suni...

— Tas tagad izlemts.

— Bet ir cits. Zobi. Ārsts sacīja, ka jāizvēlas: tiltu vai plati. Tas taču nav: tēju vai kāliju. Ir tad nevar ātrumā pateikt. Uz labu laimi. Sīkums. Bet zobi nav sīkums. Kā lai zinu, ko labāk?

— Plati gan ne! Atceries, mammai plati uztaisīja, bet viņa to ielika tikai smukumam. Teica, ēst nevarot, nekam garšas neesot. Klabot, beržot.

— Pierast vajag. Tagad esot nez kādas glaunas.

— Un pa nakti liksi glāzē? Vannasislabā vai pie gultas? Gatavā šausmu filma — žoklis glāzē!

— Nē, laukā nebūšot jāņem. Un daudz lētāk. Divdesmit pieci lati, bet tilts — sešdesmit.

— Neskopojies! Nav vienai dienai. Gadiem.

— Divas draudzenes plaii ielikušas un saka: nekas, esot pieradušas, gandrīz vairs nemanot.

Ak Dievs, kādas sarunas, Biruta nodomāja. Par zaudētiem zobiem un protēzēm. Kādreiz sprieda par kleitām un pielūdzējiem. Kā laiks visu maina! Patiešām laime, ka viņai ir ar ko parunāt par zvaigznēm un sengrieķu dieviem.

— Nu labi, ja par šito neko nezini sacīt, tad parādi man kādu no saviem vingrojumiem. Sāji tā uzkrājušies, ka svārkos nevaru iestūķēties.

— Ne sāļi, bet tauki.

— Sāļi arī. Es lasīju. Mūsu gados...

— ...sieviete ar augstāko izglītību saprot, ka...

— Atkal tavs sliktais raksturs! Vajag ar pirkstu acī! Visu nosaukt vārdā. Jaukāk uzturēt tādu migliņu... Skaidrība nomāc, nospiež... sāpina.

— Jā, Dzintriij, tev taisnība. Es būtu bijusi daudz laimīgāka, ja ļautos tai migliņai, neskatītos skaidrām acīm...

— Laimīgāka? Ko vēl tev vajadzēja? Tāds virs! Meita izaudzināta. Jāsaka, man Fredis arī nebija slikts. Labi pelnīja. Tikai tāds pelēkāks salīdzinājumā ar Sevcrīnu.

Pelēkāks! Birutai gribējās kliegt. Scvcrīns bija niecība salīdzinājumā ar Alfrēdu.

Ar Alfrēdu...

Drīz pēc Birutas iznākšanas no slimnīcas māsa ielūdza viņu uz svētdienas pusdienām. Droši vien esot noilgojusies pēc kaut kā garšīga, bet ar kruķiem pa virtuvi grozīties diez vai patīkot.

9

Gadiem ilgi Biruta pie māsas viesojās tikai jubileju reizēs. Darbs, pašas dzīve, tālu... Tādi bija aizbildinājumi, kas pārvērtās paradumā un paskaidrojumus vairs neprasīja. Sākumā, pēc Dzintras un Alfrēda apprecēšanās, Biruta nevēlējās skatīties uz viņiem, laimīgu pāri. Jo vajadzēja būt...

vajadzēja būt pavisam citādi... Vēlāk, kad parādījās Severīns, Birutai kādu laiku tuvinieku vairs nevajadzēja. Ne vecāku, ne māsas. Ja reizēm gribējās kādam uz pleca paraudāt, tad nedrīkstēja — viņu sakars bija noslēpums. Aizraušanās sākumā pagaisis no viņas domām, Alfrēds vēlāk atkal atgriezās un ieņēma savu vietu. Kā augstā plauktā nolikts apputējis zvans, ko nevar aizsniegt, bet pie kura šad tad acis pakavējas. Viņi bija kviti: nodevība pret nodevību. Viņi bija izlīdzinājušies, ne vārda nepārmijot.

Biruta ielūgumu pieņēma, lai gan... lai gan... viņu nedaudz mulsināja sagaidāmā aina: pie galda māsas un vīrietis, kas piederējis abām. Tomēr iestāstīja sev, ka tā ir pārspīlēta jūtelība. Nu jau visi trīs bija cilvēki gados, kuru dzīvē mīlestības vārds sadilis, apdrupis, laika piepēm apaudzis.

Un, galu galā, viņi nebūs tikai trijatā. Ingus taču apprecējies otrreiz, un ar jauno ģimeni dzīvo pie vecākiem. Biruta izsauca taksometru, noklumburoja lejā pa kāpnēm un iesēdās mašīnā, kruķus ievilkdama līdzi. Pasmējās pie sevis: īstais izskats, kādā ierasties pie visu mūžu neaizmirstā mīļotā! Spītīgi saknieba lūpas: lai! Kāda nu ir, tāda ir. Veca. šķība un greiza. Nevēlas ne paliki, ne ko atgādināt vai modināt atceres.

Pusdienas pārvērtās par tādām kā Scverīna atbērēm. Uti gan jau slimnīcā Birutai bija sīki izstāstīts, Dzintra laikam domāja, ka māsai tas pašlaik ir vistuvākais temats. Tāpēc, bērnībā iemīļotās “peldošās salas’" strebjot, valodoja, cik labi Severīns zārkā izskatījies, nudien, kā dzīvs, tikai jaunāks. Cik daudz puķu un pavadītāju bijis! Lai gan lūgti vienīgi tuvākie kolēģi. Pirmajai sievai pieklājības dēļ paziņojuši, domājuši, ka nenāks, bet šī ieradusies ar meitām, znotiem un apsēdusies pie zārka, domāt, pilntiesīga laidene. Un tā arī izskatījies, jo Biruta arvien vēl nesamaņā, un Dzintra par to raudājusi vairāk nekā par Severīnu...

Varbūt arī citi ievēroja, ka Biruta sēž nolaistiem plakstiem, saldēdienam nepieskardamās, bet neizturēja Alfrēds.

— Beidz taču vāvuļot! — viņš diezgan skarbi uzsauca. — Vai Birutai sirdi gribi izvilkt un uz pirkstiem uztīt?

Dzintra apvainojās.

— Vai es ko ļaunu? Sirdssāpes jāizkrata, lai paliek vieglāk.

— Kam sāp, un kas krata? Izskatās, it kā tu būtu vīni apbē rējusi.

Dzintra vai palēcās un tik sirsnīgi trīsreiz nospļāvās pār kreiso plecu, ka vedekla Zinta iesmējās. Pasmaidīja arī Biruta, beidzot abi vīrieši. Visi uzelpoja un, kāliju dzerot, runāja par nejēdzībām, ko arvien vairāk avīzes vilka gaismā Gorbačova pasludinātās "glastnostj” vārdā. Negācijas tika uzkostas ar garšu un baudu: cs lasīju... es... bet es! Lai ir slikti, sliktāk, vissliktāk! Tad jānāk būtiskam pārmaiņām. Bet par tām labāk nerunāsim...

Kad Biruta grasījās izsaukt taksometru, māsa teica, ka nevajag, Fredis aizvedīšot, jo mašīna stāvot tepat zem logiem. Biruta atcerējās Ilzes raudzības pirms daudziem gadiem. Toreiz Severīns sacīja tieši tāpat, piedāvādamies aizvest Dzintru un Alfrēdu līdz. stacijai. Šī sakritība, protams, neko nenozīmēja. Parasti vārdi, parasta laipnība, parasta rīcība.

Pie Birutas mājām Alfrēds izkāpa, palīdzēja svainei izrausties no mašīnas un piedāvāja elkoni.

— Paldies, es pati, — Biruta atbildēja, sniegdamās pēc kruķa.

— Atļauj!

— Es negribu!

— Ko negribi?

— Karāties tev elkoni... kropla!

— Tas ir pārejoši. Ar katru dienu taču kļūst labāk, vai ne? Drīz dancosi.

—• Jā, droši vien varēšu. Bet vai gribētu? Manas balles, rādās, nodancotas.

Alfrēds neatbildēja. Stingri turēja Birutu pie elkoņa un vadīja pa trepēm augšā. Biruta pati bija iemanījusies veiklāk rāpties, ar vienu roku turoties pie Ientera, otru balstot uz kruķa. Bet ļāva... ja viņš tā vēlas.

Pagaidījis, kamēr Biruta atslēdz durvis un ieiet iekšā, Alfrēds sekoja viņai un apstājās mazajā gailenīti.

Biruta samulsa. Ja viņa varētu kustēties kā agrāk, pašpārliecināti un laipni piedāvātu kafiju vai tēju, tā uzsverot, ka viesis tiek uzņemts pēc labā toņa prasībām — kā vēlams svešinieks. Tagad nomāca mazvērtības sajūta. Ko viņš te vēl gaidīja? Kāpēc kavējās? Biruta gribēja pateikt asi, aizvainojoši... Sāka kodīt lūpas, jo manīja, ka asaras noveļas pār vaigiem.

Kurš papēra soli? Kurš pastiepa roku? Biruta juta, ka Alfrēds tur cieši, tā elpa skāra viņas ausi.

— Zinu, tas ir briesmīgi, kad visu laiku urda... un kad nekas nav labojams.

— Es neraudu par viņu! Nevienu dienu viņu nemīlēju!

Biruta nemeloja. Viņa lūkoja to iestāstīt sev, jo tad visi

pāridarījumi, ilgo gadu mokas izgaistu, izlīdzināties — ja nemīl, tad nesāp. Un Severīns nevaldītu pār viņu. Nešķirti šķirto laulību varētu aizmirst kā nebijušu.

Iespējams, Alfrēdu izdevās pārliecināt vieglāk nekā sevi.

— Bet es visu mūžu nožēloju, ka neapprecēju otru māsu, — viņš teica.

— Es jau pati vainīga. Uzsūtīju...

— Nē, vainīgs biju es. Vājš kā visi vīrieši.

— Negribu, ka par sevi tā saki. Negribu, ka tu būtu vājš. Neapdomīgs, vieglprātīgs, neuzticīgs — jā! Tikai ne vājš. Tev jābūt stipram.

— Es pacenstos, ja varētu tevi balstīt, izrādītos tev vajadzīgs.

— Tu domā... tāds nebiji visus šos gadus?

— Neiedrošinājos...

Ko tas nozīmēja? Ko viņš gribēja sacīt? Kā to saprast? Biruta vēl prātoja, kad AUcds bija aizgājis.

