Hovarda Linda

Medību sezona

Linda Hovarda

Medību sezona

Romāns

Prologs

Karmela ar abām rokām bija nervozi sažņaugusi rupja audekla somu, kurā atradās otra drēbju kārta, dzeramais ūdens un sainītis ar ēdamo, ko viņai bija izdevies sagādāt braucienam uz ziemeļiem pāri robežai. Orlando bija teicis, ka viņi nevarēs nekur apstāties, lai pagādātu kaut ko no pārtikas vai ūdeni, līdz sasniegs pašu Losandželosu. Viņa bija ieslēgta veca autofurgona kravas kastē, mašīna kratījās un grīļojās, mētājot Karmelu no vienas puses uz otru, ja vien viņa nepamanījās savilkties kamoliņā un cieši iespiesties pašā stūrī, taču gulēt tā nebija iespējams, jo, tiklīdz viņa mazliet iesnaudās un atslābinājās, tā aizkūleņoja pāri kravas kastes raupjajai koka grīdai.

Karmela bija pārbijusies, bet apņēmīga. Enrike bija

ticis pāri robežai pirms diviem gadiem un teicis, ka atsūtīšot cilvēku pēc viņas. Tomēr bija iznācis pavisam citādi -Enrike bija apprecējis kādu amerikānieti, lai puisi nevarētu izsūtīt no valsts, un Karmela bija palikusi viena ar saviem izpostītajiem sapņiem un drupās satriekto lepnumu. Meksikā viņai vairs nebija neviena un nekā; ja Enrike bija varējis apprecēties ar amerikānieti, tad arī viņa atradīs amerikāni, kas viņu apprecēs! Un Karmela precēsies tikai ar bagātu cilvēku. Viņa bija ļoti glīta, tā teica visi. Kad viņa apprecēsies ar savu bagāto norteamerieano, tad sameklēs Enriko un atdarīs viņam, un viņš nožēlos, ka melojis Karmelai un piekrāpis viņu.

Karmelas sapņi bija diženi, taču tobrīd, kratīdamās furgona kravas kastē pa grambaino ceļu, viņa jutās pavisam niecīga. Viņa varēja sadzirdēt metālisku šņirkstoņu, kad Orlando pārslēdza ātrumus, un šad tad apslāpētu sāpju kliedzienu, kādai no pārējām meitenēm atsitoties pret kravas kastes malu. Kopā ar viņu brauca vēl trīs meitenes, visas bija tikpat jaunas kā Karmela, un visas gribēja pieredzēt labāku dzīvi nekā tā, ko bija atstājušas Meksikā. Viņas nebija iepazinušās un pārmijušas gandrīz nevienu vārdu. Meitenes pārāk stipri raizējās par bīstamo ceļu, ko bija uzņēmušās, un jutās gan noskumušas, gan satrauktas - viņas skuma par to, kas nu bija palicis aiz muguras, un satrauktas domāja par labākas dzīves izredzēm. Lai arī kas gaidītu nākotnē, tas noteikti bija labāks par neko - un Karmelai dzīvē tiešām nepiederēja nekas.

Viņa iedomājās māti, kas bija mirusi pirms septiņiem mēnešiem, smagā darba un nemitīgo dzemdību nomocīta. “Nekad neļauj, lai Enriko tevi aiztiek starp kājām,” māte nemitīgi bija mācījusi, “iekams neesi kļuvusi viņa sieva. Ja tu ļausies, viņš tevi neprecēs un tu paliksi ar bērnu uz rokām, bet viņš atradīs citu glītu meiteni.” Nūjā, Karmela nebija ļāvusi Enriko aiztikt sevi starp kājām, bet viņš tik un tā bija atradis citu meiteni. Karmela vismaz nebija palikusi viena ar bērnu.

Tomēr Karmela saprata gan, ko māte īstenībā bija gribējusi teikt, - nekļūsti tāda kā es. Māte bija gribējusi, lai Karmela pieredz kaut ko labāku nekā viņa pati. Māte nebija gribējusi, lai Karmela noveco pirms laika, mūžam nēsājot vienu bērnu uz rokas un citu vēderā, un nomirst nepilnu četrdesmit gadu vecumā.

Karmelai bija septiņpadsmit gadu. Kad viņas māte bija šādā vecumā, viņai jau bija divi bērni. Enrike nekad tā arī nebija sapratis Karmelas sīksto apņemšanos nezaudēt jaunavību; viņš bieži vien bija dusmīgs un sapīcis par viņas ietiepīgo atteikšanos mīlēties. Varbūt tā sieviete, kuru Enrike apprecēja, bija viņam ļāvusies. Ja nu Enrike no Karmel as bija gribējis tikai to, tad laikam gan nekad viņu nebija pa īstam mīlējis, viņa nodomāja. Laimīgu taciņu! Viņa negrasījās izšķiest savu dzīvi, sērojot pēc... tāda stulbeņa!

Karmela centās sevi uzmundrināt ar domām, ka Amerikā viss būs labāk; ikviens taču teica, ka Losandže-losā darba ir daudz vairāk nekā cilvēku, ka tur katram pieder automašīna un televizors. Var pat gadīties, ka viņu uzņem filmā, un tad Karmela kļūtu slavena. Visi sacīja, ka viņa ir glīta, tāpēc, iespējams, tā varētu notikt. Tomēr Karmelai bija tikai septiņpadsmit gadu, īstenībā viņa bija pavisam viena un nobijusies.

Kāda meitene kaut ko ieminējās, viņas balsi apslāpēja motora rēkoņa, bet saspringtais tonis bija skaidri nojaušams. Karmela uzreiz saprata, ka trīs pārējās meitenes ir tikpat izbijušās kā viņa. Tātad Karmela galu galā nemaz nebija viena - tām citām klājās tieši tāpat kā viņai. Tas, protams, bija niecīgs mierinājums, bet Karmelai tūlīt pat kļuva vieglāk ap sirdi.

Cenzdamās noturēties līdzsvarā, furgonam zvārojoties no vienas grambas otrā, Karmela žigli parāpās pa kravas kastes dēlu grīdu meitenei tuvāk, lai sadzirdētu, ko viņa saka. Nu jau bija uzaususi diena, un cauri furgona pārsega plaisām iekļuva iekšā pietiekami daudz gaismas, lai viņa varētu saskatīt pārējo meiteņu sejas.

“Ko tu teici?” Karmela jautāja.

Meitene ar rokām bija cieši savilkusi kopā svārku novalkāto audumu.

“Man vajadzētu “pa mazo”,” viņa nokaunējusies klusā balsī sacīja.

“Mums visām vajag,” Karmela līdzjūtīgi atteica. Viņai pūslis jau bija tik pilns, ka sāpēja. Karmela bija cietusies, cik vien varēdama, negribēdama pat domāt par to, ka beigu beigās viņas visas būs spiestas atviegloties.

Meitenei pār vaigiem ripoja asaras.

“Man ļoti vajag.”

Karmela paskatījās uz abām pārējām, bet tās šķita tikpat bezpalīdzīgas kā raudošā meitene.

“Tad mēs darīsim to, ko vajag,” Karmela teica, jo likās, ka viņa vienīgā te spēj kaut ko izlemt. “Iesim visas vienā kaktā... lūk, tajā.” Karmela norādīja uz labās puses stūri kravas kastes aizmugurē. “Tur ir plaisa, tāpēc tas iztecēs ārā. Atvieglosimies visas pa kārtai.”

Meitene noslaucīja asaras.

“Un ja nu vajadzēs to otru lietu?”

“Ceru, ka līdz tam laikam mēs apstāsimies.”

Saule jau bija augstu, un gaiss furgonā kļuva arvien karstāks. Tagad bija vasara; ja Orlando drīz neapturēs mašīnu un neļaus viņām izkļūt svaigā gaisā, viņas var nomirt aiz karstuma. Viņš bija teicis, ka neapstāsies, iekams nebūs aizbraucis līdz galam, tāpēc Karmela domāja, ka droši vien drīz jau vajadzētu būt Losandželosai. Viņa Orlando bija iedevusi tikai pusi no parastās samaksas; ja nu viņa būtu pagalam, tad otru pusi viņš nedabūtu. Parasti vajadzēja coyote samaksāt par braucienu pāri robežai visu naudu uzreiz, taču Orlando bija teicis, ka Karmelai izņēmuma kārtā to neprasīšot, jo viņa esot tik glīta meitene.

Karmela redzēja, ka arī pārējās meitenes ir glītas. Varbūt viņš visām bija pieļāvis izņēmumu.

Lai atvieglotos, viņas cita citai bija spiestas palīdzēt, jo furgons stipri šūpojās, un Karmela visu izkārtoja. Katra meitene pēc kārtas notupās kravas kastes stūrī, bet pārējās viņu pieturēja; Karmela palika pēdējā. Pēc kopīgajiem pūliņiem viņas bija pagurušas, taču jutās daudz labāk un atslīga uz grīdas dēļiem, lai atpūstos.

Furgons vēl reizi palēcās un piepeši sāka ripot pa līdzenu ceļu. Karmela saprata, ka viņi nonākuši uz autostrādes. Uz autostrādes! Droši vien vairs nebija tālu līdz Losandželosai.

Taču aizritēja stundas, jau sen bija liela diena, un furgonā tveice kļuva arvien grūtāk paciešama. Karmela centās elpot vienmērīgi, bet citas meitenes smagi elsoja, it kā tas varētu atvēsināt. Tomēr gaiss kravas kastē bija karsts un smacīgs, tāpēc tas nelikās prātīgi darīts. Viņas stipri svīda, tāpēc vismaz varēja cerēt, ka viņām tik drīz atkal nevajadzēs atviegloties.

Karmela cietās, cik vien ilgi varēdama, jo viņai nebija ne jausmas, vai vēl ilgi būs jābrauc, tomēr beigu beigās slāpes kļuva neizturamas, un viņa no audekla somas izņēma nelielo ūdens blašķi.

“Man ir ūdens,” viņa teica. “Tikai daudz te nav, tāpēc vajadzēs sadalīt līdzīgi.” Karmela uzmeta pārējām bargu skatienu. “Ja kāda iedzers vairāk par vienu malku, pirms dos blašķi tālāk, dabūs no manis pa kaklu. Un drīkst dzert tikai mazu malciņu!”

Karmelas tumšo acu skatiens gluži vai ieurbās meiteņu sejās, un viņas paklausīgi iedzēra katra vienu mazu ūdens malciņu, tūlīt pat padodot blašķi tālāk. Izrīkojot pārējās, kad viņas nokārtoja vajadzības, Karmela bija uzņēmusies tādu kā līderes lomu, un, lai gan augumā viņa nebija īpaši liela vai spēcīga, citas apjauta un atzina viņas iekšējo spēku. Kad blašķe nonāca pie Karmelas, arī viņa iedzēra mazu ūdens malciņu un atkal padeva to tālāk. Tad visas bija dabūjušas pa diviem malciņiem ūdens, un Karmela uzskrūvēja blašķei vāciņu un noglabāja to atpakaļ somā.

“Es zinu, ka tas nav daudz,” viņa sacīja, “bet ūdens man ir maz, un mums tas jāpietaupa.”

Blašķē varbūt bija atlicis tik daudz ūdens, ka ikvienai iznāktu vēl pāris mazu malciņu. Tas bija trūcīgs krājums, jo vairāk tāpēc, ka svīstot viņas katru stundu zaudēja ļoti daudz šķidruma. Varbūt ar atlikušo ūdeni pietiks, lai viņas visas paliktu dzīvas. Kāpēc gan citas meitenes nebija iedomājušās paņemt ūdeni un ēdamo, Karmela aizkaitināta domāja, bet tad aizgaiņāja tādas domas. Varēja jau būt, ka viņām tiešām nebija ko ņemt. Lai gan Karmela bija ļoti nabadzīga, tomēr zināja, ka vienmēr ir citi, kuriem klājas vēl grūtāk. Viņai jābūt laipnai - gan domās, gan darbos.

Furgons sāka palēnināt gaitu - viņas to saprata tāpēc, ka motora skaņa kļuva citāda. Meitenes saskatījās, un viņu acīs iedzirkstījās cerība.

Furgons nobrauca šosejas malā un apstājās. Motors turpināja darboties, bet viņas dzirdēja, ka Orlando izkāpj no kabīnes un aizcērt durvis. Karmela aši paķēra somu un piecēlās; viņš bija teicis, ka neapturēs mašīnu, iekams nebūs nonācis Losandželosā, tātad acīmredzot Viņi jau bija sasnieguši ceļa mērķi. Tomēr Karmelai šķita, ka te ir pārāk kluss; dzirdama bija vienīgi viņu mašīnas motora dūkoņa.

Nožvadzēja ķēdes, un furgona aizmugurējās durvis pacēlās uz augšu; kravas kastē ieplūda kvēlošas saules stari un vienlaikus karsta un svaiga gaisa pūsma. Orlando izskatījās kā melns siluets pret balti žilbinošo gaismu. Ar rokām aizsegdamas acis, meitenes aizklumburoja līdz bortam un neveikli izrāpās ārā.

Tikko acis bija apradušas ar gaismu, Karmela sāka lūkoties apkārt, cerēdama ieraudzīt... viņa īsti nezināja, ko cerējusi, tomēr laikam gan domāja ieraudzīt lielu pilsētu. Taču te bija tikai debesis, saule, zems krūmājs un nelīdzens pelēcīgas, raupjas grants klajums. Platām acīm viņa jautājoši paskatījās uz Orlando.

“Tik tālu es jūs esmu atvedis,” viņš paziņoja. “Furgonā ir pārāk karsts, jūs tur varat nomirt. Tālāk jūs vedīs mans draugs. Viņam furgonā ir kondicionēts gaiss.”

Kondicionēts gaiss! Mazajā ciematā, kur dzīvoja Karmela, tikai dažiem cilvēkiem piederēja automašīnas, taču nevienā nebija gaisa kondicionēšanas iekārtas. Vecais Vaskcss lepni bija rādījis uz savas automašīnas paneļa slēdžus, ar kuriem reiz bija varējis iedarbināt ventilatoru ar vēsa gaisa padevi, taču tie bija sabojājušies, un Karmela īstenībā tā arī nekad nebija redzējusi šādu ierīci. Tomēr viņa zināja, ka tādas automašīnas mēdz būt. Un tagad viņa brauks mašīnā ar kondicionētu gaisu! Vecais Vaskcss viņu apskaustu.

Pie autofurgona pienāca garš, kalsns vīrietis džinsos un rūtainā kreklā. Viņš nesa četras tīra ūdens pudeles un iedeva katrai meitenei vienu. Ūdens bija auksts un pudeles no ārpuses aprasojušas. Izslāpušās meitenes aizgūtnēm dzēra ūdeni, bet vīrietis runājās ar Orlando angliski - to neviena meitene nesaprata.

“Šis ir Mičels,” Orlando beidzot sacīja. “Jums jādara tas, ko viņš liek. Viņš mazliet runā mūsu valodā, ar to pietiks, lai jūs apjēgtu, ko viņš grib pateikt. Ja neklausīsiet, amerikāņu policists jūs atradīs, iemetīs cietumā, un jūs nekad netiksiet brīvībā. Vai sapratāt?”

Visas nopietni pamāja. Tad Mičels palīdzēja meitenēm žigli ietrausties viņa lielā, baltā furgona piekabē. Uz grīdas bija izklāti divi guļammaisi, un tur atradās arī neliels ķeblītis ar caurumu augšdaļā - izrādījās, ka tas ir tualetes pods. Nodalījumā nebija iespējams piecelties stāvus; viņām vajadzēja vai nu sēdēt, vai gulēt, taču pēc

%

bezmiega nakts meitenēm tas bija gluži vienalga. Furgona vienā galā bija pavērts bīdāmais logs, un pa to ieplūda auksts gaiss un ari mūzika - tas brīnumaini nomierināja. Meitenes izklāja abus guļammaisus tā, lai visas četras varētu apgulties, un drīz vien bija iemigušas.

Pagāja vēl divas dienas, un Karmela saprata, ka līdz šim pat iedomāties nav varējusi, cik tālu ir Losandželosa. Viņa jau bija nogurusi no braukšanas piekabē, kur nebija iespējams ne piecelties, ne pastaigāt. Viņa centās izstaipīt sastingušos muskuļus, bet visvairāk viņai gribējās vienkārši staigāt. Viņa bija pieradusi daudz kustēties, un šī piespiedu nekustība bija mokoša.

Meitenes noteiktā laikā saņēma ēdienu un ūdeni dzeršanai. Tomēr nomazgāties nebija iespējams, un viņu miesa jau nelabi smakoja. Reizi pa reizei Mičels kādā tuksnesīgā vietā apstājās un pacēla piekabes aizmugurējās durvis, ļaujot ieplūst svaigam gaisam, tomēr kārtīgi izvēdināta piekabe nekad netika, un gaiss tajā drīz vien atkal kļuva piesmacis.

Karmela laiku pa laikam paraudzījās pa piekabes lodziņu un redzēja, ka tuksnesīgo apvidu nomaina zālains līdzenums. Tad pamazām arvien biežāk kļuva redzami meži, un pēdējā dienā parādījās pakalni - to nogāzes klāja lekna, zaļa zāle. Plašajās pļavās ganījās lopi, ielejās plūda upes ar tumši zaļiem ūdeņiem. Gaiss šķita valgs un smaržu pilns - to caurstrāvoja simtiem dažādu koku, krūmu un ziedu aromāts. Un automašīnas! To te bija vairāk, nekā Karmela bija redzējusi visas līdzšinējās dzīves laikā. Viņi bija izbraukuši cauri kādai pilsētai, kas viņai likās milzīgi liela, bet, kad viņa jautāja Mičclam, vai tā bijusi Losandželosa, viņš bija paskaidrojis, ka tā esot Memfisa. Līdz Losandželosai vēl bija ļoti tāls ceļš.

Amerika ir neticami milzīga, domāja Karmela, jo viņi brauca jau vairākas dienas, tomēr Losandželosa, izrādās, vēl bija tālu!

Taču nākamajā dienā vēlu vakarā viņi beidzot pārstāja braukt. Kad Mičcls atvēra piekabes durvis un izlaida meitenes ārā, viņas tikko spēja paiet pēc ilgā iesprostoju-ma. Mičcls savu furgonu bija novietojis priekšā kādam garam treileram; Karmela lūkojās apkārt, cenzdamās saskatīt kādu norādi, kas liecinātu, ka viņi atrodas pilsētā, bet likās, ka nekādas pilsētas pat ne tuvumā nav. Tumšajās debesīs mirgoja zvaigznes, un bija dzirdams, kā sisina sienāži un čivina putni. Mičcls atslēdza treilera durvis un ieveda meitenes iekšā. Ieraudzījušas grezno iekšpusi, visas četras noelsās vien. Tur bija mēbeles un arī brīnišķīga virtuve ar tādām ierīcēm, ko meitenes pat neprata lietot, un vannasistaba bija tik lepna, ka viņām tāda pat sapņos nebija rādījusies. Mičcls viņām sacīja, ka visām jānomazgājas vannā, un katrai iedeva vieglu, brīvi krītošu tērpu, kas bija velkams pāri galvai. Šīs kleitas tagad piederot viņām, Mičcls pavēstīja.

Meitenes bija pārsteigtas par tādu laipnību un sajūsminātas par jaunajām kleitām. Karmela ar roku noglauda audumu - tas bija gluds un smalks. Viņas kleita bija šūta no balta auduma ar maziem, sārtiem ziediņiem, un Karmelai tā likās ļoti skaista.

Viņas nomazgājās vannā, kurā ūdens ieplūda tieši no sprauslas vannas malā, un ziepēm bija tik jauks aromāts kā īstām smaržām. Matu mazgāšanai bija paredzētas īpašas šķidras ziepes, kuras tā putoja, ka galvu klāja balti putu mākoņi. Un tur bija arī zobu sukas! Kad Karmela iznāca no vannasistabas, kur bija palikusi pēdējā, jo pārējās meitenes jau šķita gluži pārgurušas, viņa savu mūžu nebija ne jutusies, ne arī bijusi tik tīra. Kamieļu tā bija savaldzinājušas brīnumainās ziepes, ka viņa bija ar tām ieziepējusies veselas divas reizes, arī matus viņa bija izmazgājusi divas reizes. No sprauslas pārstāja plūst siltais ūdens - tas kļuva vēss -, taču Kamieļu tas neuztrauca. Tik jauki bija atkal reiz justies tīrai.

Kājas Karmelai bija kailas un apakšveļa tik netīra, ka to vairs nebija iespējams valkāt, bet viņa uzvilka jauno, tīro kleitu un mitros matus savija mezglā kakla mugurpusē. Paskatīdamās spogulī, viņa ieraudzīja glītu meiteni ar gludu, brūnu ādu, mirdzošām, tumšām acīm un pilnīgām, sarkanām lūpām. Viņam izskatījās pavisam citāda nekā pirmītējā netīrcle.

Pārējās meitenes guļamistabā jau bija saritinājušās zem segām un aizmigušas, gaiss tur bija vēss, un Karmc-lai uz rokām uzmetās zosāda. Viņa gāja uz dzīvojamo istabu, lai novēlētu Mičelam labu nakti un pateiktos par visu, ko viņš darījis viņu labā. Mičels bija ieslēdzis televizoru un skatījās amerikāņu beisbola spēli. Viņš pacēla skatienu, uzsmaidīja Karmelai un norādīja uz divām glāzēm, kas atradās uz galda viņam līdzās. Tajās bija ledus un tumšs šķidrums.

“Es tev pagatavoju kaut ko dzeramu,” viņš teica -vismaz Karmelai likās, ka viņš tā gribējis teikt, jo spāniski Mičels tiešām runāja diezgan slikti. Pacēlis savu glāzi, viņš iedzēra no tās un sacīja: “Kokakola.”

Ā, to Karmela saprata! Viņa paņēma piedāvāto glāzi un iedzēra auksto, saldo, viegli dzeldīgo kolu. Meitenei patika sajust, kā dzēriens kņudina rīklē. Mičels ar žestu norādīja, lai Karmela apsēžas, un viņa tā arī darīja, taču apsēdās dīvāna pretējā galā - tā bija mācījusi māte. Kar-mela jutās ļoti nogurusi, bet nolēma pasēdēt kopā ar vīrieti īsu brīdi pieklājības pēc, turklāt īstenībā meitene jutās viņam pateicīga. Karmela nodomāja, ka Mičels ir patīkams cilvēks, un viņam bija gaiši brūnas, mazliet skumjas acis.

Viņš Karmelai iedeva nedaudz sālītu riekstu, un piepeši meitenei likās, ka tieši pēc tā viņa visu laiku ir kārojusi - lai ķermenis atgūtu visu to sāli, ko tas ceļojuma sākumā bija zaudējis briesmīgās svīšanas dēļ. Tad Kar-melai vajadzēja vēl kokakolu, un Mičels piecēlās, lai pagatavotu vēl vienu glāzi dzēriena. Karmelai šķita savādi, ka vīrietis viņai kaut ko pienes klāt, taču tā droši vien Amerikā bija pieņemts. Varbūt te vīrieši mēdza apkalpot sievietes. Karmela varēja vienīgi nožēlot, ka nav jau agrāk atbraukusi uz šejieni!

Nogurums mācās virsū kā mākonis. Karmela nožāvājās un atvainojās Mičelam, bet viņš tikai smējās un teica, ka tas nekas. Meitene vairs nespēja ne noturēt acis vaļā, ne galvu taisni. Pāris reižu galva piepeši noslīga lejup, un Karmela to atkal paslēja uz augšu, tad kakla muskuļi kļuva pavisam slābani, un meitene juta, ka šļūk uz vienu pusi. Mičels palīdzēja viņai apgulties, novietoja Karmelas galvu uz spilvena un uzcēla kājas uz dīvāna. Meitene neskaidri nojauta, ka vīrietis vēl kaut ko dara ar viņas kājām, un gribēja pateikt, lai neaiztiek viņu, bet nespēja pat mēli pakustināt. Un tad viņš pieskārās meitenei starp kājām, tajā vietā, pie kuras viņa nekad nevienam nebija ļāvusi piedurties.

Nē, viņa domāja.

Tad viss iegrima melnā tumsā, un Karmela vairs nedomāja neko.

1

Deizija! Brokastis ir galdā!”

Mātes dziedošā balss atskanēja līdz augšstāvam, un šos vārdus viņa izsauca tieši tādā pašā intonācijā kā toreiz, kad Deizija vēl mācījās pirmajā klasē un viņu nācās ar labināšanu piedabūt, lai ceļas augšā.

Tagad Deizija Ena Mainora joprojām gulēja gultā, klausīdamās, kā lietus lāses ritmiski bungo pa jumtu un pakšķinādamas pil no dzegām. Šodien bija viņas trīsdesmit ceturtā dzimšanas diena, un Deizijai Ēnai negribējās celties. Garastāvoklis bija tikpat nomācoši pelēcīgs kā lietainā diena. Tagad viņai jau bija trīsdesmit četri gadi. Šajā dienā nebija gaidāms itin nekas priecīgs un arī nekādi pārsteigumi.

Lija apnicīgi un vienmērīgi - tas nebija pērkona lic-tus ar spilgtajiem zibeņiem un pērkona dārdiem, kas Deizijai parasti sagādāja prieku. Nē, pat lietus šajā dienā bija nožēlojami vienmuļš. Drūmā diena itin kā atspoguļoja viņas garastāvokli. Deizija Ena gulēja, vērojot, kā lāses slīd lejup pa guļamistabas loga rūtīm, un arvien skaidrāk apjauta neizbēgamo realitāti - šo dzimšanas dienu, kas nomāca viņas domas ar tādu kā miklu, smagu un lipīgu vainas izjūtu. Visu mūžu Deizija Ena bija centusies būt laba, un ko tas viņai bija devis? Neko.

Nācās atzīt kailos faktus - un tie nemaz nebija jauki.

Deizijai nu bija trīsdesmit četri gadi, un viņa nekad nebija ne saderinājusies, ne precējusies. Viņa nekad nebija piedzīvojusi nevienu kvēlu - pat nevienu remdenu -mīlas sakaru. Īslaicīgo dēku koledžas gados, kurā Deizija bija ielaidušies lielākoties tāpēc, ka tā darīja visi un viņa negribēja izrādīties par savādnieci, pat nevarēja uzskatīt par daudzmaz nopietnām attiecībām. Deizija Ena dzīvoja kopā ar māti un tanti. Abas bija atraitnes. Pēdējo reizi Deizija uz satikšanos ar vīrieti bija gājusi deviņdesmit trešā gada trīspadsmitajā septembrī - toreiz viņa satikās ar tantes Džoelas labākās draudzenes brāļadēlu Voliju, turklāt tikai tāpēc, ka viņš ne reizi nebija gājis uz satikšanos ar sievieti vismaz kopš astoņdesmit astotā gada. Tā nu tiešām bija īsti kvēla satikšanās - viņa bezcerīgi devās tikties ar šo nožēlojamo cilvēku tīrās žēlsirdības dēļ. Deizija toreiz bija jutusi lielu atvieglojumu tāpēc, ka viņš vismaz nebija centies skūpstīties. Tas bija pats garlaicīgākais vakars viņas mūžā.

Garlaicīgs. Šis vārds viņai piepeši trāpīja kā pļauka. Kaklā sajūtot rūgtu kamolu, Deizija saprata, ka tieši tāds vārds viņas raksturojumam piederētos vislabāk. Viņas tērpi bija pieticīgi - un garlaicīgi. Deizijas mati izskatījās garlaicīgi, viņas seja bija garlaicīga, visa viņas dzīve bija garlaicīga. Deizija Ena bija trīsdesmit četrus gadus veca bibliotekāre, vecmeita, kuru gandrīz neviens nebija skūpstījis, viņa dzīvoja mazā pilsētiņā, un likās, ka viņai tikpat labi varētu būt arī četrdesmit astoņi gadi.

Deizija novērsa skatienu no loga un sāka raudzīties griestos. Viņa jutās pārāk nomākta, lai celtos un ietu lejā, kur māte un tante Džoela viņai vēlētu laimes dzimšanas dienā, un Deizijai tad vajadzētu smaidīt un izlikties iepriecinātai. Viņa zināja, ka celties tik un tā nāksies - deviņos vajadzēja būt darbā. Bet pagaidām Deizija Ena nespēja saņemties.

Vakar vakarā, tāpat kā vienmēr, Deizija bija kārtīgi nolikusi uz krēsla apģērbu, ko no rīta bija paredzējusi vilkt mugurā. Viņai pat nevajadzēja paskatīties uz to pusi, lai zinātu, ka tur atrodas tumšzilie svārki, kas sniedzās pāris collu zemāk par ceļgaliem - tie bija vienlaikus pārāk gari un pārāk īsi, lai izskatītos moderni vai arī kārdinoši, -un baltā blūze ar īsajām piedurknēm. Deizija pat gribēdama nebūtu varējusi izvēlēties vēl nepievilcīgāku tērpu -tomēr viņai nemaz nevajadzētu tā censties, jo viņas apģērbu skapī citāda apģērba vispār nebija.

Piepeši Deizijai sametās kauns, ka viņai trūkst sava stila. Sievietei dzimšanas dienā vajadzētu izskatīties vismaz mazliet elegantāk, vai ne? Bet tad Deizijai nāktos doties uz veikalu, jo apzīmējums elegants neatbilda nevienam tērpam viņas garderobē. Viņa pat nevarēja uzposties ar dekoratīvās kosmētikas palīdzību, jo Deizijai bija tikai viena pati lūpukrāsa gandrīz vai nemanāmi sār-tenā tonī. Lielākoties viņa nemaz necentās to lietot. Kāpēc gan? Sievietei, kurai nebija vajadzības noskūt kājas, nekādā ziņā nebija vajadzīga arī lūpukrāsa. Kā gan viņa bija varējusi tik tālu nolaisties?

Saraukusi pieri, Deizija Ena piecēlās gultā sēdus un tieši pāri nelielajai guļamistabai pavērās tualetes galdiņa spogulī. Mīkstie, taisnie, nespodri brūnie mati krita pār seju, un Deizija tos atmeta atpakaļ, lai skaidrāk aplūkotu šīs neveiksminieccs atspulgu.

Viņai nepatika tas, ko rādīja spogulis. Deizija izskatījās lempīga zilajā kokvilnas pidžamā, kas viņai bija vismaz vienu izmēru par lielu. Māte pidžamu Deizijai bija uzdāvinājusi Ziemassvētkos, un viņa justos aizvainota, ja meita būtu gājusi to apmainīt. Īstenībā aizvainota jutās Deizija, jo šķita, ka nevienam pat prātā neienāktu tādai sievietei kā viņa dāvināt kaut ko citu kā tikai kokvilnas pidžamas. Mīļo stundiņ, kokvilnas auduma pidžamas! It kā viņai nekas cits nepiestāvētu. Ne jau seksīgie naktskrekli ar nosaukumu “Viktorijas noslēpums”, nekādā ziņā! Viņai derēja tikai kokvilnas pidžamas.

Un kāpēc gan ne? Deizijas Ēnas mati bija nespodri, seja - dzelteni pelēcīga, viņa pati bija pelēcīga un neizteiksmīga.

Deizija Ena bija garlaicīga, viņai bija trīsdesmit četri gadi, un viņas dzīves pulkstenis nepielūdzami tikšķēja. Nē, tas ne tikai vienkārši tikšķēja, bet skaitīja laiku atpakaļ, gluži kā pirms kosmosa lidaparāta palaišanas: desmit... deviņi... astoņi...

Deizija jutās ļoti nelaimīga.

No dzīves viņa negribēja neko citu kā vien... pašu dzīvi. Parastu, ikdienišķu dzīvi. Deizija Ena gribēja vīru, bērnu, savu māju. Viņa gribēja SEKSU. Kvēlu seksu, lai tieši dienas vidū viņa kaila locītos, svīstu un kaislē elsotu. Deizija gribēja, lai viņas krūtis derētu arī kam citam, ne vien ietērpšanai krūšturos, tādējādi ļaujot nopelnīt sieviešu veļas ražotājiem. Deizija Ena domāja, ka viņai ir glītas krūtis - stingras un ieapaļas, bet to zināja vienīgi viņa pati, jo neviens cits tās nebija redzējis, tās nevienu ne-priccēja. Tas bija skumji.

Deizija laikam gan nevarēja cerēt, ka iegūs kaut ko no tā, ko tik ļoti kāroja, un tas bija vēl skumjāk. Neizskatīgas, necilas, garlaicīgas, vecmeitīgas bibliotekāres parasti nesagaidīja nevienu, kas apbrīnotu un prastu novērtēt viņu krūtis. Deizija Ena gluži vienkārši kļūs ar katru gadu vecāka, neglītāka un garlaicīgāka; viņas krūtis sāks nokarāties, un beigu beigās viņa nomirs, tā arī neizbaudījusi, kā tas ir - sēdēt jāteniski virsū kailam vīrietim pašā dienas vidū -, ja vien nenotiks kaut kas neiedomājams... kāds brīnums.

Deizija atkal atšļuka spilvenos un sāka skatīties griestos. Brīnums? Tas jau varētu nākt kā zibens spēriens.

Deizija kādu brīdi cerīgi raudzījās logā, bet tā arī nesagaidīja ne zibens uzplaiksnījumu, ne pērkona dārdus. Acīmredzot nebija ko gaidīt palīdzību no augšas. Aiz izmisuma viņa sajuta vēderu krampjaini savelkamics čokurā. Tā jau ir - viss bija viņas pašas ziņā. Galu galā Dievs taču mēdza palīdzēt tiem, kuri palīdzēja sev paši. Viņai vajadzēja kaut ko uzsākt. Taču - ko?

Izmisums radīja iedvesmu, tā nāca kā atskārsme.

Viņai jāpārstāj būt labai meitenei.

Vēders sažņaudzās kamolā, un sirds sāka smagi dauzīties. Deizija elpoja ātri un satraukti. Dievam Kungam laikam gan nebija tāda nodoma, kad viņš nolēma ļaut Deizijai tikt galā ar pašas spēkiem. Šī doma, šķiet, nepavisam nesaskanēja ar Dieva tā Kunga iecerēm, vairāk gan... Deizijai pašai tas nebija īsti skaidrs. Visu mūžu viņa bija centusies būt un bijusi laba meitene; noteikumi un priekšraksti, šķiet, jau bija ieaudušies viņas ģenētiskajā kodā. Jāpārstāj būt labai meitenei? Ideja bija pavisam neprātīga. Saskaņā ar loģikas likumiem iznāca - ja viņa turpmāk vairs nebūs laba meitene, tad vajadzēs kļūt par sliktu meiteni, un tas nemaz nebija Deizijas dabā. Sliktās meitenes smēķēja, dzēra, dejoja bāros un gulēja, ar ko pagadās. Dejot Deizija varbūt vēl varētu - šī doma viņai pat likās tīkama, bet smēķēšana viņai nemaz nepatika, alkohols negaršoja, un izlaidīga dzīve... Nē, tas nederēja. Tas būtu drausmīgi muļķīgi.

Bet - bet sliktās meitenes dabū visus vīriešus! Viņas zemapziņa vaimanāja, iekšējā pulksteņa steidzīgās tikšķēšanas skubināta.

“Ne jau nu visus vīriešus,” Deizija Ena skaļi sacīja. Viņa pazina daudzas labas meitenes, kurām bija laimējies apprecēties un apgādāties ar bērniem - būtībā tā dzīvoja visas Deizijas draudzenes, arī viņas jaunākā māsa Beta. Tātad tas bija iespējams. Diemžēl likās, ka viņas jau dabūjušas visus tos vīriešus, kuriem patika tieši labās meitenes.

Tātad - kas bija atlicis?

Atlikuši tikai vīrieši, kurus valdzina sliktās meitenes -tā, lūk.

Kamols pakrūtē nu jau radīja pavisam šķebīgas sajūtas. Vai viņa vispār gribēja vīrieti, kuram patīk sliktās meitenes?

Jā-a, viņas hormoni vaidēja, nelikdamies zinis par veselā saprāta apsvērumiem. Tie klausīja tikai bioloģiskajām prasībām, un nekam citam nebija nozīmes.

Tomēr Deizijai bija galva uz pleciem. Viņa nekādā ziņā nevēlējās vīrieti, kas bāros un dzertuvēs pavadītu vairāk laika nekā darbā vai mājās. Viņa negribēja vīrieti, kas gulētu ar jebkuru ielasmeitu, kura gadītos pa ķērienam.

Taču vīrietis, kuram jau ir pieredze... nu, tas bija kas cits. Vīriešiem ar pieredzi šādās lietās bija īpašs skatiens un tik pārliecināta gaita, ka Deizijai uzmetās zosāda, iedomājoties vien, ka šāds vīrietis varētu piederēt viņai. Viņš jau varētu būt gluži parasts puisis ar ikdienišķu dzīvesveidu, tomēr viņa skatienā noteikti būtu manāma tā mazliet velnišķīgā dzirkstelīte, vai ne?

Protams, tā varētu būt. Un tieši tādu vīrieti Deizija vēlējās. Viņa nekādā ziņā negribēja samierināties ar domu, ka viņš Deiziju kaut kur joprojām negaida.

Viņa atkal piecēlās sēdus, lai paskatītos uz sevi spogulī. Ja vien viņa vispār gribēja dabūt to, ko vēlējās, tad vajadzēja rīkoties. Vajadzēja kaut ko darīt. Laiks ritēja ātri.

Nūjā, tātad kļūt par slikto meiteni nederēja.

Un ja nu viņa tikai izskatītos pēc sliktās meitenes? Vismaz pēc ballīšu meitenes. Jā, tas jau izklausījās labāk -ballīšu meitene. Tāda meitene, kas labprāt smejas un priecājas, kas flirtē, dejo un valkā īsus svārkus, - ar to Deizija tiktu galā. Varbūt.

Var jau būt.

“Deizija!” māte atkārtoja vēlreiz, un viņas sauciens atbalsojās augšstāvā. Šoreiz mātes balss skanēja tādā tonī, it kā viņa zinātu kaut ko tādu, ko Deizija nezina, it kā Deizija varētu aizmirst pati savu dzimšanas dienu. “Tu nokavēsies!”

Deizija nekad mūžā vēl nebija nosebojusi darbu. Viņa nopūtās. Parasta sieviete, kas dzīvo parastu dzīvi, taču vismaz vienu dienu gadā būtu ieradusies darbā par vēlu, vai ne? Deizijas nevainojamā precizitāte bibliotēkā tikai lieku reizi parādīja, cik bezcerīgi pareiza viņa ir.

“Es jau esmu augšā!” viņa atsaucās, un gluži melots tas nebija. Deizija jau vismaz bija piecēlusies sēdus, kaut arī nebija izkāpusi no gultas.

Viņa atkal spogulī pamanīja lempīgo naktstērpu un cieši noraudzījās uz to.

“Es vairs nekad nevalkāšu kokvilnas pidžamas,” viņa sev nozvērējās. Nu, šis zvērests gan nebija gluži tik dramatisks kā Skārlctas O’Hāras zvērests nekad mūžā vairs neciest badu, taču Deizija to izjuta aptuveni tāpat.

Kā gan lai kļūst par slikto meiteni - nē, par ballīšu meiteni, atšķirība bija svarīga -, Deizija prātoja, nikni novilkdama ienīsto kokvilnas pidžamu. Viņa saņurcīja to murskulī un uzvaroši ietūcīja atkritumu grozā. Deizija gan brīdi vilcinājās - ko tad lai vakarā velk mugurā? -taču piespiedās atstāt pidžamu turpat. Viņai nebija nekā cita, tikai kokvilnas pidžamas vasarai un flaneļa - ziemai, tāpēc Deizijai ienāca prātā trakā ideja šonakt gulēt kailai. Augumam pārskrēja vieglas trīsas. Tā taču mēdza darīt ballīšu meitenes, vai ne? Un gulēt kailai taču nebija nekas slikts. Deizija nekad nebija dzirdējusi, ka svētais tēvs Bri-džiss kaut ko būtu runājis par gulēšanu vai nu apģērbā, vai bez apģērba.

Deizijai nevajadzēja iet dušā, jo viņa piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri mazgājās vakaros. Viņai likās, ka visus cilvēkus var iedalīt divās grupās - vieni bija tic, kas dušā mazgājās vakaros, bet otri - tie, kuri to darīja no rītiem. Sie droši vien lepojās, ka dienu var uzsākt, būdami tīri un svaigi. No otras puses, Deizijai nepatika domāt, ka viņa varētu līst palagos, kuros būtu jau sakrājušies iepriekšējās dienas putekļi, sīkbūtnes un ādas atmirušās šūnas. Tad vajadzētu mainīt palagus katru dienu, un Deizija gan varēja iedomāties, ka daži cilvēki to tik tiešām dara, taču viņai tas nebūtu pa spēkam. Viņai pietika ar to, ka mainīja palagus reizi nedēļā, tātad gultā vajadzēja iet tīrai. Turklāt, nomazgājoties jau vakarā, ietaupījās laiks no rītiem.

It kā viņa vispār kādreiz būtu no rītiem īpaši steigusies, Deizija īgni nodomāja.

Viņa paskatījās vannasistabas spogulī un tajā redzēja tieši to pašu, ko jau bija saskatījusi tualetes galdiņa spogulī. Mati bija blāvi un nesakopti, to griezums - bezveidīgs. Tie gan bija veselīgi, taču ļengani nokarājās gar vaigiem, matiem nebija kupluma. Deizija pavilka sejai priekšā garu šķipsnu, lai to papētītu sīkāk. Mati nebija ne zeltaini brūni, ne sarkanīgi brūni, pat ne tumši brūni kā šokolāde. Tie bija netīri brūnā krāsā - kā dubļi. Varbūt bija kāds līdzeklis, ar ko viņa tiem varētu piešķirt mazliet dzīvīguma un šarma. Volmarta veikalā pie autostrādes bija skaistumkopšanas nodaļa, un tur gan varēja iegādāties neiedomājami daudz dažādu pudelīšu, tūbiņu un aerosolu, bet līdz veikalam bija piecpadsmit jūdžu, un Deizija parasti pirka vienkārša šampūna pudelīti vietējā veikalā. Viņai tik un tā nebija ne jausmas, kādam nolūkam domātas visas tās skaistumkopšanas pudelītes un tūbiņas.

Tomēr Deizija to varētu uzzināt, vai ne? Augstā debess, viņa taču bija bibliotekāre. Neviens tā neprata kaut ko izpētīt un noskaidrot kā viņa. Ja cilvēks zināja, kur un kā meklēt, tad pasaulē nebija tādu noslēpumu, ko nevarētu atklāt. Vai tad nu matu kopšanas līdzekļi būtu kaut kas tik sarežģīts?

Tātad - matiem izskata uzlabošanas sarakstā bija ierādāma pirmā vieta. Deizija atkal iegāja guļamistabā un izņēma no somiņas piezīmju blociņu un pildspalvu. Lapas augšpusē viņa uzrakstīja ciparu “viens” un līdzās tam - MATI. Zem šā punkta Deizija ātri uzskrīpāja vārdu DEKORATĪVĀ KOSMĒTIKA, bet vēl zemāk - TĒRPS.

Tā, viņa apmierināta nodomāja. Tas varētu noderēt par projektu, kā pārtapi par ballīšu meiteni.

Atgriezusies vannasistabā, Deizija ātri noskaloja seju un pēc tam izdarīja kaut ko tādu, ko gandrīz nekad nedarīja. Atvērusi burciņu ar “Olay”eļļu, ko tante Džoe-la viņai bija uzdāvinājusi pagājušajā dzimšanas dienā, Deizija iezieda ar to seju. Var jau būt, ka nekāda labuma no tās nebija, tomēr sajūta bija patīkama, viņa nodomāja. Paraugoties spogulī, viņai likās, ka sejas āda izskatās gludāka un mazliet dzīvīgāka. Protams, āda vienmēr šķita gludāka, ja to ieeļļoja, turklāt viņa seju bija saberzējusi, droši vien tāpēc tā izskatījās sārtāka, tomēr ar kaut ko jau vajadzēja sākt.

Un ko nu?

Neko. Deizija neko vairāk nevarēja uzsākt, jo viņai nebija ne krēma, ne ari kāda no tiem noslēpumainajiem un kārdinošajiem krāsainajiem kvadrātveida trauciņiem vai tumšajiem zīmuļiem, ar kuriem citas sievietes mēdza ievilkt acu kontūras un ietonēt plakstiņus. Deizija jau varētu nokrāsot lūpas, taču vai bija vērts pūlēties? Lūpu-krāsa būtībā bija tieši tādā pašā krāsā kā viņas lūpas, un pamanīt to varēja vienīgi viņa pati, ja aplaizījās. Tā mazliet garšoja pēc košļājamās gumijas, tieši tāpat, kā bija garšojusi pamatskolas pēdējā klasē...

“Ak vai!” Deizija skaļi ievaidējās. Viņa nebija pirkusi jaunu lūpukrāsu kopš pamatskolas pēdējās klases! “Tu esi nožēlojama,” viņa teica savam atspulgam, un šoreiz balss tonis tiešām bija dusmīgs. Likās, ka ar kosmētiku vien nekas nebūs līdzēts.

Deizijai bija vajadzīgs kaut kas tiešām radikāls.

Kad viņa beidzot nokāpa lejā, uz virtuves galda jau atradās divas kārbas raibā iesaiņojumā. Māte brokastis bija pagatavojusi Deizijas iemīļotās riekstu pankūkas; līdzās viņas šķīvim tasē jau garoja kafija, gaidot Deiziju, tātad māte bija ieklausījusies, kad uz kāpnēm atskanēs meitas soļi, lai tūlīt pat steigtos ieliet kafiju. Deizija Ena paraudzījās uz māti un tanti, un acīs iesūrstējās asaras. Viņas tiešām bija visjaukākie cilvēki pasaulē, un Deizija abas no sirds mīlēja.

“Daudz laimes dzimšanas dienā!” abas reizē skanīgi iesaucās, ar starojošu skatienu raudzīdamās uz Deiziju.

“Paldies!” viņa teica, ļoti cenzdamās pasmaidīt plati un priecīgi. Mātes un tantes mudināta, Deizija apsēdās uz sava krēsla un raisīja vaļā dāvanu kārbas. Augstais Dievs, tikai ne kokvilnas pidžamu, viņa klusi lūdzās, iztīdama no baltā papīra mātes dāvanu. Deizijai gandrīz vai bija bail ielūkoties kārbā, viņa baidījās, ka nespēs noslēpt pretīguma izteiksmi, ja tur būs kokvilnas - vai flaneļa -pidžama. Flaneļa pidžama bija tikpat draņķīga.

Tur bija... nē, pidžama tā nebija. Atvieglojumā Dei-zija klusi noelsās. Viņa izņēma no kārbas apģērba gabalu un pacēla to augšup.

“Tā ir kleita,” māte sacīja, it kā Deizija nevarētu pati to saprast.

“Tā... ir tik skaista,” Deizija teica, un viņai acīs atkal saskrēja asaras, jo kleita tiešām bija skaista - nu, katrā ziņā skaistāka, nekā viņa bija gaidījusi. Audums gan bija vienkāršs, taču jaukā, rožainā tonī, un kakla izgriezumu un piedurkņu galus rotāja sīkas mežģīnes.

“Man tā likās, ka tev būtu vajadzīgs kaut kas skaists,” māte piebilda, sakrustodama rokas uz krūtīm.

“Raisi nu vaļā arī šo,” aicināja tante Džoela, pastumdama uz Deizijas pusi arī otru kārbu. “Pasteidzies, citādi tavas pankūkas atdzisīs!”

“Paldies, māmiņ,” Deizija sacīja, paklausīgi atverot otru kārbu un ielūkojoties tajā. Arī tā nebija kokvilnas pidžama. Deizija pieskārās audumam, ar pirkstiem viegli pārvelkot pār tā vēso, slīdīgo virsmu.

“īsts zīds,” tante Džoela lepni sacīja, kad Deizija izvilka no kārbas apakšsvārkus. “Tieši tādus es reiz redzēju kādā filmā Merilinai Monro.”

Jā, apakšsvārki atsauca atmiņā četrdesmitos gadus, tic izskatījās vienlaikus pieticīgi un seksīgi, tādi, kādos tolaik pārdrošas jaunas sievietes mēdza ierasties uz ballītēm. Deizija iztēlojās, ka viņa sēž pie tualetes galdiņa, tērpusies vienīgi šajos elegantajos apakšsvārkos; garš vīrietis no mugurpuses pienāk viņai klāt un uzliek roku uz kailā pleca. Deizija atliec galvu un uzsmaida vīrietim, un viņš lēni virza roku zem zīdainā auduma, skardams viņas krūti un pieliekdamies, lai noskūpstītu viņu...

“Nu, kā tev patīk?” jautāja tante Džoela, atmodinādama Deiziju no fantāzijas.

“Tie ir ļoti skaisti,” Deizija atbildēja, un viena asara, ko, cītīgi mirkšķinot, viņai nebija izdevies apslēpt, noripoja pa vaigu. “Jūs abas esat tik mīļas...”

“Ne jau nu tik mīļas,” tante Džoela pārtrauca viņu, ar sarauktu pieri nolūkodamās uz asaru. “Kāpēc tu raudi?” “Vai kaut kas noticis?” māte jautāja, viegli pieskardamās meitas rokai.

Deizija dziļi ievilka elpu.

“Nekas nav noticis. Mani tikai... pēkšņi apsēdusi kāda doma.”

Tante Džo, kurai bija diezgan asa mēle, piemiegtām acīm ātri paskatījās uz māsasmeitu.

“Mīļo stundiņ, tas nu gan būs kaut kas briesmīgs.” “Džo!” Deizijas māte, uzmetusi māsai brīdinošu skatienu, saņēma meitas roku. “Pastāsti mums, mīļā, kas tev kaiš!”

Deizija sāka dziļi elpot - lai saņemtu dūšu, kā ari apvaldītu asaras.

“Es gribu precēties.”

Abas māsas samirkšķināja acis, paskatījās viena uz otru un tad uz Deiziju.

“Nu, tas taču ir brīnišķīgi,” māte teica. “Ar ko?”

“Tur jau tas joks,” Deizija sacīja. “Neviens negrib precēties ar mani.” Tad dziļā elpošana vairs nelīdzēja, un viņai nācās iekļaut seju rokās, lai apslēptu asaru straumes, kas negribot plūda pār vaigiem.

īsu brīdi visas trīs klusēja, un Deizija zināja, ka māte un tante atkal saskatās, viena otrai bez vārdiem izsakot to, ko jūt.

Beidzot māte nokrekšķinājās.

“Es tomēr īsti nesaprotu. Vai ir kāds noteikts cilvēks, par kuru tu runā?”

Ak, māte, - viņa jebkurā dzīves brīdī bija un palika angļu valodas skolotāja. Māte bija vienīgais cilvēks, kas arī uztraukumā izteicās gramatiski pilnīgi precīzi - izņemot, protams, pašu Deiziju. Ābols nebija kritis tālu no ābeles.

Deizija papurināja galvu un noslaucīja asaras, lai varētu atkal pacelt seju augšup.

“Nē, es jau neciešu tāpēc, ka mīlētu un nesaņemtu pretmīlestību. Es gluži vienkārši gribu, lai man būtu vīrs, gribu bērnus, kamēr vēl neesmu kļuvusi pārāk veca, un to es laikam gan varēšu panākt tikai ar pamatīgu pārvērtību.”

“Ar kādu pārvērtību?” tante Džo piesardzīgi apvaicājās.

“Paskatieties uz mani!” Deizija pavēcināja roku, ar plašu žestu norādot uz sevi no galvas līdz pat kājām. “Es esmu garlaicīga un pelēcīga būtne. Kurš gribēs uz mani atskatīties? E^s nelikos interesanta pat tam nabaga Voli-jam Herndonam. Man jāpārveido pašai sevi.” Deizija dziļi ievilka elpu. “Man jāuzpošas. Jāpanāk, lai vīrieši skatās uz mani. Jāsāk apmeklēt tādas vietas, kur var iepazīties ar neprecētiem vīriešiem, piemēram, naktsklubus un dejas.” Deizija apklusa, sagaidot, ka izdzirdēs iebildumus, taču abas vecākās sievietes klusēja. Viņa vēlreiz ievilka elpu un aši izgrūda galveno: “Man jāatrod pašai sava vieta dzīvē.” Tad Deizija apklusa un gaidīja.

Abas māsas vēlreiz saskatījās. Klusuma brīdis ieilga, un Deizija arvien vairāk sāka nervozēt. Ko viņa iesāks, ja māte un tante nikni iebildīs? Vai spēs turēties viņām pretī? Deizija mīlēja abas un vēlējās, lai viņas ir laimīgas, viņa negribēja māti un tanti ne sarūgtināt, ne arī sagādāt viņām kaunu.

Tad māte un tante pagriezās pret Deiziju, plati smaidīdamas.

“Nu, ir jau arī laiks,” teica tante Džo.

“Mēs tev palīdzēsim,” māte starodama sacīja.

2

Uz darbu Deizija brauca trakā steigā. Par laimi, ceļā bija tikai viens krustojums ar gaismas signāliem un nevienas STOP zīmes - viena no mazas pilsētiņas priekšrocībām. Deizija dzīvoja tikai piecu kvartālu attālumā no bibliotēkas un labā laikā bieži vien gāja uz darbu kājām, lai saudzētu apkārtējo vidi, bet šodien vēl arvien lija lietus, arī vasaras karstums parasti apklusināja šo apzinīguma balsi.

Deizijas galvā rosījās milzum daudz ideju. Viņa izņēma no somiņas sarakstu ar iecerēto pārvērtību projektu, lai to vēlreiz papētītu, un tikai tad somiņu atkal noglabāja rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Māte un tante Džo no rīta bija satrauktas tērgājušas, ieteikdamas citu pēc citas dažādas domas, un beigu beigās visas bija nolēmušas, ka Deizijai jāsāk ar pašām nopietnākajām un dārgākajām pārvērtībām. Deizijas Ēnas kontā bija iekrājusies krietna summiņa - tāpēc ka viņa dzīvoja kopā ar māti un tanti Džo un viņas dalījās visos izdevumos, turklāt pārtika un citi ikdienišķie rēķini neizmaksāja daudz, bet kredīts par veco māju sen bija samaksāts. Deizijas “Ford” bija pirkts pirms astoņiem gadiem, un par mašīnu viņa bija samaksājusi trīs gadu laikā, tāpēc piecus pēdējos gadus arī par to vairs nekas nebija jāmaksā. Bibliotekāres alga mazajā pilsētiņā nebija liela, lai gan Deizija bija bibliotēkas vadītāja - tas vairāk gan bija tikai goda nosaukums, kas nedeva nekādu taustāmu labumu; darbinieku pieņemšana un atlaišana no darba bija pilsētas mērijas pārziņā. Deizija varēja izvēlēties grāmatas, ko bibliotēka iepirka, turklāt nepārsniedzot visai pieticīgo budžetu, un tas arī bija viss. Tomēr, gadu no gada noguldot bankā vismaz pusi vai reizēm pat vairāk nekā pusi no pieticīgās algas, viņa bija varējusi iekrāt pieklājīgu summu. Deizija pat bija sākusi ieguldīt naudu akcijās pēc tam, kad rūpīgi bija pārbaudījusi internētā izvēlētās kompānijas, un tas bija veicies itin labi, viņa apmierināta nodomāja. Protams, Vorenam Baletam nebūtu iemesla viņu apskaust, tomēr Deizija lepojās ar saviem iekrājumiem.

Galvenais, viņa droši varēja atļauties īrēt dzīvokli. Tomēr Alabamas pavalsts Hilsboro pilsētiņā izīrējamu dzīvokļu nebija daudz. Deizija gan varētu pārcelties dzīvot uz kādu lielāku pilsētu, piemēram, Skotsboro vai Fortpcinu, bet viņa gribēja palikt te, kur dzīvoja māte un tante. Deizijas māsa jau bija pārcēlusies uz Hantsvilu, un, lai gan līdz turienei bija jābrauc tikai stundu, tas tomēr bija citādi nekā dzīvot vienā pilsētā. Turklāt mērs Tempis Noulens bija cieši apņēmies municipālajos dienestos nodarbināt tikai pašu pilsētas iedzīvotājus, un Deizija šādu kārtību atzina par pareizu. Droši vien nedrīkstētu lūgt, lai mērs attiecībā uz viņu izdara izņēmumu. Vienkārši vajadzēja sameklēt kādu dzīvokli tepat, Hilsboro.

Hilsboro bija tikai viens nedēļas laikraksts, kas iznāca katru piektdienu. Pēdējais laikraksta numurs vēl atradās uz Deizijas galda. Viņa to atvēra un sāka pārskatīt sludinājumu lappusi, ātri laizdama skatienu pāri slejām. Deizija izlasīja, ka Vainstrītā kāds atradis melnbaltu kaķi ar brūnas spalvas plankumiem, bet misis Vašbērna meklē cilvēku, kas palīdzētu aprūpēt viņas vīratēvu, kuram bija deviņdesmit astoņi gadi un kurš bija sācis izģērbties ļoti nepiemērotos brīžos, piemēram, ciemiņu priekšā. īre, īre... Deizija atrada nelielo iedaļu un drīz vien jau bija to izlasījusi. Astoņi piedāvājumi - tas bija vairāk, nekā viņa cerēja.

Viena adrese Deizijai bija zināma, un viņa tūlīt saprata, ka šis piedāvājums neder; tā bija augšstāva istaba Bjūlas Vilsones mājā, un pilsētā ikviens zināja, ka Bjūla mēdz iet savai īrnieku istabās jebkurā laikā, kad vien viņai ienāk prātā, un pārmeklē tās kā policijas suns, kas cenšas uzošņāt kokaīna kravu, pēc tam kopā ar vecenēm tenkodama par visu, ko vien tur bija ieraudzījusi. Tādējādi visa pilsēta zināja, ka mis Meivisai Diksonci vesela kaste ir pilna ar veciem “Playgirl” žurnāliem, taču mis Meivisa bija tik īgna un nejauka, ka visas tenku vāceles bija nospriedušas - ieraudzīt īstu un dzīvu vīrieti kailu viņai ir tikpat maz cerību kā žurnāla atvērumā ievietotajai skaistules kailfotogrāfijai.

Deizija nekādā ziņā negrasījās dzīvot Bjūlas Vilso-nes mājā.

Tātad atlikuši bija septiņi sludinājumi.

“Vainstrita,” Deizija murmināja, lasot nākamo piedāvājumu. Acīmredzot tas bija Simonsu nelielais dzīvoklītis, kas atradās virs atsevišķi uzbūvētās garāžas. Hmm, tā varbūt nebūtu peļama iespēja. īres maksa būtu ļoti saprātīga, kaimiņi tur bija patīkami, un Deizija varētu dzīvot pietiekami nošķirti, jo Edīte Simonsa bija atraitne, kas sirga ar abu ceļu locītavu smagu artrītu un nemaz nevarētu uzkāpt otrajā stāvā, ja arī gribētu okšķerēt. Visi zināja, ka viņa algo sievieti mājas uzpošanai, jo pati nespēja ne saliekties, ne pietupties.

Deizija apvilka aplīti šim sludinājumam un ātri pārlasīja arī pārējos. Divi dzīvokļi atradās kooperatīvajā dzīvojamā mājā Foresthilā, tālāk uz šosejas pusi, bet īres maksa bija augsta, turklāt dzīvokļi tur nebija visai pievilcīgi. Deizija nolēma, ka atstās šo iespēju rezervē gadījumam, ja misis Simonsa jau kādam būtu izīrējusi garāžas dzīvoklīti. Vēl tika piedāvāta mājas īre Lcsitera avēnijā, bet šī adrese Deizijai bija sveša. Viņa pagrieza grozāmo krēslu uz to pusi, kur pie sienas bija piestiprināta pilsētas karte, lai paskatītos, kur atrodas Lesitera avēnija, un tūlīt pat atmeta šo variantu, jo tas bija ļoti nolaists pilsētas rajons. Deizija gan īsti nezināja, cik nolaists tas varētu izskatīties, tomēr viņa iedomājās, ka Hilsboro kaut kur taču dzīvo arī noziedzīgi ļaudis.

Ari trīs atlikušie varianti nederēja. Viens sludinājums piedāvāja mājas atsevišķu pusi, taču tā māja gandrīz visu laiku stāvēja tukša, jo otrā pusē dzīvoja tā briesmīgā Ferisu ģimene, un neviens nespēja ilgi izturēt nemitīgo lamāšanos un klaigāšanu. Otrā sludinājumā piedāvātā māja atradās pārāk tālu, gandrīz jau Fortpeinā. Pēdējais sludinājums piedāvāja pārvietojamo māju, turklāt arī tā atradās nolaistā rajonā.

Deizija tūlīt pat uzgrieza misis Simonsas numuru, cerot, ka dzīvoklis vēl ir dabūjams, jo laikraksts bija iznācis tikai pirms četrām dienām.

Telefons zvanīja un zvanīja, taču misis Simonsa tik ātri nevarēja tikt pie aparāta un pacelt klausuli, tāpēc Deizija bija pacietīga. Misis Simonsas dēls Vernijs mātei bija uzdāvinājis radiotelefonu, ko varēja nēsāt līdzi, lai viņai nevajadzētu ik reizi iet pie telefona, tiklīdz kāds zvanīja, taču māte nebija tā radusi un uzskatīja telefona nēsāšanu apkārt pa dzīvokli par tīrajām blēņām, turklāt beigu beigās nejauši iemeta to tualetes podā, un tad misis Simonsa atsāka lietot veco, stacionāro telefonu, bet Vernijs uzskatīja par prātīgāku nepirkt mātei vēl vienu pārnēsājamo aparātu, lai viņa to vēlreiz kaut kur nenoslīcinātu.

“Hallo!” misis Simonsas balss čerkstēja tikpat stipri, kā klikšķēja viņas ceļgali staigājot.

“Labdien, misis Simonsa! Runā Deizija Mainora. Kā jūs šodien jūtaties?

“Tīri labi, mīļā. Manas locītavas gan jūt to lietaino laiku, taču lietus mums vajadzīgs, tāpēc negribu sūdzēties. Kā klājas tavai māmiņai un tantei Džoelai?”

“Arī viņām klājas labi. Pašreiz viņas konservē tomātu un zaļo piparu ražu no dārza.”

“Es gan vairs neko nekonservēju,” misis Simonsa nočerkstēja. “Pagājušajā gadā Timija,” Timija bija Verni-ja sieva, “atnesa man mazliet bumbieru, un mēs tos ielikām burkās, bet dārzu kopt es vairs pat nepūlos. Ar saviem vecajiem ceļgaliem es to vairs nespēju.”

“Jums varbūt vajadzētu padomāt par ceļu locītavu protezēšanu,” Deizija ieteica. Viņai likās, ka pieklājības pēc vajadzētu to pieminēt, lai gan Deizija zināja, ka Vcr-nijs un Timija jau gadiem mudinājuši misis Simonsu izdarīt operāciju, tomēr gluži veltīgi.

“Nē, nē, Mērtisai Beinbridžai jau bijusi tāda operācija, un viņa teica, ka otrreiz vairs uz to neielaistos. Viņai no tās neesot nekāda labuma.”

Mērtisa Beinbridža bija hipohondriķe, turklāt mūžīgi par kaut ko sūdzējās. Ja viņai kāds uzdāvinātu automašīnu, tad Mērtisa sūdzētos, ka nāksies pirkt benzīnu. Deizija gan to nesacīja, jo Mērtisa bija viena no misis Simonsas labākajām draudzenēm.

“Nu, katram jau ir citādi,” viņa diplomātiski noteica. “Jūs esat daudz izturīgāka par Mērtisu, tāpēc jums operācijas rezultāti varētu būt labāki.” Misis Simonsai patika, ja teica, ka viņa ir ļoti stipra sieviete, jo spēj izturēt tādas sāpes. “Nu labi, es par to padomāšu.”

Protams, misis Simonsa to nemaz negrasījās darīt, bet Deizija bija pieklājīgi parunājusies un tagad varēja izteikt savu vēlēšanos.

“Ziniet, es zvanu jums, lai uzzinātu par to dzīvokli virs jūsu garāžas. Vai esat to jau izīrējusi?”

“Vēl nc, mīlā. Vai jūs pazīstat kādu, kas par to interesējas?”

“Es pati interesējos. Vai es lenča laikā varētu aiziet un to apskatīt?”

“Es domāju gan. Tikai vispirms sazināšos ar jūsu māti. Tad es atkal piezvanīšu jums. Jūs taču esat darbā, vai ne?”

Deizija samirkšķināja acis. Vai viņa pareizi bija saklausījusi?

“Atvainojiet,” viņa pieklājīgi sacīja. “Kāpēc jums jāsazinās ar manu māti?”

“Nu, protams, lai noskaidrotu, vai viņa ir ar mieru. Es nevaru izīrēt jums dzīvokli bez jūsu mātes atļaujas.”

Deizija jutās kā izpļaukāta.

“Bez atļaujas?” viņa izdvesa. “Man ir trīsdesmit četri gadi. Man nav vajadzīga atļauja, lai dzīvotu tur, kur vēlos.”

“Var gadīties, ka jūs esat ar viņu sastrīdējusies, dārgā, un es negribu sāpināt Evelīnu.”

“Mēs neesam sastrīdējušās,” Deizija iebilda. Viņai rīklē bija iespriedies kamols, kas traucēja runāt. Augstā debess, vai tiešām visa pilsēta uzskatīja viņu par tādu memmes meitiņu, kas neko nedrīkst darīt bez mātes atļaujas? Tad jau nebija jābrīnās, ka Deiziju neviens neaicināja uz satikšanos! Viņu mocīja pazemojuma izjūta vienlaikus ar dusmām. Misis Simonsai pat prātā neienāca, ka tādējādi viņa Deiziju aizvainojusi. “Ziniet, misis Simon-sa, es nupat iedomājos, ka jūsu dzīvoklis tomēr man nederēs. Piedodiet, ka iztraucēju!” Deizija nolika klausuli, pat neatvadījusies, lai gan tas nebija pieklājīgi. Misis Si-monsa tagad noteikti izstāstīs visām savām draudzenēm, ka Deizija izturējusies rupji, ka viņa sastrīdējusies ar māti, - taču Deizijai bija vienalga. Turklāt misis Simonsa viņas dzīvoklī okšķerēties gan nevarētu, toties noteikti pamatīgi novērotu, cikos Deizija iet un cikos nāk, un uzskatītu, ka tas visādā ziņā jāpavēstī viņas mātei. Deizija neko sliktu gan negrasījās darīt, tomēr...

Pazemojuma izjūta bija dedzinoša. Vai tiešām visi Deizijas draugi un paziņas domāja, ka viņa pati nespēj izlemt itin neko? Viņa sevi vienmēr bija uzskatījusi par gudru, atbildīgu sievieti, kas pati prot tikt galā ar dzīvi, tomēr misis Simonsa, kas Deiziju pazina kopš bērna kājas, acīmredzot tā nedomāja!

Ak, šī doma par savu mājokli bija nākusi daudz par vēlu. Deizijai to vajadzēja izdarīt jau pirms desmit gadiem. Tajā laikā viņai nebūtu grūti mainīt arī savai izskatu. Tagad Deizijai šķita, ka vajadzīgs vismaz Kongresa izdots likums - turklāt mātes atļauja! - lai mainītu cilvēku ieskatus par viņu.

Varbūt tas tomēr bija pat labi, ka viņa nedzīvos misis Simonsas dzīvoklī. Tur Deizija gan būtu tikusi projām no mātes mājām, taču aizvien vēl atrastos mātes “■uzraudzībā”. Ja viņa vēlējās pārveidot sevi un ļaužu viedokli, tad vajadzēja atrast iespēju justies pilnīgi brīvai.

Tagad Deizijai sāka likties, ka piemērotāks tomēr būtu kāds kooperatīvais dzīvoklis.

Viņa zvanīja uz sludinājumā norādīto numuru. Telefons atkal zvanīja un zvanīja. Deizija prātoja, vai tiešām arī kooperatīvā dzīvokļa pārvaldniekam ir ceļu locītavu artrīts.

“Hallo!” miegainā balsī atsaucās kāds vīrietis.

“Piedodiet, vai es jūs pamodināju?” Deizija paskatījās uz pulksteni, kas atradās virs rakstāmgalda - desmit pāri deviņiem. Kurš pārvaldnieks tad tik ilgi guļ?

“Nekas.”

“Es zvanu sakarā ar dzīvokļa īres sludinājumu...”

“Piedodiet. Pēdējo mēs izīrējām jau vakar.” Vīrietis nolika klausuli.

Sasodīts!

Juzdamās vīlusies, Deizija raudzījās laikrakstā. Atlikusi bija vienīgi māja Lcsitera avēnijā, mājas puse līdzās Ferisiem un pārvietojamā māja sliktajā rajonā. īrēt to mājas pusi Deizijai ne prātā nenāca.

Deizija tagad vairs nevarēja atkāpties, citādi viņa nekad nespētu pat spogulī uz sevi paskatīties. Vajadzēja pārbaudīt visus variantus. Varbūt pārvietojamā māja vai tā tur, Lesitera avēnijā, nebūs nemaz tik peļama. Deizijai būtībā nekas nebija iebilstams pret nolaistu apkaimi, ja vien tā nebija bīstama, ja uz katra stūra neglūnēja narkotiku piegādātāji un naktīs neskanēja šāvieni.

Taču Deizija bija pārliecināta, ja Hilsboro vispār kādreiz - vai nu naktī, vai dienā - atskanējis šāviens, viņa par to noteikti būtu dzirdējusi.

Klusi nošķindēja virs durvīm pakarinātais zvaniņš, jo kāds ienāca bibliotēkā. Deizija piecēlās un sakārtoja svārkus, lai gan tādējādi jau svārku izskats nebija uzlabojams. Līdz pusdienas laikam Deizija bibliotēkā strādāja viena, jo no rītiem te reti kāds mēdza iegriezties. Apmeklētāji lielākoties sāka nākt pēcpusdienā, kad beidzās mācības skolā, lai gan vasarā, protams, bija mazliet citādi.

Tomēr lielākā daļa cilvēku uz bibliotēku tik un tā devās pēcpusdienās, varbūt tāpēc, ka samērā vēsajās rīta stundās viņi bija aizņemti ar citiem darbiem. Kendra Ouensa mēdza ierasties darbā divpadsmitos un strādāt līdz bibliotēkas slēgšanai deviņos vakarā, un Senona Aivija strādāja nepilnu darba dienu no pieciem līdz deviņiem, tādējādi Kendra vakaros nekad te nepalika viena. Vairākas stundas viena pati bibliotēkā strādāja tikai Deizija, uzskatīdama, ka tieši viņai jāuzņemas lielākā atbildība.

uVai te kāds ir?” nodārdēja dobja balss, pirms Deizija bija paspējusi iziet no sava nelielā kabineta, kas atradās aiz reģistrācijas letes.

Deizija steigšus paspēra pāris soļu uz runātāja pusi, mazliet sadusmota, ka šis cilvēks iedrošinājies bibliotēkā tā klaigāt, kaut arī šobrīd te neviena cita apmeklētāja nebija. Ieraudzījusi ienācēju, viņa apstājās un možā balsī atteica:

“Jā, protams. Nemaz nevajag tā kliegt.”

Apbružātās reģistrācijas letes pretējā pusē stāvēja policijas šefs Džeks Ruso un izskatījās visai nepacietīgs. Deizija viņu pazina pēc izskata, bet nekad nebija runājusi ar viņu un tagad arī nemaz nevēlējās to darīt. Patiesību sakot, Deizijai nepatika šis policijas šefs, ko bija izvēlējies mērs Noulens. Viņa īsti nezināja, kāpēc, bet šā cilvēka klātbūtnē viņai radās tāda neomulīga jutoņa. Kāpēc gan mērs nebija varējis šim amatam izvēlēties kādu no vietējās policijas darbiniekiem? Ruso nebija šejienietis, un, cik Deizijai bija izdevies novērot pilsētnieku pulcēšanās reizēs, viņš labprāt gribēja visiem parādīt savu varu. Tāds cilvēks, protams, varēja izraisīt nepatiku.

uEs nebūtu kliedzis, ja te kāds būtu redzams,” Ru so strupi sacīja.

uJa te neviena nebūtu, tad durvis būtu slēgtas,” Deizija tikpat strupi atteica.

Dots pret dotu.

Vispār šefs Ruso bija izskatīgs vīrietis - sportiska tipa, ar platiem, nolaideniem pleciem un spēcīgu kaklu. Deizija nebija tik aprobežota, lai domātu, ka visiem sportiskajiem vīriešiem nav daudz prāta, tomēr viņai šis tips ne visai patika. Vīrietis, kas tik daudz pūlējās, lai uztrenētu tādus muskuļus, savā ziņā taču tīksminājās pats par sevi, vai ne? Deizija nevarēja noteikt, cik vecs ir Ruso; sejā nebija nevienas grumbas, vienīgi dažas krunciņas acu kaktiņos, taču viņa īsi apgrieztie mati deniņos bija pavisam sirmi. Deizija nosprieda, ka viņš tomēr ir pārāk vecs, lai veltītu tik daudz laika svaru cilāšanai. Uz viņu neatstāja nekādu iespaidu nedz vīrieša uzpūtīgi pašapzinīgais skatiens, nedz ari nicīgais vaibsts viņa pilnīgajās lūpās. Ko gan viņš iedomājās - ka viņš ir Elviss, vai? Turklāt Ruso bija ujenkijs” no Ziemeļiem - Deizija bija dzirdējusi, ka viņš strādājis par policistu vai nu Čikāgā, vai Ņujorkā, - un mēdza izturēties un runāt skarbi un dzēlīgi. Ja pilsētas policijas šefs tiktu amatā nevis iecelts, bet izvirzīts vēlēšanās kā apgabala šerifs, tad Ruso nekad netiktu ievēlēts.

Deizija apvaldīja nopūtu. Viņas uzskati par policijas šefu tomēr atšķīrās no vairākuma iedzīvotāju viedokļa. Ruso patika mēram Noulenam, viņš patika pilsētas padomei, un, cik Deizijai bija nācies dzirdēt, lielākā daļa neprecēto sieviešu bija par viņu sajūsminātas. Varbūt Deizi-jas instinktīvā nepatika pret šo cilvēku bija aplama. Var jau būt. Viņa atgādināja sev, ka nevajag paļauties aizspriedumiem, tomēr nez kāpēc jutās apmierināta, ka starp viņu un Ruso atrodas reģistrācijas galds.

“Ko jūs vēlētos?” viņa jautāja profesionālā bibliotekāres balsī - vienlīdz moži un draudzīgi. Darbs ar cilvēkiem bija īsta māksla, īpaši jau bibliotēkā. Nācās apmeklētājus iedrošināt izvēlēties grāmatas un lasīt, tomēr mācot arī viņiem izjust cieņu pret bibliotēku un citiem lasītājiem.

“Es gribu pierakstīties virtuālajā bibliotēkā.”

Ar šo teicienu pietika, lai Deizijas seja atplauktu starojošā smaidā. Ruso vērtība viņas acīs tūlīt pat cēlās par vairākiem punktiem. Deizija pamatoti lepojās ar pavalsts virtuālo bibliotēku; Alabama šajā ziņā bija pirmajā vietā visā valstī. Ikviens Alabamas iedzīvotājs varēja reģistrēties ikvienā bibliotēkā un iegūt savās mājās pastāvīgu pieeju tūkstošiem laikrakstu, žurnālu, publikāciju, enciklopēdiju, dažādiem pētnieciskiem materiāliem, specializētajiem žurnāliem un citiem izdevumiem. Dažas kategorijas bija domātas tieši konkrēta vecuma bērniem vai nu darbam klasē, vai par palīglīdzekli mājas uzdevumu veikšanā, vai arī interešu loka paplašināšanai. Virtuālās bibliotēkas bija arī citās pavalstīs, bet Alabamā iespējas bija visplašākās.

“Jūs tiešām būsiet apmierināts,” Deizija aizrautīgi ieteicās, paceldama virās iestiprināto letes daļu un pāriedama tajā pusē, kur stāvēja šefs Ruso. “Nāciet līdzi!”

Viņa ieveda Ruso uzziņu nodaļā, kur jau klusi dūca darbam vienmēr gatavais, on-line režīmā ieslēgtais dators. Deizija apsēdās uz krēsla pie datora un norādīja ar žestu, lai Ruso paņem citu krēslu. Viņš atnesa to no telpas otras malas, nolika pārāk tuvu Deizijas krēslam un apsēdās. Tūlīt pat viņš atgāza atpakaļ masīvo augumu un sakrustoja kājas tā, ka kreisā potīte atbalstījās pret labās kājas ceļgalu. Neapzināti viņš bija ieņēmis valdonīga vīrieša pozu - tas bija cilvēks, kas radis būt noteicējs pār apkārtni.

Deizija sarauca pieri un prātā atņēma nost punktus, ko nupat bija ieskaitījusi par labu policijas šefam. Vai tad šis cilvēks nesaprata, ka nedrīkst izturēties tik uzmācīgi? Viņa pavirzīja savu krēslu mazliet tālāk un domās ierakstīja Ruso debeta ailītē frāzi “sliktas manieres”.

Deizija ievadīja sistēmā nepieciešamo informāciju par Ruso un pateica viņam paroli. Taču viņa visu laiku izjuta, ka vīrietis joprojām sēž pārāk tuvu; Deizija vairākas reizes ātri paskatījās uz spēcīgo, muskuļaino augšstilbu, kas atradās tieši līdzās. Ja viņa pavirzītos vēl mazliet tālāk, tad nevarētu vairs aizsniegt datora tastatūru. Deizija jutās aizkaitināta, jo šim vīrietim gan vajadzēja zināt, ka ir ielauzies viņas personiskajā telpā, - policistiem lielās pilsētās taču to mācīja, vai ne? Viņa dusmīgi palūkojās uz Ruso un gandrīz vai palēcās, jo vīrietis skatījās tieši uz viņu, turklāt nemaz necentās to slēpt.

Deizija juta, ka lēnām nosarkt. Parasti viņa būtu centusies pēc iespējas ātrāk pabeigt datu ievadīšanu un steigusies atpakaļ sava kabineta drošībā, bet šī diena bija īpaša, šodien Deizija bija nolēmusi pārveidot savu dzīvi, tādēļ viņa apņēmīgi centās nebaidīties. Pret misis Simon-su viņa šorīt jau bija izturējusies nepieklājīgi - kāpēc lai to pašu neatļautos pret policijas šefu?

“Jūs vērojat mani,” viņa skaidri un gaiši sacīja. “Vai man ir notraipīta seja, vai es varbūt izskatos pēc bīstamas noziedznieces?”

“Nebūt ne,” Ruso atteica. “Policisti mēdz vērot cilvēkus; tas piederas pie viņu darba.”

Ak tā. Laikam jau tā bija taisnība. Deizija mazliet apvaldīja sašutumu - tomēr vienīgi mazliet.

“Pārstājiet tā skatīties!” viņa noteica. “Tas nav pieklājīgi, un jūs mani traucējat.”

“Es atvainojos.” Tomēr vīrietis nenovērsa skatienu; varbūt viņš neprata paklausīt rīkojumiem. Ruso acis bija īpatnējā, pelēkzaļganā krāsā, vairāk zaļas nekā pelēkas, un tās īsti nesaskanēja ar viņa tumši zeltaino ādu. Protams, Deizijai nebija iemesla kritizēt cita cilvēka acu krāsu, jo pašai acis bija katra savā krāsā. “Es negribēju jūs traucēt, mis... Deizija, vai tā?” Vīrieša pilnīgās lūpas viegli savilkās. “Varbūt es jūs varētu pavizināt?”

Nu Deizijas seja kļuva tik sarkana kā biete. Kopš kinoteātros bija parādījusies filma “Mis Deizijas vizināšana”, gandrīz ikvienam likās, ka tāds piedāvājums skan kā varens joks. Deizija pat nepasmējās. “Debeta ailītē” viņa ieskaitīja vēl divus punktus, jo smieties par cita cilvēka vārdu bija nepieklājīgi, un tas liecināja viņam tikai par ļaunu.

“Nē, pateicos,” Deizija atcirta tik saltā tonī, ka vīrietim skaidri vajadzēja saprast - viņai tas neliekas jocīgi. Deizija piecēlās un pasniedza Ruso plastmasas kartīti, uz kuras bija uzrakstīta viņa parole, tad, neteikusi ne vārda, devās atpakaļ uz reģistrācijas leti un nolaida lejā pacelto daļu, tādējādi norobežodamās no vīrieša, un paraudzījās uz viņu pār koka barikādi.

“Piedodiet,” viņš nu jau otro reizi atvainojās. Tomēr Deizijai likās, ka viņš to dara vairāk gan tikai runāšanas pēc. Pārliecies pār reģistrācijas leti, Ruso ātri pagrozīja plastmasas karti garajos pirkstos. “Tādu kartīšu jums laikam gan ir ļoti daudz, ko?”

“Jā, daudz,” Deizija atkārtoja joprojām ledainā tonī.

Vīrietis pakustināja plecus, it kā gribēdams ērtāk iegrozīt apģērbu, bet Deizija bija žurnālos lasījusi par ķermeņa valodu un nodomāja, ka Ruso droši vien cenšas ietekmēt viņu ar savu fizisko izskatu. Tādā gadījumā viņš bija cietis neveiksmi.

Pagāja labs brīdis. Deizija joprojām necentās bilst ne vārda, atteikdamās atzīt vai pieņemt vīrieša atvainošanos, un viņš, paraustīdams plecus, izslējās taisni. Pāris reižu uzsitis pa leti ar plastmasas kartīti - mīļo stundiņ, ko tad tam vēl vajadzētu nozīmēt, Deizija centās atcerēties, vai tāds žests arī pieder pie ķermeņa valodas, - viņš sacīja:

“Paldies par palīdzību!”

Sasodīts, nu gan vajadzēja atbildēt.

“Ņemiet par labu,” Deizija nomurmināja, skatīdamās, kā viņš aiziet. Deizija gandrīz vai bija pārliecināta, ka dzirdējusi vīrieti klusi iesmejamies.

Sasodītais jenkijs! Ko viņš te īsti meklēja? Ja jau Ruso bija tik izmanīgs lielpilsētas policists, kāpēc tad viņš nestrādāja lielā pilsētā? Ko viņš darīja te, Hilsboro, pilsētiņā, kurā bija tikai deviņi tūkstoši iedzīvotāju un kura bija ieslēpusies ziemeļu Alabamas kalnājos? Varbūt viņš bija rīkojies negodīgi un pieķerts. Varbūt pieļāvis liktenīgu kļūdu un nošāvis neapbruņotu, nevainīgu cilvēku.

Deizija iztēlojās, ka Ruso būtu spējīgs izdarīt jebkādu nekrietnību, kuras dēļ ticis adaists.

Nu, viņa negrasījās šķiest laiku, prātojot par šo vīrieti. Būtībā nebija taču vērts raizēties par kādu nepieklājīgu apmeklētāju. Deizija centās nomierināties un atgūt pašapziņu. Viņu gaidīja svarīgs uzdevums, un Deizija negrasījās šodien atgriezties mājās, kamēr nebūs atradusi pati savu mājokli.

Atcerējusies, cik maz ir izvēles iespēju, Deizija nopūtās. Ja viņa nopietni domāja pildīt šo svinīgo solījumu, tad ļoti varēja gadīties, ka šo nakti vajadzēs gulēt automašīnā.

3

Mēram Tcmplam Noulenam patika sava pilsētiņa. Lai gan Hilsboro atradās valsts dienvidos, kur zemes bija daudz un tā bija lēta, pilsētas apbūve bija neparasti blīva. Pilsētai te būtu iespējams izvērsties plašumā, bet Hilsboro nebija necik daudz izpletusies - tā bija iekļāvusies nelielā ielejā, ko ieskāva Apalaču kalnu nogāzes. Noulenam patika arī skats, kas pavērās, iebraucot pilsētā, - šoseja, kurai abās pusēs auga ciedri, līču loču vijās augšup pa nogāzi, tad piepeši apmeta spēju līkumu, un priekšā kā uz delnas gulēja pilsēta, kas vairāk atbilda Jaunangli-jai, nevis izskatījās pēc saulaino Dienvidu pilsētas.

Pret debesīm slējās trīs baltu baznīcu smailes, milzīgas, zaļas lapotnes bija izpletuši lieli ozoli un riekstkoki, apstādījumos auga spilgti ziedi, un te bija pat galvenais laukums. Tiesas nama gan pilsētā nebija, jo Hilsboro nebija apgabala centrs, taču laukums bija. Tas bija tikai akru liels, un pilsēta to bija izveidojusi par jauku parku ar glītām puķu dobēm un soliņiem. Tur atradās ari senlaicīgs lielgabals no Pilsoņu kara laikiem, un tā pakājē bija saliktas kaudzē aprūsējušas lielgabala lodes. Pilsētnieki bieži vien mēdza pastaigāties parkā vai tāpat vien tur pasēdēt, tāpēc mērs domāja, ka tā ierīkošana atmaksājusies.

Rātsnams, no dzelteniem ķieģeļiem celta divstāvu ēka, atradās laukuma malā, un vienā pusē tai slējās policijas iecirknis, bet otrā - pilsētas bibliotēka, celtne, kuras priekšpusē atradās vairākas baltas kolonnas. Policijas iecirkņa priekšnieks bija Džeks Ruso, skarbs un stūrgalvīgs jenkijs, kas raudzījās, lai pilsētā valdītu kārtība un tīrība, bet bibliotēku vadīja mis Deizija Mainora, neiedomājami klīrīga un stīva vecmeita. Patiesību sakot, veca jau viņa nemaz nebija, taču izturējās briesmīgi stīvi. Pilsētiņā, kur bija ļoti daudz interesantu tipu, Deizija Mainora bija viena no mēra Noulcna ļoti iemīļotajiem tipiem, jo viņai spilgti bija izteiktas šim tipam raksturīgās iezīmes.

Ap laukumu bija izvietoti dažādi veikali un darbnīcas, arī ķīmiskā tīrītava, saimniecības preču veikals, apģērbu veikals, vairāki senlietu veikali, pārtikas veikals, lētu romānu veikaliņš un mājamatniecības piederumu veikals. Hilsboro nebija lepnu veikalu, taču pilsētnieki te varēja iegādāties visu, kas nepieciešams dzīvei un izpriecām. Pilsētā bija arī ātrās uzkostuves, taču tās atradās nevis līdzās laukumam, bet tālāk pa šoseju uz Fortpeinas pusi. Vienīgais pilsētas restorāns, tā nosaukums bija “Ka-

fijas tase”, atradās līdzās laukumam, un daudzi tur ieturēja brokastis un lenču, bet sešos vakarā restorāns jau tika slēgts, jo vakariņot tur cilvēki iegriezās samērā reti.

Hilsboro bija mierīga pilsētiņa, cik nu mierīga var būt vieta, kur dzīvo deviņi tūkstoši cilvēku. Te nebija ne bāru, ne naktsklubu - apgabalā bija ieviests “sausais” likums. Ja cilvēks gribēja iedzert likumīgā kārtā, tad vajadzēja vai nu braukt uz Skotsboro, kuras padome pretēji visam pārējam apgabalam bija ar likumu atļāvusi tirgot alkoholiskos dzērienus, vai ari doties uz Medisonas apgabalu. Protams, cilvēki vienmēr centās atvest kādu pudeli līdzi uz mājām, un policijas iecirknis likās to nemanām, ja vien viņi to dzēra tikai mājās, taču policija stingri sodīja tos, kas dzēra un tad sēdās pie automašīnas stūres, kā arī vērīgi uzmanīja pusaudžus, kuri mēģināja slepus atvest kādu kasti alus uz savām ballītēm. Protams, Hilsboro bija arī tādi, kuri labprāt gribētu uzsmēķēt marihuānu vai paniekoties ar narkotikām, taču Tempis Noulens stingri raudzījās, lai narkomānijas sērga pilsētā neieviestos.

Arī tāpēc viņš Džeku Ruso bija apstiprinājis par policijas šefu. Ruso bija strādājis gan Čikāgā, gan Ņujorkas Sitijā; viņam bija liela pieredze dežūrās uz ielām, un Ruso zināja, kas un kur meklējams, ja radās aizdomas par narkotisko vielu ievešanu pilsētā. Varbūt viņa metodes šajā pusē likās pārāk nežēlīgas... bet bez ļaunuma jau nebija arī labuma. Visvairāk Noulenam patika tas, ka Ruso nebija šejienietis. Viņš darīja savu darbu, bet nemēdza brāļoties ar “vecajiem zēniem”, kas cits citam izpļāpāja sazin ko, arī faktus, par kuriem sabiedrībā runāt nemaz nevajadzētu, turklāt bieži vien izdarīja savstarpēji dažādus pakalpojumus. Ja kāds pakalpojumu bija saņēmis, tad to vajadzēja atlīdzināt, un drīz vien izrādījās, ka notikušas tādas lietas, kurām nebūtu vajadzējis notikt, vai ļaudis uzzinājuši to, ko viņiem nevajadzētu zināt. Ieceldams policijas šefa amatā ienācēju no citurienes, Tempis šo niķi bija iznīdējis ar visām saknēm. Hilsboro vajadzēja palikt mierīgai un tīrai pilsētai, tāda Noulcnam patika, un škfs dzīvoja pārāk noslēgti, lai liktos zinis par lietām, par kurām viņam nebija daļas. Pagaidām šāda taktika bija sniegusi labus rezultātus.

Tempis bija pilsētiņas mērs jau veselus astoņus gadus, pērn viņš bija trešo reizi guvis uzvaru vēlēšanās. Viņam bija tikai četrdesmit pieci gadi; Noulcns bija izskatīgs, kārtīgi ģērbies vīrietis ar zilām acīm un tumšiem matiem. Viņš bija uzaudzis Hilsboro, zēna gados bijis populārs un spēlējis gan futbolu, gan basketbolu un beisbolu, taču par sporta zvaigzni nekad nebija kļuvis. Taču tas nemazināja Tempļa popularitāti un neietekmēja viņa turpmākās ieceres. Viņš nekad arī nebija domājis kļūt par izcilu spēlētāju kādā sporta līgā. Turklāt izcilais futbola komandas aizsargs nebija spējis apprecēt meiteņu līdzjutēju komandas līderi - šis gods tika Templarfi. Slaidā un gaišmatainā Dženifera Vaitheda bija kļuvusi par misis Tempļu Noulcnu jūnijā, kad Tempis bija beidzis koledžu un saņēmis grādu biznesa administrācijā. Pēc gada pasaulē bija nācis Džeisons un vēl pēc trim gadiem - mazā, gaišmatainā Pcidža. Sīs ģimenes portrets šķita tik ideāls, ka ar to varētu ilustrēt bukletu par ģimenes plānošanu.

Arī Noulena bērni bija izauguši par krietniem cilvēkiem; izrādījās, ka Džeisonam veikli padodas metieni beisbolā, tāpēc ari koledžā viņam veicās itin labi. Taču viņu, tāpat kā savulaik Tempļu, sports īpaši nevilināja, un pašreiz Džcisons mācījās Ziemeļkarolīnā medicīnas fakultātē. Ari divdesmit gadu vecā Peidža mācījās koledžā, un par specializācijas priekšmetiem bija izvēlējusies matemātiku un dabas zinības; viņa vēlējās strādāt kosmosa izpētes programmās. Jā, Templam bija lieliski bērni. Viņš varēja tikai pateikties Dievam, ka tie nebija atsitušies mātē.