Kādu vakaru pusdivpadsmitos iezvanījās telefons. Biruta priecīga tvēra klausuli: nedēļām ilgi bija šķirta no šī patīkamā sarunu veida, kad var sēdēt dīvāna stūrī kaut naktskreklā, šūpot čību uz kājas purngala un pļāpāt kā viesos vai kafejnīcā.

— Labvakar! Te Modrīle.

Pat zārkā gulēdama, Biruta pazītu šo patīkami dudinošo balsi, ko ciest nevarēja.

— Jūs klausāties mani? Es gribētu izteikt visdziļāko līdzjūtību.

— Paldies! Jums tāpat.

— Atbildat, it kā es būtu novēlējusi priecīgus svētkus.

— Varbūt.

— Nesaprotu. Ja Severins jums vienaldzīgs... tad kāpēc nomocījāt ar savu greizsirdību?

— Vai tiešām viņš bija tik klačīgs? To gan es nezināju.

— Daudz ko nezināt. Gribat? Pateikšu. Jūs nebijāt viens otram radīti. Kur nu! Jūs nekādā gadījumā nedrīkstējāt precēties. Ja toreiz sacītu, jūs neticētu, kā neticējāt visam pārējam. Bet pierādījās: svēta patiesība, vai ne? Klusējat. Nu, klusējiet vien, tomēr noklausieties līdz galam. Valdonīgais Auns — Severins — un spītīgais Mežāzis — jūs — nebija pāris, nevarēja sadzīvot, par mieru un laimi nemaz nerunājot. Uguns zīme ar Zemi nesader, Aunam vajag arī Uguni vai Gaisu. Teiksim, sapņainu Ūdensvīru, kas prastu ziedoties, vai līdzsvarotu Strēlnieku, kas uzņemtu Auna sānJēcienus filozofiskā miera. Derētu Lauva, kas pakļautu sev. noliktu tādu Aunu pie vietas. Tā, dārgā! Het jūs — Mežāzis — tūlīt ragus pret Auna ragiem, ka krakšķ. Skaidrs, viņš to nevarēja ciest. Tikko apmierināja savu godkāri, ka ieguvis, ko gribējis, un, līdzko jūsu apburošā miesa vairs nebija tik svaiga...

— Kā skārnī pie letes!

— Ko, lūdzu?

— Izklausās, jūs izvēlaties gaļu pusdienām.

— Nē! Nebūt! Ja mēs atceramies Severīnu, tad jāsaka, viņš gan bija diezgan cinisks. Bet nerunāsim par aizgājēju sliktu! Ls tikai gribēju, lai jūs saprastu, ka nevajag viņu vien vainot...

— Es tā arī nedaru.

— Bet sevī meklēt vainu ir pārāk grūti. Mežāzis nemaz nespēj! Viņš kļūst vienkārši neciešams, piedodiet atklātību. Jā, kur mēs palikām? Redziet, man jau tie gadi, kad kaļķīlis traucē. Tātad: saprotiet, laulība ar Severīnu jums nevarēja būt laimīga. Uzskatiet to par mierinājumu! Un vēl. Pieļauju, ka notikušais jums ir labākais variants. Jo, redziet, Severīnu zaudēt nāktos tik un tā.

Brīdi viņa pauzēja. Laikam gaidīja, ka Biruta ncnocic-tīsies, izsauksies: “Ak!" * vai: “Ko tas nozīme?" Tad nepazina Mežāzi. Biruta klusēja. Vēlējās nolikt klausuli un tomēr turēja pie auss.

— Viņš taisījās šķirties. Šoreiz no jums, dārgā. Kādas jaunas miesas dēļ, tāds nu viņš bija, un tur neko nevar darīt. Iespējams, tai greizsirdības problēmu nebūtu. Pirmkārt, Dvīnis, Gaisa zīme, neizdibināma un mainīga, tomēr stipra, — kas nostājas vīram blakus kā vīrs. Otrkārt, Scverīna gadi. Cik vairs ilgi... ja potences tērē viņa tempā. Jūs varētu mierināt sevi ar domu, ka imotents vīrs varbūt ir vēl mazāka laime nekā neuzticīgs.

— Arī jūs.

— Ko es?

— Varētu mierināt sevi ar to pašu domu.

— Ak, man jau vienalga. Mēs tik un tā paliktu labi draugi. Arlabvakaru!

Biruta nometa klausuli un vēl brīdi skatījās kā uz kobru. Gredzenota savijusies, plakanu galvu, kas spļauj indi. Un viņa ķēra, graba, domāja, nez kādus pasaules brīnumus uzzinās! Dabūja arī! Bet šoreiz nesāpēja tik ļoti kā toreiz, pirms daudziem gadiem. Ko jaunu izdzirda? Vai pašas nojauta nebija iepriekš pateikusi un pierādījumi apstiprinājuši? Tāpēc Scverīns tā dusmojās. Diez vai pirmā sieva jaunajai pretendentei paspēja piezvanīt un piedudināt pilnu galvu ar Severīna sliktajām īpašībām? Vai nokavēja, gaidīdama, kad kāzas pienāks tuvāk? Varbūt cerēja, ka šoreiz acu atvēršanas misiju uzņemsies Biruta? Diezin vai. Mežāža raksturu lasīja kā no grāmatas. Gan jau saprata, ka Birutai pietiktu lepnuma to nedarīt. Viņa — Mežāzis? Kaut ko par horoskopiem bija dzirdējusi, visvairāk paļājošu antizinālnc, māņticība un nez kas vēl. Tomēr pēdējā laikā presē šis tas panopietns gadījās. Arī pateicoties “glāstnostj". Biruta nolēma nākamreiz nepalaist garām. Ne jau, lai gremdētos pagātnē. To viņa vēlējās izdzēst no atmiņas. Ja ne visu, kam sakars ar Severinu, tad kaut vai kontūzijas atņemto, kas tik un tā atgriezās.

Kad slimnīcā ieradās izmeklētājs, lai noskaidrotu avārijas apstākļus, Biruta pavisam godīgi teiea: neatceros. Ārsts apstiprināja: atmiņas zudums. Brauca ātri? Jā. Vīrs bija dzēris? Jā. Vai apdzina kādu mašīnu? Tajā brīdī, šķiet, ne. Kāda, cilu apdzenot, izskrēja pretī? Varbūt, neatceros. Neatceros, neatceros. Tagad viņa baidījās griezt domas uz to pusi, jo atmiņa bija atdevusi traģisko mirkli. Reiz slimnīcā, kad jau jutās labāk, ienāca prātā nokrāsot lūpas. Tikai — vai viņai bija lūpu krāsa? Diez kur palikusi rokassoma? Notikušais izgaismojās pēkšņi, kā istabā elektrību ieslēdzot. Rokassoma — lūpu krāsa — pliķis — stūre — koks. Viņa redzēja sevi, katru kustību, vienīgi Severīna nebija, tukšums viņa vietā. It kā nenoteikts vaibsts pazibēja... Ko viņš teica? Un vai viņa tādēļ drīkstēja...? Slepkava? Nelaimes gadījums? Vainīga? Palaikam pati bija gatava mirt, bet ne prātā nenāca to novēlēt Severinam. Tad taču viņa nevarētu būt slepkava? Jā vai nē? Un kas mainītos, ja atrastu pareizo atbildi? Vai tāda vispār ir, ja pati nezina?

Smagās domas krājās dienu dienā, līdz pārvērtās nastā, nenometamā ne rītā, ne vakarā. Biruta bija pietiekami gudra, lai neietu uz. miliciju vai prokuratūru, kur vienaldzīgi ļaudis izķidālu viņas dzīvi kā zivi un tad sašķirotu, kas zupai un kas izsviežams kaķiem, beidzot paņemtu pavārgrāmatu ar virsrakstu "LPSR Kriminālkodekss” un atrastu īsto vietu: tāds un tāds pants. Viņa zināja, kā notiek, bija taču strādājusi tiesā. Un valsts apsūdzības uzturētājs Alfrēds Kamcr-grauzis... Ak, tagad taču advokāts! Varētu aicināt par aizstāvi. Tātad vainīga? Kā viņš teica? “Ja varētu balstīt, izrādītos vajadzīgs...’’

Biruta piezvanīja, papļāpāja ar māsu. Kā pašai klājas? Nekas, var dzīvot. Šodien ģipsi noņēma. Kauls saaudzis, toties locītavas ierūsējušas, jāsāk vingrināt. Sāp! Jā, protams, būs labi. Galvenais — kruķi kaktā! Beidzot viņa palūdza, lai pasauc Alfrēdu, vajagot konsultāciju mantošanas lietās. Norunāja, ka viņš aizies pie Birutas.

— Kāds mantojums? — Dzintra brīnījās, kad vīrs nolika klausuli. — Mašīna lūžņu cenā, mājas vai vasarnicas nav. Ja nu vienīgi nauda krājkasē.

— Tad jau manīs, — Alfrēds noburkšķēja un aizsedzās ar avīzi.

Gaidīdama ciemiņu, Biruta kārtoja uz galda skaistas, veclaicīgas, no mammas mantotas kafijas tases un šo to iekožamu. Par glāzēm šaubījās. Mājās bija gan liķieris, gan konjaks, bet... Vai neizskatīsies kā mājiens, sak, iedzersim drosmei un tad... Nē, nē, neko pārprotamu!

Glāzes tomēr vajadzēja. Alfrēds atnesa balto vermutu, Rīgā pec itāļu receptes ražotu.

— Vai tu būtu vēlējusies šampanieti? — Alfrēds prasīja.

— Nē, ne! Ciest nevaru!

— Jā? Kaut kas tāds atmiņā paplaiksnījās. Kādreiz dzērām skābu līti. Atminies?

— Nevajag! — Biruta papurināja galvu. — Tu esi manas māsas vīrs, un tas jāatceras allaž.

— Būtu banāli, ja es sāktu gausties... Un droši vien izklausītos nepārliecinoši, lai gan tev es nespētu melot. Arī toreiz... jā, bija cūcīgi, ka es tā pazudu, bet melojis netiku. Saproti, es sapinos. Pats izveidoju tīklu, no kura vairs netiku laukā. Viens vājuma brīdis... Muļķīgi, protams! Pēc tiem Jāņiem nevajadzēja tur vairs kāju spert. Bet zināju, ka gaida. Tāda kā vainas apziņa, kā pienākums mudināja: aizej taču, aizej! Pēc tam nedrīkstēju tev acis rādīties. Nerādījos ar, bet nedomā, ka nezināju, kādus epitetus izpelnos. Pats vainīgs? Jā, jā, jā! Sapratu, ka zaudēju tevi, un tad nolēmu: man beidzot jāpasaka... nekad tur neiešu. Bet nekas vairs nebija grozāms. Iecerētā šķiršanās pārvērtās bildinājumā. Dumjākais, ko vīrietis var izdarīt: pazaudēt sevi starp divām sievietēm. Vēl trakāk — starp divām māsām! Tu varbūt ievēroji: es nespēju tev acīs... ko acīs! sejā paskatīties. Cik vien varēju, griezu muguru.

Viņš ielēja vīnu glāzēs. Biruta pamanīja, ka Alfrēda roka tikko manāmi trīc. Ne jau aiz vecuma un, domājams, arī ne slimības dēļ.

— Labi, ka tas nav šampanietis, — viņš teica. — Nav prieka mums, ko apslacīt.

— Jā...

Biruta pielika vīnu pie lūpām. Rūgts kā patiesība. Bet arī kāds piliens salduma klāt.

— Jā... — viņa novilka vēlreiz. — Es jau sen sapratu. Negaidi, ka teikšu... nosodīšu vai attaisnošu. Tik un tā nekas nav grozāms. Nerunāsim vairs par to. Par cilu... Ja tu gribētu man palīdzēt...

— Mantojuma lietā?

— Nekāda mantojuma. Tikai iegansts, lai tevi šurp dabūtu. Tagad uzklausi manu grēksūdzi!

Biruta stāstīja par avāriju, palaikam iedzerdama kafijas, vīna malku vai abus vienu pēc otra. Alfrēds vēroja, cik satraukti kustējās viņas rokas, pagrūstot kalijas tasi vai sasverot glāzi, kuras saturs gandrīz izlija klēpī.

— Nerunāsim par to vairs, kā tu saki, — viņš teica, kad Biruta apklusa. Ļoti, ļoti gribējās apmīļot kā bērnu, kas izsūdzējis savas bēdas — tik aizkustinoši bezpalīdzīga viņa sēdēja, ierāvusies dīvāna stūri.

— Tātad — slepkava?

— Izmet no galvas! Nemoki sevi, aizmirsti! Nedomā!

— Viegli pateikt... Es tomēr gribu skaidrību. Tīri juridiski. Saki vien!

— Juridiski tas būtu interesants gadījums. Varētu izvērsties gan izmeklētājs, gan prokurors. Un, kad nu viņi jau tiklu līdz apsūdzības rakstam par nogalināšanu aiz neuzmanības, es — advokāts — pierunātu apsūdzēto mainīt liecību: nekāda pliķa un stūres paraušanas nebija. Pirkstu nospiedumi? Tu taču bieži pati brauci, tie ir vairumā un visur. Severins bija dzēris, ātrums — tas pierādīts, — un, lūdzu, rezultāts! Krimināllieta sabruktu, līdz tiesai nenonākusi.

— Tātad tomēr... Es nebūtu slepkava, ja melotu.

— Lūdzu, nelietosim šo vārdu! Runāsim par vainu. Ne juridiskā, bet cilvēciskā ziņā. Tu jūties vainīga...

— Esmu.

— Pieņemsim. Pirmīt es stāstīju par savu vainu, tā pavada mani gadu desmitiem. Cik noprotu, arī Severins nebija bez tādas...

— Viņš no tās ir licis vaļā, kamēr es...

— Viņa vaina bija cēlonis, tavējā — sekas. Nemokies, mīļā! Katrs, kam ir sirdsapziņa, kaut ko nožēlo. Bet to vajag izmantot, lai censtos ko labu vainai likt pretī.

— Es vairs neko...

— Nedomāju tik tieši. Tevi ir daudz laba! Tu esi...

— Nevajag! Bet zini — tu izrādies spožs advokāts. — Biruta lūkoja jokot. — Pašu apsūdzēto pārliecināt, ka viņa nav vainīga, tas ir grūtāk nekā tiesu. Jo pati zinu vairāk...

— Mēs nospriedām nerunāt par to. Papūlies arī nedomāt. Bet, ja neizdodas, kuru katru dienu esmu tavā rīcībā. Tikai nevienam citam ne vārda!

— Tu arī ne. Pat Dzintrai

— Ne prātā nenāk! Vispār neko nestāstu. Mēs runājam tikai par ikdienišķām lietām. Viņai ar to pietiek.

Biruta izlikās nedzirdam. Nespēja māsu aizstāvēt, bet nevēlējās ari klausīties ko sliktu.

— Vai uzvārīt vēl kafiju? — viņa apjautājās.

— Nē, nē! Bet nedzen mani prom. Te ir tik labi.

Turpmāk Alfrēds nāca bieži. Viņi saskaņoja savus darba

laikus kā pasjansa licēji: ja tā, tad tā... neiznāk, bet, ja... tad iznāk! Kāda priekšpusdiena vai pēcpusdiena piederēs viņiem. Nekur kopā iet nedrīkstēja, lai nesatiktu paziņas, kas gadās ceļā, kad vismazāk vēlami. Viņi sargājās Dzintru sarūgtināt, lai gan vārdos to nepateica, jo atkal vajadzētu spriest par vainu.

Kādā vēlā vakarā, kad Alfrēds arvien vēl neposās prom, Biruta pavaicāja:

— Vai sacīsi, ka ar draugiem biji krogā? Bet tu nesmaržo ne pēc dūmiem, ne vīna.

— Es nekur neiešu. Palikšu te, — viņš sacīja mierīgi un stingri. Neviena zilbe neskanēja kā jautājums, neprasīja apstiprinājumu. Tas bija lēmums.

Kāds? Vai Alfrēds pametis Dzintru uz visiem laikiem? Vai viņa, Biruta, drīkstēja pieņemt?... Acu priekšā pazibēja māsas seja no asarām aiztūkušiem plakstiem, ļenganiem vaigiem, krunkām pierē. Šausmas! Ingus, Ilze, mazbērni. Ko teiks? Vectētiņš un vecmāmiņa! Pensionāru mīlestība! Kāda mīlestība — vecumā? Apsmiekls! Jā, tā notiks, lai gan... Viņi nejuta savus gadus, un to nebija nemaz tik daudz. Šķita, atgriezušies jaunībā, izdzēsuši gadu desmitus, kad bija šķirti. Līdz pensijai vēl miljons dienu!

— Esmu komandējumā, — Alfrēds paskaidroja, domādams, ka tieši to prasa Birutas klusēšana.

Viņa zināja: palaikam Alfrēds brauc uz kādu rajona pilsētu, lai tiesā klientu aizstāvētu vai pārstāvētu. Dzintra nebāza degunu vira darba lietās, tādēļ komandējums iespējams ari tad, kad nebija. Izdevība vakarā nepārnākt mājās.

Nevarētu sacīt, ka Biruta ļoti priecājās, lai arī... lai arī... Alfrēds... Protams, brīnišķīgi! Tomēr... solis dziļāk melos. Un pretī parastas mīļākās statusam. Vai tādu laimi viņa kāroja?

Cilā vakara, kad Alfrēds atkal bija pie Birutas, iezvanījās telefons. Viņa ierasti pacēla klausuli. Māsa!

— Ko tu dari? — Dzintra vidžināja. — Fredis atkal komandējumā, un man ienāca prātā... Šodien laikam par vēlu, bet rītvakar mēs varētu abas aiziet uz teātri. Kā tu domā? Kad vīra nav mājās, es taču varu drusku uzdzīvot, vai ne, ha, ha! Lai vedekla vāra vakariņas, mēs baudīsim mākslu. Nu?

Biruta izstomīja, ka tieši rītvakar ielūgta uz draudzenes dzimšanas dienu.

— Nu tad citureiz! Mēs tik reti satiekamies. Tā jau ir, ģimene, un tā... Bet komandējumu vakaros tiešām varētu paeupoties, vai ne?

— Kā tad! Ja tikai man nebūs dežūra slimnīcā.

— Vai nu akurāt sagadīsies, — Dzintra pasmējās.

Vai ko nojauta? Zināja? Lai gan pilnīgi loģiski: māsas kopīgi kavēs laiku tāpēc, ka jūtas vientuļas.

Nekad vairs Biruta necēla klausuli, ja Alfrēds atradās ''komandējumā”. Viņas “nebija mājās”. Viņi palika viens otram.

Biruta ļāva Alfrēdam tikpat viegli aiziet kā atnākt. Nejautāja, kad būs nākamā reize. Gan piezvanīs, un viņi norunās. Nepārmeta, ka Alts atgriežas pie sievas. Un nekad nevaicāja, kādas viņa attiecības ar laulāto draudzeni. Lai gan šad tad par to prātoja. Nevēlējās, dzina šīs domas prom, tomēr netika vaļā. Nē, viņa nejuta greizsirdību. Vai nu tā mūžā iztērēta, vai arī tāpēc, ka tagad viņa nebija krāpjamā,

gluži otrādi, izrādņās sieviete, ar kuru viņš pārkāpj laulību. Svarīgāk, kā jūtas Alfrēds. Atkal sapinies starp divām māsām. Tikai citos gados, ar citu pieredzi, un arī apstākļi citi. Viņš taču nedomāja, ka Biruta gaida, lai šķiras un apprec viņu? Viņi gāja katrs pa savu vagu, un nebija nekādas vajad/.ības tās mainīt vai sapludināt. Kur nu! Pat apprecoties katrs paliek savā vagā, cilvēks netiek ārā, jo tas ir viņa mūžs. Vai liktenis. Viņi bija vēl jauni diezgan, lai spētu mīlēt, un pietiekami veci, lai drīkstētu dzīvot drusku bezatbildīgi. Bērni patstāvīgi, mazbērni savu mīlestības daļu nezaudē.

Vienīgi Dzintra. Biruta jutās vainīga un droši vien Alfrēds tāpat. Vairāk. Tādēļ, domājams, centās būt īpaši uzmanīgs un mīļš. Ko viņš jūt, glāstot sievas nokārušās krūtis un izplūdušo vēderu? Biruta sevi norāja: cik nejauka esmu! Vai māsa, kulinārijas brīnumdare, vainīga, ka apvēlās, vīram gatavotos gardumus nogaršojot un līdzi baudot? Arī Alfrēds bija ducīgāks nekā jaunībā, lai gan par resnu saukt nebūtu taisnīgi, (ian jau nedomāja par Birutu. Glāstīt sievu, atceroties mīļāko, — vai nav par traku?! Biruta apzinājās, ka māsa vairs nespēj būt konkurente. Žēl, bet arī glaimojoši. Pašapziņas velniņš līksmoja: vēl neesmu veca, vēl ne, vēl ne! Viņa gāja pie kosmētiķes. Rītos vingroja, vakaros pēc vannas ieziedās ar mirrēm un eļjām mūsdienu variantā, sekoja stājai: plecus atpakaļ un galvu augšā, tu esi skaista un laimīga!