Jā, Dženifera bija kā darvas karote medus mucā. Vecā labā Dženifera. Templam vajadzēja saprast, ka laulība viņu nepārvērtīs, ja jau vidusskolas laikā un koledžā viņas uzvedība bija, tā sacīt, viegla. Templam bija aizdomas, ka Dženifera būtu ar mieru likties gultā gandrīz ar ikvienu, kas to vēlētos. Ja abi bērni nebūtu tik ļoti līdzīgi viņam, tad Tempis droši vien censtos izdarīt viņiem ģenētisko pārbaudi. Taču sākumā Dženifera vismaz mēģināja aprobežoties tikai ar laulības gultu; Tempis domāja, ka sieva nebija sākusi viņu sistemātiski krāpt līdz tam laikam, kad Peidža kļuva divus gadus veca.

Tempļa politiskā karjera droši vien nebūtu cietusi arī ttid, ja viņš no sievas šķirtos, taču viņš to nedomāja darīt. Pirmkārt, bērni mīlēja māti, un viņš negribēja bērnus apbēdināt. Otrkārt, Dženifera savā ziņā viņam bija noderīga. Tempis bija pārliecināts, ka sievas dēļ vēlētāji vairāk jūt viņam līdzi - “nabaga Noulcns, viņš dara, ko spēj, lai saglabātu ģimeni,” - turklāt gadījumos, kad Templam vajadzēja noslēgt darījumu vai izdarīt kādam pakalpojumu, Dženifera vienmēr bija gatava novilkt biksītes.

Protams, tas nozīmēja, ka Templam miesas priekus vajadzēja meklēt citur. Viņš nekādā ziņā vairs negribēja tuvoties sievai ar savu stādāmo kociņu pēc tam, kad Dženifera bija ļāvusi, lai viņai guļas virsū visādi salašņas. Tempis būtu varējis uzsākt sakaru ar jebkuru no pilsētiņas neprecētajām sievietēm - pat ari ar tām, kuras bija precētas -, ja vien būtu vēlējies, tomēr viņš zināja, ka gudrs cilvēks savu ligzdu nekad nepicdraņķē. Nē, labāk bija apmierinājumu meklēt ārpus pilsētas robežām, un Templam nebija ne mazāko grūtību atrast sievieti, ja viņam tā bija nepieciešama.

Iezvanījās telefons - tas bija Noulcna personiskais numurs, kuram atšķirībā no citiem dienesta telefoniem bija citāds zvana tonis. Tempis ātri uzmeta skatienu kabineta durvīm, pārliecinādamies, ka tās ir aizvērtas, tad pacēla klausuli.

“Jā?” Viņš nekad nenosauca savu vārdu - piesardzības dēļ, īpaši jau tad, kad runāja pa mobilo telefonu, taču šis paradums bija iegājies, arī runājot pa sakaru līniju.

“Mums radusies neliela problēma ar kravu,” teica balss, kuņa Noulens pazina.

“Vai var aizkavēties tās izvešana?”

“Jā. Tu varbūt gribēsi to nokārtot pats.”

Tempis klusi nolamājās; viņam bija norunāta golfa partija, ja vien mitētos sasodītais lietus. Taču nu viņam vajadzēja braukt gandrīz līdz Hantsvilai. Tomēr Glcns Saikss bija ļoti saprātīgs vīrs; Saikss nebūtu Templam teicis, ka viņam personiski jāatrisina sarežģījumi, ja vien tur nebūtu kaut kas tiešām nopietns.

“Es lenča laikā būšu projām ilgāk nekā parasti,” Tempis pavēstīja.

“Atbrauc līdz šķūnim,” Saikss teica. “Es tevi tur gaidīšu.”

Abi vīri pārtrauca sarunu, un Tempis lēni nolika klausuli. Ja vien kādai nav izdevies aizbēgt, tad jau viss būtu kārtībā, un to Glens viņam tūlīt pat būtu pateicis. Taču varēja gadīties, ka piepeši parādījusies kāda cita problēma - problēma, ar kuru vajadzēja nekavējoties tikt galā, pirms situācija nav kļuvusi vēl sarežģītāka.

Pēc trim stundām, stāvot pussabrukušā, vecā šķūnī, Tempis skatījās lejup uz “problēmu” un klusībā lādējās, aprēķinot zaudēto peļņu.

“Kā tas noticis?”

“Pārdozēts,” Glens Saikss īsi noteica.

Nemaz jau nevajadzēja īpaši lauzīt galvu, lai saprastu, kas noticis, mērs īgni nodomāja.

“GHB?”

“Jā-a ”

“Mičels.” Saikss neiebilda, un Tempis nopūtās. “Misters Mičels kļūst par problēmu.” Tā nebija pirmā reize, kad Mičels ar GHB nozāļoja kādu meiteni. Tam stulbajam draņķim patika viņas pirms izdrāšanas apdullināt; Mičels varbūt iztēlojās, ka tā viņam kādu izdodas apkrāpt. Varēja arī būt, ka viņš iedomājas - ja viņas nepretojas, tad tā nav izvarošana. Lai nu kādi būtu iemesli, šī jau bija otrā reize, kad viņš ar GHB bija nogalinājis kādu no meitenēm. Tomēr preces izmantošana bija viena lieta, taču, ja viņš sāka radīt zaudējumus, tas jau bija nopietni.

Saikss noņurdēja:

“Mičels jau sen ir problēma. No tā stulbā riebekļa ir vairāk nepatikšanu nekā labuma.”

“Tā ir."

“Vai gribi, lai es to nokārtoju?”

“Diemžēl nāksies to darīt. Mičcla izpriecas un spēlītes mums dārgi izmaksā.”

Saikss izjuta atvieglojumu. Viņam nepatika strādāt ar riebekļiem, un Mičels bija pirmā numura riebeklis. Turpretī strādāt kopā ar tādu cilvēku kā Tempis Noulens bija tīrais prieks; viņš nekad nebaidījās un neraustījās, bet visu nokārtoja ar vēsu prātu, bez jebkādām emocijām. Saikss norādīja uz nekustīgo ķermeni, kas gulēja zemē.

“Ko, tavuprāt, lai es daru ar līķi? Aprakt? Varbūt kaut kur izmest?”

Tempis brīdi domāja.

“Cik sen tas noticis?”

“Gandrīz četras stundas kopš tā brīža, kad es dabūju zināt.”

“Nogaidi vēl pāris stundu, tad aizved un kaut kur atstāj.” Ķīmiskais savienojums GHB - gammahidrooksi-butirāts - organismā parasti sadalījās sešās stundās, un, ja šajā laikā netika atrasts līķis un veiktas pārbaudes, pēc tam šīs vielas klātbūtni noteikt vairs nebija iespējams. Vēlāk likumsargājošām iestādēm varēja rasties aizdomas par GHB, taču pierādīt to vairs nevarēja.

“Kā tu domā, kur labāk atstāt?”

“Tādā vietā, lai nevienam nerastos aizdomas par mums.”

Saikss paberzēja apakšžokli.

“Tad es laikam vedīšu uz Māršalas apgabalu; kad viņu atradīs, domās, ka tā ir tikai kāda no migrantu strādniecēm, un neviens īpaši necentīsies viņu identifī-cēt.” Viņš paskatījās uz skārda jumtu, kuru arvien vēl grabināja lietus. “Tas draņķa laiks šajā reizē ir noderīgs; nebūs palikušas nekādas pēdas, pat ja tie kruķi no Mār-šalas gribētu papūlēties.”

“Laba doma.” Tempis nopūtās, pamezdams acis uz drēbju kaudzīti - to, kas bija atlicis no meitenes. Nāve ķermeni ne vien padarīja nekustīgu, bet arī pārvērta par bezveidīgu masu, kurai vairs nebija tā spraiguma un grācijas, ko muskuļiem piešķīra dzīvības spēks. Viņš nesaprata, kā gan cilvēki varēja teikt, ka mirušie šķiet gluži kā iemiguši, jo ķermeņa veidols bija pilnīgi pārvērties. Dzīva šī meitene būtu īsta skaistule ar nevainības piešķirto valdzinājumu, kas ienestu krietnu naudu. Mirusi viņa vairs nebija nekas. “Es piezvanīšu Filipsam, pastāstīšu, kas noticis un ko mēs nolēmām darīt ar Mičelu.” Tem-plam nemaz negribējās zvanīt, jo viņam ļoti nepatika atzīt, ka pieļautas kļūdas, un Mičelu šim darbiņam bija noalgojis tieši viņš.

Nu nekas, šī kļūda drīz vien tiks labota. Mičels vairs nenozāļos ar GHB nevienu meiteni.

4

Deizija stāvēja lietū un skatījās uz mazo, ļodzīgo mājeli Lesitera avēnijā. Tā bija viņas pēdējā cerība. Baltā krāsa lobījās nost, dažus nīkulīgos krūmus jau sen būtu vajadzējis aplīdzināt, ar nezālēm aizaugušais pagalms izskatījās tā, it kā tas nebūtu pļauts kopš vasaras sākuma, un lieveņa jumts bija ieliecies. Durvīm piestiprinātais aizslietnis vienā pusē bija atrauts nost, un viena loga rūts dižojās ar milzīgu plaisu. Vienīgais labums šķita nelielais, iežogotais pagalms aiz mājas. Deizija ļoti centās saskatīt vēl kaut ko labu, taču neko neredzēja. Toties māju bija iespējams noīrēt.

“Pagaidiet, es atradīšu atslēgu, un ieiesim iekšā,” īpašniece misis Fipsa teica, rakņādamās savā apjomīgajā plecu somā. Misis Fipsa bija nepilnas piecas pēdas gara, un viņas apkārtmērs bija gandrīz tikpat liels; baltos matus viņa bija sakārtojusi milzīgos, uzpūstos rituļos, kas izskatījās kā gubu mākoņi, - varēja gan būt, ka mati paši auga tieši tā. Elsdama pūzdama viņa devās uz durvju pusi pa celiņa salauzto asfalta klājumu, uzmanīgi izvairīdamās no vietas, kur asfaltā rēgojās bedre. “Nekā smalka te nav,” viņa brīdināja, un Deizija nodomāja - kāpēc gan saimniece uzskata, ka šāds brīdinājums vispār ir vajadzīgs. “Tikai dzīvojamā istaba, virtuve, divas guļamistabas un vannasistaba, bet mēs ar E. B. te gluži labi esam izaudzinājuši divus bērnus. Kad E. B. nomira, bērni man nopirka treileru, un mēs to novietojām aiz mana vecākā zēna mājas, lai man būtu kāds tuvumā, ja gadās saslimt vai notiek kas tamlīdzīgs. Tomēr pavisam es šo veco vietu negribu pamest. Te man ilgu laiku bijušas mājas. Turklāt īres nauda noder itin labi.”

Šķita, ka zem misis Fipsas svara lieveņa koka grīda mazliet ieliecas; Deizija pakāpās atpakaļ, lai varētu skriet pēc palīdzības, ja misis Fipsa izkristu cauri grīdai. Tomēr līdz durvīm viņa nokļuva bez starpgadījumiem un sāka cīnīties ar nepakļāvīgo slēdzeni. Beidzot atslēga pagriezās, un misis Fipsa apmierināta nokrekšķinājās.

“Te nu mēs esam. Kad iepriekšējais īrnieks izvācās, es te visu iztīrīju, tāpēc jums nav jāraizējas, ka šeit varētu būt netīrs vai piedrazots.”

Iegājusi mājā, Deizija ar atvieglojuma izjūtu ieraudzīja, ka iekšā tik tiešām viss ir tīrs. Protams, mazliet oda pēc pelējuma, taču tāda smaka parasti radās neapdzīvotās, nevis netīrās telpās.

Istabas bija mazas, virtuvē tik tikko iznāca vieta nelielam galdam un diviem krēsliem, un Deizija nodomāja, cik šauri te jutusies četru cilvēku ģimene. Grīdas klāja saplaisājis linolejs, bet tās varēja noklāt ar paklājiem. Arī vannasistaba bija maza, bet vecā fajansa vanna bija nomainīta ar gaišzilu stiklašķiedras vannu un dušas kabīni, kas kontrastēja ar balto tualetes podu un izlietni. Pie sienas bija piestiprināts neliels sildītājs.

Klusēdama viņa vēlreiz izstaigāja istabas, cenzdamās iedomāties, kā izskatīsies, kad te būs lampas, aizkari un omulīgas mēbeles. Ja Deizija izlemtu māju īrēt, vajadzētu nopirkt kondicionētā gaisa iekārtai paredzētus logus, paklājus visām grīdām, virtuves piederumus un mēbeles dzīvojamai istabai. Par laimi, guļamistabas mēbeles Deizijai jau bija pašai, taču iespējams, ka mājokļa iekārtošanai nāktos iztērēt aptuveni sešus tūkstošus dolāru -ja vien viņa negribēja pirkt pašas lētākās mantas. Varēja tikai pateikties Dievam, ka šajā apgabalā dzīve nebija pārāk dārga, citādi vajadzētu rēķināties vismaz ar divas reizes lielākiem izdevumiem. Deizijai nauda bija - par to nenācās raizēties -, bet vēl nekad mūžā viņa nebija tērējusi tik lielas summas. Jau iedomājoties vien to, viņa juta vēderā iemetamies krampjus.

Deizija varēja vai nu tērēt naudu, vai arī atgriezties mātes mājā un dzīvot tur, kamēr novecos un nomirs. Viena pati.

“Es to ņemšu,” Deizija skaļi sacīja, un vārdi izskanēja tik savādi, kā no tālienes, it kā tos būtu izteicis kāds cits.

Misis Fipsas tuklā, sārtā seja iemirdzējās.

“Tiešām? Es nedomāju... tas ir, man nelikās, ka jūs

būtu... Te kādreiz bija tik jauka iela, bet kaimiņi paputēja, un...” Viņa apklusa, nespēdama izbrīnu paust vārdos.

Arī Deizija jutās apmēram tāpat. Vēl pirms nedēļas -mīļo stundiņ, vēl vakar! - viņa pat iedomāties nebūtu varējusi, ka tiešām te iekārtosies uz dzīvi.

Varbūt Deizija bija satraukta, taču apjukusi gan viņa nebija. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa lietišķi paskatījās uz misis Fipsu.

“Lieveni noteikti vajag savest kārtībā. Ja vēlaties, es to varu nokārtot, ja vien jūs esat ar mieru izdevumus par

remontu atrēķināt no īres maksas.”

>

Arī misis Fipsa tagad sakrustoja rokas uz krūtīm.

“Kāpēc man tas būtu jādara?”

“Protams, jūs izdevumus nesaņemsiet skaidrā naudā, taču remonts turpmāk tikai vairos īpašuma vērtību, un nākamajā reizē jūs jau varēsiet prasīt lielāku īres maksu.” Deizija cerēja, ka misis Fipsa sapratīs šā piedāvājuma izdevīgumu un nedomās tikai par pašreizējo īres maksu. Deizijai nebija ne jausmas, cik varētu izmaksāt lieveņa labošana, bet īres maksa bija tikai simt divdesmit dolāru mēnesī, tādējādi varēja gadīties, ka misis Fipsai vairākus mēnešus nāktos iztikt bez ienākumiem no īres.

“Man šķiet, ka es tik ilgi nevarēšu iztikt bez tās naudas,” misis Fipsa šaubīdamās sacīja.

Deizija ātri aprēķināja.

“Kā būtu, ja es īri maksātu katru otro mēnesi? Vai tā jūs būtu ar mieru? F^s tagad samaksātu par remontu un tad ik otro mēnesi nemaksātu par īri, kamēr būtu atguvusi remontam iztērēto summu. Varat arī maksāt par remontu pati un mazliet paaugstināt īres maksu.”

Misis Fipsa nemierīgi mīņājās.

“Man tādas naudas nav. Labi, darīsim tā, kā jūs iesakāt. Tikai es gribu rakstisku līgumu. Un īres naudu par pirmo mēnesi es gribu saņemt - pēc tam jūs varat maksāt katru otro mēnesi. Protams, komunālie maksājumi tur netiek ierēķināti.”

Deizija nemaz nebija domājusi, ka par simt divdesmit dolāriem mēnesī misis Fipsa būtu ar mieru pati maksāt arī par komunālajiem pakalpojumiem. Viņa plati pasmaidīja un pastiepa roku.

“Tātad norunāts,” Deizija sacīja, un abas sarokojās.

“Diezgan šauri,” tante Džo sprieda, kad tās pašas dienas pievakarē viņa kopā ar māsu apskatīja Deizijas jauno mājvietu.

“Te visu var iekārtot ļoti jauki,” Evelīna drosmīgi sacīja. “Svaigs krāsojums un glīti aizkari var darīt brīnumus. Turklāt viņa jau te nedzīvos bezgala ilgi. Deizija ļoti drīz atradīs kādu patīkamu cilvēku. Mīlulīt, ja tu vēlies pārvest uz šejieni kādu mantu no mūsu bēniņiem, tad dari to droši.” Evelīna vēlreiz vērtējoši aplūkoja māju. “Vai esi izdomājusi, kā te iekārtot?” viņa nedroši pavaicāja, it kā pati nevarētu iedomāties neko tādu, kas tiešām varētu uzlabot mājas iekšpuses izskatu.

“Galvenais, lai te būtu ērti un mājīgi,” Deizija teica. “Istabas ir pārāk mazas, lai censtos tajās panākt ko īpašu; te, piemēram, varētu novietot mīkstos krēslus ar krāsainiem, mīkstiem pārsegiem - kaut ko afgāņu stilā.”

“Hmm,” tante Džo sacīja. “Tikai neiedomājies iegādāties afgāņu sugas suni. Es vienu tādu redzēju - tas rimās tikai tad, kad bija piesiets. Visdumjākais suns pasaulē.”

Visas trīs sāka smieties. Tante Džo ar savu humora izjūtu reizēm spēja pateikt kaut ko neiedomājamu, un gan Deizijai, gan viņas mātei šie fantāzijas lidojumi sagādāja lielu prieku.

“Tev vajadzēs suni,” Evelīna pēkšņi teica, paskatīdamās apkārt. “Vai arī režģus pie logiem un signalizācijas sistēmu pret laupītājiem.”

Režģi un signalizācija maksātu vēl vismaz tūkstoti dolāru papildus jau tā krietnajiem izdevumiem. Deizija teica:

“E^s sākšu meklēt suni.”

Turklāt suns būtu labs biedrs. Deizija nekad nebija dzīvojusi viena, tāpēc kopā ar suni varētu vieglāk uzsākt patstāvīgu dzīvi. Tik jauki būtu reiz atkal pieredzēt suņa draudzību; suns, kas ģimenei bija piederējis agrāk, nomira aiz vecuma jau pirms astoņiem gadiem - ak Dievs, pirms veselas mūžības!

“Kad tad tu domā pārcelties?” tante Džo jautāja.

“E^s nezinu.” Deizija šaubīdamās palūkojās apkārt. “Te vajadzēs pieslēgt elektrību, ūdeni un kanalizāciju, taču to laikam gan var izdarīt visai ātri. Man vajadzēs nopirkt virtuves piederumus, mēbeles un paklājus un nokārtot to piegādi, pielikt aizkarus. Un par jaunu izkrāsot telpas. Tās noteikti jāpārkrāso.”

“Laba namīpašniecc būtu likusi telpas pārkrāsot tūlīt pēc tam, kad izvācās iepriekšējie īrnieki.” Evelīna pavīpsnāja.

“īres maksa ir tikai simt divdesmit dolāru mēnesī. Telpu pārkrāsošana tur nav ierēķināta.”

“Esmu dzirdējusi, ka Baks Letems nedēļas nogalēs par īpašu samaksu piestrādā, krāsodams telpas,” teica tante Džo. “Es šovakar viņam piezvanīšu un aprunāšos, kad viņš to varētu izdarīt.”

Deizija iztēlojās, ka no viņas bankas konta šķindēdama atkal ripo projām naudiņa.

“Es pati varu izkrāsot māju.”

“Nē, tu nevari vis,” tante Džo stingri pavēstīja. “Tu būsi aizņemta.”

“Nūjā, tomēr man atliks laiks...”

“Nē, neatliks. Tu būsi aizņemta.”

“Mīļā, Džo grib teikt, ka mēs apspriedāmies un izdomājām, ka tev jāapmeklē modes un stila konsultants.” Deizija, muti pavērusi, paskatījās uz māti un tanti, tad apslāpēja smieklus.

“Kur tad es tādu atradīšu?” Deizijai nelikās, ka Vol-martam algu sarakstos būtu arī kāds modes un stila konsultants. “Un kāpēc vajadzīgs cilvēks, kas man noteiks, kā es gribētu izskatīties? Es jau pati to esmu pārdomājusi. Gribu, lai Vilma apgriež man matus, varbūt iekrāso dažas šķipsnas, un es nopirkšu kosmētiku...”

Evelīna un Džoela lēni pašūpoja galvu.

“Tas nebūs tas,” tante Džo teica.

“Kas tad?”

Tagad ierunājās Evelīna.

“Mīļā, ja tu esi apņēmusies, tad dari visu, kā nākas. Protams, tu vari citādi apgriezt matus un sākt lietot kosmētiku, bet īstenībā tev ir vajadzīgs savs stils. Tev jā-

panāk, lai tu izskaties tā, ka cilvēki atskatās uz tevi. Tev jāizskatās tikpat labi, kā gatavojoties uzstāties uz skatuves, un tev nepietiks ar sīkpreču veikala kosmētikas preču nodaļu.”

“Bet man jau tā vajadzēs tērēt tik daudz naudas...” “Ja tu aplami taupīsi peniju, tad zaudēsi veselu mārciņu. Vai ģenerālis Eizenhauers būtu varējis izsēdināt desantu Normandijā, ja būtu teicis: “Pag, mēs tērējam pārāk daudz naudas - sūtīsim divas reizes mazāku skaitu kuģu!” Tu esi krājusi naudu gadiem, un kāds no tās labums, ja tu to netērē? Tu taču negrasies izšķiest visus savus iekrājumus.”

Deiziju bija iespējams pārliecināt, taču ne piespiest. Viņa brīdi pārdomāja tantes un mātes priekšlikumu.

“Vispirms gribu izmēģināt tā, kā pati esmu izdomājusi. Ja nebūšu apmierināta, sameklēšu konsultantu.” Māte un tante ļoti labi pazina Deiziju un saprata, ka viņa apņēmusies rīkoties, kā nolēmusi.

“Nu labi. Tikai pagaidām neļauj Vilmai neko darīt ar saviem matiem,” tante Džo brīdināja. “Viņa tos var tā sabojāt, ka tur nekas vairs nebūs līdzams.”

“Tu taču ej frizēties pie Vilmas!” Deizija sašutusi sacīja.

“Mīlulīt, es viņai neļauju pat tuvoties saviem matiem ne ar kādām ķimikālijām. Ja tu redzētu, kas tajā frizieru salonā notiek, tev kājas aiz šausmām kļūtu aukstas.”

Deizija piepeši iztēlojās, kā viņa izskatītos ar zaļiem, sprogotiem matiem, un nolēma vēl nepierakstīties pie Vilmas. Varbūt vajadzētu braukt pie friziera uz kādu lielāku pilsētu, kaut arī pēc tam nāktos doties turp ik mēnesi, lai matu sakārtojumu uzturētu kārtībā, kaut arī tas maksātu vairāk nekā šejienes frizētava. Vilma varbūt nebija sava amata meistare, taču strādāja par lētu naudu.

Ja paraudzījās uz šo jautājumu no otras puses -Vilma strādāja par lētu naudu, bet viņa bija slikta friziere.

“Jāpatur prātā Normandija,” Deizija nomurmināja.

“Tieši tā,” māte apmierināta atsaucās.

Deizija tomēr bija tik stūrgalvīga, ka atceļā uz mājām iegriezās sīkpreču veikalā un iztērēja milzum daudz naudas par nelielu kosmētikas piederumu komplektu. Skropstu tuša, acu ēnas, pūderis, lūpu zīmulis un lūpu-krāsa svēra tik maz, ka Deizija tos rokassomiņā gandrīz vai nemanīja, taču viņa bija samaksājusi divdesmit piecus dolārus, turklāt nemaz nebija pirkusi pašas labākās mantas. Šķita, ka viņas ieceres īstenošanai būs vajadzīga kaudze naudas.

Deizija izšķirstīja arī vairākus žurnālus par skaistumkopšanu un nopirka to, kurā, šķiet, visskaidrāk bija aprakstīta dekoratīvās kosmētikas līdzekļu lietošana. Ja vien cilvēks prot lasīt, tad to var iemācīties bez īpašām grūtībām, Deizija apmierināta nodomāja, atgriezdamās mājās ar pirkumiem un žurnālā sniegtajām pamācībām.

“Ko tu tur nopirki?” tante Džo noprasīja, tiklīdz Deizija bija ienākusi pa durvīm.

“Tikai pašu nepieciešamāko.” Deizija izrādīja somiņas saturu. “Kamēr nebūšu iemācījusies rīkoties ar tām mantiņām, negribu mēģināt neko sarežģītu, piemēram, plakstiņu kontūrzīmuli. Pēc vakariņām visu izmēģināšu, un tad jau redzēsim, kā izskatās.”

Dzimšanas dienai par godu vakariņās bija pagatavots viens no Deizijas mīļākajiem ēdieniem - gaļas sacepums, kartupeļu biezputra un pākšu pupiņas. Tomēr Deizija bija pārāk satraukta, lai pilnīgi varētu izgaršot maltīti; šī diena bija notikumiem pārpilna, un Deizija vēl nespēja nomierināties. Sakopušas virtuvi, māte un tante Džo apsēdās pie televizora skatīties “Laimes ratu”, bet Deizija uzgāja augšstāvā, lai izmēģinātu kosmētiku.

Vispirms viņa rūpīgi izlasīja to, kas bija rakstīts žurnālā, izpētot, kā pareizi uzliekamas acu ēnas - zem pašām uzacīm tām vajadzēja būt pavisam gaišām, plakstiņa vidusdaļā - jau intensīvākām, bet tieši pie skropstām bija jāuzklāj vistumšākais tonis. Tas likās diezgan vienkārši. Žurnālā bija zīmējums, kur par paraugu bija parādīts Odrijas Hepbernas tipa sievietes acu tonējums. Deizija atvēra nelielo kārbiņu un raudzījās uz četriem atšķirīgas intensitātes acu ēnu toņiem brūnā krāsā. Brūnā krāsa gan izskatījās diezgan garlaicīga; varbūt vajadzēja pirkt zilos vai zaļganos toņus, varbūt pat purpura toni. Tomēr Deizija bija nodomājusi - ja viņa ņems zilo, tas nepiederēsies tai viņas acij, kas bija zaļganā krāsā, bet zaļais tonis nepiederēsies viņas zilajai acij. Deizija pat iedomāties nespēja, ka varētu plakstiņus krāsot purpura tonī, tāpēc bija izvēlējusies brūno.

Likās, līdz pat mūža beigām viņai nāksies samierināties ar brūno krāsu.

Deizija aiznesa savus nelielos krājumus uz vannasis-tabu un kārtīgi novietoja uz tualetes galdiņa. Acu ēnu aplikators bija tievs irbulītis ar porolona uzgali; Deizija izņēma to no kārbiņas un mazliet parīvēja pa visgaišākās acu ēnas virsmu, tad viegli iztriepa krāsu zem uzacīm, kā bija teikts pamācībā. Viņa paskatījās spogulī - nu, to īstenībā nemaz nevarēja pamanīt. Deizija izjuta vienlaikus gan atvieglojumu, gan vilšanos.

Tagad vajadzēja likt nedaudz intensīvāku toni. Tādi te bija divi, bet Deizijai likās, ka nav īpaši svarīgi, kuru izvēlēties. Vienu no abiem vidēji tumšajiem toņiem viņa uztriepa uz vienas acs plakstiņa, bet otru uzlika uz otras acs plakstiņa, lai varētu salīdzināt. Kādu brīdi pētījusi sevi spogulī, Deizija nolēma, ka lielas atšķirības starp abiem nav. Taču tagad acis izskatījās izteiksmīgākas un skatiens -it kā aizplīvurots. Mazliet satraukusies, Deizija gar plakstiņu malām uzlika pašu tumšāko toni, taču nebija pareizi izvēlējusies vajadzīgo krāsas daudzumu, tāpēc ar tumšo svītru ap acīm Deizija atgādināja kādu iedzimto cilts pārstāvi. Sapludināt. Žurnālā bija teikts, ka toņus vajag sapludināt. Deizija, cik vien varēdama, centās tumšo krāsas svītru sapludināt ar gaišāko.

Nūjā - tagad viņa vairāk gan atgādināja Kleopatru nekā Odriju Hepbernu. Visā visumā tas bija veicies samērā viegli. Nākamajā reizē viņa gluži vienkārši neņems tik daudz tumšās krāsas.

Tagad vajadzēja nokrāsot skropstas. Žurnālā bija teikts, ka skropstu tuša skatienu padara iespaidīgāku. Deizija enerģiski grozīja tušas slotiņu tūbiņā, tad sāka triept tušu uz skropstām.

Kad Deizija to bija izdarījusi, šķita, ka viņas skropstām pielipuši beigti kāpuri.

“Ak nē!” Deizija ievaidējās, skatīdamās spogulī. Ko tad viņa bija darījusi nepareizi? Viņa nemaz neizskatījās kā modeles, kuras attēlotas žurnālā! Deizijas skropstas bija izslējušās kā resni, apķepuši pīķi, un, kad viņa mirkšķināja aeis, augšējā un apakšējā plakstiņa skropstas lipa kopā. Kad Deizija jau divas reizes bija tās atlipinājusi vaļā, viņa centās vairs nemirkšķināt.

Tā būtu tīrā mazdūšība, ja viņa tagad atmestu visam ar roku, vai ne? Vajadzēja izmēģināt līdz galam. Ar vaigu sārtumu droši vien veiksies labāk nekā ar skropstu tušu. Deizija ar kuplo otiņu paberzēja krāsas virsmu un rūpīgi ar to nopūderēja vaigus.

“Apburoši,” viņa čukstēja, lūkodamās uz nelielo krāsas kārbiņu. Kā tas varēja būt, ka uz sejas sārtums izskatījās daudz tumšāks nekā kārbiņā? Deizijas vaigi izskatījās kā saulē iedeguši, vienīgi iedegumam nekad nemēdza būt tāds kvēlojoši sārts tonis.

Deizija drūmi turpināja krāsošanos. Viņa apvilka lūpas ar kontūrzīmuli un nokrāsoja ar lūpukrāsu, tomēr grūti bija pateikt, vai tas kopējo iespaidu padarījis labāku vai vēl sliktāku. Skaidrs bija viens - rezultāts bija pretīgs; Deizijas izskats atgādināja kaut ko vidēju starp rodeo klaunu un šausmu filmu varoni.

Viņai noteikti bija vajadzīga palīdzība.

Deizija sadrūmusi nokāpa lejā, kur arvien vēl griezās “Laimes rats”. Evelīna un Džo platām acīm, mutes iepletušas, raudzījās uz viņu un nespēja izteikt ne vārda.

“Velna būšana!” tantei Džo beidzot izspruka.

Deizija nosarka, un nokrāsotie vaigi kļuva vēl sarka

nāki.

“Laikam gan tur ir kāds knifs.”

“Nebēdājies,” māte mierināja, piecēlās un apņēma meitu ap pleciem. “Arī citas meitenes šo prasmi apgūst, pusaudžu vecumā mēģinot un tāpat kļūdoties. Tu tikai nekad neesi mēģinājusi.”

“Man nav laika mācīties ar mēģinājumu un kļūdu palīdzību. Man tas jādabū gatavs nekavējoties.”

“Tāpēc jau mēs ieteicām modes un stila konsultantu. Padomā par to, mīlulīt, tā tas ies visātrāk.”

“Beta man varētu to ierādīt!” Deizija piepeši iedomājās. Viņas jaunākā māsa gan nešķieda pārāk daudz naudas par kosmētiku, taču uzposties prata. Turklāt Retai par padomu nevajadzētu maksāt.

“Es gan tā nedomāju,” Evelīna saudzīgi sacīja. Deizija samirkšķināja acis. To nu nevajadzēja darīt. Atlipinājusi skropstas vaļā, viņa jautāja:

“Kāpēc tad ne?”

Evelīna mazliet pavilcinājās un nopūtās.

“Mīļā, tu vienmēr esi bijusi gudrāka par māsu, tāpēc Beta uzskata, ka glīts izskats ir viņas privilēģija. Šaubos, vai viņai patiks, ja lūgsi, lai māsa palīdz tev kļūt izskatīgai, ja tu jau esi gudra. Es nesaku, ka tu tagad neesi glīta,” Evelīna steigšus piebilda, bīdamās, ka varbūt aizvainojusi meitu. “Tu esi glīta. Tu tikai neesi iemācījusies akcentēt savu izskatīgumu.”

Doma, ka Beta kaut vai mazu drusciņu varētu izjust greizsirdību pret māsu, Deizijai likās tik sveša, ka viņa to gluži vienkārši nespēja pieņemt.

“Bctai skolā taču vienmēr bija labas atzīmes. Viņai nav grūta galva. Beta ir gan gudra, gan izskatīga, - kāpēc lai viņa negribētu man palīdzēt?”

“Beta nejūtas tik gudra kā tu. Viņa ir beigusi tikai vidusskolu, bet tev ir maģistra grāds.”

“Beta nestājās koledžā, jo astoņpadsmit gadu vecumā apprecējās ar savu vidusskolas puisi un veltīja sevi ģimenei, audzinot brīnišķīgus bērnus,” Deizija aizrādīja. Īstenībā Beta dabūja to, ko vienmēr bija gribējusi. “Viņa pati izvēlējās, ka vairs nemācīsies.”

“Taču tu vienmēr esi gudrojusi, vai tava izvēle tiešām bijusi pareiza,” tante Džo piebilda, papildinot Dei-zijas pēdējo izteicienu. “Evelīna tikai domā, ka tev nevajadzētu Betai to lūgt. Ja viņa tev atteiks, tad jutīsies nelāgi, un, ja palīdzēs, tad ar gariem zobiem.”

Tā nu šo ideju vajadzēja atmest. Par laimi, Deizijai bija arī kāda cita doma. “Es varētu aizbraukt uz Catanū-gas vai Hantsvilas universālveikala kosmētikas preču nodaļu un palūgt, lai viņi man uzliek grimu.”

“Patiesību sakot,” teica tante Džo, “mēs zinām kādu cilvēku tieši tepat, Hilsboro, kas varētu tev palīdzēt.” “Šeit?” Deizija mulsi centās iedomāties, kurš Hilsboro iemītnieks varētu pretendēt uz modes un stila konsultanta titulu. “Kurš tad? Vai tas ir kāds iebraucējs?”

“Nu... nē.” Tante Džo nokrekšķinājās. “Mums likās, ka ļoti labi tas izdotos Todam Lorensam.”

“Todam Lorensam?” Deizija pārsteigta paskatījās uz tanti un māti. “Tante Džo, tikai tāpēc vien, ka vīrietis ir gejs, viņš taču neder par modes un stila konsultantu. Turklāt es nezinu, vai Tods tagad mēdz rādīties cilvēkos. Man ļoti negribētos viņu velti traucēt.”

Tods Lorenss bija vecāks par Deiziju, viņam varbūt jau bija pāri četrdesmit gadiem, un viņš bija ļoti cienīgas un atturīgas dabas cilvēks. Viņš bija aizbraucis no Hilsboro, būdams nedaudz vecāks par divdesmit gadiem, un, kā stāstīja viņa mīlošā māte, kas jau bija palikusi atraitnēs, Todam Brodvejā bija ļoti veicies, taču Toda māte nevarēja parādīt nevienu laikraksta izgriezumu vai rakstu, kur būtu pieminēts dēla vārds, tāpēc visi domāja, ka mīlošā māte dēla panākumus gluži vienkārši iztēlojusies. Aptuveni piecpadsmit gadu vēlāk Tods bija atgriezies Hilsboro, lai rūpētos par māti līdz pat pēdējai stundai, un kopš mātes nāves viņš klusi un vientulīgi dzīvoja vecā Viktorijas laika mājā pilsētas nomalē.

“Ak, protams, viņš rādās cilvēkos,” Evelīna atbildēja. “Viņš taču atvēris senlietu un krāsu veikalu Hantsvilā. Un kurš parasts vīrietis pazīst olīvkrāsu? Lieldienās Tods pateica, ka man šī krāsa ļoti piestāvot, - vai atceries, tieši tādas krāsas kleitu es biju uzvilkusi? Un to viņš pateica visu cilvēku klātbūtnē. Protams, viņš nevairās no sabiedrības.”

“Nezinu gan,” tante Džo šaubīdamās sacīja. “Tas teiciens par olīvkrāsu nemaz tik ļoti nepārliecina. Ja nu kāda sieviete, iepērkoties pie Toda un aplūkojot paraugus, nosaukusi tieši to krāsu? Tad krāsas nosaukumu Tods varbūt uzzinājis tādā veidā. Nē, patiesi, to varētu pārbaudīt, apjautājoties Todam par mēļo krāsu.”

“Es negrasos jautāt Todam, ko viņš domā par mēļo krāsu!”

“Nu, tad nezinu, kā tu citādi to varētu pārbaudīt.”

Deizija paberzēja pieri.

“Mēs novirzāmies no temata. Pat ja Tods ir gejs...”

“Viņš ir gejs,” abas māsas noslēpumaini pavēstīja.

“Lai nu tā būtu. Tas vēl nenozīmē, ka viņš ir apguvis grimēšanās mākslu!”

“Viņš taču strādāja Brodvejā, tāpēc ir skaidrs, ka viņš to prot. Grimējas visi tic, kuri piedalās šovos, vai nu viņi ir geji, vai nav. Turklāt es viņam jau zvanīju,” Evelīna sacīja.

Deizija ievaidējās.

“Nu neuztraucies,” māte ieteicās. “Viņš ir ļoti patīkams cilvēks un sacīja, ka labprāt tev palīdzēšot. Tikai piezvani viņam, kad esi nodomājusi aiziet turp.”

“Es nevaru,” Deizija iebilda, purinādama galvu.

“Paskaties vēlreiz spogulī,” tante Džo ieteica.

Deizija negribīgi pagrieza galvu, lai paraudzītos spogulī, kas bija piestiprināts virs gāzes kamīna. Ieraudzījusi savu seju, viņa saviebās un padevās - nu jau bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

“Zvanīšu viņam rīt no rīta.”

“Zvani tūlīt pat,” Evelīna mudināja.

5

Deizija bija gluži sanervozējusies. Viņai vajadzēja krietni vien saņemties, lai norunātu tikšanos ar Todu Lo-rensu, lai gan viņš tiešām bija runājis ļoti laipni - gluži tā, kā māte bija teikusi. Tomēr Deizija joprojām raizējās, vai viņš nav apvainojies - ja tā tiešām bija, tad Tods to ļoti prasmīgi bija apslēpis, - turklāt viņai likās pazemojoši lūgt palīdzību tik vienkāršā lietā kā kosmētikas lietošana. Kāpēc viņai pašai tas nebija izdevies? Deizija zināja, ka viņa nav tik neapķērīga; laikam gan viņa šādos jautājumos bija tik ļoti nemākulīga, ka viņas mēģinājums jau iepriekš bija lemts neveiksmei. Deizijai šķita, ka dzird cilvēkus smejamies - Deizija Mainora grib tikt pie vīra? Ha-ha! Viņa jau pat skropstas neprot nokrāsot.

Un vai tiešām Deizijai bija vajadzīgs vīrietis, kurš nespētu saskatīt viņas īsto būtību, redzēt Deiziju tādu, kāda viņa bija patiesībā, vīrietis, kurš viņu spētu pamanīt tikai ārējā izskaistinājuma dēļ?

Nūjā. Deizija jau bija mēģinājusi saistīt vīriešu uzmanību ar savu “īsto būtību” un nebija ieguvusi itin neko. Nulli. Ja nu tiešām bija nepieciešams izskaistināties, lai iegūtu to, ko Deizija vēlējās, proti, ģimeni, tad viņa darīs visu, lai kļūtu glītāka.

Pošoties nākamajā rītā uz darbu, Deizija piepeši jutās gluži nevarīga, apjaušot, cik vecmodīgi viņa visu laiku ģērbusies. Vakarā viņa nebija uz krēsla nolikusi tērpu, kas velkams mugurā, un tagad stāvēja pie apģērbu skapja, lūkodamās uz apnicīgajiem svārkiem, blūzēm un kleitām. Nē, Deizija vairs nespēja uzvilkt neko no šīm drēbēm. Viņa minstinājās tik ilgi, ka pirmo reizi mūžā tiešām draudēja reāla iespēja nokavēt darbu. Beidzot Deizija paķēra melnas, brīvi krītošas garās bikses un ātri uzrāva kājās. Agrāk viņa nekad nebija ieradusies darbā garajās biksēs, taču ne jau tāpēc, ka to aizliegtu pilsētas municipalitātes noteikumi, bet pati savu iesīkstējušo paradumu dēļ. Ietērpjoties garajās biksēs, Deizija vēlreiz it kā apliecināja atteikšanos no agrākās, garlaicīgās dzīves, un sirds viņai sāka dauzīties gan aiz bailēm, gan satraukuma. Protams, Deizijai nebija nekā eleganta, ko vilkt pie biksēm, tikai parastās, apnikušās baltās blūzes, bet viņa sabāza blūzes apakšmalu biksēs, cieši apjozās ar jostu un kājās uzvilka melnas mokasīnu tipa kurpes.

Deizija neiedrošinājās paraudzīties spogulī, lai novērtētu savu izskatu, tikai paķēra rokassomiņu un noskrēja pa kāpnēm lejā.

Ieraudzījusi Deiziju, tante Džo sarauca uzacis, bet neko neteica.

“Nu, kā ir?” Deizija noprasīja, jo tantes klusais, pē-tīgais skatiens viņu bija uztraucis vēl vairāk.

No virtuves iznāca Evelīna un aplūkoja meitu.

“Jauki,” viņa beidzot noteica, palocīdama galvu. “Tu izskaties citāda. Un biksēs labāk izceļas dibens.”

Ak mīļā stundiņ! Tagad Deizija līdz pat vakaram neuzdrošināsies pagriezties ar muguru pret cilvēkiem. Viņa ātri paskatījās pulkstenī. Pārģērbties vairs nebija laika.

“Kāpēc tev to vajadzēja teikt?” Deizija iestenējās.

“Tas nekas, mīlulīt.” Evelīna smaidīja. “Ja atceros pareizi, vīrieši īpaši lielu uzmanību pievērš dibenam. Neaizmirsti ejot pašūpoties gūžās.”

“Pašūpoties,” Deizija apjukumā atkārtoja, arvien vēl nespēdama apjēgt, ka viņas māte - mātei - uzskata dibena formas izrādīšanu par slavējamu.

“Zini, tā... no vienas puses uz otru.” Demonstrējot māte lēni gāja pāri istabai, šūpodama gūžas tik maigā ritmā, ka uzmanība neviļus pievērsās viņas pēcpusei. Mātes kustības bija tik apstulbinoši kairinoši, ka Deizija jutās gluži satriekta. Viņas mātei Viņas intelektuālā, vienkāršā māte?

“Tikai nepārspīlē!” tante Džo piebilda. “Citādi izskatīsies, ka divi sivēni cenšas tikt ārā no maisa.”

Tas nu Deizijai bija par daudz. Nomurminājusi, ka nokavēs darbu, viņa metās ārā pa durvīm.

Deizija tikko bija paspējusi ielikt atslēgu dienesta ieejas slēdzenē, kad pie bibliotēkas ēkas piebrauca balta mašīna un no tās izkāpa policijas priekšnieks Ruso. Viņš varbūt nebija gluži pats nevēlamākais apmeklētājs šodien, Deizija izmisīgi nodomāja, tomēr viņa šo cilvēku labprātāk būtu redzējusi ejam, nevis nākam. Viņa centās pagriezties pret vīrieti ar sāniem, lai viņš nevarētu skatīties uz Deizijas pēcpusi, taču Ruso to laikam gan nemaz nedomāja darīt. Pieiedams sievietei tuvāk, Ruso drūmi paskatījās uz viņu.

“Jūs esat novēlojusies.”

Deizija paskatījās pulkstenī. Tas rādīja divpadsmit sekundes pāri astoņiem.

“Esmu tieši laikā.”

“Parasti jūs ierodaties pusstundu agrāk. Šodien tā nav. Tas nozīmē, ka esat novēlojusies.”

“Kā jūs zināt, cikos es nāku uz darbu?” Deizija jautāja, juzdama, ka sāk mokoši sarkt. Vienu vienīgo reizi viņa bija gandrīz nokavējusi darbu, un tieši tajā rītā vajadzēja gadīties, ka viņu kāds jau gaida ierodamies. Turklāt vīrietis stāvēja pārāk cieši klāt Deizijai, tikpat kaitinoši kā iepriekšējā dienā nomākdams viņu ar lielā, masīvā auguma tuvumu. Varbūt tieši tāpēc viņa sarka un mulsa. Deizija mēģināja piespiesties tuvāk durvīm.

“Kad es braucu garām, gaisma bibliotēkā vienmēr jau ir ieslēgta.”

Tātad Deizija vienmēr - nu, gandrīz vienmēr - ieradās darbā agrāk nekā Ruso. Viņa ar pūlēm savaldījās, lai nepavīpsnātu, un ierunājās eienīgā un lietišķā bibliotekāres tonī:

“Vai varu jums palīdzēt, šef)”

“Jā-a,” viņš atteica raksturīgajā jenkija izrunā. “Vakar vakarā es mēģināju caur tīklu pieslēgties bibliotēkai, taču tas neizdevās. Jūs droši vien esat nepareizi uzrakstījusi vai nu paroli, vai ko citu.”

Kāpēc vienmēr vainīgai vajadzētu būt sievietei, Dei-zija nodomāja.

“Ja uz displeja neparādās vajadzīgā lappuse, jums droši vien nepieciešams atjaunināt tīmekļa pārlūku.”

Ruso skatījās uz Deiziju tā, it kā viņa runātu kādā svešā valodā.

“Pārlūku,” viņa atkārtoja. “Cik veca ir jūsu sistēma?”

Viņš paraustīja plecus.

“Divi vai trīs gadi.”

“Vai jūs pēc iegādāšanās esat to atjauninājis?”

Deizija atbildi zināja,'pat vēl nepajautājusi. Viņa labprāt ļautu, lai vīrietis pats tiek galā ar šo problēmu, bet virsroku ņēma labās manieres un ierastā tieksme palīdzēt. Deizija bija bibliotekāre, un viņas pienākums bija palīdzēt apmeklētājam atrast virtuālajā bibliotēkā to, kas viņam vajadzīgs. “Vai jums pieder klēpjdators vai gald-dators?” Deizija būtu varējusi derēt, ka Ruso ir klēpjdators. Viņš bija ļoti nepacietīgs cilvēks, tāpēc jādomā, ka Ruso vēlējās tādu datoru, ko viegli var paņemt līdzi un strādāt ar to tur, kur katru brīdi visērtāk.

“Klēpjdators.”

Deizija ieskaitīja savā labā desmit punktu.

“Ja jūs to atnestu šurp, es jums ierādītu, kā atjaunināt. Protams, ja vien jums ir pietiekama atmiņa.” Lai Ruso pats izdomā, vai Deizija runā par viņa smadzeņu iespējām vai par datora atmiņu.

Policijas šefs samiedza acis, un Deizija nosprieda -viņš laikam gan sapratis, ka tiek vērtēta viņa atmiņa, tomēr neko nepiebilda.

“Dators man ir mašīnā.” Rnso aizgāja līdz dienesta automašīnai “Croivn Victoria” un paņēma datoru no priekšējā sēdekļa, itin viegli to nesdams vienā rokā.

Deizija atslēdza dienesta ieeju un pagriezās pret vīrieti, lai paņemtu datoru.

“Jūs to varēsiet dabūt atpakaļ lenča laikā,” viņa sacīja.

Ruso tomēr nelaida datoru ārā no rokām.

“Vai jūs varat to izdarīt tūlīt pat?”

“Es tā arī domāju, bet tam būs vajadzīgs kāds laiciņš.”

“Cik ilgi tas būs?”

Sirdij pamirstot, Deizija aptvēra, ka viņš nolēmis uz gaidīt.

“Vai tad jums nav jābūt darbā?”

Ruso ar žestu norādīja uz peidžeru, kas bija piestiprināts pie jostas.

“Es vienmēr esmu darbā. Cik tad ilgi tas varētu būt?” viņš atkārtoja.

Nolādētā modernā elektronika, Deizija aizvainota nodomāja. Viņai nemaz negribējās, lai šis vīrietis te grozās apkārt.

“Tas atkarīgs...” Deizija centās izdomāt pēc iespējas ilgāku laiku. “Četrdesmit piecas minūtes, varbūt stundu.”

“Es pagaidīšu.”

Vēlreiz nolādēts! Vienīgais mierinājums, ka pārlūka atjaunināšanai nemaz nebūs vajadzīgs tik ilgs laiks, un tad viņš itin drīz varēs iet savu ceļu.

“Labi. Gaidiet pie galvenajām durvīm.” Deizija iegāja bibliotēkā, ar sparu verot durvis ciet, gandrīz vai trāpīdama vīrietim pa degunu, jo viņš nāca tieši aiz muguras. Ruso ar brīvo roku tomēr paspēja triecienu novērst.

“Es nākšu pa šīm durvīm,” viņš sacīja, cieši lūkodamies uz Deiziju.

“To jūs nedrīkstat darīt.” Viņa saslējās.

“Kāpēc ne?”

Deizija domāja, ka tam vajadzētu būt skaidri saprotamam. Viņa norādīja uz durvīm piestiprināto plāksnīti, kas atradās tikai dažas collas no Ruso degungala.

“Šī ieeja domāta darbiniekiem. Jūs neesat darbinieks.”

“Es esmu pilsētas policijas dienesta darbinieks.”

“Tomēr bibliotēkas darbinieks jūs neesat, un nozīme ir tikai tam.”

“Velna milti, lēdij, kam tad tas var kaitēt?” Ruso nepacietīgi pajautāja.

Vēl daži punkti viņam par sliktu. Soda punkti, ko Ruso jau bija ieguvis, tuvojās NBL spēles punktu skaitam.

“Nē. Ejiet pa galvenajām durvīm!”

Laikam gan vīrietis beigu beigās bija sapratis, ka Deizija nepiekāpsies. Ruso pablenza uz viņu tā, it kā apsvērtu, vai gluži vienkārši nepaspraukties viņai garām ar varu, tomēr apslāpēti izlamājās, pagriezās uz papēža un strauji devās uz ēkas priekšpusi.

Deizija, acis iepletusi, noskatījās, kā Ruso aiziet. Viņš bija izteicis ļoti rupju vārdu. Viņa bija skaidri pārliecināta, ka dzirdējusi tieši tādu vārdu. Protams, tā jau nebija pirmā reize, kad Deizija to dzirdēja; nebija daudz tādu filmu, kurās tas netiktu izrunāts. Turklāt viņa bija mācījusies koledžā, un jaunie cilvēki tur bija centušies izrādīties un izlikties par “vēsajiem večiem”, lietodami tik rupjus vārdus, cik vien spēja atcerēties; pat Deizija reiz bija pateikusi šādu vārdu. Taču Hilsboro bija neliela Dienvidu pilsētiņa, un te arvien vēl uzskatīja par sliktu toni, ja vīrieši lietoja šādus vārdus, sievietēm dzirdot. Sievietes, kuras nelikās ne zinis, ja kaut ko tādu izteica viņu vīri vai draugi, būdami mājās, kvēlotu sašutumā gluži kā karaliene Viktorija, ja vīrieši to izrunātu sabiedriskā vietā. Un pateikt kaut ko tādu gandrīz nepazīstamai sievietei bija pilnīga izgāšanās, tas liecināja, ka šim vīrietim trūkst pieklājības un cieņas jūtu...

Dārdoša klauvēšana pie ārdurvīm pārtrauca Deizi-jas sašutuma pilnās pārdomas; tas radījums acīmredzot jau bija tur. Kaut ko nomurminājusi, Deizija izsteidzās cauri tumšajām bibliotēkas telpām, lai atslēgtu durvis.

“Kāpēc jūs tā kavējāties?” Ruso asi jautāja, ienākdams iekšā.

“Mani bija šokējis jūsu runas veids,” Deizija vēsā tonī atteica, paņemdama datoru un aiznesdama pie bibliotēkas datora, kas bija pieslēgts tīklam, un pa ceļam iededza gaismu.

Viņš atkal kaut ko murmināja, bet šoreiz Deizija, paldies Dievam, nesaklausīja, tieši ko viņš sacīja. Tomēr nākamais teiciens nebija diez ko labāks.

“Jūs esat mazliet par jaunu, lai celtu degunu tik augstu kā tie, kuri ir šīs pilsētas spicē.”

Šoreiz Deizija nepalika atbildi parādā.

“Pieklājībai nav nekāda sakara ar vecumu, bet gan ar audzināšanu.” Viņa nolika datoru uz galda un sāka to pievienot strāvas tīklam un telefona izejai.

Ruso labu brīdi nezināja, ko sacīt. Beidzot viņš noņurdēja:

“Vai jūs gribat apvainot manu māti?”

“Es taču viņu nepazīstu! Varbūt jūs gluži vienkārši neliekaties zinis par to, ko viņa jums mācījusi!”

“Pie velna!” viņš spēji iesaucās, tad noelsās un teica: “Labs ir, piedodiet! Es reizēm piemirstu, ka dzīvoju Mei-berijā.”

Ja jau šim policijas šefam dzīve te likās tik garlaicīga un nebrīva, varbūt viņam vajadzētu pārdomāt, vai neatgriezties tur, no kurienes viņš ieradies, Deizija aizvainota nodomāja, bet paturēja šīs domas neizteiktas, pirms situācija nebija izvērtusies par klaju ķildu.

“Atvainošanās pieņemta,” viņa piespieda sevi pateikt, lai gan būtu varējusi to izrunāt daudz laipnākā tonī, ja vien tiešām būtu ļoti centusies. Deizija apsēdās un pievienojās tīklam, tad ierakstīja pārlūkprogrammas tīmekļa adresi un gaidīja, kamēr atradās saits un uz ekrāna parādījās lappuse. Tad viņa noklikšķināja uz atjaunināšanas joslas un ļāva, lai dators veic pārējo.

“Vai būs kārtībā?” viņš jautāja, vērodams nelielo taimeru.

“Jā. Jums tas jādara regulāri, vismaz reizi pusgadā.”

“Jums tas labi padodas.”

“Man to nācies darīt ļoti bieži, kopš mēs iekārtojām virtuālo bibliotēku,” Deizija noteica.

Ruso apsēdās viņai līdzās, protams, pārāk tuvu. Deizija pavirzīja krēslu mazliet tālāk.

“Jūs protat rīkoties ar datoriem.”

“Tikai nedaudz. So to protu izdarīt, bet man tas bija jāiemācās. Es varu sameklēt tīmeklī to, kas man vajadzīgs, varu pieslēgt sistēmu un ielādēt programmu, bet nekāda datoru speciāliste neesmu.”

“Pilsētas municipalitāte nemaz nav pieslēgta tīklam. Rēķini par patērēto ūdeni un algu saraksti ir datorizēti, bet tas arī viss.”

Ruso paliecās uz priekšu, ar elkoņiem atspiedies pret ceļgaliem, it kā tādējādi varētu paātrināt procesu.

“Bet policijas iecirkņa dators taču ir pieslēgts tīklam, vai ne? Vai tad jūs neesat līnijā ar citiem policijas iecirkņa datoricm?”

Ruso nosmīkņāja.

“Jā-a. Viena līnija, viens dators.” Viņš izskatījās ļoti neapmierināts.

“Hilsboro ir maza pilsētiņa,” Deizija aizrādīja. “Budžets nav licis. Turklāt noziegumi te notiek reti.” Viņa apklusa, piepeši sākdama šaubīties. “Vai tad tā nav?”

“Diezgan reti. Kopš es te strādāju, pilsētas robežās nav notikusi neviena slepkavība. Mēdz būt parasti laupīšanas gadījumi un uzbrukumi, automašīnas vadīšana dzērumā, ģimenes ķildas.”

Deizija būtu gribējusi pajautāt, kurās ģimenēs tad

tās ķildas notiek, bet laikus iekoda mēlē. Varbūt Ruso to tiešām pateiktu, viņa savukārt pastāstītu mātei un tantei Džo un tad justu pašpārmetumus, ka tenkojusi.

Vai viņš atkal bija pievirzījies tuvāk? Deizija nebija to manījusi, bet sajuta siltumu, kas plūda no Ruso auguma, un varēja saost viņa ķermeņa aromātu. Kāpēc vīriešiem bija citāds aromāts nekā sievietēm? Vai to noteica testostcrons? Varbūt tas, ka viņiem uz ādas bija bagātīgāks apmatojums? Aromāts īstenībā nebija nepatīkams -tas bija valdzinošs, taču atšķirīgs, it kā vīrietis būtu pavisam citas sugas pārstāvis. Un Ruso tiešām sēdēja sasodīti tuvu.

Deizija to vairs nevarēja paciest.

“Jūs esat apsēdies pārāk tuvu, tas traucē,” viņa ļoti pieklājīgi aizrādīja.

Vīrietis, nemaz nepavirzīdamies, paskatījās uz leju -starp viņu krēsliem bija vismaz collu liels atstatums.

“Es neesmu pieskāries jums,” viņš tikpat pieklājīgi atbildēja.

“Es neteicu, ka jūs man pieskaraties; teicu, ka jūs esat apsēdies pārāk tuvu.”

Ruso iepleta acis un nopūtās, tomēr pavirzīja krēslu par vienu collu tālāk.

“Vai arī tas ir kāds ērmots dienvidnieku noteikums?”

“Jūs esat likuma sargs, un, manuprāt, jums māca, ko nozīmē ķermeņa valoda. Vai tā jūs mēdzat iebiedēt aizdomās turamos - ielaužoties personiskajā telpā?”

“Nē, iebiedēšanai es parasti izmantoju deviņu milimetru revolveri. Tādējādi viņi šo signālu saprot acumirklī.”

Nu tiešām īsts mačo! Ruso bija gluži parasts vīrietis, kas lielās ar savu ieroci. Arī Deizijai radās vēlēšanās izvalbīt acis, bet tā tikko bija rīkojies Ruso, un viņai negribējās atdarināt.

Parasts vīrietis... Deizijai ienāca prātā vakarējā saruna ar māti un tanti Džo, un viņai radās kārdinājums apjautāties policijas šefam par krāsām, bet Deizija aizgai-ņāja šo domu. Nē, Deizija negribēja iesaistīties ar viņu šādās pārrunās. Viņa vēlējās, lai pārlūkprogramma drīzāk beidz atjaunināšanos un lai viņš iet projām...

“Vai jūs zināt, kāda ir olīvkrāsa?” Deizijai neviļus izspruka.

Jautājums vīrieti gandrīz vai satrieca. Viņš parāvās nostāk, paskatīdamies uz Deiziju tā, it kā viņa piepeši būtu izslējusi ilkņus vai pastiepusi uz viņa pusi taustekļus.

“Kāpēc jūs tā jautājat?” viņš piesardzīgi ievaicājās.

“Man gluži vienkārši gribas zināt.” Deizija gaidīja. “Nu, vai jūs zināt?”

“Kāpēc jūs domājat, ka man tas būtu jāzina?”

“Es tā nedomāju. Tikai jautāju.”

“Man šķiet, ka ar šāda veida jautājumiem sievietes mēģina noskaidrot, vai vīrietis ir gejs. Kāpēc tad jūs nepajautājat to tieši, ja jau gribat zināt?”

“Nē, tā es nebiju domājusi,” Deizija pārbijusies teica; Ruso tagad varbūt uzskatīs, ka viņa tā domā. “Vienkārši kāds cits... ak, lai paliek!” Deizija sarka. Viņa zināja, ka sarkst, jo vaigi kaisa kā ugunīs. Viņa cieši raudzījās uz datora ekrānu, vēlēdamās, kaut jel tas darbotos ātrāk.

Ruso ar lielo roku paberzēja īsi apgrieztos matus.

“Zaļa,” viņš nomurmināja.

“Ko?”

“Zaļa. Olīvkrāsa ir zaļās krāsas tonis, vai ne? Es diezgan bieži esmu dzirdējis šo vārdu, kad mana bijusī sieva izvēlējās mēbeles dzīvoklim, tikai man gan tā likās vienkārši zaļa.”

Vai dieniņ, izrādās, tantei Džo bijusi taisnība par olīvkrāsu; šāda pārbaude nebija īsti droša. Tas tiešām bija interesanti. Deizijai ļoti gribējās to pastāstīt mātei un tantei.

“Mēļš!” Deizijai atkal izspruka, un viņa gandrīz vai bija gatava iepliķēt sevi. Kāpēc viņai vēl vajadzēja turpināt?

“Kas?” Ruso iepleta acis, it kā nekad nebūtu šādu vārdu dzirdējis.

“Mēļš. Kas tā ir par krāsu?”

“Izrunājiet pa burtiem.”

“M-ē-ļ-š.”

“Tā ir kaut kāda blēdība, ko?” Tagad Ruso ar plaukstu berzēja vaigu.

“Kāpēc jūs tā runājat!”

“Mēļš. Velna milti, kas gan izdomājis krāsai tādu nosaukumu. Tas izklausās kā “mēsls”, un tāda krāsa jau nu gan nevienam nevarētu patikt.”

“Mēļā krāsa ir ļoti skaista,” Deizija teica.

“Var jau būt, ja jūs tā sakāt.” Ruso neticīgi paskatījās uz Deiziju.

“Nu, vai jūs zināt, kas tā ir par krāsu, vai nezināt?”

“Nolādēts, es nezinu, kā izskatās mēļā krāsa,” viņš dobji norūca. “Es pazīstu parastas krāsas, piemēram, zilo, zaļo un sarkano. Kādas blēņas - mēļš! Jūs to droši vien izdomājāt.”

“Nebūt ne!” Deizija pavīpsnāja. “Ejiet un paskatieties vārdnīcā.” Viņa norādīja uz izziņu literatūras plauktiem. “Tur ir vairākas skaidrojošās vārdnīcas.”

Ruso nošņācās, atbīdīja krēslu un smagiem soļiem devās uz plauktu pusi. Viņš pārlapoja vārdnīcu, atšķīra vajadzīgo lappusi un, vilkdams ar pirkstu līdzi, izlasīja.

“Violetā krāsa tumša purpura tonī,” viņš izsmējīgi teica. “Es nekur gan vēl neesmu manījis tādu krāsu, bet turpmāk, ja vien to gadīsies ieraudzīt, noteikti rādīšu ar pirkstu un teikšu: “Re, tā izskatās mēļa krāsa!””

“Un kā tad jūs to īstenībā sauktu?” Deizija dzēlīgi prasīja. “Vai tiešām tā arī sacītu - violeta, tumša purpura toņa krāsa?”

“Ja es teiktu “tumši violets”, tad cilvēkiem vismaz būtu kaut cik skaidrs, par ko es runāju. Un kur gan der tāda krāsa? Kurš cilvēks skaidrā prātā ies veikalā un pārdevējam prasīs parādīt mēļu kreklu? Vai pirks mēļu automašīnu? Mani uztrauc cilvēki, kuri pērk purpurkrāsas mašīnas - bet mēļas? Liecieties mierā! Tas vārds der tikai pārbaudei, vai vīrietis ir gejs.”

Droši vien tā bija, bet Deizija negrasījās to atzīt.

“Tagad jūs zināt, kāda ir mēļa krāsa,” viņa nenovaldījās nepateikusi. “Ja tagad kaut kur ieraudzīsiet tumši violetu krāsu purpura tonī, tad droši vien nodomāsiet: “Tā ir mēļa krāsa.””

“Ak Dievs!” Vīrietim pierē starp uzacīm parādījās stāva rieva. “Man jau no tā visa sāp galva,” viņš noņurdēja, tad, paskatījies uz Deiziju, nikni piemiedza acis. “Ja jūs kādam to izstāstīsiet, es visu noliegšu, turklāt saukšu pie atbildības kaut vai par to vien, ja nepareizi pāriesiet pāri ielai. Vai skaidrs?”

“Es nekad nepareizi neeju pāri ielai,” Deizija triumfējot sacīja. “Es tik cītīgi ievēroju likumus, ka manu portretu varētu likt uz plakāta, kas parāda apzinīgu pilsoni.

Es pat neļāvu jums ienākt bibliotēka pa dienesta ieeju, vai ne?”

“Tādiem cilvēkiem kā jūs vajadzīga psihologa konsultācija.” Ruso paskatījās uz datora ekrānu un atvieglots nopūtās. “Kārtībā.” Viņš paraudzījās pulkstenī. “Lai to nokārtotu, ne tuvu nebija vajadzīgas četrdesmit piecas minūtes. Pietika apmēram ar piecpadsmit. Tātad jums tomēr ir kāds trūkums, mis Deizija.”

Atkal izdzirdējusi sevi nosaucam par “mis Deiziju”, viņa cieši sakoda zobus. Ja tas vīrietis vēlreiz uzdrošināsies izsmiet viņas vārdu, ļoti var gadīties, ka dabūs pļauku.

“Kāds tad?” viņa ieprasījās, veikli atvienodama Ruso datoru. Jo ātrāk viņš aizvāksies, jo labāk.

Ruso paņēma savu datoru.

“Jūs esat nekrietna mele,” viņš sacīja un platiem soļiem devās ārā no bibliotēkas, bet Deizija palika ar pavērtu muti, tā arī nespēdama izdomāt pienācīgu atbildi.

6

Izgājis no bibliotēkas, Džeks Ruso bija labā garastāvoklī. Rīvēšanās ar mis Deiziju viņu bija uzjautrinājusi - viņa mulsa, sarka, bet nepiekāpās ne par collu. Jaunā sieviete viņam stipri vien bija atgādinājusi vec-tanti Besiju, pie kuras Džeks bija pavadījis daudzas vasaras šeit, Hilsboro. Tante Bcsija bija stingras un puritāniskas dabas cilvēks, tomēr lielā iecietībā uzņēmās rūpes par enerģisku zēnu vismaz divus mēnešus katru vasaru.

Lai gan sākumā Džeks bija šausminājies, ka piespiedu kārtā tiek uz visu vasaru aizvests pie galīgiem “pāķiem” - tā viņš tolaik bija domājis par Hilsboro tomēr ar laiku viņam kļuva mīļa gan vectante, gan te pavadītās dienas. Džeka vecāki uzskatīja - viņam nāks par labu tikt projām no Čikāgas un ieraudzīt, ka dzīve var būt arī citāda, un izrādījās, ka viņiem ir taisnība.

Sākumā Džeks aiz garlaicības gandrīz vai raudāja; viņam bija desmit gadu, un zēns bija šķirts gan no vecākiem, gan visiem draugiem. Tantes Besijas televizorā pārraides varēja skatīties četros - tikai četros! - kanālos, un viņa, katru pēcpusdienu sēžot pie televizora un skatoties “notikumus”, parasti kaut ko tamborēja vai izšuva. Svētdienās tante divas reizes gāja uz baznīcu, veļu viņa mazgāja pirmdienās, māju posa otrdienās, bet iepirkties gāja ceturtdienās, jo tad pārtikas produktiem bija atlaides. Pulkstenī varēja arī neskatīties - pietika noskaidrot, ko attiecīgā brīdī dara tante Besija.

Turklāt Hilsboro valdīja karstums. Ak Dievs, kāds karstums! Tantei Bcsijai nebija gaisa kondicionēšanas iekārtas; viņa tādām blēņām neuzticējās. Katras guļamistabas logā bija ierīkots ventilators, turklāt tantei piederēja arī pārnēsājams ventilators, ko viņa mēdza novietot tajā istabā, kur tas likās vajadzīgs, un tantei Besijai ar to pietika. Logiem priekšā bija žalūzijas, un logi vienmēr bija atvērti, lai mājai brīvi varētu plūst cauri vēja pūsmas.

Kad Džeks ar laiku bija pārstājis birdināt asaras un īgņātics, viņam pamazām iepatikās saulrietā gulēt zālē, kas smaržoja tik saldi, un vērot lidināmies jāņtārpiņiem līdzīgos kukainīšus - tante Besija tos sauca par spīgulī-šiem. Džeks katru vasaru palīdzēja tantei strādāt mazajā dārziņā un iemācījās novērtēt gan to, kā garšo tikko no dobes ņemti dārzeņi, gan arī darbu, kas bija nepieciešams, lai tos varētu likt galdā. Pamazām viņš iepazinās arī ar kaimiņu zēniem un bieži vien pēcpusdienās stundām ilgi spēlēja ar viņiem beisbolu vai futbolu; turklāt kāda jaunā drauga tēvs Džekam iemācīja makšķerēt un medīt. Džeks te pavadīja sešas vasaras - no desmit līdz pat piecpadsmit gadu vecumam un tas bija pats jaukākais laiks viņa mūžā.

Hilsboro pilsētiņas dzīvē viņš tā arī nekad neiekļāvās, jo brauca šurp tikai vasarā un satikās vienīgi ar kaimiņu zēniem. Kopš tā laika, kad Džeks Ruso bija atbraucis šurp un sācis strādāt policijā, viņš bija saticis tikai vienu cilvēku, kas viņu atcerējās. Vairāk nekā divdesmit gadu bija pagājuši kopš tā laika, kad Džeks vairs vasarās nebija braucis pie tantes Bcsijas, vienīgi šad un tad uz brīdi iegriezies pie viņas atvaļinājuma laikā, kuru visi cilvēki parasti mēdza pavadīt kopā ar ģimeni, un Džekam jau arī nebija brīva brīža, lai sameklētu kādu no senajiem rotaļu biedriem.

Tante Bcsija nodzīvoja līdz deviņdesmit viena gada vecumam, un, kad viņa pirms trim gadiem nomira, Džeks jutās gan satraukts, gan aizkustināts, uzzinot, ka savu veco māju tante novēlējusi viņam. Džeks Ruso gandrīz tūlīt pat nolēma pārcelties no Ņujorkas Sitijas uz Hilsboro; viņš tikko bija šķīries no sievas, un, lai gan Ņujorkas policijas pārvaldē viņam bija gaidāms paaugstinājums, Džeku bija nogurdinājis stress un nemitīgais sasprindzinājums, strādājot šajā pilsētā. Darbs Speciālo uzdevumu komandā bija aizraujošs, taču ar to saistītās briesmas bija viens no iemesliem, kuru dēļ izjuka viņa laulība. Tas gan nebija galvenais iemesls, bet Džeks saprata, ka šajā ziņā sievai daļēji bijusi taisnība. Policista sievai dzīve nebija viegla; ja vīrs turklāt strādāja tikai pašās bīstamākajās situācijās, tad sievai būtu nepieciešami tērauda nervi. Bez tam Džekam jau bija trīsdesmit seši gadi; strādāt par policistu viņš bija sācis divdesmit viena gada vecumā Čikāgā, tad pārcēlies uz Ņujorku. Nu jau bija pienācis laiks rimties un pameklēt kaut ko mierīgāku.

Džeks pāris reižu aizbrauca uz Hilsboro, lai apskatītu veco Viktorijas laika māju un izlemtu, kāds remonts tai nepieciešams, kā arī lai noskaidrotu darba iespējas. Viņš nebija paspējis pat vēl kārtīgi apdomāt, kad mērs viņam jau piedāvāja policijas iecirkņa šefa amatu, un drīz vien Džeks jau tika apstiprināts. Viņš uzrakstīja atlūgumu - starp citu, saņemot dzēlīgas piezīmes par to, ka tagad būs policijas šefs Sūnu ciemā, - sakravāja mantas un pārcēlās uz Dienvidiem. Hilsboro viņa padotībā bija trīsdesmit cilvēku - salīdzinājumā ar agrāko darbu policijā tas bija smieklīgi maz, bet Džekam likās, ka te viņš beidzot ir īstajā vietā.

Nūjā, te jau nekas īpašs nenotika, bet Džekam patika sargāt mieru un kārtību pilsētiņā. Kas to būtu domājis, viņam patika pat pilsētas municipalitātes sanāksmes; pēdējā reizē viņš tiešām ar lielu interesi bija klausījies, kā sanākušie pilsētnieki saceļ varenu traci, jo municipalitātes darbinieki bija nobalsojuši par luksoforu ierīkošanu apkārt laukumam. Protams, tas bija smieklīgi, ka pilsētā ar deviņiem tūkstošiem iedzīvotāju bija tikai viens luksofors, taču, paklausoties, ko toreiz sarunāja ļaudis, varētu domāt, ka tiek pārkāpti visi desmit labojumi likumprojektā par pilsoņu tiesībām. Ja pēdējais vārds piederētu Džekam, tad luksofori tiktu ierīkoti visos pilsētas centra krustojumos un pie visām skolām. Hilsboro bija atpalikusi no laika - tāpēc jau Džeks dēvēja šo pilsētiņu par Mcibcriju -, taču cilvēki arvien vairāk pārcēlās dzīvot uz jauko pilsētiņu, tāpēc satiksme ielās kļuva aizvien dzīvāka, un Džeks nemaz negribēja pieredzēt, ka zem riteņiem jāaiziet bojā kādam bērnam, lai iedzīvotāji atjēgtos un saprastu, ka varbūt papildu luksofori tomēr ir nepieciešami.

Kad Džeks Ruso iegāja savā birojā, viņa sekretāre Eva Feja Storija runāja pa telefonu, taču pacēla pirkstu, aicinādama uzgaidīt, un tad pasniedza Džckam tasi kafijas un žūksnīti sārtu zīmīšu ar saņemtajiem ziņojumiem.

“Paldies!” viņš sacīja, dodamies uz savu kabinetu un pa ceļam malkodams kafiju. Džckam joprojām nebija īsti skaidrs, kā Evai Fejai tas izdodas, bet jebkurā laikā, ierodoties birojā, viņu jau gaidīja tikko pagatavotas kafijas tase. Varbūt viņa bija ierīkojusi signālierīci stāvvietā, kur Džeks mēdza novietot automašīnu, un, viņam tur iebraucot, iedūcās zem sekretāres rakstāmgalda ierīkotais zum mērs. Džeks pat bija izdomājis kādreiz atstāt mašīnu ielas malā vienkārši tādēļ, lai pārbaudītu, vai nevarēs Evu atmaskot. Eva Feja bija pildījusi sekretāres pienākumus arī iepriekšējam policijas šefam, un abi ar šādu status quo bija gluži apmierināti.

Viena zīmīte vēstīja, ka zvanījis Māršalas apgabala detektīvs, ar kuru Džeks bija sadraudzējies kopš pārcelšanās uz Hilsboro. Džeks nolika sānis pārējos ziņojumus un nekavējoties uzgrieza zīmītē minēto numuru.

“Petersens.”

“Kas noticis?” Džeks zināja, ka nevajag nosaukt savu vārdu. Pat ja Pcterscnam nebūtu numura noteicēja, viņš pietiekami labi pazina Džeka balsi ar raksturīgo akcentu.

“Sveiks, Džek! Paklau, mums te ir kāds neidentificēts līķis - jauna sieviete, jādomā, meksikāniete. Vakar vakarā viņu atraduši bērneļi.”

Džeks atgāzās krēslā. Hilsboro nebija pazudusi neviena persona, kas atbilstu šādam raksturojumam; spāņu izcelsmes iedzīvotāju šeit nebija daudz, turklāt dažu pēdējo mēnešu laikā viņš nebija saņēmis nevienu pieteikumu par nozušanu.

“Un tad?”

“Mums nav itin nekā, kur pieķerties. Visas pēdas aizskalojis lietus, un nāves cēlonis ir pilnīgi neskaidrs. Viņai nav ne brūču, ne strangulācijas rievas uz kakla, ne arī sasitumu pēdu uz galvas. Nekā.”

“Pārdozēšana.”

“Jā, tā jau arī es domāju. Taču man raizes dara tas, ka arvien biežāk visur - gan Hantsvilā, gan Birmingcmā -notiek līdzīgi gadījumi ar GHB pārdozēšanu.”

“Tu domā, ka viņa ir izvarota?”

“To nevar droši apgalvot, kamēr saņemsim autopsi-jas rezultātus no Montgomerijas, bet man liekas, ka tā ir gan. Viņai mugurā bija kleita, taču apakšveļas nebija. Tad es atcerējos to gadījumu Hantsvilā pirms pāris mēnešiem...”

“Jā, es atminos. Tas bija stipri līdzīgi.”

Abi apklusa. Ja kāds bija iemānījis sievietei GHB, lai varētu ar viņu pārgulēt, tad bija muļķīgi domāt, ka viņš palaidīs garām iespēju to darīt vēlreiz. Grūtības radīja tas, ka GHB bija tik bieži lietojama un viegli pieejama viela, - mīļo stundiņ, to taču izmantoja par šķīdinātāju tīrīšanai. To mēdza lietot arī puiši - tas radīja kaifu, un GHB izmantoja arī tie, kas nodarbojās ar kultūrismu. Izredzes atrast vainīgo bija visai vājas, jo diemžēl pārāk daudz sieviešu pamodušās neatcerējās, kur un kopā ar ko pavadījušas nakti, tomēr lietiskie pierādījumi bija par apstiprinājumu tam, ka ar viņām izdarīts dzimumakts. Turklāt šos neliešus atrast vēl grūtāk bija tāpēc, ka sievietes policijai ziņoja ļoti reti.

“Kā, tavuprāt, es varētu palīdzēt?” Džeks beidzot jautāja, jo Petersens noteikti viņam bija zvanījis ar konkrētu nolūku, nevis tikai tādēļ, lai pastāstītu par šo gadījumu. Džeks to tik un tā būtu uzzinājis, lasot policijas ziņojumus.

“Gribēju zināt, vai arī Hilsboro ir bijuši līdzīgi gadījumi ar GHB.”

“Es gan nezinu nevienu tādu gadījumu, taču pie mums ir sausais likums.”

GHB parasti tika lietots bāros, sajaucot ar alkoholu, jo tas ļoti labi maskēja šīs vielas iesāļo garšu. Hilsboro nebija neviena bāra, acīmredzot tāpēc šeit - vismaz pagaidām - nebija noticis neviens izvarošanas gadījums satikšanos laikā, kur būtu izmantots GHB. Droši vien agrāk vai vēlāk pienāks brīdis, kad to būs pārdozējis kāds vietējais puišelis vai arī to lietojam tiks pieķerts viens otrs kultūrisma piekritējs, bet pagaidām šī sērga mazo pilsētiņu nebija skārusi. Tas nenozīmēja, ka Hilsboro neviens nelietoja narkotiskās vielas, bet šobrīd viņiem bija veicies tajā ziņā, ka neviens līdz šim nebija nomiris.

“Es joprojām nesaprotu, uz ko tu mērķē.”

“Vai tu bieži mēdz iegriezties apkaimes bāros? Protams, ārpus darba laika.”

“Nu, zini - esmu pārāk aizņemts, turklāt es tam jau esmu par vecu.”

“Tam tu, draugs, nekad nebūsi par vecu, vienkārši pienāks brīdis, kad pamanīsi, ka esi nosirmojis. Lai nu paliek. Redzi, es domāju - tu šajā apvidū dzīvo pavisam nesen, un, ja līdz šim neesi braukājis vai nu uz Skotsbo-ro, vai pat līdz Medisonas apgabalam, meklējot nelielu izklaidēšanos, tad ārpus Hilsboro tevi droši vien nepazīst, vai ne? Tāpēc tu varētu apbraukāt klubus un bārus, paklausīties, ko kur runā, un varbūt pavērot, vai kāds neielej sievietei glāzē to draņķi. To laikam gan vajadzētu darīt tā, lai neviens nemana.”

“Turklāt uz savu roku un vienatnē,” Džeks īgni noteica.

“Paklau, draugs, tā būs daudz labāk. Nekā oficiāla. Tu esi neprecēts vīrietis, kas vēlas pagrozīties sabiedrībā, - tas taču ir gluži dabiski! Ja nu tu, izklaidēdamies kādā izpriecu vietā, kaut ko ievēro vai izdzirdi, tad var gadīties, ka mēs tiekam tai lietai uz pēdām. Ko teiksi?”

“Var jau mēģināt.”

“Labs ir. Nolādēts, man nepatīk, ja manā apgabalā tiek izmesti meiteņu līķi. Es varu aptaujāt savus parastos ziņu avotus un sarīkot kādu lielāku reidu savā apvidū, tomēr tas neatturēs tos neliešus, kuri riņķo pa bāriem. Mums jārīkojas asāk, un man šķiet, ka tieši tu varētu būt pats asākais “nazis” šajā lietā.”

“Nebūtu gan labi, ja mēs tagad iejauktos Narkotiku

apkarošanas pārvaldes darbā un varbūt izjauktu operāciju, ko viņi gatavo.”

“Lai viņi iet ellē!” Peterscns bezrūpīgi noteica.

Džekam bija jāsmejas, jo šis tiešām bija ļoti labs plāns. Ja arī gadītos, ka viņš kādam uzkāpj uz kājas, tā būtu tikai nejaušība. Velna milti, gabals taču viņam nenokritīs, kādu laiciņu pagrozoties vienā vai otrā klubā. Džekam gan bija liela pieredze Speciālo uzdevumu komandas darbā, nevis ar narkotikām, bet viņš bija redzējis jau diezgan daudz, lai zinātu, kā rīkoties.

“Kuram vēl tas būs zināms?”

“Kas tad?” Peterscns jautāja, it kā piepeši būtu zaudējis atmiņu.

“Diezin vai tu man varēsi pateikt, kuri būtu tie labākie klubi šajā apkaimē.”

“Protams, personiskas pieredzes man nav, bet esmu dzirdējis, ka Skotsboro klubā “Karstais stūrītis” šis tas esot redzēts. Vari pārbaudīt arī Bufalo klubu Medisonas apgabalā un “Zāģskaidu pili” Hantsvilā. Ja gribi, varu uzzināt vēl dažus nosaukumus.”

“Atsūti man sarakstu,” Džeks teica un nolika klausuli.

Viņš atgāzās krēslā un samiedza acis, vēlreiz prātā pārdomājot plānu. Nevajadzēja ievērot nekādus noteikumus, jo viņš rīkojās uz savu roku. Pie velna, tas patiesībā nemaz nebija plāns, tikai tāds kā izlūkgājiens. Ja viņš kaut ko pamanīs, vajadzēs rīkoties pēc intuīcijas, bet pieredze Džekam bija iemācījusi, kā uzņemties iniciatīvu nedrošās situācijās.

Džeks juta uzvilnījām jau pazīstamo satraucošo uzbudinājumu, spraigo priekšnojautu. Varbūt viņš līdz šim nemaz nebija apzinājies, cik ļoti viņam pietrūcis aktīvas darbības. Sī lieta, protams, nebija saistīta ar ķīlnieku atbrīvošanu vai bruņotu aplenkumu, taču - vienlīdz svarīga. Sievietes tika sazāļotas ar GHB un izvarotas, dažas pēc tam bija mirušas; ja izdotos notvert kaut vai vienu riebekli, kas ielej šo draņķi kādai glāzē, Džeks ar prieku pienaglotu viņa pantus pie sienas.

Tajā pašā vakarā Deizija nedroši pieklauvēja pie 'l'o-da Lorensa ārdurvīm, kas bija izstrādātas kā stikla mozaīka. Durvis bija īsts mākslas darbs - to zilais stikls bija saskaņots ar aizvirtņiem, un stiklu caurvija sīkas, tumšzaļas svītras, kas radīja tādu kā meža iespaidu, ko vēl spēcīgāku darīja daudzie podos sastādītie augi, kuri bija izvietoti plašajā lievenī. Stikls tā mirdzēja, it kā tas šodien būtu spodrināts ar etiķi. Abās pusēs durvīm bija piestiprinātas divas senlaicīgas bronzas lampas, kas tik maigi apgaismoja durvis, ka tās šķita aicināt aicinām ienākt.

Cauri stiklam Deizija ieraudzīja tuvojamies kādu figūru, durvis atvērās, un viņai uzsmaidīja Tods Lorenss.

“Sveika, Deizija, kā jums klājas? Nāciet iekšā!” Viņš pakāpās soli atpakaļ un aicinot pamāja ar roku. “Es jūs neesmu sastapis, šķiet, veselu mūžību. Diemžēl bibliotēku neapmeklēju tik bieži, kā vajadzētu. Kopš esmu atvēris veikalu Hantsvilā, tas paņem visu manu brīvo laiku.”

Tods vienmēr izturējās tā, ka sarunu biedrs jutās kā viņa labākais draugs. Deizija nebija bieži tikusies ar bodu, bet viņa brīvā izturēšanās jauno sievieti mazliet nomierināja. Tods bija slaids, glīti ģērbies dzeltenīgi brūnās audekla biksēs un kreklā ar atrotītām piedurknēm. Viņš varēja būt aptuveni piecas pēdas vienpadsmit collas garš; Todam bija brūni mati, brūnas acis, un viņš smaidīja tik nepiespiesti, ka tūlīt radās vēlēšanās smaidīt pretī.

“Tā mēdz gadīties, ja cilvēks vēlas, lai darījumos veicas,” Deizija teica, sekodama Todam viesistabā un, viņa uzaicināta, apsēzdamās uz mīksta dīvāna, kas bija apvilkts ar audumu ziedu rakstā.

“Tā notiek vienmēr.” Tods ar nožēlu pasmaidīja. “Ļoti daudz brīvā laika es pavadu izsolēs. Lielākoties tur ir visādi krāmi un atdarinājumi, tomēr diezgan bieži gadās atrast arī īstus dārgumus. Nesen nopirku ar roku apgleznotu aizslietni no kādas Austrumu zemes par nepilniem simt dolāriem, bet nākamajā dienā to pārdevu par trim tūkstošiem. Man bija kāds klients, kas tieši bija meklējis kaut ko tādu.”

“Laikam gan nepieciešams izcils vērīgums, lai atšķirtu īstas senlietas no atdarinājumiem,” Deizija teica. “Šķiet, arī gadiem ilgas studijas.”

Tods paraustīja plecus.

“Es tās zināšanas esmu sakrājis pamazām vien. Man patīk senlaicīgas mēbeles, tāpēc gluži dabiski, ka esmu tām pievērsis uzmanību.” Iespriedis rokas gurnos, Tods pielieca galvu un sāka pētīt Deiziju. Citkārt šāda pētīšana būtu likusi viņai justies neomulīgi, taču Toda acīs sprēgāja jautras dzirkstelītes, kas it kā teica: paklau, tas taču ir vareni! “Tātad jūs vēlaties pārveidot savu izskatu, vai ne?”

“Pilnīgi pārveidot,” Deizija vaļsirdīgi atbildēja. “Nekad neesmu pievērsusi uzmanību savam izskatam un nezinu, kā to uzlabot. Nopirku dažus dekoratīvās kosmētikas līdzekļus un izmēģināju tos, bet tur laikam gan jābūt kādam āķim, jo man tas iznāca briesmīgi.”

“Īstenībā tur ir vairāki āķi! Tods iesmējās.

“Tā jau es zināju,” Deizija nikni nomurmināja. Vai tad tās kompānijas nevarēja papūlēties iespiest brošūras, kur patiesām pareizi aprakstīts, kā lietojama viņu produkcija?

“Taču lielākoties vajadzīga vienkārši ievingrināšanās, turklāt jāiemanās nepārspīlēt.” Tods viegli pavēcināja ar roku. “Uzlikt dekoratīvo kosmētiku ir viegli - es jums to varu ierādīt nepilnas stundas laikā. Ko vēl jūs esat iecerējusi darīt?”

Deizija juta, ka pietvīkst, jo nu vajadzēja nosaukt savus trūkumus. Dieva dēļ, vai tad tie nebija redzami tāpat?

“Nu, mani mati. Es biju domājusi, ka Vilma varbūt nokrāsotu dažas šķipsnas...”

“Augstais Dievs, tikai ne to!” Tods nošausminājās.

“Tieši to pašu teica arī mana māte un tante.” Deizija nopūtās.

“Klausiet, ko viņas saka,” Tods ierosināja. “Viņas zina, ko runā. Vilma neko nejēdz par jaunajiem atklājumiem matu krāsošanā. Šaubos, vai viņa apmeklējusi kaut vienu frizieru mākslas skati kopš tā laika, kad pirms četrdesmit gadiem dabūja savu licenci. Gan Hantsvilā, gan Catanūgā ir vairākas labas stilistes, kas prot strādāt un nenosvilinās jūsu matus.”

Deizija nodrebinājās, iztēlodamās sevi ar nosvilušiem matiem un pliku pauri. Tods saņēma pirkstos viņas matu šķipsnu.

“Jūsu mati ir labā stāvoklī,” viņš teica. “Tie šobrīd nav visai izskatīgi, taču veselīgi.”

“Maniem matiem trūkst kupluma.” Ja jau nu Dcizi-ja bija sākusi apspriest šo jautājumu, viņa bija apņēmusies pārrunāt visus trūkumus.

“Tas nav nekas briesmīgs. Ja matus apgriezīsiet īsākus, tie uzreiz izskatīsies labāk, turklāt pašreiz ir pieejami daži brīnišķīgi līdzekļi, kas matiem piešķir kuplumu un padara tos vieglāk ieveidojamus. Turklāt mati izskatītos kuplāki, ja tie būtu gaišāki.” Tods atkal nopētīja Deiziju. “Metiet no prāta ārā to domu par dažu šķipsnu krāsošanu. Es domāju, jums vajadzētu kļūt par gaišmati.”

“G-gaišmati?” Deizija iepīkstējās. Viņa sevi ar gaišiem matiem pat iedomāties nespēja. Grūti bija aptvert kaut vai to vien, ka būtu nokrāsotas dažas matu šķipsnas.

“Tas nav nekas briesmīgs,” Tods teica. “Mēs palūgsim stilistei matu balināšanā izmantot vairākus gaišos toņus, tā ka mati izskatīsies dabiski.”

Deizija nekad nebija mēģinājusi pat skalot matus ar balinošu šķīdumu, tāpēc vairāku gaišo toņu lietošana matu balināšanā viņai šķita tikpat sarežģīta kā lidojums uz Mēnesi. “U-un... cik ilgs laiks tam būs vajadzīgs?”

“Nu, man šķiet, dažas stundas. Jūsu matiem būs nepieciešama divkārša apstrāde.”

“Ko tas nozīmē?”

“Vispirms ar balināšanu likvidēs jūsu pašreizējo matu krāsu, tad matus nokrāsos gaišos toņos.”

Nu, vismaz tas Deizijai tagad bija skaidrs. Viņa vēl nezināja, vai pietiks apņēmības izdarīt tik radikālu pārvērtību, tomēr apsvērt šo iespēju varēja.

“Es par to padomāšu,” viņa šaubīdamās teica. “Pārdomājiet to pavisam nopietni,” Tods sacīja. “Vai jūs vēl kaut ko gribējāt jautāt?”

“Mans apģērbs. Man nav stila izjūtas.” Deizija atkal nopūtās.