Nē, Biruta nevēlējās Alfrēdu iegūt par vīni. Vairs ne. Jo svētki tad pārvērstos ikdienā, un ikdienas abiem bijis pārpārēm.

Reiz par šķilšanos ierunājās Alfrēds. Jūtot, ka vajadzētu izlemt, beigt mētāties no vienas mājas uz otru. Viņš teica “mājas”, nevis "māsas”.

— Tu varbūt ņemsi ļaunā, bet... man Dzintras žēl.

— Es saprotu! Man arī! Nemūžam negribētu, ka esmu viņas nelaimes cēlonis.

— Jā... Lai gan viņa bija... tavas... Nē, es vainīgs, vienīgi es! Bet...

— ...nerunāsim vairs par to!

— Tu izrādījies stipra, lai gan toreiz nevarēju to zināt...

— Man arī nebija ne jausmas, ka esmu Mežāzis — visizturīgākā un patstāvīgākā zīme zodiakā. Bet Dzintra — Vēzis...

— Neesmu pētījis, ko tas nozīmē, bet novēroju — viņa dzīvo pēc pašai vien saprotamiem likumiem. Absolūti bez loģikas. Vai, pareizāk sakot, tā ir viņas loģika. Kas citiem sīkums, viņai traģēdija. Tai pašā laikā diezgan valdonīga, principiāla pat sīkumos. Un uzupurēšanās — dažreiz jau nomācoša. Jā, esmu nelietis, bet ne tāds, lai... Viņa sabruktu, un mēs tad...

— Beidz, beidz! Nav izturams! Esmu par to domājusi... Un tāpēc saku: nerunāsim! Nekad! Ne vārda! Kad tu esi šeit, neviena cila pasaulē nav. Un, kad esi... citur, tad manis pasaulē nav.

— Tas gan neizdodas... Zini, toreiz, kad mēs ar Dzintru izšķīrāmies dzīvokļa dēļ, jutu drausmīgu kārdinājumu nesareģistrēties vairs. Es biju brīvs! Brīvs! Bez scēnām, asarām. Pēc viņas pašas vēlēšanās!

— Tas nebija nopietni, vienīgi formalitāte!

— Bet rezultāts? Zīmogs pasē! Brīvība! Es skatījos savu dzīvi kā lugu teātrī. Redzēju, kas bijis, kas ir... Un diez kas nebija. Ieraudzīju: esmu līdzeklis. Naudas pelnīšanas līdzeklis un ari dzīves stabilitātes līdzeklis — vīrs taču savā ziņā ir sievietas prestiža lieta.

— Vai tu neesi netaisns, Alfrēd?

— It nemaz.

— Viņa tevi mīlēja un varbūt vēl tagad...

— Arī par to viņai ir sava izpratne. Vīrietis kā bērna iegūšanas līdzeklis un tēvs. Es nedomāju ļauni, un ne prātā pārmest negodīgumu. Viņa vienkārši ir māte. Dzīves saturs — bērns.

— Un ne bēr-ni?

— Nē. Dzintra būtu greizsirdīga pati uz sevi, ja mīlestību vajadzētu dalīt ar otru vai trešo bērnu. Arī man nekas nepalika. Ja viņa nebūtu ticējusi zīmoga visspēcībai, bet rīkojusies kā sieviete, lai viņu iemīl, varbūt es tik daudz nedomātu par tevi, iespējams, viņā pat ieskatītos... beidzot. Tā taču varēja notikt?

— Nezinu...

— Es jau arī nejautāju, piedod! Un nestāstītu, ja viņa tev būtu sveša. Man gribas, lai tu saprastu, cik jūs dažādas. Un vēl... Viņai vajag, vajag, vajag. Līdz. šai dienai nespēju sev piedot, ka pieļāvu dzīvokļa “epopeju”. Kam mums tas? Varējām dzīvot Jūrmalā. Atceries, kā vāļājāmies kamīna priekšā?

— Nevajag, lūdzu...

— Vēlāk mēs tur dzīvojāmies ar Ingu. Spēlējām dažādas spēles, man tās neprasīja piepūli, ļāvos atmiņām. Brīžam likās, it kā Ingus būtu mūsu abu dēls. Varbūt tāpēc man tik tuvs. Kad viņš apprecējās, jutos pamests. Smieklīgi, vai ne? Kļuvu nervozs, kašķīgs, neiecietīgs. Dzintra, protams, arī pārdzīvoja... Un tad galīgi sabruka tā šķietami laimīgā, stabilā ģimene. Ingus... Kā vīrietis vīrieti viņš mani saprastu, bet ja es šķirtos... Domāju, nosodītu. Protams, arī zināms egoisms: mierīgāka dzīve, ja ar večiem viss kārtībā, viens otru pieskata. Un tomēr... Baidos, ka starp mani un Ingu varētu rasties tāds... nu... galīgs atsalums. Bet es baidos arī, ka tev apniks šī nenoteiktība, ciemiņš, kas pie tevis jūtas mājās un tomēr atgriežas citās sienās. Redzi, kāds es bailīgs. Tik nevīrišķīgi.

— Pārvērst Dzintru nelaimes čupiņā... Tu domā, būtu īsta vīrieša cienīgi, jā? Nē, nē, nesaki neko! Netiesā sevi! Un par mani nebaidies. Ja visus garos gadus es tevi... palaikam ļoti vēlēdamās izmest no galvas, tomēr nespēju... tad tagail man jābūt laimīgai, vai ne? Kāpēc “jābūt "? Esmu!

Kad pavasarī Alfrēds kopā ar sievu taisījās braukt uz Krimu, Biruta diez cik laimīga nejutās, bet neizrādīja to, neizteica nevienu pārmetumu vai piezīmi. Nebija jaunums, ka māsa ar vīru atvaļinājumus pavada dienvidos. Kāpēc lai šogad notiktu citādi, īpaši tādēļ, ka — Dzintra sprieda — iespējams, šī būšot pēdējā reize. Tā izskatījās gan. Krievijā un citos tālos apgabalos uz baltiešiem sāka šķībi skatīties, tāpēc ka šūpojot daudztautu Savienības laivu, Gorbačova vārdiem runājot. Ļautiņi tur klausīja, ko saka, pieraduši, ka viņu vietā domā partija un valdība, un mierīgi iztika bez sava viedokļa. Toties šeit skaļi pieprasīja ekonomisko neatkarību,

bel kam gan nebija skaidrs, ka "ekonomisko" saka, "politisko” tur prātā. Uzpeldēja Finka pareģojums, ka Latvija kļūs brīva gadā, kas no abām pusēm lasāms vienādi. Līdz tam vēl vajadzēja nodzīvot, bet, kā — nebija zināms. Tāpēc Dzintra gribēja izmantot iespēju, kas tiešām izrādījās pēdējā.

Biruta saņēma dažas īsas, ar violetu tinti uzšņāptas vēstules un iztēlojās, kā Alfrēds tās pastā steigā un paslepen kricelējis. Varbūt bija pieteicies aiznest un iemest Dzintras rakstīto, abu vārdā nosūtāmo kartīti, kurā māsa jūsmoja par ziedošiem oleandriem, tamariskiem un glicīnijām, ziņoja, ka Frcdis saslimis ar akmeņu slimību. Biruta par Krimas jašmām un ahātiem neko nebija dzirdējusi, viņa īsti nesaprata, kas tie par akmeņiem.

Alfrēds ieskrēja drīz pēc atgriešanās un uzdāvināja neredzēti skaistu akmeni, ko saucot par serdoliku: sarkanbrūnu, ar dūmakaini pelēkiem koncentriskiem riņķiem, zīžaini gludu, nopulētu, olveida un palielu. Kad Biruta saņēma rokā, delna bija pilna, tik tikko jaudāja aptvert. Vēsais akmens ātri sasila un, likās, staroja kā paplēnējusi ogle.

— Vai tā ir sirds? — Biruta izgrūda, tūlīt nožēlodama, jo izklausījās banāli.

— Uzminēji! — Alfrēds pasmējās.

Biruta pielika akmeni sev, pielaikodama kā rotu. Papurināja galvu: par lielu! Un sirdi jau nedrīkst kaklā kārt, lai gan tāda bieži ir rotaslietu forma. Bet tās nebija tik īstas sirdis.

— Pareizi, — Alfrēds apstiprināja, šķietami domas lasījis.

Māsa aicināja ciemā, lai izrādītu “laupījumu”, kā viņa

teica. Birutai vajadzēja saņemties un iet.

Dzintra vīteroja neatņemdamās. Vēlreiz par oleandriem, tamariskiem un glicīnijām. varbūt aizmirsusi, ko bija rakstījusi. Vēl par Jūdas kokiem, kam ziedi koši violeti, formā līdzīgi ķiršu, tie sprāgstot laukā pat no stumbra. Tad nolika priekšā akmeņu kasti, ko vajadzēja izcilāt. Melnbalti un zaļbalti raibas jašmas (“Ak, tās tur oļu vietā, mētājas zem kājām, jūrmalā guļot, var izvēlēties, kura patīk!”), blāvi hal-cedoni ar “vardes acīm", akmenī sastingušie ahātu viļņi un

kāds mazs necils serdoliks, tas tiekot vērtēts visaugstāk. Neviens nelīdzinājās Birutai dāvātajam. Ne tuvu. Diez vai to Alfrēds pats sameklējis vai nopircis, Biruta minēja. Vēlāk noskaidroja, ka atradis un iedevis apstrādāt, tur meistari esot.

Skaistākos akmeņus Dzintra lika atsevišķi, stāstīdama, no kuriem viņai būs kaklarota, kuri noderēs rokassprādzei vai gredzena acij.

— Nevajag apkārties kā indiāņu viisaiša sievai, — Alfrēds beidzot neizturēja. — Jau tur tev sacīju...

— Saki, ko gribi, bet es darīšu, kā es gribu! — Dzintra atcirta.

Biruta jutās neērti, klausoties nelielo ķīviņu, bet sirds kaktā ieskanējās sīks nelietīga prieka zvaniņš: kopīgais atvaļinājums nav abus tuvinājis!

Lielu labvēlību izrādīdama, Dzintra māsai uzdāvināja dažus no akmeņiem, kas nevienai rotai nebija paredzēti un ko pārcilājot vērtēja: “Nekas sevišķs." Tomēr koši salīdzinājumā ar parastiem Baltijas jūras malā atrodamiem.

Astoņdesmito gadu beigās pat mīlētāji gultā runāja par politiku. Sašūpotā Savienības laiva uzrādīja gan mazāk, gan vairāk bīstamas sūces un kļuva nevadāma.

Notiekošo Biruta salīdzināja ar “dienesta romānu". Kamēr divi cilvēki saskatās, sasmaidās un paši vien sajūt tā nozīmi, kamēr kopā ietur pusdienas — viss vēl ir apturams, atmetams, nojaucams. Grūtāk, ja rokrokā sēdējuši uz soliņa vai tumšā kinozālē. Tomēr var vēl aiziet katrs uz savu pusi, tas ir, uz citu darbavietu. Bet, ja izjutuši viens otra tuvumu pilnīgi un atraduši, ka radīti viens otram, tad nekas vairs nav apturams vai atpakaļ pagriežams.

— Arī procesi Latvijā aizgājuši pārāk tālu, tie nav apturami, — Biruta sludināja mazliet bravūrīgi, mazliet sirdij drebot.

— Bet kas būs, ja stingra roka nolems sodīt?

— Tik un tā mums nevar atņemt to, kas ir!

Mīlestību? Brīvības vārdu? Skūpstus? Latviju bez “PSR"?

Viņus vienu otram?

Rakstot radiem un draugiem laimes vēlējumus 1991. gadā,

Biruta piemetināja: “Lai piepildās mūsu cerības!" Tas bija mājiens uz. pareģoto, no abām pusēm vienādi lasāmo laika zirni. Daļa kartīšu jau aploksnēs, bet kaudzīte neizmantoto stāvēja uz galda.

Kādudien, kad Alfrēds bija aizgājis, Biruta vienu atrada noliktu atsevišķi. Paņēma, apgrieza, apskatīja. Izlasīja divas rindas no populārās dziesmas vārdiem:

“Tu bez manis, es bez tevis Mūžu nodzīvojām. ”

Paraksta vietā “A.”. Datums: “ 1990./1991.”

Nē, nē! Tā nav taisnība — Birutai gribējās kliegt. Viņi taču beidzot bija viens otru atraduši! Un paturēs ilgi, ilgi. Tos gadus... nieka divdesmit un cik vēl gadu... tos viņa bija izsvītrojusi no dzīves, noslīcinājusi kā aklus kaķēnus, aprakusi reizē ar Severinu.

Kāpēc Alfrēds atgādināja?

Kultūrainavas idejai Dzintra neļāva izgaist. Ziemā laiku pa laikam iegādājās kādu grāmatu: “Košumdārza ierīkošanas principi”, "Puķkopība”, "Mcžvīleņi”, “Rožu slimības un kaitēkļi”. Antikvariātā padomju laika izdevumi bija pavisam lēti nocenoti, it kā sociālisma devalvācija noteiktu visu tā laika vērtību samazināšanos, lietišķus padomus ieskaitot. Dzintra daudz neprātoja, viņa pirka un lasīja. Sēdēja savā pilī līdzīgi Karaļmeitai: melnais suns pie kājām reizēm pacēla galvu, tikai nerūca. Dzintra sāka uztraukties: kas par suni, ja neizdod ne skaņu, dzirdot svešu klauvējienu pie durvīm? Zvanīja uz. suņu audzētāju klubu, jautāja. Tur atbildēja, lai neuztraucoties: tāda suga, balsi rādīšot vēlāk. Lai neuztraucas, lai neuztraucas! Gluži kā Ingus. Vai tagad jauna mode vai ari valsts politika: nedomājiet, neraizējieties, neuztraucieties... stāviet pie ratiem! Varbūt no Rietumiem pārņemts uzvedības modelis, ko pa radio iegalvoja kāds amerikāņu dziedātājs: “Don’t worry! Be happy!" It kā cilvēks spētu pēc pasūtījuma beigt raizēties un būt laimīgs!

Spicā burkāna vietā sunim bija izaugusi kupla, krāšņa aste, ar kuru viņš mala gaisu kā ar senlaicīgu putekļu slotiņu. Dzintrai patika garā, spoži melnā spalva. Sevišķi skaisti izskatījās, kad tā plīvodama mirguļoja saulē, sunim pa balto sniegu lēkšojot. Draudzene iestāstīja, ka ņūfaundlcndu vajagot sukāt, vilnu krāt un noadīt vesti. Nesāpēšot mugura. Vai zeķes — tad kājas nesalšot. Dzintra izsukātās lēkšķes bāza polietilēna maisiņā, tas pamazām tiika, tikai nebija ne jausmas, kur atrast vērpēju.

Biruta vairījās ieiet viesistabā. Teica, negribot aplaisties ar suņa spalvām. Tās esot visur, izņemot ledusskapi. Pat viņas istabā iespraucoties pa aizvērto durvju apakšu.

— Nav tiesa! — māsa protestēja. — Os Argo sukāju.

— Tieši sukājot tās iet pa gaisu, Biruta norādīja.

— Muļķības! Tu vienkārši piesienies sunītim, tāpēc, ka man pieķēries, nevis tev.

— Un Proņinu Vasjka arī, — Biruta spurca.

— Vāsa. Viņu sauc Vāsa, nevis... Bet mani pielūdzēji vismaz nav veci... — Dzintra zīmīgi apklusa.

— Tu sevi uzskati par vecu? — māsa attrauca, saprazdama nepateikto.

— Veca vai jauna, bet es nevienam neuzmācos ar savu mīlestību.

— Kāpēc domā, ka uzmācas?

— Citādi tu tur nesēdētu!

— Bet tieši tad es tur nesēdētu, — Biruta atbildēja, katru vārdu uzsverot.

Dzintrai atlika domāt, ka māsa kārtējo reizi parādījusi savu slikto raksturu, bet mīļā miera labad skaļi neteica neko.

Pavasarī, tikko zeme atsila, dārzs kļuva maigi zaļš. Dzintra nevēlējās ne redzēt: bezkauņa gārša! Tā bija ielīdusi pat rudenī atkarotajā dobē. Kad Dzintra sāka ravēt, izrādījās nevis ielīdusi, bet palikusi. Vārgās lapeles vilka līdzi īsus sakņu gabalus, ko Dzintra bija izpurinājusi, bet neuzlasījusi, nu tie cerēja plaukt un augt. Neizdosies vis! Dzintra metās virsū kā ģenerālis un armija vienā personā. Uzvara nāca viegli. Toties, līdzko iedūra lāpstu jaunā vietā, saknes un augtgribošo lapu mezgli sīvi pretojās. Pazemes stumbru pi-mīmi, savijusies murskuļos kā bālas cērmes, visu zemes labumu paņēma sev, citai, maigākai zālītei liekot mazasinīgi novājēt. Un viltīga bija tā gārša! Allaž atstāja kādu saknes galu, kas gatavs dzīt asnus tai pašā minūtē. Cik jauki būtu, ja gārsas vietā augtu maigā virziņa! No virsas noplēstu, apmestu zemi ar lāpstu otrādi un — ardievu! Bet kas to deva? Dzintra atkal apcerēja, ka viņas mūžā nekad nekas nav viegli ticis. Ne vīrs, ne dēls, ne dzīvoklis, ne mantojums, un tagad šis dārzs... Cerības pievīla pat suns, no kura taču drīkstēja gaidīt atbalstu un uzticību.

Krietni paaudzies, Argo tiešām līdzinājās lācim: strupu degunu, platiem pleciem un drusku ļumīgu dibenu. Paretam rādīja arī balsi, dobju Llvau”. Vienu vai divas reizes, ne vairāk. Nekādas vankšķēšanas. Nu viņš varēja nakšņot būdā, dzīvot sētā, sargāt māju un saimnieci, biedēt Īrniekus.

Biedēt! Tikko Mitrohiniete palabināja, Argo sāka luncināt ne vien asti, bet visu pakaļgalu un skrēja klāt, ar slienamo purnu lūkodams noskaidrot, kāda informācija viņai zem brunčiem. īrnieee spiegdama iemuka dzīvoklī, bet citreiz, ārā iznākusi, pasvieda desas gabaliņu vai kaulu, ko bezprincipu Argo ar pateicību pieņēma. Izrādījās vēl lielāks kola-boracionists nekā runcis. To liktenis piespieda, bet šis pats pārdevās, un lēti. Neskatoties uz audzināšanu. Dzintra nožēloja, ka ziemā bijusi slinka un nav vedusi Argo suņu skolā, kur iemācītu no svešas rokas ēdienu neņemt. Nu par vēlu. Vismaz viņai tā šķila.

Ar Mitrohinu dēlu suns draiskojās. Jo augstāk tas atvairoties cēla elkoni, jo cītīgāk Argo lēca, ar zobiem ķerdamies vējjakā. Reiz izrāva krietnu robu. Puisis sadusmojās, lūkoja pat koku, bet Argo iemuka būdā. Jauneklis drīz vien staigāja citā vējjakā. Lietotu apģērbu veikalā tāda nemaksāja vairāk par diviem latiem.

Vislielāko draudzību Argo izrādīja vecajam Mitrohinam. Kad tas iestreipuļoja pa vārtiņiem, suns nesās pretī ar tādu joni, ka skrējienu nespēja apvaldīt un uzdrāzās vecajam virsū kā badītkārs auns. Mitrohins sazvārojās un, līdzsvaru zaudējis, nostiepās garšļaukus. Sajūsminātais Argo lēkāja, luncinājās. Kad Mitrohins pierausās uz ceļiem, pateicībā par

lielisko joku nolaizīja viņam vaigu. Vecais krita sunim ap kaklu un murmināja, ka beidzot atradis saprotošu un mīlošu dvēseli.

Kroni visam Argo uzlika, izrakdams bedri jau sadīgušo diļļu, salātu un redīsu vagā, ko saimniece sūri grūti bija iekopusi. Kad Dzintra ieraudzīja suni guļam šķērsu dobēm un labsajūtā elsinām, juta, ka sirdī kas stTinkšķēdams pārtrūka.

— Uz Panteonu! — viņa iekliedzās. — Tādu tikai uz Panteonu! — Rokas vicinādama, skrēja sunim virsū. Tas savu grēku neapzinājās un saimnieces dusmu lēkmi nesaprata, tāpēc bailēs nemuka, bet jo ciešāk pieplaka zemei. Dzintru šāda bezkaunība nokaitināja vēl vairak, viņa paķēra grābekli un ar kātu iezvēla melnajam gulšņavam. Tas beidzot izkustējās no vietas un, pazemīgi uz vēdera līzdams, aizvilkās ceriņu krūmos — tiešām uz Panteonu. Dzintra nožēloja, ka “tēva klīnika” nav izīrēta citam veterinārārstam. Tad tūlīt, šajā pašā brīdī, lūgtu, lai razbainieku likvidē. Viņš to bija pelnījis.