Tods paskatījās uz svārkiem un blūzi, ko Deizija bija uzvilkusi. Tikko pārgājusi mājās, viņa bija norāvusi garās bikses, jo vairs ne brīdi nespēja paciest raižpilno izjūtu, ka cilvēki varbūt apskata viņas dibenu.

“Stila izjūta jums tomēr ir,” Tods lēni noteica. “Diemžēl tas ir slikts stils.”

Deizija nosarka, un Tods sāka smieties. “Neraizējieties!” viņš laipni sacīja, pasniegdams roku, lai palīdzētu Deizijai piecelties kājās. “Jūs tikai nekad neesat mācījusies, kā sevi vislabāk parādīt. Jūsu izskatam piemīt daudz kas pievilcīgs.”

“Vai tiešām?”

“Tiešām.” Viņš ar roku gaisā novilka apli. “Griezieties apkārt! Lēnām.”

Deizija bikli pagrozījās.

“Jums ir glīts augums,” Tods secināja. “To vajag parādīt, nevis slēpt šādā tērpā, kas piedienas vecām lēdijām. Jūsu āda ir brīnišķīga, jums ir skaisti zobi, un man patīk jūsu īpatnējās acis. Varu derēt, ka pati jūs par tām visu mūžu esat kaunējusies, vai ne?”

Deizijai tūlīt pat gribējās paslēpt seju - bērnībā viņa bija jutusi riebumu pret savām atšķirīgās krāsas acīm un vienmēr centusies turēties citiem aiz muguras, lai neviens tās neievērotu.

“Dieva dēļ, akcentējiet tās!” Tods teica. “Jūsu acis ir

tik brīnišķi īpatnējas. Ja viena acs būtu brūna, bet otra -zila, tas tiešām izskatītos ērmoti, un tas ģenētiski varbūt nemaz nav iespējams. Jūs nekad nebūsiet apburoša skaistule, bet noteikti varat izskatīties ļoti, ļoti pievilcīga.”

“Tikai to jau es vēlos,” Deizija atzinās. “Man šķiet, ir ļoti grūti būt apburošai skaistulei.”

“Esmu dzirdējis, ka tāds skaistums tiešām var būt smaga nasta,” Tods teica, uzsmaidot jaunajai sievietei. “Man vannasistabā apgaismojums ir vislabākais. Tāpēc dodieties uz manu buduāru, ja vien jums pietiek drosmes, un sāksim kaut ko darīt pārvērtības labā.”

Deizija no rokassomas izņēma nelielu maisiņu.

“ELs paņēmu līdzi tos kosmētikas piederumus, ko esmu nopirkusi.”

“Paskatīsimies, kas jums tur ir.” Tods paņēma maisiņu un ielūkojās tajā. Deizijai šķita, ka viņam nākas apvaldīties, lai caur zobiem neizdvestu skaņu, kas nozīmē vilšanos. “Nekas, sākumam pietiks,” viņš laipnā iecietībā noteica.

Tods pavadīja Deiziju cauri guļamistabai uz van-nasistabu, un, ja Deizija līdz šim vēl būtu šaubījusies par Toda seksuālajām nosliecēm, tad guļamistabas iekārta tās skaidri apliecināja. Tā bija iekārtota elegantā čipendeila stilā, un tajā atradās milzīga gulta ar baldahīnu, bet istabas stūros bija izvietoti dekoratīvi podi, kuros auga lekni un krāšņi augi. Deizija labprāt būtu gribējusi, kaut viņas guļamistaba izskatītos vismaz uz pusi tik skaista.

Mīļo stundiņ, ļoti gaumīgi bija ierīkota pat Toda vannasistaba! Sienas bija krāsotas zaļā un baltā krāsā, bet šur un tur bija izmantoti arī persiku un pelēcīgi zilie toņi. Deizija iedomājās, ka vēl nekad nav bijusi vīrieša vannasistabā. Viņa jutās mazliet vīlusies, ieraugot parastu tualetes podu; saprotams, būtu neiedomājami, ja pie sienas būtu piestiprināts vienkārši urīna uztvērējs. Turklāt tas nesaderētos ar vannasistabas iekārtu.

“Neņemiet ļaunā, bet pie tualetes galdiņa man nav krēsla."” Tods atkal pasmaidīja. “Vīrieši skujoties nemēdz sēdēt.”

Deizija par to nekad nebija domājusi, bet viņam acīmredzot bija taisnība - vīrieši ari skujoties nemēdza sēdēt.

“Nu labi, vispirms atglaudīsim jums matus no sejas. Vai jums ir kāda lente?”

Deizija papurināja galvu.

“Tad tikai aizlieciet šķipsnas aiz ausīm un kārtīgi atglaudiet tos no pieres.”

Deizija tā arī izdarīja. Viņa atkal bija briesmīgi sakautrējusies; pirksti šķita tik neveikli, ka viņai nepadevās pat tik vienkāršs darbs kā aizspraust matus aiz ausīm. Deizijai likās - ja šajā brīdī vajadzētu kaut kur iet, viņa droši vien sapītos pati savās kājās.

Tods atvēra tualetes galdiņa atvilktni un izņēma apmēram desmit collas platu un piecas collas augstu kastīti. Viņš attaisīja vaļā aizvaru, pacēla vāku, un Deizija ieraudzīja, ka tur ir ļoti daudz nodalījumu, kuros atrodas dažādas otiņas, lūpukrāsas un vesela rinda mazu kārbiņu, kurās bija krāsas gan plakstiņiem, gan vaigiem.

“Vai dieniņ!” viņa iesaucās. “Jums jau ir vairāk kosmētikas līdzekļu nekā Volmartā.”

\ “Gluži tā jau nav.” Tods iesmējās. “Tomēr šī kārba man saistās ar atmiņām. Es kādu laiku uzstājos Brodvejā,

un, izejot uz skatuves, nepieciešams kārtīgi nogrimēties, lai starmešu gaismā neizskatītos pēc bāla rēga.”

“Tas izklausās ļoti aizraujoši. Es nekad neesmu bijusi Ņujorkā. Es vispār neko īpaši interesantu neesmu darījusi.”

“Tas bija aizraujoši.”

“Kāpēc jūs atgriezāties?”

“Tur nebija manas mājas,” viņš pavisam vienkārši atteica. “Turklāt vajadzēja parūpēties par māti. Tā nu tas ir iekārtots - viņa rūpējās par mani, kad biju mazs, un es savukārt rūpējos par māti, kad viņa bija kļuvusi veca.

“Ģimene,” Deizija smaidot sacīja, jo bija ļoti pieķērusies mātei un tantei.

“Tā ir. Nu,” Tods možā balsī teica, “sāksim!”

Pēc nepilnas stundas Deizija vērās spogulī kā apburta. Aiz brīnumiem viņa nevarēja izteikt ne vārda. Protams, Deizija nebija pārvērtusies apburošā skaistulē, taču sieviete, kas lūkojās uz viņu no spoguļa, izskatījās dzīvīga, pievilcīga un pārliecināta par sevi. Šāda seja noteikti neizskatītos pēc izbalējušām tapetēm. Turklāt tagad vīrieši Deiziju noteikti ievērotu!

Procedūra nemaz nebija tik nesāpīga. Tods noteikti bija uzstājis, ka jāizplūc uzacis, lai piešķirtu tām līniju.

“Tādas uzacis kā Džounai Krcifordai jūs noteikti negribēsiet, mīļā. Vienu uzacs spalvu viņa izaudzējusi gandrīz trīs collas garu un nosaukusi to par Oskaru vai kaut kā līdzīgi.” Par laimi, Tods tomēr negribēja Deizijai veidot tādas uzacis kā Retai Deivisai, un tāpēc pietika ar to, ka viņš tikai izlīdzināja uzacu kontūras.

Pēc tam Tods Deizijai parādīja, kā uzliekama deko-

ratīvā kosmētika, un izrādījās, ka tas nemaz nav pārāk sarežģīti. Galvenais bija nekrāsoties pārāk stipri un turēt pa rokai salveti un vates piciņu, lai noslaucītu krāsu, ja tās uzlikts par daudz. Pat skropstas nokrāsot nebija grūti, ja vien pirms tam ar salveti no skropstu birstītes noņēma lieko krāsu.

‘‘Nejēgas,” Deizija nomurmināja, aplūkodama spogulī skaisti tumsās skropstas. Tagad tās nemaz vairs neizskatījās pēc kāpuriem.

“Kā, lūdzu?”

“Tic skropstu tušas ražotāji. Viņi ir tīrie nejēgas. Kāpēc nevarēja vienkārši pievienot pamācību, ka pirms skropstu krāsošanas no birstītes jānoņem liekā krāsa?”

“Mīļā, viņiem pietiek raižu jau ar to, ka jābrīdina, lai cilvēki uzmanās un neizbaksta acis ar birstīti vai nemēģina bāzt to mutē. Man šķiet, viņi domā - ja kāds tiešām gribēs lietot skropstu tušu, tad iemācīsies to izdarīt.”

Nūjā, Deizija to bija gribējusi un iemācījusies.

“Man izdevās,” viņa mulsi sacīja, raudzīdamās uz savu atspulgu. Seja izskatījās gluda un gaiša, vaigi - viegli pietvīkuši, acis šķita lielākas, to skatiens - noslēpumains, bet lūpas bija pilnīgas un valgas. Izrādās, tas nemaz nebija grūti.

“Protams, mīļā, izdevās. Tas nav nekas sarežģīts; tikai jāievingrinās un nav jāliek pārāk daudz krāsas. Tagad padomāsim par stilu. Kā jūs visvairāk gribētu izskatīties - pēc dabas bērna, sabiedrības dāmas vai seksīga kaķēna?”

Tods stāvēja mājas durvīs un priecīgs māja ar roku, atvadoties no Deizijas. Viņš nespēja apvaldīt smaidu. Tods pirmo reizi tik ilgi bija pavadījis laiku kopā ar Dci-ziju, lai gan bija viņu redzējis jau agrāk, un jaunā sieviete viņam tiešām patika. Savos gados Deizija bija aizkustinoši naiva, taču moža, asprātīga un vaļsirdīga, un viņā nebija ne miņas no dzīves apnikuma. Deizijai nebija ne jausmas, kā akcentēt to, kas viņas augumā un sejā bija izskatīgs, taču Tods, par laimi, to prata labi. Viņš nodomāja, ka tad, kad būs beidzis strādāt ar Deiziju, viņa izskatīsies tiešām satriecoša.

Tods piegāja pie telefona un uzgrieza kādu numuru. Tiklīdz otrā līnijas galā tika pacelta klausule, viņš sacīja:

“Man ir kāda kandidāte. Deizija Mainora.”

7

GLEns Saikss bija profesionālis. Viņš bija piesardzīgs, pievērsa uzmanību ikvienam sīkumam un nekad neļāvās emocijām. Saikss nevienu dienu nebija pavadījis cietumā; viņam nebija pat neviena brīdinājuma par auto-vadīšanas noteikumu pārkāpšanu, pat neviena talona par ātruma pārsniegšanu. Gluži tā jau nebija, ka Saikss nekad nebūtu pārsniedzis ātrumu, taču autovadītāja apliecībā viņam bija ierakstīts cits vārds - pirms piecpadsmit gadiem Saikss tālredzīgi bija iegādājies personas dokumentus arī ar eitu vārdu.

Viens no iemesliem, kāpēc Saiksam veicās, bija tas, ka viņš izturējās ļoti neuzkrītoši. Viņš nekad nerunāja skaļi, dzēra reti - turklāt nekad to nedarīja darba laikā, tikai vienatnē - un vienmēr rūpējās, lai būtu kārtīgi un pieklājīgi apģērbies, pamatojoties uz teoriju, ka likuma sargi biežāk paturēja acīs tos, kuri slaistījās apkārt netīrās un nevīžīgās drēbēs, it kā netīrība kaut kā varētu pārvērsties par nekrietnību. Ikviens, kas paskatījās uz Saiksu, uzreiz nodomāja, ka viņš ir gluži parasts vidusmēra cilvēks, kuram noteikti ir sieva un pāris bērnu, kā arī pieder māja ar trim guļamistabām samērā vecā dzīvojamo māju rajonā. Saikss nenēsāja ne riņķi ausī, ne ķēdīti ap kaklu, viņam nebija neviena tetovējuma; kaut arī tie bija sīkumi, tomēr cilvēki tādas lietas mēdza ievērot. Gaišbrūnos matus viņš bija īsi apgriezis, un viņam piederēja parasts rokas pulkstenis, kas maksāja tikai trīsdesmit dolāru, lai gan Saikss būtu varējis atļauties daudz dārgāku mantu. Un viņš vienmēr apdomāja, ko runā. Saikss varēja staigāt visur un arī staigāja, kur vien gribēja, nepievēršot sev lieku uzmanību.

Tieši tāpēc viņš bija tik neapmierināts ar Mičclu. Nebūt nebija svarīgi tas, ka meitene mirusi, taču, ja viņas līķis tiktu atrasts, tas uzreiz pievērstu uzmanību. Turpmākā izmeklēšana droši vien paliktu bez rezultātiem, un Saikss bija parūpējies, lai policija neatrastu ne mazāko pavedienu, taču kāda kļūda varēja gadīties vienmēr, un pat policijai reizēm laimējās. Mičels radīja draudus visiem viņu darījumiem; Saikss nešaubījās - ja Mičclu sakarā ar šo meiteņu nāvi uz aizdomu pamata apcietinātu, viņš, mēģinādams izgrozīties, apgabala prokuroram nosauktu visus viņam zināmos vārdus un uzvārdus. Mičela dumjo izdarību dēļ viņi visi varēja nonākt cietumā.

Pats draņķīgākais - ja jau Mičels nevarēja dabūt sev apakšā sievieti, kas bija pie pilnas sajēgas, tad taču to varēja izdarīt citādi. GHB bija tīrais mēsls; reizēm no tā neradās nekāds ļaunums, vienīgi uz kādu laiciņu “pārtrūka filma”. Taču citreiz gadījās, ka smadzenes no tā bija beigtas un pagalam. Varēja taču lietot kaut ko citu, kas tādos gadījumos gluži labi noderēja, piemēram, krietna glāze alkohola. Tomēr nē, Mičclam vajadzēja viņas sazāļot ar GHB, it kā viņš tādējādi varētu kādu apkrāpt, it kā neviens neko nevarētu uzzināt, ja meitenes nepamodās.

Tātad Mičelam vajadzēja pazust. Pat ja mērs Nou-lens nebūtu par to ierunājies, Saikss jau pats bija nolēmis, ka pienācis laiks kaut ko darīt, pirms Mičels viņus visus nav iegāzis. Taču mērs ar visām viņa sasodītajām dienvidnicciski džentlmeniskajām manierēm bija salts un nežēlīgs cilvēks; viņš nebūt neizlikās, ka nespēj aptraipīt rokas ar slepkavību - lai gan Saikss Mičela nogalināšanu būtībā neuzskatīja par slepkavību. Tā vairāk gan bija likvidēšana, tāda kā tarakāna nospiešana, uzminot tam ar kāju.

Tomēr vispirms Saiksam tas nelietis bija jāatrod. Mičelam piemita tikpat spēcīgs pašsaglabāšanās instinkts kā tarakānam, viņš bija kaut kur nolīdis un nerādījās nevienā no parastajām uzturēšanās vietām.

Tā kā Mičels jau bija iebiedēts, Saikss nolēma visu nokārtot klusi. Viņš ar lielu prieku būtu vienkārši aizgājis uz šā draņķa treileru un ielaidis Mičelam lodi pierē, tiklīdz tas atvērtu durvis, tomēr tādas lietas parasti pievērsa uzmanību. Protams, Mičelam bija kaimiņi, un Saikss zināja, ka tie vienmēr mēdz palūkoties pa logu tieši tajā brīdī, kad tas vismazāk vēlams. No Mi-

čcla varēja tik vaļā pavisam neuzkrītošā veidā. Ja veiktos, varētu izdarīt tā, ka tas izskatās pēc nelaimes gadījuma.

Saiksa mašīnu Mičels pazina, tāpēc Saikss aizņēmās vāģi no kāda laba paziņas un lēni apbraukāja Mičela rajonu, ja vien divus noplukušus treilerus un vienu pussa-brukušu māju, kurai līdzās atradās atkritumu kaudzes, varēja saukt par rajonu. Šādās vietās parasti dzīvoja sievietes ar sīki sasprogotiem matiem, ģērbušās cieši piegulošos, notraipītos svīteros bez piedurknēm, no kuru apakšas rēgojās netīro krūšturu lencītes, un vīrieši ar gariem, sapinkātiem matiem, nodzeltējušiem zobiem. Šie ļaudis bija stingri pārliecināti, ka dzīve viņiem nodarījusi pāri un ka visa pasaule ir viņiem parādā. Braucot garām šai vietai, Saikss necentās tieši raudzīties uz trim mājokļiem, kas bija te redzami; viņš šķielēja sānis un centās ieraudzīt Mičela zilo pikapu, tomēr tas šeit neatradās. Saikss nolēma atbraukt šurp vēlreiz pēc tumsas iestāšanās un paskatīties, vai Mičela treilera logi apgaismoti, tomēr īstenībā viņš necerēja, ka tarakāns tik drīz šeit varētu atgriezties.

Noraugoties, kā dzīvo Micels, Saikss vienmēr atcerējās to, ka tikai par mata tiesu pats bija izvairījies no šādas dzīves. Ja viņš nebūtu rīkojies gudrāk un izlēmis prasmīgāk, tad viņš būtu tieši tāds pats kā Mičels. Tagad šī doma viņu biedēja. Taču Saikss savu dzīvi bija sācis pavisam draņķīgās padibenēs, un viņš skaidri saprata Mičela domu gaitu un viņa rīcību. Šajā darbā tā bija priekšrocība, bet Saikss īstenībā tā vairs negribēja dzīvot. Viņš gribēja kaut ko vairāk. Velns parāvis, arī Mičels droši vien gribēja vairāk, taču viņš nekad neko vispār vairs nedabūs, jo nemitīgi pieļāva tik stulbas kļūdas.

Domājot par nākotni, Saikss rūpīgi noglabāja katru dolāru, ko vien varēja ietaupīt. Viņš dzīvoja vienkārši, taču kārtīgi. Saiks netērēja naudu par dārgiem ieradumiem vai netikumiem. Viņš mazliet piedalījās akciju tirgū, izvēloties drošas akcijas, kas gan nesolīja tūlītēju un lielu pelņu, toties deva nelielus ienākumus. Saikss bija iecerējis, ka reiz, kad viņš būs iekrājis pietiekami daudz -lai gan viņš skaidri vēl nezināja, ar cik lielu summu pietiktu, viņš pārstās piedalīties šajā pasākumā un aizbrauks uz tādu vietu, kur viņu neviens nepazīst, uzsāks nelielu biznesu un kļūs par godājamu sabiedrības locekli. Sasodīts, viņš varētu pat apprecēties un apgādāties ar pāris knēveļiem. Šādu ainu Saiksam gan bija diezgan grūti iztēloties, tomēr iespējams tas bija.

Mičcls apdraudēja ne vien Saiksa tuvāko nākotni, bet arī visus viņa plānus. Tos plānus, kas bija ļāvuši Saiksam tikt projām no grausta, kurā viņš bija uzaudzis, plānus, kas viņam bija sagādājuši mērķa izjūtu tad, kad būtu bijis daudz vieglāk vienkārši dreifēt draņķību okeānā. Vienmēr jau bija vieglāk nedarīt neko. Nerūpēties par mājas uzpošanu vai zāles nopļaušanu, tikai tukšot alus kārbas citu pēc citas un smēķēt cigaretes ar zālīti. Nevienam nerūpēja, ka bērniem mājās nav ko ēst; kad tika saņemts kārtējais mēneša čeks, cilvēki pirmām kārtām devās pēc alus kastes un narkotikām, kamēr vēl turējās nauda. Tas bija tik viegli. Daudz vieglāk bija naudu notriekt nekā to izlietot, lai nopirktu pārtiku vai samaksātu par elektrību. Izturīgākie un gudrākie, tādi kā viņš, apjēdza, ka pa grūtāko ceļu iespējams tikt projām no šejienes.

Lai arī kas notiktu, Saikss skaidri zināja, ka tur viņš vairs neatgriezīsies.

Kad Tods Lorenss kaut ko uzsāka, viņš vairs nebija apturams. Deizija centās iekārtot jauno māju tā, lai varētu uz turieni pārcelties, turklāt katru viņas brīvo brīdi savā ziņā bija pārņēmis Tods, tāpēc jaunajai sievietei reizēm šķita, ka viņu sagrābis viesulis un nelaiž vaļā. Deizija to spēja izturēt vienīgi tāpēc, ka viņas izskats pārvērtās acīm redzami.

Deizijai nepietika dūšas izmēģināt pārtapt par “seksīgo kaķēnu”, un viņa īsti nezināja, kāda tad varētu izskatīties “sabiedrības dāma”, tāpēc viņa izvēlējās “dabas bērna” izskatu. Šķita, ka tas viņai piederētos vislabāk, tomēr Tods domāja citādi.

“Man šķiet, ka mēs izvēlēsimies sabiedrības dāmas veidolu,” Tods laiskā tonī noteica, kad Deizija sestdien bija ieradusies pie viņa, lai kopīgi dotos iepirkties un aizbrauktu uz skaistumkopšanas salonu Hantsvilā. Rokas sānos iespriedis, Tods noskatīja Deiziju no galvas līdz kājām. “Jūsu sejai labāk piestāvēs šāda veida matu griezums.”

“Vai tad “sabiedrības dāmai” ir noteikts matu griezuma stils?” Deizija neticīgi jautāja.

“Protams. Vienkāršs, nekā lieka, ļoti elegants griezums. Mati nekad nav pārāk gari, manuprāt, tikai līdz pleciem. Man jau kaut kas ir prātā - jums patiks. A, starp citu, šodien izdursim jums arī caurumus ausīs.”

Deizija kā aizsargādamās satvēra ausu ļipiņas.

“Kāpēc? Nedomāju, ka mana izskata pārvērtībai jāsaistās ar asinsizliešanu.”

“Tāpēc, ka klipšu tipa auskari ir drausmīgi neērti, dārgā. Neraizējieties, tas nav sāpīgi.”

Deizija pameta skatienu uz Toda ausu ļipiņām, cerot, ka tajās nebūs caurumu un viņa varēs atteikties, atrunājoties, ka viņš pats nezina, ko ieteic. Taču viņai nelaimējās - Todam abās ausu ļipiņās vīdēja sīki ierobi. Viņš pasmaidīja un paplikšķināja Deizijai pa roku.

“Esiet nu drosmīga,” viņš, uzmundrinot Deiziju, sacīja. “Skaistums prasa upurus.”

Deizijai nelikās, ka viņa būtu tik drosmīga, lai spētu apturēt griežamies ratu, ko pati bija iekustinājusi. Viņa joprojām centās izdomāt kādu pārliecinošu iemeslu, kāpēc nevajadzētu caurdurt kādu viņas ķermeņa daļu, bet Tods viņu itin vienkārši iestūma mašīnā, un abi devās uz Hantsvilu.

Vispirms viņi iegriezās skaistumkopšanas salonā. Līdz šim Deizija bija apmeklējusi tikai Vilmas frizētavu, un tā no šā salona atšķīrās kā nakts no dienas. Šeit Deizijai uzreiz pajautāja, ko viņa vēlētos iedzert. Vilma mēdza tikai apvaicāties, vai klientei jāsteidzas. Deizija jau pavēra muti, lai palūgtu tasi kafijas, taču Tods, acīm iedzirksto-tics, sacīja:

“Vīnu. Viņai jānomierinās.”

Reģistratore, pārsteidzoši skaista sieviete ar īsiem, platīnblondicm matiem un patīkamu smaidu, smiedamās atnesa vīnu. Deizijai vīns tika pasniegts īstā vīna glāzē, nevis vienreizējās lietošanas plastmasas glāzītē, kā viņa bija domājusi. Tomēr, labi pārdomājot, Deizija nosprieda, ka Tods savu aizbilstamo nebūtu vedis uz tik lētu salonu, kur vīnu pasniedz plastmasas traukā.

Reģistratore paskatījās savā piezīmju grāmatā.

“Ar jums strādās Eimija. Viņa ir mūsu vislabākā sti-liste, tāpēc droši varat atslābināties un paļauties uz viņu. Kad Eimija būs beigusi, jūs izskatīsieties burvīga.”

“Es viņai pateikšu pāris vārdu, pirms dodos projām,” Tods teica un nozuda kādās durvīs.

Deizija iedzēra malciņu vīna. Projām? Tods viņu te atstāja vienu? Viņai kļuva pavisam šķērmi ap dūšu. Ak Dievs, viņa to nespēja!

Tomēr tas bija vajadzīgs.

Pēc trim stundām, izdzērusi jau trīs glāzes vīna, Deizija jutās tā, it kā būtu spīdzināta. Matos viņai bija satrieptas asi smakojošas ķimikālijas, kas tos bija padarījušas spilgti dzeltenīgi baltus, un Deizija izskatījās kā panku meitene, ko televīzijas evaņģēlists pārbiedējis ar sprediķi. Kad šīs vielas tika izskalotas ārā, stiliste ar tādu kā krāsotāja otu matos ietriepa kādu citu vielu, turklāt apstrādājot katru šķipsnu atsevišķi un tūlīt pēc tam to ietinot sudrabotā staniola papīrā, lai tā nesaskartos ar citām šķipsnām. Nu Deizija no panku meitenes bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu citplanētietei, kurai no galvas uz visām pusēm slējās antenas signālu uztveršanai no satelītiem.

Pa to laiku Deizijas uzacis tika apziestas ar vasku -ai! - un viņai vienlaikus izdarīja gan manikīru, gan pedikīru. Tagad Deizijas nagi bija rūpīgi izveidoti vienādā garumā un nolakoti ar caurspīdīgi rožainu laku, galiņus atstājot bālākus. Taču viņas kāju nagi bija nolakoti koši sarkani. Deizija centās atcerēties, vai vispār kādreiz lakojusi kāju nagus - laikam gan nekad, un, ja viņa tomēr to būtu darījusi, tad izvēlētos bāli rožainu laku, kas tik tikko pamanāma. Nemūžam viņa nebūtu lakojusi nagus tik uzkrītoši sarkanā krāsā. Taču rezultāts bija pārsteidzošs un brīnišķīgi pavedinošs. Deizija turēja kailās kājas paceltas un raudzījās uz kāju pirkstiem un to sarkanajiem nagiem, domājot, ka tagad tās nemaz vairs neatgādina viņas pašas kājas. Žēl, ka Deizijai nebija tādu sandaļu, kurās šie nagi būtu redzami. Viņai gan bija iešļūcamas sandalītes, taču tās nevarēja valkāt darbā.

Beidzot procedūras mokošā daļa bija galā. Viņas mati tika izvīstīti no staniola, izmazgāti, un Deiziju atkal apsēdināja stilistes krēslā. Izdzērusi trīs glāzes vīna, Deizija pat aci nepamirkšķināja, kad Eimija sāka darboties ar grieznēm, veikli šņāpdama nost šķipsnu pēc šķipsnas. Tās krita lejā un krājās uz grīdas. Deizija izdzēra glāzi tukšu un pastiepa roku, vēlēdamās saņemt papildinājumu.

“Ak, man šķiet, ka tagad jūs varēsiet iztikt bez stiprināšanās,” Tods teica laiskā un uzjautrinātā tonī. “Cik daudz jūs jau esat izdzērusi?”

“Šī bija tikai trešā glāze,” Deizija paziņoja.

“Dārgā, es ceru, ka jūs šorīt esat kaut ko ēdusi.” “Protams. Un Eimija man iedeva radziņu. Trīs glāzes trīs stundu laikā nemaz nav daudz, vai ne?” Piepeši Deizija satraucās. “Es taču neesmu iereibusi, vai ne?” “Varbūt mazliet. Paldies!” Tods, galvu pagriezis, sacīja Eimijai.

Eimija, gara un slaida jauna sieviete, kuras melnie mati bija apgriezti ļoti īsi, uzsmaidīja Todam.

“Man tas sagādāja prieku. Es būtu ar mieru ziedot pat divus radziņus, lai redzētu, kā sieviete spēj pārvērsties.'”

Tods atspiedās pret reģistrācijas galdu, tērpies parastajās smilškrāsas biksēs un zilā zīda kreklā, un noraudzījās, kā Eimija ar apaļas sukas palīdzību žāvējot veido Deizijas matus. To vēroja arī Deizija, juzdamās gluži nobijusies, jo acīmredzot nākamajā reizē viņai tas būs jādara pašai. Tas neizskatījās grūti, taču sākumā arī skropstu krāsošana viņai bija šķitusi vienkārša.

Deizija atvieglota nopūtās, kad pēc pēdējās mazgāšanas mati arvien vēl izskatījās tumši, lai gan viņa jutās nedaudz sašutusi, ka pēc trīs stundu ilgām mocībām rezultāts bija tik nemanāms. Nu, vismaz viņa bija redzējusi matos triepjam citronbālo krāsu, tāpēc bija skaidrs, ka kaut kas ar viņas matiem ir izdarīts. Tomēr, noraugoties, kā Eimija žāvē matus ar fēnu, Deizija manīja, ka viņas mati kļūst arvien gaišāki. Tie nebija bālā citronu krāsā, bet patiesi gaiši mati. Un tajos bija jaušami dažādi toņi - mati iemirdzējās brīžam zeltainā, brīžam bālā smilšu krāsā.

Kad Eimija bija beigusi darboties, viņa noņēma Deizijai apmetni, un jaunā sieviete ar pavērtu muti raudzījās savā atspulgā. Viņas nespodrie, pelēcīgi brūnganie mati pastāvēja vairs tikai neskaidrās atmiņās. Sie mati bija mirdzoši un kupli. Tie viļņojās, kad Deizija pakustināja galvu, un tad atkal nogūla tieši tur, kur tiem nācās būt. Griezums bija vienkāršs, kā Tods jau bija solījis; mati tik tikko sniedzās līdz pleciem, to gali bija viegli ieliekti uz iekšu, un augšējās šķipsnas brīvi un eleganti nošķīrās uz vienu pusi no celiņa.

Eimija izskatījās bezgala apmierināta. Tods viņu apskāva un noskūpstīja uz vaiga.

“Tev tas izdevās. Klasiski.”

“Viņai ir labi mati,” Eimija teica, pieņemdama Toda uzslavu un savukārt noskūpstīdama arī viņu uz vaiga. “Tie nav pārāk biezi, tomēr spēeīgi, un mata apvalks nav bojāts. Ja viņa lietos atbilstošus veidošanas līdzekļus, tad var katru dienu tā izskatīties.”

Labi, ka šeit bija Tods, jo Deizija jutās gluži apreibusi. Viņš parūpējās, lai Deizija iegādātos Eimijas ieteiktos matu veidošanas līdzekļus, atgādināja, lai Deizija izraksta čeku par saņemtajiem pakalpojumiem - viņa bija tik apmulsusi, ka nedomājot būtu devusies projām, - un, paldies Dievam, Tods vadīja mašīnu. Deizija īsti nesaprata, vai viņu ietekmējis vīns vai arī jauno iespaidu gūzma, taču jaunajai sievietei likās, ka viņa nevis iet, bet lido.

Labi, ka līdzās bija Tods, jo visai drīz viņi apstājās pie liela tirdzniecības centra, kur viņai ausu ļipiņās izdūra caurumus. Tam bija nepieciešama aptuveni minūte -Deizija sajuta tikai vieglu kniebienu -, un tad jau viņa devās tālāk, bet ausīs bija iestiprinātas smalkas zelta ska-

vinas.

■>

Tods Deiziju vadāja vēl četras stundas, kamēr viņa bija gluži bez spēka. Viņa pielaikoja tērpus, līdz pavisam pagura, un pamazām sāka saprast, ko nozīmē frāze “sabiedrības dāma”. Tērpi bija darināti vienkāršā stilā, piemēram, taisni smilškrāsas svārki, kas tika valkāti kopā ar baltu blūzi bez piedurknēm. Taču tērps bija piegulošs, svārku mala sniedzās tikai līdz ceļgaliem, bet šaurā josta izcēla vidukli.

“Sabiedrības dāmas, kuras jau paaudžu paaudzēs ir bagātas, nekad nevalkā uzkrītošus tērpus,” Tods teica. “Viņas ģērbjas šķietami vienkārši, nevainojami un atturīgi.”

Deizija nopirka arī kurpes, graciozas sandales, kas ļāva redzēt kairinošos, sarkanos kāju nagus, un klasiskas laiviņas ar divas collas augstiem papēžiem melnā un brūngani pelēcīgā krāsā.

“Nekādā ziņā baltas, mīļā,” Tods stingri noteica. “Baltā krāsā drīkst būt apavi atpūtai un izklaides pasākumiem, tikai ne laiviņas.”

“Bet...”

“Nekāds “bet”! Paļaujieties uz mani.”

Līdz šim Toda gaume bija nevainojama, tāpēc Dci-zijai galu galā nekas nebija vairs iebilstams. Var jau būt, ka arī viņas gaumei bijusi sava nozīme, jo visu, kas bija paticis Deizijai, arī Tods atzina par labu. Vienkārši agrāk Deizijai nebija radusies apņēmība kaut ko darīt sava izskata labā, arī īpaša motīva jau līdz šim viņai nebija. Deizija bija turējusies pie tā, kas labi pazīstams, ērts un viegli panākams. Izrādījās, ka loti daudz jāpūlas, lai izskatītos labi, turklāt Deizija nekad vēl nebija sevi uzskatījusi par glītu vai elegantu. Izskatīgā māsa vienmēr bija Beta, turpretī Deizija bija uzņēmusies gudrās un mācītās māsas lomu. Varbūt Deizija nespētu izskatīties labi bez jebkādām pūlēm - tā, kā tas padevās Betai, - tomēr tagad bija pilnīgi skaidrs, ka viņa tiešām ir ļoti izskatīga, un tā bija tikai Deizijas pašas vaina, ka līdz šim viņa to nav sapratusi.

Deizija pat vairs necentās skaitīt, cik naudas iztērējusi. Tā tika tērēta viņas pašas labā. Deizija iegādājās ne tikai tērpus, lai gan tie bija paši lielākie pirkumi. Viņa nopirka arī smaržas, pāris elegantu rokassomiņu un auskarus, kas viņai patika. Tods pierunāja Deiziju nopirkt arī kāju sprādzi un, acīm draiski ieziboties, pavēstīja:

“Dārgā, nekas nevar būt seksīgāks par šo mantiņu.”

Beidzot viņi brauca uz māju pusi. Deizija sēdēja klusi, viņa arvien vēl nebija pilnīgi atguvusies pēc visiem pārdzīvojumiem. Ja kosmētikas līdzekļu izmantošanu varētu nosaukt par tādu kā cīņas paveidu, tad Deizija šodien bija uzsākusi šo cīņu. No šīs dienas viņas dzīve bija pārvērtusies. Tagad ne vien citi cilvēki redzēs, ka viņa ir kļuvusi citāda, bet arī viņa pati uz sevi raudzījās pavisam savādāk. Deizija vienmēr bija samierinājusies ar to, ka turas maliņā, uzskatīdama, ka neko vairāk nav pelnījusi. Tagad viss bija pārvērties. Lai arī kā viņai veiktos iepazīšanās ar vīriešiem, no šā brīža Deizija bija apņēmusies vienmēr izskatīties pēc iespējas labāk - kaut vai sava pašlepnuma dēļ.

“Ja drīkstu jautāt,” Tods sacīja, kad viņi klusējot bija nobraukuši apmēram desmit jūdžu, Deizijai arvien vēl prātā pārcilājot dienas iespaidus, “kas ierosināja šos pārvēl*tību uzplūdus? ”

Deizija nopūtās un atbalstīja galvu pret sēdekļa atzveltni, aizvērdama acis.

“Mana trīsdesmit ceturtā dzimšanas diena.”

“Tiešām? Man likās, ka jums vēl nav ne trīsdesmit.”

Kaut arī nogurusi, Deizija pasmaidīja.

“Tiešām?”

“Dieva vārds! Varbūt tāpēc, ka jums ir tik svaiga āda, -jūs droši vien neesat daudz uzturējusies saulē, vai ne?”

“Pārāk daudz ne. Es gan mazliet sauļojos, bet saulē viegli varu apdegt.” Turklāt visbiežāk Deizija gan bija sēdējusi istabā, degunu grāmatā iebāzusi.

“Tas ir labi. Turklāt jūs izturaties ar tik apburošu nevainību, ka izskatāties jaunāka, nekā esat īstenībā.”

Deizija atvēra acis, juzdama, ka pietvīkst.

“Es reti kaut kur izeju,” viņa atzinās. “Arī tāpēc gribēju mainīt izskatu. Es gribu apprecēties, un jāatzīst -ar tādu izskatu, kāds man bija agrāk, neviens man nepievērsa uzmanību.”

“Tagad viss būs citādi,” Tods teica, uzsmaidot viņai. “To es varu garantēt.” Viņš uz brīdi apklusa, tad jautāja: “Vai jūs interesē kāds konkrēts vīrietis?”

Deizija papurināja galvu, juzdama, cik brīnišķīgi sašūpojas mati. Augstā debess, tas bija apbrīnojami!

“Nē. Es gluži vienkārši gribēju iepazīties. Agrāk es vēl nekad neesmu apmeklējusi naktsklubu, bet man šķiet, ka varbūt vajadzētu to darīt. Vai jūs zināt kādu labu naktsklubu?” Deizija pārāk vēlu aptvēra, ka tajos klubos, kurus apmeklē geji, viņai droši vien nebūtu sevišķi labu izredžu iepazīties.

“Esmu dzirdējis, ka Bufalo klubs esot ļoti labs,” Tods nevērīgi ieteicās. “Vai jūs dejojat?”

“Esmu mācījusies dejot, lai gan pēc tam man nav bijis daudz izdevības to darīt. Dejošana ir labs veids, kā

atraisīt sarunu, vai ne?”

> %

“Ļoti labs.” Tods nopietni sacīja. “Varbūt jūs kaut kur varētu doties jau šovakar?”

“Nezinu.” Lai Deizija viena dotos uz naktsklubu, vajadzēja saņemt drosmi, bet šī diena viņu bija pagalam nogurdinājusi.

Tods paskatījās uz jauno sievieti, tad atkal pievērsa uzmanību ceļam.

“Ja cilvēks ir kaut ko uzsācis, tad bieži vien izrādās, ka ir vieglāk to nekavējoties turpināt, nekā pārtraukt un tad atkal sākt no jauna.”

Viņš laikam gan domāja, ka Deizijai vajadzētu doties uz klubu jau šovakar pēc visas garās, nogurdinošās dienas, ko viņa bija pavadījusi, mainot ārējo izskatu.

“Es padomāšu,” viņa teica. Piepeši Deizijai ienāca prātā kāda doma. “Es taču neprotu izturēties kā “sabiedrības dāma”. Vai man jādara kaut kas īpašs...”

“Nē,” Tods viņu pārtrauca. “Tas tikai ir tāds stils. Nejauciet izskatu un izturēšanos ar personību. Esiet tāda, kāda esat, un jums nevajadzēs ne par ko raizēties.”

“Agrāk, kad biju tāda, kāda esmu, uz mani neviens neskatījās,” Deizija skumīgi sacīja.

Tods iesmējās.

“Toties tagad skatīsies, mīļā. Tagad skatīsies.”

8

VAi tu jau esi atradis Mičelu?” Tempis Noulens

jautāja.

“Vēl ne.” Saiksu kaitināja tas, ka mērs to viņam prasīja. Ja jau Saikss Mičclu būtu atradis, tad taču būtu pateicis, vai ne? “Es domāju, viņš kādu nedēļu slēpsies un tad vai nu nospriedīs, ka meitenes nāve nekādas nepatikšanas nav sagādājusi, vai arī kļūs nemierīgs un izdomās, ka būtu droši atrast kādu citu darbiņu, kamēr nebraukā uz parastajiem maršrutiem. Man viņš nekur nespruks. Tiklīdz parādīsies, es to zināšu jau pēc piecām minūtēm.”

“Misters Filipss nebija apmierināts. Tai meitenei bija ļoti labs pircējs. Tagad viņš atradis citu piegādātāju, un tā nauda mums aizgājusi gar degunu. Misters Filipss grib, lai Mičclu novāc.”

“Tas tiks izdarīts. Bet esi pacietīgs. Ja sākšu celt troksni, Mičels kaut ko nojautīs un pazudīs krūmos kā trusis.”

“Misters Filipss negrib būt pacietīgs. Tā bija liela nauda.”

Saikss paraustīja plecus. Ja meitenes bija nevainīgas, viņu cena vienmēr bija augsta, bet reizēm kādam klientam bija īpašas prasības, un viņš bija gatavs maksāt krietnu žūksni. Saikss gan nesaprata, kā var maksāt bargu naudu tikai par seksu ar nevainīgu skuķi, bet varēja būt, ka tam ir arī citi iemesli. Saikss gan nedomāja, ka ar tām meitenēm tiek izdarīti rituālas upurēšanas akti, taču viņš bija dzīvojis pietiekami ilgi un redzējis pietiekami daudz, lai par dažu labu klientu nedotu ne plika graša. Tomēr tā nu nebija viņa darīšana, kas notiek ar meitenēm pēc tam, kad viņas tika piegādātas. Viņi bija tirgotāji un nekas vairāk.

“Kā jau teicu, Mičels drīz vien uzradīsies, un es momentā viņu dabūšu rokā.” Saiksam vajadzēja censties, lai balsī nebūtu manāma nepacietība. Cik bieži tad viņam to vajadzētu atkārtot? Mičels jau bija tikpat kā notverts. Un bizness pa to laiku turpinājās. “Paredzams, ka nākamās otrdienas vakarā ienāks Vēl viena krava, piecas meitenes. Man šķiet, ka nevajadzētu viņas vest uz parasto vietu, - ja Mičels tomēr ir palaidis muti. Arī tāpēc es negribu pārāk uzkrītoši viņu meklēt; ja Mičels nobīsies, viņš var doties pie apgabala prokurora un mēģināt pats vieglāk tikt cauri, nosaucot mūsu vārdus. Vai vari iedomāties kādu citu vietu, drošāku, kur tās meitenes ieslodzīt?”

Mērs, raukdams pieri, paberzēja skaustu. Pats grūtākais bija tas, ka vajadzēja sameklēt vietu, kas būtu pietiekami norobežota no nejaušiem, ziņkāriem skatieniem, taču neatrastos tik vientuļā apkaimē, kur mašīnas nekad nemēdz braukāt. Lauku ļaudis bija drausmīgi vērīgi. Ja viņi ieraudzītu automašīnu lukturu gaismu, kur nevienai mašīnai nevajadzētu atrasties, viņi sāktu pētīt, - un šie cilvēki parasti nēsāja līdzi vismaz divdesmit otrā kalibra šauteni. Lauku ļaudis vienmēr uzmanīja, kas notiek kaimiņu mājās. Tas bija jauki ikvienam no viņiem, bet varēja kļūt ārkārtīgi nepatīkami tiem, kuri centās palikt nemanīti. Līdz šim viņi meitenes bija turējuši vecā ceļojumu treilerā, kas bija novietots diezgan tālu no dubļainā ceļa. Sausā laikā šis ceļš pats par sevi noderēja brīdinājumam, jo ikviena mašīna, kas pa to tuvojās, sacēla tik lielus putekļu mākoņus, ka tic bija saredzami jau pa gabalu labu brīdi pirms mašīnas parādīšanās.

“Es kaut ko atradīšu,” viņš teica. “Ja neko citu nevarēs izdomāt, noīrēšu lielu preču pārvadāšanas konteineru.”

Viņi arī agrāk kritiskos brīžos bija tā darījuši. Apbrīnojami, cik maz uzmanības cilvēki mēdza pievērst kravas konteineriem. Tajā meitenes gan nevarēs nomazgāties kā ceļojumu treilerā - un mazgāšanās viņām vienmēr bija ārkārtīgi nepieciešama -, bet klientam tomēr vajadzēs ņemt piegādāto preci, kaut arī tā nebūt saldi nesmaržoja, jo viņu bizness galu galā nebija nekāds iepazīšanās dienests. Taču izmantot īrētu konteineru arī nebija īpaši patīkami, lai arī kur viņi to novietotu, agrāk vai vēlāk uzradās vietējais pilnvarotais un gribēja pārbaudīt konteinera saturu. Tāpēc nācās braukāt apkārt līdz brīdim, kad klienti bija gatavi meitenes pievākt, tad norunāt kaut kur ar viņiem tikšanos un ātri veikt darījumu. īrēts kravas konteiners tiešām nebija pats labākais variants.

Iepīkstējās mēra peidžers. Viņš to apklusināja un paskatījās, kas bijis zvanītājs.

“Man jāiet, bet es tev piezvanīšu, kad būšu sameklējis citu vietu. Dieva dēļ, tikai atrodi Mičelu!”

Deizija apstājās pie aizvērtajām Bufalo kluba dubultajām durvīm. Pēc pamatīgām pārdomām viņa bija izlēmusi, ka šī būtu īstā vieta un šis - īstais brīdis, lai debitētu jaunajā izskatā un izmēģinātu vīriešu valdzināšanas jauno veidu. Deizija jutās nogurusi no kosmētikas salonā pārciestajām mocībām un iepirkšanās, taču vienlaikus viņa šūpojās sajūsmas viļņos. Kad pēc iepirkšanās brauciena Deizija bija atgriezusies mājās, viņa jau no priekšnama neuzsauca sveicienu, kā parasti mēdza darīt, bet tūlīt devās uz virtuvi, kur māte un tante Džo nodarbojās ar persiku konservēšanu. Māte bija palūkojusies uz viņu, tad satraukta paskatījusies visapkārt un asi noprasījusi: “Kas jūs tāda esat?”

Deizija bija sākusi ķiķināt. Tad māte ar tanti Džo aiz prieka iespiegušās un metušās viņai klāt, apjūsmodamas gaišos matus un eleganto griezumu. Persiku konservēšanu nevarēja pārtraukt, tāpēc māte un tante turpināja darboties, bet Deizija atnesa no mašīnas visas somas ar iepirkumiem un izlika apskatei savu guvumu, kura apjoms bija tiešām apbrīnojams.

Deizija sanesa visus pirkumus augšā, savā istabā, un sāka likt tērpus skapī, bet nespēja pretoties kārdinājumam visu vēlreiz uzlaikot. Kad Deizija uzvilka vienus no jaunajiem, glītajiem svārkiem un klasisko, balto blūzi bez piedurknēm, kā arī pelēkbrūnās kurpes ar augstajiem papēžiem, viņu pārņēma sajūsmas trīsas, par spīti nogurumam. Sī elegantā, izskatīgā sieviete tiešām bija viņa. Deizija nebija izcili skaista - tāda viņa nekad nevarētu kļūt, bet šķietami vienkāršais matu griezums un sakārtojums akcentēja to, kas viņas vaibstos bija skaists, un tagad viņa izskatījās... nu, varbūt atturīga, taču vairs ne garlaicīga. Turklāt dodam bija taisnība - kāju sprādze ap labo potīti bija satriecoši seksīga.

Nelikt lietā jauno izskatu būtu tīrais kauns. Varēja gadīties, ka Deizijai pašai vairs neizdodas tā sakārtot matus. Turklāt viņas seju bija uzposusi stiliste...

To apsvērusi, Deizija dziļi ievilka elpu.

Tagad - vai nekad.

Tā nu viņa stāvēja pie Bufalo kluba, pie liela kautri mūzikas naktskluba, kas atradās tūlīt aiz Medisonas apgabala robežas. Te spēlēja orķestris, bija plaša deju grīda, un klubam bija diezgan laba reputācija. Runāja, ka šad tad te notikuši kautiņi un viens otrs arī sadurts, bet nebija taču tā, ka sievietes nevarētu te justies droši. Otra priekšrocība, ka ieejas maksa bija tikai divi dolāri; Deizija šodien bija tā iztērējusies, ka vajadzēja mazliet pietaupīt.

Deizija zināja - ja viņa domātu ilgi, tad pavisam nobītos, tāpēc saņēma dūšu un devās uz priekšu. No mazas vakara somiņas, kas garā siksniņā šūpojās plecā, viņa izņēma divus dolārus. Rokassoma, ko Deizija nēsāja ikdienā, bija tik liela, ka tajā varētu salikt pārtiku gandrīz mēnesim, un Tods bija uzstājis, ka viņai nepieciešama elegantāka somiņa.

“Kad ejat izklaidēties, neņemiet līdzi necik daudz,” viņš mācīja. “Tikai tēriņam nepieciešamo naudu, mutautiņu, lūpukrāsu - un krūšturī paslēpiet savu kredītkarti.”

Vairāk neko jau Deizija arī nevarēja ielikt mazajā, spēļlictai līdzīgajā somiņā.

Pie durvīm stāvēja liela auguma vīrietis, tērpies zilos džinsos, zābakos un melnā T kreklā; viņš paņēma no Deizijas divus dolārus un ielaida viņu klubā, kur jauno sievieti uzreiz ietvēra krāsainas gaismas zibšņi, skaļa mūzika un vēl skaļākas sarunas. Cilvēki, cenšoties sadzirdēt cits cita balsi, runāja tik skaļi, it kā gribētu pārkliegt orķestri. Klubs bija ļaužu pilns kā murds. Deiziju kāds pastūma no mugurpuses, un viņa neviļus uzgrūdās garai sievietei ar kupliem, rudiem matiem, - tā uzmeta Deizijai aizkaitinātu skatienu.

Deizija sāka murmināt atvainošanās vārdus, bet tad atcerējās, ka viņa apņēmusies vairs nemurmināt, turklāt klusa murmināšana te tik un tā nebūtu sadzirdama.

“Atvainojiet!” viņa skaļi un skaidri pateica un, augsti pacēlusi galvu, virzījās tālāk. Deizija ar vieglu saviļņojumu nodomāja, ka viņas mati izskatās labāk nekā tai sprogainajai rudmatei. Agrāk Deizija nekad nebija domājusi, ka viņas mati varētu izskatīties labāk nekā citām sievietēm.

Beidzot Deizija nonāca samērā mierīgā vietā, kur varēja apdomāt, kā tagad rīkoties. Bāra lete bija liela četrstūra veidā, tai visgarām bija izvietoti augsti ķeblīši, un pie letes drūzmējās cilvēki. Uz deju grīdas līgojās pārīši,

zibsnīja krāsaina gaisma, bet mūziķu grupa spēlēja pavadījumu solistam, kas dziedāja kādu mīlas dziesmu. Grupa atradās uz neliela paaugstinājuma, bet ap to bija ierīkots norobežojums - tāds kā smalks stiepļu žogs.

Tas Deizijai nepatika. Varbūt Bufalo klubā nemaz tik droši nevarēja justies, kā viņai bija stāstīts.

Ap deju grīdu diezgan nekārtīgi bija izvietoti daudzi galdiņi, bet tie visi jau bija aizņemti. Grīdu no vienas vietas klāja zāģskaidas un zemesriekstu čaumalas, bet džinsos tērpušās oficiantes te ienira drūzmā, te atkal iznira no tās, izveieīgi noturot līdzsvarā paplātes ar pasūtījumiem.

Deizija nodomāja, ka ar savu tērpu ir pārcentusies. Šķita, ka te pieņemts ierasties džinsos - tos valkāja gan vīrieši, gan sievietes, lai gan šur tur Deizija manīja arī kādu meiteni, kas bija pie īsiem svārciņiem uzvilkusi kakla mugurpusē sasienamu “topu” bez piedurknēm un ar atkailinātu muguru, bet kājās apāvusi kovboju zābaciņus. Tods būtu nicīgi nosprauslājies un šādu kombināciju nosaucis par “bezgaumīgu”.

Deizija bija uzvilkusi smilškrāsas svārkus un balto blūzi bez piedurknēm, atpogājot divas augšējās pogas, bet kājās uzāvusi laiviņas. Zeltītā kāju sprādze pievērsa uzmanību viņas slaidajām, kailajām kājām. Viņa izskatījās atturīgi eleganta, un Bufalo klubā šāds tērps acīmredzot nebija gluži parasts.

“Ei, sveika!” Kāds vīrietis stingri satvēra Deiziju ap vidukli un pagrieza riņķī. Viņa sev priekšā ieraudzīja smaidošu, tumšmatainu vīrieti ar alus pudeli rokā.

“Sveiks,” Deizija atbildēja. Viņai vajadzēja gandrīz kliegt, lai dzirdētu pati savus vārdus.

. f

“Vai jūs te esat kopā ar kādu?” viņš jautāja, noliekdamies tik tuvu, ka viņa mute atradās Deizijai pie pašas auss.

Vai dieniņ, viņš taču flirtē, Deizija piepeši aptvēra. Viņš grib iepazīties! Šis vīrietis tiešām centās iepazīties ar viņu!

“Ar dažiem draugiem,” Deizija meloja, jo viņai likās, ka tā būs piesardzīgāk. Galu galā vīrietis bija gluži svešs.

“Vai jūsu draugi neiebildīs, ja nāksiet ar mani padejot?” viņš jautāja.

Vīrietis smaidīja, un viņa skatiens bija draudzīgs, tāpēc Deizija atbildēja: “Nebūt nē,” - un viņš nolika alus pudeli, saņēma Deiziju aiz rokas un veda uz deju grīdu.

Debess augstā! Izrādījās, tas bija tik viegli! Deizija kā apreibusi iekļāvās vīrieša rokās. Viņš turēja cieši, tomēr ne tik tuvu, lai Deizija justos apmulsusi. Pašā sākumā likās, ka viņa vairs nepratīs dejot - galu galā viņa tik sen to nebija darījusi -, bet vīrietis kustējās ļoti droši, un Deizija atklāja, ka bez jebkādas domāšanas viņas kājas pašas dara tieši to, kas jādara.

“Es esmu Džcfs,” viņš teica, atkal pielikdams muti Deizijai pie pašas auss, lai viņa varētu sadzirdēt.

“Deizija,” viņa atbildēja.

“Vai agrāk jau esat šeit bijusi? Liekas, es jūs te neesmu redzējis, un ticiet - es jūs noteikti būtu ievērojis.”

Deizija papurināja galvu - vienkārši tādēļ, lai sajustu, kā nošūpojas matu vilnis.

“Esmu te pirmo reizi.”

“Lai nu tā nebūtu pēdējā...” Džefs piepeši apklusa, pagriezās un aizkaitināts paskatījās uz vīrieti, kas bija uzsitis viņam uz pleca.

“Vai drīkst lūgt?”

“Nē!” Džefs asi atcirta. “Pie velna, ko tu iedomājies, - ka te ir kāda vidusskolas ballīte, vai? Lasies. Es pirmais viņu ievēroju.”

Otrs vīrietis, kalsns gaišmatis, arī tērpies stingra auduma džinsos un T kreklā, nosmīnēja.

“Ko nu, Džef, neesi egoists!” Viņš veikli saķēra Dcizi-jas roku un aizrāva viņu projām no Džefa.

Deizija pār plecu platām acīm paraudzījās uz Džefu, it kā gaidīdama, kas notiks. Džefs pasmīnēja un, paraustījis plecus, devās pie sava galdiņa.

“Vai jūs esat draugi?” Deizija jautāja gaišmatim.

“Jā, mēs kopā strādājam. Starp citu, es esmu De-

• * ■>} mjs.

“Deizija,” viņa atkal sacīja.

Mīlas dziesma beidzās, un orķestris tūlīt sāka spēlēt līnijdeju. Dejotāji izkārtojās rindās, un Dcnijs nostādīja Deiziju sev pretī.

“Pagaidiet!” viņa izmisīgi pretojās. “Pis to neprotu!”

“Tas ir viegli!” viņš sauca. “Tikai skatieties, ko daru es.”

Līnijdcja ietvēra piesitienus ar kājām un ātrus pagriezienus, Deizijai izdevās piesist papēžus un virpuļot, pārāk neatpaliekot no citiem. Vienu brīdi viņi ar Deniju uzskrēja viens otram virsū, un Deizijai sanāca smiekli pašai par sevi. Viņa te savā “sabiedrības dāmas” tērpā bija tik ļoti nevietā, visapkārt lēkāja ļaudis, kas bija

ģērbušies džinsos un krekliņos bez piedurknēm, tomēr tas bija jautri. Deizija nebija te pavadījusi pat ne desmit minūtes, tomēr viņai uzmanību bija pievērsuši jau divi vīrieši. Tik lielu uzmanību viņa nebija pieredzējusi... ai, visu trīsdesmit četru gadu laikā.

Līnijdeja beidzās, un orķestris sāka spēlēt citu deju, lēnu, lai dejotāji varētu gūt atelpu. Denijs tikko bija aplicis roku Deizijai ap vidu, bet viņam piebikstīja kāds cits vīrietis, un Denijs atlaida jauno sievieti vaļā, atdodams to pienācējam. Šis vīrietis bija gados vecāks, varbūt pat gadus piecdesmit vecs, ar īsu, pelēcīgi brūnu bārdu un gandrīz vai Deizijas augumā. Tomēr dejot viņš prata. Vīrietis uzsmaidīja viņai, teikdams: “Es esmu Hovards,” -un prasmīgi apgrieza Deiziju riņķī. Viņa smējās, noreibusi aiz satraukuma un prieka, kad abi atkal saķērās rokās, un vīrietis satvēra viņu ap vidukli.

Hovards labprāt rādīja savu dejotprasmi, tāpēc Deizija visiem spēkiem centās atcerēties deju kursos gūtās iemaņas, un viņai tas, šķiet, izdevās gluži labi. Deizija gan nebūt nebija tik laba dejotāja kā vīrietis, bet viņa vismaz neklupa un nekāpa viņam uz kājām.

Pēc Hovarda ar Deiziju dejoja Stīvens, pēc tam puisis, kuru sauca par Mičelu - viņam bija lielas, brūnas acis un kautrs smaids. Līdz tam brīdim Deizija jau bija gluži bez elpas un pavisam nokarsusi.

“Man vajadzētu pasēdēt un atpūsties,” viņa izdvesa, apvēdinādama seju ar roku.

Mičels atlaida Deizijas elkoni.

“Es jums atnesīšu kaut ko dzeramu,” viņš teica. “Alu? Vīnu?”

“Pagaidām tikai minerālūdeni,” Deizija atbildēja, noiedama no deju grīdas un lūkodamās apkārt pēc vietas, kur apsēsties. Visi galdiņi bija aizņemti tāpat kā tad, kad Deizija tikko bija sākusi dejot.

“Ko nu, iedzeriet kādu glāzi vīna!” Mičels labinājās.

“Varbūt vēlāk. Šobrīd esmu tiešām izslāpusi, un tad ūdens derēs vislabāk.” Turklāt Deizijai vajadzēja braukt uz mājām.

“Labi, tad kokakolu.”

Vīrieša lielās, brūnās acis pauda vēlēšanos Deizijai izmaksāt dzērienu, un viņa sagādāja Mičelam vilšanos, pieprasot tikai ūdeni. Deizija kļuva pieļāvīgāka.

“Nu labi, kokakolu.”

Vīrietis atplauka smaidā.

“Gaidiet šeit pat,” viņš teica un ienira pūlī.

Gaidiet - to jau bija viegli pateikt, taču ļaudis Deizi-ju nemitīgi stumdīja un grūstīja, un jau pēc piecām minūtēm viņa atradās labu gabaliņu tālāk no tās vietas, kur Mičels viņu bija atstājis. Deizija cieši raudzījās uz bāra pusi, cenzdamās saskatīt viņu tur, tomēr nepazina šo vīrieti tik labi, lai viegli varētu pūlī pamanīt, turklāt varbūt viņš tik drīz nemaz nevarēja dzērienu sadabūt. Deizijas kurpes bija vieglas un ērtas, tomēr tās bija pavisam jaunas, un tagad, kad viņa tajās bija nodejojusi piecas dejas, kājas sāpēja. Deizija gribēja apsēsties. Viņa pacēlās pirkstgalos, mēģinādama saskatīt kādu brīvu krēslu.

“Vai meklējat vietiņu, kur apsēsties?” iesaucās kāds drukns puisis un, apķēries ar gaļīgu roku Deizijai ap vidu, ievilka viņu sev klēpī, pirms viņa bija paspējusi atjēgties.

Deizija uztraukta centās pielēkt kājās. Vīrietis smējās un sagrāba viņu vēl ciešāk, pagāzdams atpakaļ, un Deizija instinktīvi pagrūda roku uz leju, lai atbalstītos un nezaudētu līdzsvaru. Diemžēl Deizija roku ar visu spēku bija ietriekusi vīrietim kājstarpē.

Viņš iekaucās tik spalgi, ka šī skaņa pārspēja mūzikas un balsu sacelto troksni. Piepeši aptvērusi, kur atrodas viņas roka un kas noticis, Deizija iespiedzās un vēlreiz mēģināja pielēkt kājās, līdz ar to atspiezdamās ar roku vēl spēcīgāk, bet druknais zellis iebrēcās vēl spalgāk. Nu jau šī skaņa atgādināja skaļu gaudošanu, un visi skatījās uz viņu pusi.

Deizija piesarka un sāka visā nopietnībā cīnīties, lai tiktu vaļā no vīrieša, taču nespēja rast līdzsvaru un atbalsta punktu, lai arī kur mēģināja atspiesties ar roku. Viņa sajuta, ka pirkstu kauliņi atduras pret kaut ko mīkstu, un puiša seja kļuva sarkana kā biete.

Ak Dievs, sākās drausmīgs juceklis! Kāds vīrietis, kura uzmanību bija saistījušas kaucošās skaņas, ko izgrūda resnis, nejauši uzgrūdās jaunai sievietei, izgāžot no viņas glāzes dzērienu un aplejot viņas tērpu līdz pat apakšai. Sieviete iekliedzās, un viņas draugs metās virsū tam otrajam. Apgāzās krēsls, galds saņēma sparīgu triecienu, un atskanēja plīstošu stiklu troksnis. Cilvēki izklīda kur kurais. Nu, izklīda daži; citi, šķiet, bija gatavi tūlīt pat cīnīties.

Kautiņa mudžeklis kā paisuma vilnis vēlās uz Deizi-jas pusi, un viņa netika uz kājām, lai izvairītos no tā.

Piepeši kāds viņu satvēra ap vidukli kā ar stangām un atrāva no tā nabaga puiša. Viņš sēkdams sabruka uz grīdas, ar abām rokām turēdams ciet savas mantiņas. Deizija spiedza un, pieķērusies pie dzelžainajām stangām, pārsteigumā konstatēja, ka tā ir tikai cilvēka roka, tomēr atbrīvoties no tvēriena nespēja. Deizija ar kājām pat nevarēja aizsniegt grīdu, un kāds viņu ļoti ātri nesa projām no mudžekļa, kurā bija savijusies cilvēku augumi un no kura ik pa brīdim pašāvās kāda dūre. Tagad pie darba jau bija ķērušies naktskluba ārā sviedēji, belžot pa galvu visiem, kas gadījās pa rokai, lai tādējādi nodibinātu kārtību, bet Deizija nemaz to nepaspēja noskatīties, jo tas, kurš bija sagrābis viņu, virzījās cauri pūlim tik veikli, it kā bristu pa ūdeni, ar brīvo roku atvairīdams ļaudis no ceļa, un viņa vēl nebija paguvusi atjēgties, kad jau bija iznesta ārā no bāra un sparīgi nostatīta uz kājām.

Cik pazemojoši! Deizija pirmo reizi bija apmeklējusi naktsklubu un izmesta no tā ārā.

Vaigi viņai kvēloja. Jaunā sieviete pagriezās, lai atvainotos, un ieraudzīja policijas priekšnieku Ruso. Nu viņa vairs nespēja izteikt ne vārda.

Atkal bija dzirdams, ka bārā plīst stikli, un pa durvīm piepeši sāka gāzties ārā ļaudis, jo apdomīgākie bija nolēmuši, ka prātīgāk aizlasīties ar labu. Ruso satvēra Deiziju aiz rokas un pavilka sānis. Dzeltenā gaisma, kas plūda no kluba nosaukuma neona caurulītēm, spīdēja tieši viņiem virsū, tāpēc nebija pat tumsas aizsega, kas varētu Deiziju paglābt. Varbūt Ruso viņu nepazīs, jaunā sieviete nobijusies domāja. Viņu taču nebija pazinusi pat pašas māte...

“Varu derēt, ka tā ir mis Deizija,” viņš, gari stiepdams vārdus, atdarināja dienvidnieku akcentu, un viņas cerības izkļūt no šīs situācijas nepazītai bija vējā. “Vai jūs bieži nākat uz šejieni?”

“Nē, šī bija pirmā reize. Es varu paskaidrot,” Deizi-ja taisnojās, juzdama, ka nosarkst pār visu seju.

Ruso, acis piemiedzis, raudzījās uz Deiziju.

“Nepacietīgi gaidu dzirdēt jūsu paskaidrojumu. Trīsdesmit sekunžu laikā jūs kastrējāt kādu puisi un ierosinājāt kautiņu. Nav slikti pirmajai reizei. Paziņojiet man, kad nākamreiz grasāties doties šurp, un tad es palikšu mājās.”

Nu, par šo neveiksmīgo notikumu bārā Ruso nekādā ziņā nedrīkstēja viņu vainot, Deizija sašutumā nodomāja.

“Tā nebija mana vaina. Tas vīrietis mani sagrāba, un, kad es gribēju ar roku atspiesties, lai nezaudētu līdzsvaru, es...” Deizija apklusa, cenzdamās izdomāt, kā pieklājīgākiem vārdiem raksturot situāciju.

“Sagrābāt viņa pantus un sašķaidījāt tos pret krēsla malu,” šefs Ruso pabeidza teikumu viņas vietā. “Es jau grasījos iejaukties, bet, kad viņš sāka kviekt kā sivēns, sapratu, ka jūs, tā sacīt, esat tikusi pati galā.”

“Es tā nebiju domājusi! Tas gadījās nejauši.”

Piepeši Ruso pasmaidīja.

“Aizmirstiet to! Turpmāk viņš krietni vien padomās, pirms vēlreiz ķers ciet nepazīstamu sievieti. Nāciet, es pavadīšu jūs līdz mašīnai.”

Deizija negribēja, lai viņu pavada līdz mašīnai. Viņa vispār negribēja iet uz mašīnu. Viņa uzmeta bāra durvīm ilgu pilnu skatienu.

“Šaubos, ka es varētu...”

“Nē, šovakar jums dejas ir beigušās, tagad žigli uz mājām! Jums jātiek no šejienes projām, kamēr nav ieradušies šerifa palīgi.”

Deizija nopūtās, jo viņa bija tā priecājusies - protams, līdz brīdim, kamēr nelaimīgā kārtā saspieda druknā puiša mantiņas, - tomēr viņa saprata, ka policijas šefam taisnība. Šerifa palīgi, iespējams, arestēs visus, lai pēc tam noskaidrotu, kas šeit noticis, un Deizija varēja tikai minēt, ko gan cilvēki runātu, ja viņa tiktu apcietināta. Ruso saņēma Deiziju aiz rokas un sparīgi pagrieza ar seju pret automašīnu novietnes pusi.

“Kur ir jūsu mašīna?”

Deizija nopūtās vēlreiz.

“Tur.”

Viņa soļoja pa grantēto laukumu uz mašīnu, bet šefs Ruso gāja cieši līdzās, joprojām ar stingru roku turēdams Deiziju aiz elkoņa, it kā viņa būtu cietumniece, kas mēģinās bēgt. Jaunā sieviete priecājās, ka Ruso nav uzlicis viņai rokudzclžus.

Automašīnas brauca no stāvvietas projām uz visām pusēm, un viņiem vajadzēja izvairīties no tām, lai nepa-kļūtu zem riteņiem. Kad viņi bija nonākuši pie Deizijas mašīnas, Ruso atlaida viņas roku, Deizija no somiņas izņēma mašīnas atslēgas un atslēdza durvis. Šefs tās atvēra, un Deizija apsēdās pie stūres. Piepeši viņš pajautāja:

“Vai jums ir kaut kas dzerams?”

“Nē, man pat kokakolas nav,” viņa teica, bēdīgi atcerēdamās brūnacaino vīrieti, kas laikus nebija paspējis atgriezties pie viņas. Deizija bija ļoti izslāpusi; tracis bārā viņu bija nogurdinājis gandrīz tikpat stipri kā dejošana.

Ruso, ar vienu roku atbalstījies pret atvērto durvju augšmalu, bet ar otru - pret mašīnas jumtu, pieliecās, lai nopētītu Deiziju blāvajā gaismā.

“Jūs taču visu laiku slēpāties,” viņš beidzot sacīja, atkal piemiegdams acis. Likās, ka viņš pētī Deizijas blūzes pavērto apkaklīti. “Slēpāties aiz tām briesmīgajām vecāsmātes drēbēm, ko parasti valkājāt.”

Pat policijas šefs bija pamanījis, ka viņa nemoderni ģērbjas, Deizija nodomāja. Cik apkaunojoši!

“Tagad esmu pāršķīrusi jaunu lappusi dzīvē,” viņa paskaidroja.

Ruso nokrekšķinājās un izslējās, pakāpdamies atpakaļ, lai Deizija varētu aizvērt mašīnas durvis. Viņa iedarbināja motoru, mirkli vilcinājās un nolaida lejā loga stiklu.

“Paldies, ka dabūjāt mani ārā no turienes,” viņa

teica.

“Man šķita, ka tā būs prātīgāk. Spriežot pēc visa, tam nabaga zellim draudēja iespēja palikt bez locekļa.” Ruso pacēla galvu un uzmanīgi ieklausījās. “Šķiet, es dzirdu sirēnas. Brauciet mājās, kamēr te vēl nav ieradies šerifs ar palīgiem.”

“Un jūs?” Deizija vēl vilcinājās.

“Es viņiem palīdzēšu tikt galā.”

Tā nu bija taisnība - Ruso nevajadzēja raizēties, ka viņu arestēs. Deizija jau gribēja lūgt, lai nepiemin, ka viņa te bijusi, bet aptvēra - viņai ir tikpat lielas tiesības apmeklēt naktsklubu kā policijas šefam. Turklāt Deizija varbūt pat vēlējās, lai cilvēki zina, ka viņa bijusi Bufalo klubā. Tas noteikti mainītu viņu ieskatus par Deiziju.

Viņa gribēja, lai vīrieši saprot, ka viņai drīkst tuvoties, ka viņa būs atsaucīga, bet ar izskata uzlabošanu vien to nevarēja panākt.

“Vai man vajadzēs sniegt paskaidrojumu?” Deizija prasīja.

Ruso aizkaitināts atcirta:

“Tikai tad, ja jūs turpināsiet vazāties apkārt. Tagad kūdieties lapās, kamēr vēl var!”

Ak tā! Ne vārda neteikusi, Deizija uzspieda uz gāzes pedāļa, un, riepām iekaucoties un izšķaidot granti, mašīna izšāvās no stāvvietas, slīdēdama no vienas puses uz otru. Deizija uz brīdi drausmīgi pārbijās un cīnījās ar stūri, līdz atcerējās, ka aizmirsusi noņemt kāju no gāzes pedāļa. Tikko viņa uzbrauca uz šosejas, riepas pārstāja kaukt, un viņa turpināja ceļu jau daudz mierīgāk. Nekad agrāk Deizija vēl nebija uzsākusi braucienu tik strauji, ka iekauktos riepas. Mīļo stundiņ, un ja nu grants bija trāpījusi policijas šefam? Deizija gandrīz vai gribēja atgriezties un atvainoties, bet atpakaļskata spogulī pamanīja zibsnījošas ugunis un nolēma, ka labāk būs laisties lapās -tieši tā, kā bija teicis Ruso.

9

NE jau kura katra meitene varētu vakarā doties uz kantri bāru, dejot, kamēr gandrīz vai no kājām krīt, ierosināt kautiņu un būt deviņos mājās, Deizija nākamajā rītā nodomāja. Tātad iepriekšējo vakaru noteikti varēja uzskatīt par panākumu; vakara sākums katrā ziņā bija ļoti veiksmīgs. Turklāt Deizija bija vareni izpriecājusies un gatava to atkārtot. Protams, ne jau kautiņu vakara beigās -viņa cerēja, ka vienmēr jau tā nebūs, - bet dejošanu un vīriešu valdzināšanu gan.

Pēc baznīcas apmeklējuma, kur Deizija apņēmīgi izturēja atklātas ziņkāres pilnos skatienus, ko viņai veltīja pārējie baznīcēni - cilvēki, kuriem vajadzētu būt saprātīgākiem, nevis tā blenzt uz otru cilvēku -, viņa ātri ieturēja lenču un uzvilka vienus no jaunajiem džinsiem, nodomājusi aizbraukt uz Lcsitera avēniju, lai paskatītos, kā Bakam Lctemam veicies ar viņas mājokļa krāsošanu. Tagad, kad jaunajā dzīvesveidā Deizija jutās jau pavisam droša, viņa dedzīgi vēlējās ātrāk pārcelties uz īrēto māju un sākt dzīvot atsevišķi. Taču, izgājusi uz lieveņa ar somiņu un mašīnas atslēgām rokā, viņa ieraudzīja pie mājas piebraucam baltu “Crown Victoria

Sirdij pamirstot, Deizija noskatījās, kā no mašīnas iznirst policijas šefa Ruso lielais augums. Iepriekšējā vakara notikumus viņa mātei nebija izstāstījusi gluži patiesi, uzskatīdama par labāku noklusēt faktu, ka viņa saspiedusi vīrieša dzimumorgānus. Tagad Deizija domāja, ka šefs Ruso ieradies, lai to visu klātu vaļā un izteiktu viņai brīdinājumu par miera un kārtības traucēšanu - kaut arī viņam tas nemaz nebūtu jādara, jo Ruso pats Bufalo klubā jau nu nekādā ziņā nepildīja dienesta pienākumus. Viņš bija gājis izpriecāties, tāpat kā Deizija, taču viņas nodomi vismaz bija godīgi.

Arī Ruso bija ģērbies džinsos un melnā T kreklā, kas apkļāva viņa platos, nolaidenos plecus. Deizija pavīpsnājot nodomāja, ka viņš vairāk nekā jebkad izskatās pēc svarcēlāja, un atcerējās, cik viegli ar vienu roku viņš iepriekšējā vakarā bija iznesis viņu no Bufalo kluba.

“Vai jūs grasāties kaut kur doties?” Ruso jautāja, stāvēdams uz mazā mājas celiņa, kas gar malām bija apstādīts ar puķēm, un raudzīdamies uz jauno sievieti.

“Jā,” viņa īsi noteica. Atbilstoši labām manierēm Deizijai vajadzētu atbildēt apmēram tā - ak, es tikai uz brīdi gribēju aiziet uz lielvcikalu, bet to jau var izdarīt vēlāk; vai jūs, lūdzu, ienāksiet uz tasi kafijas? Tomēr viņa aprobežojās ar šo vienu vārdu. Šajā vīrietī bija kaut kas tāds, kas lika aizmirst visu ieaudzināto pieklājību.

“Vai nedomājat aicināt mani iekšā?” Ruso jautāja, un viņa acīs pazibēja dzirkstelīte, kas liecināja, ka viņš klusībā uzjautrinās.

“Nē.”

Vīrietis ar galvu pamāja uz savas mašīnas pusi.

“Tad nāciet, pabrauksimies kopā ar mani. Nedomāju, ka jūs vēlaties pārrunas sarīkot tepat mājas pagalmā, kur visu var noklausīties kaimiņi.”

Deizijai sametās pavisam šķērmi ap dūšu.

“Ak Dievs, vai jūs mani vedīsiet uz centru?” Viņa pa kāpnēm steidzās lejā no lieveņa, jo prātā bija ienākusi drausmīga doma. “Tas vīrietis vakar - viņš taču nav miris, nē? Tas bija negadījums! Un, ja viņš ir miris, šāda slepkavība varbūt ir attaisnojama?”

Ruso ar plaukstu berzēja seju, un Deizija, aizdomu mākta, raudzījās viņā. Šķita, ka vīrietis slēpj smīnu. Augstā debess, te taču nebija nekā smieklīga!

“Cik man zināms, jūsu draugs ir sveiks un vesels; varbūt viņam vēl sāp, varbūt gaita ir mazliet ērmota, bet viņš ir dzīvs.”

Deizija izdvesa dziļu atvieglojuma nopūtu.

“Vai, tas nu gan labi! Kāpēc tad jūs mani vedīsiet uz centru?”

Ruso atkal sāka berzēt seju. Šoreiz Deizija skaidri redzēja, ka vīrietis smejas par viņu. Nu, ziniet!

Ruso saņēma Deiziju aiz rokas. Viņa tvēriens bija silts un ļoti ciešs, it kā šis cilvēks būtu labi iemanījies tikt galā ar ļaundariem, kuri nevēlas iet viņam līdzi.

“Neblēņojieties, mis Deizija,” viņš sacīja, apvaldīdams smieklus. “Tas jau... nevarētu teikt, ka Hilsboro pilsētā centrs nozīmē gluži to pašu, ko Ņujorkā.”

Tiesa gan, jo viņi īstenībā jau atradās centrā - Dei-zijas māja no policijas iecirkņa un biznesa ēkām atradās tikai dažu kvartālu atstatumā. Tomēr Ruso būtu varējis izturēties smalkjūtīgāk.

Kad Ruso bija atvēris savas mašīnas durvis un Deizija kā^a tajā iekšā, uz mājas sliekšņa parādījās Evelīna. “Šef Ruso! Uz kurieni jūs vedīsiet Deiziju?”

“Tikai mazliet izvizināšu, kundze. Mēs atgriezīsimies apmēram pēc stundas, es apsolos.”

Evelīna mazliet vilcinājās, tad pasmaidīja.

“Pavadiet laiku labi!”

“Jā, kundze,” šefs nopietni atbildēja.

“Kolosāli,” Deizija nomurmināja, kad Ruso piesēdās pie stūres. “Tagad viņa domā, ka mēs satiekamies.” “Varam braukt atpakaļ un izklāstīt viņai visu skaidri un gaiši,” Ruso ierosināja un sāka braukt, nemaz nenogaidīdams atbildi. Tas Deiziju ļoti kaitināja, jo viņa taču, protams, to nemaz negribēja darīt, bet policijas šefs to bija sapratis jau pirms tam, kad izteica ierosinājumu. Viņš bija pārgudrs vīzdegunis.

“Ierasties tajā klubā man bija tikpat lielas tiesības kā jums,” Deizija teica, sakrustodama rokas uz krūtīm un pasliedama gaisā degunu.

“Piekrītu.”

Deizija nolaida degunu mazliet zemāk un uzmeta šefam Ruso izbiedētu skatienu.

“Kāpēc tad jūs mani pratināt? Neko sliktu neesmu izdarījusi. Neesmu vainīga, ka izceļas tas kautiņš, un tiešām negribēju savainot tā vīrieša vārīgo vietu.”

“Es zinu.”

Sasodīts, viņš atkal smīnēja! Kas gan te bija tik jocīgs?

“Kas tad ir slikti?”

“Nekas nav slikti. Un es jūs “nepratinu”. Es jūs uzaicināju mazliet pavizināties; tas ir pilnīgi kaut kas cits, nekā aizvest uz nopratināšanas kameru un tincināt stundām ilgi.”

Deizija atvieglojumā noelsās un atslīga sēdeklī, taču tūlīt pat atkal izslējās taisni.

“Jūs taču mani neaicinājāt, jūs man likāt braukt līdzi - ko gan es citu lai būtu domājusi? “Pavizināsimies kopā!” Policisti televīzijā tā runā vienmēr, un tas parasti nozīmē, ka viņi šo personu apcietinājuši.”

“Tad scenāristiem vajadzētu iemācīties dialogus rakstīt citādi.”

Deizijai ienāca prātā satriecoša doma. Mīļo stundiņ, vai tiešām policijas šefs lakstojās ar viņu? Līdz šim gan abu sarunas vienmēr bija iznākušas diezgan atskabargai-nas, bet vakar vakarā Deizija bija sapratusi, cik lielu atšķirību vīriešu attieksmē pret viņu bija radījis jaunais izskats. Deizijai iekņudējās pakrūtē; viņai līdz šim nekad nebija nācies kādam vīrietim atteikt - viņa par to gluži vienkārši nebija domājusi. Vai tiešām viņš būtu ieinteresējies par Deiziju? Varbūt viņa nemaz tik labi neizskatījās, kā bija domājusi.

Deizija ļoti ātri nolieca saules aizsargu un pameta skatienu pie tā piestiprinātajā spogulītī, tad tikpat ātri to atkal pacēla. Vai dieniņ!

“Kas tas bija?” viņš ziņkāri prasīja. “Jūs spogulī ne-palūkojātics pat nc tik ilgi, lai pārbaudītu, kā izskatās lūpu krāsa.”

Lūpukrāsu Deizija bija pilnīgi aizmirsusi. Tomēr pat acumirklīgā paraudzīšanās spogulītī viņu bija pārliecinājusi, ka pārvērtība joprojām ir skaidri redzama.

“Es tikai gribēju zināt, vai policistu mašīnās pie saules aizsarga arī tiek piestiprināts spogulītis,” viņa noteica. “Tas šķiet tik... meitenīgi.”

“Meitenīgi?”

Deizijai likās, ka šefs Ruso, valdot smieklus, kož apakšlūpā.

“Nē, nē, es jau negrasījos apšaubīt jūsu vīrišķību,” Deizija steigšus piebilda. Viņa itin nemaz nevēlējās, lai Ruso domātu, ka viņam jāpierāda jaunajai sievietei sava vīrišķība. Viņa bija lasījusi, ka vīrieši šādas piezīmes mēdz uztvert personiski. Vīriešu ego ir cieši saistīts ar viņu vīrišķības apliecinājumiem - vismaz Deizijai likās, ka tā tur bija teikts.

Ruso nopūtās.

“Neapvainojieties, mis Deizija, taču izsekot jūsu domu gājieniem ir tikpat grūti kā notvert zaķi, kas met līkločus pilnā ātrumā.”

Deizija nebija apvainojusies, jo jutās pārāk apmierināta, ka viņš nav spējis izsekot šim domu gājienam. Viņa tikai aizrādīja:

“Es gribētu, lai jūs pārstājat mani saukt par mis Deiziju. Man tas atgādina...” Viņa gandrīz jau izteica “vecmeitu”, taču tas būtu pārāk tuvu patiesībai. “Kaut ko vecmodīgu,” viņa pabeidza teikumu.

Ruso jau atkal iekoda apakšlūpā.

“Ja jau matu tīkliņš labi piestāv...” wEs nevalkāju matu tīkliņu!” Deizija iekliedzās, tad pārsteigta atslīga sēdeklī. Deizija nekad nebija kliegusi. Viņa nekad nebija zaudējusi savaldīšanos. Tiesa, ne vienmēr viņa pret šefu Ruso bija izturējusies ļoti pieklājīgi, tomēr nekad nebija uz viņu kliegusi. Deizija sāka raizēties - varbūt bija kāds likums, kas aizliedza kliegt uz personu, kura strādā likumu sargājošā iestādē? Kliegšana uz Ruso jau nu gan nebija gluži tas pats, kas kliegšana uz policistu, kurš Deiziju būtu apturējis par ātruma pārsniegšanu - ja vien viņa vispār kādreiz būtu pārsniegusi ātrumu tomēr Ruso galu galā bija policijas šefs, un tas varēja būt vēl ļaunāk...

“Jūs jau atkal lecat vai gaisā,” viņš norūca.

“Es tikai prātoju, vai ir kāds likums, kas aizliedz kliegt uz policijas šefu,” Deizija piebilda.

“Jūs domājat, ka tiksiet iemesta cietumā par kliegšanu?”

“Tas bija necienīgi. Es atvainojos. Parasti es nemēdzu kliegt, taču mani vēl neviens nekad nav apsūdzējis matu tīkliņa valkāšanā.”

“Es te saskatu provokāciju.”

“Ja jūs turpināsiet kost apakšlūpā,” viņa piebilda, “jums nāksies uzlikt šuves.”

“Centīšos to vairs nedarīt. Un - jūsu zināšanai - par mis Deiziju es jūs uzrunāju, apliecinot cieņu pret jums.” “Cieņu?” Deizija īsti nesaprata, priecāties par to vai nepriecāties. No vienas puses, Deizija vēlējās, lai Ruso izrāda viņai cieņu; no otras puses, tā nu nebija gluži tāda

izturēšanās, kādu Deizija vēlētos no vīrieša, kurš bija varbūt tikai dažus gadus vecāks par viņu. Varbūt iepriekšējā vakara panākumi klubā bija tikai sagadīšanās un viņa nemaz tik pievilcīga nebija. Varbūt tie vīrieši būtu lūguši dejot jebkuru sievieti.

“Jūs atgādināt manu tanti Bcsiju,” Ruso atkal ierunājās.

Deizija gandrīz skaļi ievaidējās. Ak vai, tas šķita ļaunāk, nekā viņa bija iedomājusies. Tanti! Tagad Deizija saprata, ka iepriekšējais vakars viņu maldinājis. Juzdamās satriekta, viņa atkal nolieca uz leju spogulīti, lai novērtētu, vai tiešām viņa spējusi tik smagi kļūdīties.

“Man nevajadzēja jūs aicināt...” Ruso nopūtās.

“Es izskatos pēc jūsu tantes?” Deizija nostenējās.

Ruso sāka smieties. Viņš tiešām smējās par Deiziju. Viņa aizvainota pacēla uz augšu spogulīti un atkal sakrustoja rokas uz krūtīm.

“Patiesībā tā bija vectante. Un es neteicu, ka jūs izskatāties pēc viņas - jūs man viņu atgādināt. Arī viņai sabiedriskās dzīves pieredze nebija pārāk liela.”

Naiva. Tas nozīmēja, ka viņš Deiziju uzskata par naivu. Diemžēl viņam bija taisnība. Tā tas notiek, ja visu laiku tup mājās, degunu grāmatā iebāzusi. Tad var uzzināt daudz ko interesantu, bet, saskaroties ar reālās dzīves pieredzi, jātaustās kā pa tumsu.

Ruso nogriezās pa šoseju uz Fortpeinas pusi.

“Kāpēc mēs braucam uz Fortpeinu?” Deizija jautāja, aplūkodama ceļmalā augošos ciedrus un zaļos pakalnus pie apvāršņa. Brauciens bija jauks, bet viņa nevarēja iedomāties, kāpēc viņiem vajadzētu uz turieni braukt.

“Mēs to nedarām. Es tikai braucu.”

“Jūs gribat teikt, ka mēs nebraucam uz kādu noteiktu vietu?”

“Es teicu, ka mēs pavizināsimies. Tieši tā es arī domāju.”

Tagad Deizijai atkal modās satraucošās aizdomas, ka Ruso varbūt lakstojas, lai gan tādā gadījumā viņš to darīja diezgan savādā veidā, apgalvodams, ka Deizija viņam atgādina vectanti, un smiedamies par viņu. Tomēr vajadzēja paturēt prātā, ka viņš ir jenkijs, - varbūt tur, Ziemeļos, tā bija pieņemts.

“Es gan labprātāk tagad brauktu atpakaļ,” Deizija nemierīgi ieteicās. “Uz māju pusi.”

“Muļķības!”

Nu, tas nekādā ziņā neizklausījās laipni - viņš laikam tomēr negribēja lakstoties. Milzīgā atvieglojumā Deizija veltīja Ruso starojošu smaidu.

“Kas tad nu?” viņš noprasīja, piesardzīgi palūkodamies uz jauno sievieti.

“Ak, nekas.”

“Jūs man uzsmaidījāt. Tas mani sasodīti biedē.”

“Mans smaids biedē?” Starojošā izteiksme izgaisa no Deizijas sejas.

“Nē, biedē tas, ka jūs smaidāt. Tas man liek secināt, ka jūsu domas atkal kārtējo reizi noklīdušas neceļos.”

“Tā nemaz nav. Es pati skaidri zinu, pa kādiem ceļiem tās klīst. Un jūtos apmierināta, ka jūs to nezināt.” Sasodīts, kaut viņa to nebūtu pateikusi. Vajadzēja taču paturēt prātā, ka viņš ir policists, un policistiem parasti bija nejauks paradums visu izokšķerēt.

uAk tā?” Tagad Ruso par to ieinteresējās - tieši tā, kā Deizija bija baidījusies.

“Tā ir personiska lieta,” viņa paziņoja. Džentlmenis neizprašņātu.

Deizijai gan vajadzēja atcerēties, ka viņš nav džentlmenis.

“Kas tā par personisku lietu?” viņš noprasīja. “Kaut kas ar seksu?”

“Nē!” Deizija nošausminājās. Negribēdama, ka Ruso iedomājas kaut ko briesmīgāku nekā tas, par ko Deizija īstenībā bija smaidījusi, viņa sacīja: “Es vienkārši baidījos, ka jūs varbūt lakstojaties ap mani, un, kad pateicāt: “Muļķības!” - man kļuva vieglāk, jo jūs tā nebūtu sacījis, ja tas būtu tiesa. Tas ir, par lakstošanos.”

“Lakstošanās?” Ruso pleci sāka viegli raustīties. “Nūjā, kā nu to tagad mēdz apzīmēt. Par “randiņu” tādas lietas dēvē vidusskolā, turklāt šis nu nav nekāds randiņš. Vairāk atgādina nolaupīšanu.”

“Jūs neesat nolaupīta. Es tikai gribēju parunāties ar jums divatā par iepriekšējo vakaru.”

“Kāpēc? Ja jau neesmu pārkāpusi likumus...”

“Vai jūs varētu beigt malt vienu un to pašu? Man ir jums šis tas sakāms par naktsklubu apmeklēšanu.”

“Jums jāsaprot, ka esmu pieaugusi un drīkstu apmeklēt jebkuru naktsklubu, ja vien vēlos. Turklāt esmu nolēmusi to noteikti darīt, tāpēc jūs varat...”

“Vai jūs vismaz uz brīdi aiztaisītu muti ciet!” Ruso iesaucās. “Es jau nesaku, ka jūs nedrīkstat iet; es tikai mēģinu jums pastāstīt šo to tādu, no kā jāuzmanās!” Deizija brīdi sēdēja pavisam klusu.

“Piedodiet,” viņa beidzot sacīja. “Jūs man gluži vienkārši izraisījāt tādu izjūtu, it kā vajadzētu aizstāvēties. Varbūt tāpēc, ka jūs esat policijas šefs.”

“Labi, klusējiet un paklausieties! Tas, ko esat izdarījusi ar saviem matiem un ģērbšanās veidu, pievērsīs jums visu vīriešu uzmanību.”

“Jā,” Deizija apmierināta noteica. “Tā jau arī notika.” Ruso nopūtās.

“Vai jūs kādu no viņiem pazināt?”

“Nē, protams, ne.”

“Tad jūs nedrīkstat viņiem uzticēties.”

“Es taču negrasos braukt pie kāda no viņiem, turklāt man pašai ir mašīna, tāpēc arī es neļaušu, lai kāds piedāvājas mani aizvest uz mājām...”

Ruso pārtrauca Deiziju pusvārdā.

“Vai esat kaut ko dzirdējusi par vielām, ar kurām vīrieši satikšanās laikā sievietes apdullina un pēc tam izvaro?”

Deizijai pavērās mute. Viņa satriekta skatījās uz policijas šefu. “Jūs domājat... tic vīrieši...”