Pēc pāris dienām Dzintra izņergāto vietu nolīdzināja no jauna, iesēja dilles, salātus un redīsus. Pat labi — tie ienāksies vēlāk, kad pārējie būs apēsti vai pārauguši. Viņa pateicās liktenim, ka “tēva klīnika” tagad nebija klīnika. Ko iesāktu, ja Argo jau būtu Panteonā? Aiznestu puķītes? Bet kas uzticīgi skatītos acīs, asti luncinādams? Viņš taču glābējs, tāpēc draugs visiem. Svešinieki to nezina, un varbūt dažs nobīsies, ieraugot pagalmā lielu melnu suni, līdzīgu lācim. Uz pieres nav rakstīts, ka viņam teļa daba.

Dienas Dzintrai rādījās par īsām. Drusku pa dārzu, mazliet pa tirgu un veikaliem, nedaudz pie plīts, kādu brīdi avīzēm, maķenīt pie telefona. Viņa klausījās radio “Labrītu", pusdienas un pēcpusdienas raidījumu, “Kāp—Nes”, “Radio'ielu”, “Mājas svētību” un literāros. Patika, ja raidījuma laikā varēja zvanīt, lai atbildētu un lūkotu iegūt konkursā balvu. Vēl lielāks prieks, pat azarts, bija apsteigt citus, iespraukties sakani tīklā, lai izteiktu domas, vērtējumu vai uzdotu āķīgu jautājumu kādam ministram, pat Valsts Prezidentam. Kā jau sieviete ar augstāko ekonomisko izglītību, viņa to spēja un uzskatīja par nozīmīgu sabiedrisko

darbību, gandrīz pienākumu. Kas notiktu, ja tur, radiofonā, cilvēki pfilētos, gaidītu atsaucību, bet pretī saņemtu mēmu klusumu? Izgāšanās un izmisums! Jauki gan, ka pienākuši tādi laiki, kad cilvēkam čībās, no mājas neizejot, izdevība sarunāties ar valsts pirmajām personām.

Valsts! Valsts! Dzintra dusmojās, ka runātāji Latviju arvien vēl dēvēja par republiku. Pat augstas amatpersonas, īpaši, kas padomju laikā jau bija staigājušas pa varas gaiteņiem. "Jā, jā," viņa indīgi purpināja, "ieradumam liels spēks. Nez vai tādiem var uzticēties. Pārdos Latviju pie pirmās izdevības.” Mulsināja vienīgi, ka "republika" bija uz mēles gan Austrumu, gan Rietumu draugiem, bet uz abām pusēm pārdot taču nevarēs. Varbūt tomēr? Daži gudrinieki esot pamanījušies vienu un to pašu sagrabējušo būdu ieķīlāt divās bankās.

Tā pienāca vakars ar “Panorāmu" un seriāliem, kurus Dzintra pasāka skatīties, kad Alfrēds brauca komandējumos. Svešās kaislības aizpildīja vientulīgos vakarus, dažreiz varēja pasmieties, kā "tiem tur” iet, citreiz just līdzi viņiem un pati sev, nodomājot: "Tieši kā par mani!” Žēl vienīgi, ka televīzijas ļaudis gaužām reti aicināja zvanīt un jautāt vai atbildēt. Izņemot “TV Shop", kas mudināja: "Zvaniet tūlīt!" Bet tas nozīmēja ari maksāt. Dzintra negrābtu bez apdoma, pat ja kabatā skanētu vairāk naudas. Tad labāk zvanīt radio. Tas maku neapdraudēja, gluži otrādi, palaikam izdevās par velti dabūt kādu grāmatu.

Biruta, visu dienu pavadījusi cilvēkos, vakarā gribēja mieru un klusumu. Patika iegrimt zvilnī Induļa Lauka istabā, ļaut, lai viņš rosās, cienājot ar tēju aukstos ziemas vakaros un vēsām augļu sulām siltā gadalaikā. Tad viņš apsēdās iepretim un stāstīja... Galaktikas, zvaigznes, meteori, planētas, Zemes ēras, ģeoloģija, evolūcija, revolūcijas, mīti, leģendas, hipotēzes, paleontoloģija, morfoloģija, embrioloģija un nezin kas vēl appludināja Birutas dzirdi un apžilbināja iztēli.

Godīgi sakot, viņa uztvēra varbūt simto daļu no Lauka stāstītā un nebeidza brīnīties, kā cilvēks tik daudz var zināt. Viņš mētāja gadu simtus, tūkstošus, pat miljonus kā zēns

koka klucīšus. Jo tālāk senatnē, jo vieglāk: krita periods, pirms simt vai septiņdesmit miljoniem gadu... neandertālieši pirms divsimt piecdesmit, bet, iespējams, divdesmit pieciem tūkstošiem gadu... gaismas ceļš no Galaktikas vienas malas līdz otrai ilgst apmēram simt tūkstošus gadu... Apmēram! Viens, divi, desmit tūkstoši — sīkums, nav pat kļūda! Un nav svarīgi, vai Biruta apjēdz simto daļu vai atceras divsimto. Galvenais būtībā, tajā, kas viņus saistīja un kāpēc Birutu apreibināja Induļa balss un acu skatiens.

Tajā vakarā Lauks noģida, ka viešņa reizē bija un nebija klāt. Viņas domas klīda citur. Kādu laiku izlicies to nemanām, pensionētais astronoms beidzot saņēmās un vaicāja tieši:

— Kas nospiež sirdi?

— Kā jūs zināt?...

— Nezinu. Jūtu.

Biruta māksloti iesmējās, paraustīja plecus.

— Kas cits? Lieli bērni. Biju pie meitas...

Piezvanīja Elīna. Mamma otro dienu staigājot saraudātām acīm, kad pieceļoties. Tomēr vairāk guļot, neko nedarot un sakot, lai liek mierā, bet nestāstot, kas vainas. Noteikusi nezvanīt vecmammai, taču Elīna aizvērusi istabas durvis un... jo viņai esot bail...

Biruta steidzās tūlīt. Palīdzēt? Šaubījās, vai spēs, tomēr juta, ka jābūt tur, klāt.

Ieraudzījusi māti, Ilze paskatījās Elīnā.

— Tomēr? Izsauci?

Un, muguru uzgriezusi, iegāja istabā.

Biruta lika mazmeitai sakārtot mantas — izsvaidītās drēbes, grāmatas, kasetes. Liela meitene, varēja gan bez teikšanas, bet Ilze ieradinājusi, ka ar pirkstu jārāda. Biruta virtuvē sāka mazgāt traukus. Pēc tiem sprieda, ka nekas nebija ne cepts, ne vārīts. Droši vien Ilze neēd, bet Elīna iztiek ar šo to: vārītu olu, gogclmogeli, kukurūzas pārslām, desu. Nav kārtīgas dzīves, nav... Tāpat kā savulaik pašai. Bet viņai bija darbs no — līdz, turpretim Ilze ar savu darbu un laiku var brīvāk rīkoties. Biruta saprata: uc jau laika trūkuma dēļ šajā mājā valdīja haoss. Ja dzīvē juceklis, tad mājā arī.

Beidzot Ilze parādījās.

— Varēji nepūlēties, — viņa teica vēsi. — Sajauci tikai mūsu kārtību.

— Kārtību?

— Visiem tā nav vienāda.

Birutai uz mēles bija asa piezīme, bet viņa savaldījās.

— Nerunāsim par to!

— Pareizi! Labāk vispār nerunāsim, — meita attrauca.

— Elīnīt! Te būs nauda, aizej uz veikalu, atnes pienu, maizi un vēl kaut ko. Ledusskapis tukšs.

— Mēs pašas... — lize lūkoja iebilst.

— Ej, ej! — Biruta gandrīz stumšus izgrūda Elīnu pa durvīm un, tiklīdz tās aizvērās, jautāja meitai:

— Kur Mintauts?

— Nav un nebūs. Nekad! Nemūžam!

Ilze sāka raudāt. Biruta mierināja. Starp šņukstiem un šņaukāšanos izmestie vārdi ļāva noprast, ka Ilzes vīrs aizgājis pie citas un pieprasījis oficiālu šķiršanos.

Beidzot! Birutai gribējās gavilēt, bet meita pašlaik nespēja saprast, ka tā ir viņas laime, nevis nelaime. Tāpēc Biruta prātīgi sacīja:

— Tu esi vēl jauna. Tev viss vēl priekšā.

— Jā! — lize iesaucās, skatīdamās Birutā nikni zibošām acīm. — Vēl tava māte mirs. Un draugi nodos. Kā tai dziesmā!

Biruta nezināja, nebija dzirdējusi. Viņa sacīja, ko nekad netaisījās meitai teikt:

— Ja toreiz... negadītos avārija... mēs ar tēvu šķirtos. Bet par vēlu, daudz par vēlu. To vajadzēja... varbūt pirms tavas piedzimšanas vai tūlīt pēc. Mēs abi... visi trīs būtu laimīgāki.

Ilze izskatījās pārsteigta. Asaras vairs neplūda.

— Es nu gan ne! Man tētis bija labs. Skaists. Slavens. Ko tu viņam vari pārmest?

— Viņš nebija ģimenes cilvēks.

— Tāds darbs.

— Un mīļākās.

— Tur nu tu esi vainīga! Ja bija, kā saki, tad neprati noturēt, saistīt... Vienmēr pūcīga, nevaļīga. Es atceros! Tas ir, neatceros, ka būtu ar mani kaut kur gājusi vai kā... Vecmamma izaudzināja. Ar viņu varēja izrunāties par vis-kautko, ejot uz zīmēšanu. Mācīja: liepai lapa, kļavai palags, kastaņai svece... Viņa, nevis tu! Tev nebija laika! Tāpēc arī tēvs nedzīvoja pie mums. Un tāpēc viņam tā mīļākā.

Tik netaisnus pārmetumus Biruta nebija pelnījusi, vismaz pašai tā likās. Vai lize izgāza savu sarūgtinājumu, vai arī kopš bērnības par vecāku attiecībām spriedusi no sava viedokļa? Varētu atcerēties: tad es tā un tad atkal šitā... gājām, bijām, rādīju, vai tiešām neatminies? Kāda jēga? Kāpēc jātaisnojas? Neizdosies pārliecināt, skanēs smieklīgi vai nožēlojami. Labais tētis un nevaļīgā, pūcīgā mamma. Lai paliek tā.

— Un kāpēc Mintautam mīļākā?

— Vai es zinu! — Ilze attrauca.

— Atceries, ko tikko teici par mani un tēvu!

— Tas bija jums. Mums — pavisam citādi.

— Labi. Tomēr pārdomā, kad es aiziešu. Un pamēģini salikt visus “par” un “pret” — kaut uz papīra. Kas runā par labu Mintautam un kas par sliktu. Ko viņā mīli un ko ne? Tagad vajag izgulēties. Iedzer miega zāles. Tūlīt iedošu tabletīli.

Kad meita apgūlās, Biruta noglāstīja galvu kā mazam bērnam, pieteica Elīnai mammu netraucēt un pati solīja rīt atkal pieskriet. Nākamā dienā papriekš piezvanīja. Elīna teica, ka mamma aizgājusi uz darbnīcu. Biruta brauca uz dzīvokli, sagaidīja meitu mājās, izcepa plānās pankūkas. Trijatā paēda, pārmijot nenozīmīgus vārdus. Vairāk liecināja izturēšanās. Ilze izskatījās mierīgāka.

— Vai tev miega zāles ir? — Biruta pirms promiešanas pajautāja.

— Nopirku.

— Atdod!

Ilze nesaprata vai izlikās nesaprotam, kāpēc mamma tās atprasa.

— Atdod, atdod!

Meita parakņājās rokassomā un pasniedza iepakojumu. Biruta atvēra, iedeva vienu, atlikušās paturēja.

— Rit dabūsi nākamo. Ja vajadzēs.

— Neesmu tāda muļķe, kā domā, bet ņem vien... sirdsmiera labad.

Lauks neizprašņāja. Tikai pēc laiciņa teica:

— Lieliem bērniem jāļauj dzīvot, kā paši redz, nevajag mesties palīgā.

— Par sīkumiem es neuztrauktos. Bet... Vai tā varētu būt, ka no paaudzes paaudzē nelaimīga laulība ieprogrammēta?

— Jūs esat gudra sieviete un saprotat, ka... līdzās nolemtībai darbojas arī daudz ikdienišķāki faktori. Es negribētu apcerēt... Un nevaru, jo pārāk maz zinu par jums un par jūsu meitu neko.

— Lai paliek! Nerunāsim par to. Nevēlos jūs apgrūtināt ar savu dzīvesstāstu un kreņķiem. Pieņemsim, ka esmu balta lapa. Bez pagātnes. Piedzimusi šeit, šajā zvilnī.

Lauks iesmējās.

— Tas liktos par daudz fantastiski! Bet kaut kas līdzīgs... Kopš jūsu parādīšanās ir tāda sajūta, it kā manā istabā nejauši būtu ielidojis putns. Logs ir vaļā, man bail, ka viņš aizlidos tikpat negaidīti, kā ieradies, vēlētos aizkavēt, paturēt, bet logu aizvērt nedrīkstu, putns varētu savainoties, ja gribētu mani atstāt. Un tomēr kaut ko esmu izprātojis šajā virzienā. Paņemiet atvaļinājumu! Brauksim uz Grieķiju!

Biruta iedomāja grieķu dievus, kuru vārdos nosaukti zvaigznāji, Olimpiju, kur — televīzijā bija redzējusi — saules stari iededz olimpisko uguni, zilu, siltu jūru zem skaidrām vasaras debesīm, vēl... vēl... vēl visu, ko Lauks vniai piedāvāja.

— Neiespējami. Nevaru atstāt meitu... Un arī māsu. Viņai tas liksies netaisni.

— Vai tiešām esat pārliecināta, ka viņām tik vajadzīga? Cilvēks dažreiz upurējas pilnīgi veltīgi, domādams, ka dara kādam labu, turpretim “kāds'’ to izjūt kā apgrūtinājumu. Vai vismaz pilnīgi lieku. Lūkojiet apcerēt tādu iespēju!

— Pieļauju, ka jums taisnība. Bet man ir sava. Un, pat ja es atzītu jūsējo... tikpat nebrauktu. Grieķija! Jāsmejas!

Lauks izskatījās apmulsis.

— Nesaprotu. Par ko?

— Par sevi. Pelnrušķītes lomā. Ziniet, man nav sešpadsmit. Virzos uz sešdesmit, tiesa, vēl ēetri gadi.

— Es, protams, arī nederu par Prinei, bet...

— Nē, nē! Nedrīkstu pieņemt tik lielu dāvanu! Nē!

— Uzskatiet par atlīdzību! Es taču neesmu jums maksājis par darbu.

— Kā nu ne! Ar tēju, ar cienāšanu, ar interesantiem stāstiem.

— Tad turpināšu. Par Grieķiju. Reiz jau tur biju, pirms deviņiem gadiem kā nabadzīgs padomju tūrists. Gribu aizbraukt vēlreiz — kā cilvēks.

— Es teicu: par dārgu.

— Netaupiet manu naudu, ja pats to nedaru! Vai jāglabā, lai mantotu brāļadēls? Viņš, cerams, nepaliks tukšā, tēvs mums ar brāli bija atstājis uz pusēm. Vēl varbūt pieteiktos sievas radi, nezinu, kādi tagad likumi... Un ja nu sāk strīdēties un tiesāties? Es kapā nevarēšu mierīgi gulēt. Nē, nē, jātērē nost, un miers.

Viņš to klāstīja kā varenu joku. Arī Biruta smaidīja, lai gan nezin kādēļ jutās neērti.

— Ticiet man, Grieķija ir brīnišķīga! Kā iesprauž lāpstu zemē — apakšā akmens. Kā labāk apskatās — amfiteātris! Jā, jā! Tur tāda pilsēta Larisa. Amfiteātrim nejauši uzdūrušies vienā lielas ielas pusē, vēlāk — otrā. Dilemma: slēgt ielu, jaukt nost mājas un atrakt amfiteātri vai atstāt visu, kā ir, ziedojot senatnes pieminekli. Nu jau viņi būs izšķīrušies. Par ko? Mēs varētu pārliecināties. Vai aizkuģot uz kādu mazu saliņu — tādu tur simtiem. Apmesties baltā mājiņā stāva kalna nogāzē un vakarā sēdēt pagalmā, kas ir citas mājas jumts. Bet Atēnās es jūs kādurīt modinātu četros un pa ielām, kur sētnieki novāc nakts drazas, rautu uz Vilka kalnu, no kura saullēktā jāskatās Akropole — tā rādoties septiņās krāsās. Redzēju tikai trīs: pelēcīgu, sārtu, iedzeltenu, pārējās būs reklāmas piedzejotas. Vairāk man patika

mazā, krēslainā baz.nlciņa, kurā jau tik agrā stundā dega sveces un kuras durvis bija atvērtas. Augšupceļā mūs panāca karavīrs, kas, cepuri rokā cēli nesdams, ar karogu padusē aizsteidzās, lai saullēkta bridi to uzvilktu. Mastu varēju redzēt, metāla ņcrkstēšanu dzirdēt, bet karogs kā neparādījās, tā neparādījās. Pats karavīrs pa šo laiku būtu varējis pakārties vismaz trīsreiz...

— Beidziet, beidziet! Šausmas! Un grasāties mani tur vest!

— Varbūt pat atstāt. Pie mūkiem klosterī, kas uzbūvēts klints staba galā. Efektīgāk nekā zināmā “Bezdelīgu ligzda'’ Krimā. Nopietni runājot, es labprāt būtu palicis tur kādu strēķīti. Domāt, meditēt. Man likās, tā ir vieta, kur cilvēks varētu tikt ar sevi skaidrībā. Vienīgi vajadzīgs laiks.

— Jā, laiks...

— Brauksim?

— Nē.

— Ak, es nesapraša! Neērti, jā? Tur viņi nav tādi formālās tikumības sargi kā Maskavas viesnīcās. Bet, ja jūs tas mulsina... varu piedāvāt savu roku un sirdi, kā teica kungi vecos romānos.

— Nu jūs mani samulsinājāt pavisam...

Biruta juta, ka nespēj pasmaidīt, lūpu kaktiņi trīsēja. Protams, Indulis nejokoja. Bet viņu gados?... Vai maz iespējams? Un Ilze, mazmeita, Dzintra?... Ingus zobgalīgs smīns? Vai reiz jau nebija piedzīvojusi, ka zīmogs pasē pārvērš cilvēku kā mēnesnīca pazīstamas vietas: sākas dīvainas ēnu spēles, biedē, kas agrāk bijis mīļš un pazīstams.

— Jā, saprotu jūs. Ticiet — tas nav mirkļa impulss. Esmu apdomājis un ļoti nopietni. Protams, mani gadi... bet tic vēl nav traģiski. Ja gribat skaidri — sešdesmit seši.

Karsts vilnis Birutai kāpa augšā pa muguru, apņēma kaklu, iesitās vaigos. īstā brīdī! Nodomās, ka Biruta sarkst! Viņa strauji piecēlās, gāja uz durvīm.

Lauks, kā parasti, pavadīja. Ne teica ko, ne jautaja. Šķiroties noskūpstīja roku.

Ārdurvis klaudzot aizkrita, trepes zem kājām rībēja. Biruta steidzās kā meitene, pirmo bildinājumu saņēmusi. Par ko viņa priecājās? Atteica taču! Atraidīja mūžā pēdējo pielūdzēju. Bet prieks tomēr plivināja spārnus kā tikko izlidojis putnēns — satraukts un pārsteigts, ka nes!

— Ko steidzies kā nelaime? — Dzintra jautāja. — Vai ar Ilzi kas?...

— Nē. Depresija, šķiet, pāri. Gan laiks dziedēs.

— Nesaprotu mīlestību, kas tik akla! Pat es redzēju, tas Mintauts ir teļaputra, ne vīrietis. Bet viņa raud pēc tāda!

— Nezin vai tieši pēc Mintauta. Vientulība, pamestība dzen izmisumā. Bija vīrs, lai kāds, un pēkšņi — tukšums. Nezvanīs, neatnāks... Teicu: tev viss vēl priekšā, jauna. Bet viņai liekas, dzīve pagalam. Neiestāstīsi, ka paši skaistākie gadi un notikumi vēl priekšā.

— Kā tev, — Dzintra piezīmēja pasmīnēdama. Viņa sprieda, ka māsa “pārņemta” un tāpēc diez vai isti iejutās meitas pārdzīvojumos. Bet tās ir viņas problēmas, kā Ingus mēdza teikt.

— Jā! — Biruta atsaucās. — Zini, Lauks man piedāvā ceļojumu uz. Grieķiju.

— Par ko? — Dzintra brīnījās.