“Es to nezinu, un arī jūs to nezināt. Tāds ir mans viedoklis. Ja jūs ejat uz bāru, tad neļaujiet nevienam, lai pienes jums dzēriena glāzi, tikai oficiantam. Vislabāk pieejiet pie bāra un pasūtiet pati. Neatstājiet dzēriena glāzi uz galdiņa, kamēr dejojat vai aizejat uz tualeti, vai kur citur. Ja tomēr esat glāzi atstājusi bez uzraudzības, nedzeriet vairs no tās. Pasūtiet citu.”

“K-lcā tas varētu garšot? Es domāju - dzēriens, kam piejauktas šīs vielas.”

“Ja tās būs iejauktas dzērienā, tā garša nemainīsies.”

“Augstais Dievs!” Deizija salika rokas klēpī, ar sarūgtinājumu domādama, ka viens no tiem jaukajiem vīriešiem, ar kuriem viņa iepriekšējā vakarā bija dejojusi, būtu varējis apzināti viņu sazāļot līdz nesamaņai, lai pēe tam kaut kur aizvilktu un izvarotu. “Kā tad es to varēšu zināt?”

“Parasti jau to nemana. Kad viela sāk iedarboties, eilvēks vairs nespēj skaidri domāt. Labāk uz klubu iet kopā ar draudzeni, lai jūs viena par otru varētu parūpēties. Ja kāda no jums kļūst miegaina vai jūtas apreibusi, vislabāk tūlīt pat doties uz neatliekamās palīdzības nodaļu. Un - Dieva dēļ, neļaujiet nevienam vīrietim jūs nekur vest ar mašīnu!”

Deizija apmulsusi mēģināja iedomāties kādu draudzeni, kas varētu iet kopā ar viņu uz naktsklubu. Tomēr neviena nenāca prātā - draudzenes Deizijai bija, bet viņas visas bija precējušās, visām bija bērni, un jādomā, ka viņas nebūtu ar mieru bez vīriem doties uz naktsklubu, kur var dejot un iepazīties ar svešiem vīriešiem. Vīra nebija Deizijas mātei un tantei Džo, bet... nē, par to pat domāt nebija vērts.

“Ir vairākas vielas, ko vīrieši tādās reizēs izmanto,” Ruso turpināja. “Par rohipnolu jūs droši vien esat dzirdējusi, bet policija pašreiz īpaši raizējas par GHB.”

“Kas tas ir?” Deizija neko par tādu vielu nebija dzirdējusi.

Ruso drūmi pasmaidīja.

“Tīrīšanas līdzeklis grīdām un notekcaurulēm.”

“Ak Dievs!” Deizija skatījās uz Ruso, šausmu pārņemta. “Ar to taču var cilvēku noindēt!”

“Jā, ja organismā nokļūst liels šīs vielas daudzums.

Reizēm nemaz tik daudz nevajag, jo nekad nav zināms, cik spēcīgi tas iedarbosies uz cilvēku.”

“Bet... vai tā nededzina rīklē, kad rij?”

Ruso papurināja galvu.

“Nē. Ja šī viela tiek pārdozēta, cilvēks gluži vienkārši iemieg un vairs nepamostas. Ja tā ir sajaukta ar alkoholu, iedarbība ir vēl spēcīgāka un vēl grūtāk paredzama. Ja vīrietis sievietei iemāna GHB, viņam faktiski ir vienalga, vai viņa paliek dzīva vai nomirst, ja vien viņš var izdr... nu, izdarīt seksuālu aktu, kamēr viņa vēl ir silta.”

Platām acīm Deizija vērās pa mašīnas logu skaistajā ainavā. Kas to būtu varējis iedomāties, ka pasaulē notiek tādas lietas! To, kas atgadījās klubā, Ruso tagad bija parādījis no gluži citas puses, un Deizija zināja, ka turpmāk to vērtēs pavisam citādi. Tomēr - kā tad viņa lai iepazīstas ar neprecētu vīrieti, ja neies cilvēkos, ja neapmeklēs klubus? Domīgi viņa kodīja lūpas, beigu beigās izlemdama, ka dejošana klubos tomēr būtu pats iedarbīgākais veids, kā sasniegt mērķi. Tikai vajadzēja izturēties ļoti piesardzīgi un ievērot visu, ko bija teicis Ruso.

“Es būšu piesardzīga,” Deizija dedzīgi teica. “Paldies, ka brīdinājāt mani.” Tā bija tiešām jauka rīcība, ka viņš veltīja laiku brīdināšanai par briesmām, ar kurām Deizija, iespējams, varēja saskarties, - Ruso bija rīkojies daudz jaukāk, nekā Deizija gaida no viņa. Varbūt Deizija policijas šefu bija kritizējusi pārāk skarbi tikai tāpēc vien, ka viņš izturējās parupji un runāja pārāk atklātu valodu.

Kad viņi bija aizbraukuši līdz baznīcai, Ruso samazināja ātrumu, stāvvietā apgrieza mašīnu un devās atpakaļceļā uz Hilsboro.

“Kad jūs atkal domājat iet uz klubu?” viņš nevērīgi pajautāja.

Vai tad nepietika ar to, ka viņa jau bija pateikusies?

“Kāpēc jūs tā jautājat?” Deizija ar aizdomām noprasīja.

“Protams, tikai tāpēc, lai brīdinātu visus vīriešus uzvilkt sportistiem domātās aizsargjostas!” Ruso nopūtās. “Es gluži vienkārši tāpat vien apjautājos.”

“Ak tā. Protams, es nekur neiešu ne svētdienā, ne arī darbdienas vakarā, tāpēc laikam gan tikai nākamajā nedēļas nogalē. Turklāt man jāpastrādā savā jaunajā mājā, lai varētu drīzāk pārcelties.”

“Jūs pārceļaties?”

“Es noīrēju māju Lesitcra avēnijā.”

Ruso pašķielēja uz jauno sievieti.

“Lesitera avēnijā? Tur nu gan apkaime nav sevišķi jauka.”

“Es zinu, bet man citas izvēles būtībā nebija. Un es gribu iegādāties suni.”

“Iegādājieties lielu suni. Vācu aitu suns būtu īsti noderīgs. Viņi ir loti gudri un uzticami un aizsargās jūs pat pret Godzillu.”

Policija parasti izmantoja vācu aitu suņus, un Deizija nodomāja, ka tieši tāpēc Ruso tos pazīst. Šiem suņiem vajadzēja būt uzticamiem un drosmīgiem, citādi jau policisti viņus palīgā neņemtu.

Deizija mēģināja iztēloties, kā sēž ērtā krēslā, lasot grāmatu, bet viņai pie kājām snauž liels suns, tomēr aina lāgā nepadevās iztēlei. Deizijai labāk būtu paticis neliels suns; iespējams, ka terjers būtu labāks par vācu aitu suni.

Viņa bija lasījusi, ka nelieli suņi spējot tikpat labi aizbaidīt laupītāju, jo rejot, tiklīdz sadzirdējuši mazāko troksnīti, un īstenībā jau Deizijai bija vajadzīgs tikai kāds, kas ceļ trauksmi, nevis milzīgs cīņas suns. Terjeri ļoti labi prata sacelt trauksmi. Varbūt iegādāties kādu mazu, elegantu Maltas sunīti, kuram galvvidū var pušķī sasiet lenti.

Mājupceļā Deizija pārdomāja dažādu mazu suņu labās īpašības un atjēdzās tikai tad, kad Ruso jau bija nobraucis līdzās ietvei tieši pie viņas mājas. Vienu mirkli viņa mulsi skatījās uz nelielo pikapu, kas bija novietots iebraucamajā ceļā aiz viņas automašīnas, taču tad pazina to.

“Pie jums kāds atbraucis,” šefs Ruso konstatēja.

“Mana māsa Beta ar ģimeni,” Deizija teica. Viņi brauca ciemos vismaz divas reizes mēnesī, parasti svētdienās, tūlīt pēc baznīcas apmeklējuma. Deizijai šodien tas pilnīgi bija piemirsies.

Tiklīdz Deizija grasījās vērt vaļā mašīnas durvis, lievenī iznāca tante Džo.

“Nāciet tik abi iekšā!” viņa aicināja. “Jūs esat tieši īstajā brīdī, lai nogaršotu mājās gatavotu saldējumu.”

Šefs Ruso acumirklī bija ārā no mašīnas, un Deizija nepaspēja pateikt, ka viņam nav visādā ziņā jāpaliek. Kad viņš atvēra durvis, lai palīdzētu Deizijai izkāpt, viņa palika sēžot un skatījās uz vīrieti platām acīm. “Nāciet nu!” viņš nepacietīgi teica. “Saldējums kūst.”

“Tā nav laba doma,” viņa čukstēja.

“Kāpēc?” Ruso tāpat atčukstēja pretī, bet viņa acīs bija parādījies savāds mirdzums.

“Viņi domās, ka jūs... ka mēs...”

“Lakstojamies?” viņš iztapīgi pabeidza teikumu, burtiski izraudams Deiziju no mašīnas un pa ietvi bīdīdams viņu uz mājas pusi.

“Tā nejokojiet! Jūs nezināt, ko nozīmē tenkas mazā pilsētiņā. Turklāt es negribu maldināt savu ģimeni.”

“Tad pasakiet viņiem taisnību, ka es jūs vēlējos brīdināt par briesmām, ko var radīt vielas, kuras vīrieši izmanto, lai sievietes apreibinātu un izvarotu.”

“Un lai sagādāju sirdslēkmi savai mātei?” Deizija nikni noprasīja. “Neiedrošinieties!”

“Tad pasakiet viņiem, ka mēs gluži vienkārši esam draugi.”

“It kā viņi kaut kam tādam noticētu.”

“Kāpēc tad tas būtu tik neticami?”

“Tā tas ir.” Viņi bija nonākuši pie mājas durvīm, un Ruso tās atvēra^ mudinādams Deiziju iet iekšā. Viņi nonāca nelielajā priekštelpā, bet kreisajā pusē bija atvērtas durvis uz lielo dzīvojamo istabu. Kad Deizija un Ruso iegāja, čalošana istabā apklusa, un visi nolika saldējuma trauciņus uz galda. Deizijai likās, ka uz viņu lūkojas vismaz simt cilvēku, lai gan tur, protams, bija tikai viņas māte un tante Džo, Beta un Nātans, kā ari abi māsasdēli -Viljams un Vaijats. Deizijai pārāk reti tika pievērsta vispārēja uzmanība, tā ka viņa to uztvēra ļoti saasināti. “Hmm... Šis ir šefs Ruso.”

“Džeks,” viņš sacīja un devās istabā iekšā, sarokojoties vispirms ar Deizijas māti, tad ar tanti Džo, - Deizija viņas iepazīstināja ar savu pavadoni. Kad pienāca Nātana kārta sasveicināties, viņš piecēlās un pastiepa roku, taču mazliet piemiedza acis, un viņa sejā radās tā izteiksme, kas raksturīga vīriešiem, kuri jūt vajadzību aizstāvēt savu ģimeni. Deizija nesaprata, kāpēc gan Nātanam būtu jāaizstāvas pret viņu. Tomēr šefs Ruso acīmredzot bija apradis ar šāda veida izturēšanos, jo viņš ne aci nepamirkšķināja.

“Ļaujiet, es jums ielikšu trauciņā saldējumu,” Evelīna teica. “Tas ir vaniļas saldējums, bet, ja vēlaties, es pielikšu valriekstus un uzliešu saldo mērci.”

“Vaniļas saldējums man garšo labāk par visiem citiem,” šefs teica tik patiesā tonī, ka Deizija būtu viņam ticējusi pat tādā gadījumā, ja zinātu, ka tā nemaz nav. Viņai gan nelikās, ka Džeks Ruso būtu cilvēks, kuram garšo vaniļas saldējums, tomēr Deizija negrasījās to apstrīdēt. Jo ātrāk viņš saldējumu apēdīs un dosies projām, jo labāk.

Beta šefam nepievērsa nekādu uzmanību; viņa platām un mazliet apjukušām acīm raudzījās uz Deiziju.

“Tu esi gaišmate,” viņa klusi iesaucās. “Māmiņa jau sacīja, ka tu esi izbalinājusi matus, bet... bet tagad tu esi gaišmate”

“Tu esi skaista,” desmit gadu vecais Vaijats noteica, it kā pārmezdams Deizijai. Viņš bija tajā vecumā, kad zēniem nepatīk meitenes, un jutās apbēdināts, ka viņa mīļotā tante tagad izskatās pēc meitenes.

“Piedod!” viņa atvainojās. “Citreiz es tā nedarīšu.”

“Man gan patīk,” sacīja vienpadsmit gadu vecais Viljams, veltīdams Deizijai kautru smaidu, ar kuru jau pēc dažiem gadiem pakļaus sieviešu sirdis.

“Un tu valkā džinsu#.” Beta gandrīz ievaimanājās. Beta bija uzvilkusi ļoti izskatīgus šortus un piemērotu “topu”, bet viņa zināja, ka Deizija gandrīz nekad nevelk kājās pat brīvi krītošas garās bikses, kur nu vēl džinsus.

“Es mazliet icpirkos,” Deizija teica, juzdamās neērti, jo tagad visi, arī šefs Ruso, pētīja viņu no galvas līdz kājām. “Un ausīs es liku izdurt caurumiņus auskariem.” Deizija norādīja uz mazajām, apzeltītajām skaviņām, tādējādi cerēdama apkārtējo skatienus pievērst ķermeņa augšdaļai.

“Manuprāt, tu izskaties lieliski!” Nātans uzsmaidīja viņai. Deizijai ļoti patika māsasvīrs, bet viņa būtu gribējusi, lai Nātans šobrīd vairāk pievērš uzmanību Retas noskaņojumam, jo viņu māsas pārvērtība bija vairāk nekā satriekusi.

Tomēr Beta nebija savtīga. Viņa pasmaidīja, piecēlās un apskāva Deiziju.

“Tu tiešām esi brīnišķīga,” viņa teica, kad Evelīna atgriezās dzīvojamā istabā ar diviem trauciņiem, kas līdz pat malām bija piepildīti ar saldējumu maigā krēmkrāsā.

“Tā ir,” Evelīna piekrita, uzsmaidīdama abām meitām un pasniegdama saldējumu Deizijai un Džekam Ruso.

“Nu,” tante Džo moži apjautājās, “cik sen tad jūs abi jau satiekaties?”

“Mēs ne...” Deizija iebilda, taču viņu pārtrauca daudz spēcīgāka balss.

“Apmēram nedēļu,” atbildēja šefs Ruso.

10

Džeks skaļi smējās, braukdams projām no Maino-ru mājām; mis Deizijas ķircināšana nu kļuva par ļoti interesantu aizraušanos viņa dzīvē. Uz pašu niecīgāko izaicinājumu jaunā sieviete reaģēja tā, it kā Džeks būtu iebakstījis viņai ar iesmu. Kad Džeks bija pateicis, ka viņi satiekas apmēram nedēļu - un, patiesību sakot, tā tiešām bija -, mis Deizija salēkusies ar neslēptām šausmām paraudzījās viņā un iesaucās: “Mēs neesam satikušies!” -turklāt tik izbiedētā balsī, ka Džekam radās vēlēšanās paskatīties spogulī un pārliecināties, vai viņam pierē piepeši nav parādījušies ragi un no bikšu staras izlīdusi āža kāja. Agrāk neviena sieviete nejutās neapmierināta ar Džcka izturēšanos, tikai bijusī sieva, tāpēc Deizijas reakcija viņu mazliet kaitināja. Un gultā ar Džcku bija mierā pat bijusī sieva. Kas tad ar mis Deiziju īsti notika? Tad viņa, nosarkusi kā biete, centās skaidrot. “Mēs esam tikai draugi -nu, ne gluži tā. Redziet, viņš ir jenkijs - no Ziemeļiem. Vakar viņš bija klubā kopā ar mani - ne jau ar mani, tikai vienā laikā -, un, kad sākās kautiņš...”

“Kautiņš?” Balsu koris atkārtoja šo vārdu. Deizijas māte un tante šķita pārbijušās, māsa - apstulbusi, māsasvīrs - uztraukts, bet abiem māsasdēliem iemirdzējās acis.

“Es jau to neuzsāku,” Deizija steigšus sacīja. “Nu, ne gluži tā. Ne jau manas vainas dēļ tas izcēlās. Bet šefs...”

“Džeks,” viņš iestarpināja.

Deizija uzmeta viņam izmocītu skatienu.

“...Džeks mani iznesa ārā, un šodien viņš atbrauca, lai pastāstītu par narkotiskajām vielām, ko vīrieši izmanto, lai sievietes sazāļotu un izvarotu, un... vai dieniņ!” viņa noteica, ieplešot acis, kuru krāsa bija tik savāda, jo Deizija bija pamanījusi, ka abi māsasdēli ar lielu interesi klausās.

“Narkotikas,” māte vārgi noteica un nobālēja. Saldējuma trauciņš gandrīz izkrita viņai no rokas.

Deizija dziļi ievilka elpu un mēģināja viņu nomierināt.

“Es nevienu narkotisku vielu neredzēju. Un es būšu ļoti piesardzīga.”

“Vai tas ir kas slikts, ja esmu jenkijs no Ziemeļiem?” Džeks bija noprasījis, acīm iemirdzoties aiz sajūsmas, kuru viņš tomēr centās apslēpt.

Deizija atkal sāka stomīties, saprazdama, ka izturējusies nepieklājīgi, turklāt ļaužu priekšā, un tas viņai šķita milzum svarīgi.

“Nu... nekas, vienīgi... man liekas, jūs neesat īsti...” Beigās viņa acīmredzot galīgi sapinās, jo apklusa.

“Man likās, ka mēs esam draugi.” Džeks pamanījās izskatīties nopietns un svinīgs, pat mazliet aizvainots. Kas tad viņš īsti nav? Varbūt nav viņas gaumē? To jau Džeks varēja pieciest. Viņa bija naiva svētule, un viņš bija “kruķis” - ar to ari pietika.

“Vai tiešām?” Deizija šauboties vaicāja, kamēr Džeks tiesāja saldējumu, lai mazliet novērstu domas. Aukstais, maigais saldējums kustin kusa uz mēles, un viņš gandrīz ievaidējās aiz baudas. Nekas - itin nekas -nebija salīdzināms ar īstu, mājās gatavotu saldējumu.

Džeks norija saldējumu un teica:

“Tiešām. Jūs mani pat pārbaudījāt ar olīvkrāsas testu, vai neesmu gejs. To jūs nebūtu darījusi ar cilvēku, kas nav jūsu draugs.”

Deizijas tuvinieki dziļā aizrautībā klausījās, acis plati iepletuši. Deizijas māte un tante noelsās abas reizē.

“Ak vai!” tante Džo vārgi izdvesa. “Vai jūs izturējāt to pārbaudi?”

Džeks paberzēja vaigu, lai slēptu smīnu. Ak tad no viņas Deizija to bija ņēmusi!

“Es nezinu. Ja var pateikt krāsas nosaukumu, vai tas nozīmē, ka pārbaude ir izturēta, vai arī - ka nav izturēta?”

Tante Džocla samirkšķināja acis.

“Nu, man šķiet, tā to nevarētu vērtēt. Tas vienkārši nozīmētu, ka jūs esat gejs.” Viņa brīdi klusēja. “Vai jūs esat gejs?”

“Tante Džo!” Deizija ievaidējās, ar brīvo roku aizsegdama acis.

“Nē, kundze.” Džeks paņēma vēl vienu karoti saldējuma. “Tomēr tas nav labs tests, jo es zināju, kāda ir olīvkrāsa.”

Tante Džo apņēmīgi pamāja.

“Tieši tā jau es domāju! Un kā tad ar mēļo krāsu?”

“Deizija lika man to paskatīties skaidrojošā vārdnīcā,” Džeks atbildēja, vairs nespēdams valdīt smieklus. “Es viņu apvainoju, ka to vārdu viņa pati ir izdomājusi.”

Tante Džo ar apmierinātu sejas izteiksmi atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

“Es jau tev teicu,” viņa sacīja Deizijas mātei Evelīnai.

Nabaga Deizija bija atsegusi acis un raudzījās apkārt, it kā mēģinādama atrast, uz kuru pusi vislabāk bēgt. Džeks bija aizsteidzies viņai priekšā, satverot viņu aiz rokas un apsēdinot sev līdzās diviem sēdētājiem paredzētajā mīkstajā krēslā - brīvas vietas bija atlikušas vienīgi šajā krēslā, tāpēc Džeks ieprātojās, vai Deizijas māte ir ar nolūku tā iekārtojusi, lai viņi abi varētu apsēsties līdzās. Nu, jo labāk viņam.

Džeks pie Mainoriem bija palicis gandrīz stundu, tērzēja un notiesāja vēl vienu porciju saldējuma, bet Deizija tikai maisīja savējo ar karoti, līdz tas galīgi izkusa. Viņa nemitējās brīdi pa brīdim piesardzīgi palūkoties uz Džeku un centās atvirzīties tālāk no viņa. Mis Deizija ļoti centīgi sargāja savu personisko telpu. Džeks apzināti ielauzās tajā, ar gurnu viegli pieskardamies viņai, brīžam viegli noliekdamies, ar platajiem pleciem it kā aizvirzīdamies viņai priekšā, bet šad tad arī uzlikdams roku uz Deizijas kailā apakšdelma. Tuvinieku klātbūtnē jaunā sieviete nevarēja

Džeku kritizēt tā, kā bija darījusi bibliotēkā, un viņš pilnā mērā izmantoja to, ko tante Besija būtu nosaukusi par Deizijas “prasmi uzvesties sabiedrībā”.

Kad Džeks grasījās doties projām, mis Deizija jau gandrīz nespēja savaldīties.

Nu, lai viņa niknojas, Džeks domāja, braukdams mājup. Tātad viņš Deizijai nepatīk? Jaunā sieviete neuzskatīja Džeku par draugu, Deiziju šausmināja iespēja, ka viņš varētu “lakstoties” ap viņu, un Deiziju acīmredzot biedēja doma, vai tuvinieki neuzskatīs, ka viņi abi kopā gājuši izklaidēties.

Ir nu gan draņķība, Džeks uzjautrināts nodomāja. Gan tāpēc, ka viņu vilināja Deizijas nepieejamība, gan arī tāpēc, ka viņa bija tik sasodīti jauka, Džeks bija stingri nolēmis, ka viņš - šis jenkijs, kā teica Deizija, - beigu beigās novilks viņai biksītes.

Džeks nojauta - ja Deizija ļausies, tad tā būs tāda kvēle, ka dzirksteles šķīdīs uz visām pusēm. Viņa nebija auksta, viņa vienīgi nebija pieredzējusi. Pat ja viņa kādreiz gulējusi ar vīrieti, tomēr īstu seksu droši vien nepazina. Džeks bija nodomājis šo situāciju mainīt un iemācīt Deizijai šo to tādu, lai viņa varētu sarkt pamatoti.

Pēc laulības šķiršanas Džekam nebija stabilu attiecību; viņš ar sievietēm bija gulējis, taču sargājies pieķerties viņām. Attiecības ar sievietēm prasīja laiku un pūles, bet Džeku viņas tā neinteresēja, lai viņš pūlētos. Tas ir, līdz šim laikam. Deizija bija gan nevainīgi vienkārša, gan sarežģīta, naiva un gudra, ar ļoti asu mēlīti, taču bez mazākā ļaunuma, - un nebija daudz cilvēku, par kuriem to varētu teikt. Deizija valdzināja Džeku gan ar savām dažādo krāsu acīm, gan vecmodīgo izturēšanās veidu, gan arī ar bezgalīgo atklātību. Deizija nevis vienkārši neizlikās - viņa pat nezināja, ko nozīmē izlikšanās. Viņas attieksme pret cilvēkiem vienmēr bija skaidra un noteikta. Džeks zināja, ka šobrīd viņš iekļuvis Deizijas “melnajā sarakstā”, bet bija apņēmies panākt, lai viņa mainītu savus uzskatus.

Ja vien Džeks nekļūdījās, Deizija meklēja vīrieti. Par to liecināja viss - piepešā matu un tērpa pārvērtība, kosmētikas lietošana un negaidītā tieksme apmeklēt naktsklubu. Ja Deizijai bija vajadzīgs vīrietis, viņa varēja neturpināt meklējumus. Džeks labprāt bija gatavs viņai šajā ziņā pakalpot. Protams, viņš negrasījās to Deizijai pateikt tieši, citādi viņa apcirstos otrādi un bēgtu vēja ātrumā. Nē, viņš nedrīkstēja atklāt savas kārtis līdz tam brīdim, kad Deizija būs pārvarējusi domu, ka Džeks nav viņas gaumē.

Pagaidām vajadzēja raudzīties, lai viņa neiekuļas nepatikšanās, tāpēc varēja gadīties, ka uzmanību nedrīkstēs atslābināt ne uz brīdi. Tagad Džekam nāksies ne vien staigāt pa bāriem un naktsklubiem, meklējot nelieti, kuram patika sievietes tā sazāļot, ka viņas pēc tam bieži vairs neatmodās, bet arī uzmanīt, lai šis vai līdzīgs tips netiek klāt Deizijai un pat nemēģina viņu sadzirdīt ar to draņķa GHB. Jo grūtāks šis uzdevums kļuva tāpēc, ka Deizija bija tik ļoti uzposusies. Gaišie mati viņai piestāvēja, īpaši kairinošs bija jaunais matu griezums. Runājot par viņas tērpiem - vai kāds maz būtu varējis iedomāties, ka zem lempīgajām blūzēm, ko Deizija agrāk mēdza valkāt, viņa slēpj skaistas krūtis? Turklāt viņai bija kolosālas kājas; ne jau viņš vien to bija pamanījis iepriekšējā vakarā. Džekam par viņas kājām bija savi plāni; viņš varētu derēt, ka tās ļoti labi izskatītos viņam uz pleciem.

Džeks arī pirms tam bija redzējis, ka Deizija ir itin pievilcīga, bet tā īsti viņš to nemaz neievērotu, ja bibliotēkā nesēdētu tik cieši viņai blakus. Tobrīd Džeks bija pamanījis, cik maiga, gandrīz vai caurspīdīga ir Deizijas āda - gluži kā bērnam, viņš bija pievērsis uzmanību savādajām acīm, jo viena bija zila, bet otra - zaļgana. Tas Deizijas skatienu darīja dīvaini caururbjošu, it kā viņa visu spētu saskatīt daudz dziļāk nekā citi. Un dusmojoties viņa kļuva sasodīti skaista - ar piesarkušiem vaigiem un dzeldīgu dzirkstošo acu skatienu. Džeks bija iecerējis bibliotēkā iegriezties biežāk - un tad vakar, ieraudzījis Deiziju Bufalo klubā, gandrīz vai notriecis no kājām vairākus cilvēkus, steigdamies tikt viņai klāt un izpestīt no tā stulbeņa tvēriena, pirms viņa kautiņā savainota.

Džekam bija skaidrs, ka Deizija var sagādāt raizes, taču viņš bija ar mieru tās pārvarēt - turklāt ar prieku.

Saikss bija nikns pēc velna. Iepriekšējā vakarā Mičels bija manīts Bufalo klubā netālu no Hantsvilas, bet, kad Saikss tur nokļuva, viņš jau sen bija aiztinies projām, un klubā mudžēt mudžēja šerifa palīgi, kas nodibināja kārtību pēc kautiņa. Tā bija tikai neveiksme, tomēr Saikss bija nikns; ja viņš tur būtu ieradies pusstundu agrāk, viss nokārtotos, Mičels jau būtu viņiem no kakla nost.

Tagad Saikss vismaz zināja, ka Mičels tepat vien apkārt staigā, nemaz nedomādams tupēt kādā slēptuvē. Tas vairoja iespēju dabūt viņu rokā, tomēr pagaidām Saiksam nebija veicies. Tas nelietis bija izveicīgāks, nekā Saiksam šķita, tomēr viņam bija pietrūcis izveicības, lai neaizlaistu pie tēviem preci.

Taču Bufalo kluba bārmenis, kas Saiksam piezvanīja, bija viņam ne vienu vien pakalpojumu parādā. Kad Saikss svētdien parādījās bāra durvīs, bārmenis neizskatījās iepriecināts, taču nebija arī īpaši pārsteigts.

“Paklau, es tev zvanīju, tiklīdz pamanīju viņu,11 Džimijs teica, šaudīdams skatienu uz visām pusēm, it kā raizēdamies, lai kāds nemana viņus sarunājamies. “Bet kāds idiots tūlīt pēc tam uzsāka kautiņu, un visi aizlaidās kur kurais.”

“Gan jau,” Saikss sacīja. Viņš nebija ieradies, lai sagādātu nepatikšanas Džimijam. “Vai ievēroji, ar ko viņš bija kopā?”

“To es neredzēju, bet viņš nopirka divas glāzes dzēriena. Alu sev pašam - un kokakolu.”

Tātad vecais Mičcls jau bija sadabūjis meiteni vai vismaz mēģinājis to darīt; un, pieņemot, ka viņam droši vien nebija veicies kautiņa dēļ, varēja domāt, ka viņš līdz ar pirmo iespēju mēģinās vēlreiz. Šovakar tas nevarētu būt - svētdienās bāri bija slēgti. Taču rītvakar noteikti. Vai viņš mēģinās atkal atgriezties Bufalo klubā? Varbūt, ja Mičels gribētu tieši to pašu meiteni, bet nevarēja taču galvot, ka viņa nāks šurp arī pirmdienas vakarā. Tad viņai vajadzētu būt kā uzburtai uz bāra gaisotni. Tomēr iespējams jau tas bija.

“Pavēro, vai viņš parādīsies rītvakar,” Saikss teica. “Es gan šaubos, bet var jau gadīties, un rīt viņu pamanīt būs vieglāk nekā pagājušās nedēļas nogalē.” Tas bija aizbildinājums Džimijam, ka viņš Mičelu nav redzējis agrāk.

Džimijs pasmīnēja, juzdams atvieglojumu, ka Saikss uz viņu nedusmojas.

“Tu tā domā? Mēs visu laiku esam aizņemti, bet pagājušās nedēļas nogalē te tiešām gāja karsti.”

Saikss viņam iedeva salocītu simtdolāru naudaszīmi.

“Zinu, ka biji uzmanīgs, bet to taču tu nevarēji paredzēt, ka sāksies kautiņš.” Darījumiem nekad nenāca par ļaunu, ja mazliet piekukuļoja kādu. Protams, kad Mičels “nozudīs”, arī Džimijam nāksies doties uz to pašu vietu, bet tā jau vienmēr bija, kad kļūdījās. Gudri cilvēki visu parasti nostrādāja tīri.

Toda Lorcnsa iebraucamajā ceļā iegriezās melns “Ford Kvplorer ”, un no tā izkāpa kāds vecāks vīrs. Lēniem soļiem viņš aizgāja līdz mājai un devās augšā pa kāpnēm; ārdurvis atvērās, kad viņš pat vēl nebija ticis līdz lievenim.

“Kā tad veicās vakar?” Tods jautāja, vedot apmeklētāju virtuvē, kur kannā kūpēja tikko pagatavota, stipra kafija.

“Viņa ir laba dejotāja,” vecākais vīrietis neizteiksmīgi noteica. Viņš bija vidēja auguma, ar pelēcīgi brūniem matiem un brūnām acīm. Viņš spēja palikt nepamanīts gandrīz ikvienā vietā, kur pulcējās ļaudis.

“Vai kāds mēģināja ap viņu lakstoties?”

Vīrietis pavīpsnāja.

“Puiši viņai apkārt vien tinās. Ja viņa būtu ģērbusies tāpat kā citas - džinsos un piegulošos “topos” viņa ne tuvu nebūtu saņēmusi tādu uzmanību. Efekts bija tāds, it kā tur būtu ieradusies Greisa Kellija.” Vīrietis atvēra trauku skapja durvis, paņēma tasi un ielēja kafiju.

Tods pasmaidīja. Tieši tādu efektu viņš bija iecerējis radīt, pārveidojot Deizijas izskatu. Viņš lepojās ar savu darbu.

“Vai kāds viņai izmaksāja dzērienu?”

“Viņai nemaz nebija laika kaut ko iedzert. Cits pēc cita viņu tūlīt pat lūdza dejot, un viņa nodejoja piecas dejas; tad uzreiz sākās kautiņš, un kāds liela auguma džeks viņu sagrāba un iznesa ārā no bāra.”

Tods piemiedza acis.

“Vai tu sekoji viņiem?”

“Protams, sekoju,” vīrietis īgni sacīja. “Tā taču bija paredzēts, vai ne? Bet tas džeks viņu itin vienkārši iesēdināja mašīnā, un viņa aizbrauca projām viena pati.”

“Vai tu to vīrieti pazini?”

Vecākais vīrs papurināja galvu.

“Viņš netika dejojis ar meiteni, bet viņi viens otru pazina. Ārpusē abi mazliet pastrīdējās. Es nedzirdēju, ko viņi runā, bet bija skaidrs, ka viņa saniknojās uz to dže-ku.” Nolicis kafijas tasi uz galda, viņš pavilka uz savu pusi krēslu un apsēdās. “Tā nebija laba doma,” viņš apņēmīgi noteica.

“Piekrītu.” Tods paņēma savu tasi un, atspiedies pret trauku skapi, malkoja kafiju. “Tomēr labākas domas pagaidām nav. Un viņa ir ideāla - tik naiva, ka nepiesar-gāsies kā vairākums citu sieviešu.”

“Vairākums sieviešu nav piesardzīgas. Nolādēts, tu taču nevari uzmanīt ikvienu viņas soli. Vai tad viņa tev prasīs atļauju vienmēr, kad grasīsies kaut kur aiziet?”

“Es sākšu zvanīt viņai katru dienu - vienkārši tāpat. Papļāpāt.” Pods viegli pasmīnēja, un otrs vīrietis atkal pavīpsnāja. “Viņa man pastāstīs, ja sadomās kaut kur iet, un es varu viņai ieteikt tās vietas, par kurām mums ir aizdomas.”

“Un tu tiešām domā kaut ko atrast?”

“Tā ir gluži kā makšķerēšana. Zivis nevar redzēt, bet tu zini, ka tās tur ir. Vienkārši izmet makšķeri un ceri, ka piekodīsies. Paklau, viņa tik un tā uzķersies. Vismaz tā viņu būs iespējams paturēt acīs.”

“Nu, vai zini, tā nu gan man būs dzīve. Es nebūt neesmu iepriecināts par izredzēm katru vakaru kaut kur doties ārā no mājas un lēkāt līnijdejā. Tā es varu palaist garām kādu “Miljonāra” sēriju.”

“Es ierakstīšu tās lentē, un tu varēsi noskatīties vēlāk.”

“Ej tu...”

“Nemaz neceri, dārgais!”

Vecākais vīrietis sāka skaļi smieties.

“Ak Dievs, tu gan esi labais! Tas bija krietni teikts. Paklau, kāpēc mēs nevarētu vienkārši pievērsties tam darbam, kura dēļ esam atsūtīti šurp, un atstāt mūsu nelielo privāto vendetu vietējo policistu ziņā?”

“Tāpēc, ka viņi to mēslu čupu nav varējuši satīrīt. Turklāt tas darbu netraucē...”

“Kā tad - netraucē! Es nevaru būt labā formā, ja katru vakaru man vajadzēs dejot līdz pat rīta gaismai.” “Tas jau nebūs katru vakaru, tikai nedēļas nogalēs, ja esmu pareizi uztvēris. Viņa ir pārāk apzinīga, lai ietu izklaidēties darbdienu vakaros. Turklāt viņa ir aizņemta,

kārtojot jauno māju, uz kurieni drīz grasās pārcelties; man viņa visu to pastāstīja.”

“Ikviens vīrietis, kurš domā, ka zina, ko darīs sieviete, ir muļķis.”

“Var jau būt, bet es taču teicu, ka zvanīšu viņai katru pēcpusdienu aptuveni tajā laikā, kad viņa pārrodas mājās no bibliotēkas, - vienkārši tāpat, lai pārbaudītu. Es negribu, lai ar viņu notiek kas slikts.”

“Un kas notiks tad, ja mums piezvanīs tieši tajā laikā, kad viņa kaut kur dosies, Pigmalion? Kurš tad viņu uzmanīs?”

“Cik ilgi mēs šo darbu jau strādājam - apmēram pusotra gada, vai ne? Kāpēc tu domā, ka tas kuru katru dienu varētu pajukt, turklāt tieši vienā no tiem diviem vakariem nedēļā, kad Deizija gribēs izklaidēties?”

“Paklau, draugs, man ir nojauta, ka tā milzīgā mēslu čupa drīz vien kritīs lejā. Piemini manus vārdus - gatavojies, ka tā var uzgāzties tieši mums virsū. Un viņa būs tā, kas cietīs.”

11

Deizijai ienāca prātā, ka jaunā tēla veidošanā jāpaveic vēl tikai viens uzdevums, tāpēc pirmdien lenca laikā viņa devās uz Klada aptieku un nopirka dažus prezervatīvus.

Klada aptieka bija ļoti piemērota, jo Sairuss Klads Hilsboro dzīvoja visu mūžu un pazina te ikvienu, bet viņa sieva Bārbara strādāja aptiekā par kasieri, lai Sairušam nevajadzētu algot darbinieci. Bārbara Klada bija gandrīz tikpat liela tenku vācele kā Bjūla Vilsone, un viņa itin nemaz nezināja, ko nozīmē izturēties diskrēti; tieši tāpēc visa pilsēta bija uzzinājusi, ka viens no pilsētas municipalitātes locekļiem nopircis viagru. Faktu, ka Deizija Mainora iegādājusies prezervatīvus, drīz vien zinātu viss Bārbaras paziņu loks.

Naktsklubu apmeklēšana bija itin jauka, un tur droši vien pavērās visplašākās medību iespējas, bet Deizija negribēja ignorēt arī neprecētos vīriešus pašā Hilsboro; patiesību sakot, kāds vietējais vīrietis būtu pat vēlamāks, jo Deizija gribēja dzīvot netālu no saviem tuviniekiem. Taču Hilsboro nebija daudz neprecētu vīriešu, ko Deizija pazītu, - tie daži, kuri nāca uz baznīcu, bija jaunāki par viņu, turklāt Deizijai viņi nelikās īpaši interesanti. Henks Feriss nebija precējies, bet Ferisi bija netīrīgi, un tieši tāpēc Henks nekad tā arī nebija apprecējies - viņš nelabi oda. Stipri nelabi. Tāpēc viņš nebija ņemams vērā.

Taču cilvēki mēdza tenkot, īpaši tik mazā pilsētiņā kā Hilsboro, kur cits citu labi pazina. Vajadzēja tikai kādam ieteikties: “Jūs taču pazīstat Evelīnas Mainoras meitu Deiziju? Bibliotekāri? Dzirdēju, viņa esot iegājusi pie Klada un nopirkusi veselu kārbu prezervatīvu. Mīļo stundiņ, ko tā meitene sadomājusi?” Deizija nepaspētu ne apskatīties, kad vīrieši cits pēc cita sāktu grozīties viņas tuvumā. Protams, Deizijai vajadzētu atkratīties no nevēlamajiem, bet viņa bija izprātojusi, ka liela daļa nozustu ļoti ātri, kad saprastu, ka viņa īstenībā nemaz nedomā izmantot kādu prezervatīvu. Tie tika iegādāti, tā sacīt, vienīgi valodu palaišanai.

Tomēr Deizijai nebija pat prātā ienācis, ka prezervatīvu iegādāšanās varētu būt tik sarežģīta. Viņa stāvēja starp plauktu rindām un raudzījās uz kārbiņu grēdām. Kā viņa varēja zināt, ka šeit būs tik liela izvēle? Un kurus modeļus šobrīd mēdza izvēlēties seksuāli aktīvās sievietes?

Vai, piemēram, šie, ko sauca “Vētrainais brauciens”,

bija ieteicami vai ne? Deizijai šis nosaukums nelikās īpaši piemērots, jo varētu domāt, ka šos pērk kādas motociklistu bandas locekļi, pieņemot, ka “Elles eņģeļi” lieto prezervatīvus. Un ko lai domā par rieviņām? Vai tam bija kāda nozīme, ja prezervatīvam bija rieviņas? Ja tas bija papildināts ar lubrikantu? Mazliet padomājusi, Deizija nolēma, ka labāki laikam gan ir tie ar lubrikantu.

Vēl brīdi apsvērusi, Deizija nosprieda, ka pie Sairuša Klada prezervatīvu izvēle ir neiedomājami liela, daudz lielāka, nekā varētu sagaidīt tik mazā, privātā aptiekā. Prezervatīvu tirdzniecība droši vien tik raiti nemaz neveicās, jo tos varēja dabūt arī daudzās citās vietās.

Deizija paņēma kādu kārbiņu ar uzrakstu “Pakaitini viņas fantāziju”, izlasīja tekstu tās otrā pusē un steig-šus nolika plauktā atpakaļ. Varbūt Sairušam bija īpašas klientes. Varbūt vajadzētu brīdināt šefu Ruso, lai pavēro Klada aptiekā piekto eju starp plauktiem, jo, spriežot pēc piedāvājumu daudzveidības un plašuma, Hilsboro notika šis tas dīvains.

Beigu beigās Deizija apņēmīgi izvēlējās kārbiņu ar uzrakstu “Ballīšu komplekts” - tai vajadzētu būt piemērotai jebkuram gadījumam - un sparīgi devās uz kases pusi, kur nometa “Ballīšu komplekta” kārbiņu uz letes tieši Bārbarai Kladai priekšā.

“Ceru, ka Evelīnai un Džoelai klājas labi,” Bārbara saldā balsī sacīja, paņemdama kārbiņu, - tā viņa vienmēr mēdza apjautāties, lai izošņātu, kas kuram lēcies; tad Bārbara ievēroja, ko īsti tur rokā, un noelsās. “Deizija Mainora!”

Kāds bija pienācis un nostājies viņai aiz muguras.

“Skaidrā naudā,” Deizija teica, it kā Barbara viņai to būtu jautājusi, un izvilka no maciņa dažas banknotes, lai steidzīgi norēķinātos, pirms aiz viņas sastājusies vai puse no Hilsboro iedzīvotājiem. Deizija bija domājusi, ka spēs to izdarīt vēsā mierā, bet tagad juta, ka vaigi sāk kvēlot. Spriežot pēc dziļā pārsteiguma, ko pauda Bārba-ras seja, varētu domāt, ka viņa nekad agrāk prezervatīvus nav pārdevusi.

Nu sāka sarkt arī Bārbara.

“Vai tava māte to zina?” viņa čukstēja, paliekdamās tuvāk, lai sarunu nesadzirdētu citi. Paldies Dievam vismaz par to, Deizija nodomāja.

“Vēl ne, bet es viņai pateikšu,” Deizija izstomīja, nodomājot, ka telefona vadi pārkarsīs, tiklīdz viņa būs izgājusi no aptiekas. Viņa sniedza Bārbarai naudu, mēģinot ātrāk tikt ar to visu galā.

“Es steidzos,” Deizijai aiz muguras no augšas atskanēja dobja balss, un viņa sastinga. “Nokārtojiet to pirkumu veicīgāk.”

Deizija tagad nebūtu spējīga pat pakustēties. Viņa pazina šo balsi; pēdējās dienās viņa to bija dzirdējusi pārāk bieži. Ja vien tas būtu iespējams, viņa būtu vai zemē ielīdusi.

Bārbara ar gluži sarkanu seju noskenēja svītru kodu, kases aparāts nograbēja, un lodziņā parādījās maksājuma summa. Bārbara paņēma Deizijas naudu, klusēdama izdeva atlikumu un ielika “Ballīšu komplektu” baltā papīra maisiņā, uz kura ar sarkaniem burtiem bija iespiesti vārdi “Kladei aptieka”. Deizija iemeta naudu maciņā, paņēma papīra maisiņu un pirmo reizi mūžā izgāja

ārā, nepateikusies cilvēkam, kuram viņas dēļ bija nācies uzgaidīt ilgāk.

Deizijai par lielām šausmām, šefs lluso, neko nenopircis, nāca viņai līdzi.

“Ko jūs darāt?” viņa nošņāca, kad abi jau bija uz ietves. “Ejiet atpakaļ un nopērciet kaut ko!” Varbūt viņas pietvīkušo seju varētu izskaidrot ar karstumu, kas viļņiem plūda no ietves seguma. Varbūt viņš nepamanīs, ka Dei-zija jūtas nokaunējusies.

“Man neko nevajag,” viņš teica.

“Kāpēc tad jūs tur vispār gājāt iekšā?”

“Ieraudzīju jūs un gribēju parunāties. Ahā, prezervatīvi?” viņš sacīja, ar interesi aplūkodams papīra maisiņu. “Šķiet, kārbiņa ir diezgan liela. Cik daudz tajā ir iekšā?”

“Ejiet projām!” Deizija ievaidējās, soļodama pa ietvi, “Ballīšu komplektu” cieši sev klāt piespiedusi. Iecerējusi ar prezervatīvu pirkšanu pievērst sev vīriešu uzmanību, Deizija nekādā ziņā nebija domājusi par viņu un arī šobrīd nebūt negribēja ņemt vērā šefu Ruso. Satraukumā Deizija piepeši iztēlojās, ka viņai seko vesels bars vīriešu un visi mēģina ieskatīties papīra maisiņā. “Viņa tagad domā, ka es tos pirku jūsu dēļ!” Jau šo pašu brīdi vismaz vienai vai pat divām personām bija zināms, ka šefs Ruso un Deizija Mainora pirkuši milzīgu kārbu ar prezervatīviem. Šefs pat bija ieteicies, ka steidzas! Deizija atkal apslāpēti ievaidējās.

“Es pats varu nopirkt prezervatīvus, paldies!” viņš izmeta.

“Jūs taču saprotat, ko es gribēju teikt! Viņa domās,

ka tic paredzēti mums... ka mēs...” Deizija apklusa, nespēdama atrast īstos vārdus, lai izteiktu domu.

“Mums vajadzētu būt trušiem, lai paspētu lenča laikā izlietot tik daudz prezervatīvu,” Ruso aizrādīja. “Šaubos, ka tas reāli iespējams. Cik tad tajā kārbā īsti ir iekšā, seši duči, vai? Tātad pavisam septiņdesmit divi gabali, un, ja mūsu rīcībā būtu vesela stunda, tad viens būtu jāizmanto aptuveni ik pēc piecdesmit sekundēm.” Viņš apklusa un pārdomāja. “Tādu rekordu es gan negribētu uzstādīt. Vienu prezervatīvu stundas laikā vai ik pēc divām stundām - tas jau būtu kas cits.”

Deizija jutās tik satriekta, ka šķita - viņa tūlīt noģībs, lai gan šī sajūta droši vien bija radusies tāpēc, ka dienas vidus karstumā viņa gandrīz vai skrēja skriešiem. Šefam Ruso kājas bija garas, tāpēc viņš varēja iet parastā solī; viņš nebija pat aizelsies.

Deizija jau nu arī nemaz nebija aizelsusies; viņa pat domāt negribēja par elsošanu, ja viņš tepat līdzās runāja par prezervatīvu lietošanu ik pēc stundas. Viņa tikai ātri elpoja, neko vairāk.

“Jūs esat pārkarsusi,” Ruso teica. “Iegriezīsimies “Kafijas tasē” un iedzersim kaut ko vēsu, kamēr vēl neesat paģībusi tepat uz vietas, citādi man vajadzēs jūs nest.”

Deizija spēji pagriezās uz viņa pusi un apslāpētās dusmās sacīja:

“Viņa droši vien jau ir piezvanījusi manai mātei un, Dievs vien zina, kam vēl, lai izpļāpātu, ka mēs lenča laikā esam nopirkuši veselu komplektu prezervatīvu!”

“Tad jums būs vislabāk, ja kopā ar mani nāksiet uz “Kafijas tasi”, kur atradīsies cilvēki, kas varēs apliecināt, ka mēs neesam gājuši uz manām mājām un centušies tos visus izmantot. “Ballīšu komplekts”, ko tu neteiksi!” Viņš smaidīja. “Varu derēt, ka tas ir ļoti interesants paveids. Ļaujiet apskatīt.”

“Nē!” Deizija iekliedzās aizgriezdamās, kad šefs jau sniedzās pēc maisiņa.

Ruso ar roku paberzēja vaigu.

“Droši vien dokumentos ir kāds lēmums, kas aizliedz parādīties sabiedriskā vietā ar pornogrāfiska rakstura priekšmetiem.”

“Prezervatīvi nav pornogrāfiska rakstura priekšmeti,” Deizija teica, sajūtot, ka vēderā iemetas krampji. “Tie domāti dzimstības regulēšanai un slimību profilaksei.”

“Jā gan, parasti prezervatīvi - taču tādā “Ballīšu komplektā” droši vien atrodama daža laba dīvaina mantiņa.”

Deizija iekoda lūpā. Policijas šefs laikam gan negrasījās viņu apcietināt; viņa par to bija gandrīz pārliecināta. Tomēr viss šis pasākums tik strauji bija pavērsies pavisam neparedzētā virzienā, ka Deizijai arvien vēl reiba galva, un viņa negribēja vēlreiz izdarīt kaut ko kļūmīgu. Klusēdama viņa iedeva maisiņu Ruso.

Viņš nevis vienkārši pavēra maisiņu un ielūkojās iekšā, bet izvilka “Ballīšu komplektu” ārā tieši turpat uz ielas. Deizija skatījās apkārt, cenzdamās ieraudzīt kādu notekūdeņu lūku, kur varētu iesprukt, lai gan šajā brīdī būtu noderējusi jebkura sprauga. Deizija paspēja paspert tikai pussoli, kad šefs jau bija satvēris viņu aiz rokas un parāvis atpakaļ, pat nepaceldams galvu no teksta, kas bija iespiests kārbas otrā pusē.

“Desmit atšķirīgas krāsas un smaržas,” viņš skaļi

lasīja. “Arī “košļājamās gumijas, arbūza un zemeņu” krāsas.” Šefs Ruso pacēla skatienu un noklakšķināja meli. “Esmu pārsteigts par jums, mis Deizija.”

“Es nezināju par arbūzu,” viņa izgrūda, piepeši izbijusies, ka “Ballīšu komplektā” varētu būt arī zaļi svītrots prezervatīvs. Viņas ideja tomēr bija drausmīga. Varbūt Barbara atdotu naudu, ja vien nepastāvēja kāds rīkojums, kas aizliedza atdot aptiekā atpakaļ nopirktos prezervatīvus. Peldkostīmus un apakšveļu taču veikali atpakaļ nemēdza pieņemt, tāpēc Bārbara varbūt Deiziju vienkārši izmestu no aptiekas, ja viņa mēģinātu dot “Ballīšu komplektu” atpakaļ.

“Jūsu vietā es gan vairāk raizētos par košļājamo gumiju,” Ruso izklaidīgi sacīja, joprojām lasīdams tekstu.

Deizija pārsteigta samirkšķināja acis.

“Ak, es taču tos nemēģinātu uzpūst,” viņa ieteicās, tad aizsita roku mutei priekšā un paskatījās uz šefu platām, izbiedētām acīm. “Apklustiet!” viņa pēc brīža nikni sacīja, kad šefs nepārstāja smieties. Viņš gandrīz vai gaudoja aiz smiekliem, balstīdamies pret savu automašīnu, kas bija novietota ietves malā, un rokās, ar kurām viņš bija atspiedies pret ceļgaliem, šefs Ruso arvien vēl žņaudzīja prezervatīvu kārbu. Pa vaigiem viņam ritēja asaras. Deizija vēlējās, kaut tās būtu sāpju asaras.

Nē, to gan Deizija negribēja; sāpināt viņa negribēja nevienu, pat viņu ne. Tomēr tas nu bija par daudz, un viņa vairs nevienu mirkli negrasījās to paciest. Ja Ruso gribēs viņu apcietināt, viņam būs jāpārstāj smieties, jo Deizija bija apņēmusies doties projām tūlīt pat un ņemt līdzi savu “Ballīšu komplektu”.

Ieraudzīdams Deiziju tuvojamies, Ruso brīdinot pacēla roku, acīmredzot domādams, ka viņa grasās sist, lai gan sēkt un sprauslāt viņš nemitējās. Deizija izrāva viņam no rokām kārbu, cik vien saltā tonī spēdama, iesaucās: “Pusaudzis!” - un soļoja projām.

“P-pagaidiet!” viņa vēl sadzirdēja Ruso icelsojamies. “Deizija!”

Viņa neapstājās un pat nepagrieza galvu. Jaunā sieviete nikni aizdrāzās pāri laukumam uz bibliotēku un uzšāvās pa abiem marmora pakāpieniem līdz pat ieejas durvīm. Tur viņa apstājās, vairākas reizes dziļi ieelpoja, lai savaldītos, tad devās pa durvīm iekšā un uz reģistrācijas galda pusi tik lepnā gaitā, it kā viņa būtu mis Amerika. Tikai tad, kad Deizija jau bija nonākusi pie letes un gribēja pacelt tās aizvaru uz augšu, viņa apjauta, ka rokā arvien vēl atrodas “Ballīšu komplekts”, bet baltā papīra maisiņa vairs nav.

Pie reģistrācijas galda sēdēja Kcndra, un viņa, protams, tūlīt pat paskatījās, kas tad Deizijai rokā. Kad Kcndra to ieraudzīja, viņai gandrīz acis no pieres izsprāga.

“Deizija! Kas...” Tad viņa aprāvās, atcerējusies, kur atrodas, - te nedrīkstēja pacelt balsi. Kendra klusējot norādīja uz kārbu.

Viss jau tik un tā bija pagalam, tāpēc Deizija mēģināja izlikties vienaldzīga.

“Sis te?” viņa jautāja, paceldama kārbu augšup, it kā nesaprastu Kendras izturēšanos. “Vienkārši kārba ar prezervatīviem.” Tad Deizija cēli iesoļoja savā kabinetā, aizvēra durvis un sabruka krēslā.

“Dzirdēju, ka jūs esot nopirkusi dažus prezervatīvus,” Tods tajā pašā vakarā teica, piezvanījis Deizijai, un bija skaidri nojaušams, ka viņš jūtas uzjautrināts.

“To esat dzirdējis jūs, mana māte un tante, puse baznīcas draudzes un visi kaimiņi,” sacīja Deizija un nopūtās. Galu galā tāda taču sākumā bija viņas iecere. Nu, aptuveni tāda.

“Un ka jūs kopā ar mūsu slaveno policijas šefu lenča laikā esot pusi no tiem izmantojuši.”

“Es tūlīt pat gāju atpakaļ uz bibliotēku!” Deizija ievaimanājās. “Es jau zināju, ka Barbara Klada, tā tenku vācele, šitā izrunāsies! Viņš nebija kopā ar mani; viņš tikai pienāca man klāt, kamēr es maksāju.”

“Viņa arī teikusi, ka policijas šefs neko nav nopircis, bet pavēstījis, ka steidzas, un devies projām kopā ar jums.” “Tas var pilnīgi visu sabojāt.” Deizija nopūtās un apsēdās pie brokastu galda - klausuli viņa bija pacēlusi virtuvē. Māte un tante Džo, kā parasti, skatījās televīziju. “Kā tad tā?”

“Ja visi domās, ka šefam Ruso un man ir... nu...” “Sakars,” Tods palīdzēja.

“Tad neviens cits vīrietis man ne tuvu nenāks! Kā lai atrodu vīru, ja neviens mani nekur neuzaicinās, jo domās, ka tas var nepatikt policijas šefam!”

“Es saprotu, ka tas var radīt sarežģījumus. Šefs ir īsts spēkavīrs.”

“Nu, tas liks piesargāties visiem šejienes vīriešiem, tā ka esmu tos prezervatīvus nopirkusi gluži veltīgi.”

“Es tomēr kaut ko īsti nesaprotu. Vai jūs domājat, ka tos var izmantot tikai šejienes vīrieši?”

“Ak, es jau nemaz nebiju domājusi tos izmantot. Zināju, Barbara izpļāpāsies, ka esmu tos pirkusi, un tad daži neprecētie vīrieši pilsētā saprastu, ka esmu pieejama un mūsdienīga - nu, apmēram tā -, un tad viņi ieinteresētos vismaz tik daudz, lai pievērstu man uzmanību. Tā man tas likās teorētiski,” Deizija drūmi sacīja. “Patiesībā Ruso visu sabojāja. Tagad man vajadzēs pievērsties vīriešiem naktsklubos.”

“Vai šovakar jūs esat domājusi kaut kur iet?” Tods jautāja.

“Nē, pašreiz man pārāk daudz kas darāms, lai sakārtotu jauno māju. Raks Lctcms jau beidz krāsot, tāpēc man tur jāiztīra un jāmeklē mēbeles, jāpērk visādi saimniecības piederumi un citas mantas.”

“Kāda stila mēbeles jūs meklējat?”

“Nu, māja nav liela, tādēļ galvenais, lai tur būtu ērti un omulīgi. Tieši tādu stilu es tad arī gribētu.”

“Vai visam jābūt jaunam? Varbūt jums patiktu dažas senlaicīgas mēbeles? Tās mēs varētu nopirkt izsolēs, samaksājot tikai daļu no summas, ko mēbeļu veikalā jūs maksātu par jaunām.”

Doma par naudas taupīšanu Deiziju vienmēr interesēja.

“Els nekad neesmu bijusi izsolēs. Kur un kad notiks tā izsole?”

“Ak, izsoles notiek vienmēr un visur,” Tods lēni novilka. “Es noskaidrošu, kur varēsim aizbraukt jau rītvakar, un nepaspēsiet ne aci pamirkšķināt, kad jau būsim iekārtojuši jūsu jauno māju.”

Uz jauno māju Deizija pārcēlās piektdien, un tas bija īsts kravāšanās un iekārtošanās darbu viesulis, tā ka viņai neatlika laiks dusmoties par to, ka šefs Ruso izjaucis plānu ar prezervatīviem. Deizija bija tik aizņemta, ka viņai bija vienalga, par ko ļaudis sāk sačukstēties, ieraugot viņu. Tagad galu galā bija divdesmit pirmais gadsimts un prezervatīvu pirkšana nebija nekas sevišķs - pat Hilsbo-ro. Tos pirka, citādi taču Sairuss Klads tos nepasūtītu tik lielā daudzumā.

Deizijai nebija laika domāt gandrīz ne par ko citu kā tikai par Hērakla cienīgo pārcelšanās uzdevumu. Līdz šim viņa nekad nebija gādājusi mantas, kuras varētu noderēt tad, kad viņa apprecētos un uzsāktu dzīvi pati savā mājā, jo līdz ar to Deizija it kā būtu atzinusi, ka nav apmierināta ar savu dzīvi. Nūjā, Deizija tiešām nebija apmierināta, taču tagad viņa to atzina - un bija sākusi rīkoties.

Deizija arvien vēl nebija precējusies, bet nu viņai bija pašai savs mājoklis. Tā jau nebija nekāda nelaime, ka šī bija tikai neliela īres māja diezgan paplukušā apkaimē. Mājai bija nožogots pagalms, Deizija grasījās iegādāties suni, un šī tiešām bija viņas pašas mājvieta. Taču Deizija nekad vēl nebija pirkusi nevienu mājsaimniecībā vajadzīgu mantu, vienīgi savu gultas veļu, tāpēc viņai tagad diemžēl nācās izturēt vairākus iepirkšanās maratonus, lai apgādātos ar tūkstoti dažādu lietu, kas bija nepieciešamas, lai varētu saimniekot.

Deizija iegādājās virtuves piederumus un aizkarus, sapirkās pārtikas krājumus un saimniecības preces, arī slotas un pat putekļsūcēju - pati savu putekļsūcēju! Deizija bija sajūsmā - un pūlējās katru brīvo brīdi, lai visu iztīrītu un saliktu savās vietās.

Kad Deizija nebija aizņemta ar mājas pošanu, Tods palīdzēja viņai meklēt mēbeles. Deizija jutās mazliet pārsteigta, ka Tods tik atsaucīgi palīdz viņai uzsākt jauno dzīvi, tomēr bija dziļi pateicīga par to, jo Toda palīdzība tiešām bija neatsverama. Viņš aizveda Deiziju uz pāris izsolēm, un Deizija atklāja prieku, ko sniedz vienkārša galvas palocīšana, kad pārējie pretendenti uz kādas mantas iegādi cits pēc cita padevās un izstājās no turpmākās solīšanas; tad Deizija pacēla uz augšu savu kartīti ar numuru, un lampa, paklājs vai galdiņš piederēja viņai. Uzvara tā iejūsmināja Deiziju, ka Todam sagādāja prieku viņu vērot ik reizi, kad jaunā sieviete nolēma piedalīties vairāksolīšanā par kādu priekšmetu.

“Jūs atgādināt haizivi, kas metas uz ēsmu,” viņš laiski noteica, ar smaidu noraudzīdamies Deizijas viegli pietvīkušajos vaigos un dzirkstošajās acīs.

Deizija acumirklī nosarka vēl vairāk.

“Vai tiešām? Ak Dievs!” Viņa salika rokas klēpī, it kā gribēdama tās apvaldīt, neļaujot atkal pašaut uz augšu kartīti ar numuru.

“Ak, turpiniet vien!” Tods smējās. “Jums tas sagādā daudz vairāk prieka, nekā jebkad esmu izjutis pats.”

“Tas taču ir jauki, vai ne?” Deizija starp pārējām mantām ieraudzīja kādus tējas ratiņus. Istabas jaunajā mājā nebija plašas, un, ja viņa nopirktu visu, kas iepatiktos, tad neatliktu vietas gluži nepieciešamām lietām, piemēram, mēbelēm. No otras puses, tējas ratiņi brīnišķīgi iederētos dzīvojamās istabas stūrī - uz tiem varētu novietot istabas augu podus, bet apakšējā plauktā varētu stāvēt dažas fotogrāfijas ietvaros...

Pēc spraigas solīšanas tējas ratiņi piederēja Deizijai -līdz ar ērtu, nelielu galdiņu, diviem krēsliem, divām lampām ar caurspīdīgu, sārtu pamatni un krēmkrāsas aba-žūru, paklāju tumšzaļā krāsā, lielu, mīkstu, bāli zilu atpūtas krēslu ar krēmkrāsas svītrām, turklāt krēslā varēja arī pašūpoties, kā arī nelielu televizora galdiņu. Kad viņi jau grasījās doties projām, Tods pārlaida skatienu Dcizi-jas ieguvumam un teica:

“Priecājos, ka esmu aizņēmies pikapu, jo šis lielais atpūtas krēsls nekādi neietilptu jūsu mašīnas bagāžas nodalījumā.”

“Tas ir brīnišķīgs, vai ne?” Deizija svētlaimē sacīja, jau iztēlodamās, kā ieritināsies tajā.

“Protams, un es zinu kādu dīvānu, kas lieliski saderētu kopā ar to. Diemžēl tas ir jauns,” Tods kā atvainodamies teica. “Tomēr varu galvot, ka tas izskatās ideāli.”

Ideālais dīvāns bija pārvilkts ar pilnīgi nepraktisku mēbeļdrānu - uz pelēki zilgana fona, kas diezgan vāji atgādināja mīkstā krēsla bāli zilo toni, bija redzami lieli, kupli rožu ziedi. Deizijai dīvāns likās drausmīgi dārgs, taču viņai tas neprātīgi iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Nē, viņas mājā nebūs nekādu dzeltenīgi brūnu mēbeļdrānu, nekādā ziņā! Deizija gribēja rozes. Un, kad viss beidzot bija savests un salikts istabās, kopējais iespaids bija vēl jaukāks, nekā Deizija cerēja.

Piektdienas vakarā Deizijas jaunā māja bija pilna ļaužu, tajā stāvgrūdām bija piebāzts gan ar mēbelēm, gan dažādām kastēm.

Evelīna, Beta un tante Džo visu kārtoja, nesdamas kastes uz istabām, taču nesakņodamas ārā tajās saliktās mantas, jo citādi Deizija pati nezinātu, kur kas atrodas. Tods ar vērīgu aci pārlūkoja interjeru, šo to vēl pielabodams, pielikdams pie sienām dažus estampus, palīdzēdams izvietot mēbeles un pārnēsāt smagākos priekšmetus. Deizijas apģērbi jau bija sakārti skapī, aizkari -pielikti, produkti atradās ledusskapī; viss bija kārtībā.

Mājas iekārtojums apliecināja, ko var paveikt, ja pie darba ķeras dažas ļoti apņēmīgas sievietes - un viens senlietu pārdevējs. Kaimiņi tika iesaistīti Deizijas guļamistabas mēbeļu pārvešanā; vietējais sadzīves tehnikas veikals bija piegādājis un ierīkojis gāzes pavardu, ledusskapi, mikroviļņu krāsni, veļas mazgājamo un žāvējamo mašīnu tajā pašā dienā, kad Deizija tos bija nopirkusi. Deizija nodomāja, ka piegāde un uzstādīšana pirkuma dienā bija pati par sevi saprotama, ņemot vērā naudu, ko viņa par šīm mantām bija izdevusi.

Evelīna bija pagatavojusi gaļas un dārzeņu sautējumu un atnesusi to uz Deizijas māju, lai kopā ieturētu pirmo īsto maltīti viņas pašas mājā. Deizija apsēdināja māti un tanti Džo pie nelielā galdiņa, ko bija iegādājusies, bet viņa pati, Beta un Tods sēdēja uz grīdas, smiedamies un runādamies tik dzīvi un jautri, kā mēdz darīt cilvēki, kas paveikuši Hērakla cienīgu darbu.

“Neiedomājami,” Deizija teica, starojošām acīm aplūkojot virtuvi. “Tas viss tikai divu nedēļu laikā!”

“Ko tur sacīt!” Tods lēni novilka. “Jūs protat pamatīgi izrīkot citus.” Viņš mielojās ar sautējumu un nopūtās aiz apmierinājuma. “Misis Mainora, jums vajadzētu atvērt restorānu. Jūs kļūtu bagāta.”

“Es jau esmu bagāta,” Evelīna rāmi sacīja. “Man ir tuvinieki, un es esmu vesela. Visu pārējo var panākt ar darbu.”

“Turklāt,” Beta piebilda, “es tikko esmu atguvusies pēc Deizijas izskata spējās pārvērtības. Dodiet man nelielu atelpu, pirms sākat iesaistīt māti restorānu biznesā.” Visi sāka smieties, jo pēc apmulsuma tajā svētdienā, kad Beta pirmo reizi bija ieraudzījusi Deizijas jauno izskatu, viņa bija sajūsmināta par māsu tāpat kā citi. Evelīna izjuta lielu atvieglojumu, jo bija raizējusies, vai jaunākā māsa nebūs nomākta. Taču arī Beta bija no Mainoru dzimtas, un Mainoru sievietes bija stipras. Turklāt Beta un Deizija patiesi mīlēja viena otru un vienmēr bija sapratušās labi.

“Dažus mēnešus es jums ļaušu aprast ar to,” Tods sacīja. “Tomēr es nepadošos - šādos ēdienos jādalās arī ar citiem cilvēkiem.”

“Un jāsaņem par to samaksa,” teica tante Džo, savilkdama lūpas.

“Protams.” Tods palūkojās apkārt, tad sacīja Dcizi-jai: “Ceru, ka jūs esat nomainījusi durvju atslēgas.”

“To es izdarīju pašu pirmo. Faktiski to darīja Balcs Lctems. Man ir divi atslēgu komplekti, mātei - viens, un viens komplekts ir mājas saimniecei. Man pat prātā nenāca durvīm atstāt iepriekšējās atslēgas.”

“Deizija iegādāsies suni,” teica tante Džo. “Manai

draudzenei ir kucīte, kura pirms vairākām nedēļām atnesās. Es aprunāšos ar viņu un pajautāšu, vai vēl ir atlicis kāds kucēns.”

Kucēns! Deizija aiz prieka iespurcās. Līdz šim viņa nezin kādēļ bija iedomājusies tikai lielu suni, tomēr būtu brīnum jauki ņemt kucēnu un pašai to izaudzināt.

“Kucēnu,” Tods mazliet sarauca pieri. “Vai pieaudzis suns nebūtu noderīgāks?”

“Es gribu kucēnu,” Deizija teica, jau iedomādamās silto, kustīgo augumiņu rokās. Nūjā, var jau būt, ka tā vienkārši izpaudās viņas vēlēšanās dabūt bērniņu, tomēr pagaidām varētu iztikt ar kucēnu.

Kad visi devās projām, Tods vēl pakavējās uz mājas lieveņa.

“Vai rītvakar jūs iesiet dejot?”

Deizija iedomājās visus tos darbus, kas mājā bija nepieciešami; tad viņa atcerējās, cik daudz laika šonedēļ jau tai veltījusi. Iepriekšējā nedēļā Bufalo klubā bija gājis jautri - vismaz līdz brīdim, kad sākās kautiņš.

“Laikam gan iešu. Man tiešām patīk dejot.”

“Tad esiet uzmanīga un izpriecājieties labi.” “Paldies! Tā arī darīšu.” Deizija pasmaidīja un pamāja Todam, kad viņš sēdās mašīnā, nodomājot, ka viņai laimējies, atrodot tik labu draugu kā Tods Lorcnss.

12

Sestdienas vakaros Bufalo klubā ļaužu vienmēr bija ka biezs, un bārmenis Džimijs īsti nezināja, cik sen Mičels klubā ieradies kopš tā brīža, kad Džimijs viņu ieraudzīja. Mičclam rokā bija glāze alus, un viņš bija pieliecies tuvāk rudmatei, kurai uz sejas bija tik daudz krāš-ļu, ka tie spētu apslēpt pat baku rētas. Likās, ka rudmati Mičels īpaši neinteresē; viņa ik pa brīdim pagrieza vīrietim muguru un pievērsās draudzenei, tikpat spilgti izkrāsotai blondīnei, it kā Mičels tikai traucētu abas sarunāties.

Džimijs novērsās; viņš nemaz negribēja, lai Mičels ievēro, ka ir pamanīts. Mičels droši vien bija palūdzis oficiantei, lai viņa atnes alu, un nebija pats lauzies pie bāra letes, kā parasti mēdza darīt. Džimijs paņēma

telefona klausuli, kas atradās zem letes, uzgrieza numuru un pavēstīja:

“Viņš ir te.”

“Ak iā,” Saikss labsirdīgā tonī atbildēja. “Sasodīts, man tiešām vajadzēja parunāties ar viņu, bet šobrīd es netieku projām. Ak, lai paliek, citreiz.”

“Labs ir,” teica Džimijs un nolika klausuli.

Arī Saikss nolika klausuli, tad ātri piezvanīja diviem vīriešiem, kuri viņam bija labi zināmi, un sacīja:

“Tiksimies pie Bufalo kluba pēc četrdesmit minūtēm. Sagatavojieties!”

Tad Saikss sagatavojās pats; uzlika beisbola cepuri, lai apslēptu matus, uzvilka zābakus, lai izskatītos garāks, un zem krekla pabāza nelielu spilvenu. Labā apgaismojumā šis maskēšanās mēģinājums uzreiz būtu pamanāms, bet vakarā ar to vajadzēja pietikt, lai Saiksu būtu grūti pazīt, ja klubā gadītos kāda neveiksme. Saikss gan nedomāja kaut ko uzsākt tieši klubā; viņš gribēja izdabūt Mičelu ārā un aizvest uz tādu vietu, kur nebūtu pāris simtu varbūtēju liecinieku, taču vienmēr jau kaut kas varēja izjukt. Tieši tāpēc Saikss nebrauca pats savā mašīnā; viņš atkal bija aizņēmies automašīnu un uzlicis arī citu numuru, ko bija noņēmis kādam automobilim Džordžijas pavalstī.

Ja vien negadītos kaut kas neparedzēts, piemēram, vēl kāds kautiņš, tad mazajām nepatikšanām ar Mičelu šajā vakarā vajadzētu atrisināties.

Deizija aptvēra, ka viņai krietni vien jāsaņemas, lai vēlreiz ieietu klubā, kur viņa neviļus bija kļuvusi par kau-

tiiia izraisīšanās iemeslu. Šo iemeslu gan faktiski zināja tikai daži cilvēki - viņa pati, policijas šefs Ruso, varbūt tas puisis, kura dzimumorgānus viņa bija saspiedusi -kaut gan Deizijai likās, ka tobrīd viņš gandrīz neaptver, kas īsti notiek visapkārt, - un varbūt pāris vērīgu apmeklētāju, kuri bija to pamanījuši. Tātad iznāca tikai kādi pieci cilvēki. Un cik liela tad bija varbūtība, ka vismaz viens no šiem četriem pārējiem šovakar atrodas te? Dcizi-ja varēja būt pilnīgi droša - noteikti neviens negrasījās rādīt ar pirkstu, tiklīdz viņa ieies pa durvīm, un paziņot: “Lūk, te viņa ir!”

Tie bija prāta apsvērumi. Tomēr līdzīgi prāta apsvērumi Deizijai bija likuši domāt, ka prezervatīvu pirkšana ir pavisam vienkārša, tā ka vajadzēja secināt, ka ne vienmēr uz prāta apsvērumiem var paļauties.

Tā nu Deizija sēdēja savā auto aptumšotajā automašīnu stāvvietā, raudzīdamās, kā pa Bufalo kluba durvīm iet iekšā cilvēki gan pāros, gan grupiņās, gan arī pa vienam, un jutās satraukta. Ik reizi, kad atvērās kluba durvis, pa tām bija dzirdama mūzika, bet dobjie, ritmiskie bungu sitieni tā drebināja kluba sienas, ka tos varēja sajust pat mašīnā. Deizija bija rūpīgi uzposusies, taču viņa nespēja saņemties, lai dotos iekšā klubā.

Tomēr viņa ik pa brīdim klusi nomurmināja uzmundrinošas frāzes un cerēja, ka drīz vien pietiks drosmes, lai atvērtu mašīnas durvis. Šovakar Deizijai mugurā bija sarkans tērps - tā bija pirmā sarkanā kleita viņas mūžā -, un viņa zināja, ka izskatās labi. Gaišie mati arvien vēl bija kupli un, galvu pagrozot, šūpojās šķietamā vienkāršībā; kosmētiku Deizija bija lietojusi nedaudz,

taču akcentējusi to, kas viņas sejā bija pievilcīgs, un sarkanā kleita bija tik iespaidīga, ka visas tās džinsos un “topos” ģērbušās meitenes salīdzinājumā liksies lēti un bezgaumīgi tērpušās. Kleita bija gandrīz tāda, kādā sešdesmito gadu sākumā būtu varējusi tērpties Sandra Dī, -rokas bija kailas līdz pat plecu lencītēm, kas bija tikai divas collas platas, un kakla izgriezums bija diezgan tomēr ne pārāk - dziļš, viduklī kleita bija pieguloša, bet svārku daļa bija piegriezta zvanveidā, tā sniedzās gandrīz līdz celim, un, Deizijai kustoties, svārki viļņoja ap kājām. Viņa atkal bij apāvusi kurpes ar augstajiem papēžiem un aplikusi ap potīti zeltīto kāju sprādzi. Tā un vēl zelta auskariņi bija vienīgās rotaslietas, tāpēc Deizija izskatījās ļoti eleganta.

Deizija izskatījās ne vien labi, bet lieliski, un, ja viņa nekāps ārā no automašīnas un neies iekšā, tad neviens to neuzzinās, tikai viņa pati.

No otras puses, varbūt labāk bija nogaidīt, kamēr sanāk pēc iespējas vairāk ļaužu, lai padarītu mazāku jau tā nelielo iespēju, ka viņu kāds varētu atcerēties no iepriekšējās reizes.

Deizija ar pirkstiem bungoja pa stūri. Mūzika aicināja doties uz deju grīdu un vienkārši dejot. Deizijai patika dejot, patika ritms un sajūta, ka viņas augums iekļaujas tajā, apzinoties, ka viņai viss izdodas, ka deju stundās koledžā viņa nebija veltīgi šķiedusi laiku, jo arvien vēl prata visus soļus, un vīriešiem neapšaubāmi patika dejot ar meiteni, kas mācēja izdejot tūres, nevis tikai ļodzīties uz vietas. Lai gan kantri naktsklubos parasti vairāk mēdza spēlēt līnijdejas un lēnās dejas...

“Es tīši kavējos,” Deizija paziņoja mašīnai. “Turklāt man tas labi izdodas.”

Tomēr Deizija ļoti labi prata ievērot pašas noteiktos termiņus.

“Vēl desmit minūtes,” viņa teica, ieslēdzot aizdedzi, lai paskatītos pulkstenī uz mašīnas paneļa. “Pēc desmit minūtēm es eju iekšā.”

Viņa atkal izslēdza aizdedzi un pārbaudīja mazās somiņas saturu. Autovadītājas apliecība, lūpukrāsa, mutautiņš un divdesmit dolāru banknote. Pārbaudei nebija vajadzīgs vairāk laika par kādām piecām sekundēm.

No kluba iznāca trīs vīrieši, un neona gaisma, kas atspīdēja no kluba nosaukuma, uz brīdi apgaismoja viņu sejas. Vidējais šķita tā kā redzēts, tomēr viņa vārdu Deizija nevarēja atcerēties. Viņa noskatījās, kā visi trīs šķērso mašīnu stāvvietu, apejot nekārtīgās rindās novietotos vieglos un kravas automobiļus. Kad tie trīs jau bija pagā-jušies tuvāk kādai mašīnai, no tās izkāpa vēl kāds vīrietis, un visi četri devās uz nelielu pikapu, kas bija novietots zem koka.

Autostāvvietā iebrauca vēl kāda mašīna, un tās lukturu gaisma uz brīdi apspīdēja četrus vīriešus, kuri stāvēja līdzās pikapam. Trīs skatījās tieši uz piebraucošo mašīnu, bet ceturtais tajā brīdī aizgriezās, lai ielūkotos pikapa kravas kastē.

No piebraukušās mašīnas izkāpa vīrietis un sieviete un iegāja klubā. Durvīm paveroties, īsu brīdi mūzika ieskanējās pavisam skaļi, bet pēc tam tā atgādināja tikai apslāpētu dunoņu. Tagad autostāvvietā bija vairs tikai tie četri vīrieši zem koka un Deizija.

Viņa atkal ieslēdza aizdedzi, lai pārbaudītu, cik laika

v

atlicis. Četras minūtes. Tas bija labi; Deizijai tiešām negribējās vienai kāpt ārā no mašīnas un iet pāri visai autostāvvietai, kamēr tie četri tur stāvēja. Varbūt viņi aizbrauks. Deizija izslēdza aizdedzi un sāka viņus vērot.

Viens vīrietis acīmredzot bija briesmīgi piedzēries, jo divi pārējie viņu tagad turēja katrs no savas puses, un Deizija redzēja, ka viņi to ieveļ pikapa kravas kastē, pieturēdami vīrieša galvu. Tas bija prātīgi; viņi acīmredzot negribēja ļaut šim vīrietim tādā stāvoklī sēsties pie stūres, lai gan, spriežot pēc izskata, viņš jau bija “atslēdzies”. Kad viņi bija iznākuši no kluba, Deizijai šķita, ka visi trīs iet gluži normālā gaitā, taču viņa bija dzirdējusi, ka tā varot būt, - cilvēks staigā un runā pilnīgi normāli un tad piepeši “atslēdzas”. Deizija vienmēr bija domājusi, ka tā ir tikai tukša pļāpāšana, bet tagad viņa to redzēja pati savām acīm.

Tie divi vīrieši, kuri bija iekārtojuši draugu pikapa kravas kastē, iekāpa kabīnē un aizbrauca. Ceturtais pagriezās un gāja uz savu mašīnu.

Deizija atkal pārbaudīja pulksteni. Paredzētās desmit minūtes bija pagājušas. Dziļi ievilkusi elpu, viņa izņēma aizdedzes atslēgu, iemeta somiņā un kāpa no mašīnas ārā, pirms durvju atvēršanas automātiski nospiežot durvju aizslēga pogu.

“Šauj pa labi, šauj pa kreisi...” Deizija dungoja, soļodama pāri stāvvietas laukumam, tad nodomāja, ka labāk gan būtu vajadzējis izvēlēties citu dziesmiņu, jo šajā dziesmā beigās visi aizgāja bojā.

Tomēr viņai nekas nenotika. Deizija netika nošauta,

sēžot seglos, un neviens nepavērsa pret viņu ieroci ari tad, kad viņa atvēra bāra durvis. Deizija gāja iekšā, samaksāja divus dolārus un aizšūpojās mūzikas viļņos.

Glens Saikss sēdēja savā mašīnā, ar saltu un caururbjošu skatienu vērodams sievieti, kas iegāja klubā. Kur, ellē, viņa bija radusies? Laikam gan sēdējusi kādā mašīnā, un tumsā viņi to nebija pamanījuši.

Svarīgākais bija nevis tas, vai viņa ir vai nav kaut ko redzējusi, bet gan tas, cik daudz viņa redzējusi un cik no tā sapratusi. Stāvvietā bija tumšs, nekas skaidri nebija saskatāms, un nebija atskanējis neviens troksnis, kas sievieti varētu uztraukt. Ja Mičels nebūtu iekliegdamies mēģinājis pievērst to cilvēku uzmanību, kuri ar mašīnu bija iebraukuši stāvvietā, tad viņa vispār neko nebūtu varējusi manīt. Tomēr Mičels, ieraudzījis Saiksu izkāpjam no mašīnas, skaidri saprata, ka viņu grasās novākt, un viņam vairs nebija ko zaudēt. Saikss nemaz nevainoja to draņķi par mēģinājumu kaut kā glābties. Badijs bija pārāk pasteidzies ar to nazi; Mičels taču bija paguvis tikai vārgi iepīkstēties.

Tā sieviete viņus nepazina un acīmredzot nebija ievērojusi, ka šeit notiek kaut kas neparasts. Tomēr viņa bija lieciniece, un tas Saiksam nepatika. Sākumā viņš bija gribējis ieliet Mičclam rīklē tik daudz GHB, ka ar to pietiktu trīs vīru nolaišanai no kājas, - tāds gals tam nelietim būtu īsti piemērots. Saikss pat bija izlēmis atstāt līķi tādā vietā, kur to viegli varētu atrast jau pirms tam, kad GHB sadalījies, lai kruķiem nāves cēlonis būtu skaidrs un viņi domātu, ka tā ir tikai kārtējā pārdozēšana. Tomēr tagad, kad Mičclam rīkle jau bija pārgriezta, tas

vairs nebija iespējams, turklāt stāvvietā varētu atrast asiņu pēdas, ja tās kāds iedomātos meklēt.

Varbūt tā sieviete mēdza te bieži nākt, tad viņa, iespējams, 4’>ija pazinusi Micelu, varbūt pazina viņu - un varētu pārāk daudz atcerēties, kad izdzirdētu, ka viņam pārgriezta rīkle.

Saikss nebija redzējis, no kuras mašīnas viņa izkāpj, taču varēja mēģināt to noskaidrot. Viņš izkāpa no savējās un aizgāja līdz tai laukuma daļai, pieliekdamies pēc iespējas zemāk, lai viņu nevarētu pamanīt, un ātri pierakstīdams mašīnu numurus. Saikss iedomājās, ka varbūt vajadzētu ieiet klubā un mēģināt sievieti atrast. Viņai bija gaiši mati un sarkana kleita - to Saikss bija pamanījis, kad viņa atvēra kluba durvis. Droši vien nebūtu grūti viņu sameklēt.

Tomēr Džimijam viņš bija teicis, ka šovakar nav brīvs, un tagad, kad Mičels jau bija miris, Saikss negribēja tur rādīties, jo klubs bija pēdējā vieta, kur Micelu kāds vēl redzējis.

Saikss nopūtās. Nāksies sēdēt tepat ārā un gaidīt, kamēr tā sieviete dosies projām, tad sekot viņai līdz mājām. Vajadzēja pārbaudīt, kur tic abi liek Mičela līķi, taču divās vietās uzreiz viņš nevarēja būt. Bija vien jāpaļaujas uz Rādiju un viņa palīgu, ka tic rīkosies saprātīgi, atbrīvojoties no līķa. Galu galā apsvilināties varēja arī viņi. Saiksam vajadzēja ņemt sievieti savā ziņā.

Bufalo klubā bija vēl vairāk ļaužu nekā iepriekšējā sestdienā, ja vien tas vispār bija iespējams. Deizija kādu brīdi stāvēja, lai aprastu ar skaļo balsu murdoņu un mū-ziku - grupa spēlēja un dziedāja par kādu Ērlu, kuram esot jāmirst; liela daļa sieviešu dziedāja līdzi. Kādam vīrietim, kura vārds varbūt bija Ērls, dziesma nepatika, un viņš svieda grupas mūziķiem ar alus glāzi - acīmredzot tieši tāpēc ap paaugstinājumu bija apvilkts smalkais stiepļu tīkls. Divi varena auguma vīri satvēra nikno alus sviedēju, un Deizija apmierināta noraudzījās, kā viņi to izvada pa durvīm ārā. Viņa tikko bija atnākusi un gribēja nodejot vismaz dažas dejas, pirms sākas kāds kautiņš.

“Sveika, jaukumiņ, vai atceries mani?” teica kāds vīrietis, parādīdamies Deizijai līdzās. Viņš aplika roku Dei-zijai ap vidu un vadīja uz pārpildītās deju grīdas pusi.

Viņa paskatījās uz garo, gaišmataino vīrieti, kas audzēja ūsas, laikam gan gribēdams līdzināties Alanam Džeksonam.

“Nē,” Deizija teica.

“Kā tad tā? Mēs pagājušajā nedēļā dejojām...”

“Nē,” Deizija noteikti paziņoja, “es neesmu dejojusi ar jums. Es dejoju ar Džcfu, Dcniju, Hovardu un Stīvenu. Jūs neesat neviens no tiem.”

“Pareizi gan,” viņš jautri noteica. “Es esmu Hārlijs -vārds ir tāds pats kā motociklam, a.Harley Davidsonv. Nu, ja neesam dejojuši pagājušajā nedēļā, tad dejosim tagad.”

Viņi jau bija nokļuvuši uz deju grīdas, tāpēc tā likās gluži laba doma. Ērls jau bija nomiris, un mūziķi tagad dziedāja kaut ko citu, bet nu vairs gandrīz puse apmeklētāju līdzi nedziedāja. Dejotāji griezās un piesita kājas, un Deizija darīja to pašu, saķērusies rokās ar Hārliju, un viņas kuplie svārki virpuļoja ap stilbiem. Tad atskanēja

Elvisa Preslija dziesma “Lietus Kentuki”, un Hārlijs ari šo deju gribēja dejot ar Deiziju.

“Paklau, kā jūs sauc?” viņš ieprasījās, beidzot atcc-rēdamies, ka nezina viņas vārdu.

“Deizija.”

“Vai jūs te esat kopā ar kādu? Vai drīkstu izmaksāt jums kaut ko dzeramu?”

Ak, augstā debess, vai viņš nav viens no tiem vīriešiem, par kuriem Deiziju bija brīdinājis šefs Ruso?

“Esmu kopā ar dažiem draugiem.” Deizija nenoteikti pamāja ar roku uz to pusi, kur kopā bija sabīdīti vairāki galdiņi, jo tā likās drošāk melot. Tad viņa piebilda: “Paldies, bet es tagad negribu dzert. Esmu nākusi izdejoties.”

Hārlijs paraustīja plecus.

“Labs ir. Es gan tagad pasēdēšu malā.” Vīrietis nozuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījies, un Deizija palūkojās apkārt. Līdz šim viņa jau bija tikusies ar sešiem vīriešiem, ja neņēma vērā to, kuru bija saspiedusi, un neviens viņai nebija licies pa prātam. Varbūt viņa bija pārāk izvēlīga; tomēr Deizija domāja, ka īstenībā tā gan nevarētu teikt - viņa bija dejojusi ar visiem, kuri nākuši viņu uz-lūgt.

Deizija uz deju grīdas ieraudzīja Hovardu, un viņš pamāja. Varbūt viņš atkal nāks Deiziju uzlūgt; viņš bija dejojis labāk par visiem.

Tad - ai nē! - Deizija ieraudzīja drukno puisi, kas viņu bija ievilcis klēpī. Arī viņš tajā pašā brīdī pamanīja Deiziju un spēji aizgriezās ar šausmu pilnu izteiksmi sejā.

Arī Deizijai gribējās novērsties un izlikties, ka nav viņu redzējusi, taču ierunājās viņas sirdsapziņa. Tam puisim gan nebūtu vajadzējis ķert viņu ciet, un Deizija arī nebija gribējusi sagādāt viņam sāpes, tomēr viņš bija briesmīgi cietis, un Deizija bija viņam atvainošanos parādā.

Deizija apņēmīgi sāka lauzties cauri drūzmai, cenzdamās paturēt viņu acīs. Likās, ka puisis tikpat apņēmīgi dodas uz kungu istabas pusi, it kā gribēdams paslēpties no Deizijas, lai gan šis iespaids, protams, bija maldīgs. Viņš taču pavadīja vakaru klubā, droši vien bija dzēris alu, tāpēc viņam laikam gan bija radusies vajadzība.

Pirms Deizija paspēja puisi panākt, viņš jau bija ticis līdz nelielajam gaitenim, kas veda uz tualetes telpām, un nozuda aiz apskrambātajām durvīm tik žigli, it kā viņam pakaļ dzītos visi elles gari. Deizija nopūtās un veikli izspraucās cauri ļaužu bariņam, nelikdamās zinis ne par protesta saucieniem no sieviešu puses, ne vīriešu izteiktajiem uzaicinājumiem; viņa jutās kā zivs, kas cīnās pret straumi. Beidzot Deizijai izdevās tikt pie zāles sienas netālu no tualetes telpu durvīm; viņa nostājās stingri, lai nevienam neizdotos nostumt viņu vai aizgrūst tālāk, un gaidīja.

Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, un Deizija bija atteikusi jau trim aicinājumiem uz deju, pirms viņas upuris paglūnēja no gaiteņa.

Dziļi ievilkusi elpu, Deizija spēra soli uz priekšu un uzsita viņam pa plecu.

Puisis gandrīz vai palēcās.

Atmuguriski viņš virzījās projām no Deizijas, it kā

pašu nelabo ieraudzījis, un viņa gaļīga seja kļuva gluži sarkana.

“Nenāciet man klāt, lēdij!”

Deizija apmulsa; šis vīrietis laikam gan tiešām baidījās no viņas. Acis samirkšķinājusi, Deizija mēģināja viņu nomierināt.

“Nebaidieties,” viņa teica tik mierinoši, cik vien varēdama. “Es jums neko ļaunu nedarīšu. Es tikai gribēju atvainoties.”

Tagad bija viņa kārta mulsi mirkšķināt acis. Puisis pārstāja kāpties atpakaļ.

“Atvainoties?”

“Man ļoti žēl, ka nodarīju jums sāpes. Tas bija negadījums. Es tikai centos tikt vaļā no jums un atspiedos ar roku neīstajā vietā. Es tiešām negribēju saspiest jūsu...” Ak Dievs, nevarēja taču teikt pantus, lai gan likās, ka šis vārds ir gluži parasts un saprotams, un Deizijai negribējās tos saukt arī par mantiņām, jo viņa tomēr centās izteikties pēc iespējas pieklājīgāk. “Jūsu sēkliniekus,” viņa pabeidza, tādējādi uzsvērdama šo vārdu vairāk, nekā pašai būtu gribējies.