— Nezinu. Tāpat vien.

— Neesi muļķe! Tāpat vien mūsdienās vīrietis sievietei nepiedāvā pat vietu tramvajā. Tikai ja īpaša attieksme.

— Droši vien īpaša. Ilgstošs pacients.

— Citi neko tādu nepiesola, vai ne?

— Viņi maksā.

— Mjā... Varbūt kaimiņš grib tevi “paķert", pārbaudīt? Tik altruistiska, naudu neņem, bet ceļojumā, kas desmitreiz dārgāks, dodas palēkdamās.

— Es atteicos.

— Pareizi darīji. Es arī tavā vietā nebrauktu. Pēdējā laikā tik daudz lidmašīnu gāžas.

— Bet iespējams, ka braukšu.

— Nesies tik prom, ko vairāk! Lai es cīnos ar gāršu, vārpatu, īrniekiem un materiālām grūtībām! Nekur netieku suņa un kaķa dēļ, bet kas tev, asti gredzenā un prom.

Vienmēr man esi nosmēlusi labumu no priekšas. Mazāka māsa, žēlojamā un lutināmā! Bet kā tu atmaksā? Ko tas nozīmē?

Viņa izrāva no rītasvārku kabatas Birutai labi zināmo Jaungada kartīti, kam otrā pusē rakstīts: “ Tu bez mani';, es bez tevis Mūžu nodzīvojām. A. 1990./1991Biruta izņēma to māsai no rokas un mierīgi atbildēja:

— Ka tu rocies pa manām mantām.

— Tikai grāmatu paņēmu palasīt. Pati slikti glabā... mīļas atmiņas.

— Tiesa. Alfrēds man...

— Nctaisnojies! Kas jums tur bija vai nebija pirms manis, neesmu prasījusi ne tev, ne Frcdim. Viņš izvēlējās mani, ar to viss ir pateikts. Bet ka tu...! Un viņš šitādas atzīšanās raksta vēl vecuma galā... tas ir pārsteigums, un man tomēr tiesības zināt. Pa pastu piesūtīja vai kā?

— Pa pastu, jā, jā! — Biruta steidzās apliecināt. Ak Dievs, kāpēc viņa to kartīti bija iebāzusi grāmatplauktā! Nojauta brīdināja neatstāt atvilktnē starp citām. Vai māsa tās sen jau izkontrolējusi, varbūt tur paglābtos neieraudzīta? Dzintrai pašas plauktā grāmatu netrūkst, lasāmo viņa nemeklēja...

— Neej prom! Izrunāsimies vienreiz! — māsa uzsauca, redzēdama, ka Biruta virzās uz savas istabas pusi. — Es visu laiku domāju, kā tas var būt: māsas taču, pēc tik ilgiem gadiem atkal kopā, bez gala būtu ko atcerēties, pārrunāt, bet mēs par niekiem vien, sīkumiem. Mūžu viena otrai varētu izklāt kā tepiķi priekšā...

— Es negribu, ka pa manu mūžu kāds staigā...

— Vai es būtu “kāds”? No malas? Divas vien vairs esam palikušas tīras Tomsones, bērni jau atšķaidīti... Tu saki: staigā! Kā taurenis, kā mirdzoša kodīte plivinātos, jo tuvāka cilvēka man par tevi un tev par mani nav! Slikti, slikti, ka gadiem ilgi bijām pašķīrušās, bet, zini, nemāku sadalīties, vienmēr esmu piederējusi kam vienam: agrāk dēlam, tagad — mājai.

— Un vīram?

— Vīrs piederēja man.

— Kādreiz domāju, ka mūs šķir gadi; vēl biju bērns, tu — jau liela. Un tā aizvien: ko tu izdzīvo, man vēl priekšā...

— Nekā! Avārija bija tev, man nekā tamlīdzīga!

— Avārija! Vai tiešām tu dzīvo mākoņos? — Biruta izgrūda, tad attapās glābt, kas glābjams. — Es tevi nekad neesmu izpratusi, un tas tāpēc, ka Vēzis ir visnoslēpumainākā zīme Zodiakā.

— Nav ko saprašanu meklēt, ar sirdi vajag dzīvot, tad viss skaidrs. Atceries, kā tevi žēloju, kad Severīns nositās. Cauriem vakariem prātoju, ko tu dari, vai pārāk nemokies drūmās domās un bēdīgās atmiņās... Sevišķi, ja pati biju viena, Fredis komandējumā... — Pēkšņi Dzintrai aizrāvās elpa. — Bet varbūt tu tajā laikā gulēji ar manu viru?

Biruta saprata, ka jāliedzas. Jāatrunājas, jāliekuļo. Tikai ne taisnību! Bet māsa bija trāpījusi pārāk precīzi, lai Biruta nesamulstu. Un apmulsums nodeva.

— Kā tad! Es redzu! — Dzintra ievaimanājās, bet tūlīt saņēmās. — Es to zināju. Visu laiku zināju, — viņa meloja.

Biruta patvērās savā istabā. Naivā, naivā, domādama, ka noslēpums aprakts kopā ar Alfrēdu! Tāpat kā noziegums — ar Severīnu. Noziegums... tas attiecas tikai uz viņu... pali sevi var tiesāt un apžēlot, bet ar Alfrēdu... Jā, Dzintra... Gan jau tolaik manīja. Pat padzisušā laulībā nav noslēpjams, ka vienam prāts un domas citur. Bet vai Dzintra viņai jaunībā nenodarīja to pašu? Vai liktenis nemeta kūleni, lai taisnīgi vien būtu? Nē, nē, nē! Rīt vajadzēs skatīties māsai acīs. Un vēlāk? Un vienmēr. Bet Dzintra tirdīs. Pamazām, lēnām...

Biruta piegāja pie loga. Caur lapotni sveicināja gaismas stars no loga taipus ielas. Ilgi svārstīties nebija laika. Viņa izlēma. Klusām pavēra durvis. Viesistabā skanēja televizors. Vai Dzintra spēja skatīties pārraidi? Biruta paņēma tālruni, ievilka savā istabā, uzgrieza numuru.

— Piedodiet, ka tik vēlu... Es pārdomāju. Brauksim.

— Brīnišķīgi! Atliek norunāt, kad. Nevajadzētu kavēties, ap Jāņiem tur vēl zied oleandri, bugenvilejas, melia — liels koks ar dzidri ziliem...

— Dieva dēļ, nestāstiet man par oleandriem, tamariskiem un Jūdas kokiem!

— Kas noticis? — Lauks vaicāja, sadzirdēdams Birutas balsī asaras.

— Vai es drīkstu... ierasties pie jums?

— Katrā laikā.

— Šobrīd. Tūlīt.

— Protams.

Biruta nolika klausuli un neprātoja, kāpēc Lauks nebrīnījās par neparasto lūgumu, kāpēc neko nejautāja, izturējās, it kā viņa zvanītu gaišā dienas laikā un apstiprinātu iepriekš solīto.

Steigā nezinādama, ko vajag un bez kā varēs iztikt, Biruta šo to salika ceļojumu somā, paņēma vannasistabā zobu suku un savus kosmētikas piederumus.

Izdzirdusi māsu rosāmies, no savas istabas iz,nāca Dzintra. Televizors viesistabā arvien vēl kaut ko stāstīja un rādīja pats sev.

— Es iešu, — Biruta sacīja.

— Kur? Nakts laikā!

— Pāri ielai.

— Ar sievas vai putna tiesībām?

— Tad jau redzēs. Droši vien ar putna, — Biruta atbildēja, atcerēdamās, ka Lauks viņu bija salīdzinājis ar putnu.

— Apdomā, apdomā! Neesi vairs skuķis, bet skrien, it kā paradīze aiz tiem vārtiņiem būtu.

— Nezinu, vai paradīze. Bet cilvēks, kam esmu vajadzīga.

— Nu labi. Tevi nepārrunāt, ja esi ko galvā ieņēmusi. Ne jau pāri okeānam dodies, tikai viņpus ielas. Ja nepatīk, nāc atpakaļ. Durvis vienmēr būs vaļā.

Birutai asaras saskrēja acīs. Lai neapraudātos, lūkoja pajokot:

— Paldies, mās! Bet labāk tomēr pieslēdz, lai negadās kā ar to laupītāju.

— Ak... — Dzintra nopūtās. — Nekad nevar zināt, kad un kur tevi aplaupa...

— Es nu iešu. — Biruta mājienu saprata.

— Ej, ej! Ja esi tā izlēmusi.

Māsa aizvēra durvis. Dzintra vēl bridi stāvēja, ieklausīdamās, kā papēži noklidzina pa trepēm, kā aizkrīt ārdurvis. Atpakaļ vairs nenāks. Šovakar ne. Varbūt kādreiz. Ja slikti klāsies. Kādam sodam taču jābūt. Dievs nav mazais bērns.

Televizors dūca, atgādinādams, ka aizmirsts. Dzintra izslēdza.

Savā istabā ieejot, acis sastapās ar Freda skatienu, mazliet šķelmīgu, mazliet ironisku, kā agrāk bija licies. Tagad nepārprotami — bezkaunīgs, smējās par viņu, veiksmīgi piekrāpto sievu. Dzintra pasmīnēja: Fredi, tu labi prati izlikties, bet redzi, viss reiz nāk gaismā un... Ausis ieskanējās Birutas balss: “Es ari... tā domāju." Toreiz, kad viņa, sieva, sacīja, vēloties, lai Fredi sadedzina. “Es arī!" Mīļākā uzdrīkstējās gribēt!

Dzintra paņēma portretu, izslidināja fotogrāfiju no ietvara, aiznesa uz virtuvi, uzrāva sērkociņu, piegrūda stūrim, iesvieda attēlu plītī un noskatījās, kā vira seja nobrūnēja, sačokurojās, vienā mirklī kļūdama simtgadīga, tad pārvērtās pelnos, kā pirms pāris gadiem pelnos bija pārvērties Alfrēds pats.

Māra Svīre MĀSAS

Korektore E.Skrūz/nane Tehniskā redaktore VRuskiile Makelētāja J. Velzele

Parakstīta iespiešanai 03.02.97. Reģistrācijas apliecība Nr. 000332230. Formāts S4xl08/32. Datorsalikums. 7,5 iespiedi. SIA “Apgāds Liesma”, Aspazijas bulv. 24, Rīgā LV—1458.

Iespiesta v/u “Poligrāfists” tipogrāfijā, Kr. Valdemāra ielā 6, Rīgā LV—1869.

Pas. Nr.90

Content

Svīre Māra Māsas

1

2

3

4

5

6

7

8

9