Puisis sarāvās, it kā Deizija viņam būtu iesitusi, un viņa apjauta, ka pēdējo vārdu izteikusi tik skaļi, ka, par spīti troksnim, apkārtējie to bija dzirdējuši un sāka lūkoties uz šo pusi.

Puisis kļuva vēl sarkanāks.

“Atvainošanās pieņemta,” viņš nomurmināja. “Tikai ejiet projām!”

Deizijai likās, ka viņš būtu varējis izturēties mazliet laipnāk, ņemot vērā to, ka negadījumā galu galā vaino-

jams bija viņš pats; ja puisis nebūtu viņu sagrābis - it kā viņam būtu tiesības vilkt klēpī ikvienu svešu sievieti tad nekas tāds nebūtu noticis. Mazliet aizvainota, Deizija jau pavēra muti, lai to viņam pateiktu, taču piepeši viņai līdzās parādījās kāds garš stāvs, un dobja balss ieteicās: “Es raudzīšos, lai viņa jums netuvojas.”

Un atkal šefs Ruso pacēla Deiziju tāpat kā iepriekšējā reizē un nesa - šoreiz nevis ārā no bāra, bet uz deju grīdas pusi.

“Jūs esat uzmācīgs kā ods,” viņa aizkaitināta sacīja, kad Ruso nolika viņu zemē.

Viņš savilka uz augšu vienu uzaci.

“Vai es jūs traucēju?” Viņš satvēra Deizijas labo roku savā rokā, viņas kreiso roku uzlika sev uz pleca un apņēma jauno sievieti ap vidu. “Dejosim.”

“Jūs uzrodaties itin visur” Deizija ļāva, lai Ruso vada viņu, skanot vēl kādai lēnai Elvisa Preslija dziesmai. Grupa šovakar sevišķi daudz spēlēja Elvisu Presliju, lai gan iespējams, ka šī nebija grupa, kas spēlēja pagājušajā reizē.

“Vajadzīgs taču kāds, kas izpestī jūs no nepatikšanām.”

“No nepatikšanām? Jūs mani izpestījot no nepatikšanām?” Deizija atlieca galvu un paskatījās uz viņu. Lai gan kājās viņai bija kurpes ar augstiem papēžiem, tomēr nācās lūkoties augšup. Kā jau Tods bija aizrādījis, šefs Ruso tiešām bija spēkavīrs. “Pateicos, ka izpestījāt mani iepriekšējā nedēļā, taču citādā ziņā jūs esat izraisījis visas manas nepatikšanas.”

“Nevainojiet mani! Ne jau es pirku prezervatīvu krājumu veselam gadam. Vai paspējāt jau kādu izmantot?”

Deizijai trūka vārdu. Pareizāk sakot - pieklājīgu vārdu. Viņai gan ienāca prātā šis tas, ko šobrīd gribētos pateikt, bet Deizija baidījās, ka viņu uz līdzenas vietas nospers Dieva dusmu zibens, ja to pasacīs skaļi.

Ruso smaidīja. “Ja jūs tagad varētu paskatīties spogulī...” Viņš aptvēra Deiziju ciešāk un strauji sagrieza riņķī, tāpēc viņai vajadzēja piekļauties vīrietim pie pleca. Beigu beigās Deizija dejoja, tik cieši pieplakusi viņam, kā nebija dejojusi ne ar vienu citu partneri. Deizijas krūtis berzējās pret Ruso kreklu, sieviete sajuta vīrieša gurna slīpumu, un viņa kājas spēra dejas soļus cieši līdzās viņas kājām. Augstā debess - nu šefs paspēra soli, un viena viņa kāja jau atradās starp viņas kājām.

Deizija nemaz neaptvēra, kā tas noticis, bet viņu piepeši no galvas līdz potītēm pārņēma karstuma vilnis. Jaunajai sievietei šķita, ka viņa lēnām sāk kust, ka kļūst mīksta kā vasks, kauli it kā zaudē stingrību, bet muskuļi -spraigumu. Tā bija pavisam dīvaina un vienlīdz apburoša sajūta.

“Šef...”

“Džeks.” Viņš satvēra Deiziju vēl mazliet stingrāk, it kā uzstādams, lai sauc viņu vārdā.

“Džck...” Deizija tiešām kusa ārā. Tagad viņa gandrīz vai bija uzgūlusies vīrietim, viņas kājas arvien vēl kustējās, ļaujot, lai Džeks vada deju, taču pati Deizija ar visu auguma smagumu balstījās uz viņa rokām. “Jūs mani turat pārāk cieši klāt.”

Vīrietis nolieca galvu tik zemu, ka viņa elpa kutināja Deizijai ausi, un sacīja:

“Man liekas, es jūs turu tieši tā, kā vajag.”

Nu labi, ja jau viņam patika sievietes, kuras kūst. Turklāt Deizija bija pretojusies vairāk gan formas pēc nekā patiesi, jo viņa nemaz necentās pavirzīties nostāk. Šķita tik jauki kļauties viņam klāt, sajust savu maigo miesu pret vīrieša stingro augumu. Deizijas krūtis bija mazliet saplakušas, kļaujoties pie Džeka krūtīm, un viņai tas patika. Viņai tas ļoti patika. Pašai par apmulsumu, Deizija apjauta, ka tīksminās par vīrieša spēcīgo plecu, pret kuru balstījās viņas kreisā roka, par viņa silto labo roku, kas bija aptvērusi viņas vidukli. Silto... Ak Dievs, jā, viņš bija silts. Deiziju apņēma siltums un spēcīgais aromāts, kas plūda no vīrieša, un viņai gribējās paberzēt degunu pret viņa krūtīm.

Viņai gribējās berzēt degunu pret Džeku Ruso?

Šī doma Deiziju tā pārsteidza, ka viņai izdevās pacelt galvu. Džeks raudzījās uz Deiziju ar savādi spraigu sejas izteiksmi; viņš nelikās dusmīgs, taču arī nesmaidīja.

“Kas noticis?” viņa neizprotami klusā balsī ievaicājās.

Viņš papurināja galvu.

“Itin nekas.”

“Bet jūs izskatāties...”

“Deizija... Apklustiet un dejojiet!”

Viņa apklusa un dejoja. Tagad, kad uzmanību vairs nenovērsa vārdi, Deizija atkal sāka arvien ciešāk slīgt pret Džeku. Likās, viņu tas netraucē. Džeks pievilka jauno sievieti vēl tuvāk, tik tuvu, ka viņa varēja sajust pret savu augumu atspiežamies Džeka jostas sprādzi.

Tas nebija viss, ko viņa varēja sajust.

Deizijai arvien vēl reiba galva no apjautas, ka viņa

sajutusi policijas šefa locekli, kad deja beidzās, un grupa sāka jautru gabalu par Bubu, kas šāvis uz mūzikas automātu. Džeks saviebās un aizveda Deiziju projām no deju grīdas, cieši pieturot viņu un izvadot cauri pūlim pie galdiņa, kas atradās sienmalē gandrīz līdzās mūziķu paaugstinājumam, un droši vien tāpēc tur bija pāris blīvu vietu. Viņš gandrīz vai nogrūda Deiziju uz viena krēsla, palūkojās uz oficiantēm, kuras skraidīja šurpu turpu, un teica:

“Palieciet šeit. Es jums atnesīšu kaut ko dzeramu. Ko jūs gribētu?”

“Ingveralu ar citronu, lūdzu.”

Ruso pasmaidīja un papurināja galvu, tad, atstājis Deiziju sēžam, izlauzās cauri ļaudīm, kuri drūzmējās piebāra letes.

Deizija palika sēžam, joprojām juzdamās apmulsusi. Varbūt viņa bija vēl naivāka, nekā pati domājusi, jo Džekam, šķiet, nemaz nelikās savādi, ka viņa partnere dejas laikā sajūt viņa locekli. Varbūt tieši tāpēc cilvēki arī dejoja. Tomēr, dejojot ar citiem vīriešiem, viņa nevienam to nebija sajutusi - tikai Džekam.

Deizija nekad vairs nevarēs domāt par viņu kā par policijas šefu.

Viņai nebija jausmas, cik ilgs laiks pagājis, jo bija iegrimusi domās. Par laimi, neviens viņu neaicināja dejot, kamēr Deizija ieraudzīja tuvojamies Džcku ar alus glāzi vienā rokā un dzirkstoša ingveralus glāzi - otrā.

“Vai gribat dejot?”

Jautātājs bija vīrietis, kas pieliecās Deizijai tuvāk no kreisās puses. Viņam mugurā bija “Party Hearty” T krekls, tāpēc Deizija tik un tā būtu atteikusi, bet viņa

nepaspēja to izdarīt. Džeks nolika ingveralu Deizijai priekšā uz galdiņa un sacīja:

“Viņa ir kopā ar mani.”

“Labs ir.” Puisis tūlīt pat pievērsās citai sievietei. “Vai gribat dejot?”

Džeks iekārtojās uz krēsla līdzās Deizijai un pielika alu pie lūpām. Viņa vēroja, kā, Džckam dzerot alu, kustas viņa spēcīgais kakls, un viņai atkal kļuva pārāk silti. Deizija apmierināta iedzēra auksto ingveralu.

Pēc brīža Deizija ievēroja, ka Džeks neatlaidīgi vēro ļaužu pūli, laiku pa laikam koncentrējot skatienu un nopētot vienu vai otru cilvēku, tad atkal turpinot vērot citus. Deizija ar pārsteigumu aptvēra, ka šobrīd viņš ir it kā pilnīgi cits cilvēks.

“Jūs strādājat, vai ne?”

Džeks ātri paskatījās uz Deiziju, un viņa pelēkzaļās acis iemirdzējās.

“Vietas, kas atrodas ārpus Hilsboro robežām, neatrodas manā jurisdikcijā.”

“Es zinu, bet jūs tomēr vērojat ļaudis.”

“Tas ir paradums.” Viņš paraustīja plecus.

“Vai tad jūs nekad neatpūšaties?” Piepeši Deizijai mainījās priekšstats par likumsargājošo iestāžu darbiniekiem. Vai tad tiešām viņi vienmēr izturas piesardzīgi un novēro citus? Varbūt pastāvīgā modrība - pat tajās reizēs, kad viņi nepilda dienesta pienākumus, - ir īpašība, ko viņiem neviļus izveidojusi šī profesija?

“Protams, atpūšos,” Džeks teica, atspiezdamies pret krēsla atzveltni un atbalstīdams labās kājas pēdu pret kreiso celi. “Tad, kad esmu mājās.”

Deizija nezināja, kur Džeks dzīvo, nespēja iztēloties viņa mājas. Lai gan Hilsboro bija maza pilsētiņa, tomēr pietiekami liela, lai nebūtu iespējams pazīt ikvienu vai pārzināt visu kaimiņu dzīvi.

“Kur jūs dzīvojat?”

Atkal tas pats ašais skatiens.

“Netālu no jūsu mātes mājām. Elmvudā.”

Elmvuda atradās tikai četras šķērsielas tālāk. Tas bija Viktorijas laikā celto ēku rajons - dažas mājas tur bija uzturētas labā kārtībā, bet dažas - nolaistas. Deizija nespēja iedomāties Džcku Viktorijas laika mājā un tā arī pateica.

“Es māju mantoju no vcctantcs. No tantes Besijas -es jums viņu jau minēju.”

Deizija izslējās taisni. Viņa bija pazinusi Elmvudas Besiju.

“Mis Besija Čaildrcsa?”

“Jā, tā bija viņa.” Džeks pacēla alus glāzi, kā sveicinot mirušo vcctanti.

“Jūs esat mis Besijas māsasdēls?”

“Viņas māsasmeitas dēls. Bērnībā es pie viņas pavadīju visbrīnišķīgākās vasaras savā mūžā.”

“Viņa mums atnesa kokosriekstu kēksu, kad nomira tētis.” Deizija bija gluži apmulsusi; viņa jutās gandrīz vai kā cilvēks, kas, aizbraucis uz Eiropu, vaigu vaigā sastopas ar tuvāko kaimiņu. Deizija bija uzskatījusi Džcku par pilnīgu svešinieku, bet nu izrādījās, ka zēna gados viņš vasaras pavadījis tikai dažu kvartālu attālumā. “Kāpēc tad es jūs nekad nesastapu?”

“Pirmkārt, es šurp braucu tikai vasarā, kad skolā 204

bija brīvdienas. Otrkārt, esmu vecāks par jums; mēs nebūtu varējuši iet vienā bērnu pulkā. Jūs droši vien spēlējāties ar Bārbiju, kad es jau spēlēju beisbolu. Turklāt tante Besija apmeklēja citu baznīcu.”

Tas bija tiesa. Mis Besija Caildresa bija pārliecināta metodiste, bet Mainori - prezbiteriāņi. Tāpēc gluži saprotams, ka bērnībā viņi nebija sastapušies, taču Deizija jutās mundrāka, uzzinot, ka viņš ir... nu, gandrīz vai savējais.

Piepeši dejotāju vidū izcēlās kņada. Kāds vīrietis bija nogāzies uz deju grīdas, un pāri pajuka uz visām pusēm. Sieviete iekliedzās: “Denij, nē1” Viņas spalgā balss bija dzirdama cauri skaļajai mūzikai, un grupa ar nesaskanīgu akordu pārstāja spēlēt. Vīrietis, kurš bija pakritis -vai notriekts - zemē, pielēca kājās, zemu nolieca galvu un metās virsū kādam citam vīrietim, kas ātri pakāpās sānis un uzgrūdās kādai sievietei, nogāzdams viņu no kājām. Viņas partneris tūlīt pat aizsvilās dusmās, un uz deju grīdas sākās kautiņš.

“Ak, nolādēts!” Džeks izdvesa nopūtu un saķēra Deiziju aiz rokas, pieraudams kājās. “Atkal jau! Nāciet, manīsimies ārā pa sētaspuses durvīm.”

Viņi pievienojās bariņam, kas spiedās uz izejas pusi, un Džeks atkal izmantoja spēku un vareno augumu, lai izlauztos visiem cauri, un jau pēc brīža abi atradās ārā, mitrajā nakts gaisā, klausīdamies kliedzienos un plīstošā stikla šķindoņā, kas skanēja kluba telpās.

“Jūs esat katalizators,” Džeks teica, galvu šūpodams. “Tā nebija mana vaina,” Deizija ar sašutumu izmeta. “Es tiem cilvēkiem pat tuvumā nebiju. Es sēdēju līdzās jums”

“Nūjā, tikai nez kāpēc jūsu klātbūtnē vienmēr sākas tracis. Ticiet vai neticiet, bet parasti vakaros te viss ir gluži mierīgi. Kur ir jūsu mašīna?”

Deizija devās ēkai apkārt uz to vietu, kur stāvēja viņas mašīna. Cilvēki plūda ārā arī pa galvenajām durvīm. Šķita, ka mats matā atkārtojas tā pati situācija, kas iepriekšējā nedēļā.

Deizija nopūtās. Šajā nedēļā viņa bija nodejojusi tikai trīs dejas. Ja tā turpināsies, tad nākamajā reizē kautiņš sāksies jau tad, kad viņa būs nodejojusi pirmo deju.

Kad Deizija bija sameklējusi somiņā mašīnas atslēgas, Džeks tās izņēma viņai no rokām, atslēdza durvis un atvēra tās, tikai pēc tam atdodams atslēgas. Viņš ar neizdibināmu sejas izteiksmi vēroja, kā Deizija aizsprādzē drošības jostu un sniedzas pēc roktura, lai aizvērtu mašīnas durvis.

Džeks sarauca pieri un neļāva Deizijai to darīt.

“Es pavadīšu jūs uz mājām.”

“Kāpēc?” Viņas izbrīns bija patiess.

Džeks paraustīja plecus. “Vienkārši tāpēc, ka man ir tāda nejauka nojauta. Tāpēc, ka zinu - jūs esat pārcēlusies dzīvot citur, bet man tā iela nepatīk. Tikai tāpēc.”

“Paldies, bet tas nav nepieciešams. Es atstāju iedegtu gaismu uz lieveņa.”

Džeks šķita pasmaidām, taču viņa acis nesmaidīja.

“Ļaujiet man jūs pavadīt,” viņš teica, un tas nebija ne lūgums, ne ieteikums.

13

Velns un ellei Kad cilvēki sāka plūst ārā no bāra kā skudras, Saikss dusmās un īgnumā būtu varējis sadauzīt stūri, ja vien ar šādu rīcību nepievērstu sev uzmanību, un to nu viņš negribēja. Nolādēts, kas šī te bija par sērgu! Vai tad viņi nevarēja mierīgi dejot bez kaušanās?

Saiksam negribējās kāpt ārā no mašīnas, tomēr viņš to izdarīja, pūlī cenzdamies ieraudzīt gaišos matus un sarkano kleitu. Trauksmainais ļaužu bars neļāva saskatīt to laukuma vietu, kur atradās viņas mašīna, tāpēc Saikss cauri pūlim virzījās uz to pusi, grozīdams galvu un pūlēdamies viņu pamanīt. Tumšajā stāvvietā ļaudis skraidīja uz visām pusēm, mašīnas cita pēc citas izbrauca no laukuma, gaismas strēlēm no lukturiem ātri slīdot pāri

apkārtnei, tāpēc skats gandrīz vai atgādināja zibsnījošo apgaismojumu uz deju grīdas.

Tad Saikss viņu ieraudzīja. Sieviete tik mierīgi gāja pāri grantētajam laukumam, it kā tikko būtu iznākusi no baznīcas, nevis no bāra, kur notiek kautiņš. Saikss atkāpās sānis, jo kāda automašīna aizdrāzās garām tikai pāris collu attālumā no viņa kājām, taču viņš nenolaida skatienu no laupījuma. Tad viņš apstājās, klusībā izlamādamies. Iekšā sieviete bija iegājusi viena, bet tagad viņai līdzās nāca kāds vīrietis ar tik varenu augumu, ka likās -brokastīs viņš ik rītu mēdz notiesāt dažus klintsbluķus. Saikss atradās pietiekami tuvu, lai sadzirdētu, ka vīrietis saka: uEs pavadīšu jūs uz mājām,” - un viņš tūdaļ pat sāka virzīties projām, pakavēdamies tikai mirkli, lai ievērotu viņas mašīnas numuru un pēc tam to salīdzinātu ar pirmāk pierakstītajiem numuriem. Neko darīt, šovakar viņai sekot nevarēja; trīs mašīnas rindā būtu pārāk uzkrītošas. Tomēr tagad Saikss zināja viņas mašīnas numuru, tā ka beigu beigās dabūs viņu rokā. Ātri atgriezies savā mašīnā, Saikss pārskatīja sarakstu un uzreiz ieraudzīja vajadzīgo aprakstu - astoņus gadus vecs “Ford” smilšu krāsā - tas bija diezgan draņķīgs auto tik seksīgai sievietei -, un numurs sākās ar cipariem trīs un deviņi, tas nozīmēja, ka mašīna reģistrēta Džeksonas apgabalā.

Tad jau viss bija vienkārši. Viņš iedos šo numuru Templam Noulenam, kas varētu aprunāties ar kādu vīru no sava policijas iecirkņa. Nepaietu ne desmit minūtes, un Saiksam jau būtu zināms gan šīs sievietes vārds, gan adrese.

No otras puses, gudrāk būtu rīkoties ar vēsu prātu.

Ja mērs jau šovakar zvanīs uz savu policijas iecirkni, tad ikviens policists, ar kuru Tempis būs runājis, paturēs prātā mašīnas numuru, kas mēram licies tik svarīgs, ka viņš gribējis to pārbaudīt vēlā sestdienas vakarā. Vienmēr labāk bija nepievērst sev uzmanību pat sīkumos. Gluži labi varēja gaidīt līdz pirmdienas rītam.

Šobrīd viss bija mierīgi; šovakar neko nevajadzēja uzsākt. Nogaidīt varbūt pat būtu labāk, jo tad viņš kārtīgi visu apdomātu, lai nekur nekļūdītos. Tam īstenībā vajadzēja izdoties pavisam viegli - visi apstākļi sakrita. Sieviete mēdza iet uz bāru, un Saiksam bija krājumā GHB. Viņa gluži vienkārši būs kārtējais pārdozēšanas upuris, un, tā kā Saiksam nebija nodoma viņu izvarot, tad kruķi viņu norakstīs kā narkomāni, kas pārāk daudz ierāvusi.

Deizija palūkojās atpakaļskata spogulī un savilka lūpas. Aizmugurē braucošās automašīnas ugunis bija pārāk tuvu - Džeks sekoja viņai cieši pa pēdām. Deizijai gan vajadzēja zināt, ka viņš darīs tieši tā. Šis cilvēks pastāvīgi ielauzās viņas personiskajā telpā, un Deizija nesaprata, vai viņš to dara tikai tādēļ, lai kaitinātu viņu, vai arī tas pieder pie Džeka darba stila - panākt, ka cilvēki kļūst nedroši. Deizijai tas noteikti nepatika.

Deizija samazināja ātrumu, raudzīdamās pēc drošas victas, kur varētu piebraukt malā, un ieslēdza virziena rādītāju. Kad Deizija apturēja mašīnu, Džeka auto bija piebraucis viņējai tik cieši klāt, ka viņa pat nevarēja saskatīt tās lukturus, un, viņa vēl nebija paspējusi izslēgt gaismu, kad Džeks jau vēra vaļā viņas mašīnas durvis.

“Kas noticis?” viņš noprasīja.

“Es jums pateikšu, kas noticis,” Deizija ierunājās un tad pēkšņi iesaucās: “Augstā debess!” Džekam rokā bija revolveris - liels revolveris, un viņš to bija atbalstījis pret kāju. Tas bija automātiskais, droši vien deviņu milimetru ierocis. Deizija paliecās uz priekšu un cieši raudzījās uz revolveri. Nakts tēmēkļi uz stobra spīdēja, kaut arī no Dei-zijas mašīnas uz ieroci krita gaisma. “Augstā debess,” viņa atkārtoja. “Tie knibulīši gan spoži spīd, vai ne?”

Džeks paskatījās uz leju.

“Kādi knibulīši?” Viņš pētīja zemi, it kā cerēdams ieraudzīt spīdošas skudras.

“Jūsu revolvera nakts tēmēkļi.” Viņa norādīja uz ieroci. “Kas tas ir par revolveri? Vai H&'IO Varbūt aSi£f^n Deizija to nevarēja noteikt, jo bija tumšs un ieroci Džeks turēja rokā.

“Tas ir  un kā gan jūs kaut ko zināt par revolveriem?”

Džeks acīm redzami bija saīdzis.

“Es palīdzēju policijas šefam Bīsonam pētīt revolverus, kad viņš gribēja atjaunināt iecirkņa pilnvaroto ieročus. Tas bija vēl pirms jums,” Deizija piebilda tikai tāpēc, ka zināja - tas Džcku kaitinās. Bīsons bija viņa priekšgājējs šajā amatā.

Protams, Deizija redzēja, ka Džeks sakož zobus. Viņa gandrīz vai dzirdēja tos nošņirkstam.

“Es zinu, kas ir Bīsons,” viņš noņurdēja.

“Viņš visu darīja ļoti pamatīgi. Mēs mēnešiem ilgi pētījām modeļus. Tomēr beigu beigās municipalitāte neatvēlēja naudu jaunu ieroču iegādei.

“Es zinu.” Tagad jau bija skaidri manāms, ka

Džeks griež zobus. “Kad stājos amatā, par to nācās parūpēties man, vai atceraties?” Tas bija pats pirmais, ko Džeks Ruso bija paveicis, saceļot skandālu pilsētas municipalitātē, tāpēc ka tā bija policijas iecirkni atstājusi nožēlojamā stāvoklī, gandrīz bez pienācīga bruņojuma. Džeks turklāt bija panācis, ka tiek iegādāti tādi ieroči, kādus viņš gribēja.

“Taisnību sakot,” Deizija ierunājās, “tieši tajā laikā pilsēta ļoti daudz naudas ieguldīja kanalizācijas sistēmās...”

“ Visas kanalizācijas sistēmas man ir pie vienas vietas/ ” Džeks izgrūda pirkstus caur matiem - vismaz viņš veica tādu kustību, ka būtu varējis to izdarīt, ja vien mati būtu pietiekami gari. Deizija nodomāja, ka viņam tiešām tos vajadzēja izaudzēt mazliet garākus. Džeks dziļi ievilka elpu, it kā cenzdamies apvaldīties. “Kas noticis? Kāpēc jūs apstājāties?”

“Jūs braucāt pārāk cieši manai mašīnai aiz muguras.”

Džeks brīdi stāvēja kā sastindzis pie Deizijas automašīnas atvērtajām durvīm. Garām pabrauca kāda cita mašīna, riepām pa asfaltu nošvīkstot; kad tās pakaļējo lukturu ugunis nozuda aiz pagrieziena, viņi atkal uz ceļa bija divi vien.

“Ko?” Džeks beidzot ieteicās. Šķita, ka viņš cīnās pēc elpas.

“Jūs braucāt pārāk tuvu manai mašīnai. Tas ir bīstami.”

Atkal iestājās klusuma brīdis, tad Džeks pakāpās soli atpakaļ.

“Kāpiet ārā no mašīnas!”

“Nekāpšu.” Kamēr Deizijas mašīna bija kārtībā un

stūre viņas rokās, noteicēja bija viņa. “Jūs rīkojāties nepareizi un pats to zināt...”

Sī frāze beidzās ar spiedzienu, jo Džeks pieliecās, ātri atāķēja drošības jostu un izrāva Deiziju no mašīnas ārā. Apjukusi pati par savu spiedzienu, jo bija domājusi, ka ir jau pāri vecumam, kad spēj tā spiegt, Deizija vēl nebija paspējusi uztraukties, kad Džeks jau bija aizcirtis mašīnas durvis un atbalstījis viņu pret tām ar muguru, ar savu lielo augumu piespiezdams Deiziju pie aukstā metāla. Deizijai likās, ka no vienas puses viņu apdveš karsta uguns, bet no otras - saldē ledains aukstums, taču uguns bija spēcīgāka, jo viņai atkal radās tā pati dīvainā iekšējā izjūta, ka viņa kūst.

“Man ir divas izvēles,” viņš mierīgi teica. “Es jūs varu vai nu nožņaugt, vai noskūpstīt. Kurai dodat priekšroku jūs?”

Uztraukusies par varbūtību, ka Džeks varētu viņu skūpstīt, Deizija atbildēja:

“Tās ir jūsu izvēles, nevis manējās.”

“Tad jums nevajadzēja vilkt mugurā šo sarkano kleitu.”

“Kas manai kleitai par... mmm...”

Džeks neļāva pabeigt sašutuma pilno teikumu, pic-kļaudams muti viņas lūpām. Deizija aprima, visai būtnei iegrimstot tādā kā pārdabiskā transa stāvoklī, ar prātu cenšoties saskaņot iepriekš paredzēto ar to, kas pašreiz notika. Nē, ne jau paredzēto - jo Deizija nekad nebija paredzējusi, ka Džeks Ruso viņu skūpstīs. Šāds punkts Deizijas prātā izveidotajā varbūtību sarakstā nebija paredzēts. Tomēr viņš skūpstīja Deiziju, un viņa nekad vēl nebija izjutusi kaut ko tik brīnumainu.

Džcka lūpas bija maigas un vienlaikus stingras. Viņa varēja sagaršot alu, ko Džeks bija dzēris, un vēl kaut ko citu... kaut ko saldu. Medu. Džeks garšoja pēc medus. Džeka lielā roka bija iepinusies Deizijas matos un turēja viņas galvu atliektu, un viņš lēni skūpstīja jauno sievieti arvien dziļāk, nekā jebkad viņu kāds bija skūpstījis, un medus garša iesūcās visos Deizijas audos, padarot viņu gluži mīkstu.

Deizijas augums pamazām kļuva arvien ļenganāks un turējās stāvus tikai tāpēc, ka Džeks bija cieši piespiedies viņai. Deizija neskaidri apjauta, ka vēl nekad mūžā nav jutusies tik labi, tik ērti. Sai pozai it kā nevajadzētu būt ērtai, jo viņas mugura balstījās pret auksto metālu, bet Deizija pacēla rokas un apvija tās Džekam ap kaklu, un viņas augums tā sakļāvās ar vīrieša augumu, it kā tie būtu pieslīpēti viens otram. Kopā saderējās visi ieliekumi un apaļumi, izciļņi un līdzenumi - viss. Karstums, kas plūda no Džeka auguma, svilināja kā liesma, viņa ādas smarža iesūcās Deizijas augumā, un medus garša viņa mutē vilināja Deiziju vēlēties vēl vairāk, gribēt un prasīt vēl un vēl. Un viņš arī sniedza vēl vairāk, kļaudams Deiziju vēl ciešāk klāt, tā ka viņa stingrais vīrestības simbols cieti atspiedās pret Deizijas augumu.

Garām pabrauca kāda automašīna un skaļi signalizēja. Džeks pacēla galvu, nomurmināja: “Draņķis,” - un atkal sāka skūpstīt Deiziju dziļi un alkaini, vairodams viņas alkas. Jaunās sievietes sirds kā neprātīga dauzījās krūtīs. Kāda Deizijas prāta daļiņa, pavisam tāla un sīka, brīnījās, ka tas tiešām notiek ar viņu, ka viņa stāv ceļa malā, tumsā, ļaujot vīrietim skūpstīt viņu tā, it kā viņš

gribētu tepat uz vietas viņu izģērbt kailu un paņemt. Un Deizija ne vien ļāva viņam to darīt, bet pati skūpstīja viņu, ar vienu roku satvērusi Džcka pakausi, bet otru pabāzusi zem krekla apkaklītes, lai pieskartos kakla mugurpusei, - un sajūta, ko izraisīja pieskāriens kailās ādas laukumiņam, radīja tādu baudu, ka Deizijai reiba galva.

Beidzot Džeks atlaidās no viņas mutes, tverdams pēc elpas. Deizija ķērās pie viņa, juzdamās atstāta, vēlēdamās saņemt vēl vairāk skūpstu, kuriem bija medus garša. Džeks atspieda mitro pieri pret viņas pieri.

“Mis Deizija,” viņš murmināja, ues tiešām, tiešām gribu gulēt ar tevi.”

Vēl pirms piecpadsmit minūtēm - varbūt divdesmit -Deizija Džckam būtu skaidri un nepārprotami pateikusi, ka šāda uzmanības parādīšana ir nevēlama. Taču pirms piecpadsmit minūtēm Deizija nebija vēl kļuvusi atkarīga no medus garšas.

“Ak, tas nav labi,” viņa izklaidīgi noteica. Šis vīrietis tiešām bija kā narkotiska viela - viņa nekad to nebūtu domājusi. Nav brīnums, ka tik daudzas sievietes pilsētā bija uz viņu kā uzburtas! Laikam gan ari viņām bija pazīstama medus garša. Piepeši Deizijai šī doma nemaz nelikās patīkama. “Es domāju, ka tas bija sasodīti labi.”

“Tas bija absolūti smieklīgi.”

“Taču sasodīti labi.”

“Tu nemaz man īpaši nepatīc.”

“Paldies Dievam! Citādi es vispār jau būtu beigts un pagalam.” Džeks atkal sāka skūpstīt Deiziju, turklāt tā, ka viņa pacēlās pirkstgalos un tiecās piekļauties viņam pēc iespējas tuvāk. Ar labo roku Džeks saņēma viņas

krūti, spaidīja to un, atradis krūts galiņu, berzēja, līdz tas piebrieda un kļuva ciets. Deizijas augumam cauri izšāvās tik spēcīgas sajūtas, ka viņa ievaidējās. Izdzirdējusi pati savu balsi, viņa mazliet atguva skaidro saprātu; Deizija ļāva Džekam rotaļāties ar krūti vēl kādu mirkli, tad ar abām rokām atspiedās pret viņa krūtīm. Ak debess, pat pieskāriens viņa krūtīm bija tik valdzinošs - Džeka augums bija tik silts, muskuļains un stingrs, un zem plaukstas Deizija juta smagi sitamies viņa sirdi. Apjauta, ka Džeks jūtas tikpat uzbudināts kā viņa, skurbināja gandrīz tikpat ļoti kā pašas uzbudinājums. Viņa, Deizija Ena Mainora, bija to panākusi ar vīrieti! Un nevis kaut kādu vīrieti - tieši ar Džcku Ruso!

Kad Deizija ar rokām atspiedās pret Džeka krūtīm, viņš atņēma savas lūpas no viņējām. Deizija gan nežēlotos, ja Džeka roka vēl mazliet ilgāk pakavētos pie viņas krūts. Džeks atvirzījās tik lēni, it kā katra colla, kas attālina abus vienu no otra, sagādātu viņam briesmīgas ciešanas. Deizijai, vairs nesajūtot Džeka karsto augumu, piepeši likās, ka nakts kļuvusi drausmīgi auksta. Patiesībā šī bija maiga vasaras nakts, taču salīdzinājumā ar kvēli, kas plūda no Džeka, gaiss šķita gandrīz ziemīgi salts.

“Tu izjauc visus manus plānus.”

“Kas tie par plāniem?” Džeks, noliecis galvu, sāka skūpstīt Deizijas zodu un vaigu ar ašiem, viegliem skūpstiem, ik reizi mazliet iekozdams ādā, it kā vēlēdamies viņu nogaršot. Šoreiz viņš nepieskārās jaunajai sievieti ne ar rokām, ne augumu. Tas Džekam nemaz nebija jādara. Deizija apjauta, ka neviļus atkal sāk kļauties viņam klāt, un apņēmīgi izslējās.

Deizija bija rik apmulsusi, ka pateica:

“Es meklēju vīrieti.”

“Es esmu vīrietis,” Džeks murmināja pie viņas atslēgas kaula. “Kas tad man vainas?”

Deizija sajuta tādu vārgumu kakla muskuļos, ka vairs nespēja noturēt galvu taisni. Džeks it kā izsūca viņai spēku. Deizija izmisīgi pretojās.

“ET domāju - vīrieti, ar kuru var izveidot attiecības. ”

“Es neesmu precējies.”

“Es gribu precēties, gribu bērnus!” Deizija izgrūda.

“Tā!” Džeks izslējās, it kā būtu saņēmis sitienu.

Kad Džeks bija palaidis Deiziju vaļā, viņa varēja elpot mierīgāk.

“Jā, tā gan. Es meklēju vīru, un tu mani traucē.”

“Ak tad vīru tu meklē, ko?”

Deizijai nepatika tonis, kādā viņš runāja, bet pašreiz tuvojās kāda automašīna; viņa nogaidīja, kamēr tā aizbrauc garām, un tikai tad cieši paraudzījās uz Džeku. “Ar nelielo izrādi, ko tu sarīkoji aptiekā, Hilsboro tagad visi domā, ka mēs esam... pāris, tāpēc mani neviens vairs uz satikšanos neaicinās. Man tagad jāiet uz naktsklubiem, lai sameklētu kādu vīrieti, bet arī tu esi sācis apmeklēt klubus, tāpēc cilvēki domā, ka mēs esam kopā, un citi vīrieši man netuvojas.”

“Es tevi pasargāju no nepatikšanām.”

“Jā, iepriekšējā nedēļā, bet šoreiz man nekas nedraudēja, es neizraisīju nekādas nepatikšanas, es pat tuvumā nebiju tai vietai, kur izcēlās tracis. Tas vīrietis, kuru atraidīji, iespējams, varēja kļūt par manu lielo mīlestību,

bet to es nekad neuzzināšu, jo tu viņam pateici, ka esmu kopā ar tevi.”

“Viņam mugurā bija “Party Hearty” T krekls, un tu domā, ka viņš būtu tava lielā mīlestība?”

“Protams, nē!” viņa atcirta. “Tas nav galvenais, un tu to saproti. Tas bija tikai piemērs. Ja tu tā turpināsi, tad ikviens vīrietis Alabamā domās, ka esmu jau aizņemta. Man nāksies braukt uz Atlantu, lai kādu sameklētu.”

“Aizņemta?” Džeks atkārtoja tik neticīgā tonī, ka Deizijai gribējās iecirst viņam pļauku. “Vai tu vispār zini, kurā gadsimtā dzīvo?”

Deizija zināja, ka viņas izteiksmes veids nav pārāk moderns; tā notiek, ja dzīvo kopā ar māti un tanti, kuras bija bezgala jaukas, taču tikpat vecmodīgas. Deizija centās nelietot tos viņu izteicienus, kas šķita pārāk nemoderni, tomēr viņa tos bija dzirdējusi kopš pašas bērnības, tāpēc biežāk gadījās, ka viņa runā tieši tāpat kā māte un tante. Taču Deizijai tāds aizrādījums nebija pa prātam.

“Tagad ir divdesmit pirmais gadsimts, nekaunīgais ēzeli!”

Klusums.

“Ak Dievs...” Deizija čukstēja, roku mutei priekšā pašāvusi. “Man tik loti žēl. Es nekad nemēdzu kaut ko tādu sacīt.”

“Nu nē, esi gan šo to tādu teikusi,” Džeks atbildēja saspringtā tonī. “Esmu to dzirdējis. Tikai tu to nesaki pārāk bieži.”

“Man žēl,” Deizija atkal teica. “Tas bija nepiedodami.”

“Pat tādā gadījumā, ja es tevi būtu drausmīgi aizkaitinājis?"”

“Tu tiešām mani nokaitināji, tomēr man jāuzņemas atbildība par savu izturēšanos.”

“Dievs augstais!” Džeks iesaucās, paceldams skatienu pret debesīm. “Kāpēc gan visi “sliktie zēni” nevarētu būt tādi kā viņa?” Dievs atbildi nesniedza, un Džeks paraustīja plecus. “Vismaz bija vērts mēģināt. Nāc kāp atpakaļ mašīnā, kamēr atkal neesmu sācis tevi skūpstīt.”

Diemžēl tas Deiziju sevišķi nevarēja nobiedēt. Viņa apjauta, ka vilcinās, tad apņēmīgi sniedzās pēc mašīnas durvju roktura, bet Džeks jau bija to satvēris pirmais. Deizija apsēdās, sakārtoja sarkanās kleitas svārciņus, piesprādzējās ar drošības jostu un atcerējās, kāpēc īstenībā pirmīt bija apstājusies.

“Ievēro drošu attālumu!”

Džeks noliecās - viņa plakstiņi bija smagi un lūpas viegli pietūkušas, atgādinot, ko abi bija darījuši vēl pirms īsa brīža.

“Es to darīšu. Vismaz braucot ar mašīnu.”

Deizijas sirds sažņaudzās, tad sāka joņot divas reizes ātrāk. Viņa aplaizīja lūpas, mēģinot nciztēloties, kas bija noticis. Tomēr viss parādījās atmiņā pats no sevis. Deizijas krūšu galiņi piebrieda un izslējās.

“Brauc!” viņš aizsmakušā balsī iesaucās, aizcirzdams mašīnas durvis un pakāpdamies atpakaļ, un Deizija brauca. Pēc brīža devās ceļā arī Džeka mašīna.

Līdz pat Hilsboro viņš turējās ļoti drošā attālumā no Deizijas automašīnas.

14

Nākamajā rītā Deizija, kā parasti, devās uz baznīcu. Viņa zināja, ka ļaudis visu nedēļu tenkojuši par viņu pēc notikuma ar prezervatīviem un Džeku, un mazā pilsētiņā šādos gadījumos vislabāk bija izturēties kā vienmēr.

Deizija zināja, ka cilvēki viņu novēros, tāpēc īpaši parūpējās par matu sasuku un kosmētiku; jocīgi, cik ātri tas viņai bija kļuvis par ieradumu. Laika ziņas vēstīja, ka diena būs karsta un mitra un temperatūra paaugstināsies līdz pat trīsdesmit astoņiem grādiem, tāpēc Deizija apģērbās, cik vien viegli varēdama, pat neuzvilka zeķbikses, bet laiviņkurpju iekšpusi iepūderēja ar bērnu pūderi, lai kājas tik ļoti nesvīstu.

Kad viņa bez piecpadsmit minūtēm desmitos izbrauca no mājām, jau bija ļoti karsts, varbūt pat trīsdesmit trīs grādi. Deizija ieslēdza automašīnā gaisa kondicionētāju uz pašu augstāko atzīmi, bet līdz baznīcai bija jābrauc tikai divas jūdzes, tāpēc viņa jau bija aizbraukusi, līdz ierīce beidzot sāka pūst aukstu gaisu. Taču baznīcā bija jauki vēss, un Deizija, ieejot telpās, atvieglojumā nopūtās, apsēzdamās parastajā vietā blakus mātei un tantei Džo. Abas pagriezās un veltīja Deizijai starojošu smaidu.

“Tu izskaties lieliski,” tante Džo pieliekdamās teica un noglāstīja Deizijas roku. “Kā pavadīji vakaru?”

Deizija nopūtās.

“Dejoju tikai trīs reizes,” viņa pačukstēja. “Atkal izcēlās kautiņš. Man ar to nebija nekāda sakara,” viņa steidzīgi piebilda, kad abas sievietes iepleta acis. “Tomēr man liekas, ka vajadzēs atrast kādu citu klubu.”

“Tā laikam gan būtu labi,” māte sacīja. “Tik bieži kautiņi!”

Īstenībā Deiziju uztrauca ne jau kautiņi, bet gan tas, ka Bufālo klubu, šķiet, bija iecienījis Džeks. Deizija bija saprātīga sieviete; viņa negribēja sagādāt sev liekas raizes, un pēc iepriekšējā vakara bija skaidrs, ka viņa sabiedrība var radīt pamatīgus sarežģījumus. Ja Džeks gribēja iet uz Bufālo klubu, tad viņai vajadzēs iet citur. Punkts.

Kāds pienāca un apsēdās baznīcas solā Deizijai līdzās, un viņa automātiski pagrieza galvu, lai smaidot sasveicinātos. Taču smaids acumirklī apdzisa.

“Ko tu te dari?” viņa nošņāca.

Džeks palūkojās uz altāri, kora telpu, logiem ar krāsainajām vitrāžām un jautāja:

“Ko es daru baznīcā?”

Tad viņš paliecās uz priekšu, lai sasveicinātos ar Evelīnu un tanti Džo. Abas viņam smaidīja pretī, un Evelīna uzaicināja Džcku pēc dievkalpojuma uz pusdienām. Džeks aizbildinājās, ka ir ielūgts citur, tādējādi paglābdams savu ādu, jo Deizija jau bija sagatavojusies Džeku miltos samalt, ja viņš ielūgumu būtu pieņēmis.

Deizijai likās, ka visi baznīcēni, kas sēž viņai aiz muguras, skatās tieši uz viņu.

“Ko tu te dari?” viņa nočukstēja vēl niknāk.

Džeks noliecās pavisam tuvu viņai klāt, lai teikto neviens nesadzirdētu.

“Tu taču negribi, lai visi domā, ka prezervatīvus nopirki tikai gadījuma sakaram, vai ne?”

Deizijai iepletās acis. Viņam bija taisnība. Atnākdams uz baznīcu un apsēzdamies viņai līdzās, Džeks visiem apliecināja, ka viņu attiecības ir pastāvīgas, jo vīrietis nenāktu uz baznīcu un neapsēstos sievietei līdzās, ja abiem nebūtu nopietns sakars. Šajā rītā ierazdamies baznīcā, Džeks bija panācis, ka ļaudis uz Deiziju tagad lūkojās nevis ar aizdomām, bet ar izpratni. Šajos laikos seksuālas attiecības starp diviem pieaugušiem cilvēkiem, kuriem vienam pret otru ir romantiskas jūtas, bija gluži saprotams, lai gan reliģijas iestādes uz to raudzījās greizi.

Pēc divām stundām Deizija jau bija kļuvusi tik saspringta, ka tikko valdījās. Apziņa, ka policijas šefs vēlētos ar viņu gulēt, nemaz neveicināja mierīgu rīta noskaņu baznīcā. Deizija, cik vien spēdama, centās ieklausīties sprediķī, lai vismaz zinātu, vai tas nav mērķēts uz viņu, taču nespēja koncentrēt uzmanību. Pareizāk sakot, viņas uzmanība bija pilnīgi pievērsusies vīrietim, kas sēdēja labajā pusē viņai līdzās.

Tuvības izjūta iepriekšējā vakarā bija Deiziju izbiedējusi. Lai gan viņi bija tikai skūpstījušies un apmainījušies ar dažiem glāstiem, tomēr Deizijai likās, ka viņi būtu darījuši daudz ko vairāk. Džeka apskāvienos Deizija bija kvēlojusi kā ugunī, un viņa erekcija bija nepārprotama. Sev Deizija nespēja melot; viņi gandrīz vai patiešām bija sākuši mīlēties, un viņa bija savaldījusies tikai pašā pēdējā mirklī.

Deizija prātoja, kas gan būtu notieis, ja viņa vakar būtu aizmirsusi gan visus morāles apsvērumus, gan to, ka Džeks viņai nemaz tā īsti nepatīk - aizmirsusi visu, tikai ne savas iekāres apmierināšanu. Nē, viņai nemaz nebija jāprāto, kas būtu noticis, viņa to zināja - tikai domāja, ko gan būtu tad izjutusi.

Deizija nespēja aizmirst Džeka skūpstu garšu. Vai mīlēšanās ar Džeku bija tikpat brīnišķīga kā viņa skūpsti? Tie bija kā sapnis un garšoja kā medus. Pat ja Džeks būtu vissliktākais mīlētājs pasaulē, par ko gan Deizija stipri šaubījās, ar to būtu vērts samierināties vienīgi tādēļ, lai saņemtu šādus skūpstus. No otras puses, ņemot vērā teoriju, ka vīrieši, kuri labi prot skūpstīties, ir arī labi mīlētāji - Deizija to kaut kur bija lasījusi -, Džckam Ru-so gultā vajadzēja būt tikpat brīnišķīgam.

Tomēr dievkalpojuma laikā šīs nebija labas domas. Deizija nemierīgi grozījās, un, ik reizi pakustoties, viņas kāja saskārās ar Džeka kāju. Baznīcā bija gaisa kondicionēšanas iekārta, tāpēc te bija vēss, taču Deizija atkal kvēloja kā ugunīs un juta gandrīz nepārvaramu vēlēšanos nomest kurpes un raut nost kleitu. Vai nu viņai bija iestājusies priekšlaicīga menopauze ar karstuma viļņiem, vai arī karstuma sajūtai bija daudz dziļāki cēloņi.

Deizija ik pa brīdim zagšus meta skatienus uz Džc-ku - viņa nespēja novaldīties, to nedarījusi. Viņš bija ģērbies ļoti kārtīgi un konservatīvi. Kurpes viņam vienmēr bija nospodrinātas, un tas bija svarīgi. Kad Deizija bija izlasījusi kādu rakstu, kurā bija teikts, ka pēc vīrieša kurpēm var spriest par viņa attieksmi pret sevi un pret citiem, Deizija vienmēr mēdza pavērtēt kurpes, kā arī raudzījās, lai viņas apavi allaž būtu tīri un nospodrināti.

Džeka viegli iesirmie mati šķita mazliet par īsiem, taču viņam piestāvēja. Pašā galvas virsū tic šķita nedaudz sprogaini, un Deizija nodomāja, ka varbūt tāpēc Džeks tos apgriež tik īsus, lai neļautu matiem sprogoties. Augumā viņš bija padevies liels, taču nebija neveikls vai lempīgs; viņa kustības bija tik apvaldīti graciozas kā dzīvniekam. Un viņam nebija ne grama lieka svara; to Deizija bija atklājusi iepriekšējā vakarā. Viņa augumu veidoja vieni vienīgi muskuļi.

Deizija pārāk daudz domāja par vīrieti, kas nemaz nebija viņas gaumē.

Džeks pakustināja roku, un viņa pirkstu kauliņi gandrīz nemanāmi paberzējās gar Deizijas gūžu. Viņa norīstījās un neatņemdamās raudzījās uz tēvu Bridžisti, cenzdamās saprast, par ko viņš runā, taču svētais tēvs ar tikpat lieliem panākumiem būtu varējis runāt ķīniešu valodā.

Džeks pavedināja Deiziju tieši baznīcā dievkalpojuma laikā, un viņa to apzinājās. Neko īpašu jau viņš nedarīja - lai gan arvien vēl berzēja viņas gūžu -, taču viņš to būtu varējis arī nedarīt. Džeks sēdēja līdzās, un pietika jau ar to. Deizija pavedināja pati sevi, atcerēdamās iepriekšējo vakaru un novezdama sevi gandrīz līdz neprātam.

Viņa laikam gan visu bija pārspīlējusi, jo, loģiski spriežot, skūpstam droši vien nemaz nevarēja būt tik spēcīgs iespaids. Vienkārši Ožcks bija pirmais vīrietis, kas Deiziju bija skūpstījis kopš... viņa pat vairs nevarēja atcerēties, kopš cik ilga laika. Laikam gan kopš ilgiem gadiem. Un tā bija tikai Deizijas vaina, jo viņa bija sēdējusi mājās, nevis gājusi ļaudīs un mēģinājusi kaut kā labot to, ka neviens viņu neskūpsta. Taču patiešām bija pagājuši daudzi ļjadi, kopš viņu kāds bija skūpstījis, un faktiski Deizija bija atsaukusies uz skūpstu pārāk dedzīgi. Džcku tas droši vien tik ļoti nebija saviļņojis.

Tad Deizija atcerējās, kā viņa zem savas rokas bija sajutusi Džeka sirdi dauzāmies, un iedomājās, ka crekci-ju notēlot viņš būtu varējis vienīgi tad, ja biksēs būtu iebāzis kabatas bateriju - lielu, garu kabatas bateriju.

Ak vai! Tādas domas dievkalpojuma laikā nepavisam nebija labas.

Beidzot taču dievkalpojums beidzās, un izskanēja pēdējais psalms. Cilvēki sāka celties, smaidot sarokojās un sarunājās. Džeks stāvēja solu rindas galā, aizšķērsodams Deizijai ceļu, un likās, ka itin visi, kas vien bija ieradušies, nāca viņam klāt sasveicināties. Tante Džo un Evelīna pagriezās un izgāja no solu rindas pa otru galu, un Deizija gribēja darīt tāpat, bet Džeks, pat neatskatījies, satvēra viņu aiz rokas. “Pagaidi brītiņu,” viņš teica

un turpināja sarokoties ar ļaudīm. Vīrieši ar viņu gribēja parunāties par policijas darbu, tādējādi paši juzdamies vīrišķīgi skarbāki; sievietes - pat gluži vecas - tikai flirtēja ar Džeku. Džeks prata apburt sievietes. Deizija līdz šim bija domājusi, ka ar viņu policijas šefam tas neizdosies, tomēr nu saprata, ka ir strauji novēlusies no saviem pārākuma augstumiem.

Kad ļaudis pamazām sāka izklīst un viņi varēja izkļūt no solu rindas, Džeks pakāpās sānis un ļāva Deizi-jai iziet pirmajai, ar roku viegli pieskardamies viņas viduklim. No viņa pieskāriena Deizija juta, ka sirds strauji salecas. Džeks tiešām ļaužu sprieduma labā centās izrādīt, ka viņi ir pāris, taču viņa īstais nolūks bija ar Deiziju gulēt; doma par pāri bija jāmet no prāta ārā. Džeks negribēja precēties, negribēja bērnus, - ja tā padomā, viņš jau reiz bijis precējies, tāpēc iespējams, ka arī bērni viņam jau bija.

Lai to noskaidrotu, atlika tikai viena iespēja. Deizija paliecās uz priekšu un čukstēja:

“Vai tev ir bērni?”

Džeks uzmeta viņai šausmu pilnu skatienu.

“Nē taču!” Tad viņš atcerējās, kur atrodas, un nomurmināja: “Iesim ārā no šejienes.”

Tas bija vieglāk pasakāms nekā izdarāms. Pie baznīcas durvīm arvien vēl stāvēja tēvs Bridžiss, sarokodamies un pārmīdams dažus vārdus ar ikvienu, kas gāja ārā, un likās, ka tieši ar Džeku viņam ir īpaši daudz kas pārrunājams. Deizijai, kas pacietīgi gaidīja savu kārtu, gan tas nelikās nekas svarīgs, bet tēvs Bridžiss bija tāds pats cilvēks kā citi, un viņš gribēja aprunāties ar policijas šefu.

Deizija nodomāja, vai Džeku tas nesāk kaitināt. Deizijai neviens neķērās piedurknē, lai aprunātos par viņas darbu, un viņa par to tikai priecājās. Vai visiem policistiem vajadzēja paciest šādu uzmanību?

Taču beidzot mācītājs bija paspiedis roku arī Deizijai un mazliet parunājies ar viņu; tēvs Bridžiss izteiksmīgi bija paskatījies uz viņu, tāpēc Deizija sāka domāt, varbūt sprediķi mācītājs tiešām mērķējis uz viņu - ņemot vērā iepriekšējās nedēļas ļaužu valodas, tas bija visai iespējams. Vajadzēs atcerēties un pajautāt to mātei.

Ārā karstums bija gandrīz neizturams, tas plūda pretī no ietves kā viļņi. Tikko izgājuši no baznīcas, vīrieši, arī Džeks, vilka nost žaketes un palaida vaļīgāk kaklasaites; taču sievietes joprojām mocījās, iežņaugušās krūšturos un zeķbiksēs, un Deizija priecājās, ka viņai kājas bija kailas. Vieglais vējiņš bija karsts, bet Deizija vismaz varēja sajust tā pūsmu.

Džeks noraisīja kaklasaiti un ictūcīja žaketes kabatā.

“Es iešu tev līdzi.”

“Kur tad mēs iesim?” Deizija apjukumā jautāja.

“Uz tavu māju.”

Deizijas sirds atkal salēcās.

“Svētdienās es vienmēr pusdienoju kopā ar māti un tanti Džo.”

“Piezvani viņām un atsaki. Tu tikko esi pārcēlusies uz jauno māju; tev tur daudz kas ir darāms.”

Un šis darāmais vienā ziņā bija saistīts ar Džeku, ja vien Deizija pareizi saprata viņa ciešo skatienu. Jaunā sieviete viegli ieklepojās.

“Es šaubos, vai tā ir laba doma.”

“Man tā šķiet pati labākā doma pēdējo gadu laikā.”

Deizija žigli aplaida skatienu apkārt. Automašīnu stāvvietā pie baznīcas vairs nebija gandrīz nevienas mašīnas, jo tādā karstumā neviens negribēja kavēties. Tomēr Deizija pieliecās Džekam tuvāk, lai neviens nevarētu noklausīties.

“Tu zini, kas tad notiks!”

“Es tieši uz to ceru.”

“Es negribu mīlas dēku!” Deizija nošņāca. “Es gribu stabilas attiecības, un tu mani traucē!”

“Nu, kamēr tu tās sameklēsi, pagaidām vari atļauties mīlas dēku ar mani.” Džeks pievirzījās tuvāk, ar lielo augumu paceldamies jaunajai sievietei pāri. Svelme, kas plūda no viņa, dedzināja vēl vairāk par vasaras dienas karstumu - tā ieskāva Deiziju no galvas līdz kājām. Dže-ka pelēki zaļganās acis liesmoja. “Es esmu vesels. Esmu pavisam normāls, bez īpašām dīvainībām. Centīšos nepadarīt tevi grūtu.”

“Centīsies?” Deizija saniknota atkārtoja.

Džeks paraustīja plecus.

“Visādi jau gadās. Mēdz notikt, ka gumija pārplīst.”

Šai domai vajadzētu Deiziju izbiedēt. Taču viņa nenobijās. Tad Deizija saprata, cik tālu nonākusi, ja pat doma par nejaušu grūtniecību nespēja atvēsināt viņas kvēli. Un ko nozīmēja...

“Kas tās par īpašām dīvainībām?” viņa čukstēja.

Džeka stingrajiem vaibstiem pārslīdēja smaids.

“Es tev parādīšu.”

Agrākā Deizija būtu sašutumā brāzusies projām. Nu, varbūt arī ne, jo agrāko Deiziju neviens nebūtu tā kārdinājis. Tomēr agrākajai Deizijai nebūtu pieticis drosmes iet līdzi vīrietim, kas skaidri pateica, ka vēlas gulēt ar viņu, bet jaunā Deizija ne par ko citu, šķiet, vairs nespēja domāt. Viņa gribēja šo vīrieti un diezin vai būtu pamanījusi jebkuru citu, ja vien kāds būtu parādījies Deizijas redzes lokā, jo vēlējās Džeku gluži kā apsēsta.

“Nu nāc, pamēģini to ar mani,” Džeks čukstēja. “Uzdrīksties!”

Deiziju pamudināja nevis doma par uzdrīkstēšanos, bet gan tas, ka īstenībā viņa tiešām vēlējās pamēģināt to kopā ar Džeku.

“Ja tu mani padarīsi grūtu,” viņa sacīja, “tev vajadzēs apprecēt mani.”

“Norunāts,” Džeks teica, un viņi, iesēdušies katrs savā mašīnā, brauca uz Lcsitera avēniju. Džeks turējās godbijīgā attālumā no Deizijas mašīnas.

Pēc dažām minūtēm, slēgdama vaļā durvis, Deizija nodomāja, ka viņai laikam gan vajadzētu trīcēt kā apšu lapai, tomēr rokas bija pavisam mierīgas. Viņa trīcēja tikai iekšēji, un tas jau nebija redzams.

Džeks stāvēja Deizijas omulīgās dzīvojamās istabas pašā vidū, lūkodamies apkārt, kamēr Deizija zvanīja mātei. Deizijai nekad melošana nebija padevusies, un, kad māte jautāja, kāpēc viņa nenāks pusdienās, Deizija tikai paskatījās uz Džeku un izgrūda:

“Te ir Džeks.”

Viņš plati smaidīja.

“Ai!” teica māte un ieķiķinājās. Viņas māte ķiķināja. “Es lieliski saprotu. Pavadiet laiku labi.”

Deizija ārkārtīgi vēlētos, kaut māte nebūtu tik lieliski sapratusi, tomēr, ņemot vērā pēdējā laika notikumus, varēja gadīties, ka viņa to saprot gan. Deizija nolika klausuli un sacīja:

“Viņa teica, lai mēs labi pavadot laiku.”

“Tieši to esmu nodomājis darīt.” Džeks joprojām stāvēja istabas vidū, tāpēc Deizija augumā izskatījās vēl mazāka. “Vai tu kaut ko gribētu? Ieēst,” Džeks piebilda skaidrības labad.

Deizija papurināja galvu.

“Labi, “ viņš teica un apskāva jauno sievieti.

Līdz brīdim, kad Džeks viņu atkal sāka skūpstīt, Deizijai gandrīz vai likās, ka ļoti labi atceras, cik jauki garšo viņa skūpsti. Deizija, viegli ievaidējusies, apvija rokas viņam ap kaklu, paceldamās uz pirkstgaliem, lai piekļautos vīrietim un viņa prasīgajai mutei sniegtu pretī savas prasīgās lūpas.

Deiziju atkal no galvas līdz kājām pārņēma tā īpašā sajūta, ka viņa kūst kā vasks saulē. Ceļgali kļuva tik slābani, ka viņai nācās atbalstīties pret Džcku, saļimt un ļaut, lai Džeks viņu tur, tāpēc kūstošā izjūta kļuva vēl spēcīgāka. Ak debess, cik labi bija sajust Džeku! Viss Deizijas augums pulsēja, saskaroties ar viņu. Vīrieša stingro muskuļu valdzinājums, kvēlais karstums, kas plūda no viņa, apņēma Deiziju ar tādas fiziskas baudas sajūtu, kas laupīja spēku un darīja viņu pilnīgi pakļāvīgu Dželca pieskārieniem.

Džcka skāvieni kļuva ciešāki, un viņš vilka Deiziju arvien tuvāk, piekļaudams viņas maigos ieliekumus sava auguma stingrajiem izciļņiem, izliekdams jauno sievieti tā, ka viņas klēpī iekļāvās viņa erekcijas saspringums.

Deizija atkal viegli ievaidējās, un Džeks skūpstīja viņu tik dziļi, ka jaunās sievietes elpa, šķiet, vairs nepiederēja viņai, vairs nelikās svarīgi, vai viņa vispār elpo.

Tā bija kaisle. Jā. Karstums un dziņa, dziļā, iekšējā pulsēšana, spriedze, slābanums un skaudrās tirpas. Jā.

Deizija iestenējās, viņas galva nevarīgi atliecās. Tagad Džeka karstās lūpas virzījās pa kakla ādu arvien zemāk līdz neticami jutīgajai vietiņai starp kaklu un plecu, viņš ar zobiem kņlidināja ādu un sūca to. Deizijas augums drebēja aiz neprātīgas, nevaldāmas baudas; viņa vairs nespēja noturēties kājās, taču tas nebija svarīgi, jo Džeks viņu turēja droši un cieši.

Džeka rokas lēni skāra Deizijas augumu, uzbudinot viņu arvien spēcīgāk; viņš glāstīja jaunās sievietes krūtis, atpogāja kleitu un novilka to uz leju līdz jostasvietai, tad atāķēja viņas krūšturi un pameta to sānis. Kleita bija sakrokojusics ap vidukli, tā neslīdēja zemē, jo Deizijas gurni bija cieši piespiedušies Džeka augumam. Tagad viņa rokas glāstīja Deizijas kailo ādu, un viņš tik spēcīgi berzēja krūšu galiņus, ka tie piebrieda un sāka sāpēt; tad, atbalstījis Deizijas augumu uz vienas rokas, Džeks sāka skūpstīt viņas krūšu galus. Džeks nedarīja to maigi, taču tas nemaz nebija vajadzīgs. Deizija ar rokām satvēra viņa galvu un vilka sev klāt, elsodama aiz baudas, kad viņa lūpu un mēles pieskārieni uzšūpoja viņu vēl spēcīgāku sajūtu viļņos.

Deizija neprātīgi vēlējās sajust Džeka kailo ādu un sāka raustīt viņa kreklu, cenzdamās to novilkt pār galvu, nemaz ncatpogājot. Džeks pacēla galvu, lai palīdzētu viņai, darbodamies tikai ar vienu roku, jo ar otru turēja

Ocizijas augumu. Abi pūlējās noraut kreklu, un dažas pogas nokrita uz paklāja; tad turpat nokrita arī krekls, un Džeks atkal apskāva Deiziju ar abām rokām. Tagad viņas krūšu galus skāra Džeka īsie, biezie mati, to berzēšanās uzbudināja gandrīz tikpat kā viņa pirkstu pieskārieni. Deizijai sāpīgi kaisa viss augums - tik kvēli, tik brīnišķīgi viņa vēl nekad mūžā nebija kaisusi. Deizijai likās, ka viņa no galvas līdz papēžiem pulsē kaislā tieksmē, uzbudinājumā un dziņās - pat starp kājām.

“Man liekas, viņas meloja,” Deizija ieelsojās, gandrīz vai pati neapjauzdama, ka ierunājusies.

“Kas?” Džeks dobji prasīja.

“Sievietes. Par to te.”

“Par to?” Likās, ka Džeku tas īpaši neinteresē. Viņš atkal bija sameklējis jutīgo vietiņu uz viņas kakla un viegli to kodīja.

“Par to, kā tas ir. Šis te.”

“Un kā tad tas ir?” Džeks čukstēja.

“Es... pulsēju.” Deizija tik tikko spēja to izrunāt. “Starp kājām.”

Džckam izlauzās dobja skaņa, un viņš nodrebēja ar visu augumu; Deizija sajuta, ka erekcija viņam kļūst spē-cīgāka.

“Es to pulsēšanu apturēšu,” viņš teica tik zemā un klusā balsī, ka vārdi gandrīz nebija saklausāmi.

Džeks ļāva rokām slīdēt pa Deizijas kājām arvien uz augšu, nostumdams nost cieši piegulošo kleitu, kamēr viņa roka pakļuva zem kleitas auduma un ieslīdēja Deizijas biksītēs; karstās plaukstas apkļāva viņas apaļumus uz mirkli, tikai uz īsu mirkli, tad viņš virzīja rokas arvien zemāk un zemāk, un Džeka pirksti atrada spraugu starp kājām. Deizijai aizrāvās elpa, savāda skaņa iestrēga viņai rīklē, un viss augums šķita sastingstam un gaidām, paredzam kaut ko. Tad Džeks ieslidināja viņā divus pirkstus, un šķita, ka visi sievietes nervu gali notrīs, izliecot augumu pretī vīrietim neapzinātā tieksmē saņemt vēl. Augstā debess! Džeks bija iespiedies viņā - un viņai vēl nepietika.

Viņas gurni sāka virzīties uz augšu un leju kā paisuma viļņi.

“Vēl,” viņa izdvesa lūgdamās, elsodama. “Vēl...”

Deizija alkaini kļāvās klāt Džekam, bet viņš pavilka viņas biksītes uz leju un novilka tās nost pavisam, izņēma no kabatas prezervatīvu, tad nometa kurpes un atbrīvojās no apģērba. Pilnīgi kails, turēdams Deiziju cieši sev piekļautu, viņš atmuguriski atkāpās līdz dīvānam, apsēdās un jāteniski iesēdināja Deiziju sev klēpī. Strauji uzvilcis prezervatīvu, Džeks satvēra Deiziju un papleta viņas kājas.

Piepeši laiks it kā apstājās. Deizija pieķērās Džekam pie pleciem, juzdama, kā viņš ar savu locekli taustās viņai starp kājām, neiekļūdams viņā iekšā, bet it kā vilinādams Deiziju atvērties un pieņemt viņu.

Deizija elpoja īsiem, ašiem elpas vilcieniem, Džeks smagi elsa. Viņš bija sakodis zobus, kakla dzīslas bija saspringtas, tomēr viņš necentās darīt kaut ko vairāk, bet ļāva viņai noteikt ritmu. Deiziju pārņēma brīnumaina sajūta. Viņa maigi šūpojās uz priekšu un atpakaļ, ļaujoties glāstam, ko sagādāja loceklis, paceļot un kustinot to un... ai! Džeks ieslīdēja viņā iekšā, tikai mazliet, taču pietiekami, lai viņam atkal nāktos sakost zobus, izdvešot dobju skaņu. Viņa pirksti cieši iespiedās Deizijas dibena apaļumos, tad atkal tos atlaida.

Deizija jutās gluži kā apburta, viņa skatījās, neko neredzot, sajūtot vienīgi karstumu un pārpilnību; viņa vēlreiz viegli pacēlās augšup, nolaidās uz leju un ieņēma sevī plato locekļa galviņu. Džeks ievaidējās, viņa seja savilkās gluži kā sāpēs. Viņš pavirzījās tā, ka gūžas atradās uz dīvāna malas, izstiepdams kājas, lai Deizija varētu ieņemt viņu dziļāk. Viņa cilājās uz augšu un uz leju, acis aizvērusi, izbaudīdama sajūtu, ko sniedza locekļa ieņemšana arvien dziļāk, viņa locījās un grozījās, un beidzot viņš bija līdz galam viņā iekšā.

īsta burvība.

Tieši tā jutās Deizija - viņas ķermenis tagad it kā dzīvoja pats savu dzīvi, tas locījās, tiecās pēc kaut kā, meklēja. Viņa tīksmīgi baudīja Džeka kailumu, viņa locekli, ko juta dziļi sevī, kur vēl neviens nekad nebija viņu aizskāris. Viņai patika dobjās, piesmakušās skaņas, ko Džeks izdvesa, patika aizvien alkainākie apskāvieni, patika pieaugošā spriedze un karstums pašas ķermenī, kad sajūtas kļuva arvien asākas un spraigākas; Deizija pieliecās, lai noskūpstītu Džcku, un piepeši viss bija sasniedzis augstāko punktu, un viņai šķita, ka noticis sprādziens. Apkārtējā pasaule izgaisa. Deizija dzirdēja sevi kliedzam un elsojam, juta, ka viņas gurni kustas neprātīgā ritmā; tad piepeši viņa apjauta, ka guļ uz muguras un Džeks spēcīgi kustas viņā; Deizija vēlreiz sasniedza augstāko punktu īsu brīdi pirms tam, kad Džeks, uz mirkli sastingdams, pats nonāca līdz orgasmam.

Pēc tam Deizija slābani gulēja zem Džeka smagā auguma, juzdamās ērti uz mīkstajiem spilveniem ar lielo rožu rakstu. Viņas sānus apvēdīja vēss vējiņš, bet sviedros samirkušie augumi gandrīz vai lipa kopā. Deizija paburzījās ar seju pret Džeka kaklu, ieelpodama viņa ādas spēcīgo muskusa aromātu. Viņš noskūpstīja Deizijas deniņus.

“Tu uz baznīcu biji kabatā paņēmis līdzi prezervatīvu,” viņa tikko dzirdami ierunājās, jo šī doma piepeši bija viņu apmulsinājusi.

“Jā. Es gaidīju zibens spērienu.” Džeka balss bija piesmakuši, it kā viņam būtu grūti runāt.

Deizija noglāstīja viņa muskuļaino muguru un pārlaida roku pār vēsajiem dibena izciļņiem.

“Vai tev bija līdzi tikai viens?” viņa čukstēja.

Džeks pacēla galvu un uzsmaidīja Deizijai. Viņa plakstiņi slīga uz leju, mati bija piemirkuši ar sviedriem.

“Tev taču vēl ir tas “Ballīšu komplekts”, vai ne?”

15

Šī pēcpusdiena bija Deizijas sapņu piepildījums. Vispirms Džeks nolēma, ka nepieciešams iestiprināties, tāpēc Deizija iedeva viņam rokā saldējumu un tūlīt veda viņu guļamistabā. Kamēr viņa pagrieza uz otru pusi gultas pārklāju, Džeks jau bija nolaizījis no kātiņa visu vaniļas saldējumu. Tad Deizija viņu pagrūda un, kad Džeks nogāzās uz gultas, uzlēca viņam virsū, kā kaķene glauzdamās pret viņa spēcīgo, kailo ķermeni. Deizija sajuta starp kājām sakustamies viņa locekli, un viņu pārņēma ziņkāre. Deizija pavēlās sānis un notupās viņam līdzās, saņemdama abās rokās vīrieša locekli un ar baudu to pētīdama.

Šajā pēcpusdienā šķita piepildāmies visi Deizijas sapņi, un viņa vienmēr bija vēlējusies to izmēģināt, tāpēc pieliecās un saņēma Džeka locekli mutē. Tam bija viegli sāla garša un muskusa aromāts, un viņai patika sajust, kā loceklis pulsē un piebriest. Savaldzināta viņa pamēģināja to laizīt un pakustināt, tad sāka pētīt locekļa apakšpusi līdz pat sēkliniekiem.

Varbūt Deizija to bija darījusi pārāk strauji, jo Džeks sacīja:

“Tagad mana kārta,” - un apvēla Deiziju uz muguras. Acumirklī Džeks jau bija viņai virsū, piespiezdams viņu pie gultas un ierīkodamies starp viņas gurniem. Tad viņš atbalstījās uz elkoņiem un smaidot paskatījās uz viņu. “Es vēlāk ļaušu tev darīt ar mani, kā vien tīk, apsolos. Tikai ne šobrīd.”

Deizijai ļoti patika sajust Džeka auguma svaru. Viņa tikai mazliet sagrozījās, ar baudu izjūtot, cik dabiski un brīvi viņa papletusi kājas, lai pieņemtu viņu. Sī poza bija brīnišķīga, ērta un satraucoša.

“Kāpēc ne šobrīd?”

“Tāpēc, ka pašreiz es to gribu darīt tev, un es esmu lielāks.”

Tā arī Džeks darīja, skūpstīdams viņas augumu arvien zemāk un pakavēdamies ikvienā jutīgajā vietiņā. Kad viņš beidzot bija ticis līdz tai vietai, ar kuru Deizija Dže ku tiešām gribēja, viņai likās, ka zaudēs samaņu - tik spēcīgs bija orgasms. Orālais sekss tiešām bija tik pārsteidzošs, kā bija rakstīts žurnālā aCosmov, un Džeks to ļoti labi prata. Kamēr Deizija arvien vēl drebēja, viņš pavirzījās augstāk, tā ka viņa loceklis atkal maigi skāra viņu.

“Kur ir “Ballīšu komplekts”? Mums tas vajadzīgs tūlīt.”

“Palaid,” Deizija ieelsojās, vienlaikus nogurusi un alkaina. “Es dabūšu.”

Džeks pavēlās nost, un Deizija grīļodamās aizgāja pie skapja, kur “Ballīšu komplektu” bija noglabājusi plauktā zem kārbas ar gliemežvāku kolekciju. Viņa izvilka komplektu un noplēsa kārbai polietilēna apvalku, neskatīdamās paķēra vienu prezervatīvu un pasniedza Džekam.

Viņa sejā parādījās dīvaina izteiksme.

“Es nelietošu purpurkrāsas prezervatīvu,” Džeks teica, atdodams to Deizijai.

Viņa paskatījās uz prezervatīvu.

“Tas ir vīnogu krāsā.”

“Man vienalga, kādu augļu krāsā tas ir; es nelietošu p u rp urkrāsas preze r va tīvu. ”

Deizija nometa nepatīkamo prezervatīvu uz paklāja un paņēma citu. Tas bija melleņu krāsā. Viņa paskatījās, sarauca degunu un nometa arī šo.

“Kas tad vainas zilajam?”

“Man liksies, ka tu esi... nosalis.”

“Tici man, tas nebūt nav nosalis.” Tomēr Džeks necēla augšā zilo prezervatīvu. Deizija izņēma no kārbas prezervatīvu ķiršu krāsā - tumšais sārtums bija intensīvi violetā tonī - un papurināja galvu.

“Kāda tad vaina šim?”

“Nekāda, ja vien tu gribi, lai izskatās, ka esi inficējies.”

“Ak debess!” Džeks atkrita gultā un lūdzoši palūkojās griestos. “Vai tur kāds ir jaukā, sārtā krāsā? Košļājamās gumijas krāsā?”

“Tas, šķiet, vairāk gan ir fuksīnsarkans,” Deizija šaubīdamās sacīja, izņemot prezervatīvu no kārbas un to aplūkojot. Viņa to paostīja; cauri iesaiņojumam jautās vājš aromāts. Tas noteikti nebija košļājamās gumijas aromāts, lai gan Deizija skaidri nevarēja saprast, pēc kā tas smaržo. Varbūt pēc zemenēm - taču tas nebija svarīgi. Deizija pārmeklēja visu kārbu, bet nevarēja atrast nevienu, kas pēc krāsas varētu atgādināt košļājamo gumiju. “Esmu piekrāpta. Šajā kārbā nav prezervatīva, kas atgādinātu košļājamo gumiju.”

“Rīt ej un prasi preces garantiju,” Džeks augošā nepacietībā teica. “Pamēģini to arbūza krāsu.”

Protams, arbūza krāsas prezervatīvs bija zaļš. Deizija šausmās paskatījās uz Džeku.

“Gangrēna.”

Džeks izklupa no gultas, paķēra no grīdas purpur-krāsas prezervatīvu un noplēsa iesaiņojumu. “Ja tu kādam izstāstīsi, ka esmu lietojis purpurkrāsas prezervatīvu...”

“Es nestāstīšu,” Deizija, acis iepletusi, nosolījās; tad Džeks viņu iegrūda gultā un ieslīdēja viņā ar ātru, spēcīgu triecienu, un abi aizmirsa visu par krāsām.

Tik brīnišķīgi bija atrasties kailai kopā ar vīrieti, ka Deizijai pat prātā nenāca kautrēties. Viņa priecājās par Džeku un apbrīnoja baudu, kuras viņai bija pietrūcis visus šos gadus - ne vien kaislo mīlēšanos, bet arī gulēšanu Džcka skāvienos pēc tam, ar galvu pieglaužoties viņa plecam. Deizija nespēja atturēties, nepieskārusies viņam; ik reizi, kad viņa mēģināja pavilkt rokas nost no Džeka auguma, plaukstas it kā sāka niezēt un kaist, tāpēc viņa pakļāvās tieksmei glāstīt vīrieti pēc sirds patikas.

“Tev ir tik stingrs augums,” Deizija brīnījās, slidinādama roku pa viņa vēderu, kas bija tik ciets kā dēlis. “Tu droši vien nepārtraukti trenējies.”

“Tam jākļūst par ieradumu. Strādājot komandās, jā-būt labā formā. Un tas jau nav “nepārtraukti”; man pietiek ar stundu dienā.”

“Komandās?”

“Speciālo uzdevumu komandās. Gan Čikāgā, gan Ņujorkā.”

Deizija paslējās uz elkoņa.

“Speciālo uzdevumu komandas? Tu runā par tiem puišiem, kuri tērpjas melnā un nēsā milzīgi lielus ieročus?”

“Jā, es biju viens no viņiem.” Džeks pasmaidīja.

“Un tu no viņiem aizgāji, lai apmestos tādā mazā pilsētiņā kā Hilsboro?”

“Es biju noguris no spriedzes. Tante Besija nomira, es mantoju viņas māju un nolēmu izmēģināt dzīvi mazpilsētiņā - jau kā pieaudzis cilvēks.”

“Vai tev nebija grūti pierast?”

“Tikai pie šejieniešu izrunas,” Džeks teica, atkal pasmaidot. “Tagad jau es “jā-a” varu pateikt gandrīz tāpat kā šejienieši.”

“Nu nē, nevari vis.”

“Ko? Vai tu gribi teikt, ka “jā” es nesaku tāpat kā īsts vietējais?”

“Es teiktu, ka tu esi īsts jenkijs, kas cenšas runāt ar šejienes akcentu.”

Acumirklī Deizija atkal atradās viņam apakšā; šis vīrietis spēja kustēties tik veikli kā kaķis.

“Un kā tad īsts jenkijs tiek galā ar Dienvidu sievieti?” viņš nomurmināja Deizijai pie kakla.

“Tev tas izdodas ideāli.” Viņa apvija rokas Džekam ap kaklu.

Džeks, pagriezis galvu, uzlūkoja prezervatīvu izstādi uz paklāja.

“Es to purpura krāsu vēlreiz negribu. Kā būtu ar dzelteno? Tam droši vien ir banānu smarža, vai ne?”

“F-fu. Dzelteno ne.” Deizija saviebās.

“Kāpēc tad tu pērc krāsainus prezervatīvus, ja tev nepatīk krāsas?” Džeks aizkaitināts jautāja.

“Ak, es nekad nebiju domājusi, ka tos izmantošu,” Deizija, aci piemiegdama, teica. “Tie bija tikai izrādīšanai. Tu taču zini. Lai misis Klada pastāstītu savām draudzenēm, ka es tos esmu nopirkusi, viņas savukārt pastāstītu savām draudzenēm un draugiem, un tā daži neprecēti vīrieši pilsētā gribot negribot to uzzinātu, un viņiem rastos interese mani kaut kur uzaicināt. Tad tu visu sabojāji, radot viņai iespaidu, ka mēs abi esam pāris.”

Džcka sejā parādījās gandrīz neaprakstāma izteiksme. Viņš gribēja kaut ko teikt, taču gandrīz vai aizrijās un noklepojās.

“Tas bija... asprātīgi.”

“Man tā likās. Ja es tos būtu pirkusi Volmarta veikalā vai parastajā aptiekā, tas nebūtu izdevies, bet Bārba-ra Klada ir viena no lielākajām tenku vācelēm pilsētā, un viņa vienmēr visiem izstāsta, ko kurš pircis. Vai tu zini, ka misters Makdžiniss lieto viagru?”

Džeks atkal noklepojās, iedomādamies augumā īso, spēcīgo vīru no municipalitātes.

“Ak nē, nezināju.”

“Misis Klada to visiem izstāstīja. Tāpēc es zināju, ka viņa visiem pastāstīs par maniem prezervatīviem.”

Džeks, dziļi elpodams, paslēpa seju viņai pie pleca. Viņš apvaldīti drebēja, un Deizija apskāva viņu ciešāk.

“Nu, nu. Tāda jau ir tā dzīve mazpilsētā. Tu pieradīsi.”

Džeks pacēla galvu, lai ieskatītos jaunās sievietes acīs, kurās dzirkstīja jautrība, un atmeta pūles apvaldīt smieklus.

“Ja man reiz būs vajadzīga viagra, atgādini, lai es neiepērkos Klada aptiekā.”

Deizija sajuta Džcka stingro locekli piespiežamies pie sava gurna.

“Nedomāju, ka tev tā tik drīz būs vajadzīga. Nezināju, ka tev tik drīz tas atkal var kļūt ciets. Visos rakstos, ko esmu lasījusi...”

Džeks noskūpstīja Deiziju, un viņa pārstāja runāt, lai izbaudītu medus garšu. Kad Džeks pacēla galvu, viņa plakstiņi bija noslīguši pavisam zemu.

“Varbūt esmu iedvesmots. Vai izprovocēts.”

“Ja nu te kāds ir provocētājs, tad tas esi tu...” Deizija iebilda.

“Es neesmu pircis septiņdesmit divus prezervatīvus.”

Deizija brīdi klusēja, pārdomādama, ko viņš ar to īsti gribējis teikt; tad pār viņas seju pārslīdēja apmierināts smaids.

“Tātad mans plāns izdevās, vai ne? Zināmā mērā.”

“Tas izdevās,” Džeks piesmakušā balsī sacīja. “Man neiet ārā no prāta košļājamās gumijas krāsa.”

Piepeši iezvanījās telefons. Deizija iekunkstējās; viņa negribēja runāt pa telefonu, viņa gribēja rotaļāties ar Džeku. Viņa tik ilgi vilcinājās, ka Džeks teica:

“Paņem klausuli! Varbūt zvana tava māte, un mēs droši vien negribētu, lai viņa dodas šurp pārbaudīt, kāpēc tu neatbildi.”

Deizija nopūtās. Pastiepusi roku, viņa satvēra klausuli un pielika pie auss.

“Deizija Mainora.”

“Sveika, mīlulīt! Kā veicās vakar medībās?”

Tas bija Tods, un Deizijai patika ar viņu patērzēt, taču ne jau šobrīd.

“Atkal izcēlās kautiņš, un es drīz vien aizgāju. Nākamreiz droši vien iešu uz citu klubu.”

Ak vai, to viņa nebija domājusi sacīt, Džckam dzirdot. Deizija tīši neskatījās uz viņu.

“Es apklausīšos un noskaidrošu, kur ir vislabāk. Tātad tur nekādu izredžu nebija?”

“Pagaidām ne. Es nodejoju tikai trīs dejas.” Deizija pagrieza galvu mazliet sānis un, it kā runājot ar šķietamiem viesiem, sacīja: “Es tūlīt beigšu. Jūs visi jau varētu sākt.”

“Piedod, mīlulīt! Negribēju traucēt jūsu kompāniju,” Tods tūlīt atsaucās. “Piezvanīšu vēlāk.”

“Ai nē, tas nekas,” Deizija teica, juzdamās vainīga par sīkajiem meliem, taču nepavisam negribēdama sarunāties, ja šobrīd bija iespējams mīlēties.

“Priecājies ar savu kompāniju,” Tods maigi sacīja. “Nu, uz redzēšanos!”

“Uz redzēšanos!” Deizija atkārtoja un nolika klausuli.

“Tu izlikies, ka tev šeit ir kompānija,” Džeks viņu norāja, atbalstīdamies uz elkoņiem, lai varētu ieskatīties Deizijai sejā. “Veikli.”

“Man ir kompānija. Tu.”

“Tomēr tu noteikti negribēsi, lai es sāku bez tevis.” “Nekādā ziņā.”

“Tātad tavā vīra medību shēmā ietverta vēl kāda persona. Kas tad viņš ir?”

“Tods Lorenss,” Deizija teica, glāstīdama Džeka plecus un rokas. “Viņš palīdzēja man sakārtot matus, iemācīja lietot kosmētiku un izvēlēties apģērbu.”

“Tods.” Džeks sarauca uzacis.

Ja vien Deizija nekļūdījās, Džeka balsī bija jaušama viegla greizsirdības pieskaņa. Deizija jutās saviļņota, taču steidzās pavēstīt:

“Ak, viņš ir gejs.”

“Nē, nav vis,” Džeks sacīja, izbiedēdams Deiziju. Viņa samirkšķināja acis.

“Protams, ir.”

“Ja tas ir man zināmais Tods Lorenss, kurš dzīvo tajā lielajā Viktorijas laika mājā un kuram pieder senlietu veikals Hantsvilā, tad viņš nav gejs.”

“Tas ir tas pats Tods,” IDeizija, pieri raukdama, teica. “Bet viņš noteikti ir gejs.”

“Viņš noteikti nav gejs.”

“Kā tu zini?”

“Tici man! Es zinu. Un man pilnīgi vienalga, ka viņš varbūt izturējis pārbaudi ar mēļo krāsu.”

“Viņš lieliski prot iepirkties!” Deizija aizstāvēja savu viedokli.

“Nu, vai zini, es arī lieliski protu iepirkties, ja vien jāpērk, piemēram, automašīna vai pistole.”

“Viņš lieliski prot nopirkt tērpus. Un viņš zina, kā izvēlēties papildinājumus,” Deizija triumfējot noteica.

“Nu, tad man vairs nav ko sacīt,” Džeks atzina. “Tomēr viņš nav gejs.”

“Ir gan! Kāpēc tu domā, ka nav?”

Džeks paraustīja plecus.

“Es redzēju viņu kopā ar sievieti.”

Deizija uz brīdi gluži apmulsa, tad viņai ienāca prātā izskaidrojums.

“Viņš droši vien kopā ar to sievieti gāja iepirkties. Es taču esmu sieviete, un kopā ar mani viņš pavadīja veselu dienu.”

“Tods mēli viņai bija iebāzis mutē tik dziļi, cik vien iespējams.”

Deizijai mute palika vaļā.

“Bet... bet kāpēc tad viņš izliekas par geju, ja tā nemaz nav?”

“Nav ne jausmas. Ja Tods grib, viņš spēj izlikties pat par marsieti.”

Deizija apjukusi papurināja galvu.

“Viņam pat patīk Rārbra Streizandc; es Toda darbistabā redzēju viņas kompaktdisku.”

“Arī normāliem vīriešiem var patikt Streizande.” “Laikam gan. Un kāda mūzika patīk tevi”

“ “Creedence Clearwater”. “Chicago”. “Three Dog Night”. Zini - klasika.”

Deizija paslēpa seju Džekam pie pleca un sāka ķiķināt. Džekam patika šie smiekliņi, tāpēc viņš pasmaidīja.

“Man patīk tāda veida gabali kā “Golden Oldies Un tev? Pag, ļauj minēt, - tev patīk vecā klasika.”

“Nav pareizi. Tu redzēji manu mūzikas ierakstu ko-lckciju dzīvojamās istabas plauktos.”

“Pa to īso brīdi, kamēr tu pasauci māti? Es nepētīju tavu ierakstu kolekciju.”

“'Eu esi policists. Tu esi mācījies visu ievērot.” “Nevaru taču visu laiku novērot. Tobrīd es domāju vienīgi par to, kā dabūt tevi gultā.”

“Kādā krāsā ir mans dīvāns?”

“Zils ar lielām puķēm. Kā gan lai es to nebūtu pamanījis? Mēs taču uz tā dīvāna kaili vārtījāmies.”

“Es zinu.” Deizija svēdaimīgi nopūtās.

“Tomēr vienā ziņā tev taisnība - būdams policists, esmu loti vērīgs. Uz kādu klubu, piemēram, tu nākamreiz grasies doties?”

Sasodīts! Viņš bija ievērojis.

“Els nezinu,” Deizija izvairīgi atteica. “Vēl neesmu izlēmusi.”

“Nu labi, kad izlemsi, dari man zināmu.” Džeka balsī ieskanējās skarbums, ko Deizija līdz šim nebija manījusi. “Es to saku nopietni, Deizija. Ja tu kaut kur ej viena, man jāzina, kur tu esi.”

Deizija iekoda lūpā. Un ja nu Džeks atkal parādās visur, kur viņa iet, un aizbaida visus, kuri vēlētos uzlūgt viņu dejot? No otras puses, Džekam drošības jautājumā bija taisnība - Deizijai vajadzēja rīkoties saprātīgi. Turklāt šobrīd viņa burtiski bija grūtā situācijā - guļus uz muguras, pilnīgi kaila un piespiesta pie gultas.

“Apsoli!” Džeks uzstāja.

“Es apsolu.”

Viņam nevajadzēja jautāt, vai Deizija solījumu turēs; Džeks zināja, ka viņa to darīs. Viņš piespieda pieri pie jaunās sievietes pieres.

“Es tikai gribu, lai tu esi drošībā,” Džeks čukstēja un noskūpstīja Deiziju.

Kā parasti, pēc viena skūpsta nāca otrs, un drīz vien Deizija jau kļāvās Džckam klāt, apreibusi aiz iekāres. Viņa apvija kājas ap Džcka gurniem, un viņš ievaidēdamies iegrima viņā, izdarīja vairākus grūdienus un piepeši, klusi nolādēdamies, izvilka locekli ārā. Pārliecies pār gultas malu, Džeks neskatīdamies sagrābstīja vienu prezervatīvu.

“Man pilnīgi vienalga, kādā krāsā tas ir,” viņš piesmakušā balsī sacīja.

Arī Deizijai tas nerūpēja, viņa pat nepaskatījās. Jaunā sieviete bija satraukta, ka viņi gandrīz vai mīlējušies neizsargādamies; viņai likās, ka pat šie daži grūdieni varētu radīt zināmu risku. Tad Džeks atkal iegrima viņā, un Deizija tikpat kvēli viņu saņēma, prasīdama visu, ko vien vīrietis varēja viņai sniegt.

Pēc tam pārgurusī Deizija snauda, saritinājusies Džckam pie sāniem, bet viņš raudzījās griestos un gudroja, kas gan varētu būt prātā Todam Lorensam. Džeks nojauta kaut ko tādu, kas viņu darīja nemierīgu, un viņam tas sasodīti nepatika, īpaši jau tāpēc, ka šī nemierīgā nojauta attiecās uz Deiziju. Džckam bija ļoti smalka dzirde, un, kad Deizija runāja pa telefonu, viņa bija gulējusi Džckam apakšā, klausuli turēdama tikai dažu collu atstatumā no viņa; Džeks bija dzirdējis katru sarunas vārdu. Varbūt viņu darīja nemierīgu tikai policista instinkti, jo, patiesību sakot, nekas no dzirdētā nelikās aizdomīgs, tomēr Džekam šķita, ka Deizija tiek apzināti virzīta apmeklēt noteiktus klubus. Džekam tāds scenārijs nemaz nepatika.

Kopš sarunas ar Petcrscnu Džeks katru vakaru, izņemot svētdienas, bija apmeklējis bārus un naktsklubus. Viņš bija manījis vienu gadījumu, kad sievietei, iespējams, kopā ar dzērienu tika iedota apreibinoša viela - un tas bija noticis Bufalo klubā ceturtdienas vakarā, tāpēc viņš uz turieni bija devies arī piektdien un sestdien, lai mēģinātu kaut ko uzzināt skaidrāk. Ceturtdien kopā ar apreibināto sievieti klubā bija arī divas draudzenes; Džeks viņas neuzkrītoši bija izjautājis. Izrādījās, ka viņas ne vien ļāvušas, lai vīrieši viņām nopērk dzērienus, bet arī atstājušas glāzes bez uzraudzības uz galdiņiem, kamēr pašas dejojušas vai iegājušas tualetē, tāpēc nebija iespējams pateikt, vai dzērieniem tiešām kaut kas pieliets klāt un kad tas izdarīts.

Abas draudzenes bija pietiekami skaidrā prātā, lai varētu vadīt mašīnu, tāpēc Džekam bija nopietnas aizdomas, ka trešā sieviete noteikti sazāļota. Viņš abām palīdzēja aizvest draudzeni līdz mašīnai, klusi ieteica aizvest viņu uz slimnīcu, jo iespējams, ka viņas dzērienam kāds kaut ko pielējis klāt, un tikai tad gāja atpakaļ iekšā, kad bija noskatījies viņas aizbraucam. Džeks visu nokārtoja ļoti klusi; viņš negribēja sacelt troksni, negribēja, lai kāds uzzina, ka viņš ir policists; ja te tiešām darbojās kāds nelietis, dzirdīdams sievietes ar GHB vai ko citu, Džeks negribēja viņu aizbaidīt. Viņš tikai vēroja, cenzdamies kaut ko pamanīt vai vismaz iejaukties, ja liktos, ka vēl kādai sievietei var draudēt nepatikšanas, un nākamajā rītā Džeks bija piezvanījis Petersenam, lai pavēstītu, ka varbūt ir atradusies vieta, ar kuru viņi varētu sākt.

Iepriekšējā vakarā novērošana bija pajukusi kautiņa dēļ, taču, kad Džeks bija ieraudzījis uz deju grīdas Dci-ziju, viņam gandrīz pamira sirds. Deizija, šķiet, nesaprata, kā apkārtējo skatienus saista kontrasts starp viņas eleganto tērpu un pārējo sieviešu apģērbiem; vīrieši visu laiku lūkojās uz Deiziju, turklāt ne jau tikai tāpēc, ka viņa bija laba dejotāja. Viņi raudzījās uz Deizijas kājām, lūkojās dzirkstošajās acīs, kas liecināja, ka jaunā sieviete tiešām priecājas. Viņi ievēroja Deizijas krūtis, sarkano kleitu, kas tik skaisti- izcēla krūšu formu. Pat tagad, kad Deizija kaila gulēja viņa apskāvienos, Džekam mutē kļuva sauss, tikai iztēlojoties vien šīs krūtis. Džeka “mis Dei-zijai” tās bija lielas un pilnīgas, nevis pārlieku milzīgas, bet tiešām lielas un skaistas.

Viņa gribēja vīru un bērnus. Džeks savos plānos nebija paredzējis precēšanos, nemaz jau nerunājot par bērniem, bet viņu dedzināja nejauka izjūta - Džeks pats saprata, ka tā ir vienkārši vīrišķīga īpašnicciskuma tieksme, iedomājoties, ka Deizija nudien kādā klubā varētu iepazīties ar vīrieti, kas viņai tiešām patiktu, sāktu ar viņu satikties, gulētu ar viņu un beigu beigās varbūt pat apprecētos. Džekam tāds scenārijs nemaz nepatika. Un, kad viņš apjauta, ka nav uzlicis prezervatīvu, vienu brīdi mokošās šaubās bija turpinājis grūdienus, juzdams gandrīz nepārvaramu kārdinājumu ļaut sēklai ieplūst viņā. Ja Deizija kļūs grūta - nu, tad viņš apprecēs viņu. Abi taču bija vienojušies. Laulība ar “mis Deiziju” noteikti būtu daudz jaukāka nekā ar to raganu Hēteri, un tad jau varētu paskatīties, cik ilgi viņš to izturētu.

Džeks saprata - ja doma par precēšanos nemudināja viņu bēgt neatskatoties, tad acīmredzot viņš bija nopietni iekritis. Viņš palūkojās uz aizmigušās Deizijas seju un maigi noglāstīja viņas muguru. Varbūt vajadzēja nelikties zinis par prezervatīvu un paskatīties, kas notiktu. Tomēr nē - to Džeks nespēja Deizijai nodarīt, ja vien nepamanītu, ka viņai sāk veidoties kaut kas nopietns ar kādu citu. Tad Džeks izmantotu jebkurus līdzekļus, lai cīnītos un gūtu uzvaru.

16

Angļu seters priecīgs lēkšoju pa garo zāli, kas sniedzās līdz ceļgaliem, neliekoties zinis par saimnieka saucieniem un komandām. Tā bija jauna kucīte un tikai otro reizi palaista brīvā dabā. Meklēt un nest klāt dažādus priekšmetus saimnieks suni bija mācījis savā pagalmā, un tur dzīvnieka medīšanas instinkts parasti apvaldījās. Taču lauka apstākļos jaunā suņa enerģija plūda vai pāri. Te bija tik daudz interesantu aromātu, ko vajadzēja izpētīt - reibinoši oda pēc dažādiem putniem, pelēm, kukaiņiem un čūskām, un kā cita, ko suns vēl nepazina un kam gribēja sadzīt pēdas.

Rīta gaisā virmoja kāds īpaši vilinošs smārds, kas sunim lika aulekšiem doties pāri visam laukam uz mežu, kurš ieskāva laukus. Saimnieks, palicis iepakaļ, lādējās:

“Sasodīts, Lulū, surp\ ”

Lulū negrasījās atgriezties pie saimnieka, tikai pavēcināja asti un ienira kādā krūmājā, kur smaka bija jaušama visspēcīgāk. Ošņājot zemi, viņas jutīgais deguns raustījās. Saimnieks kliedza: “Lulū! Nāc šurp, meitēn! Kur tu esi?” - bet suns, pavēcinājis asti, sāka rakt zemi.

Saimnieks ieraudzīja kustamies suņa asti un elsdams un lādēdamies lauzās cauri brikšņiem - mežvīteņu stīgām, mežrozītēm un sīkajiem krūmiņiem, kas auga zem lielajiem kokiem.

Smaka kļuva arvien spēcīgāka, un Lulū satraucās aizvien vairāk. Viņa mazliet atkāpās un ierējās, apliecinot, ka ir uztraukta, tad atkal ienira krūmos. Saimnieks pielika soli, piepeši izbīdamies, jo suns gandrīz nekad nemēdza riet.

“Kas ir, meitēn? Vai tā ir čūska? Šurp, Lulū, šurp.”

Lulū kaut ko saķēra zobos un sāka vilkt. Priekšmets bija smags un neļāvās izkustināties. Suns sāka rakt vēl dziļāk, izsvaidot zemi uz visām pusēm.

“Lulū!” Saimnieks satvēra suni aiz kakla siksnas, raudams atpakaļ, rokā turēdams nolauztu zaru, ja nāktos atvairīt čūsku. Viņš paskatījās uz priekšmetu, ko suns bija atracis, un atstrcipuļoja dažus soļus atpakaļ, paraudams suni līdzi. “Augstais Dievs!”

Drausmīgā uztraukumā viņš pārlaida skatienu visapkārt, it kā baidīdamies, ka tepat tuvumā slēpjas tas, kurš to izdarījis. Taču mežā viss bija klusu, vienīgi vējiņš čabināja lapas; putnus viņš un Lulū bija aizbaidījuši, un tie bija vai nu aizlaidušies, vai apklusuši, taču notālēm bija dzirdama to čivināšana un dziedāšana. Meža mieru neiztraucēja neviens šāviens, un no krūmiem nelēca ārā neviens maniaks ar lielu nazi.

“Nāc, meitēn! Nāc nu,” saimnieks teica, piekabinādams Lulū kakla siksnai pavadu un paplikšķinādams viņai pa sānu. “To tu darīji labi. Iesim sameklēsim telefonu.”

Tempis Noulens stīvi skatījās uz papīra strēmelīti, kas viņam bija rokā, - uz tās bija uzrakstīts automašīnas numurs. Šausmīgas bailes ledainiem pirkstiem šķita taustāmies pa viņa muguru. Izrādās, kāda sieviete bijusi Mičela nāves lieciniece, lai gan Saikss pieļāva domu, ka viņa vai nu vispār nav pievērsusi uzmanību tam, kas tur notika, vai arī tumsā nav apjēgusi, ko redz, jo mierīgi bija devusies iekšā pa Bufalo kluba durvīm.

Tempis centās ticēt, ka Saiksam taisnība, taču viņam bija nelabi ap dūšu. Vajadzēja tikai atrasties vienam vienīgam nepaslēptam galam, un, pavelkot aiz tā, atšķetinātos visi pavedieni. Saiksam vajadzēja tikt galā ar Mičclu pašam, nevis ņemt palīgā tos divus tēviņus. Vajadzēja nogaidīt, kamēr Mičels paiet tālāk no vietas, kur viņu var ieraudzīt cilvēki, un tikai tad ņemt ciet. Viņiem būtu vajadzējis - velns un elle! - būtu vajadzējis vēl daudz ko citu, bet nu jau bija par vēlu, un tagad varēja vienīgi kaut kā mēģināt šo kļūmi noregulēt un cerēt, ka turpmāku seku nebūs.

Tempis pacēla sava dienesta telefona klausuli un uzgrieza policijas šefa lluso numuru. Jau uz pirmo zvanu atsaucās Eva Feja.

“Eva Feja, runā Tempis. Vai šefs ir pie jums?” Mērs vienmēr nosauca savu vārdu, nevis uzvārdu. Pirmkārt, tas cilvēkus padarīja atsaucīgākus. Otrkārt, šī bija maza pilsētiņa, un, ja viņš stingri raudzītos, lai ļaudis viņu uzrunā, lietojot amata nosaukumu, tad sāktos valodas, ka viņš ir augstprātīgs. Tempis dzīvoja lielā mājā, bija biedrs Hantsvilas kautri klubā, kā arī vienkārši aizbildinājuma pēc vēl tādā pašā, taču nožēlojamā Hilsboro klubā; viņš apgrozījās ļoti izmeklētās aprindās, taču, ja vien izturējās kā “krietnais, vecais zēns”, cilvēki viņu ievēlēja vienmēr no jauna.

“Protams, mēr,” teica Eva Feja.

Šefs paņēma klausuli un atsaucās dobjā krūšu balsī.

. “Ruso klausās!”

“Džek, runā Tempis.” Viņš atkal nosauca sevi tikai vārdā. “Klausieties, šorīt pa ceļam ievēroju kādu mašīnu, kas bija novietota uz ugunsdzēsēju celiņa iepretī ārsta Bencta birojam. Es pierakstīju mašīnas numuru, bet man negribas radīt grūtības kādam slimam cilvēkam, zvanot pilnvarotajam, lai izraksta soda talonu. Ja jūs paskatītos, kam pieder mašīna, un pavēstītu to man, es gluži vienkārši piezvanītu tam cilvēkam un pateiktu, lai turpmāk tur mašīnu vairs nenovieto.” Neviens tik prasmīgi nespēja notēlot “krietno, veco zēnu” kā Tempis.

“Protams. Pag, es paņemšu pildspalvu.” Šefs pat nelikās pārsteigts. Viņš jau bija apradis ar mazpilsētiņas kārtību. “Gatavs. Sakiet!”

Tempis nolasīja mašīnas numuru.

Šefs Ruso teica: “Tūlīt pat atradīšu. Vai uzgaidīsiet?”

“ Protams.”

Kad informācija parādījās uz datora ekrāna, Džeks ieplestām acīm neticīgi raudzījās uz to. Viņš sēdēja pie datora vismaz minūti, un viņa sejā bija ievilkušies cieti vaibsti; tad Džeks izprintēja tekstu, kas bija redzams uz ekrāna, un papīra lapu aiznesa uz savu kabinetu.

Tomēr telefona klausuli viņš nepacēla. Lai mērs pagaida.

Mašīna bija reģistrēta uz Deisindas Ēnas Mainoras vārda, un failā bija minēta adrese, no kurienes Deizija tikko bija pārcēlusies uz jauno māju. Mašīnas marka bija “Ford”, astoņus gadus vecs “Ford”, tātad tā noteikti bija Deizijas mašīna. Džeks nebija zinājis, ka viņas vārds īstenībā ir Dcisinda, nevis Deizija, - taču, ja kādam būtu ienācis prātā viņam dot vārdu “Dcisinda”, tad arī Džeks labprātāk izvēlētos saukties par Deiziju.

Džeks nesaprata, kas pašreiz notiek, bet viens gan viņam bija skaidrs - tas nelietis melo. Deizija, Džcka Deizija, mašīnu nenovietotu uz ugunsdzēsēju celiņa - to varēja apgalvot tikpat droši kā to, ka viņa nekad kaila neskraidītu pa laukumu. Šī sieviete nekad nepārsniedza ātrumu, nekad negāja ielai pāri neatļautā vietā - viņa pat nekad nemēdza izteikt rupju vārdu.

Turklāt šorīt Deizija nekādā ziņā nebija apmeklējusi ārstu Benetu. Džeks to zināja, jo visu nakti bija pavadījis kopā ar Deiziju, un viņa staroja aiz veselības. Deizija no rīta smaidīja vien. Džckam bija nācies iegriezties savās mājās, lai pārģērbtos, bet, kad viņš devās uz savu biroju, Deizijas mašīna atradās parastajā stāvvietā aiz bibliotēkas.

Kurš tad dzina pēdas Deizijas automašīnas numuram? Un kāpēc?

Džeks ātri pārdomāja. Viņš varētu melot, teikt, ka šis mašīnas numurs ir zagts, un uzaicināt mēru raksturot mašīnas izskatu. Varētu arī pateikt mēram taisnību - ka mašīna pieder Deizijai, un mēģināt noskaidrot, kas notiek.

Vispirms Tods Lorenss, tagad Tempis Noulens. Šķiet, pārāk daudz uzmanības tika pievērsts vienkāršai bibliotekārei, un pārāk daudz bija neizskaidrojamu faktu. Nejaukā, kņudinošā nojauta bija pārvērtusies par īstu, skaudru nemieru.

Cik liela varētu būt iespēja, ka pilsētiņas tenkas par viņu un Deiziju nonākušas līdz mēram? Mērs apgrozījās pavisam citās aprindās nekā Deizija un Džeks. Izturēdamies draudzīgi, mērs tomēr nemēdza biedroties ar vienkāršajiem ļaudīm. Viņš runāja un darīja to, ko no viņa prasīja amata pienākumi, taču neko vairāk. Mērs diezgan labi prata sarunāties ar cilvēkiem, tāpēc viņa izvairīšanos piedalīties vienā vai otrā pasākumā ļaudis vai nu neievēroja, vai vainoja tajā Noulena sievu Dženiferu, kas gandrīz vienmēr bija piedzērusies. Džeks bija pamanījis, ka mērs ļoti bieži sievas izturēšanos izmanto par ērtu aizbildinājumu.

Džeks paņēma klausuli un rīkojās tā, kā teica priekšā instinkts.

“Piedodiet, ka nācās tik ilgi gaidīt, bet šodien dators strādā ļoti lēni.”

“Nekas, es nesteidzos,” mērs labsirdīgi teica. “Nu, kas tad ir vainīgais?”

“Man tas vārds nav pazīstams. Dcisinda Ena Mai-nora.”

“Kns?” mērs, nepārprotami apstulbis, pārjautāja.

“Dcisinda Mainora... ā, tā taču ir bibliotekāre. Viņas uzvārds ir Mainora. Vārds gan nav Dcisinda, bet...”

“Deizija.” Tempis runāja tādā balsī, it kā viņu kāds žņaugtu. “Viņu visi sauc par Deiziju. Ak Dievs! Viņa...”

“Man liekas, ka arī bibliotekāres reizēm mēdz mašīnu novietot neatļautā vietā, vai ne?”

“Nu... jā.”

“Vai vēlaties, lai es viņai piezvanu un sadodu sutu? Viņa ir pilsētas municipālās iestādes darbiniece - viņai noteikumi būtu jāzina.”

“Nē, es pats piezvanīšu,” mērs attrauca.

“Labs ir,” Džeks sacīja, saprazdams, ka mērs Dcizi-jai zvanīt negrasās. “Ja vien es vēl kā varu jums palīdzēt, dariet man zināmu, mēr Noulcn.”

“Noteikti. Paldies!”

Tiklīdz mērs bija nolicis klausuli, Džeks municipālo iestāžu telefonu numuru sarakstā sameklēja bibliotēkas numuru un piezvanīja uz to.

“Hilsboro bibliotēka,” atsaucās Deizijas spirgtā balss.

“Sveika, mīļā, kā jūties?”

“Pavisam labi,” jaunā sieviete atbildēja daudz sirsnīgākā un intīmākā tonī. “Lūi tu?”

“Mazliet paguris, bet līdz vakaram jau atkal viss būs

kārtībā. Paklau, man teica, ka tava mašīna redzēta līdzās ārsta Bcneta birojam.”

“Nedomāju vis,” Deizija sacīja. “Viņš ir īsts pūšļotājs. Benets iesaka lietot novājēšanas tabletes.”

Džeks pierakstīja blociņā ārsta Bcneta vārdu, lai atcerētos pārbaudīt labā daktera medikamentu parakstīšanas ieradumus.

“Turklāt esmu uzzinājis, ka tavs vārds ir Deisinda. Vai tiesa?”

“Tu šodien ļoti daudz ko esi uzzinājis. Tiesa gan, un tu to jau zinātu, ja vien būtu papūlējies pārskatīt municipālo darbinieku sarakstus. Mani tā nosauca par godu vecmāmiņai Mainorai.”

“Vai tevi nekad neviens nav saucis par Deisindu?”

Deizija cēli pavīpsnāja.

“Jācer, ka ne. Māte teica, ka pavisam mazu mani saukuši par Dcisiju, bet jau pēc pāris mēnešiem vārds pārvērties par Deiziju, un, cik vien atceros, visi mani saukuši tikai tā. Kāpēc tevi tik loti ieinteresējis mans vārds?”

“Ak, es tikai gribēju patērzēt ar tevi. Pagājis jau krietns laiciņš, kopš pēdējo reizi dzirdēju tavu balsi.”

“Ak jā, vismaz pusotras stundas,” viņa teica.

“Man gan liekas, ka daudz vairāk. Vai ieturēt lenču dosies uz mājām?”

“Nē, nupat runāju ar tanti Džo, un viņa sameklējusi man suni. Lenča laikā jādodas pie tiem cilvēkiem - tante jau visu norunājusi.” Deizijas balsī skanēja nožēla.

Džeks iedomājās, vai Deizija to nožēlo vismaz uz pusi tik stipri kā viņš. Tomēr Deizijai bija svarīgi dabūt suni, un Džeks šo laiku varēja izmantot, lai mēģinātu kaut ko uzzināt, varbūt pasekot mēram un paskatīties, uz kurieni viņš dodas.

“Paklau, man šovakar šis tas jāpārbauda, bet iegriezīšos pie tevis, ja vien varēšu. Cikos tu parasti ej gulēt?”

“Desmitos. Bet tu...”

“Es piezvanīšu, ja nevarēšu aiziet.”

“Labi, tikai tev nevajag...”

“Jā,” Džeks teica, un viņa balss skanēja drūmāk, nekā viņš bija gribējis. “Vajag gan.”

Džekam gan nevajadzēja runāt tik drūmā tonī, Dei-zija domāja, nolikdama klausuli. Viņa necentās pieķerties Džekam, pieprasot, lai viņš veltī savu laiku viņai. Deizija bija sargājusies jautāt, kad atkal redzēsies ar Džeku, lai gan bija pārliecināta, ka noteikti satiksies ar viņu visai drīz. Vīrietis nebūtu pavadījis visu pēcpusdienu un lielāko daļu nakts, mīlējoties ar sievieti, ja viņam tas patiešām nesagādātu prieku.

Dzīvei Lesitera avēnijā bija vismaz tā priekšrocība, ka tur neviens nelikās zinis, kas pavada nakti pie Deizijas. Tā kā Deizija tikko bija pārcēlusies uz šejieni, tad neviens viņu arī vēl nepazina un nezināja, kam pieder automašīnas, kas stāv mājas iebraucamajā ceļā. Pirmo reizi dzīvē Deizija nejutās tā, it kā viņu vērotu simtiem acu. Kopā ar Džeku viņa bija jutusies brīvi, varējusi atļauties izturēties tik neapvaldīti, cik vien viņai patika, kliegt un elsot orgasma laikā, stāvēt virtuvē gluži kaila, ēdot krekerus ar zemesriekstu sviestu, lai ātri atgūtu enerģiju. Deizija, būdama kopā ar Džeku, varēja būt pārliecināta, ka neviens kaimiņš nevēros, cikos viņš aiziet, un zīmīgi neklakšķinās mēli, ja Džcka mašīna paliks pie viņas mājas līdz pašam rītam.

Visā visumā Deizija bija ļoti apmierināta ar to, kā viss izvērsies, lai gan vienu šodien nedrīkstēja aizmirst; viņa iepirkumu sarakstā jau bija ierakstīts - nopirkt prezervatīvus, un šoreiz parastos, bez jebkādas nokrāsas. Deizijai gribējās tos iegādāties Klada aptiekā; lai Bārbara domā, ko grib! Džeka akcijas pilsētas sieviešu skatījumā tikai celtos, ja Bārbara palaistu valodas, ka viņš izmantojis sešus dučus prezervatīvu vienā nedēļā.

Lenča laikā Deizija aizbrauca pie mātes un tad kopā ar Evelīnu un tanti Džo visas brauca uz Mailijas Pārkas māju izvēlēties suni.

Misis Pārka dzīvoja vairāku jūdžu attālumā no Hilsboro, jaukā nostūrī. Ap nelielo māju bija milzīgs pagalms ar žogu ap to. Misis Pārka smaidīdama iznāca viņām pretī, slaucīdama rokas priekšautā, bet viņai līdzās lēkāja suns ar zeltainu spalvu, draudzīgi vēcinādams asti.

“Seidija, sēdi!” misis Pārka sacīja, un suns paklausīgi apsēdās, taču drebēja aiz nepacietības, vēlēdamies apsveicināties ar ciemiņiem. Misis Pārka atvēra vārtus un aicināja: “Nāciet ātri iekšā, lai varu aizvērt vārtus, pirms viņi tikuši šurp.”

“Viņi?” Evelīna jautāja, kad visas trīs atbraucējas paklausīgi iesteidzās pagalmā. Misis Pārka steigšus aizvēra vārtus, jo ap mājas stūri jau šurp joza vesels bars kucēnu.

“Tie mazie velnēni ir īsti zibenszeļļi,” teica misis Pārka, noliekdamās, lai noglāstītu Seidijas galvu. “Tiklīdz viņi padzird, ka ver vaļā vārtus, tā brāžas šurp.”

Seidija piecēlās, lai apskatītu savus mazuļus, un apošņāja visus pēc kārtas, it kā skaitīdama, vai visi ir tc. Kucēni, šķiet, īsti nezināja, ko grib vispirms - vai nu mesties klāt mammai un mēģināt pazīsties viņas pienu, vai arī iepazīties ar atnācējiem. Viņi lēkāja un kūņojās, tik sparīgi vēcinādami strupās astītes, ka šķita - līdzi kustas arī mazie augumiņi.

“Ai!” Deizijai aizrāvās elpa, un viņa noslīga zālē. Kucēni bija tikai pieci, bet kustējās ļoti ātri, un izskatījās, ka to ir vismaz vesels ducis. Tiklīdz Deizija bija apsēdusies, kucēni nolēma viņu izpētīt, un piepeši visi mazuļi bija viņai uz ceļiem - tic rāpās pāri viņas kājām, centās nolaizīt seju, ar zobiem saķert viņu aiz matiem un košļāja viņas kurpes.

Trim kucēniem spalva bija samtainā zelta tonī, bet diviem - tik maigā krēma krāsā, ka tie izskatījās gandrīz balti. Visi bija apaļīgi kā mazas bumbiņas, spožām ačelēm un lielām, mīkstām ķepām, kas salīdzinājumā ar mazajiem augumiņiem šķita pārāk lielas, bet spalva bija tik maiga un pūkaina, ka Deizijai gribējās mazos nemitīgi ņurcīt.

“Ceturtdien viņi jau būs pilnas septiņas nedēļas veci,” misis Pārka teica. “Seidija pirms divām nedēļām sāka viņus atradināt no zīšanas; nu jau veselu nedēļu es viņus baroju ar kucēniem paredzēto suņu barību. Viņi jau saņēmuši pirmās potes. Varat ticēt, brauciens pie veterinārārsta bija vesels piedzīvojums!”

“Viņi ir tik skaisti,” sacīja Deizija, kas acumirklī kucēnus bija iemīļojusi. “Es viņus ņemu.”

Visas sāka smieties, un tad Deizija aptvēra, ko pateikusi.

“Nūjā, varbūt labāk tomēr būtu apmierināties ar vienu,” viņa nosarkusi, smiedamās pati par sevi, piebilda.

“Es nedošu Seidijas mazuļus projām, iekams nebūšu pārliecināta, ka viņi nokļūs labās rokās,” misis Pārka teica. “Zeltainie retrīveri ir ļoti enerģiski, un viņiem nepieciešams daudz kustību. Ja jums nav pietiekami plašas un drošas vietas, kur tie var izskraidīties...”

“Ap manu pagalmu ir žogs,” Deizija steigšus pavēstīja, pēkšņi izbijusies, ka viņai varbūt neļaus iegādāties vienu no šiem burvīgajiem mazuļiem.

“Vai pagalms ir liels?”

“Nē, ļoti plašs tas nav.”

“Nu, kucēnam ar to pietiks; kad tas paaugsies, sunim vajadzēs kustēties vairāk, nevis tikai rotaļāties nelielā pagalmā. Vai jūs varēsiet doties ar suni garās pastaigās, mest bumbu un ļaut sunim to meklēt, ņemt līdzi peldēties?”

“Jā,” solījās Deizija, gribēdama apsolīt jebko un darīt visu, kas vajadzīgs.

“Šiem suņiem patīk cilvēku sabiedrība - tiem nepieciešama cilvēku sabiedrība. Vai kāds paliks mājās kopā ar suni, kamēr jūs būsiet darbā, vai arī jūs domājat suni atstāt līdz pat vakaram mājās vienu?”

Deizija par to nebija padomājusi; viņa lūdzoši paskatījās uz māti.

“Pa dienu mēs sunīti varētu paņemt pie sevis,” Evelīna teica.

“Vai jums pietiks pacietības? Mazie negantnieki spēj paveikt tādus nedarbus, kas jums pat prātā nav nākuši. la atstāsiet kādu mantu tā, ka suns tai spēj tikt klāt, varat būt drošas, ka tā tiks sagrauzta, īpaši jau tajā laika, kad sunim šķilas zobi. Toties šie suni loti vēlas mācīties un izpatikt saimniekam, un man nevienu nav bijis grūti iemācīt nokārtoties ārā.”

“Es esmu ļoti pacietīga.” Tas bija tiesa, citādi Dcizi-ja nebūtu spējusi gaidīt veselus trīsdesmit četrus gadus. Viņa paņēma rokās vienu kucēnu un smējās, kad mazā, sārtā mēlīte sāka neprātīgi šaudīties, cenšoties nolaizīt viņas seju.

Misis Pārka pasmaidīja un sakrustoja rokas.

“Katrs kucēns maksā četrsimt dolāru.”

“Labi,” Deizija neapdomādamās piekrita. Misis Pārka varētu paziņot, ka tie maksā tūkstoti, arī tad Deizija droši vien nebūtu šaubījusies.

Seidija pienāca klāt un aplaizīja savu mazuli, ko Deizija turēja rokās, tad nolaizīja arī Deiziju. Kucīte apgūlās līdzās Deizijas kājām, un tūlīt pat viņai virsū sāka rāpties visi resnie mazuļi, cenzdamies sameklēt pupus viņas pavēderē, bet Seidija jau bija iemācījusies pasargāties, un kucēniem neveicās.

“Kuru jūs izvēlēsieties?”

Uz visiem pārējiem jautājumiem atbildēt bija viegli; šis sagādāja tīrās mocības. Deizija raudzījās uz kucēniem, cenzdamās kaut ko izlemt.

“Trīs ir puikas, bet divas - meitenes...”

“Nē, nesakiet man to,” Deizija iebilda. “Es gribu izvēlēties noteiktu raksturu, nevis vienu vai otru dzimumu.”

Tāpēc Deizija tikai sēdēja un skatījās, kā kucēni spēlējas ap viņu un kūņojas viņai pa klēpi. Tad viens krēmkrāsas kucēns nožāvājās, plati atplezdams muti, un tā tumšās acis, ko ieskāva neiedomājami garas, gaišas skropstas, sāka vērties ciet pašas no sevis. Kucēns neveikli pārrāpās pāri Deizijas kājai un kūņojās, kamēr atrada ērtu vietiņu viņas klēpī, saritinājās un iemiga.

“Nu, viņš jau pats ir izvēlējies mani,” Deizija teica, pacēla kucēnu rokās un apmīļoja.

“Tas ir puika. Rūpējieties par viņu labi! Es piezvanīšu un painteresēšos, kā jums abiem klājas, un atvedīšu paciemoties pie Seidijas, kad vien jūs gribēsiet. Man tikai jānokārto visi dokumenti, lai jūs viņu varētu reģistrēt.” “Kā tu viņu domā nosaukt?” Evelīna jautāja, kad viņas brauca atpakaļ uz pilsētu. Automašīnu vadīja tante Džo, bet Deizija sēdēja aizmugurējā sēdeklī ar iemigušo kucēnu klēpī.

“Man jāpadomā. Ja var spriest pēc ķepu lieluma, tad viņš būs ļoti liels suns, tāpēc es viņam gribētu īsti vīrišķīgu un stipru vārdu.”

Džo pavīpsnāja.

“Viņš tiešām izskatās vīrišķīgs un stiprs. Man šķiet, ka šobrīd vislabāk piederētos viņu saukt par kamoliņu.” “Viņš jau drīz vien vairs neizskatīsies pēc pūkaina kamoliņa.” Deizijai kļuva mazliet skumīgi, iedomājoties, ka mazais kucēns drīz vien būs izaudzis par lielu suni. Viņa glāstīja tā galviņu un piepeši aptvēra milzīgo atbildību, ko uzņēmusies. “Mīļo stundiņ, es taču neko neesmu nopirkusi! Mums vajadzēs pieturēt pie Volmarta veikala un nopirkt kucēnu barību, trauciņus ēdienam un ūdenim, rotaļlietas un gultiņu, kā arī kucēnu pamperus. Vai es vēl kaut ko neesmu aizmirsusi?”

“Tikai nopērc visus piederumus divos komplektos,” teica Evelīna, “jo pa dienu viņš uzturēsies pie mums. Nav taču jēgas tās mantas vadāt šurpu un turpu.” “Es nokavēšu darbu,” Deizija sacīja, un pirmo reizi mūžā viņu tas neuztrauca. Viņai tagad bija gan mīļākais, gan suns, - vai tad varēja vēlēties vēl kaut ko vairāk?

17

Templs Noulens bija vairāk nekā apstulbis, uzzinot, ka tas ir Deizijas Mainoras mašīnas numurs, - viņš tam gluži vienkārši negribēja ticēt. Saikss skaidri bija pateicis, ka tā sieviete bijusi gaišmate, bet Deizijai bija brūni mati. Turklāt Tempis šaubījās, vai Deizija jebkad vispār bijusi kādā naktsklubā; viņa pilsētiņā bija pazīstama kā īsta vecmeita. Deizija Mainora visu mūžu bija dzīvojusi pie mātes, viņu bija iemīļojuši kaimiņu bērni, jo Helovīna svētkos Deizija viņus visbagātīgāk apdāvināja ar saldumiem, un viņa trīs reizes nedēļā apmeklēja baznīcu.

Taču tad Tempis neskaidri tā kā atcerējās dažus vārdus no divu pilsētas ierēdņu sarunas, ko viņš nejauši bija izdzirdējis, paejot viņiem gaitenī garām, - ka Deizija pašķīrusi jaunu lappusi savā dzīvē, ka viņai kāds applūkājis ziedlapiņas... varbūt Deizija mazliet bija sarosījusies. Tomēr tas tik ļoti neatbilda viņas raksturam, ka Tempis īsti negribēja ticēt, bet pārbaudīt to bija vērts.

Tempis būtu varējis apjautāties savai sekretārei Nadīnai, vai viņa ir dzirdējusi kādas valodas par Deiziju, taču baiļu ledainie pirksti lika būt piesardzīgākam. Ja Deizija tiesām bija tā sieviete, kas vajadzīga Saiksam, tad Tempis negribēja, lai Nadīna atceras, ka viņš kaut ko jautājis tieši pirms Deizijas nāves vai nozušanas, - lai nu ko Saikss būtu izplānojis ar viņu iesākt. Tāpēc Tempis pateica Nadīnai, ka uz brīdi izies, un devās uz bibliotēku. Viņam pat nenācās iet tajā iekšā; paskatījies caur stikla durvīm, viņš ieraudzīja, ka Deizija sēž pie reģistrācijas galda, noliekusi pār papīriem galvu - gaišmatainu galvu. Deizija bija izbalinājusi matus.

Templam gandrīz sametās šķērmi ap dūšu.

Skatienu nodūris, viņš devās atpakaļ uz savu biroju. Tiklīdz viņš iegāja, Nadīna satraukta vaicāja:

“Mēra kungs, vai jūs nejūtaties labi? Jūs esat gluži bāls.”

“Kaut kas nav lāgā ar kuņģi,” viņš atbildēja, un patiesībā tā jau arī bija. “Man šķiet, ka svaigs gaiss varētu palīdzēt.”

“Varbūt jums vajadzētu doties mājās,” viņa noraizējusies teica. Nadīna bija ļoti mātišķīga sieviete - viņa vienmēr palīdzēja pieskatīt savus mazbērnus, un likās, ka medicīniska rakstura padomus viņa prot sniegt daudz lielākos apmēros nekā jebkurš pilsētas ārsts.

Templam lenča laikā bija norunāta tikšanās ar Skotsboro mēru, tāpēc viņš papurināja galvu.

“Nē, tikai gremošanas traucējumi. Šorīt izdzēru glāzi apelsīnu sulas.”

“Droši vien tur tā vaina,” Nadīna teica, atvērdama rakstāmgalda atvilktni un izvilkdama kādu pudelīti. “Ieņemiet meloksu.”

Tempis padevīgi sakošļāja divas tabletes.

“Paldies!” viņš sacīja un devās uz savu kabinetu. Nesen Nadīna gandrīz bija diagnosticējusi gremošanas traucējumus kādam ierēdnim, kuram īstenībā bija sirdslēkme, taču Tempis vismaz skaidri zināja sava nelabuma cēloni.

Pārliecinājies, ka durvis uz kabinetu ir cieši aizvērtas, viņš paņēma personiskā telefona klausuli un zvanīja Saiksam. Kas jādara... jādara.

Džeks no kāda policista aizņēmās pikapu, noraisīja kaklasaiti, uzlika saulesbrilles un galvā cepuri “John Deere” ar nagu un sekoja Templam Noulenam līdz vietai, kur tas ieturēja lenču kopā ar Skotsboro mēru. Džeks neko aizdomīgu nemanīja, tomēr tas viņu nenomierināja. Kad runa bija par Deiziju, Džeks nevarēja un nedrīkstēja atslābināt uzmanību. Viņa instinktīvā nojauta, ko gadiem ilgais, bīstamais darbs bija noslīpējis tik asu kā bārdas naža asmeni, nerimstošā modrībā centās atrast mērķi.

Deizija, protams, neko pat nenojauta par negaisa mākoņiem, kurus Džeks manīja savclkamies pār viņas galvu. Tā bija viena no īpašībām, kas Džekam jaunajā sievietē patika visvairāk - viņas absolūti labvēlīgā attieksme pret dzīvi; tā nebija aklība pret iespējamo ļaunumu, bet spēja pieņemt to, ka ne jau viss šajā pasaulē ir brīnišķīgs, un pārliecība, ka lielākoties gan notikumi, gan ļaudis tomēr ir labi un jauki. Tā, piemēram, Deizijas attieksme pret Bārbaru Kladu, to pretīgo tenku vāceli, -Deizija pieņēma Bārbaru tādu, kāda tā ir, tāpēc vajadzēja rēķināties, ka Bārbara, ja viņas aptiekā tiks izdarīts kāds pirkums, visiem par to izstāstīs. Tomēr šobrīd Džeks būtu juties labāk, ja Deizija pret cilvēkiem izturētos ar aizdomām, jo viņai vajadzētu būt mazliet piesardzīgākai. Nu, tagad viņa vismaz bija iegādājusies suni. Ja vakarā Džeks nevarēs ierasties pie Deizijas, viņu pasargās dzīva signalizācijas iekārta ar asiem zobiem.

Pēc lenca mērs atgriezās Hilsboro. Džeks to pārbaudīja, piezvanot Evai Fejai, tad aizbrauca uz Hantsvilu un atrada Toda Lorensa senlietu veikalu, kas bez jebkādas pretenciozitātes bija nosaukts vienkārši par veikalu “Lorcnss”. Džeks iegāja veikalā, nenoņēmis cepuri, tāpēc pārdevējs, kas nāca uz viņa pusi, paskatījās uz Džcku ar tik vēsu skatienu, it kā smalka porcelāna izstrādājumu veikalā būtu ienācis vērsis.

Pārdevējs bija vidēja vecuma un vidēja auguma vīrietis, un Džckam viņa seja šķita satraucoši pazīstama. Džeks ļoti labi atcerējās sejas - šo māku viņš bija apguvis, gadiem ilgi vērīgi nopētot ikvienu cilvēku, kas vien atradās viņam tuvumā. So vīrieti Džeks bija redzējis Bufalo klubā; īstenībā, ja vien viņš nekļūdījās, pirmajā vakarā pārdevējs bija dejojis ar Deiziju. Viņa aizdomas kļuva aizvien spēcīgākas.

“Vai misters Lorcnss ir šeit?”

“Piedodiet, bet šobrīd viņš ir aizņemts,” pārdevējs rāmi atbildēja. “Vai varu jums kaut kā palīdzēt?”

“Nē.” Džeks izņēma savu dienesta apliecību un parādīja to pārdevējam. “Misteru Lorcnsu. Nekavējoties! Un jums arī vajadzēs palikt šeit.”

Pārdevējs paņēma apliecību un, to izpētījis, bez jebkāda uztraukuma atdeva Džckam.

“Hilsboro policijas iecirkņa priekšnieks,” viņš izsmējīgi noteica. “Iespaidīgi.”

“Tik iespaidīgi kā fiziska ietekmēšana jau nu nav, tomēr es, velns lai parauj, ķeršos kaut vai pie tādiem līdzekļiem, ja vien tie noderēs.”

Pārdevēja lūpās neviļus parādījās smaids.

“Braši, braši!” Viņš tikai mazliet mainīja pozu, taču, pamanot niecīgo kustību stājā, Džeka skatiens kļuva dzeldīgi ass.

“Pārdevējs - kā tad!” viņš nomurmināja. “Runa ir par Deiziju Mainoru.”

Šoreiz pārdevēja sejā parādījās skumjas rezignācijas izteiksme. Viņš nopūtās un teica: “Ak, nolādēts! Tods ir savā kabinetā.”

Kad Džeks un pārdevējs iegāja nelielajā kabinetā, Tods pacēla acis. Pazinis Džeku, viņš sarauca pieri, un, uzmetis otram vīrietim ātru, jautājošu skatienu, tūlīt pēc tam kā laipns darījumu cilvēks piecēlās un sniedza Dže-kam roku.

“Šefs Ruso, vai ne? Tā cepure mani uz brīdi apmulsināja.” Tods zobgalīgi paskatījās uz zaļo naģeni ar dzelteno zīmi a'John Deere”. “Cik... jauks retro stils.”

Džeks pakratīja pasniegto roku un draudzīgi sacīja: “Cik daudz draņķību! Kā būtu, ja mēs apsēstos un jūs kopā ar savu kareivīgo mākslas priekšmetu pārdevēju

man pastāstītu, kāpēc man radies tik aplams priekšstats, ka jūs mudināt Deiziju doties uz noteiktiem naktsklubiem un bāriem un ka Brūss Lī viņu izseko, lai uzzinātu... ko tad? Ka viņa dara kaut ko nelikumīgu? Diezin vai.”

“Hovards,” pārdevējs smaidot noteica. “Nevis Brūss Lī.”

Tods salika kopā abu roku pirkstus un viegli ar tiem vairākas reizes pieskārās lūpām, vērojot Džcku.

“Es tiešām nesaprotu, par ko jūs runājat.”

“Jauki.” Džekam nebija laika tērgāt riņķī un apkārt. “Tad parunāsim par to, kāpēc gluži normālam vīrietim vajadzēja censties visus pārliecināt, ka viņš ir gejs, un kas varētu notikt, ja es šo mānīšanu izgaisinātu.”

“Jūs nu gan esat nošāvis greizi, šef.” Tods mazliet iesmējās.

“Vai tiešām? Ziniet, kad es tikko biju pārcēlies uz šejieni, es loti daudz mēdzu klejot apkārt, izpētot ceļus un šo apkaimi, tāpēc gadījās būt daudzās tādās vietās, kur parasti Hilsboro policijas šefu neviens negaida ierodamies. Turklāt daudz uzmanības pievērsu Hilsboro iedzīvotājiem, apjautājoties, kas kurš ir, un iemācoties pazīt viņus pēc izskata, tāpēc jūsu seja man bija pazīstama.” “Un ko tad jūs esat secinājis?”

“Es secināju - ja jau vēlaties uzdoties par geju, tad jums, apmetoties vienā motelī ar kādu sievieti, nevajadzēja iet vienlaikus ar viņu istabā, turklāt nekādā ziņā nevajadzēja censties mēli iebāzt pēc iespējas dziļāk viņai mutē, kamēr mēģinājāt trāpīt ar koda karti slēdzenē. Tas ļoti kaitē iecerētajam tēlam. Vai vēlaties, lai es raksturoju to sievieti?”

“Jā!” Hovards sajūsmināts iesaucās.

“Nepūlieties,” Tods teica, un viņa sejā piepeši parādījās nesatricināma izteiksme. “Jūs tiešām esat klejojis pa visai attālām vietām, šef.”

“Vai ne?” Džeks piekrita. “Tagad atgriezīsimies pie mana sākotnējā jautājuma, - ko jūs, nolādēts, darāt ar Deiziju?”

“Varu pateikt, ko daru «■,” Hovards sacīja. “Es cenšos raudzīties, lai viņai nekas jauns nenotiek. Naktsklubos ar sievietēm reizēm mēdz apieties diezgan brutāli.” “Kāpēc tad jūs viņu mudināt doties uz tiem? Tas ir apmēram tāpat, kā sūtīt kaķēnu tieši lāča alā.”

“Jūs runājat tā, it kā viņa būtu pilnīgi bezpalīdzīga. Deizija ir saprātīga, vērīga sieviete, kas vēlas tikai dejot un iepazīties ar vīriešiem.”

“Ņemot vērā to, kas šajās dienās notiek bāros, gadās, ka pat saprātīgu sievieti beigu beigās izvaro - varbūt tikai viens vīrietis, varbūt arī vesela kompānija, turklāt tā vēl ir tīrā laime, ja viņa pēc tam paliek dzīva. Vai jūs brīdinājāt Deiziju, lai neļauj nevienam nopirkt viņai glāzi dzēriena? Lai neatstāj dzēriena glāzi uz galdiņa, kamēr pati dejo?”

“Tieši tāpēc jau es tajā lietā iesaistījos.” Hovards nopūtās. “Es visu laiku paturu viņu acīs, raugos, vai kāds viņas dzērienu ar kaut ko nepapildina.”

“Tātad jūs viņu neizlaižat no acīm, jā? Jūs tiešām ne reizi neaizejat uz tualeti un ne uz mirkli tajā pūlī viņu nepazaudējat no redzesloka?”

“Daru, ko vien spēju.”

“Ar to nepietiek, ja jūs Deiziju izmantojat par pievilināšanas līdzekli haizivīm.” Džeks cieši palūkojās uz To-du. “Tātad sāksim noskaidrot visu sīkāk, un labāk būtu, ja jūs runātu taisnību, citādi jūsu noslēpums nāks gaismā.”

“Šādiem draudiem parasti ir gluži pretējs iespaids.” Tods paberzēja vaigu.

Džeks gaidīja. Viņš bija izteicis savu nostāju, un, ciktāl šī lieta attiecās uz Deiziju, viņš nedomāja atkāpties vai kaulēties. Deizijas drošība bija svarīgāka par visu.

Tods pētīja Džeka sejas izteiksmi, acīmredzot vērtēdams viņa apņēmību.

“Ir kāds personisks iemesls, kāpēc es... strādāju ar Deiziju.”

“Toties mani tas viss skar ļoti personiski.” Džeks klusi sacīja.

“Tātad viņa jūs savaldzinājusi gan, ko?” Tods smaidīja. “Es zināju, ja Deizija mazliet uzposīsies, viņa dažam labam sagrozīs galvu. Viņai bija vajadzīga tikai lielāka pašpārliecība. Deizija ir vienkārši apburoša - viņai acis tā dzirkstī kā bērnam, kas braukā ar rolleru; es sapratu, ka viņai nepieciešami tikai pievilcīgāki tērpi, lai visu vīriešu skatieni pievērstos viņai.” '

“Runāsim par faktiem,” Džeks norūca.

“Labs ir. Tātad īsumā - mana draudzene ar vēl pāris pazīstamām sievietēm bija aizgājusi uz Bufalo klubu. Viņa nebija īsti labā noskaņojumā, tāpēc palika sēdēt pie galdiņa, kamēr draudzenes aizgāja dejot. Pa to laiku pie viņas pienāca kāds vīrietis un piedāvājās nopirkt kādu dzērienu. Juzdamās sagurusi, viņa to vīrietim atļāva. Pēc tam viņa atceras vairs tikai to, ka kļuvusi ļoti miegaina.

Nakanvaja rīta viņa pamodās pati sava gulta kaila, pilnīgi viena, un bija skaidrs, ka noticis kaut kas nelāgs. Viņa bija izvarota - gan vaginali, gan anāli. Sieviete rīkojas saprātīgi - viņa nemazgājās, bet izsauca policiju un tūlīt pat brauca uz slimnīcu.

Kā liecināja pierādījumi, viņu bija izvarojuši vismaz seši vīrieši. Sieviete atcerējās tikai to, kurš viņai bija nopircis dzērienu, turklāt pavisam miglaini. Policisti viņas dzīvoklī neko neatrada, tikai dažus neskaidrus pirkstu nospiedumus, un tie nebija atrodami nevienā failā, tātad šie vīrieši agrāk nebija sodīti. Visi gali ūdenī. Noziegumu nav iespējams atklāt, ja vien kāds no šiem neliešiem netiek pieķerts par kādas citas sievietes izvarošanu un neizdodas pierādīt, ka viņa DNS atbilst iepriekš iegūto spermas paraugu DNS.”

Tas bija pārāk pazīstams stāsts. Ja sieviete tika izvarota randiņa laikā, ierosināt lietu bija grūti pat tajos gadījumos, kad upuris pazina uzbrucēju. Ja tas bija svešinieks, kuru sieviete nespēja atcerēties, jo tikusi sazāļota, tad neliešus notvert bija gandrīz neiespējami.

Džeks aiz niknuma neviļus sāka griezt zobus.

“Tātad jūs nolēmāt viņus noķert paši, Deiziju izmantojot par ēsmu. Vai jums neliekas, ka policija ar šo uzdevumu būtu tikusi galā labāk, izmantojot kādu policisti sievieti, kas īpaši apmācīta?”

“Protams, bet policija to gluži vienkārši nedarīs. Ierobežots budžets, turklāt gadījums nav no pašiem svarīgākajiem. Jūs taču zināt, kā notiek. Pārāk daudz noziegumu, nepietiek naudas, policijai nepietiek darbinieku, un nepietiek vietu cietumos vai iepriekšējās aizturēšanas izolatoros. Ikvienam iecirknim kaut kas ir pats svarīgākais.”

“Man tiešām rodas vēlēšanās jums kārtīgi sadot pa kaklu,” Džeks teica, ar pūlēm valdīdamies, lai runātu mierīgā tonī. “Un es to varētu izdarīt, kaut arī šeit klāt ir Hovards. Ko jūs darītu, ja kāds draņķis tiesām sazāļotu Deiziju? Izmantotu linča tiesas metodes un nošautu to nelieti automašīnu stāvvietā?”

“Šādai idejai ir savas priekšrocības.”

“Un cik liela ir varbūtība, ka tas būtu tieši tas pats draņķis, kas sazāļoja jūsu draudzeni? Te klaiņo apkārt daudz tādu neliešu.”

“Es zinu, ka tāds mēģinājums ir riskants. Taču tas būtu sākums. Kāds varbūt sāktu runāt, nosauktu vienu otru vārdu, un tic savukārt nosauktu vēl citus vārdus.” Tods noplātīja rokas un drūmi paraudzījās uz abiem pārējiem. “Es jau vēl neesmu pateicis visu. Mana draudzene bija tā pati sieviete, ar kuru kopā jūs mani toreiz redzējāt. Uz Bufalo klubu viņa aizgāja galvenokārt tāpēc, ka mēs bijām sastrīdējušies. Viņa gribēja salaulāties, es teicu, ka nevaru... dažādu citu apsvērumu dēļ...”

“Kaut vai, piemēram, tā uzdevuma dēļ, kas jums uzticēts.”

Tods uzmeta Džekam ašu skatienu.

“Jā,” viņš noteikti atbildēja. “Tā uzdevuma dēļ. Turklāt laulības ir ļoti nopietns solis. Es gandrīz vai biju priecīgs, ka varu aizbildināties ar savu uzdevumu. Viņa mani tiešām bija ļoti savaldzinājusi, bet... laikam gan drausmīgi nobijos. Tieši tāpēc viņa aizgāja uz klubu.” Džeks pamāja, jo viņš nodomāja, ka sapratis. Pat normālas attiecības starp vīrieti un sievieti bija pietiekami sarežģītas; ja sieviete tika izvarota, viņai neapšaubāmi bija grūti atkal uzticēties vīriešiem vai izbaudīt seksu.

“Vai viņa apmeklēja psihoterapeitu?”

“Kādu laiciņu. Tas neko nelīdzēja. Viņa izdarīja pašnāvību.”

Skarbie vārdi bija smagi kā svins. Toda seja šķita pārvērtusies par masku, un viņa skatiens neizteica neko.

Hovards nolādējās.

“Ak Dievs, tu taču pateici tikai to, ka tava draudzene izvarota. Ak Dievs, man ir tik ļoti žēl!”

“Jā, man tāpat,” teica Džeks. “Jūs sērojat, jūtaties vainīgs, tāpēc esat nolēmis Deizijai tieši tādu pašu likteni kā tai sievietei, kuru mīlējāt. Ak, pretīgais nelieti, es ar prieku jūs nosistu.” Džeks drebēja, rokas savilcis dūrēs, it kā tiešām grasītos mesties Todam virsū.

“Tikai nepārcentieties ar līdzjūtības apliecinājumiem, Ruso,” Hovards sarkastiski aizrādīja.

Todam izdevās mazliet pasmaidīt, lai gan tas nebija priecīgs smaids.

“Pārāk strauji. Jūs viņu mīlat, tāpēc ari tā iekarsāt.”

“Deizija nav pelnījusi, ka viņu tā izmanto.” Džeks nereaģēja uz piezīmi, ka viņš Deiziju mīl. Viņam pašam vēl vajadzēja tikt skaidrībā, vai tā patiešām ir, taču Džc-kam neapšaubāmi rūpēja Deizijas liktenis, un viņš būtu ar mieru darīt jebko, lai viņu pasargātu. Tas nozīmēja, ka Džeks nolēmis izmantot jebkurus līdzekļus, kas būtu nepieciešami, un cīnīties ar visiem ieročiem, kuri bija viņa rīcībā. Džeks nojauta, ka notiek vēl kas cits - kaut kas tāds, kur šie abi vīrieši nav iesaistīti; vienam pašam viņam būtu grūti tikt ar visu to galā, un Džeks bija apsvēris, ka šobrīd viņam vajadzīga palīdzība.

“Ar Deiziju saistīts vēl kaut kas tāds, ko es pagaidām nesaprotu, taču tas mani dara ārkārtīgi nemierīgu.”

“Kas tad?” Toda skatienā parādījās zināma interese.

“Sis uzdevums, tas, ko jūs darāt... tas saistīts ar federālo dienestu vai vietējām iestādēm, vai arī tam ir privāts raksturs?”

Tods ātri saskatījās ar Hovardu.

“Ar federālo. Tas attiecas uz valsts mēroga krāpnie-cību.”

“Labi. Sīkāk man nekas nav jāzina. Man tikai vajadzīga jūsu palīdzība, un es gribēju zināt, ar kāda līmeņa speciālistiem runāju.”

“Mēs nedrīkstam traucēt šā plāna izpildi...”

“Tas jums nebūs jādara. Šorīt notika kaut kas savāds. Man piezvanīja Hilsboro mērs; viņš gribēja, lai es noskaidroju, kam pieder automašīna, kuras numuru viņš nosauca, teikdams, ka viņš redzējis - šī mašīna esot novietota uz ugunsdzēsēju celiņa iepretī ārsta birojam. Mērs man sāka pūst pilnas ausis, ka viņš negribot zvanīt policistam, lai tas izraksta soda talonu, jo nevēloties uztraukt slimu cilvēku...”

“Kā tad, Templam Noulenam ir cēla sirds,” Tods nomurmināja.

“Tā nu es sadzinu rokā to numuru, un izrādījās, ka tas ir Deizijas mašīnas numurs. Deizija ne vien nekad nav novietojusi mašīnu uz ugunsdzēsēju celiņa, bet arī tajā rītā nav apmeklējusi ārstu. To es zinu. Tātad mēra stāsts par to, kur viņš sadabūjis šo numuru, ir tīrie meli. Ja viņš pats būtu redzējis mašīnu, tad uzreiz būtu zinājis, ka tā pieder Deizijai. Acīmredzot kāds cits gribējis noskaidrot, kam mašīna pieder.”

“Varbūt kāds Deiziju ievērojis Bufalo klubā un ieinteresējies par viņu, vēlējies uzzināt, kur viņa dzīvo un kā varētu satikties ar viņu.”

“Vai kāds, kurš iedomājies, ka Deizija vairs nekad neies uz klubu un ka šis būtu vienīgais veids, kā viņu sameklēt? Kāds cilvēks, kas tīrās nejaušības pēc pazīst arī mēru?

“Jā, tas ir maz ticams. Vai jums ir labāks izskaidrojums?”

“Nē, vienīgi man ir tik nelāga nojauta, ka mati uz pakauša ceļas stāvus.”

“Man ar to pietiek,” teica Hovards. “Spriežot pēc akcenta, es zinu, ka jūs neesat šejienietis, tikai nevaru īsti pateikt, no kurienes esat te ieradies. Tomēr jūs neesat mazas pilsētiņas policijas šefs. Kur tad jūs agrāk strādājāt?”

“Speciālo uzdevumu komandā Čikāgā un Ņujorkā.” “Tad jau mati uz pakauša ir pieredzējuši ļoti daudz.” “Tic nekad mani nav maldinājuši.”

“Un ko jūs gribētu no mums?” Tods jautāja. “Nav jau skaidrs, kurā virzienā meklēt.”

“Pagaidām nav. Tagad es gribu vienīgi raudzīties, lai Deizijai nenotiek nekas ļauns. Vismaz labi ir tas, ka mašīna reģistrēta adresē, kur dzīvo viņas māte. Deizijas īstā dzīvesvieta vēl nekur nav reģistrēta, ja vien kādam nav iespējas to uzzināt no komunālo pakalpojumu dienesta - un mērs to var noskaidrot pilsētas ūdensapgādes nodaļā; tikai viņš patlaban nezina, ka Deizija ir pārcēlusies, tāpēc nesāks taujāt.”

“Vai jūs varat tikt iekšā failos un izņemt to informāciju?”

“Maksa par ūdens apgādi tiek aprēķināta datorizēti. Es neesmu hakeris, tāpēc nevaru tikt sistēmā iekšā no ārpuses, bet varbūt varu piekļūt datoru tīklam tiešā ceļā. Up kā ar telefona un elektrības kompānijām?”

“Padomāšu, varbūt izdosies bloķēt šo informāciju,” Tods teica. “Un Deizijas telefona numurs jāizņem no sarakstiem, citādi jebkurš tips var piezvanīt informācijas dienestam un to uzzināt.”

“Es to nokārtošu,” Džeks sacīja. “Nezinu, ko meklēju, nezinu, kāpēc kādam būtu vajadzīgs Deiziju novākt no ceļa, un, kamēr to neuzzināšu, gribu viņu paslēpt kā aiz droša vairoga.”

“Mēs ar Hovardu kādu uzdevumu cenšamies atrisināt jau pāris gadu. Ja piepeši atradīsim kādu pavedienu -tādā gadījumā būsim aizņemti un nevarēsim palīdzēt. Jūs jau zināt, kā tas ir. Taču līdz tam brīdim, kad šī lieta nāks gaismā - ja vien tas notiks -, darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai jums palīdzētu.” Tods ar pirkstiem bungoja pa rakstāmgaldu. “Protams, neoficiāli.”

“Protams. Vienkārši tā, kā draugs palīdz draugam.”

18

Džeks aizbrauca atpakaļ uz Hilsboro, atdeva policistam pikapu, pārbaudīja, ka Deizija arvien vēl ir drošībā - bibliotēkā un dienas atlikušo daļu nodarbojās ar veselu tūkstoti sīku darbiņu, kas mēdza sakrāties katru dienu pat nelielā policijas iecirknī. Tūlīt pēc darba beigām viņš devās uz mājām, lai novilcinātu laiku, kādu brīdi pļāva mauriņu, tad iegāja iekšā, nomazgājās dušā un piezvanīja uz policijas iecirkni, lai pārliecinātos, vai Eva Feja aizgājusi mājās. Reizēm Džekam likās, ka sekretāre policijā paliek arī pa nakti, jo viņa vienmēr jau bija priekšā, lai cik agri Džeks ierastos savā kabinetā, un nekad neaizgāja agrāk par viņu, lai cik vēlu viņš tur uzkavētos. Tāda sekretāre tiešām reizēm pat sasodīti biedēja. Turklāt Eva Feja tik prasmīgi veica darbu, ka Džekam [1]

labprāt būtu paticis, lai viņu pārceļ uz Ņujorku, tad varētu redzēt, kādus brīnumus viņa spēj paveikt dažā labā policijas iecirknī.

Viņa kabinetā uz telefona zvanu neviens neatbildēja, tāpēc Džeks droši varēja tur atgriezties. Mašīnu viņš atstāja pie mājas iebraucamajā ceļā, lai ikviens to labi varētu saskatīt jau pirmajā acu uzmetienā. Džeks atstāja ieslēgtu sienas lampu virtuvē, guļamistabas lampu, kā arī vienu lampu dzīvojamā istabā. Arī televizoru viņš neizslēdza, lai mājā nevaldītu pilnīgs klusums, ja nu kāds sadomātu ieklausīties. Džekam gan nebija iemesla domāt, ka viņa māju kāds novēros, vismaz tik ilgi, kamēr tic, kuri dzina pēdas Deizijai, nebija uzzinājuši par Džc-ka sakaru ar viņu, bet Džeks negribēja pieļaut ne mazāko paviršību.

Kad ārā iestājās krēsla, Džeks paņēma šo to tādu, kas viņam varētu noderēt, un salika to visu kabatās. Tērpies džinsos, melnā T kreklā un uzlicis citu cepuri ar nagu - šoreiz pilnīgi melnu -, Džeks klusi izgāja pa sētaspuses durvīm un devās atpakaļ uz policijas iecirkni. Šajā laikā gandrīz visi pilsētiņas iedzīvotāji bija pabeiguši visus darbus ārpus mājas, paēduši vakariņas un ierīkojušies pie televizoriem. Džeks dzirdēja dažu bērnu dzidros smieklus - viņi dzenāja lidojošās spīdvabolītes, bet tas notika vienu šķērsielu tālāk. Daži cilvēki varbūt vēl sēdēja lievenī, izbaudot vakara gaisu, kas vairs nebija tik tveicīgs kā dienā, bet Džeks zināja, ka, tumsai sabiezējot arvien vairāk, viņu neviens nevar pazīt.

Otrās maiņas dežurējošais seržants Skots Vilijs izbrīnā pacēla galvu, kad Džeks iegāja iecirknī pa sētaspu-scs durvīm - pa tām parasti staigāja visi policisti. Vakars bija pavisam kluss, telpās bija tikai Skots, tāpēc viņš nemaz necentās slēpt, ka lasa žurnālu par makšķerēšanu. Džeks pats bija strādājis par ierindas policistu, tāpēc zināja, cik grūtas ir ilgās un garlaicīgās dežūras, un viņš saviem vīriem nekad nepārmeta lasīšanu.

“Šefi Vai kaut kas noticis?”

Džeks nesmaidīja vien. “Es domāju pavadīt te nakti, lai noskaidrotu, cikos īsti Eva Feja no rīta ierodas darbā.”

Seržants sāka smieties.

“Lai jums veicas! Evai tādās lietās ir smalka nojauta; viņa droši vien piezvanīs un pateiks, ka ir saslimusi.”

“Es kādu laiciņu pastrādāšu savā kabinetā ar dokumentiem. Grasījos to atlikt līdz rītam, bet dabūju zināt šo to jaunu.”

“Skaidrs.” Vilijs atsāka lasīt žurnālu, bet Džeks pa stikla durvīm iegāja ēkas biroja telpās. Policijas iecirknis bija izvietots divstāvu namā, kas bija uzbūvēts burta L veidā; kabineti atradās īsākajā spārnā, kas bija pavērsts pret ielu, bet policistu ģērbtuves un dušas, kā arī reģistrācijas un nopratināšanas telpas un lietisko pierādījumu glabātava atradās garā spārna pirmajā stāvā, un augšstāvā bija kameras ieslodzītajiem.

Džcka Ruso kabinets atradās otrajā stāvā, un tā logi bija pavērsti pret ielu. Viņš iegāja kabinetā un ieslēdza galda lampu, tad izvietoja dažus dokumentus uz rakstāmgalda - tā, lai izskatītos, ka viņš te strādājis, ja kāds nejauši iegrieztos, lai gan Džeks par to šaubījās, - tad paņēma atslēgu un klusi nogāja pagrabā, kur ne visai garš tunelis policijas iecirkni savienoja ar pilsētas municipalitātes ēku. Tunelis tika izmantots, lai ieslodzītos no kamerām vestu uz tiesas zāli, un tā durvis abos galos bija cieši noslēgtas. Atslēga bija tikai Džckam un dežurējošam seržantam; agrāk atslēga bija uzticēta arī pilsētas valdes izpilddirektoram, taču tā viņam tika atņemta pēc tam, kad atklājās, ka viņš pa tuneli vadā savas draudzenes.

Džeks atslēdza durvis, kas veda tunelī, tad, iegājis tajā, atkal no otras puses aizslēdza - drošības dēļ. Tunelī bija tumšs kā akā, bet Džekam bija līdzi kabatas lukturītis pildspalvas formā, kas meta spilgtu un šauru gaismas staru. Viņš atslēdza tuneļa durvis otrā galā un atstāja neaizslēgtas, jo nebija domājams, ka pēc pieciem pēcpusdienā municipalitātes ēkā vēl varētu būt kāds cilvēks. Pagrabā bija tumšs un kluss - tieši tā, kā vajadzēja būt.

Džeks nedzirdamiem soļiem uzgāja augšā pa kāpnēm; augšā durvis nebija slēgtas. Viņš tās mazliet pavēra, ieklausījās, tad pa durvju spraugu pavēroja, vai kaut kur neredz spīdam gaismu. Nekā. Tur neviena nebija.

Džeks jau mazliet mierīgāk atslēdza ūdensapgādes nodaļas durvis - pilsētai tiešām vajadzētu sagādāt drošākas atslēgas savu telpu durvīm, viņš tās dabūja vaļā dažu sekunžu laikā - un ieslēdza datoru. Sistēma nebija aizsargāta ar paroli, jo tā nestrādāja on-line režīmā. Viņš atvēra izvēli “Programmas”, atrada failu “Rēķini” un atvēra to. Ak, paldies jaukajām, kārtīgajām darbiniecēm, katram rēķina numuram bija pievienota atsauce ar uzvārdu. Džeks pavisam vienkārši atrada Deizijas uzvārdu, noklikšķināja uz tā, viņas adreses vietā ierakstīja savējo, saglabāja pārmaiņas un aizvēra failu. Kārtībā.

Kad Džeks to bija paveicis, viņš izslēdza datoru, izgāja no telpas un, aizslēdzis durvis, kāpa augšup uz mēra kabinetu. Džeks īsti nezināja, ko tur grasās meklēt, taču gribēja palūkoties.

Mēra kabinetam, tāpat kā Džcka paša kabinetam, bija divas ieejas - viena caur sekretārei Nadīnai atvēlēto telpu, un otra ieeja bija privātās durvis bez uzraksta nedaudz tālāk pa gaiteni. Sīm durvīm bija ierīkotas daudz drošākas atslēgas nekā ūdensapgādes nodaļai.

Džeks nolēma izmantot ieeju pa Nadīnas durvīm, cerot, ka viņa varbūt tās nejauši atstājusi neaizslēgtas. Gluži tāpat kā ūdensapgādes nodaļā, Džeks no kabatas izņēma nelielu mūķēšanas piederumu komplektu, tad, satvēris zobos mazo kabatas lukturīti, noliecās un sāka darboties. Viņš labi prata atmūķēt slēdzenes, lai gan kopš pārcelšanās uz Hilsboro līdz pat šim vakaram nebija nācies likt lietā šo prasmi. Kad cilvēki Džekam jautāja, ko viņš apguvis Speciālo uzdevumu komandas apmācībās vai ko viņš savā darbā redzējis, viņi nekad konkrēti neiztaujāja par mācībās apgūtajām iemaņām. Džeks neko tieši nemēdza stāstīt un vienmēr atrunājās - nē taču, ne viņš, ne arī citi puiši nebūt tur nelīdzinoties Rembo, lai gan vienmēr jau atrodoties kāds, kuram patīk visu iztēlot ļoti noslēpumaini, - un par konkrētiem mācību veidiem viņš cieta klusu, jo noteikti bija gudrāk visu neatklāt.

Slēdzene padevās apmēram pēc trīsdesmit sekundēm. Parastie pilsoņi būtu satraukti, uzzinot, cik viegli dabūt vaļā aizslēgtas durvis; viņiem likās, ka pietiek vienkārši pagriezt atslēgu, un viņi jau ir pasargāti. Diemžēl pasargāti viņi bija tikai no tiem cilvēkiem, kuri ievēroja likumus un izturējās ar cieņu pret aizslēgtām durvīm. Laupītāji parasti mēdza izsist logus vai izgāzt durvis no eņģēm; Džeks zināja, ka viņi reizēm pat palien zem mājas un izzāģē grīdu. Signalizācijas sistēmas un laupītāju aizturēšanas stieņi jau nebija peļami, taču, ja kāds bija nolēmis tikt mājā iekšā, tad parasti to ari prata izdarīt.

Džeks pats to apliecināja, ielauzdamies pie mēra, viņš nosmīnēja, lavīdamies cauri Nadīnas kabinetam un turēdams kabatas lukturīti tik zemu, lai gaismas stars neiespīdētu logos, un mēģināja atvērt mēra kabineta durvis. Izrādījās, ka tās nav aizslēgtas. Tas varēja nozīmēt vai nu to, ka Templam nav nekā slēpjama, vai to, ka viņš rīkojas nepiesardzīgi un tātad nav pelnījis saudzīgu izturēšanos, vai arī mērs bija parūpējies, lai kabinetā nebūtu atrodams nekas aizdomīgs. Džeks cerēja, ka patiesa varētu būt pirmā iespēja, taču īstenībā domāja, ka reāla ir trešā.

Ātri, taču sistemātiski Džeks pārbaudīja atkritumu groza saturu un atrada saburzītu papīriņu, uz kura bija uzskrīpāts Deizijas automašīnas numurs, bet nekā cita ievērības cienīga tur nebija. Džeks izgludināja papīriņu; tā bija lapiņa no bloknota, kuras augšpusē bija iespiests mēra vārds un uzvārds - Tempis Noulens,; šis bloknots atradās uz Tempļa rakstāmgalda. Tātad mērs bija atradies savā kabinetā, kad viņam kāds bija piezvanījis un palūdzis noskaidrot, kam pieder mašīnas numurs.

Džeks ātri pārmeklēja mēra rakstāmgaldu, bet neko neatrada. Viņš pārlaida skatienu kabinetam, taču tajā nebija neviena skapja ar aktu vākiem, tikai mēbeles. Visi aktu vāki atradās Nadīnas kabinetā. Taču uz Tempļa galda atradās divi telefona aparāti. Viens bija dienesta telefons, un tam līdzās atradās visu iekšējo telefonu saraksts. Otrs acīmredzot bija personiskais telefons, lai Tempis varētu zvanīt un lai viņam varētu zvanīt, Nadīnai nezinot.

Džeks nebija drošs, vai viņam veiksies, tomēr izņēma no kabatas nelielu diktofonu, nospieda uz personiskā telefona aparāta pogu Redial, paturēja diktofonu pie klausules uztvērēja, ierakstīja toņus un ātri nolika klausuli. Džekam bija pazīstams kāds puisis, kas spēja pēc zvana toņu augstuma noteikt, no kādiem cipariem veidots numurs, uz kuru no telefona zvanīts pēdējo reizi. Tad Džeks nospieda *69 un pierakstīja numuru, kas parādījās uz datora ekrāna. Tā nebija vietējā saruna, tātad pēdējo zvanu Tempis nebija saņēmis no sievas, kas apjautājusies, kad viņu var gaidīt mājās vakariņās. Džeks drošības pēc izplēsa no bloknota vēl dažas lapas, lai uz tīrajām nebūtu manāmas lodīšu pildspalvas atstātās zīmes, tad saburzīja tās un iemeta atkritumu grozā. Apkopēja grozu noteikti iztīrīs pirms Tempļa ierašanās darbā, turklāt nebija domājams, ka Noulcns sāks pārbaudīt pats sava atkritumu groza saturu, jo tajā nebija nekā ievērības cienīga, tikai zīmīte ar Deizijas automašīnas numuru, un to Džeks bija iemetis grozā atpakaļ.

Šovakar viņš neko citu nevarēja uzsākt. Izņēmis mutautiņu, Džeks rūpīgi noslaucīja visu, kam bija pieskāries, un devās prom caur Nadīnas kabinetu. Pa tumšo pagraba tuneli viņš atgriezās savā kabinetā, kur sakārtoja visus iepriekš pa rakstāmgaldu izmētātos dokumentus, lai Eva Feja nenojaustu, ka viņš te bijis, tad nodzēsa gaismu un aizslēdza kabinetu. Tagad viss atkal bija tieši tā, kā viņam atnākot.

Džeks no ēkas izgāja ārā pa sētaspuses durvīm; tagad tur vairs nebija tik klusi un mierīgi, kā viņam atnākot, jo kāds policists bija atvedis piedzērušu autovadītāju, liela auguma zelli - droši vien vismaz sešas pēdas un sešas collas garu un trīssimt piecdesmit mārciņu smagu puisieti. Kad Džeks iegāja pa dcžūrtclpas durvīm, seržants Vilijs un policists abi reizē paskatījās uz viņu, uz bridi novērsdami uzmanību no aizturētā, un tas iedomājās, ka izdosies aizmukt, ar plecu ieblieza policistam tā, ka tas aizlidoja pāri visai telpai, tad, zemu pieliecis galvu, grasījās ar to ietriekties tieši Vilijām vēderā.

Džekam jau labu laiku nebija gadījies enerģiski rīkoties. Tīrā prieka pēc ieaurodamies, viņš metās zellim virsū.

Lai tiktu galā ar varenā auguma puisieti, krietni bija jāpapūlas visiem trim, un viņiem vajadzēja izmantot dažus diezgan brutālus paņēmienus, pirms dabūja viņu pie zemes. Labi, ka aizturētajam pirms tam jau bija uzlikti rokudzelži, citādi kāds tiešām būtu varējis nopietni ciest. Kad viņi bija dzērāju kārtīgi sasējuši, seržants Vilijs tomēr sāka taustīt ribas un saviebās.

“Vai kaut kas lauzts?” Džeks jautāja, slaucīdams asinis no deguna.

“Nedomāju vis. Tikai sasists.” Taču, pieskardamies sāpīgajai vietai, Vilijs klusi iestenējās.

“Aizej un pārbaudi! Es tikšu te galā.”

Policistam Enokam Stenfildam bija pārsista lūpa un pietūkums ap aci strauji kļuva arvien lielāks. Samērcēdams mutautiņu atdzesēta ūdens traukā un piespiezdams to pie acs, viņš vēl mazliet drebēja aiz satraukuma.

“Ak Dievs, kā man patīk šis darbs,” viņš teica nogurušā balsī. “Nekur citur man nebūtu tāda iespēja katru dienu dabūt pa purnu.” Viņš paskatījās uz Džeku. “Šķiet, ka jums, šef, tas sagādāja tīro prieku.”

Džeks paskatījās uz zemē guļošo piedzērušo milzi, kas bija aizmidzis gandrīz vai tajā pašā brīdī, kad viņi to bija sasējuši. No viņa vaļējās mutes atskanēja Gargantijas cienīgu krācienu skaņas.

“Tieši tādu gadījumu dēļ es te esmu.” Arī Džeks piepeši juta, ka ir noguris, lai gan viņš nedrebēja kā Stcn-filds.

Džekam nācās ataicināt vēl vienu policistu, lai palīdzētu viņiem piedzērušo ievilkt kamerā izgulēt dzērumu. Viņš ataicināja arī mediķi, lai pārbaudītu aizturēto un pārliecinātos, ka ar viņu viss kārtībā - ka lielais vīrs necieš no cukurslimības un nav komā vai nu insulīna trūkuma, vai pārdozēšanas dēļ, vai arī cita iemesla dēļ, lai gan izelpotā gaisa pārbaudes ierīce liecināja, ka viņš ir vienkārši pārdzēries, un šo diagnozi apstiprināja arī mediķis. Stcn-fīlds pie acs dabūja aukstu kompresi, viņa lūpai uzlika šuvi, un aukstu kompresi uzlika arī Džekam uz kreisās rokas, kur sāka rasties pietūkums. Džeks īsti nezināja, kā gadījies savainot roku, taču tā jau kautiņā mēdza notikt -viņš itin vienkārši metās tajā iekšā un tikai pēc tam sāka apjaust, kas kur savainots. Kad Džeks visu bija nokārtojis, arī sameklējis aizvietotāju Vilijām līdz maiņas beigām, pulkstenis rādīja gandrīz pusvienpadsmit; trešās maiņas policisti jau ieradās pārņemt dežūru, to nodot bija atnākuši visi otrās maiņas policisti, te nebija vienīgi Vilija, bet pāris pirmās maiņas policistu, kuri bija sadzirdējuši traci savos skeneros, bija atnākuši paskatīties, kas šeit notiek. Galu galā ne jau katru dienu šefs pats ķērās klāt, lai noliktu gar zemi piedzērušu nekārtību cēlāju.

“No Evas Fejas to nu nekādi neizdosies noslēpt,” Džeks drūmi sacīja, izraisīdams vispārēju smieklu lēkmi.

“Viņa sacels drausmīgu traci, ka jūs esat šeit parādījies tādā laikā, kad viņa nepilda savu uzdevumu,” pajokoja policists Mārkcms, kas jau divdesmit gadu strādāja policijas dienestā.

Džeks apjauta, ka visus vīrus šī situācija vareni uzjautrina. Ne jau bieži ierindas policistiem gadījās redzēt savu šefu tik nogurušu un notraipījušos. Viņi vienmēr bija izjutuši zināmu distanci starp šefu un sevi, un tā nebija saistīta tikai ar dienesta pakāpes atšķirību; lielākoties tā bija radusies tāpēc, ka viņš te bija ienācējs. Šefā kautiņš ar milzīgo dzērāju bija ļāvis ļaudīm izjust, ka šefs pat ar savu augstāko dienesta pakāpi tomēr ir viens no viņiem.

Vēl grūtāku visu padarīja tas, ka uz mājām Džckam vajadzēja iet kājām. Viņš būtu varējis palūgt, lai kāds no zēniem viņu aizved, bet tad būtu jāizdomā pamatoti paskaidrojumi, kāpēc Džeks šurp atnācis kājām, un to viņš negribēja.

Mājās viss bija tieši tā, kā Džeks aizejot atstāja. Nekas, šķiet, nebija aiztikts vai pārvietots. Džeks devās tieši pie telefona un piezvanīja uzziņu dienestam, lai noskaidrotu, vai var uzzināt mēra personiskā telefona numuru

pilsētas municipalitātē. Uzziņu dienestā šāda telefona numura nebija, un Džeks par to nemaz nejutās pārsteigts. Tad viņš zvanīja Todam Lorensam, kas pacēla klausuli tikai pēc trešā zvana un atbildēja ar miegainu “hallo!”.

“Man izdevās pārmainīt adresi,” Džeks teica. “Un es izmantoju saņemto zvanu ierakstus mēra personiskajā telefonā, lai uzzinātu, no kāda numura viņam pa šo telefonu pēdējo reizi zvanīts, kā arī Rcdial pogu, lai ierakstītu diktofonā toņus numuram, uz kuru viņš pēdējo reizi zvanījis.”

“Jūs esat dūšīgi pastrādājis,” Tods teica jau možākā

balsī.

“Tātad nāksies pārbaudīt divus numurus. Padomājiet, vai varat noskaidrot mēra privātā telefona numuru, kā arī uzzināt, kam pieder tie divi manis pierakstītie numuri.”

“Arī to? Jūs gribat, lai es noskaidroju trīs telefona numurus.” Tas izskanēja kā formulējums, nevis jautājums.

“Kam gan citādi būtu vajadzīgi federālā dienesta draugi?”

“Jūs, šķiet, gribat panākt, lai federālā dienesta draugs izlido no darba.”

“Man šķiet, ka jūs esat to Deizijai parādā.”

“Jums taisnība.” Tods nopūtās. “Labs ir. Paskatīšos, ko varu izdarīt, varbūt aprunāšos ar dažiem, kuri man ir vienu otru pakalpojumu parādā. Tomēr tas ir pilnīgi neoficiāli.”

Tad Džeks zvanīja Deizijai, lai gan, ātri ieskatījies pulkstenī, pamanīja, ka ir jau pāri vienpadsmitiem. Deizi-ja droši vien precīzi desmitos bija likusies gultā, taču Džeks domāja, ka pēc visiem šīs dienas pūliņiem Deizijas labā viņš ir pelnījis vismaz iespēju mazliet parunāties ar viņu.

“Hallo!” Balss nelikās miegaina - nogurusi gan, taču ne miegaina.

“Vai esi jau gultā?”

“Vēl ne. Šis ir bijis... piedzīvojumiem bagāts vakars.”

“Kāpēc? Kas noticis?” Džeks uzreiz saspringa.

“Es ne uz mirkli nevaru uzgriezt viņam muguru, citādi viņš tūlīt kaut ko saplēš.”

“Viņš?”

“Suns.”

Suns. Džeks aiz atvieglojuma nopūtās.

“Šķiet, ka viņš nav īsti labi apmācīts.”

“Viņš vispār nav apmācīts. Killcr,[2] nē! Liec nost! Es tagad nevaru runāt,” Deizija steidzīgi ieminējās.

“Es tūlīt pat būšu pie tevis,” Džeks teica, pirms Deizija bija paspējusi nolikt klausuli, pat nezinādams, vai viņa šos vārdus dzirdējusi. Džekam tas vairs nelikās svarīgi. Viņš paķēra savas atslēgas, nodzēsa gaismu un izmetās ārā pa durvīm.

Deizija jutās pārgurusi. Māte bija piezvanījusi trijos pēcpusdienā un vārgā balsī teikusi:

“Mēs ar Džo vedīsim kucēnu uz tavām mājām. Tur vismaz ir iežogots pagalms un viņš varēs izskraidīties. Mēs paliksim pie viņa, kamēr tu pārradīsies mājās.”

“Ai!” Tas nesolīja neko labu. “Ko viņš nodarījis?” “Ko tas mazais velnēns nav nodarījis? Mēs esam gluži nomocījušās, cenzdamās tikt galā ar viņu. Nu labi, pēc pāris stundām tiksimies.”

Kad Deizija desmit minūtes pāri pieciem ieradās mājās, dzīvojamā istabā snauda abas - tante Džo un māte, bet kucēns bija saritinājies mātei starp kājām un iemidzis. Viņš izskatījās tik burvīgs, gulēdams uz vēdera, pakaļkājas izstiepis, gluži kā mazs lāčādas paklājiņš, un Deizijai sirds gluži vai kusa.

“Sveiks, mīlulīt!” viņa iedūdojās. Vienas acs plakstiņš mazliet pavērās, astīte pāris reižu pavēcinājās, tad viņš atkal iemiga.

Tante Džo piecēlās.

“Paldies Dievam, ka tu esi mājās! Novēlu veiksmi -ar šo mazo velnēnu tā tev būs vajadzīga. Nāc, Evelīna, kamēr vēl tiekam projām klusu un mierīgi.”

Evelīna piecēlās sēdus un skumīgi paskatījās uz kucēnu, kas gulēja starp viņas kājām.

“Mēs zvanījām Mailijai Pārkai un jautājām, vai viņam varbūt kaut kas kaiš. Viņa tikai smējās un teica, ka suns varbūt jūtas mazliet satraukts jaunā vietā, bet šīs šķirnes kucēni nerātnības darot bez apstājas aptuveni līdz četru mēnešu vecumam. Nu, viņš gan aprimstas tad, kad grib gnlēt.”

“Viņam ir tikai divi ātrumi,” tante Džo sacīja. “Viņš vai nu joņo kā neprātīgs, vai arī iemieg un guļ. Tā nu tas ir. Lai tev labi veicas! Nāc, Evelīna!”

“Man šķiet, ka vajadzētu aizbraukt uz Volmarta veikalu un nopirkt pāris mazu bērnu sētiņu, lai mēs viņu

vismaz varētu iesprostot vienā istabā. Varbūt kādu nopirkt ari tev?”

“Aizbrauksim un nopirksim to, kas nu viņiem būs krājumā,” teica tante Džo. “Nāc, Evelīna!”

“Mīļo stundiņ, vai tad viņš ir tik briesmīgs?” Deizija samulsusi jautāja. Kucēns miegā izskatījās gandrīz vai kā eņģelītis.

“Šķiet, viņš gandrīz vai ir iemācīts nenokārtoties uz grīdas,” teica māte. “Ik pēc divām stundām viņš jāved ārā -tik precīzi kā pēc pulksteņa. Viņš čurāja kucēnu pamperos...”

“Jā, tajos brīžos, kad viņš tos neplosīja,” māti pārtrauca tante Džo. “Evelīna, nāc nu!”

“Viņam patīk mīkstās rotaļlietas...”

“Viņam patīk viss, arī dzeramā ūdens trauciņš. Evelīna, ja tu nenāksi, es eju viena. Viņš kuru katru brīdi var pamosties.”

Kucēns pacēla galvu un nožāvājās, izbāzdams mazu, sārtu mēlīti. Desmit sekunžu laikā māte un tante bija paķērušas somiņas un nozuda aiz durvīm. Deizija iesprieda rokas gurnos un paskatījās uz mazo, pūkaino kamoliņu.

“Nu, mister, ko tu esi sastrādājis?”

Kucēns apvēlās uz muguras un sāka staipīties. Deizija nespēja noturēties, ncpakasījusi silto vēderiņu, un kucēns to uztvēra kā uzaicinājumu laizīt viņa? roku, cik vien tālu viņa sārtā, kustīgā mēlīte spēja aizsniegt. Deizija paņēma kucēnu uz rokām un sāka viņu apmīļot, izbaudīdama mazā, pūkainā augumiņa siltumu. Kucēns spārdīja Deiziju ar lielajām, mīkstajām ķepām un sāka locīties viņas rokās, likdams saprast, ka vēlas tikt zemē. Deizija nolika viņu uz grīdas, un kucēns zibens ātrumā metās uz virtuvi, bet Deizija drāzās viņam pakaļ.

Izrādījās, viņš gribēja tikai padzerties. Kucēns cītīgi laka ūdeni, tad piepeši ar abām priekšķepām sparīgi ieklupa trauciņā, izšļakstīdams ūdeni uz visām pusēm.

Deizija saslaucīja virtuves grīdu - kucēnam tā likās varena rotaļa, jo viņš klupa virsū grīdas lupatai, kas bija iestiprināta kātā, - tad pabaroja viņu un izveda ārā nokārtoties. Ticis zālītē, kucēns tūlīt pat pietupās; pēc tam viņš metās uzbrukumā krūmam. Raizēdamās, ka viņš varbūt var saindēties ar lapām vai saskrāpēt vēderiņu, Deizija aizvilka kucēnu no krūma projām un sāka ar šļūteni laist ūdeni piepūšamajā bērnu baseinā, ko bija nopirkusi īpaši kucēnam.

Viņš bija pārāk mazs, lai spētu pārrāpties pāri baseina malai, tāpēc Deizija kucēnam palīdzēja un vēroja viņa ķēmošanos pa divas collas seklo ūdeni, kamēr galīgi izmirkuši bija gan kucēns, gan pati Deizija, un viņai no smiešanās jau sāpēja sāni. Izcēlusi mazo no ūdens, viņa ietina to dvielī un ienesa iekšā, cerot, ka tagad kucēns kādu brīdi nosnaudīsies, lai viņa varētu paēst.

Kucēns atkal metās iekšā savā ūdens trauciņā. Kamēr Deizija slaucīja grīdu, viņš medīja lupatu. Tad viņš paķēra zobos virtuves dvieli un aizdrāzās. Deizija kucēnu noķēra, kad viņš līda zem gultas, un izvilka ārā. Dci-zijas pūles atņemt dvieli viņš acīmredzot saprata kā uzaicinājumu spēlēt “virves vilkšanu” un rāva dvieli uz savu pusi no visa spēka, ik pa brīdim smalkā balsī ierūkdamies un drebēdams aiz piepūles.

Deizija novērsa kucēna uzmanību ar mīksto rotaļlietu - pīlīti. Viņš pārmeta pīlīti pāri galvai, metās tai virsū un pamanījās pagrūst zem dīvāna, no kurienes pats nevarēja to dabūt ārā. Tad viņš stāvēja un ķaukstēja tik ilgi, kamēr Deizija notupās četrrāpus un pīlīti izvilka. Kucēns to nekavējoties atkal iegrūda atpakaļ.

Tad Deizija kucēna uzmanību mēģināja novērst ar košļājamo gumijas rotaļlietu, un mazais ar to nodarbojās aptuveni desmit minūtes. Viņš nogūlās uz vēdera un, turēdams rotaļlietu ar priekšķepām, grauza tik dūšīgi, ka šķita aizmirsis visu pārējo pasauli. Deizija izmantoja šo brīdi, lai pārģērbtos mājas tērpā un sāktu sagatavot sev sviestmaizi. Izdzirdējusi dzīvojamā istabā brīkšķi, Deizija kailām kājām skrēja uz turieni un ieraudzīja, ka suns pamanījies noraut no galdiņa televizora tālvadības pulti un tagad cenšas to iznīcināt. Deizija atņēma kucēnam pulti un nolika to drošā vietā.

Kucēnam acīmredzot patika Deizijas kāju sarkanie nagi. Viņš metās virsū viņas kailajām kājām. Kad Deizija pastiepa uz kucēna pusi roku, viņš lēca tai virsū, mēģinot satvert mutē viņas pirkstus; Deizija izbijusies strauji parāva roku atpakaļ un sajuta, ka mazo, aso zobiņu tvēriens ir sāpīgs. Tad viņa nolaida roku uz leju, un kucēns kādu brīdi zīžļāja viņas pirkstus, it kā tos nogaršodams, pēc tam apmierināts atlaida roku vaļā.

Beidzot viņš nogura, spēji apstājās tieši skrējiena vidū, nošļuka uz vēdera zemē un, smagi nopūzdamies, aizvēra acis.

“Man šķiet, ka šī tev bijusi pārdzīvojumiem bagāta diena, mazais zelli,” Deizija nomurmināja. “Varbūt tu ilgojies pēc mammas, brāļiem un māsām? Tev vienmēr bija kāds, ar ko rotaļāties, vai ne? Un tagad jāiztiek vienam pašam.”

Pulkstenis jau bija pāri septiņiem, un Deizijai neprātīgi gribējās ēst. Viņa pabeidza gatavot sviestmaizi un ēda to stāvot, lai varētu paturēt kucēnu acīs. Guļot viņš izskatījās tik jauks un maziņš, bet Deizija jau zināja -tiklīdz atvērs acis, tūlīt pat atkal uzņems pilnu ātrumu.

Kucēns gulēja tik cieši kā bērns. Deizija nolēma ātri nomazgāties dušā un atstāja vannasistabas durvis atvērtas, lai kucēns varētu ienākt iekšā, ja pamostos. Viņa noģērbās, nomezdama drēbes uz grīdas, un iekāpa vannā. Tiklīdz Deizija bija saziepējusies, viņa kaut ko izdzirdēja un, pavērusi aizkaru, pamanīja krēmkrāsas bumbulīti, kas drāzās uz gaiteni, paķēris zobos viņas biksītes.

Deizija izlēca no vannas un kaila, kājām slīdot pa grīdu, skrēja kucēnam pakaļ. Viņam bija izdevies ielīst spraugā starp dīvānu un sienu, turot dārgo laupījumu zobos. Deizija pavilka dīvānu no sienas nost un atdabūja biksītes. Tajās, protams, bija caurums. Kucēns vēcināja asti.

“Tu, mazais briesmoni,” Deizija teica, paceldama kucēnu un aiznesdama sev līdzi uz vannasistabu. Viņa aizvēra durvis, lai suns netiktu ārā, uzlika drēbes uz tualetes poda vāka, kur viņš tās nevarēja aizsniegt, un atkal iekāpa vannā. Kucēns nemitīgi ķaukstēja un slējās uz pakaļējām ķepām, cenzdamies ierāpties vannā pie Deizijas.

Gadījums ar grīdas lupatu Deizijai bija devis mācību; lai noslaucītos, viņa nekāpa ārā uz paklājiņa, bet palika stāvam vannā. Kucēns bija notupies uz pakaļējām ķepām un veltīja dvielim ilgu pilnus skatienus, atgādinādams gluži vai eņģelīti.

Kucēna purniņš staroja aiz prieka un mute bija pavērta, it kā viņš nemitīgi smaidītu. Viņa acis bija tumšas, tāpat kā plakstiņu malas, it kā tās kāds būtu iezīmējis ar tušu, un pret gaišo spalvu un garajām, gaišajām skropstām izskatījās ļoti neparasti. Kucēns bija tik zinātkārs un tā jūsmoja par visu, ka aste nemitīgi kulstīja grīdu gluži kā metronoma svārsts, kas ieregulēts straujā tempā.

“Un kas par to, ka tu esi īsts velnēns?” Deizija teica. “Tu esi mans velnēns, un es tevi iemīļoju jau kopš tā brīža, kad tu man ierāpies klēpī.” Kucēns ieklausījās Dei-zijas balsī, tās mīlīgajā tonī, un astīte sakustējās vēl ātrāk. “Man jāizdomā tev labs vārds, kas skanētu tā īsti vareni un spēcīgi. Zini, tev vajadzēs mani aizstāvēt. Nedomāju, ka laupītāji izbīsies, ja es saukšu: “Ņem ciet, Pūciņ!” -vai ne? Ko tu domā par BrutuV’

Kucēns nožāvājās.

“Tev taisnība; tu neesi Brnts. Tu esi pārāk skaists. Kā izklausītos Velnēns?” Brīdi pavērojusi kucēnu, Deizija atmeta šo domu. “Nē, man tas nepatīk, jo es zinu, ka tu izaugsi par ļoti mīļu radījumu.”

Visu vakaru Deizija mēģināja pielāgot kucēnam vārdu - Konans, Djūks, Kings, Rembo, Rokijs, Samsons, Tors, Volfs. īsti piemērots nelikās neviens. Raugoties uz smaidošo purniņu, Deizija nespēja tam pielāgot “mačo” atbilstošu vārdu.

Deizija saprata, ka nevajag atstāt ūdeni kucēna dzeramajā trauciņā, citādi tas vienmēr tiks izgāzts uz virtuves grīdas. Kad suns gāja klāt trauciņam, Deizija ielēja tajā mazliet ūdens, un, kad viņš to bija izlacis, viņa ielēja vēl. Diemžēl, kad kucēns bija beidzis lakt ūdeni, trauciņā parasti vienmēr vēl bija mazliet atlicis, un viņš trauciņu ar sajūsmu apgāza. Tajā vakarā Deizija slaucīja grīdu septiņas reizes, un ik reizi kucēns nikni uzbruka grīdas lupatai.

Izrādījās, ka suns ir apbrīnojami gudrs; tikai šīs pēcpusdienas un vakara laikā viņš bija iemācījies pieiet pie mājas sētaspuses durvīm, kad gribēja nokārtoties. Beigu beigās šķita, ka viņš ir pavisam paguris, tāpēc Deizija ielika viņu suņa gultiņā, ko bija novietojusi savā guļamistabā, lai naktī viņš nejustos vientuļš un neraudātu. Deizija cieši aizvēra guļamistabas durvis, lai kucēns naktī netiktu no tās ārā, ielika viņam gultiņā blakus mīksto pīlīti un piesardzīgi iekāpa savā gultā. Deizija izslēdza gaismu, un tieši pēc divām sekundēm kucēns sāka smilkstēt.

Pēc piecpadsmit minūtēm Deizija padevās un paņēma kucēnu pie sevis gultā. Kucēnam uznāca tādi prieka uzplūdi, ka viņš ņēmās lēkāt, raustīt palagus un laizīt Deizijai seju. Tiklīdz viņa bija kucēnu nomierinājusi, iezvanījās telefons. Tas bija Džeks. Kamēr viņa runāja, kucēns bija atradis Deizijas rīta tērpu, ko viņa bija pārmetusi pār gultas galu, un sāka raustīt tā piedurkni. Deizija iesaucās: “Killcr, nē! Liec nost! Es tagad nevaru runāt,” -un, nolikusi klausuli, metās gareniski gultai pāri un paspēja saķert kucēnu, pirms tas bija atmuguriski nogāzies pāri gultas galam uz grīdas.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad pie durvīm atskanēja zvans. Aiz pārguruma nopūzdamās, Deizija izkāpa no gultas, paņēma rokās kucēnu un gāja atvērt. Tā šķita visdrošāk. Ātri paskatījusies pa logu, Deizija ieraudzīja uz lieveņa nepacietīgi stāvam Džcku. Viņa iededza gaismu un, atslēgusi ar vienu roku durvis, ielaida viņu iekšā.

Džeks ienāca un mēmā izbrīnā raudzījās uz kucēnu.

“Tas ir kucēns,” viņš apstulbis sacīja; acīmredzot Džekam tiešām piemita izcilas novērošanas spējas, jo Deizija viņam jau bija teikusi, ka iegādājusies suni.

“Jā!” Deizija, izlikdamās bezgala satriekta, sacīja. “Izrādījās, ka tā kundze melojusi.”

“Tas ir zeltainā retrivera kucēns.”

Deizija pieglauda mazo sunēnu ciešāk klāt.

“Un tad?”

Džeks ar nosvērtām kustībām aizvēra un aizslēdza durvis un tad ritmiski sāka dauzīt galvu pret stenderi.

“Kas vainas manam kucēnam?” Deizija noprasīja.

Džeks sasprindzis sacīja:

“Suni taču bija paredzēts iegādāties tādēļ, lai tas tevi

aizsargātu”

“Viņš izaugs,” Deizija teica. “Paskaties, kādas ķepas. Viņš būs milzīgs.”

“Tomēr viņš joprojām būs zeltainais retrīvers.”

“Un kas tur slikts? Manuprāt, viņš ir ļoti skaists.”

“Ir gan. Viņš ir lielisks. Tikai šīs sugas suņi ir tik draudzīgi, ka tie nemaz neder aizsardzībai. Tiem šķiet, ka visi cilvēki ir viņu draugi, kas šajā pasaulē dzīvo vienīgi tādēļ, lai tos glāstītu un apmīļotu. Sis suns, iespējams, ries, lai tev paziņotu par kādu nācēju, bet vairāk neko.”

“Tas nekas. Man viņš šķiet ideāls.” Deizija noskūpstīja kucēna galviņu. Suns nemierīgi locījās viņas rokās, cenzdamies tikt zemē, lai varētu izpētīt šo neredzēto cilvēku sugas pārstāvi.

Nopūzdamies Džeks pastiepa roku un saņēma kucēnu lielajās plaukstās. Kucēns aizrautīgi sāka laizīt Dže-ka roku.

“Tātad viņu sauc par Killcru?”

“Nē, es tikai centos viņam izgudrot vārdu. īsti piemērots nelikās neviens.”

“Par Killcru nu gan viņu nemaz nederēs saukt. Šiem suņiem parasti dod vārdu Lakijs vai Pūkainis.” Džeks pacēla kucēnu augstāk, un abi gandrīz saskārās ar deguniem. “Kā būtu ar Midu? Vai Rciliju...”

“Mids!” Deizija iesaucās, mirdzošām acīm raudzīdamās te uz Džeku, te atkal uz kucēnu. “Tas ir brīnišķīgi!” Viņa apskāva Džeku, pastiepdamās pirkstgalos un cenzdamās viņu noskūpstīt, bet tikko vārdu saņēmušais Mids pasteidzās pirmais un nolaizīja Deizijas muti. “Paldies, mīlulīt, bet tev skūpstīšanās neizdodas ne uz pusi tik labi kā šim puisim.”

“Paldies!” Džeks teica, paturēdams Midu drošā attālumā un pieliekdamies pie Deizijas. Džeks piekļāva muti viņas lūpām un vairs nevarēja atrauties. Viņi skūpstījās arvien kvēlāk. Deizijai atkal radās izjūta, ka viņa kūst.

“Vai tev nebūs iebildumu, ja es te pavadīšu nakti?” Džeks murmināja, skūpstīdams jaunās sievietes kaklu.

“Es būtu ļoti priecīga,” Deizija sacīja un piepeši plati nožāvājās.

Džeks iespurcās.

“Mele! Tu jau tikko turies uz kājām.”

“Vakardiena man bija ļoti rosīga. Vakars tāpat.” Dei-zija nosarka un paskatījās uz Midu. “Un šis vakars arī nebija viegls. Es ne uz brīdi nevarēju izlaist viņu no acīm.” “Un ja nu es paliktu pie tevis, bet mēs nedarītu neko citu, vienkārši gulētu?”

Mulsi mirkšķinādama acis, Deizija pajautāja:

“Kādēļ tad tu gribi palikt?”

“Tikai tādēļ, lai zinātu, ka tev nekas ļauns nenotiek.”

“Man šķiet, ka tu manis aizsargāšanu pārspīlē.” “Varbūt tā ir, bet varbūt arī ne. Šodien mērs man pateica kādu automašīnas numuru un uzdeva noskaidrot, kas ir tās īpašnieks; viņš sacīja, ka mašīna esot bijusi novietota uz ugunsdzēsēju celiņa pie ārsta Bencta biroja. Vai vari uzminēt, kam pieder šis numurs?”

“Kam tad?”

“Tev.”

“Man!” Deizija sašutumā iesaucās. “Es savu mūžu neesmu novietojusi mašīnu uz ugunsdzēsēju celiņa!” Noliekot Midu zemē, Džeks apslēpa smaidu.

“Tā es nebiju domājis. Vai vari iedomāties, kādēļ mēram vajadzēja, lai es sameklēju, kam pieder šī mašīna?” Deizija lēni papurināja galvu.

“Ja viņš pats būtu redzējis tavu mašīnu, tad būtu zinājis, ka tā ir tavējā, tātad acīmredzot to noskaidrot viņam uzdevis kāds cits. Tas man ne visai patika. Vienīgais labums, ka tu esi pārcēlusies un tava tagadējā dzīvesvieta neatbilst adresei, kurā reģistrēta mašīna.”

Deizijai aizrāvās elpa.

“Mīļo stundiņ, es to biju pilnīgi aizmirsusi! Es rīt pat iešu uz municipalitāti un nomainīšu...”

“Nē, to tu nedarīsi,” Džeks stingri sacīja. “Vismaz līdz tam laikam, kamēr noskaidrošu, kas notiek.”

“Kāpēc tu vienkārši nepajautā Templam?”

“Tāpēc, ka visa šī lieta mani dara ļoti nemierīgu. Kamēr nebūšu pārliecinājies, ka nenotiek nekas aizdomīgs, negribu, lai tu kādam pateiktu savu jauno adresi. Brīdini arī savus tuviniekus, lai to nesaka nevienam.”

“Ja nu kāds gribēs uzzināt, kur es dzīvoju, viņš var pavisam vienkārši sekot man pēc darba...”

“No šīs dienas es rūpēšos, lai tas nenotiktu. Es pats tevi vedīšu mājās un varu garantēt, ka neviens pats nevarēs mūs izsekot.”

Deizija lūkojās uz Džeka stingrajiem vaibstiem un saprata, ka viņš runā ļoti nopietni. Pirmo reizi viņai pār muguru pārskrēja baiļu trīsas. Džeks bija noraizējies, un tas lika raizēties arī Deizijai.

Mids iebrāzās virtuvē, un Deizija izdzirdēja šļak-stienu, kad viņš apgāza ūdens trauciņu.

“Ņem kucēnu un iznes pagalmā, kamēr es saslaucīšu ūdeni,” viņa nopūzdamās teica. “Tad iesim gultā.” “Kopā ar viņu?”

“Viņš ir maziņš. Tu taču negribēsi, lai viņš visu nakti raud, vai ne?”

“Labāk viņš nekā cs,” Džeks nomurmināja, tomēr paklausīgi izveda Midu ārā un jau pēc piecām minūtēm atgriezās, nesdams kucēnu, kas bija pavisam samiegojies.

“Laikam gan viņš gulēs pašā gultas vidū,” Džeks kurnēja.

Deizija nopūtās.

“Pagaidām es kucēnam ļaušu gulēt, kur vien viņš grib. Un ik pēc divām stundām mums viņš jāiznes ārā.” “Kas mums jādara?” Džeks neticīgi pārjautāja.

“Es jau teicu, viņš ir vēl pavisam mazs. Mazuļi nespēj ciesties līdz rītam.”

“Nojaušu, ka šī būs brīnišķīga nakts.”

19

Ja gaišmate tiešām dzīvoja tajā vietā, kuras adresi Noulens viņam bija iedevis, tad Glenam Saiksam šodien viņu vēl nebija izdevies ieraudzīt. No mājas bija izgājušas un pēe tam atkal tajā atgriezušās divas vecākas sievietes, taču jaunā gaišmate nebija nākusi. Šajā apkaimē bija grūti novērot māju, pašam paliekot nepamanītam, jo vecie ļaudis sēdēja uz lieveņa un acīgi aplūkoja ikvienu garāmgājēju.

Saikss telefonu grāmata sameklēja uzvārdu “Mai-nors”. Tur bija tikai viens tāds uzvārds, un minētā adrese bija tā pati, ko viņam iedevis mērs, tāpēc gaišmate acīmredzot dzīvoja te. Varbūt viņa bija devusies kādā darījumu braucienā vai kur citur. Saikss bija gan noraizējies, gan izjuta atvieglojumu - atvieglojumu tāpēc, ka sieviete acīmredzot nebija pievērsusi viņiem sevišķu uzmanību, bet Saikss bija noraizējies, jo pēdējās ziņās tika pieminēts, ka mežā kāds mednieks - vienmēr šie sasodītie mednieki! - atradis vīrieša līķi, un, ja laikraksts ievietotu Mičcla fotouzņēmumu, tad šī lēdija varbūt atcerētos, ka sestdienas vakarā viņu redzējusi.

Saikss raizējās arī tāpēc, ka situācija bija neparasti uztraukusi mēru. Saikss domāja, ka visu izdotos nokārtot, ja viņi saglabātu vēsu mieru, taču likās, ka mēram zudusi parastā aukstasinība. Tāpēc Saikss vilcinājās zvanīt viņam un pavēstīt, ka Mainoru sievišķis nav parādījies. Viņš negribēja nokaitināt mēru, tomēr nevēlējās arī nedrošo situāciju atstāt tāpat. Saiksam vajadzēja atrast to sievieti un parūpēties, lai šis darbiņš tiktu padarīts līdz galam un mērs nomierinātos. Viņi gaidīja jaunu pievedumu - meitenes no Krievijas un Saikss gribēja pirms tam visu nokārtot. Par šo partiju viņi cerēja dabūt lielu naudu - vienai meitenei bija tikai trīspadsmit gadu, un viņa bija tik glīta kā lelle.

Saikss vēl pēc tumsas iestāšanās, kad mazinājās varbūtība, ka viņu ievēros, vairākas reizes nobrauca garām Mainoru mājai, bet smilškrāsas “Ford" joprojām nebija parādījies. Beidzot viņam ienāca prātā, ka jāaizbrauc uz Bufalo klubu. Kā tad! Saiksam kā zvīņas no acīm nokrita. Tā Mainoru lellīte aizbraukusi ballēties - viņa taču negribēja sēdēt cauriem vakariem mājās kopā ar divām vecām sievietēm. Juzdamies pārliecināts, ka atradīs viņu tur, Saikss devās taisnā ceļā uz Medisonas apgabalu.

Tomēr smilškrāsas “Ford" Bufalo kluba stāvvietā Saikss neatrada. Šodien bija pirmdiena, tāpēc mašīnu te nebija tik daudz kā nedēļas nogalē, un viņš bija pārliecināts, ka nav “Ford” palaidis garām nepamanītu. Vai nu viņa jau bija sapratušies ar kādu džcku un devusies tam līdzi uz mājām, vai ari aizbraukusi uz citu klubu.

Labs ir, gandrīz vai likās, ka vislabāk to sievišķi varēs atrast, izsekojot, kur viņa strādā. Tik mazā pilsētiņā kā Hilsboro tam nevajadzētu būt grūti. Velna milti, varbūt mēram tas jau ir zināms. Tagad Saikss atcerējās, ka mērs šķita tāds kā nomākts, kad nosauca Saiksam viņas vārdu un adresi; varbūt mērs to sievieti pazīst un ierunājusies viņa sirdsapziņa.

Šodien Saikss sievieti nebija atradis, bet bija pilnīgi pārliecināts, kur viņu atradīs rīt - darbā. Viņš nosprieda, ka var doties mājās un mierīgi izgulēties, no rīta piezvanīt mēram un apjautāties, vai viņš pazīst to sievieti un zina, kur viņa strādā, - sievišķis bija varen izskatīgs, iespējams, ka mērs pats metis uz viņu aci. Saikss gan cerēja, ka tā nav. Mērs jau tā bija kļuvis pārāk nervozs, un lietai nemaz nenāktu par labu, ja mērs zinātu, ka Saiksam jānovāc viena no viņa lellītēm.

Taču rīt visam vajadzēja noskaidroties. Šķita, ka otrdiena izvērtīsies par visai darbīgu dienu.

Deizija un Džeks pēc kārtas cēlās augšā ik pēc divām stundām un veda Midu ārā. Ik reizi viņš gluži kā mazs ierindnieks darīja tieši to, kas no viņa tika gaidīts. Diemžēl, ienests atpakaļ, viņš ik reizi arī iedomājās, ka pienācis laiks rotaļām, un pagāja aptuveni pusstunda, kamēr kucēns atkal saritinājās un iemiga.

“Tas ir tieši kā ar jaundzimušu bērnu,” Džeks teica septiņos no rīta, sēžot pie galda un lēni dzerot otro tasi kafijas. Viņa vaigus klāja bārdas rugāji, bet zem acīm bija tumši loki. Deizijai bārdas rugāju nebija, bet acis izskatījās tieši tāpat kā Džekam.

Deizija palūkojās uz Midu, kas gulēja uz muguras, visas četras ķepas gaisā sacēlis un mīksto pīlīti zobos sagrābis.

“Vienīgi jaundzimušam bērnam nav jādzenas pakaļ,'1 viņa iebilda. “Bērns rātni guļ tur, kur nolikts.”

“Es nopirkšu viņam bumbu. To dzenājot, viņš nogurs un pasnaudīs ilgāk - un biežāk.”

Par spīti nogurumam, Deizijas sejā atmirdzēja smaids. Tas bija tik jauki, ka Džeks grasījās pirkt viņas kucēnam rotaļlietu. Naktī Džeks visu vajadzīgo bija darījis ar lielu labsirdību, turklāt viņš pats bija pieteicies palikt pie Deizijas. Viņa labprāt būtu mīlējusies ar Džeku, tomēr izrādījās, ka gulēt kopā ar viņu un nemīlēties... tas savā ziņā ir brīnišķīgi. Viņi pat bija pamanījušies apmīļot viens otru, lai gan Mids turpat vien bija, ar mazo, resno augumiņu ieritinājies starp abiem tik pašpārliecināts, it kā tā būtu viņa īstā vieta.

“Tā kā tu esi iegādājusies nevis sargsuni, bet viesmīlīgu draugu,” Džeks teica, zīmīgi paskatīdamies uz kucēnu, “es gribu, lai tu izturies īpaši piesardzīgi, līdz pārliecināšos, ka tajā lietā ar mašīnas numuru nav nekā aizdomīga. Man šis tas jānoskaidro. Pagaidām vedīšu tevi ar savu mašīnu uz darbu un atpakaļ, turklāt palikšu te pa nakti.”

“Labi,” Deizija, mazliet izbrīnījusies, piekrita. Izklausījās, ka Džeks grasās pārvākties dzīvot pie viņas, vismaz uz kādu laiku. Izbrīnījusies Deizija bija tāpēc, ka tas viņai likās ļoti patīkami. Viņai būtu vajadzējis kaut kur doties un meklēt vīru, bet šodien Deizija par to vairs nedomāja tik aizrautīgi kā pirms dažām dienām. Protams, pirms dažām dienām Deizijai vēl nebija mīļākā un viņa nebija noraudzījusies, kā Džeks paņem kucēnu savās stiprajās rokās, lai pašā nakts vidū iznestu ārā nokārtot dabiskās vajadzības. Deizijai sirds vai kusa, to atceroties vien.

Var jau būt, ka Džeks nebija viņas tips, taču tagad Deizijai tas vairs nelikās tik svarīgi.

“Šovakar paredzēta pilsētas municipalitātes sēde,” Džeks turpināja, “tāpēc es tevi atvedīšu mājās, tad aizbraukšu uz savām mājām nomazgāties un pārģērbties un, kad sēde būs beigusies, atkal braukšu pie tevis.”

“Vai pagaidīt tevi uz vakariņām?” Deizija jautāja, it kā abiem tā jau būtu ierasta kārtība.

“Nē, ēd vien. Ja rodas izdevīgs brīdis.” Džeks uzmeta Midam greizu skatienu, tad klusi iesmējās. Kucēns piepeši bija iesnaudies, gulēdams tāpat uz muguras, visas četras ķepas gaisā sacēlis.

Deizija piezvanīja mātei un apjautājās, vai viņa vēl ir ar mieru pieskatīt kucēnu.

“Es aiziešu pie tevis,” Evelīna teica. “Man tas iežogotais pagalms aiz mājas šķiet ļoti noderīgs. Būšu klāt apmēram pusdeviņos, tad tev vēl būs atliku likām laika nokļūt darbā.”

Deizija nolika klausuli un tūlīt pat sāka raizēties, kā izskaidros mātei, kāpēc Džeks viņu ved uz darbu. Taču Džeka klātbūtne pati par sevi Deiziju nemulsināja - galu galā viņa bija trīsdesmit četrus gadus veca sieviete, un paskaidrojumi par savu personisko dzīvi viņai nevienam nebija jāsniedz.

“Tev jāiet,” Deizija teica. “Māte nāks šurp.”

Šķita, ka Džeks pūlas slēpt smaidu. “Ja tu iedosi man brokastis, es līdz astoņiem jau būšu projām. Aizbraukšu mājās, noskūšos, pārģērbšos un būšu laikus atpakaļ, lai aizvestu tevi uz bibliotēku.”

“Norunāts,” Deizija steigšus sacīja. “Pārslas ar pienu - tas neprasīs daudz laika.”

“Svaigas maizītes,” Džeks smaidot lūdzās.

Deizija aizkaitināta ieslēdza cepeškrāsni.

“Un olas ar bekonu.”

Vai tad grūti bija pagatavot mājas ēdienu - Džeks taču bija uzņēmies tādas rūpes viņas labā! Tomēr viņam bija laimējies tajā ziņā, ka Deizija bija sagādājusi visus produktus un tikai pēc tam iedomājusies, ka viņa pati sev gandrīz neko negatavos. Pārslas ar pienu no rīta un sviestmaizi vakariņās - tas bija pats praktiskākais maltīšu veids, sēžoties pie ēdamgalda vienatnē.

Deizija uzlika uz pannas bekona šķēles, pārklāja pannu ar vāku, lai tauki sprakšķot nenotraipītu jauno gāzes pavardu, tad izņēma no skapja miltus, eļļu un pienu un sāka gatavot mīklu maizītēm. Džeks apbrīnā vēroja Deiziju.

“Es domāju, ka tu lietosi sauso mīklu no paciņām.” “Tādas man nav.”

“Tu tiešām proti pagatavot mīklu maizītēm?” “Protams.” Deizija paņēma savu jauno pannu un apsmidzināja to ar līdzekli, kas neļāva maizītēm pielipt. Mīklu viņa neizveltnēja, bet darīja tā, kā bija mācījusi

māte, - noknieba nelielu mīklas piciņu, saritināja to bumbiņā, viegliem un ātriem sitieniem bumbiņu saplacināja un lika uz pannas.

“Tā darīja arī tante Besija,” Džeks aizgrābtībā sacīja. “Viņa tās sauca par plūkātajām maizītēm, jo nelietoja mīklas griežamo, bet mīklas gabaliņus noplūca.”

“Mīklas griežamais domāts maziem bērniem.” Dci-zija bija sagatavojusi tik daudz maizīšu, cik parasti mēdza apēst viņa kopā ar māti un tanti, jo bija aprēķinājusi, ka Džeks droši vien apēdīs tik, cik Evelīna un Džo. Cepeškrāsns vēl nebija sakarsusi, un Deizija apgrieza uz otru pusi bekona šķēles.

Džeks piecēlās, ielēja vēl kafiju, paķēra no galda Hantsvilas rīta laikrakstu un atkal apsēdās pie galda. Noņemoties ar Midu, Deizijai vēl nebija iznācis laika ieskatīties avīzē, bet to jau varēja izlasīt arī bibliotēkā.

Kad cepeškrāsns bija sakarsusi līdz vajadzīgajai temperatūrai, atskanēja signāls. Deizija ielika cepties maizītes un pagriezās, lai paņemtu no ledusskapja olas. Nejauši viņa paskatījās uz fotoattēlu laikraksta pirmajā lappusē. Vīrietis šķita kaut kur redzēts, lai gan Deizija nevarēja atcerēties, kur īsti sastapusies ar viņu.

“Kas viņš ir?” Deizija norādīja uz attēlu, mazliet saraukdama pieri.

Džeks izlasīja parakstu zem fotogrāfijas.

“Viņu sauc Gads Mičels. Svētdienas rītā kāds mednieks atradis viņa līķi.”

“Es viņu esmu redzējusi,” Deizija teica.

Džeks nolika laikrakstu, un viņa pelēcīgi zaļajās acīs piepeši parādījās asa izteiksme.

“Kādā veidā?”

“Nezinu. Nevaru atcerēties.” Deizija paņēma olas. “Kā tev labāk garšo - kultenis vai vienkārši ceptas olas?”

“Kultenis.”

Deizija iesita bļodiņā četras olas, pielēja mazliet piena un sakūla tās ar dakšiņu.

“Uzklāj, lūdzu, galdu!”

Džeks piecēlās un virtuves Skapjos un atvilktnēs sameklēja šķīvjus un galda piederumus. Vēlreiz apgriezusi otrādi bekona šķēles, Deizija ar neko neredzošu skatienu lūkojās uz tām.

“A, tagad es zinu!” viņa pēkšņi iesaucās.

“Vai viņš bija kāds no bibliotēkas apmeklētājiem?”

“Nē, es viņu sastapu Bufalo klubā. Tajā pirmajā vakarā viņš uzlūdza mani dejot un gribēja man nopirkt glāzi kokakolas, bet tad sākās kautiņš, un viņš mani pazaudēja.”

Džeks nolika šķīvjus uz galda un cieši raudzījās uz Deiziju.

“Vai tā bija vienīgā reize, kad tu viņu redzēji?”

Deizija pielieca galvu, it kā pētīdama kādu atmiņas

ainu.

“Diez vai.”

“Ko tu ar to gribi teikt? Vai nu tu viņu vēlreiz redzēji, vai arī neredzēji.”

“Neesmu pārliecināta,” Deizija lēni sacīja, “bet man šķiet, ka es viņu redzēju kluba automašīnu stāvvietā sestdienas vakarā, kad vēl nebiju iegājusi klubā. Viņš bija kopā ar diviem citiem vīriešiem; tad no mašīnas izkāpa vēl viens un piegāja tiem trim klāt. Kad šis te nāca ārā no kluba, viņš nelikās tik ļoti piedzēries, taču tad viņš uzreiz “atslēdzās”, un tie citi vīrieši viņu ielika pikapa kravas kastē.”

Džeks nikni berzēja skaustu.

“Augstais Dievs!” viņš murmināja.

Deizija sāka cieši raudzīties viņā un mazliet nobālēja.

“Vai tu domā, ka es varētu būt pēdējā, kas viņu redzējusi dzīvu?”

“Es domāju, ka tu redzēji, kā viņu nogalina,” Džeks piesmakušā balsī sacīja.

“Bet... nekas tāds taču nenotika, neviens ne šāva, nekā...” Deizija apklusa un atslīga pret trauku skapi.

Džeks ieskatījās laikrakstā un izlasīja: “Viņš ticis nodurts.”

Deizija krampjaini norija siekalas un nobālēja vēl vairāk. Džeks jau gribēja satvert viņu, lai atbalstītu, bet Deizija piepeši saņēmās un sāka darīt tieši to, ko sievietes lielā satraukumā dara jau kopš mūžseniem laikiem - viņa turpināja saimniekot pa virtuvi. Deizija noplēsa papīra dvieļa strēmeli, izklāja ar to šķīvi un uzlika uz tā bekona šķēlītes, lai notekas liekie tauki.

Nolikusi pie malas bekona cepjamo pannu, Deizija paņēma otru, mazāku pannu, apslacīja to ar eļļu, tad uzlēja uz tās sakultās olas un uzlika pannu uz spēcīgas liesmas. Viņa paraudzījās cepeškrāsnī, kā cepas maizītes, tad no ledusskapja izņēma sviestu un ievārījumu un lika tos galdā.

Džeks palūkojās apkārt.

“Es negribu zvanīt no radiotelefona. Vai tev ir aparāts, kas pieslēgts līnijai?”

“Guļamistabā.”

Džeks piecēlās un iegāja guļamistabā. Deizija viegli cilāja olu kulteni un uzmanīja, kā cepas maizītes - mīkla jau bija skaisti uzcēlusies, un maizītes kļuvušas zeltaini brūnas. Pēc brīža Džeks atgriezās virtuvē un teica:

“Es uzdevu saviem vīriem šo to pārbaudīt, un diemžēl šķiet, ka viens no tiem vīriešiem stāvvietā tevi redzējis un pierakstījis tavas mašīnas numuru.”

Deizija vēl apņēmīgāk maisīja kulteni.

“Tad piezvani mēram un pajautā, kas viņam to numuru pateicis.”

“Tas nebūtu īsti pareizi.”

“Kā tad tā?”

“Mērs man meloja, kad lūdza uzzināt, kam pieder mašīna ar šo numuru. Iespējams, ka viņš ir iesaistīts šajā lietā.” Džeks brīdi klusēja. “Viņš droši vien ir iesaistīts.” “Ko lai mēs darām?”

“Es jau esmu parūpējies, lai neviens tevi nevarētu atrast. Nestāsti nevienam, ka esi pārcēlusies uz citu dzīvesvietu; pasaki arī mātei un tantei, lai to nevienam nestāsta - īstenībā tūlīt pat piezvani mātei un pasaki, lai raugās, ka neviens viņai neseko ceļā uz šejieni.”

Deizija ar pavērtu muti lūkojās uz Džeku.

“Viņa taču ir mana māte, nevis Džeim'ss Bonds!” “Tad pasaki, lai māti šurp atved tava tante. Man liekas, viņa pat Džeimsu Bondu varētu apvest ap stūri!” Beigu beigās Deizijas mātei piezvanīja Džeks pats un mierīgā balsī paskaidroja, kā viņai vajadzētu rīkoties. Deizija visu uzmanību veltīja brokastīm - pagaidām viņa ne par ko citu nespēja domāt. “Un vēl,” viņa dzirdēja

Džeku runājam, “vai jūsu telefona aparāts var noteikt Deizijas numuru? Tad atslēdziet šo funkciju. Es gribu, lai Deizijas telefona numurs nekur neparādās.”

“Man laikam jāziņo par redzēto,” Deizija sacīja, kad Džeks nolika klausuli. “Vai ne?”

“Cik vien drīz iespējams.” Džeks atkal pacēla klausuli un nospieda numura atkārtošanas pogu. Kad Deizijas māte atsaucās, viņš teica: “Deizijai šodien nevajadzētu iet uz darbu. Piezvaniet...”

Džeks paskatījās uz Deiziju, un viņa paskaidroja: “Kcndrai.”

“...Kcndrai un saldēt, lai viņa aizstāj Deiziju. Izdomājiet kaut ko. Pasakiet, ka Deizijai ļoti stipri sāp zobs.” Atkal nolicis klausuli, Džeks teica: “Ja tas vīrietis mēģina dabūt tevi rokā, pirms esi sniegusi liecību un raksturojusi viņu, varbūt pat pazinusi kādā fotogrāfijā, kas ir policijas arhīvos, oficiāls ziņojums policijai jāsniedz pēc iespējas ātrāk, lai no tevis izsekošanas viņš nevarētu gūt nekādu labumu.”

“Man taču jāpaliek dzīvai, lai varētu liecināt, vai ne?” Deizija iejautājās, lepodamās, ka viņas balss joprojām skan mierīgi. Viņa ielika gatavo olu kulteni bļodiņā, izņēma no cepeškrāsns ārā zeltaini brūnās maizītes un, salikusi tās maizes groziņā, cēla visu galdā.

“Tu paliksi dzīva,” Džeks sacīja. “Es apsolu.”

20

Saikss izdarīja kaut ko tādu, ko vēl nekad līdz šim nebija darījis - viņš piezvanīja Tcmplam Noulcnam uz mājām saulaina otrdienas rīta pašā agrumā. Lai arī kur tā gaišmate strādātu, Saikss gribēja tur ierasties jau krietni pirms viņas, lai notvertu sievieti uzreiz, ja vien būtu iespējams, vai arī iekārtotos tā, ka var sekot viņai uz mājām pēc darba. Diena solījās būt gara, bet Saiksam pacietības netrūka.

Tempis pacēla klausuli pēc trešā signāla un atbildēja miegainā balsī.

“Hallo!”

“Tas esmu es.”

“Saikss!” Balss uzreiz kļuva žirgtāka. “Dieva dēļ, kāpēc tu zvani man uz šejieni?”

“Tas Mainoru sievišķis nav vispār parādījies mājā, kuras adresi tu man iedevi. Vai esi drošs, ka viņa tur tiešām dzīvo?”

“Pilnīgi. Viņa tur dzīvojusi visu mūžu.”

Viens jautājums līdz ar to bija noskaidrojies, Saikss domāja; tātad mērs to sievieti noteikti pazina personiski.

“Tad viņa nakšņojusi kaut kur citur. Varbūt viņai ir kāds draugs.”

“Deizijai Mainorai? Diezin vai...” Tempis nosmīnēja.

“Paklau, ja jau viņa izklaidējas Bufalo klubā, tad nebūt nav nekāda Māte Terēze.”

“Laikam gan,” Tempis vilcinādamies sacīja. “Un viņa ir izbalinājusi matus. Nolādēts!”

“Labā ziņa ir tā, ka šis sievišķis, šķiet, neko nenojauš.”

“Tad mēs to varbūt varētu atstāt, kā ir...”

“Nē,” Saikss stingri iebilda. “Viņa ir “vaļīgs pavediens”. Drīz jāierodas kravai ar krievietēm; vai tu gribi riskēt un pieļaut, ka šī Mainora kaut ko sabojā? Šaubos, vai Filipss būs apmierināts, ja zaudēs tādu naudu. Krievietes ir trīs reizes vērtīgākas par jebkuru pārējo mūsu kravu.”

“Velns un elle!”

Nojautis, ka mērs viņam piekrīt, Saikss turpināja:

“Nu, kur tad viņa strādā? Ja varēšu, ņemšu viņu ciet jau no paša rīta, varbūt lenča laikā. Ja neizdosies, sekošu viņai pēc darba beigām un dabūšu rokā tad.”

“Nolādēts, viņa ir bibliotekāre,” Tempis teica.

“ Bibliotekāre?”

“Hilsboro bibliotēkā. Viņa strādā turpat līdzās pilsētas municipalitātes ēkai. Bibliotēku viņa atver deviņos, un man šķiet, ka līdz lenca laikam viņa tur strādā viena pati, tikai tur tu viņu nedrīksti ņemt ciet. Tur pārāk daudz cilvēku gan iet iekšā, gan nāk ārā no municipalitātes un no policijas iecirkņa, un no abām tām vietām automašīnu stāvvieta pie bibliotēkas ir labi pārskatāma.” “Tad es sekošu viņai lenča laikā - varbūt veiksies. Neraizējies! Tā vai citādi es šodien viņu dabūšu rokā.”

Kad abi vīrieši nolika klausuli, Dženifera Noulena savā guļamistabā klusi nospieda atvienošanas pogu un turēja tā, kamēr bija nolikusi klausuli. Viņa jau gadiem noklausījās Tempļa sarunas - tā bija slimīgi uzmācīga tieksme, kurai Dženifera nespēja pretoties. Viņa bija dzirdējusi vīru norunājam satikšanos ar sievietēm tik daudz reižu, ka jau sen pārstāja tās skaitīt, taču ik reizi, kad Dženifera dzirdēja Tempļu to darām, viņai šķita, ka atkal aiziet bojā kāda neliela viņas būtības daļiņa. Gadiem ilgi viņa bija centusies saņemt drosmi, lai apliecinātu savu pašcieņu un šķirtos no vīra, bet vienmēr izrādījās, ka vieglāk ir aizmirsties dzerot, ielaižoties attiecībās ar citiem vīriešiem. Agrāk Dženifera bija apreibinājusies ar alkoholu un gulējusi ar citiem, iedomādamās, ka viņas neuzticība sāpinās Tempļu tieši tāpat, kā viņu sāpināja vīra attiecības ar daudzajām mīļākajām, taču viņa bija zaudējusi pat šo vārgo cerību, kad Tempis bija sācis mudināt sievu gulēt ar tiem vīriešiem, kuriem viņš bija pateicību parādā.

Viens no šiem vīriešiem bija Eltons Filipss, un kopš

tā laika Džemiem bija sākusi vīru ienīst - ienīst tik nežēlīgi, ka šis naids pamazām saēda viņas dvēseli. Tempis bija zinājis, viņam noteikti vajadzēja zināt, kāds ir Eltons Fi-lipss, tomēr vīrs bija licis Dženiferai iet pie šā vīrieša. Filipsa guļamistabā, kur viņus neviens ne redzēja, ne dzirdēja, Dženifera bija kliegusi, raudājusi un lūgusies, un beigu beigās vienkārši cietusies, lūgdama Dievu, kaut jel viņa izturētu un nenomirtu - līdz brīdim, kad bija sākusi lūgt, kaut jel viņa nomirtu.

Tomēr viņš nebija paredzējis Dženiferu nobeigt -tas nebija vajadzīgs. Filipss paļāvās, ka Tempis pieskatīs sievu, tomēr Dženifera tik un tā nebūtu gājusi uz policiju. Viņa nekādā ziņā negribēja, ka bērni uzzina, kas ar viņu izdarīts un kāda loma bijusi viņu tēvam. Džeisons un Peidža jau tagad māti dzeršanas dēļ gandrīz vai ciest nevarēja; ja viņi dabūtu zināt par mātes sakariem ar citiem vīriešiem, tad pārstātu runāt ar viņu uz visiem laikiem, un Dženifera nešaubījās, ka Tempis parūpētos, lai bērni to visu uzzina.

Tempis diezin vai bija pamanījis, ka Dženiferai seksuālās attiecības vairs nesagādāja nekādu prieku pēc tam, kad viņa bija atguvusies no Filipsa varmācīgajām izdarībām. Tagad viņa seksu spēja vienīgi paciest, turklāt tikai tad, ja pirms tam bija pietiekami iedzērusi. Tempis viņai bija laupījis pat šo prieku, lai cik nožēlojams tas arī bija. Tagad Dženiferai bija atlikuši tikai bērni.

Un varbūt šobrīd Tempis bija Dženiferai sagādājis iespēju tikt vaļā no viņa, nezaudējot Džeisonu un Pei-džu.

Dženifera pūlējās atcerēties visu, ko bija dzirdējusi.

Tempis bija nosaucis tā cilvēka vārdu - laikam tas bija Laikss. Nē - Saikss. Tad viņi kaut ko bija runājuši par kravu ar krievietēm - Dženifera nesaprata, ko tas nozīmē. Viņa nespēja iedomāties, ka Tempis būtu iesaistīts nelegālu imigrantu ievešanā; viņš vienmēr skaļi atkārtoja, ka valstij jāpastiprina robežu kontrole, lai neļautu ieplūst nelegālajiem iebraucējiem. Tomēr viens Dženiferai bija skaidrs - ja šajā lietā iesaistīts Eltons Filipss, tad tas ir kaut kas neķītrs.

To teicienu par Deiziju Mainoru Dženifera noteikti nebija pārpratusi. Tas vīrietis bija teicis, ka Deizija ir “vaļīgs pavediens”, un pavedieni nedrīkstēja būt “vaļīgi”. Dženifera zināja, ko tas nozīmē, lai gan nesaprata arī to, kā Deizija varētu būt saistīta ar Tempļu; Tempis parasti medīja pievilcīgas sievietes, kuras turklāt izturējās saprātīgi un nekad nesagādāja viņam nepatikšanas. Šķita, ka Deizija viņam sagādājusi ļoti lielas nepatikšanas. Tas vīrietis Saikss grasījās Deiziju “dabūt rokā”. Viņš gribēja Deiziju nogalināt.

Vajadzēja to kādam pastāstīt, taču - kam? Vispareizāk šķita runāt ar vietējo policijas iecirkni, bet Dženifera nebija droša, vai viņas stāstītajam kāds gribēs ticēt. Mērs ieplānojis nogalināt bibliotekāri? Turklāt viņš nodarbojas ar krievu sieviešu nelegālu ievešanu valstī? Kā tad! Tam nu gan diez vai kāds ticētu.

Dženiferai vismaz vajadzēja brīdināt Deiziju. Viņa jau grasījās pacelt klausuli, taču roka palika pusceļā. Ja jau viņa varēja noklausīties Tempļa sarunas, tad arī viņš droši vien varētu noklausīties, ko runā Dženifera.

Dženiferai vajadzēja kaut ko izdomāt līdz lenča laikam, jo tad Saikss grasījās notvert Deiziju.

Kam lai zvana? Džeksonas apgabala šerifa departamentam? Hantsvilas FIB? Vai imigrācijas dienestam? Dženifera nodomāja, ka šerifa departamentam zvanīt laikam gan nevajadzētu; Tempis bija pārāk cieši saistīts aitām aprindām, kurās mēdza grozīties ari šerifs. Tomēr Tempis daudz laika pavadīja arī Hantsvilā; vai varētu būt, ka viņam ir ietekme ari federālajā līmenī? Droši vien nav. Tomēr Dženifera nebūt negribēja novērtēt Tempļu pārāk zemu un kļūdīties; šī bija viņas vienīgā iespēja tikt projām no Tempļa, pilnīgi nezaudējot niecīgās pieķeršanās jūtas, kas bērniem vēl bija atlikušas pret viņu.

Dženifera centās domāt - viņa tik sen to nebija atļāvusies darīt. Viņai nebija draugu, kuriem varētu lūgt palīdzību vai padomu. Viņas vecāki bija pārcēlušies uz Flo-ridu, un vienīgais brālis jau gadiem vairs nerunāja ar viņu; Dženifera pat nezināja viņa telefona numuru. Kad gan viņa bija kļuvusi tik vientuļa?

Vajadzēja kaut ko darīt - kaut vai aizbraukt uz bibliotēku un brīdināt Deiziju. Tomēr Dženifera varēja arī nebraukt nekur - pietika nogaidīt, kamēr aizies Tempis, lai viņš nenoklausītos, un tad piezvanīt Deizijai, lai viņu brīdinātu. Pagaidām pietiktu ar to, bet Dženifera gribēja izdomāt kaut ko tādu, kas reizi par visām reizēm darītu galu Eltona Filipsa un Tempļa nekrietnajiem darbiem.

Evelīna steigšus lika pie malas visus darbus, apģērbās un tūlīt devās pie meitas. Ieradusies Deizijas mājās, viņa vērīgi palūkojās uz Džeku un jautāja:

“Kas šeit īsti notiek? Kāpēc jūs domājat, ka man kāds varētu sekot? Kāpēc mēs nevienam nedrīkstam sacīt,

ka Deizija ir pārcēlusies, un kāpēc man vajadzēja atslēgt Deizijas numuru no mana numuru noteicēja?”

“Iespējams, ka Deizija bijusi slepkavības lieciniece,” Džeks paskaidroja, ielikdams šķīvi izlietnē.

“Augstā debess!” Evelīna vārgā balsī iesaucās, noslīgdama uz krēsla, no kura tikko bija piecēlies Džeks. Mids lēkāja viņai pie kājām, jūsmīgi sveikdams atnācēju, un Evelīna pieliecās, lai noglāstītu kucēnu.

“Līķis tika atrasts Medisonas apgabalā, tāpēc es Deiziju vedīšu uz Hantsvilu sniegt liecību. Es raizējos, jo kāds ir pierakstījis Deizijas mašīnas numuru un noskaidrojis, ka mašīna pieder viņai, tāpēc var gadīties, ka šis cilvēks cenšas viņu sameklēt. Var izrādīties, ka esmu pārmērīgi piesardzīgs, taču es nepieļaušu nevienam neko uzzināt par Deiziju, kamēr viss nav nokārtojies.”

“Viņa ir mana meita, un tāpēc piesardzība nemaz nevar būt pārmērīga. Dariet visu, kas vien vajadzīgs, lai viņa būtu drošībā, - vai dzirdat?”

“Jā, kundze. Pagaidām brīdiniet visus ģimenes locekļus neatbildēt nevienam ne uz kādiem jautājumiem par Deiziju. Nesniedziet par viņu nekādas ziņas itin nevienam - pat pilsētas mēram ne. Iespējams, ka viņš ir saistīts ar šo lietu.”

“Augstā debess!” Evelīna atkal sacīja. “Tempis Noulens?”

“Tieši viņš man uzdeva noskaidrot, kam pieder mašīnas numurs.”

“Varbūt tam ir pavisam vienkāršs izskaidrojums...” “Vai jūs būtu ar mieru šādas varbūtības dēļ riskēt ar Deizijas dzīvību?”

“Protams, nē.”

Kamēr Džeks sarunājās ar māti, Deizija rūpīgi ieviesa kārtību virtuvē un domīgi rauca pieri.

“Ja te iesaistīts arī mērs Noulens, tad viņš pazīst mūs visas - māti, tanti Džo, Betu un mani. Ja viņu mērķis ir notvert mani, mēs neviena nevaram justies droša. Viņš zina, ka es darītu jebko, lai aizsargātu māti, tanti un māsu.” Deizija paskatījās uz Džeku; īpatnējās nokrāsas acis bālajā sejā tagad izcēlās īpaši iezīmīgi. “Vai tu vari aizsargāt visus? Ne vien Betu - arī Nātanu un zēnus.”

l^žcks brīdi vilcinājās, tad vaļsirdīgi sacīja:

“Kādu laiciņu. Pēc tam radīsies grūtības ar naudu. Bezgalīgi ilgi nebūs iespējams norīkot apsardzi.”

“Acīmredzot mēs tik ātri no nepatikšanām neizkļūsim, vienīgi tad, ja es varēšu skaidri identificēt vienu no trim vīriešiem fotogrāfijās, kas ir policijas rīcībā, vai policijai izdosies šo noziegumu atklāt un izrādīsies, ka tas ir pilnīgi cits cilvēks.”

Džeks, cieši raudzīdamies uz Deiziju, pamāja. Viņš gribētu, lai jaunā sieviete to tik skaidri nebūtu formulējusi, bet viņa bija ļoti gudra un tik daudz lasījusi, ka agri vai vēlu tik un tā to būtu sapratusi. Vērojot Deizijas sejas izteiksmi, Džeks gandrīz vai spēja lasīt domas, kas rosījās viņas prātā.

“Pagaidām par to neraizējies; mums pilnīgi pietiek problēmu, ar kurām jātiek galā šobrīd. Darīsim visu pēc kārtas. Tu sniegsi liecību, raksturosi visus trīs vīriešus, un tad redzēsim, kas notiks.”

“Nu labi, bet manu tuvinieku drošības labad es gribētu, lai viņi tagad kaut kur aizbrauc.” Deizija pagriezās

pret Evelīnu. “Kā būtu, ja jūs vienu nedēļu padzīvotu Smo-kijā? Tu, tante Džo un Beta ar visu ģimeni.”

“Es tevi nepametīšu, kad šeit notiek tādas lietas!” Evelīna uztraukta iesaucās.

“Man būs drošāk, ja jūs aizbrauksiet,” Deizija ar neapstrīdamu loģiku iebilda.

Evelīna vilcinājās, mocīdamās pretrunā starp veselo saprātu un mātes instinktīvo tieksmi aizsargāt savu bērnu.

“Pirmkārt,” Deizija turpināja, “vienu cilvēku apsargāt policijai būs daudz vieglāk nekā septiņus. Otrkārt, ja zināšu, ka tu esi drošībā, es jutīšos mierīga, varēšu skaidri domāt, un mazāka būs iespēja, ka kaut kur kļūdīšos.”

“Viņai taisnība,” Džeks teica, atbalstīdams Deizijas apgalvojumus. “Sakravājiet ceļasomas un dodieties no pilsētas projām, cik ātri vien varat. Es pagaidām varu norīkot dažus policistus jūsu apsardzē un palūgt, lai Hantsvilas policijas iecirknis liek apsargāt Bctas ģimeni.”

“Un kā tad būs ar kucēnu?” Evelīna paskatījās uz Midu, kas tikko bija sācis grauzt krēsla kāju. “Kas parūpēsies par viņu?”

Arī Deizija paraudzījās uz suņuku un strauji noliecās.

“Mid, nedrīkst!” viņa stingri sacīja, paņemdama kucēnu uz rokām. Varbūt viņš bija stingro toni uztvēris, tomēr tas nebija manāms, jo Mids jūsmīgi sveica viņam pievērsto uzmanību, izlocīdamies ar visu augumiņu, vēcinādams asti un laizīdams Deizijai rokas. “Acīmredzot es kādu laiku uz darbu neiešu, tāpēc varēšu pati par viņu parūpēties.”

“Ak Mids, jā?” Evelīna noteica tādā tonī, kas liecināja, ka viņa varbūt gan šaubās, tomēr atzinusi - vajadzēs uzticēt meitu Džeka gādībai.

Deizija ar degunu pabužināja kucēna spalvu, lai apslēptu asaras, kas piepeši saplūda acīs.

“To vārdu izdomāja Džeks. Nevarēja taču viņu saukt par Pūkaini.”

Džeks paspēra soli uz priekšu, pirms situācija bija kļuvusi pārāk emocionāla.

“Lēdijas, jums jāsāk posties. Es pagaidām piezvanīšu uz vienu otru vietu; misis Mainora, mājās jūs gaidīs divi mani policisti.”

“Augstā debess!” Evelīna teica, sniegdamās pēc klausules. “Būs labāk, ja es brīdināšu Džo.”

Pēc brīža viņa jau grasījās doties pa durvīm ārā. Džeks vēl piebilda:

“Piezvaniet Betai un pasakiet, lai sāk kravāties. Vai Nātans jau būs aizgājis uz darbu?”

“Nē, viņš strādā otrajā maiņā.”

“Labi. Es piezvanīšu uz Hantsvilu un tūlīt pat sarunāšu apsardzi. Ja Nātanam rodas grūtības, atprasoties no darba, pasakiet man, un es to nokārtošu.”

Evelīna, kāpdama lejā no lieveņa, pamāja. Piepeši viņa apstājās un pagriezās pret Džcku.

“Es gribu, lai jūs iegaumējat vienu lietu.”

“Ko tad?” Džeks, acis viegli piemiedzis, piesardzīgi ievaicājās.

“Es, tā teikt, varu būt ļoti laba sievasmāte. Taču es varētu kļūt vēl briesmīgāka ienaidniece, ja jūs pieļausiet, ka ar manu meitu kaut kas notiek.”

“Jā, kundze,” Džeks teica ar dziļu izpratni.

Deizija, pārsteigumā iepletusi acis, noraudzījās uz aizejošo māti.

“Viņa tev draudēja,” jaunā sieviete neticīgi ieminējās.

“Turklāt pamatīgi.”

“Hmm... un tas teiciens par sievasmāti...”

“Par to parunāsim vēlāk. Tagad posies!” Džeks ar plaukstu paberzēja rugājiem apaugušo vaigu. “Vai neiebildīsi, ja aizņemšos tavu skuvekli? Es negribu atstāt tevi un braukt mājās, lai noskūtos.”

Kamēr Džeks guļamistabā runāja pa telefonu, Deizija posās. Brīdi pa brīdim viņa pabāza galvu pa vannas-istabas durvīm, cenzdamās sadzirdēt, ko viņš saka, bet varēja uztvert tikai atsevišķus vārdus. Beidzot viņa pārstāja ieklausīties un veltīja uzmanību tikai tam, ko pati pašreiz darīja. Deizija raudzījās spogulī, un situācija viņai likās gluži nereāla. Viņa taču bija pavisam parasta bibliotekāre Deizija Mainora un visu mūžu nodzīvojusi šajā mazpilsētiņā. Ar tādiem cilvēkiem kā viņa parasti nemēdza notikt tik dīvainas lietas. Taču Deizija bija nolēmusi samedīt sev vīru, un tagad kāds bija sācis medīt viņu. īsta medību sezona.

Vannasistabā ienāca Džeks.

“Ar tavējiem viss ir nokārtots. Mani policisti pavadīs tavu māti un tanti līdz Retas mājām. Pāris stundu laikā viņiem visiem jau jābūt tik tālu, lai neviens nevarētu tikt klāt.”

“Labi.” Deizija paliecās mazliet tuvāk spogulim un uzlika lūpām spīdumu, tad atkāpās. “Tagad vannasista-ba ir tavā rīcībā. Skuveklis ir medikamentu skapītī.”

Džeks paskatījās uz Midu. Kucēns, protams, bija viņiem sekojis pa pēdām un tagad, apgūlies uz vēdera, zīžļāja Džeka kurpju saites. “Vai tev ir kāda kaste ar spraugām, kur viņu ielikt pa to laiku, kamēr būsim projām?”

“Nē, bet tas nav svarīgi.” Deizija noliecās, lai atņemtu Midam kurpju auklas. “Mēs viņu ņemsim līdzi,” Deizija teica un aizgāja ģērbties.

Tempis vēl kavējās mājās brokastodams, kā parasti iedzerdams svaigi spiestu apelsīnu sulu un piekozdams apaļmaizīti ar kausēto sieru. Parasti viņš no mājām mēdza iziet pusdeviņos, taču tagad pulkstenis rādīja jau bez piecpadsmit minūtēm deviņi, un viņš joprojām bija šeit. Patricija, viņu virēja un saimniecības vadītāja, jau bija izgājusi no virtuves, lai kārtotu guļamistabas un ķertos pie veļas mazgāšanas.

Dženifera neēda brokastis; viņa brokastoja ļoti reti, jo parasti viņai bija šķebinoša sajūta pakrūtē pēc iepriekšējās dienas dzeršanas. Šodien šķebīgo sajūtu bija izraisījis satraukums. Dženifera sēdēja klusēdama un malkoja kafiju, vēlēdamās, kaut varētu tai pieliet viskiju, taču neiedrošinājās to darīt. Ja viņa tagad pielietu kafijai mazliet viskija, tad pēc īsa brīža pielietu jau vairāk, un drīz vien viņa sāktu tasē liet tīru viskiju. Dženiferai trīcēja rokas, un viņa ciešāk aptvēra kafijas tasi, vēlēdamās, kaut tās pārstātu trīcēt, un lūgdama Dievu, kaut jel Tempis drīzāk aizietu, jo nezināja, cik ilgi viņa vēl spēs izturēt.

Tempis nerunāja ar Dženifcru, bet to viņš nedarīja gandrīz nekad. Viņi dzīvoja vienā mājā, taču būtībā

pilnīgi nošķirti viens no otra. Tempis vairs nekad pat neieminējās par sabiedriskajiem pasākumiem, kuros viņa varētu piedalīties kā mēra sieva; viņš nestāstīja Dženiferai neko - nedz to, uz kurieni dodas, nedz arī to, kad viņu var gaidīt mājās. Tempis sievai nemēdza stāstīt, kā aizvadījis dienu; viņš Dženiferai nestāstīja pat to, ka bija zvanījis dēls vai meita, lai gan viņa, spriežot pēe bērnu iztei-cieniem, zināja, ka viņi tēvam zvana regulāri. Dženifcra domāja, ka viņi droši vien Tcmplam zvana uz darbu, jo uz mājām bērni nezvanīja nekad.

Iespējams, ka bērni viņai jau ir zuduši uz visiem laikiem, Dženifcra nodomāja un norija nelabumu, kas kāpa augšup līdz ar sāpīgu apjautu. Viņas mazuļi... tagad bērni jau bija lieli, bet Dženifcra arvien vēl atcerējās tos laikus, kad viņi bija tikko piedzimuši, tik sīciņi un nevarīgi, kad viņa bērniem nozīmēja visu pasauli un viņi bija Džcniferas pasaule.

Bērni kaunējās no mātes. Viņi negribēja runāt par Dženiferu, negribēja atrasties viņas tuvumā. To bija panācis Tempis, taču ne bez pašas Džcniferas palīdzības. Viņa bija meklējusi glābiņu pudelē, nevis atzinusi patiesību, ka vīrs, kuru Dženifcra mīlēja, sievu nemīlēja, nekad nebija mīlējis un nekad arī nemīlēs. Templam Dženifcra bija tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai. Viņai vajadzēja ņemt bērnus un atstāt Tempļu, lai arī cik nejauka būtu laulības šķiršanas prāva - un tā izvērstos nejauka, Tempis to būtu pratis panākt, taču tad Dženifcra vismaz būtu saglabājusi pašlepnumu un bērni neraudzītos uz viņu ar nicinājumu.

Dženifcra ieskatījās pulkstenī. Piecas minūtes pāri deviņiem. Kāpēc viņš tik ilgi negāja projām?

Iezvanījās telefons, un Džcnifera satrūkās. Tempis piecēlās un atbildēja radiotelefona klausulē, paņemdams to līdzi darbistabā un cieši aizvērdams durvis.

Tātad viņš bija gaidījis zvanu.

Trīcošām rokām Dženifera paņēma kafijas tasi un, uzgājusi augšstāvā savā guļamistabā, aizslēdza durvis. Patricija jau bija saklājusi gultu un uzposusi vannasista-bu. Dženifera apsēdās uz gultas un skatījās uz telefonu. Ja viņa tagad pacels klausuli, Tempis sadzirdēs klikšķi; noklausoties vīra sarunas, viņa klausuli vienmēr pacēla vienlaikus ar viņu un mikrofonu aizklāja ar roku, lai līnijā nenonāktu neviens troksnītis.

Džcniferai smagi dauzījās sirds. Viņa pacēla klausuli un sāka spaidīt aparāta pogas, it kā zvanīdama kādam. Viņa pat nebija pielikusi klausuli pie auss, bet izdzirdēja, ka Tempis iebrēcas:

“Dženifera! Nolādēts, es taču runāju!”

“K-ko?” viņa stostījās, mazliet šļupstēdama. Varbūt vīrs nodomās, ka viņa sākusi dzert jau pirms brokastīm. “P-picdod. Es tikai g-gribēju...”

“Ej ratā! Liec nost klausuli!”

Dženifera sadzirdēja, ka līnijas otrā galā kāds dobji iesmejas, un no šiem smiekliem viņai sametās salti un pār muguru pārskrēja tirpas. Eltons Filipss.

“Piedod,” viņa vēlreiz sacīja, tad pielika plaukstu pie mikrofona un ātri noklikšķināja kontakta pogu, it kā būtu nolikusi klausuli.

“Stulbā kuce,” Tempis nomurmināja. “Neņem ļaunā.”

“Ak, nekas,” Filipss atteica un atkal iesmējās. “Tu

taču ar viņu neprecējies, cerēdams, ka viņai varētu būt smadzenes.”

“Vārds vietā. Ja es to būtu cerējis, tad smagi viltos, jo smadzeņu gan viņai nav.”

“Man sāk rasties aizdomas, ka viņa nav vienīgā, kam pietrūkst prāta gaišuma. Tu pats pēdējā laikā esi pieļāvis vairākas kļūdas.”

“Es zinu. Es ļoti atvainojos, mister Filips. Saikss visu nokārtos.”

“To mēs vēl redzēsim. Krievu meitenes rīt no rīta būs klāt, un es gribu, lai misters Saikss veltī visu uzmanību rūpēm par preci. Ja viņš līdz tam laikam nebūs nokārtojis problēmu ar to bibliotekāri, es būšu ļoti neapmierināts.”

Dženifcra pārāk vēlu atcerējās, ka telefona aparāta automātiskajā atbildētājā ir ierīkota arī “ienākošā zvana ieraksta” funkcija. Viņa cieši skatījās uz aparāta korpusu, mēģinādama noteikt, kura ir vajadzīgā poga. Tai acīmredzot jābūt līdzās citu funkciju pogām. ATSKAŅOT, IZDZĒST, PAUZE - te jau tā bija: ZVANA IERAKSTS. Džc-nifera nospieda sarkano podziņu un lūdza Dievu, kaut jel tāpēc neatskanētu kāds troksnis - pīkstiens vai klikšķis.

“Viņš notvers to sievieti, kad viņa iznāks no bibliotēkas, lai ietu ieturēt lenču, vai arī tad, kad pēcpusdienā no darba dosies mājās. Viņa gluži vienkārši nozudīs. Ja Saikss personiski uzņemas kaut ko nokārtot, vienmēr viss iziet gludi.”

“Tiešām? Kāpēc tad Mičela līķi tik ātri atrada?”

“To neaizvāca Saikss. Viņš bija palicis pie kluba, lai

noskaidrotu, kas viņus autostāvvietā ievērojis. Līķi vāca projām tie divi pārējie.”

“Tā bija mistera Saiksa kļūda.”

“Jā.”

“Tad šī viņam ir pēdējā iespēja. Arī tev.”

Filipss piepeši nolika klausuli, un Džcnifera arī gandrīz vai izdarīja to pašu. Tomēr viņa laikus attapās un gaidīja dažas bezgala garas sekundes. Kāpēc Tempis neliek nost klausuli? Viņa sēdēja, pirkstu pie kontakta pogas turēdama. Vai Tempis nogaidīja tāpēc, ka gribēja sadzirdēt nodevīgo klikšķi? Pār muguru ritēja aukstas sviedru lāses.

Beidzot atskanēja klikšķis, kas liecināja, ka Tempis nolicis klausuli, un Dženifera arī tajā pašā mirklī nolika klausuli uz kontaktdakšas. Viņa metās pie guļamistabas durvīm, atslēdza tās, tad ieskrēja vannasistabā un no tūbiņas ātri izspieda zobu pastu uz zobu birstes, atgrieza krānu un drudžaini sāka tīrīt zobus. Tempis taču nekad nemēdza nākt viņas guļamistabā - nebija iemesla tā uztraukties...

Vannasistabas durvis atvērās, un Tempis teica: “Kas ellē...”

Dženifera palēcās un iekliedzās, piespļaudama visu izlietni ar zobu pastu. Viņa tā drebēja, ka zaudēja līdzsvaru un pakāpās pāris soļu atpakaļ, uzgrūzdamās tualetes podam un gandrīz pakrizdama, taču pamanījās pieķerties pie boilera un noturējās, tad apsēdās uz poda vāka.

Tempis skatījās uz sievu ar riebumu.

“Dieva dēļ, tu pat brokastis neesi paēdusi un jau dzer.”

Ar trīcošu roku Dženifera noslaucīja zobu pastu no mutes un neteica neko. Lai Tempis domā, ka viņa ir piedzērusies; tā bija drošāk.

“Kam tu gribēji zvanīt?”

Viņa norādīja uz saviem matiem, ar zobu birsti tos nejauši notraipīdama.

“Man jāaiziet pie friziera.”

“Tu man te netaisi jociņus! Nākamreiz pārliecinies, ka es nerunāju, un tikai tad cel klausuli un sāc spaidīt pogas.” Tempis nenogaidīja atbildi; viņš vienkārši pagriezās un izgāja no vannasistabas. Dženifera atbalstīja galvu pret izlietni, dziļi elpojot un cenšoties apturēt sirds mežonīgo dauzīšanos. Mazliet nomierinājusies, viņa piecēlās, nomazgāja seju, izskaloja muti un iztīrīja ar sūkli zobu pastu no matiem.

Dženifera nebija izslēgusi automātiskā atbildētāja ieraksta funkciju. Viņa devās atpakaļ guļamistabā; Tempis bija atstājis durvis vaļā, tāpēc Dženifera tās atkal aizvēra, tad steidzās pie aparāta un izslēdza ierakstīšanu.

Viņa izņēma no aparāta nelielo, zeltaino lenti. Taču ko lai ar to iesāk? Kam lai to aiznes? Tempis mēdza teikt, ka jaunais policijas šefs Ruso esot viens no “viņa zēniem”; tas nozīmēja, ka Ruso ir Templam pilnīgi padevīgs. Tempis bija priecājies, kad vecais šefs Bīsons bija aizgājis pensijā, jo Bīsons policijā strādāja jau ļoti sen un pārāk daudz kur bija bāzis degunu, zinājis pārāk daudz. Tomēr nebija teikts, ka Ruso ir tik akls, kā domāja Tempis, taču Dženifera uzskatīja, ka šis nav īstais brīdis, lai to pārbaudītu. Tagad bija pārāk svarīgi visu izdarīt pareizi.

Dženifera palika guļamistabā vēl pusstundu, tad nokāpa lejā palūkoties, vai Tempis aizbraucis. Darbistabā viņa nebija, tāpēc Dženifera paskatījās garāžā. Tempļa automašīnas tur nebija.

Beidzot! Apsēdusies pie galda, Dženifera telefonu grāmatā atrada bibliotēkas numuru un ātri to uzgrieza.

“Hilsboro bibliotēka.”

Dženifera dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

“Lūdzu, vai varētu runāt ar Deiziju Mainoru? Te Dženifera Noulena.”

“Diemžēl Deizija šodien nestrādā. Te Kendra Ou-ensa, kā varu jums palīdzēt?”

Dievs augstais - ko nu?

“Vai viņa ir mājās? Varbūt varu piezvanīt uz turieni?”

“Es gan nezinu. Viņas māte teica, ka Deizijai sāpot zobs, tāpēc viņa droši vien būs aizgājusi pie zobārsta.”

“Vai jūs zināt, kuru zobārstu viņa mēdz apmeklēt?” Dženifera juta, ka sāk zaudēt savaldīšanos. Viņai ļoti vajadzēja iedzert. Nē, šobrīd viņai viskijs nebija vajadzīgs; Dženiferai vajadzēja saglabāt skaidru galvu un domāt.

“Nezinu vis.”

“Sasodīts, tas ir svarīgi! Padomājiet labi! Man nekavējoties jārunā ar viņu; kāds viņu grasās nogalināt.”

“Kā, lūdzu? Kundze! Ko jūs teicāt?”

“Jūs dzirdējāt!” Dženifera tik cieši satvēra telefona klausuli, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. “Jums viņa jāsameklē! Es noklausījos, ka mans vīrs pa telefonu runāja ar kādu vīrieti - Saiksu - un tas grasās Deiziju nogalināt, ja vien man viņu neizdosies brīdināt.”

“Varbūt jums labāk vajadzētu zvanīt policijai...” Dženifera ar troksni nometa klausuli un paslēpa seju rokās. Ko tagad? Zobārsti. Cik zobārstu varētu būt pilsētā? Hilsboro nebija daudz zobārstu, bet - ja nu Dci-zija devusies uz Fortspeinu? Vai, teiksim, uz Skotsboro?

Nē, pag! Jāpiezvana Deizijas mātei un jānoskaidro, kuru zobārstu viņa mēdz apmeklēt.

Dženifera sameklēja telefona numuru, bet neviens neatsaucās, lai gan viņa gaidīja ilgi.

Dženifera izšķirstīja “Dzeltenās lapas”, atrada šķirkli Zobārsti—Zobārstniccība un sāka apzvanīt visus. Tagad vairs nedrīkstēja atkāpties. Dženifera dzīvē tik bieži bija kļūdījusies, šoreiz to nedrīkstēja pieļaut.

21

Suņi netiek ielaisti dienesta telpās, ja vien tie nav dienesta suni,” braucot uz Hantsvilu, Džeks sacīja jau piekto reizi.

Deizija pāri plecam palūkojās uz Midu, kas aizmugurējā sēdeklī bija aizmidzis uz savas sedziņas.

“Mids tiks ielaists, ja viņiem vajadzīga mana liecība par to, kas notika stāvvietā.”

Džeks bija nemitīgi izteicis iebildumus - gan tad, kad Deizija lika viņa mašīnā kucēna traukus, barības un ūdens krājumu, gan tad, kad viņa Mida kakla siksnai piestiprināja saiti, gan arī tad, kad viņa izklāja uz aizmugurējā sēdekļa segu un novietoja uz tās Midu līdz ar viņa mīksto pīlīti un gumijas rotaļlietu košļāšanai. Viņš bija iebildis līdz brīdim, kad Deizija apsēdās pasažiera vietā

un aplika drošības jostu. Pēc tam Džeks, nc vārda neteikdams, sēdās pie stūres.

Deizija vairs negrasījās apspriest jautājumu par Mi-du. Tas, kurš bija gatavs nogalināt cilvēku, nevilcinādamies varētu nogalināt arī suni; Mids tagad bija viņas aizbildniecībā, un Deizija nedomāja atstāt viņu mājās vienu -bezpalīdzīgu un neaizsargātu.

“Es domāju par to vakaru,” Deizija teica, brauciena laikā izklaidīgi vērodama kalnus. “Es redzēju to vīriešu sejas, kad viņi iznāca no kluba, jo viņus apspīdēja gaisma no neona caurulītēm. Divi vīrieši gāja katrs savā pusē Mičelam. Trešais gaidīja autostāvvietā. Tad piebrauca kāda mašīna, un lukturu gaismā viņi īsu brīdi bija labi saskatāmi, jo visi trīs palūkojās uz to mašīnu. Es nevienu no tiem trim nepazinu, bet varētu viņus raksturot.”

“Vienkārši mēģini visu atcerēties pēc iespējas sīki.” Džeks saņēma Deizijas roku. “Viss būs kārtībā.”

“Es zinu.” Deizijai izdevās pasmaidīt. “Tu taču to apsolīji mātei.”

Pusdeviņos viņi piebrauca pie ēkas, kurā atradās Medisonas apgabala šerifa izmeklēšanas un patrulēšanas birojs. Tas bija divstāvu nams, kas celts sešdesmitajos gados, ar dzeltenu ķieģeļu pamatni un rupja cementa apmetumu klātām sienām, ar augstiem un šauriem logiem. Izkārtne pie ieejas vēstīja - Tieslietu zinību ēka. Te atradās arī tieslietu zinību un sabiedrības drošības departamenti.

“Ahā,” Deizija teica. “Man vajadzēja zināt, ka tas atrodas te.”

“Kāpēc?” Džeks šķita apmulsis.

Viņa pagriezās un norādīja ar roku.

“Tāpēc, ka tu nupat pabrauci garām “Krispy Kre-me” virtuļu veikaliņam.”

“Esi tik laipna,” Džeks atbildēja, “un pie šerifa to nepiemini.”

Džeks ielika mobilo telefonu kabatā, tad savāca Mi-da piederumus, bet Deizija izcēla kucēnu no mašīnas un aiznesa līdz nelielam zālainam laukumiņam. Suns paklausīgi pietupās, Deizija viņu uzslavēja, un kucēns sāka lēkāt ap viņas kājām, it kā zinādams, ka bijis labs zēns. Taču saite Midam nepatika, un viņš to satvēra zobos. Ik pēc dažiem soļiem kucēns apstājās un rēja uz saiti. Beigu beigās Deizija kucēnu paņēma rokās un piekļāva pie pleca kā bērnu. Mids apmierināts nolaizīja viņas zodu.

Tiklīdz viņi bija pārkāpuši pār ēkas slieksni, kāda policijas darbiniece aizrādīja:

“Suni jūs nedrīkstat nest iekšā.”

Deizija nekavējoties izgāja ārā un gaidīja tur. Lai gan Džeks bija pārliecināts, ka neviens viņiem nav sekojis, tomēr viņš negribēja Deiziju atstāt ārā vienu, tāpēc teica darbiniecei:

“Piezvaniet, lūdzu, detektīvam Morisonam un pasakiet, ka ieradies šefs Ruso ar liecinieci,” - un tūlīt izgāja ārā, lai pagaidītu kopā ar Deiziju.

Ārā bija svelmaini karsts, un gaiss bija tik mitrs, ka šķita biezs un smags. Tomēr Deizija pavērsa seju pret sauli, it kā viņa vēlētos vairāk gaismas. Abi gaidīja, nerunādami ne vārda, līdz no ēkas iznāca detektīvs Morisons ar savādu izteiksmi tumšajā sejā.

“Sesneta teica, ka jums esot līdzi suns...” Ieraudzījis

kucēnu, viņš apklusa un sāka smaidīt. “Tas jau nav suns. Tas ir pūku kamoliņš.”

Džeks sniedza roku.

“Ts esmu Džeks Ruso, Hilsboro policijas priekšnieks. Tā ir Deizija Mainora, lieciniece, par kuru es stāstīju. Viņa bez pūku kamoliņa nekust nekur.”

Morisons paspieda Džeka roku, pakasīja pakausi un sacīja:

“Es tūlīt atgriezīšos.” Pēc piecām minūtēm viņš bija izbrīvējis ceļu un veda Džeku, Deiziju un Midu uz savu kabinetu.

Mids izturējās tik jauki kā eņģelis - viņš sēdēja Dei-zijai klēpī, kamēr viņa mierīgi izstāstīja detektīvam, ko redzējusi sestdienas vakarā. Jā, viņa bija pārliecināta, ka vīrietis, kas tovakar gājis starp diviem pārējiem, ir tas pats, kas iepriekšējā sestdienas vakarā aicinājis viņu dejot un nosaucis savu vārdu - Mičels; jā, Deizija bija pārliecināta, ka laikraksta fotogrāfijā redzamais vīrietis ir viņš. Cik vien labi varēdama, Deizija aprakstīja viņa apģērbu -džinsi, zābaki un gaišs Rietumu stila krekls. Detektīvs Morisons klusēdams pasniedza Džekam fotogrāfijas, kas bija izdarītas līķa atrašanas vietā. Vīrieša apģērbs bija notraipīts ar zemi, taču tas bija tieši tāds, kā stāstīja Deizija. Tas nozīmēja, ka Mičels nav pārģērbies kopš tā brīža, kad Deizija viņu bija redzējusi Bufalo kluba automašīnu stāvvietā, un tas savukārt vairoja varbūtību, ka viņš nogalināts tieši tajā vakarā.

“Vai gribi paskatīties?” Džeks jautāja Deizijai.

Viņa papurināja galvu, un Džeks atdeva fotogrāfijas detektīvam Morisonam.

Iezvanījās Džeka mobilais telefons. Viņš izņēma to no kabatas, paskatījās uz numuru, kas bija redzams lodziņā, un sacīja:

“Zvana no biroja. Es iziešu no kabineta.”

Džeks izgāja gaitenī un tikai tad nospieda pogu “Runāt”.

“Ruso klausās.”

“Šef, te Mārvins.” Tonijs Mārvins bija pirmās maiņas dežurējošais policists. Viņš runāja satraukti, it kā nebūtu drošs, vai vajadzējis zvanīt šefam. “Tikko no bibliotēkas man zvanīja Kendra Ouensa. Viņai esot zvanījusi mēra sieva Dženifera Noulena un gribējusi runāt ar mis Mainoru, bet, kad Kendra pateikusi, ka viņas bibliotēkā nav, misis Noulena sākusi briesmīgi uztraukties. Viņa pavēstījusi, ka mis Mainoras dzīvība esot briesmās, ka viņa noklausījusies mēra telefona sarunu ar kādu vīrieti Saiksu. Kā teica misis Ouensa, misis Noulena bijusi pārliecināta, ka viņi nodomājuši nogalināt mis Mainoru. Tā kā jūs šorīt norīkojāt apsardzi mis Mainoras mātei un tantei, man likās, ka jums tas jāzina.”

Džekam matiņi uz skausta sacēlās stāvus.

“Tu izdarīji pilnīgi pareizi, Tonij. Šķiet, mērs ir nepatikšanās līdz matu galiem. Norīko, lai aizved uz iecirkni misis Noulenu, un palūdz viņu sniegt liecību.” Džeks brīdi klusēja un domāja. “Paturi viņu iecirknī. Ieved kādā nopratināšanas telpā, lai viņa tur pasēž.”

“Vai misis Noulenu, šef?”

“Iespējams, ka arī viņas dzīvība ir briesmās.”

“Tātad jūs nedomājat, ka misis Noulena tikai pārāk agri ķērusies pie pudeles?”

“Tas jau būtu pats labākais variants. Aizsūti pilnvaroto uz Nonicini mājām pēc iespējas ātrāk.”

“Klausos, ser,” teica seržants. “A, un ko jūs man iesakāt darīt, kad par to uzzinās mērs?” Tonijs teica “kad uzzinās”, nevis “ja uzzinās”, - mazpilsētā nemaz nebija iespējams to neuzzināt.

“Atvairi viņu. Neklausies viņā. Lai viņš domā, ka sieva ir piedzērusies un ka tu netici nevienam viņas vārdam. Es pats negribu viņam rādīties acīs, kamēr misis Noulena nav liecinājusi.”

“Labs ir, šef.”

“Un neziņo itin neko pa radio; sazinies ar citiem tikai telefoniski. Tā mēs iegūsim mazliet vairāk laika.”

Džeks beidza sarunu un piezvanīja Todam.

“Dženiferas Noulcnas liecība mums sniegs pamatojumu saņemt tiesas atļauju par tiem telefona sarunu ierakstiem, tātad tagad mēs tos varēsim dabūt likumīgā kārtā, ja vien neesat tos vēl sagādājis. Viņa nosauca arī vārdu - Saikss.”

“Vienmēr ir patīkami to darīt likumīgā kārtā,” Tods sausi noteica.

“Iepriekš man bija tikai tāda nejauka izjūta un gribējās noskaidrot, kas notiek. Tagad ir pilnīgi citādi.” Tagad Džeks zināja, ka šī lieta saistīta ar noziegumu, tāpēc visu vajadzēja darīt stingri pēc likumiem. Viņam nebija iebildumu apiet likumus - vai pat tos pārkāpt -, ja tas tika darīts personiski, bet nu šī vairs nebija tikai personiska lieta. Džeks negribēja, lai tiesa noraida pierādījumus tikai tāpēc, ka tic nav iegūti atbilstoši noteikumiem.

“Paskatīšos, ko varu atrast par Saiksu. Ja viņš ir kaut

vai saņēmis soda talonu par ātruma pārsniegšanu, es viņu atradīšu.”

Džeks atgriezās detektīva kabinetā un pastāstīja viņam, ko uzzinājis. Detektīvs Morisons ar kreiso roku ātri pierakstīja bloknotā Džcka teikto; viņš, tāpat kā visi kreiļi, roku rakstot turēja pavisam īpatnēji.

“Ja jūsu mērs ir saistīts ar Gadu Mičelu, tad viņš draugu izvēlē nav īpaši uzmanīgs. Mičcls nāk no īstām padibenēm; mums viņš reģistrēts par ielaušanos, pretošanos policijai, narkotisku vielu glabāšanu, izvarošanas mēģinājumu, zādzībām un laupīšanu. Pagājušajā gadā mēs viņu apcietinājām par izvarošanas mēģinājumu satikšanās laikā, bet prokurors nevarēja vainu pierādīt. Mi-čels nekad ilgi nav bijis apcietinājumā - sešus mēnešus, varbūt gadu.”

“Narkotiku glabāšana,” Džeks sacīja. “Kas tad pie viņa atrasts?”

Morisons ieskatījās failā.

“Lielākoties marihuāna. Nedaudz kokaīna. Rohip-nols, klonazcpams, GHB.”

“Tātad īpaši tādas vielas, kas tiek izmantotas, lai sievieti satikšanās laikā apreibinātu un pēc tam izvarotu.” “Kāds sakars ar to varētu būt mēram Noulenam?” Deizija jautāja. “Mērs nebija starp tiem trim vīriešiem, kurus es redzēju kopā ar Mičelu, bet man šķiet, ka viņam jābūt iesaistītam šajā lietā.”

“Tomēr viens no viņiem acīmredzot bijis Saikss, un tieši Saikss kopā ar mēru ir iesaistīts kādā netīrā lietā.” “Tas šķiet ļoti loģisks skaidrojums,” Morisons pieceldamies sacīja. “Mis Mainora, jūs teicāt, ka redzējāt

viņus īsu bridi, tomēr pavisam skaidri. Zinu, ka tas neies ātri, bet es gribētu, lai jūs apskatāt fotouzņēmumus no mūsu arhīva un padomājat, vai varat kādu pazīt. Neizsakiet minējumus, bet esiet pārliecināta; ja nebūsiet droša par saviem vārdiem, aizstāvis panāks, ka vainu nav iespējams pierādīt.”

Mids visu laiku bija rātni sēdējis Deizijai klēpī, taču, kad viņa piecēlās, lai dotos līdzi detektīvam Morisonam, viņš nolēma, ka būtu laiks uzsākt izpēti, un sāka neprātīgi locīties, cenzdamies tikt zemē. Deizija kucēnu nolika uz grīdas, un viņš tūlīt pat metās pie detektīva kurpēm. “Žigli - kur ir viņa pīlīte?” Deizija iesaucās, pūlēdamās glābt Morisona kurpju auklas, kas neizdevās tik viegli, kā viņai sākumā bija licies, jo detektīvs Morisons sāka smieties un šļūkāt ar kājām, ierosinādams Midam prieka lēkmi par jauno rotaļu.

“Te būs.” Džeks izvilka pīlīti no pārējām kucēna mantām, ko bija paņēmis līdzi, un meta to pāri telpai. Ieraudzījis jaunu mērķi, turklāt tādu, kas acīmredzot gribēja izbēgt no viņa tvēriena, Mids pameta Morisona kurpes un lēkšiem metās pakaļ pīlītei. Notvēris bēgli, kucēns to kārtīgi sapurināja, tad pārmeta pār galvu un atkal lēca tai virsū.

“Piedodiet,” Deizija atvainojās. “Es tikai vakar viņu iegādājos, un viņš ir sešas nedēļas vecs, tāpēc kucēnu nedrīkstēja atstāt vienu, īpaši jau tāpēc, ka tas, kurš mēģina dabūt rokā mani, varētu nodarīt pāri Midam, ja mani neatrastu mājās.”

“Jā, kundze, daži cilvēki ir nekrietni,” detektīvs piekrita. “Labāk, ja viņš ir drošībā. Ziniet ko - tā kā jums te

ir kucēns, es atnesīšu fotouzņēmumus šurp, lai jūs tos varat apskatīt tepat. Kucēns tik ļoti nesatrauksies, ja viņam nevajadzēs sastapt daudz nepazīstamu cilvēku.”

“Tā tiesām ir laba doma,” Džeks teica, paķerdams pīlīti, pirms Mids to bija dabūjis rokā, un atkal meta rotaļlietu pāri telpai. Melnajām acīm mirdzot, Mids lēkšus dzinās pēc pīlītes, tad atvilka to atpakaļ pie Džeka un nometa viņam pie kājām.

“Nu skat, tikai,” Morisons apbrīnā sacīja. “Viņš gan to veikli dabūja rokā, vai ne?”

Džeks arvien vēl mētāja pīlīti, kad detektīvs atgriezās, nesdams veselu kaudzi papīra lokšņu, uz kurām bija salīmēti fotouzņēmumi. Mids, aizrāvies ar rotaļu, nelikās zinis par Morisonu.

Deizija apsēdās pie galda, uz kura detektīvs bija nolicis uzņēmumu kaudzi, un tikai tagad saprata, cik grūts ir šis uzdevums. Te nebija piecdesmit vai pārsimt fotogrāfiju. Te droši vien bija vairāki tūkstoši fotouzņēmumu, un likās, ka fotogrāfs bijis īpaši neprasmīgs, jo daudzos uzņēmumos redzamo cilvēku poza un sejas izteiksme šķita gluži vai izkropļota.

Deizija aizvēra acis un iztēlojās trīs redzētos vīriešus, tad domās izvēlējās pašu iezīmīgāko seju - šauru un garu, ar uzacu lokiem, kas bija izvirzīti uz āru. Viņa atcerējās, ka tovakar šim vīrietim bija gari, gaiši, netīri mati un gara vaigubārda un viņš izskatījās ārkārtīgi nepatīkams. Matu krāsu un garumu bija iespējams mainīt, Deizija tagad to lieliski zināja, tāpēc viņa šo iezīmi neņēma vērā, bet koncentrējās lielākoties uz sejas formu. Turklāt tās fotogrāfijas, kurās nebija redzami baltie vīrieši,

varēja nepētīt. Deizija itin drīz iemanījās ātri pārskatīt fotogrāfijas; virta sāka veikli šķirstīt loksnes, reizi pa reizei apstādamās, lai papētīta kādu seju sīkāk, un tad atkal turpinādama darbu.

Pēc piecpadsmit minūtēm Mids apgūlās Deizijai uz kājām, lai nosnaustos. Deizija paraudzījās uz kucēnu, un Džeks izmantoja izdevību, apvaicādamies:

“Vai vēlies padzerties? Varbūt kafiju? Limonādi?” “Kafiju es neieteiktu,” sacīja Morisons.

Deizija papurināja galvu.

“Es jūtos labi.”

“Tad es jūs te atstāšu,” Morisons teica. “Man jāparunā pa telefonu, tāpēc es aiziešu uz kādu citu kabinetu un atgriezīšos, kad būšu beidzis.”

Minūtes ritēja, un dzirdama bija tikai lapu klusā švīkstēšana, kad Deizija tās pāršķīra. Mids beigu beigās pamodās, un Džeks viņu izveda ārā. Kad viņš atgriezās, kucēns pie saites lēkāja tik jūsmīgi, it kā būtu paveicis kaut ko tiešām brīnišķīgu, bet Džeks sacīja:

“Laiks ieturēt lenču. Tev vajadzīga atelpa.”

“Man negribas ēst,” Deizija izklaidīgā tonī noteica. “Man gan gribas.”

Deizija uzjautrināta paskatījās uz viņu.

“Brokastīs tu ēdi četras reizes vairāk par mani.” “Tieši tāpēc tev tagad jāēd. Ja ēst gribas man, tad noteikti arī tev.”

“Vēl brītiņu pagaidi.” Deizija atkal pievērsās fotogrāfijām, tad pāris reižu samirkšķināja acis un, pielikusi pirkstu pie kāda uzņēmuma, pārliecināta teica: “Šis ir viens no tiem vīriešiem.”

Fotogrāfijā šā vīrieša mati bija īsāki, nekā Deizija atcerējās redzējusi, tomēr sapinkātā vaigubārda bija tikpat gara, un mati bija tādā pašā netīri gaišā krāsā; arī neandertālietim līdzīgie uzacu loki bija tādi paši.

Džeks ātri apskatīja fotogrāfiju un pateica: “Es pasaukšu Morisonu,” - tad nozuda aiz durvīm.

Deizija nopūtās un viegli izberzēja acis. Viens bija atrasts, divi vēl jāmeklē. Ar abiem pārējiem tik viegli laikam neies, jo šis bija pats iezīmīgākais.

Morisons atgriezās ļoti ātri un apskatīja Deizijas norādīto fotogrāfiju.

“Džordžs Lcmonss, Rādijs. Es šo zelli pazīstu. Mums viņš reģistrēts par ielaušanos, vardarbīgiem uzbrukumiem, laupīšanu, vandālismu. Arī šis nāk no padibenēm. Parasti viņš darbojas pārī ar... ak, sasodīts, kāds bija viņa vārds?” Morisons izgāja no kabineta, un bija dzirdams, ka viņš gaitenī iesaucas: “Ei, Bcndžo, vai tu atceries Badiju Lcmonsu? Mēs viņu saņēmām ciet pagājušajā gadā par tās vecās kundzes mājas izpostīšanu. Kā sauca to otru nelieti?”

“Kelvins... šķiet, Kclvins.”

“Jā, tiesa.” Morisons atgriezās kabinetā, murminādams: “Kelvins, Kelvins.” Viņš apsēdās pie datora un ievadīja šo uzvārdu. “Te jau viņš ir. Dvaits Kelvins. Vai šis ir viens no abiem pārējiem?”

Deizija piegāja pie datora un paskatījās attēlā, kas bija redzams uz ekrāna.

“Jā,” viņa sacīja, vērīgi aplūkojusi sīko, tumšmataino vīrieti ar lielu degunu.

“Vai esat pārliecināta?”

“Pilnīgi. Tomēr šajās fotogrāfijās cs vēl neesmu pamanījusi nevienu, kas līdzinātos trešajam vīrietim.”

“Būtu labi, ja mēs zinātu Saiksa vārdu, bet tagad varam noķert abus šos putniņus, un man šķiet, ka viņi sāks dziedāt. Badijs un Dvaits nav no tiem, kas grib uzņemties vainu, glābjot ādu kādam citam. Mis Mainora, kur jūs līdz tam laikam uzturēsieties?”

“Mājās,” Deizija atbildēja, bet Džeks papurināja galvu.

“Kamēr šī lieta nebūs skaidra, cs viņu iekārtošu viesnīcā un nevienam - pat tev, Morison, - neteikšu, kur viņa ir. Ja vēlies ar viņu aprunāties, piezvani uz manu mobilo telefonu, jo tā būs vienīgā iespēja sazināties.”

22

Kur tad tu domā mani paslēpt? Deizija jautaja,kad abi bija iesēdušies mašīnā. “Man ir arī kucēns, tu taču to atceries?”

“It kā es to varētu aizmirst,” Džeks nomurmināja. “Man nemaz nepatīk tevi kaut kur slēpt, bet šobrīd tas ir vienīgais saprātīgais risinājums. Dažos moteļos pieņem arī mājdzīvniekus; es piezvanīšu vietējam uzziņu dienestam un kādu sameklēšu.”

“Es neesmu paņēmusi līdzi neko no drēbēm,” Dei-zija ieteicās. “Man nav arī nevienas grāmatas.”

“Aizsūtīšu kādu uz tavām mājām paņemt to, kas tev nepieciešams.”

Dcizija mazliet padomāja.

“Aizsūti Todu. Viņš zinās, ko paņemt.”

“Es jau tev teicu, Tods nav gejs.”

“Tas nav svarīgi. Viņš zina, kuri apģērba gabali saderas kopā un kurus kosmētikas piederumus man vajag.”

“Eva Feja...”

“Tods.”*'

“Nu labi,” Džeks klusi noteica. “Aizsūtīšu Todu.”

Galu galā Džckam nemaz nevajadzēja zvanīt uzziņu dienestam, lai atrastu moteli, kurā pieņem arī mājdzīvniekus; gadījās, ka viņi brauca garām netālu no autostrādes uzbūvētam, jaunam motelim, iegriezās tajā apjautāties, un izrādījās, ka divas istabas paredzētas cilvēkiem, kuri ceļo kopā ar mājdzīvniekiem. Šobrīd abas istabas bija brīvas, tāpēc Džeks izvēlējās to, kuras logi bija pavērsti uz mājas sētaspusi. Deiziju viņš pierakstīja ar izdomātu vārdu - tagad viņu sauca Džūlija Petrika, Džeks pavēstīja, kad atgriezās mašīnā, un apbrauca ēkai apkārt, kur atradās ieeja noīrētajā istabā.

Džeks atslēdza durvis un ienesa iekšā Mida mantas, bet Deizija ļāva kucēnam izpētīt zālaino laukumiņu mājas priekšā un padzenat tauriņu. Mids bija vēl pārāk mazs, lai spētu ilgi turpināt tauriņa medības; jau pēc dažām minūtēm viņš noplakšķēja uz vēderiņa, lai atpūstos. Ārā valdīja tik svelmains karstums, ka nevarēja ļaut kucēnam rotaļāties spilgtajā saulē, kur nebija paēnas. Deizija ienesa Midu iekšā brīnišķi vēsajā istabā un iedeva viņam padzerties ūdeni, un kucēns pārguris noslīga uz savas sedziņas.

“E,s atgriezīšos vakarā un atvedīšu tavas mantas,” Džeks teica. “Pagaidām nevaru pateikt, cikos atbraukšu, bet vispirms es noteikti piezvanīšu. Never vaļā durvis nevienam, tikai man!”

“Labi.” Deizija apsēdās uz milzīgās gultas. Viņa nelūdza Džeku palikt, lai gan gribējās to darīt. Viņa apjauta, ka visu dienu kopš paša rīta paļāvusies uz Džeku, tā teikt, balstījusies uz viņa stiprā pleca, ļaujot viņam visu nokārtot. Protams, slepkavība tiešām ietilpa viņa profesijas jomā; Džeks skaidri zināja, kā rīkoties.

Deizijai gribējās pajautāt, cik ilgi viņai te vajadzēs palikt, bet tā jautāt būtu muļķīgi - Džeks to nemaz šobrīd nezināja. Varēja gadīties, ka Morisons nekavējoties sameklē Lcmonsu un Kelvinu, bet varēja arī būt, ka viņi no pilsētas ir aizbraukuši. Varbūt viņiem izdosies atrast Saiksu, bet varēja būt, ka tas neizdodas. Dženiferas Nou-lenas liecība varētu būt ticama, taču pilsētā visi zināja, ka viņa ir alkoholiķe; ja Dženifera šorīt ir dzērusi, tad viņas liecība varētu kļūt apšaubāma. Pagaidām skaidrs nebija nekas.

Džeka atbalsts bija tik stiprs kā klints. Deizija zināja, ka būtu tikusi galā arī viena, taču tik jauki bija atļaut, lai viņš izdomā rīcības plānu, just, ka viņš rūpējas par viņas ģimeni un pat nodarbojas ar Midu, kamēr viņa izskatīja policijas arhīva fotouzņēmumu kaudzi.

Džeks apsēdās Deizijai līdzās un aplika viņai roku ap vidu, pievilkdams cieši klāt.

“Vai jūties labi?”

“Es vēl arvien esmu mazliet apjukusi,” Deizija atzinās. “Tas šķiet tik... nereāli. Es redzēju, ka mirst cilvēks, un tobrīd to pat nesapratu.”

“Tev neienāca prātā, ka redzi slepkavību. Ja vien neatskan šāviens vai nenotiek kautiņš, vairākums cilvēku to neievēro. Viņiem šādās lietās nav pieredzes.” Džeks, satvēris Deiziju aiz zoda, viegli pacēla uz augšu viņas seju un noskūpstīja jauno sievieti. “Es priecājos, ka tev šādas lietas ir svešas,” viņš čukstēja.

Kamēr Džeks Deiziju nebija noskūpstījis, viņa pat nenojauta, cik ļoti alkusi pēc viņa, ilgojusies pēc viņa pieskārieniem un skūpstu garšas, pēc vīrieša auguma spēcīgā aromāta. Deizija apvija rokas Džckam ap kaklu un čukstēja:

“Neej vēl projām!”

“Man jāiet,” Džeks teica, tomēr necēlās augšā. Viņš vēl ciešāk aptvēra Deiziju ap vidukli, bet ar otru roku sāka glāstīt viņas krūtis, pogādams vaļā blūzi. Deizija aizvēra acis, izjūtot atraisāmies jau pazīstamo, svētlaimīgo izjūtu, ko dienas pārdzīvojumi darīja vēl jo spēcīgāku. Vismaz šajā brīdī, kad Džeks viņu glāstīja, Deizija varēja aizmirsties un nomierināties.

Viņa izvilka Džckam no biksēm T krekla malu un piekļāva plaukstas viņa kailajai ādai, sajūtot stingros muguras muskuļus.

“Nu labi, tu mani pierunāji,” Džeks sacīja, pāri galvai novilkdams kreklu un pieceldamies, lai attaisītu jostas sprādzi. Ar dažām straujām kustībām viņš bija norāvis džinsus, apakšveļu, kurpes un zeķes un, nometis visu uz grīdas, ievēlās platajā gultā, paraudams Deiziju līdzi. Viņas sandales nokrita uz paklāja. Džeks ātri atbrīvoja Deiziju no blūzes un krūštura, aizsviezdams šos apģērba gabalus pāri visai istabai uz skapja pusi.

Džeks skūpstīja Deizijas vēderu, atvilkdams vaļā rāvējslēdzēju viņas džinsu svārkiem un tos novilkdams, tad ar muti piekļāvās viņas krūtīm un skūpstīja krūšu galiņus, līdz tie kļuva cieti un koši sārti, tik apaļi kā aveņu ogas. Deizijai reiba galva, bet viņa kāroja vēl un vēl. Alkas pēc Džeka Deizijai nerimās, viņa nespēja pretoties dziņai pieskarties Džckam, glāstīt viņu, jo ikviens pieskāriens radīja vēl spēcīgāku tieksmi.

“Tagad mana kārta,” Deizija teica, atspiezdamās pret Džeka pleciem.

Viņš padevīgi apvēlās uz muguras un aizsedza ar roku acis.

“Pagalam es tagad būšu,” viņš murmināja.

“Varbūt nebūsi.”

Sajūsmināta par šādu iespēju, Deizija saņēma abas plaukstās viņa sēkliniekus, izjuzdama to svaru, mīksto apvalku un stingro saturu. Deizija ar seju piekļāvās Dže-kam, ieelpodama vieglo muskusa aromātu un aptaustīdama ar mēli viņa ādu. Vīrieša loceklis saspringa un pieskārās Deizijas vaigam, un šī kustība tā savaldzināja jauno sievieti, ka viņa pagrieza galvu un paņēma to mutē.

Džeks ievaidējās un iekrampējās ar rokām gultas pārvalkā.

Deizija neatlaidās, un Džeks to nemaz arī nevēlējās. Viņa izbaudīja un glāstīja locekli, kamēr vīrieša spēcīgais augums bija sasprindzis un izliecies lokā. Tad Deizija pārstāja, apsēdās un sacīja:

“Man šķiet, ka pietiks.”

Džekam no krūtīm izlauzās dobjš rēciens, viņš kā atspere pielēca sēdus, sagrāba Deiziju, nogāza uz muguras un uzvēlās viņai virsū. Deizija smējās, kad Džeks ar spēcīgu kustību norāva viņas biksītes un papleta kājas, tad ar vienu vienīgu, spēcīgu grūdienu iegāja viņā līdz pat galam; Deizija pārstāja smieties un ievaidējās. Viņa pacēla kājas, aptverdama ar tām Džeka gurnus, mēģinādama vienlaikus izjust gan viņa dziļos grūdienus, gan pati savu nevaldāmo reakciju. Viņa gribēja izbaudīt ikvienu bridi, pēc iespējas novilcināt orgasma iestāšanos, bet juta spriedzi kāpjam un augam.

Džeks, joprojām sasprindzis kā stīga, piepeši pārstāja kustēties.

“Sasodīts,” viņš caur zobiem izgrūda. “Man nav prezervatīva.”

Abi saskatījās - Džeks bija cieši piemiedzis acis, no visa spēka cenzdamies savaldīties, bet Deizija, piepeši apjautusi situāciju, raudzījās viņā platām acīm.

Džeks šūpojās gurnos, it kā nespēdams valdīties vairs ne mirkli.

“Vai tu gribi, lai pārstāju?” To izsakot, viņa sejā aiz piepūles bija ievilkušies asi vaibsti. Džeka pieri un plecus klāja sviedru lāses, kaut arī kondicionētājs pūta vēso gaisu tieši uz gultas pusi.

Veselais saprāts Deizijai lika atbildēt “jā”. Ieaudzinātā atbildības izjūta lika teikt “jā”. Viņi nedrīkstēja riskēt vai riskēt vēl vairāk, nekā jau bija darījuši, pašā sākumā nelietojot aizsardzības līdzekli. Tomēr kāds dziļš, pirmatnējs instinkts Deizijai radīja kvēlas alkas izjust Džeku sevī, un viņa pakustināja lūpas, izsakot “nē”.

Džeks vairs nevaldījās, viņa kustības kļuva arvien spēcīgākas, viņš grūda vēl un vēl; tas, kas bija sācies vienkārši kā bauda, kļuva par kaut ko daudz varenāku un visaptverošu. Deizija kļāvās pie Džcka, jo neko citu viņa vairs nespēja, jo līdz ar vienu izdvesto vārdu viņa bija pieprasījusi itin visu, ko vien vīrietis viņai spēja sniegt, un arī pati nespēja savaldīties. Viņas augums izliecās, sasniedzot orgasmu, ar papēžiem viņa cieši atspiedās pret vīrieša gurniem, un dziļās iekšējās trīsas izvērtās par krampjainiem viļņiem. Deizija uz krietnu brīdi pārstāja elpot, pārstāja domāt, ļaudamās tik spēcīgām sajūtām, ka apkārtējā pasaule pilnīgi pagaisa. Tad vilnis noplaka, un Deizijas augums, rokas un kājas lēni atslāba, ļaujot Džc-kam vaļu ātri un spēcīgi izdarīt vairākus grūdienus un pašam sasniegt orgasmu.

Viņš ar visu auguma smagumu uzgūla Deizijai, iespiezdams viņu gultas matracī, bet viņai nebija ne spēka, ne gribas protestēt. Džeka augums bija pilnīgi slābans, Deizija sajuta, cik spēcīgi dauzās viņa sirds, cik smagi viņš elso. Varbūt viņi uz brīdi bija iesnaudušies; laiks šķita pilnīgi apstājies.

Pēc brīža, ievaidēdamies aiz piepūles, Džeks pavēlās sānis un pievilka Deiziju sev cieši klāt. Viņa piekļāva seju pie vīrieša kakla, skaidri sajuzdama slapjumu starp pašas kājām. Iespējams, ka tas nozīmēja nelaimi. Tomēr Deizija to neizjuta kā nelaimi, viņai tas pat likās... pareizi.

Džeks maigi glāstīja viņu. Deizija centās kaut ko sacīt, taču likās, ka nekas nav sakāms, - nav nekā, ko vajadzētu sacīt. Deizijai vajadzēja vienīgi līdz galam apjaust to, kas starp viņiem norisinājās, - viņa piepeši saprata, ka tas ir kaut kas daudz vairāk par vienkāršu mīlas dēku.

Tas taču nevarēja būt. Varbūt tomēr?

“Ak Dievs, man taču vajadzēja braukt atpakaļ uz iecirkni,” Džeks murmināja. “Nespēju noticēt, ka esmu tā atļāvies aizkavēties.”

“Piecas minūtes taču necik daudz nenozīmē,” Dci-zija mierināja.

Džeks pavēra vienu aci un paskatījās uz viņu.

“Piecas minūtes? Nu, atvaino! Es kopš sešpadsmit gadu vecuma esmu varējis daudz ilgāk par piecām minūtēm.”

Deizija pagriezās uz otru pusi, lai paskatītos pulkstenī uz naktsgaldiņa. Tomēr varēja gadīties, ka viņi bija iesnaudusies - un Deizija tiešām nezināja, cik ilgs laiks pagājis. Viņa nolēma pieļaut, ka Džeks zina labāk.

“Tādā gadījumā - arī stunda turp vai šurp neko lielu nenozīmē...”

“Stunda! Velna milti!”

Viņš izlēca no gultas un devās uz vannasistabu. Deizija dzirdēja, ka Džeks nolaiž ūdeni, tad atskanēja šalkoņa, noskalojot to tualetē, un viņš atgriezās; Džeks piegāja pie gultas kājgaļa, kur bija nometis zemē apģērbu. Viņš izskatījās nomākts un izbijies.

Deiziju satrauca Džeka sejas izteiksme. Viņa paslē-jās augstāk, atbalstīdamās uz elkoņiem.

Džeks paskatījās uz viņu un ļoti mierīgā tonī sacīja:

“Tavs suns ēd manas sporta biksītes.”

Deizija centās nesmieties, tomēr smiekli lauzās uz āru. Viņai tos izdevās apvaldīt apmēram sekundi, tad viņa ar visu augumu sāka trīcēt aiz smiekliem. Tiklīdz viņai bija pasprucis smējiens, tā tūlīt pat gāja vaļā nevaldāma smiešanās, un Deizija pagriezās uz sāniem, ar abām rokām turēdama vēderu, it kā tādējādi būtu iespējams savaldīties.

Džeks noliecās un pacēla kucēnu acu augstumā. Mida vainu noliegt nebija iespējams, jo tumšzaļo sporta biksīšu skrandas vēl karājās ārā viņam no mutes. Kucēnu tas, šķiet, ļoti iepriecināja, jo viņš enerģiski kulstīja asti un gaisā airējās ar visām četrām ķepām, cenzdamies tikt Džekam tuvāk un aplaizīt viņu.

“Pūkaini, tu esi sasodīts palaidnis!” Džeks to pateica gandrīz maigā balsī un, piekļāvis kucēnu sev klāt, vilka viņam biksīšu paliekas ārā no mutes.

Deizija skatījās uz pūkaino kucēnu un lielo, kailo vīrieti, kas tik saudzīgi turēja mazo kamoliņu, un viņai šķita, ka sirds vai kūst. Deizija jau pirms tam bija to nojautusi, bet šobrīd saprata, ka ir pilnīgi un galīgi iemīlējusies.

Nē, tā nebija nekāda mīlas dēka - vismaz no viņas puses ne. Tas bija kaut kas daudz lielāks.

Džeks nolika Midu uz gultas, ļaujot Deizijai tikt galā ar kucēnu, kamēr pats ģērbās. Atvairīdamās no kucēna lielajām ķepām un dedzīgās mēlītes, Deizija noraudzījās, kā Džeks uzvelk džinsus uz kailās miesas, un viņu pārņēma visai jutekliskas domas.

Apģērbies Džeks noliecās un noskūpstīja Deiziju, un skūpsts izvērtās daudz ilgāks un dziļāks, nekā viens vai otrs bija domājis. Kad Džeks beidzot atrāvās no Dci-zijas, uz viņa vaigiem bija parādījušies sārti plankumi, un viņš atkal bija samiedzis acis.

“Tu esi bīstama,” viņš murmināja.

“Es taču vienkārši te guļu.” Deizija notvēra Midu, kas bija saķēris zobos gultas pārklāju, pateica: “Nedrīkst!” - un izvilka drānu viņam no mutes.

“Par to jau es runāju. Kaila sieviete un pūkains kucēns - ko gan vīrietis vairāk var vēlēties? Nu - varbūt vēl glāzi alus. Un labu futbola spēli televīzijā. Un...”

“Ej!” Deizija paķēra spilvenu un meta Džckam ar to.

“Es jau eju. Atceries - never durvis vaļā nevienam...”

“Tikai tev,” viņa pabeidza.

“Nezinu, kad varēšu atgriezties. Ja tev gribas ēst, tepat līdzās ir neliels restorāns.” Bloknotā, kas atradās uz naktsgaldiņa, Džeks ierakstīja dažus telefona numurus. “Te būs mana mobilā telefona numurs, policijas iecirkņa numurs, kā arī Toda mājas un dienesta numurs. Ja tev kaut kas vajadzīgs, zvani.”

“Kāpēc tev ir Toda telefona numuri?” Deizija ziņkāri ievaicājās.

“Man jau vajadzēja zināt, ka tu jautāsi,” viņš nomurmināja.

“Nu, kāpēc?”

“Viņš mums palīdz meklēt Saiksu. Viņam ir daži noderīgi kontakti, kurus mēs izmantojam.” Džeks vēlreiz noskūpstīja Deiziju, pakasīja Midam aiz auss un projām bija.

Deizija lēni izkāpa no gultas - kājas gandrīz vai negribēja viņu turēt. Mids sāka pētīt lielo, miklo traipu uz gultas pārklāja, un Deizija steigšus saķēra kucēnu un nolika uz paklāja. Viņš sekoja Deizijai uz vannasistabu, ošņādams gaisu, kamēr viņa mazgājās.

Deiziju mulsināja doma, ka moteļa apkopējas varē-

tu ieraudzīt notraipīto gultas pārklāju, tāpēc viņa rūpīgi tīrīja traipu ar saslapinātu sūkli un roku dvieli, līdz bija pārliecināta, ka pēc izžūšanas vairs nekas nebūs manāms.

Viņas pirmais šāda veida traips, Deizija domāja, nolūkodamās uz tumšo laukumiņu. Deizija cerēja, ka tādu būs vēl daudz, jo viņa gribēja, lai Džeks Ruso kļūst par viņas bērnu tēvu.

Atlika noskaidrot, vai arī viņš to vēlas. Džeks nebija sācis vairīties no Deizijas, kad māte bija izteikusi piezīmi, ka var kļūt laba sievasmāte, taču viņš tagad nemaz nebūtu varējis vairīties no Deizijas, jo vajadzēja izmeklēt slepkavību un aizsargāt viņu kā liecinieci. Džeks nebija vīrietis, kas vairītos no pienākumiem.

Viņa pirmīt tiešām būtu varējusi pateikt, lai Džeks pārtrauc, Deizija ģērbdamās domāja. Viņa negribēja, lai Džeks apprecas tikai tāpēc, ka viņai būtu iestājusies grūtniecība; Deizija gribēja, lai Džeks viņu mīl. Šoreiz viss varbūt vēl nokārtosies - šīs nebija cikla visbīstamākās dienas, taču Dabas māte mēdza izspēlēt dažādus jokus, un Deizija zināja, ka viņai prāts nebūs mierīgs, līdz iestāsies mēnešreizes.

Viņa apsēdās un pārlaida skatienu moteļa istabai. Deizijai likās, ka tā ir tīri patīkama. Istaba bija lielāka, nekā mēdza būt moteļos, varbūt tāpēc, ka šī bija paredzēta cilvēkiem, kuriem ir mājdzīvnieki. Te bija atpūtas krēsls, apaļš galds un divi krēsli, un mazs ledusskapis, uz kura virsmas atradās četru tasīšu tilpuma kafijas automāts. Vannasistaba bija pietiekami ērta.

Ko tagad lai iesāk?

Piepeši Deizijai kaut kas ienāca prātā. Viņa paņēma telefonu grāmatu un uzšķīra lappusi, kur bija ievietoti uzvārdi Saikss. Deizija nezināja ne šā Saiksa vārdu, ne ari dzīvesvietu, tāpēc īstenībā lielas jēgas šādai nodarbei nebija, tomēr viņa aplūkoja visus sarakstā minētos Saiksus un prātoja, vai piezvanīt visiem pēc kārtas. Viņa varētu izteikties aptuveni tā: “Mister Saiks, te Deizija Mainora. Esmu dzirdējusi, ka jūs grasoties mani nogalināt.”

Nē, tā nebija laba doma. Ja nu viņa telefonam ir numuru noteicējs? Tad viņš uzreiz varētu uzzināt, kur Deizija atrodas.

Deizija parasti nemēdza daudz skatīties televīziju, bet te nekā cita nebija ko darīt. Mids atkal bija nolēmis nosnausties; kad viņš pamodīsies, Deizija iznesīs viņu ārā, bet tam jau nevajadzēs daudz laika. Viņa paņēma tālvadības pulti, iekārtojās atpūtas krēslā un ieslēdza televizoru.

Deizijai nepatika gaidīt, neko nedarot. Viņai tas nemaz nepatika.

Vismaz viņas ģimene bija drošībā. Deizija zināja, ka sanervozētos līdz neprātam, ja Džeks nebūtu panācis, ka viņi aizbrauc no pilsētas. Viņa iedomājās, ka māte noteikti vakarā piezvanīs, lai pārliecinātos, ka ar Deiziju viss kārtībā, un būs ļoti noraizējusies, kad neviens necels klausuli. No otras puses, Džeks taču bija padomājis pilnīgi par visu, tāpēc viņš droši vien būs iedevis mātei sava mobilā telefona numuru vai sagādājis citu iespēju sazināties.

Un Džeks pats? Deizijai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Tas jau nevienam nebija noslēpums, ka viņiem ir sakars, jo Džeks baznīcā bija apsēdies Deizijai līdzās. Ja nu mērs Noulens ir padzirdējis šīs baumas un licis

Saiksam dabūt rokā Džeku, lai izvilinātu Deiziju no slēptuves?

Deizija pacēla klausuli un piezvanīja uz Džeka mobilo telefonu. Viņš atsaucās jau pēc pirmā zvana.

“Ruso klausās.”

“Arī tev jābūt piesardzīgam,” viņa apņēmīgi noteica.

“Ko?”

“Ja mērs uzzinās, ka mums ir sakars, tad arī tu, tāpat kā mani tuvinieki, kļūsi viņiem par mērķi.”

“Ar taviem tuviniekiem ir citādi nekā ar mani.”

Deizija mīlēja visus, un viņa nespēja saprast, kāpēc tas varētu būt citādi.

“Kā tad tā?”

“Es esmu apbruņots.”

“Tikai esi piesardzīgs. Apsoli man!”

“Es apsolu.” Džeks pieklusa. “Vai tu jūties labi?”

“Man ir garlaicīgi. Steidzies šurp ar tām grāmatām.”

Nolikusi klausuli, Deizija raizēdamās staigāja pa istabu no viena gala uz otru. Viņai nebija pa prātam te sēdēt paslēptuvē, nezinot, kas notiek, un nespējot neko palīdzēt. Deizijas dabā nebija tikai sēdēt un gaidīt. Ja viņa bija saskārusies ar kādu uzdevumu vai problēmu, tad nespēja likties mierā, kamēr tā netika atrisināta.

Drīz vien kaut kam vajadzēja notikt, citādi viņa tiešām vairs nespēs izturēt.

Pēc sarunas ar Deiziju Džeks sarauca pieri. Viņš skaidri dzirdēja, cik nemierīgi skan viņas balss, un tas nebija labi. Džekam bija jāzina, ka Deizija rīkojas tieši tā, kā viņš bija licis; viņam bija nepieciešams zināt, ka viņa ir drošībā, lai pats varētu visu uzmanību veltīt Saiksa meklēšanai.

Tomēr vairāk Džeku bija satraucis kāds telefona zvans tieši pirms tam, kad bija zvanījusi Deizija. Kāds no viņa detektīviem bija aizbraucis uz Noulena mājām, bet misis Noulcnas tur nebija, un pagaidām vēl nebija izdevies viņu atrast. Ja Kcndra Ouensa bija visiem izpļāpājusi par misis Noulcnas zvanu, tad varēja gadīties, ka to uzzinājis arī mērs.

Džekam mati uz skausta atkal sacēlās stāvus.

23

Nadīna neizlēmīgi vilcinājās Tempļa kabineta durvīs, un nedrošība skaidri bija jaušama viņas sejā. Tempis aizkaitināts paskatījās uz viņu. Visu dienu viņš bija nervozējis, gaidīdams kādu ziņu no Saiksa un prātodams, vai tas jau veicis uzdevumu līdz galam. Nekādu prieku nebija sagādājis arī telefona zvans no mistera Filipsa. Cilvēki, kuri pievīla Eltonu Filipsu vai nonāca konfliktā ar viņu, parasti tika atrasti miruši. Ja Saiksam arī šoreiz nebūs veicies, Tempis zināja, ka nāksies kaut ko izdomāt, lai pielabinātu Filipsu. Varbūt nogalināt Saiksu. Šādas izredzes Templam sagādāja pamatīgas raizes, jo Glcns Saikss nebija muļķis, un viņu nogalināt nemaz nebūtu vienkārši.

Nadīna vēl arvien kavējās durvīs, un Tempis asi ieteicās:

“Dieva dēļ, Nadīna, kas ir? Runā taču!”

Nadīnu pārsteidza Tempļa neparastā nervozitāte. Viņš nekad neatļāvās izrādīt dusmas - tas nenāca par labu viņa tēlam. Tomēr šodien viņu māca lielākas raizes par to sasodīto tēlu.

Nadīna lauzīja rokas.

“Agrāk es nekad par to nebūtu runājusi. Es uzskatu, ka cilvēku privātā dzīve attiecas tikai uz viņiem. Tomēr man liekas, ka jums jāzina, ko misis Noulena šodien izdarījusi.”

Ak Dievs, tikai ne tagad! Tempis aizvēra acis, ar pirkstiem berzēdams pieri starp uzacīm, kur sajuta ieduramies nejaukas sāpes.

“Dženiferai ir... problēmas,” viņam izdevās pateikt -tā viņš bieži bija sacījis arī agrāk, kad gribēja izraisīt līdzjūtību pret sevi. Tā bija ērta atbilde, Templam tā nāca pār lūpām bez īpašas domāšanas.

“Jā, ser, es zinu.”

Kad Nadīna neko vairs nepiebilda, Tempis nopūtās, saprazdams, ka nāksies uzmundrināt sekretāri, nevis teikt to, ko viņš tiešām būtu gribējis teikt - ka viņam pie vienas vietas ir viss, ko tā kuce dara, ka viņa, cerams, ir padarījusi sev galu.

“Ko tad viņa šoreiz izdarījusi?” Tas bija vēl viens no parastajiem teicieniem, kam bija jāparāda, cik pacietīgs ir Tempis, kā sievas izdarības viņu nogurdinājušas.

Kad Tempis bija izteicis šo jautājumu, Nadīnai vārdi spruka ārā ar joni, it kā viņa tos vairs nespētu apturēt.

“Viņa piezvanījusi uz bibliotēku un teikusi Kcndrai Ouensai, ka jūs gribot panākt, lai Deiziju Mainoru nogalina.”

“Ko?”Tempis uzšāvās stāvus, un viņa seja kļuva bāla kā krīts. Ceļgali ļodzījās, un viņam nācās pieķerties pie galda malas, lai noturētos kājās. Ak Dievs! Augstais Dievs! Tempis atcerējās šā rīta nelāgo izjūtu, kas viņu bija pamudinājusi iet paskatīties, ko Džcnifera dara. Tā kuce acīmredzot bija noklausījusies pa guļamistabas paralēlo telefonu. Tagad misters Filipss viņu nogalinās. Burtiskā nozīmē.

“Kendra, protams, to nav uztvērusi nopietni, tomēr viņa bija noraizējusies, ka misis Noulena neizdara - nu, kaut ko aplamu, tāpēc viņa piezvanījusi uz policiju un to pastāstījusi.”

“Nolādētā kuceV Tempis nikni iesaucās, pats nezinādams, vai domājis Dženiferu vai Kendru - vai arī abas divas.

I

Nadīna pakāpās atpakaļ - Tempļa izteiksmes veids viņu bija aizvainojis.

“Man likās, ka jums tas būtu jāzina,” viņa vēl stīvi pateica un izgāja no kabineta, ar troksni aizsitot durvis.

Trīcošiem pirkstiem Tempis paņēma personiskā telefona klausuli un uzgrieza Saiksa numuru. Pēc sestā signāla viņš klausuli nolika. Protams, Saikss nesēdēja mājās; viņš gaidīja Deiziju dodamies mājās no darba. Ja Deizija būtu nozudusi lenča laikā, tad pēc Dženiferas stulbā zvana policija būtu jau sacelta kājās un meklētu bibliotekāri, taču viss bija mierīgi, tātad pagaidām vēl nekas nebija noticis. Templam noteikti vajadzēja atrast Saiksu un pateikt, lai šo pasākumu atceļ. Ja tagad Deizijai kaut kas notiks, tad tieši Tempis aizdomās turamo sarakstā būs pirmajā vietā.

Kaut ko vajadzēja darīt ar Dženiferu. Ņemot vērā to, ka viņa gandrīz pastāvīgi bija piedzērusies, nebūtu grūti sarīkot “autoavāriju”. Dot kārtīgu triecienu pa galvu, tad iegāzt upē ar visu automašīnu, un tas būtu nokārtots.

Tomēr pagaidām tas bija jāatlick. Viss, ko Tempis mēģinātu darīt tieši šobrīd, liktos pārāk aizdomīgi. Nedrīkstēja darīt neko tādu, kas pakļautu riskam kravu ar krievietēm.

Taču vispirms vajadzēja atjaunot labas attiecības ar Nadīnu. Templam nemaz nenāktu par labu, ja viņa savu draudzeņu lokā sāktu Tempļu aprunāt. Šāda veida tenkas parasti mēdza izplatīties uz visām pusēm kā vīteņaugi.

Tempis pavēra durvis uz sekretāres kabinetu, sāka apburoši smaidīt un sacīja:

“Piedodiet, Nadīna! Es nedrīkstēju atļauties lietot tādus izteicienus. Mēs ar Dženiferu šorīt sastrīdējāmies, un es vēl arvien esmu ļoti satraukts. Un tad vēl šāds jaunums...” Tempis viegli saguma plecos.

“Ak, nekas. Es jau saprotu.” Nadīnas seja atmaiga.

“Vai Deizija bija uztraukta, kad Kendra viņai pastāstīja par to zvanu?” Tempis atkal paberzēja pieri.

“Deizija šodien nestrādā. Zvanījusi viņas māte un pateikusi, ka Deizijai sāp zobs. Man gan ir zināmas aizdomas, bet tas jau ir tikai mans viedoklis.” Viņa augstu izlieca uzacis.

Nadīnai nevajadzētu tā savilkt uzacis uz augšu, Tempis nodomāja, viņa izskatījās pēc vardes, kas mēģina flirtēt.

“Kādas tad ir jūsu aizdomas?”

“Nu, par to, kur Deizija atrodas. Tas ir, es jau nezinu, kur viņa atrodas, tikai stipri šaubos, ka viņai sāp zobs.”

“Kāpēc jūs tā sakāt?”

“Tāpēc, ka man tieši pirms lenča vajadzēja zvanīt uz policijas iecirkni, un Eva Feja teica, ka arī šefs Ruso tur kopš paša rīta neesot parādījies.”

Pulsējošās sāpes pierē Templam kļuva aizvien stiprākas.

“Kāds tam sakars ar Deiziju?”

“Vai tad jūs neko neesat dzirdējis? Viņi satiekas.” Nadīna jutās ļoti apmierināta, ka pati pirmā var sniegt šo ziņu Templam, un tas pilnā mērā ļāva aizmirst viņa rupjību un neuzvedību.

Tempis jutās tā, it kā nupat būtu saņēmis apdullinošu belzienu pa pieri.

“Ko? Viņi satiekas?” Tempis bija tik satriekts, ka tikko spēja parunāt. Briesmas, šķiet, jau bija tieši viņam uz pēdām.

“Bārbara Klada teica, ka viņi nopirkuši... nu, abi kopā iegādājušies intīmas mantiņas. Un arī svētdien baznīcā šefs Ruso sēdēja viņai līdzās.”

“Tad jau tas droši vien ir nopietni,” Tempis ieteicās piesmakušā balsī un nokrekšķinājās. “Rīklē kaut kas aizķēries.”

Nadīna no rakstāmgalda izvilka klepus pilienus un iedeva tos Templam.

“Ja jau viņš kopā ar Deiziju iet uz baznīcu, tad acīmredzot tas ir kas nopietns.”

Tempis pamāja un meklēja glābiņu savā kabinetā, cenzdamies apjēgt visas nupat uzzinātās sakarības. Velns un elle! Kad Ruso bija sameklējis, kam pieder tas automašīnas numurs, viņš bija izlicies, ka nepazīst īpašnieci. Kāpēc viņš tā bija rīkojies? Kāpēc viņam vajadzēja slēpt, ka pazīst Deiziju? Tam taču nebija nekāda pamata, ja vien... ja vien Ruso sasodīti labi nezināja, ka Deizija nemaz nebija novietojusi mašīnu uz ugunsdzēsēju celiņa pie ārsta Beneta biroja, un to viņš varēja zināt vienīgi tādā gadījumā, ja tieši tajā laikā bija kopā ar Deiziju.

Tās “intīmās mantiņas”, ko viņi bija pirkuši Klada aptiekā, noteikti bija prezervatīvi, un tas nozīmēja, ka viņi gulējuši viens ar otru. Ruso acīmredzot nakti ar Deiziju nebija pavadījis viņas mātes mājās, bet aizvedis uz savu māju. Tcmplam nekad nebūtu ienācis prātā, ka Deizija Mainora varētu pavadīt nakti kopā ar vīrieti, taču viņš nebija varējis arī iedomāties, ka viņa izbalinās matus un apmeklēs Bufalo klubu. Deizija acīmredzot bija sākusi uzdzīvot.

Tātad Ruso zināja, ka Tempis par mašīnu melojis. Ruso galva strādāja labi; viņš noteikti visai drīz bija apjēdzis, ka tas ir kāds cits, kurš pieprasījis, lai Tempis noskaidro mašīnas īpašnieku. Tas vēl nebūtu tik ļauni -nelāgi bija vienīgi ar tiem meliem. Tas gan bija aizdomīgi; Ruso noteikti bija sācis domāt, kas galu galā notiek, un Tempis nemaz negribēja, ka tāds vīrs kā Ruso sāk prātot par viņa darbiem un gaitām.

Briesmas nekavējoties vajadzēja novērst. Tcmplam bija jāatrod Saikss un jābrīdina, lai pārstāj medīt Deiziju; kaut kas bija jādara arī ar Džcniferu, turklāt vajadzēja raudzīties, lai krievu meiteņu ievešana norisinās bez jebkādiem traucējumiem, ja gadītos kaut vai neliela aizķeršanās, misters Filipss to vairs negribētu paciest.

*

Dženifera kaut kur brauca bez īpaša fnērķa, baidīdamās atgriezties mājās, jo Tempis jau tagad droši vien bija uzzinājis, ko viņa izdarījusi. Mazpilsētā tādas ziņas izplatās ātri. Dženifera nerimās raudāt, lai gan pati nezināja, kāpēc raud; varbūt, pašai nezinot, viņai bija radies nervu sabrukums. Dženifera domāja, ka laikam gan tomēr nevajadzēja tā rīkoties; tagad Templam būs radusies izdevība viņu ievietot kādā psihiatrijas iestādē.

Dženifera no automātiskā atbildētāja bija izņēmusi nelielo kaseti ar ierakstu un iemetusi to somiņā. Vajadzēja dabūt kādu, kas to noklausās, bet viņa nezināja, kam to varētu uzticēt. Viņai gandrīz tā kā gribējās aizbraukt uz policijas iecirkni, sacelt pēc iespējas lielāku traci un panākt, lai kāds atskaņo ierakstu, visiem dzirdot. Tādējādi nebūtu iespējams noliegt vai neņemt vērā tā saturu un neviens nedomātu, ka Dženifera kaut ko izgudrojusi dzērumā. Tas būtu pats saprātīgākais, taču viņa gluži vienkārši nevarēja saņemties, lai to izdarītu.

Dženiferai likās, ka viņa tūlīt pat sabruks; viņai vajadzēja iedzert, tik ļoti vajadzēja iedzert kā vēl nekad, taču pirmo reizi mūžā Dženifera baidījās iedzert vienu glāzi viskija. Viņa zināja - ja tagad iedzers, tad nespēs vairs apstāties un kļūs pilnīgi bezpalīdzīga. Šobrīd visa viņas dzīve bija atkarīga no tā, vai viņa spēs palikt skaidrā. Arī tagad Dženifera nespēja domāt pavisam skaidri, taču, ja būs dzērusi, tad nemaz vairs nebūs spējīga domāt.

Beidzot viņa gandrīz automātiski bija nokļuvusi uz ceļa, kas veda uz Hantsvilu. Te Dženifera parasti mēdza braukt iepirkties un kārtot matus. Ja vien viņa vispār brauca ārā no mājām, tad tādēļ, lai dotos uz Hantsvilu. Ceļš bija pazīstams un tīkams. Divas reizes Dženifera ceļā apturēja mašīnu, jo nāca vēmiens, lai gan viņa neko nebija ēdusi, un izvemt viņa neizvēma neko. Dženifera domāja, ka to izraisa atturēšanās no alkohola, viņas organisms dumpojās, nesaņemot ierasto viskija devu. Dženifera arī agrāk bija mēģinājusi atradināties no alkohola lietošanas, bet tas vienmēr bija noticis klīnikā, un tur viņa bija saņēmusi medikamentus, kas atvieglināja pašsajūtu.

Varbūt arī tagad tā vajadzētu darīt. Varbūt vajadzētu iestāties klīnikā, lai ārstētos, ja vien viņa spētu izturēt ceļu līdz Hantsvilai. Dženifera bija darījusi, ko varēdama, lai brīdinātu Deiziju; ja tagad Dženifera iestātos klīnikā, tad pēc mēneša, kad viņa izrakstītos no turienes, viss jau būtu tā vai citādi beidzies un viņai vairs ne par ko nevajadzētu domāt.

Taču, ja ar Deiziju kaut kas notiktu, Dženifera nespētu sev piedot, ka nav izdarījusi visu iespējamo, lai to nepieļautu.

Dženifera brauca, stūri satvērusi ar abām rokām, tomēr arvien vēl, šķiet, nevarēja noturēt mašīnu pareizajā braukšanas joslā. Pārtrauktā līnija šosejas vidū šķita izlokāmies uz visām pusēm, un Dženiferai bija ļoti jānopūlas, lai nenovirzītos no šosejas labās puses. Garām pabrauca liela, balta mašīna, skaļi signalizējot, un viņa sacīja: uAk, piedodiet, piedodiet!” Dženifera pūlējās, cik spēdama. Tomēr viņas pūles nekad nebija likušās pietie-kāmi labas un vērtas ne Templam, ne Džcisonam vai Peidžai - ne arī Dženiferai pašai.

Mašīnas signāls vēl arvien bija dzirdams. Dženifera paskatījās, vai viņa pati nejauši nav nospiedusi signalizācijas pogu, tomēr viņas rokas tai nebija pat tuvumā. Baltā automašīna jau bija pabraukusi garām, Dženifera nebija ar to sadūrusies, - kāpēc tad joprojām skanēja signāls? Acis sāka migloties, un Dženiferai ļoti gribējās atlaisties guļus uz sēdekļa, bet viņa saprata, ka pēc tam droši vien piecelties vairs nespēs.

No kurienes nāca tas sasodītais signāls?

Tad Dženifera ieraudzīja nozibsnījam zilu gaismu, un zilajos zibšņos viņai galva sareiba vēl vairāk; kreisajā pusē parādījās baltā automašīna, tā virzīja Dženiferas mašīnu aizvien tuvāk šosejas malai. Viņa izmisīgi spieda uz bremzes pedāļa, lai izvairītos no sadursmes ar balto mašīnu, un stūre neviļus izslīdēja viņai no rokām. Dženifera iekliedzās, jo viņas mašīna sāka griezties riņķī, un drošības josta nežēlīgi iecirtās viņai sānos, jo mašīna ar priekšējo asi iegāzās seklajā ceļmalas grāvī, un viņa kaut kur spēcīgi ietriecās ar seju.

Mašīnā ieplūda dūmi, un Dženifera šausmās sāka raustīties, mēģinādama tikt vaļā no drošības jostas. Mašīna acīmredzot dega, un viņai bija jāmirst.

Tad mašīnas durvis tika atrautas vaļā, un pie viņas noliecās liela auguma vīrietis ar iedegušu seju.

“Viss kārtībā,” viņš mierīgi sacīja. “Tie nav dūmi, tikai putekļi no gaisa spilvena.”

Dženifera raudādama skatījās vīrietī, viņu gan plosīja izmisums, gan pārņēma atvieglojums, jo nu viss bija beidzies. Tagad viņai vairs nevajadzēja censties kaut ko izlemt. Ja šefs Ruso bija ar Tempļu uz vienu roku, tad Dženifcra tur vairs neko nevarēja līdzēt.

“Vai esat ievainota?” viņš jautāja, ieliekdamies pa mašīnas durvīm un aplūkodams Džcniferu. “Ja neņem vērā asiņošanu no deguna.”

Vai tad viņai pa degunu tecēja asinis? Dženifcra palūkojās lejup un ieraudzīja, ka tērps viscaur notraipīts ar tumši sārtiem pilieniem.

“Kā tad tā?” viņa apmulsusi jautāja, it kā svarīgs būtu vienīgi deguna asiņošanas cēlonis.

“Trieciens ar gaisa spilvenu var būt ļoti spēcīgs.” Ruso turēja rokā pirmās palīdzības komplektu, un viņš to atvēra, izņemdams biezu marles spilventiņu. “Piespiediet to pie deguna. Asiņošanai drīz jāmitējas.”

Dženifcra paklausīgi pielika spilventiņu pie deguna, aizspiezdama nāsis ciet.

“Jūs šorīt zvanījāt uz bibliotēku un ziņojāt, ka esat noklausījusies savu vīru izsakām draudus,” šefs Ruso turpināja joprojām tik mierīgā tonī, it kā viņi runātu par laika apstākļiem. “Es gribētu, lai jūs sniegtu liecību par to, ko dzirdējāt, ja vien esat apņēmusies to darīt.”

Dženifcra ļāva galvai slābani atslīgt pret galvas balstu.

“Vai jūs darbojaties kopā ar viņu?” sieviete, joprojām turēdama degunu ciet, jautāja. Kāda gan tam tagad vairs bija nozīme? Viņa neko nevarētu pasākt arī tad, ja policijas šefs atbildētu apstiprinoši.

“Nē, kundze, es nedarbojos kopā ar viņu,” Ruso atbildēja. “Varbūt jūs vēl to nezināt, bet Deizija Mainora ir mana draudzene. Es ļoti nopietni uztveru draudus, kas vērsti pret viņu.”

Varbūt viņš meloja. Dženifcra zināja, ka tas ir iespējams, tomēr īstenībā tā nedomāja. Viņai bija nācies izciest pārāk daudz sāpju, ko bija sagādājuši vīrieši, tāpēc Dže-nifera skaidri saprata, ka policijas šcla Ruso runas veids vai izturēšanās nepauž nekādus draudus. Kad Dženiferas mašīna bija iegāzusies grāvī, somiņas saturs bija izbiris uz mašīnas grīdas; viņa atāķēja drošības jostu un lēni noliecās, ar pirkstiem taustīdama izbirušās mantas, līdz atrada nelielo kaseti ar ierakstu.

“Es šos draudus esmu ne tikai noklausījusies,” viņa sacīja. “Es tos ierakstīju lentē.”

24

Misis Noulcna bija visai nedroša uz kājām, taču runāja skaidri un sakarīgi. Lai visu izdarītu, kā nākas, Džeks uzstāja, ka viņai jāpārbauda alkohola saturs izelpojamā gaisā, un pārbaude izrādījās negatīva. Dženifcra ne vien nebija piedzērusies - viņa šodien alkoholu nebija lietojusi nemaz. Kāds detektīvs uzklausīja viņas liecību, tad vairāki noklausījās ierakstu automātiskā atbildētāja lentē. Mēra balss skanēja klusi, tomēr to varēja labi pazīt.

“...notvers to sievieti, kad viņa iznāks no bibliotēkas, lai ietu ieturēt lencu, vai arī tad, kad pēcpusdienā no darba dosies mājās. Viņa gluži vienkārši nozudīs. Ja Saikss personiski uzņemas kaut ko nokārtot, vienmēr viss iziet gludi. ”

“Tiešām?” Tas bija otrs vīrietis, ko misis Noulena bija identificējusi kā Eltonu Filipsu, bagātu Skotsboro biznesmeni. “Kāpēc tad Micela līķi tik ātri atrada ?”

“To neaizvāca Saikss. Viņš bija palicis pie kluba, lai noskaidrotu, kas viņus autostāvvietā ievērojis. Līķi vāca projām tie divi pārējie.”

“Tā bija mistera Saiksa kļūda. ”

“Jā.”

“Tad šī viņam ir pēdējā iespēja. Ari tev.”

Konkrēti Deizijas vārds netika nosaukts, taču, ņemot vērā bibliotēkas pieminēšanu un misis Noulenas liecību par to sarunas daļu, ko viņa nebija ierakstījusi lentē, tas arī nebija vajadzīgs. Mičels sarunā tika minēts, un tika runāts arī par to, ka viņu kāds redzējis kluba autostāvvietā. Ņemot vērā Deizijas liecību un to, ka viņa bija identificējusi tos divus vīriešus, kuri bija nogalinājuši Mičelu, kā ari Tempļa balsi, kas bija ierakstīta lentē, mērs neapšaubāmi bija iesaistīts slepkavībā. Misis Noulena nesaprata to sarunas daļu, kurā tika runāts par krievu meitenēm un preci, bet Džekam sāka rasties nelāgas aizdomas.

Lai nu kā, gan mērs, gan viņa draugs tagad bija piespiesti pie sienas.

Arī Eva Feja noklausījās ierakstu lentē. Viņa iesprieda rokas sānos.

“Augstā debess, šitais rāpulis!”

Džeks redzēja, ka viņa ļaudis ir sadusmoti. Saniknoti bija gan detektīvi, gan arī patrulējošie policisti un biroja darbinieki. Nu Džeks vairs nebija svešinieks, bet viens no viņiem, un bija apdraudēta Džeka draudzene. Turklāt nevis kāda nepazīstama sieviete, bet Deizija Mai-nora, kuru lielākā daļa iedzīvotāju pazina gadiem ilgi.

Mazpilsētiņas dzīves nepatīkamā puse bija tā, ka ikviens par visiem uzzināja visu. Toties šīs dzīves patīkamā puse bija ta, ka ikvienam bija rupc par visiem. Ja kāds nokļuva grūtībās, viņš varēja rēķināties ar plašu sabiedrības atbalstu.

“Vedīsim šurp mēru, lai nopratinātu,” Džeks mierīgi sacīja, ārēji neizrādīdams dusmas. Deizija bija drošībā; tas bija pats svarīgākais. “Sazinieties ar Skotsboro policijas iecirkni, lai viņi dabū rokā arī misteru Filipsu.” Džeks labprāt būtu norīkojis veselu tīklu policistu, lai notvertu to misteru Saiksu, tomēr viņam nebija tik daudz darbinieku, lai tie uz visām pilsētas ielām vienlaikus sāktu pārbaudīt braukšanas licences. Džeks bija noraizējies, ka viņiem nav izdevies sameklēt Saiksu, bet Deiziju šis Saikss neatradīs, kamēr viņa klusi un mierīgi sēdēs tur, kur atrodas pašreiz.

“Es neko neļāvu ziņot pa radio,” teica Tonijs Mār-vins. “Mērs pat nenojauš, ka mēs viņu meklējam.”

“Noteikti nojauš. Vai atceraties Kendru Oucnsu? Vai domājat, ka viņa visu dienu nevienam nav bildusi ne vārda par misis Noulenas zvanu?”

“Kendra jau nu gan nebūs klusējusi,” teica Eva Feja. “Kendra ir jauka, taču viņai ļoti patīk runāt.”

“Tad jāpieņem, ka mērs zina - misis Noulena mums zvanījusi. Viņš noteikti saprot, ka gaidāms kaut kas nepatīkams, bet viņš nezina par ierakstu, tāpēc varbūt tomēr nav aizbēdzis. Iesim un ķersimies pie darba!”

Tas nolādētais Mainoru sievišķis pilsētā nekur nebija atrodams, un Saikss kļuva pagalam nervozs. Darbā viņa nebija rādījusies; mājās nebija nākusi. Viņas itin vienkārši nekur nebija. Kad cilvēki tik piepeši maina savu ierasto dzīves kārtību, tad gaidāms kaut kas nelāgs.

Saikss pat piezvanīja uz bibliotēku, piesardzības labad izmantodams taksofonu, lai nebūtu iespējams noteikt zvanītāja numuru - nebija gan domājams, ka municipalitātes telefonam būtu numuru noteicējs, tomēr iespējams tas bija, un šīs nolādētās ierīces dēļ Saiksam visu laiku nācās uzmanīties, - un jautāja pēc mis Maino-ras. Sieviete, kas bibliotēkā pacēla klausuli, pateica vienīgi to, ka mis Mainoras šodien nav darbā, bet viņas balsī jautās tāda kā spriedze un piesardzība, un tas Saiksam izraisīja vēl lielākas bažas.

Nu labi, šodien viņš to Mainoru sievišķi nedabūs rokā. Tā jau nebija nekāda katastrofa, tikai neveiksme.

Bet kāpēc tā sieviete bibliotēkā bija runājusi tik saspringtā balsī?

Nervozais tonis bija sīkums, bet tieši tādi sīkumi liecināja, ka gaidāmas pamatīgas ziepes - un ziepes tad arī ievārījās, ja laikus nepievērsa uzmanību sīkumiem. Saikss instinktīvi nojauta, ka šobrīd jāpievērš tiem uzmanība.

Viņš zvanīja mēram uz personisko telefonu, bet tas neatbildēja. Arī tas bija ļoti nelāgs sīkums. Pazīstot mēru, Saikss bija pārliecināts, ka viņš nodomājis visu dienu palikt savā kabinetā, tā nodrošinot sev katram gadījumam neapšaubāmu alibi, ja atklātos, ka mis Mainora ir pazudusi.

Tad Saikss zvanīja uz mēra mobilo telefonu. Arī tas neatbildēja. Tagad Saiksam jau bija pavisam nemierīgi ap sirdi, un viņš zvanīja mēram uz mājām. Pēc otrā signāla klausuli pacēla pats Noulens.

“Tas Mainoru sievišķis šodien nav darbā,” Saikss teica. “Es pagaidām to lietu atlikšu.”

“Saiks! Paldies Dievam!”

Izklausījās, ka mērs stipri nervozē un tūlīt zaudēs savaldīšanos, un tas nepavisam nebija lāgā.

“Paklau, mēs esam nepatikšanās. Tagad visu vajag saskaņot, lai mēs abi runātu vienu un to pašu. Vajadzēs tikai uz kādu laiku apklust, un man šķiet, ka viss nokārtosies.”

“Nepatikšanas? Kādas tad?” Saikss apvaldīti jautāja.

“Dženifcra šorīt noklausījusies mani runājam ar misteru Filipsu, un tad tā piedzērusī kuce piezvanījusi uz bibliotēku un prasījusi pēc Deizijas. Viņas darbā nav bijis, tāpēc Dženifcra pateikusi Kendrai Ouensai, ka man ir padomā nogalināt Deiziju Mainoru.”

Velns un elle! Saikss ar diviem pirkstiem cieši saspieda virsdeguni. Ja vien mērs būtu kaut mazliet uzmanījies ar savām telefona sarunām...

“Un ko tad darījusi Kcndra Ouensa?” Jautājums bija tīri formāls. Saikss sasodīti labi zināja, ko darījusi Kendra Ouensa.

“Viņa piezvanījusi uz policijas iecirkni. Labi, ka Dženifcra bija piedzērusies, jo es nedomāju, ka viņai kāds noticējis; tikai - ja tu šodien būtu nogrābis Deiziju, tad gan varētu rasties dažādi jautājumi.”

Kolosāli. Tagad bija saausījušies arī Hilsboro kruķi.

“Ir vēl kaut kas.”

Saiksam nācās papūlēties, lai saglabātu mieru.

“Kas tad vēl?”

“Šefam Ruso ir romantiskas attiecības ar Deiziju.”

“Un kāda man tur daļa?”

“Vakar es tieši Ruso liku uzzināt, kam pieder automašīna, kuras numuru tu man pateici. Es sacīju, ka redzēju to mašīnu stāvam uz ugunsdzēsēju celiņa pie ārsta Beneta biroja. Ruso ir skaidrs, ka es meloju, jo viņš zina, ka Deizija nav bijusi slima. Un, kad viņš man sniedza informāciju par mašīnas piederību, tad izlikās, ka nepazīst Deiziju Mainoru.”

Ahā, tātad tagad aizdomas ir arī policijas šefam. Atkal tie sasodītie sīkumi; Noulcns bija pateicis pārāk daudz, un tas viņu iegāzis. Ja mērs policijas šefam būtu tikai palūdzis pārbaudīt mašīnas numuru bez jebkādiem paskaidrojumiem, tad šefs varbūt gribētu zināt, kāpēc mērs interesējas par viņa draudzenes mašīnu, bet viņš nezinātu, ka mērs melojis. Turklāt - kāpēc gan Noule-nam vajadzēja uzdot tam sasodītajam policijas šefam pārbaudīt vienkāršu numuru? Nē, redz, Noulcns jau to neprasīs kādam niecīgam gariņam; viņam vajadzēja runāt ar pašu galveno tikai tādēļ vien, lai izrādītu savu varu.

“Es atnācu mājās, lai aizbāztu Dženiferai muti, bet te tās kuces nav.”

“Skaisti gan, ja pēc šāda telefona zvana viņu kaut kur atradīs mirušu, tas nemaz neliksies labi.”

“Viņa ir piedzērusies,” Noulcns atvairījās. “Piedzērušie mūždien izraisa avārijas.”

“Var jau būt, taču laika sakritība liksies aizdomīga. Tagad tikai sēdi klusu un turi muti.”

Noulcns, šķiet, nedzirdēja, ko Saikss saka.

“Varbūt man vajadzētu viņu vēlreiz aizvest paciemoties pie mistera Filipsa. Viņam tas patīk, bet viņai gan ne.” Šī doma Noulcnu iepriecināja, un viņš iesmējās. Saikss aizvēra acis - tas nu gan bija stulbenis. “Policija viņu tagad varbūt uzmana, tāpēc Filipsam var nepatikt, ja tu aizvedīsi policistus tiešā ceļā pie viņa.” “Nūjā. Tev taisnība. Tomēr man viņa tik un tā jāatrod. Viņa kaut ko runāja par frizieri, un Dženifera ir pietiekami stulba, lai pēc šāda telefona zvana dotos tiešā ceļā uz skaistumkopšanas salonu.”

Vairāk gan bija iespējams, ka Dženiferu savākusi policija, lai liktu viņai sniegt liecību. Velna milti, vai tad Noulcns neko nejēdza no policijas kārtības? Viņi tādu zvanu neatstātu bez ievērības, īpaši jau tāpēc, ka runa bija par šefa draugaļu. Mis Mainora bija veikli nozudusi, arī misis Noulena nebija manāma - viņa droši vien atradās policijas iecirknī, un nākamais gājiens būtu mēra izsaukšana, lai viņu nopratinātu.

Tas nepavisam nebija lāgā. Pēc Noulena vakardienas un šīsdienas gājieniem Saikss bija stipri mainījis savas domas par mēru uz slikto pusi. Noulens bija aukstasinīgs, tomēr nespēja izturēt spiedienu un pieļāva, ka savtīgums traucē viņu skaidri domāt. Kas notiks, ja kruķi sāks viņu izprašņāt? Varēja gadīties, ka Noulens turas stingri, bet, ja mēram sāks trīcēt bikses, Saikss pieļāva, ka viņš mēģinās glābt savu ādu un novelt vainu uz citiem.

Nu nē, to Saikss nedrīkstēja pieļaut.

“Vai šefs ir labs policists?” viņš jautāja.

“Sasodīti labs. Viņš strādājis Speciālo uzdevumu komandā Čikāgā un arī Ņujorkā. Es domāju, ka man laimējies, ja viņš atnacis strādāt uz tik mazu pilsētiņu ka Hilsboro.”

Kā tad, laimējies - tāpat kā bruņmpucim, kas rāpo pāri ātrgaitas šosejai; vajadzīgs brīnums, lai tas nonāktu otrā pusē sveiks un vesels. Saiksam nelikās, ka Noulens varētu sagaidīt brīnumu. Viņš bija izvēlējies policijas šefu, kas ugunslīnijā jutās kā savās mājās, cilvēku, kas rīkosies ātri un bezbailīgi, lai pasargātu savu sievieti no briesmām. Pēc Saiksa domām, vienīgais labums šajā situācijā bija tas, ka Mičela noslepkavošanas un līķa atrašanas vieta nebija Ruso jurisdikcijā.

Tad viņam ienāca prātā kāda doma.

“Vai šorīt, runājot ar misteru Filipsu, tu pieminēji Mičelu?”

“Tieši tāpēc jau misters Filipss zvanīja. Viņš nebija apmierināts, ka līķis tik drīz atrasts, un es skaidroju, ka to lietu tu nekārtoji pats personiski.”

Tātad Noulens bija pieminējis ne vien Mičela, bet arī Saiksa vārdu. Misis Noulena viņus nepazina, taču tagad zināja viņu uzvārdus. Visa šī lieta risinājās tik strauji, ka Saikss vairs nesaprata, pie kura pavediena ķerties.

“Klausies, ko es teikšu,” sacīja Saikss. “Tagad vienkārši sēdi uz vietas, izliecies, ka nekas īpašs nenotiek, un neviens mums nevarēs neko piesiet.” Jn-a, kā tad! “Nekas taču nav noticis, mis Mainorai neviens nav mēģinājis uzbrukt, tātad nekāda nozieguma nav. Ruso varbūt nevar saprast, kāpēc tu meloji par mašīnas numuru, - un tad? Paliec pie tā, ko esi teicis. Varbūt tu nepareizi pierakstīji numuru, kaut ko sajauci - vai tamlīdzīgi.”

“Laba doma.”

“Ja viņi jautā par to, ko misis Noulena runājusi pa telefonu, saki, ka tev nav ne jausmas, ko viņa tur stāsta. Vai viņa no rīta bija piedzērusies?

“Viņa mūžīgi ir piedzērusies,” Noulens teiea.

“Vai tu redzēji, ka viņa dzēra?”

“Nē, bet viņa grīļojās un gandrīz vai kājās nevarēja nostāvēt.”

Ja Noulens domāja, ka sieva bijusi piedzērusies, tad Saikss, ņemot vērā pašreizējos notikumus, būtu varējis gandrīz vai derēt, ka viņa bijusi skaidra kā stikliņš.

“Vai tad tu domā, ka Ruso man uzdos jautājumus?” Vai rīt no rīta saule uzlēks?

“Iespējams. Tikai neuztraucies, bet rīkojies pēc plāna.”

“Vai vajadzētu brīdināt misteru Filipsu?”

“Es to nedarītu. Lai viss noklust, un viņš nekad neko neuzzinās. Mēs saņemsim to kravu ar krievietēm, un viņš vai kusīs aiz laimes.”

“Velns un elle, pavisam biju aizmirsis to kravu!” “Tas nekas. Es tikšu ar to galā,” Saikss teica un nolika klausuli.

Tagad viss bija salaists galīgā grīstē, viņš domāja. Mēra sieva zināja viņa - Saiksa - vārdu un Mičela vārdu arī. Ja Ruso bija uz pusi tik labs kruķis, kā domāja Noulens, tad viņam jau tagad bija misis Noulenas liecība un viņš pārbaudīja visu, ko tā sieviete teikusi. Ruso jurisdikcijā Micels nebija atrodams, bet tie sasodītie datori taču bija visur, Ruso vajadzēja tikai pameklēt, un - skat, kāds līķis, kas dzīves laikā bija saucies par Mičelu, rokā būs. Tad gan sāktos pamatīga rosība, un, kad viņi iedomātos, kas beigto Mičelu saista ar Deiziju Mainoru, tad parādītu viņai Mičcla fotogrāfiju, un mis Mainora droši vien atcerētos, kur redzējusi Mičelu, kā arī tos trīs vīriešus, kas bijuši ar Mičelu tovakar kopā.

Mēdza pienākt tādi brīži, kad vairs neatlika nekas cits kā vien sēdēt mierīgi, lai visu nepadarītu vēl ļaunāku, un mēģināt labot to, kas jau noticis. Šis nu bija tieši tāds brīdis.

Saikss apsvēra savas iespējas. Viņš varēja izstāties no spēles - viņam bija rezervē cita identitāte. Taču Saikss vienmēr bija uzskatījis, ka šī identitāte jāpietaupa gadījumam, kad uz spēles likta dzīvība, un šķiet, ka šobrīd situācija nav tik ļauna. Viņam droši vien nāktos saņemt kādu sodu, viņam piespriestu varbūt gadu, varbūt arī vēl mazāk. Saikss nebija nevienu nogalinājis; viņu varēja apvainot nozieguma slēpšanā, izmeklēšanas aizkavēšanā un tamlīdzīgās lietās, taču ne slepkavībā.

Turklāt viņa rīcībā bija spēcīgs līdzeklis - informācija. Pats svarīgākais bija tieši informācija, un vienmēr ar prokuroriem bija iespējams sarunāt.

Saikss nepaļāvās uz Tempļu Noulenu; tam nevajadzēs daudz, lai sāktu runāt. Jau pēc dažām stundām būs izsludināta Glcna Saiksa meklēšana.

Tikai ne tad, ja viņš pieteiksies pats.

Tikpat mierīgi kā vienmēr Saikss aizbrauca uz Hils-boro policijas iecirkni. Ap miegainās pilsētiņas policijas departamentu valdīja neparasta rosība; automašīnu stāvvietā bija milzum daudz mašīnu. Saikss gāja iekšā pa automātiskajām stikla durvīm, ievērodams, ka policisti, sastājušies grupiņās, klusi sarunājas un visā iecirknī valda saspringta gaisotne. Patruļas dienesta policistiem vajadzēja būt savās mašīnās pilsētas ielās, tāpēc šie acīmredzot bija pirmās maiņas zēni, kas vēl tepat vien slaistījās apkārt. Atkal viens izteiksmīgs sīkums.

Saikss piegāja pie dežurējošā seržanta, rokas gan sāniem nolaidis, lai būtu skaidri redzams, ka tās ir tukšas. “Es, lūdzu, gribētu runāt ar šefu Ruso.”

“Šefs ir aizņemts. Kā varu palīdzēt?”

Saikss pameta skatienu pa kreisi garajā gaitenī. Viņš uz mirkli ieraudzīja ļoti glītu, satrauktu sievieti, kas saņēma kafijas tasi no kāda vīrieša civilās drēbēs - droši vien tas bija detektīvs. Saikss bija pacenties par Tempļu Nou-lcnu uzzināt pēc iespējas vairāk, tāpēc uzreiz pazina misis Noulenu. Viņa nekādā ziņā neizskatījās piedzērusies -te nu bija Noulena pieņēmums!

Saikss atkal pievērsās dežurējošajam seržantam. “Es esmu Glens Saikss. Liekas, ka jūs visi mani meklējat.”

25

No visa tā, ko Džeks līdz šim bija uzskatījis par neiespējamu, otrajā vietā bija varbūtība, ka Glens Saikss ieradīsies policijas iecirknī, stādīsies priekšā un gribēs runāt ar viņu. Pirmajā vietā šajā sarakstā bija Džeka vētrainās izjūtas ik reizi, kad viņš atradās mis Deizijas tuvumā, bet ar to jau Džeks sāka aprast. Turklāt viņš bija sācis arī domāt, ka šajā pasaulē vispār nav nekā neiespējama.

Saikss bija vidēja auguma vīrietis, diezgan plecīgs un kārtīgi ģērbies. Viņa gaišbrūnie mati bija apgriezti īsi un rūpīgi; viņš bija kārtīgi noskuvies, roku nagi bija rūpīgi apgriezti un tīri, apģērbs izgludināts. Viņš nekādā ziņā neatgādināja slepkavu, bet arī Teds Bandijs nebija izskatījies pēc briesmoņa. Noziedznieku ārējais izskats varēja būt ļoti daudzveidīgs, reizēm viņi bija ģērbušies skrandās, citreiz - valkāja dimantus. Gudrākajiem pirkstos parasti bija dimanta gredzeni. Patiesi gudrie noziedznieki izskatījās tieši tādi kā šis cilvēks.

Turklāt Saikss izturējās loti mierīgi, un viņš skaidri zināja, ko grib.

“Es gribu noslēgt vienošanos,” viņš teica. “Varu jums sniegt informāciju par mēru Noulcnu, par vīrieti, kas nodūra Gadu Mičelu, par vīrieti, kuru sauc Eltons Filipss, un pastāstīt vēl daudz ko citu. Ataiciniet apgabala advokātu, un runāsim.”

“Mēs zinām, kas nodūra Mičelu,” Džeks teica, atzveldamies krēslā. “Badijs Lcmonss.”

Saikss pat aci nepamirkšķināja.

“Mis Mainora viņu identificēja, vai ne?”

“Viņa labi saskatījusi jūs visus trīs.”

“Tātad jūs viņu esat noslēpis kādā drošā vietā.” Džeks neatbildēja, tikai vēroja Saiksu. Sim cilvēkam bija īsta pokera spēlmaņa seja, kas neizpauda neko.

“Te ir kaut kas daudz nopietnāks par vienu stulbu plukatu, kas ticis novākts.” Saikss arī atzvēlās krēslā, juzdamies tikpat brīvi kā Džeks.

“Es nesaprotu, kā šajā lietā ir iesaistīts mērs.”

“Seksa tirdzniecībā apgrozās liela nauda,” Saikss aplinkus ieminējās. “Vai jūs zvanīsiet advokātam vai ne? Jārīkojas ātri; šovakar gaidāms pamatīgs ķēriens.” “Krievietes,” Džeks teica.

Saikss caur zobiem klusi iesvilpās, nemaz nemēģinot slēpt pārsteigumu.

“Laikam gan jums zināms vairāk, nekā biju domājis.

Tomēr jūs nezināt, kur, un nezināt arī, kādi cilvēki tur iesaistīti.”

“Man liekas, ka mērs Noulens tomēr to zina.”

“Viņš dziedās kā putniņš,” Saikss piekrita.

“Kāpēc tad jums būtu vajadzīgs advokāts?”

“Tāpēc, ka uzticēšanās ir reta manta, un man tā piemīt ļoti nelielā daudzumā.”

Džeks vēroja vīrieti ar gaišbrūnajiem matiem, viņa skaidrās, saltās acis un ārkārtīgi mierīgo izturēšanos.

“Jūsu rīcībā ir pierādījumi par viņiem visiem, vai ne? Jūs esat pierakstījis pilnīgi visu.”

“Tā ir.” Saikss viegli pasmīnēja. “Katram gadījumam. Man patīk mazliet nodrošināties varbūtībai, ja noiet greizi. Un agrāk vai vēlāk tas vienmēr arī notiek. Jāiemācās tikai uztvert īsto brīdi, kad izstāties no spēles.”

• Džeks izgāja no telpas un piezvanīja apgabala advokātam Skotsboro. Ja vajadzēs noslēgt vienošanos, Džeks domāja, tad Saikss būs labāks apsūdzības liecinieks nekā mērs Noulens - vienkārši tāpēc, ka Saikss noteikti bija daudz nežēlīgāks un sistemātiskāks. Reizēm nākas noslēgt darījumu arī ar pašu nelabo, un šī bija viena no tādām reizēm.

Tad Džeks piezvanīja uz moteli, kur viņš bija atstājis Deiziju, jo vēlējās pateikt, ka viņa var justies drošībā. Reģistratore savienoja viņu ar Deizijas istabu, un Džeks gaidīja. Četri signāli. Pieci. Seši. Viņš sāka svīst.

Varbūt reģistratore viņu bija savienojusi ar nepareizo istabu - dažreiz tā gadījās. Džeks pārtrauca savienojumu, tad zvanīja vēlreiz un atkal palūdza savienot ar Deizijas istabu. Viens signāls. Divi. Viņš juta, ka pakrūtē sažņaudzas tāda kā salta dūre. Viņai taču vajadzēja tur būt. Trīs. Varbūt Deizija bija izgājusi turpat līdzās kaut ko ieēst. Četri.

Saikss bija šeit. Deizijai vairs nekas nevarēja draudēt.

Pieci.

Viņa taču nebūs devusies projām no moteļa? Tur Deizija bija drošībā. Ja nu viņai atkal bija ienācis prātā kāds ērmots plāns un viņa iedomājusies sarīkot lamatas Saiksam vai mēram?

Seši.

Saprāts Džckam teica, ka visam noteikti jābūt kārtībā. Tomēr briesmīgas bailes viņa prātā čukstēja visļaunākās varbūtības - varbūtības, kas beidzās ar Deizijas...

Septiņi.

Džeks mēģināja iedomāties, kāda būtu dzīve bez Deizijas, un šāda iespēja atgādināja pilnīgu strupceļu, ko norobežo salta akmens siena. Tas nebija iedomājami.

Astoņi...

>

“Hallo!” Viņa šķita mazliet aizelsusies, it kā būtu skrējusi.

Atvieglojums, ko izjuta Džeks, bija gandrīz tikpat satriecošs kā pirmītējās bailes. Viņš cieši sažņaudza klausuli un uz brīdi aizvēra acis.

“Kur tu tik ilgi biji?” Džeks norūca.

“Es biju ārā ar Midu. Īstenībā man no rokām izšļuka saite, un es ķēru viņu rokā.”

Džeks nebija domājis kaut ko teikt, bet šausmīgās izbailes, ko viņš bija nupat pārdzīvojis, lika neviļus izlauzties vārdiem.

“Es domāju, ka tu esi aizgājusi.”

Deizija uz brīdi apklusa.

“Aizgājusi? Tu domā - patiešām aizgājusi, nevis uz bridi izgājusi no istabas, lai izvestu Midu vai kaut ko paēstu?”

“Es baidījos, vai tu atkal neesi izdomājusi kādu no saviem neprātīgajiem plāniem...”

“Vai es jel reizi esmu tev devusi iemeslu domāt, ka esmu muļķe?” Deizija dusmīgi noprasīja. “Šeit es esmu drošībā; kāpēc man vajadzētu iet projām? Tā parasti notiek filmās - vai nu sieviete, vai bērns neklausa norādījumiem un dara tieši to, kas viņiem aizliegts, tādējādi pakļaujot briesmām gan sevi, gan citus. Vienmēr esmu uzskatījusi - ja jau viņi ir tik muļķīgi, tad lai mirst, pirms paspējuši radīt sev līdzīgus aplamniekus. Augstais Dievs, vai tu domā, ka man piemīt paradums...”

“Deizija,” Džeks maigi ieteicās.

Viņa pārstāja bērt vārdus.

“Vai tu grasies atvainoties?”

Varbūt tā varētu visu nokārtot ātrāk.

“Jā-a. Piedod! Es biju briesmīgi uztraucies.” “Atvainošanās pieņemta,” Deizija teica tik svarīgā tonī, ka Džekam gribējās pasmaidīt.

“Es zvanu, lai pavēstītu tev ko labu, mīļā. Pirms kāda laiciņa policijas iecirknī ieradās Saikss un atzinās, gribēdams izgrozīt lietu vairāk sev par labu. Tu vari justies droša.”

“Tu gribi teikt, ka viss jau ir beidzies?”

“Šis tas vēl jānokārto. Esmu sazinājies ar Morisonu, un viņi vēl nav atraduši Lcmonsu un Kclvinu, bet noteikti atradīs. Mēra sieva ierakstījusi lentē telefona sarunu, kurā viņš izsaka draudus pret tevi, un Saikss tagad ir gatavs visus nodot. Es vēl nezinu, kad varēšu atgriezties motelī un aizvest tevi no turienes.”

“Man taču nebūs te jāpaliek visu nakti?”

“Var gadīties, ka tomēr būs jāpaliek. Man varbūt nāksies šeit strādāt visu nakti.”

“Kad Tods brauks šurp ar manām mantām, viņš taču var mani aizvest uz mājām.”

Džeks vainīgi paraudzījās pulkstenī. Jau bija pāri sešiem, un viņš pilnīgi bija aizmirsis piezvanīt Todam.

“E,s mēģināšu sazvanīt viņu veikalā un aiztaupīt lieku braucienu.”

“Tu aizmirsi piezvanīt viņam, vai ne?”

“Jūtos vainīgs.” Džeks nopūtās.

“Ņemot vērā visus apstākļus, tev tiek piedots. Vai mana māte ir zvanījusi?”

Džeks visu dienu bija nēsājis līdzi mobilo telefonu, ņēmis to līdzi pat uz tualeti, lai nepalaistu garām nevienu zvanu.

“Vēl ne.” Tomēr bija sagaidāms, ka misis Mainora pavisam drīz gribēs apvaicāties par meitu.

“Tu man varētu pateikt viņas numuru, un es pati piezvanīšu, tiklīdz būšu pārbraukusi mājās. Tūlīt pat piezvani Todam,” Deizija atgādināja.

“Noteikti.” Džeks tā arī darīja, un viņam laimējās -Tods vēl bija Hantsvilā. Džeks viņam pavēstīja jaunumus un palūdza atvest mājās Deiziju.

“Protams, es to izdarīšu.” Tods uz brīdi apklusa. “Saikss kaut ko minēja par seksa tirdzniecību. Iespējams, ka viņam ir informācija tieši par tiem cilvēkiem, ko es

meklēju, vai par uzpircējiem, kuri tirgo vielas sieviešu apreibināšanai, lai pēc tam viņas izvarotu.”

“Ņemot vērā to, ka pašreiz ik brīdi atklājas kaut kas jauns, tas ir ļoti iespējams. Ja vēlaties pats uzdot viņam dažus jautājumus, es to varu nokārtot.”

Vēl viens klusuma brīdis.

“Es nedrīkstu oficiāli iesaistīties šajā lietā.”

“Zinu. Esmu uzaicinājis apgabala advokātu, lai nopratinātu Saiksu par apreibinošām vielām, bet, ja vēlāk jūs gribētu aprunāties ar viņu personiski, paziņojiet man.” “Pagaidām es vēlētos palikt aiz kulisēm un dzirdēt, ko izdosies noskaidrot apgabala advokātam.”

“Kā vēlaties. Tikai neaizmirstiet aizvest mājās Deizi-ju! Starp citu, viņa ir paņēmusi līdzi kucēnu.”

“Jūs to teicāt tā, it kā gribētu mani brīdināt,” Tods uzmanīgi ieminējās.

“Jūs vēl neesat redzējis Midu, vai ne?”

“Kāds tad viņš ir - kaut kāds pusauga briesmonis, vai?”

“Viņš ir sešas nedēļas vecs zeltainais retrīvers. Pū-kains kamoliņš. Jaukāks suns nemaz nav iedomājams. Jau ieraugot vien viņu, ikvienam sirds vai kūst.”

“Un tad?”

“Ak, nekas, vienkārši izturieties pret viņu draudzīgi.” Džeks smaidot nolika klausuli un atgriezās telpā, kur viņa detektīvi uzklausīja, kā Saikss sniedz liecību. Vēl viens detektīvs un patrulējošais policists bija devušies uz mēra Noulena mājām, lai atvestu viņu uz nopratināšanu. Šīs dienas rītā neviens vēl nebija zinājis gandrīz neko, bet jau līdz vakaram bija ļoti daudz kas noskaidrojies. Dažkārt viņiem bija vienkārši veicies - kaut vai tad, kad Džeks, atgriežoties no Hantsvilas, uz eeļa bija ievērojis misis Noulcnu, jo viņa brauca tik aplami; taču lielākoties viss bija atklājies tieši tāpēc, ka viens vai otrs noziedznieks bija izdarījis kādu muļķību. Pat Glens Sailcss, būdams ārkārtīgi piesardzīgs, bija rīkojies pietiekami muļķīgi, jau pašā sākumā iesaistīdamies šajā lietā. Pats galvenais bija izvēle, un noziedznieku izvēle parasti izrādījās muļķīga.

Kad no Skotsboro ieradās apgabala advokāts un viņa asistents, advokāts bija acīm redzami uztraukts. Viņš paaicināja Džcku malā un sacīja:

“Eltons Filipss ir ļoti cienījams sabiedrības loceklis. Mums jābūt pilnīgi pārliecinātiem par faktiem, kas ir mūsu rīcībā, pirms es sākšu virzīt šo lietu uz priekšu kaut vai par collu.”

“Mums ir viņa telefona sarunas ieraksts lentē, turklāt apstiprināta liecība, ko sniedzis Sailcss. Esmu pilnīgi pārliecināts.”

“Vai ieraksts ir iegūts likumīgā ceļā?”

“Mēra Noulena sieva izdarījusi ierakstu automātiskajā atbildētājā no savas guļamistabas, kur atrodas paralēlais telefons.”

Advokāts pārdomāja. Tas bija misis Noulcnas personiskais telefons, un mērs acīmredzot zināja, ka mājā ierīkoti paralēlie telefoni, tātad viņš nevarēs iebilst, ka tā bijusi telefona sarunu nelikumīga noklausīšanās. Šķita, ka viss noticis pilnīgi likumīgi.”

“Labi, paklausīsimies, kas misteram Saiksam ir sakāms.”

Kad Tempis Noulens ieraudzīja, ka iebraucamajā ceļā iegriežas baltā dienesta automašīna, viņš dziļi ievilka elpu un mēģināja saglabāt mieru. Visam taču vajadzēja nokārtoties. Saikss bija runājis gluži prātīgi; Dženiferas aplamo runāšanu varēs attiecināt uz viņas dzērumu, un gan jau viņš kaut kā paskaidros arī to, kāpēc prasījis Ru-so par Deizijas Mainoras mašīnas numuru. Saikss jau bija teicis, ka Deiziju viņam nav izdevies atrast, tāpēc nekāds noziegums nebija izdarīts. Ja Deizija būtu sapratusi, ka Bufalo kluba automašīnu stāvvietā redzējusi kaut ko neparastu, viņa to kādam jau būtu izstāstījusi. Ne Saiksam, ne viņam neviens neko nevarēja piesiet.

Pie durvīm atskanēja zvans. Noulens ātri noraisīja kaklasaiti un uzrotīja krekla piedurknes, lai radītu bezrūpīgu, neoficiālu iespaidu. Paņēmis rokā Hantsvilas laikrakstu, Noulens gāja atvērt durvis - viņš gribēja izskatīties kā cilvēks, kurš tikko mierīgi lasījis laikrakstu un kuram nekas nav slēpjams.

Atvēris durvis, viņš tēloja vieglu izbrīnu.

“Ričard,” viņš sacīja detektīvam. “Kas noticis?”

“Mēs vēlētos uzdot jums dažus jautājumus sakarā ar paziņojumu, ko šorīt sniedza jūsu sieva,” detektīvs Ričards Mills sacīja, un nemaz nelikās, ka viņš grasītos atvainoties par traucējumu. Noulens sāka nedaudz raizēties.

“Protams. Nāciet iekšā! Nadīna man teica, ka Dže-nifera zvanījusi uz bibliotēku, bet man likās, ka to neviens nebūs uztvēris nopietni. Džcnifcrai... ziniet, viņai ir problēmas ar alkoholu.”

“Jā, ser,” teica detektīvs Hills. Viņš paskatījās uz laikrakstu un atrotītajām piedurknēm. “Esat jau ierīkojies mierīgi pavadīt vakaru?”

“Sī bija satraucoša diena. Esmu atnesis mājās dokumentus, lai vēl pastrādātu; kad būšu izlasījis laikrakstu un paēdis vakariņas, sēdīšos un strādāšu. Vai kaut kas noticis?”

“Jūtos pārsteigts, ka esat piemirsis šāvakara pilsētas municipalitātes sēdi,” Hills, paskatījies rokas pulkstenī, mierīgi teica. “Tā sākās pirms piecām minūtēm.”

Mērs mēmā pārsteigumā sastinga. Deviņu gadu laikā viņš ne reizi nebija izlaidis nevienu sēdi. Ričards Hills saprata, ka Noulenam ir tiešām nopietnas nepatikšanas, ja jau viņš pilnīgi to aizmirsis.

“Els nebiju aizmirsis,” Noulens centās aizbildināties. “Tomēr likās, ka šovakar būs labāk palikt mājās pie Dženifcras.” Paldies Dievam, viņš bija nolaidis lejā garāžas durvis, tāpēc neviens nevarēja redzēt, ka Dženifcras mašīnas tur nav.

“Misis Noulcna atrodas policijas iecirknī,” detektīvs Hills tikpat mierīgi un pieklājīgi sacīja. “Ja jūs, ser, būtu ar mieru braukt mums līdzi, mēs jūs turp aizvestu.”

“Dženifera ir iecirknī?” Ak Dievs, ko viņš tagad lai saka? Kā lai izskaidro, ka nav zinājis, kur viņa atrodas? “Vai ar viņu viss kārtībā?” Labi. Viņš rūpējas par sievu -to Noulens bija izteicis, iedvesmas vadīts.

“Misis Noulena jūtas labi, ser.”

“Tas tiešām man dara prieku, jo viņa šorīt... bija iedzērusi pārāk daudz.”

“Lūdzu, brauciet mums līdzi.”

“Protams. Es sēdīšos savā mašīnā un sekošu jums...”

“Nē, ser, es vēlētos, lai jūs braucat kopā ar mums.”

Noulcns pakāpās atpakaļ, bet Hills un patruļas policists mierīgi nostājās viņam līdzās no abām pusēm un satvēra mēru aiz rokām, tad atlieca tās viņam aiz muguras, ap plaukstu locītavām veikli aplikdami rokudzclžus.

Noulens saniknots paskatījās uz abiem vīriešiem.

“Ņemiet nost rokudzclžus! Ko jūs iedomājaties! Es neesmu noziedznieks un neļaušu, ka pret mani tā izturas.”

“Ser, tāda ir kārtība - gan jūsu, gan mūsu drošības labā. Iecirknī tos noņems.” Viņi bija satvēruši Noulenu aiz rokām un bīdīja ārā no mājas.

“Jūs tiekat atlaisti no darba!” viņš caur zobiem izgrūda, sejai arvien vairāk piesarkstot. “Abi divi. Tāda izturēšanās nav pieļaujama.”

“Jā, ser,” teica Hills, iesēdinot Noulenu mašīnas aizmugurējā sēdeklī un aizverot durvis.

Noulcns bija tik saniknots, ka viņam bija grūti elpot. To visu noteikti bija organizējis Džeks Ruso, lai atriebtos par... ne jau nu par to, ka Noulcns viņam lūdza noskaidrot Deizijas mašīnas numura piederību; tas taču būtu smieklīgi. Tomēr - kas gan cits tas varēja būt? Varbūt Ruso bija patoloģiski greizsirdīgs tips, kas mēdza zaudēt prātu aiz dusmām, ja vien kāds pievērsa kaut nelielu uzmanību viņa draudzenei.

Otrs izskaidrojums varēja būt vienīgi tas, ka viņi noticējuši Dženiferai.

Noulens sāka elpot lēni un dziļi, cenzdamies nomierināties. Gan viņš tiks galā ar visu; vajadzēja tikai saglabāt mieru. Lai arī ko būtu sacījusi Dženifera, viņš sievas vārdus varēs iegrozīt tā, ka viss viņas teiktais kļūs apšaubāms. Viņa taču bija alkoholiķe, un to zināja ikviens pilsētas iedzīvotājs. Dženiferai nebija nekādu pierādījumu, vienīgi noklausīta telefona saruna, un viņai nāksies atzīt, ka visu ir pārpratusi.

Kad viņi tuvojās policijas iecirknim, Noulens jutās apstulbis, ieraudzīdams, cik daudz automašīnu atrodas līdzās ēkai. Te kaut kas notika - kaut kas daudz nopietnāks par municipalitātes sēdi. Tad viņš ieraudzīja, ka pie policijas iecirkņa stikla durvīm ārpusē nostājušies trīs pilsētas municipalitātes darbinieki, un viņam pakrūtē iemetās nelabums. Saule jau grasījās rietēt, un svelme bija mazinājusies, bet, kad Mills atvēra mašīnas durvis un palīdzēja Noulenam izkāpt, viņš bija tā nosvīdis, ka krekls lipa pie muguras.

Municipalitātes darbinieki lūkojās uz Noulena pusi, bet neskatījās viņam acīs. Viņi mēru aplūkoja kā dzīvnieku zooloģiskajā dārzā - tikai ziņkāres pēc.

“Ņemiet nost rokudzelžus!” Noulens klusi, bet dusmīgi sacīja Hillam. “Pie velna, visi taču skatās šurp.”

“Es tos noņemšu, kad būsim iegājuši iekšā, ser,” teica Mills, satverdams Noulenu aiz rokas.

Tātad - rokudzclži tiks noņemti tad, kad viņam nebūs iespējams bēgt. Noulens mulsi paraudzījās apkārt un ievēroja kādu pazīstamu automašīnu. Tas bija pelēks “Dodge”, kas bija novietots kādā patruļas policistiem rezervētā stāvvietā, taču likās, ka nevienu tas neuztrauc.

Ar pelēku “Dodjje” brauca Saikss; šī automašīna bija tik parasta, ka Saikss apgalvoja - to neviens nemēdzot ievērot. Sai mašīnai bija Medisonas apgabala numurs; Saikss dzīvoja Medisonas apgabalā, netālu no Hantsvilas.

Kāpēc Saikss bija šeit? Ja viņš arestēts, tad taču policisti nebūtu ļāvuši Saiksam braukt pašam ar savu mašīnu, tāpat kā nebija ļāvuši to darīt Noulenam. Kā gan viņiem bija izdevies Saiksu atrast? Nē, Saiksam nevajadzēja te atrasties, ja vien...

Ja vien Saikss nebija viņus nodevis.

Noulcns atkal elpoja ātri un smagi, un acu priekšā viņam virmoja krāsaini apļi.

“Saiks!” viņš ierēcās un ieblieza ar plecu detektīvam Hillam tā, ka tas zaudēja līdzsvaru. “Saiks!” Noulens sāka skriet uz iecirkni. “Saiks, tu nelieti! Tu pretīgais nelieti, es tevi nogalināšu'.'"

Detektīvs Hills un patruļas policists metās Noulenam nopakaļ, un policists, ātri pieliekdamies, satvēra mēru ap ceļgaliem un nogāza zemē. Ar rokudzclžos sasaistītajām rokām Noulcns nespēja piecelties un inerces dēļ turpināja šļūkt ar seju pa autostāvvietas grumbuļaino asfaltu, atstādams aiz sevis asiņainu svītru. Kad policisti viņu piecēla kājās, no pārsistā deguna uz apģērba tecēja asinis.

“Saikss,” viņš vēlreiz mēģināja kaut ko teikt, taču mute bija asiņu pilna, un vārdus vairs lāgā nevarēja saprast.

Pilsētas municipalitātes darbinieki pavirzījās sānis, kad policisti pusnešus iestiepa mēru pa durvīm iecirknī, un viņu sejās bija lasāms riebums, it kā viņi būtu ieraudzījuši ko neķītru. Tempis Noulens centās iedomāties, vai varētu viņiem pateikt kaut ko pārliecinošu, kādu frāzi no tiem daudzreiz izmēģinātajiem standarta izteicieniem, ko viņš līdz šim bija izmantojis simtiem reižu un kas vienmēr bija izraisījuši vēlamo reakciju, taču tagad viņam nekas nenāca prātā.

Tagad viņam prātā nenāca vairs itin nekas.

26

Pulkstenis bija gandrīz trīs naktī. Apvienotie policijas dienestu spēki gaidīja ierodamies autofurgonu ar krievu meitenēm. Hilsboro policijas iecirkņa, Džeksonas apgabala un Medisonas apgabala šerifu departamentu, kā arī FIB un starptautiskā drošības dienesta darbinieki bija paslēpušies aiz kokiem, krūmiem, propāna tvertnes un visur, kur vien varēja. Automašīnas viņi bija atstājuši uz cita ceļa un aptuveni jūdzi bija gājuši pāri laukam, lai nokļūtu pie treilera.

Šeit bija arī Glens Saikss, lai pildītu savu parasto uzdevumu. Ja saņemt pievedumu ierastos kāds cits, autofurgona šoferis izbītos; viņš bija bruņots, tāpēc neviens nevēlējās viņu izbiedēt. Meitenes autofurgona piekabē jau tā bija daudz pārcietušas, un nebija vēlams riskēt, lai kādu nejauši nogalinātu nomaldījusies lode.

Džeks gulēja zem lielas priedes, un viņa melnais tērps saplūda ar nakts tumšajām ēnām. Nevienam citam šo apgabalu policijas iecirkņu šefam nebija bieži nācies piedalīties tāda veida uzdevumā, un tika nolemts, ka Džeka pieredze lieti noderēs. Saikss apgalvoja, ka parasti autofurgonam ir tikai viens šoferis, bet krievu meitenes bija tik dārga prece, ka Filipss bija gribējis vēl vienu vīru apsardzei, lai nodrošinātos pret negaidītām varbūtībām. Policistu skaits pret autofurgona vīriem bija piecpadsmit pret vienu, bet mūžam jau varēja gadīties, ka viens vai otrs piepeši sāk rīkoties galīgi aplami; sasodīts, tāda varbūtība bija gandrīz vai droša, ja vien viss neies kā pa diedziņu un policisti nepārsteigs tos abus, pirms viņi paspēs apjēgt, kas notiek.

Džeks turēja rokās melnu ieroci. Viņš precīzi zināja, cik stipri jānospiež mēlīte un cik spēcīgs atsitiens gaidāms. Džeks ar šo ieroci bija šāvis neskaitāmas reizes; viņš pazina ikvienu tā īpatnību, kā tas oda un kāda smaguma sajūta radās, kad ieroci turēja rokās. Tas bija gluži kā vecs draugs - Džeks tikai tad bija sapratis, ka līdz šim viņam ieroča pietrūcis, kad bija to paņēmis mājās no darbistabas, kur ierocis glabājās, un sajutis, cik ierasti tas iegulst viņa plaukstās.

Saikss atradās treilerā, viņš bija ieslēdzis gaismu un skatījās televīziju. Viņi bija rūpīgi pārmeklējuši treileru, lai pārliecinātos, vai tajā nav ierīces, kas ļautu sazināties ar furgona šoferi, bet Džeks domāja, ka tur varētu atrasties pat ducis telefonu, tomēr Saikss tos nemaz nemēģinātu izmantot. Viņš ar vēsu prātu bija izlēmis vairs nepiedalīties agrākajā spēlē, bet sadarboties ar policiju un apņēmies pildīt noslēgtā sadarbošanās līguma noteikumus. Apgabala advokāts bija gandrīz vai raudājis aiz prieka, kad Saikss viņam bija sniedzis tik bagātīgus pierādījumus, un piedāvājis tiešām izdevīgu līgumu. Saiksam, jādomā, pat nevajadzēs sēdēt cietumā; viņš saņems piecus gadus nosacīti, bet tādam vīram kā Saikss tas nebija nekas.

Tālumā atskanēja motora rūkoņa, pārspējot citus nakts trokšņus - varžu kurkstēšanu, cikāžu sisināšanu un naktsputnu saucienus. Džeks juta, ka sirds sāk sisties spēcīgāk, un dziļi ieelpoja, lai saglabātu mieru. Tagad nebūtu prātīgi pārāk uztraukties.

Grantētajā iebraucamajā ceļā iegriezās autofurgons -“Ford” ar dzīvošanai paredzētu piekabi, un šoferis tūlīt pat izslēdza lukturu gaismu. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums - nekādu signālu, ne gaismas zibšņu. Tikai Saikss ieslēdza elektrību pie treilera kāpnītēm un atvēra durvis, nostādamies uz augšējā pakāpiena.

Šoferis izslēdza “Ford” motoru un izkāpa no kabīnes.

“Sveiks, Saiks!” Apsargs palika kabīnē.

“Vai gadījās arī kādas grūtības?” Saikss jautāja.

“Kādai meitenei sametās nelabi, pāris reižu laida pār lūpu, bet man šķiet, ka tas ir tikai no braukšanas. Tomēr smirdēja. Man nācās apstāties un iztīrīt piekabi, lai arī citas nesāktu vemt.”

“Vedīsim iekšā treilerā, tad viņas varēs nomazgāties. Misters Filipss ar nepacietību gaida šo preci.”

“Viņš gaida to jauniņo, vai ne? Smukiņa gan, bet tieši viņa apvēmās, tāpēc pašreiz nav īsti moža.”

Tālumā atskanēja vēl kādas mašīnas motora rūkoņa, un visi vīri slēptuvēs sastinga. Šoferis izskatījās uztraucies, un Saikss, viņu mierinot, pamāja ar roku.

“Esi rāms,” viņš klusi sacīja. “Nav ko uztraukties, tikai kāda garāmbraucoša mašīna.”

Taču likās, ka mašīna palēnina gaitu. Šoferis devās pie furgona kabīnes un atvēra durvis, ar ķermeņa augšdaļu ieliekdamies kabīnē, bet ar vienu kāju joprojām balstīdamies pret zemi, un vīri, kuri slēpās aiz kokiem, saprata, ka viņš paņēmis ieroci. Visi policisti turēja gatavībā savus ieročus, nogaidot turpmākos notikumus.

Mašīna iegriezās iebraucamajā ceļā, spīdinot spožu gaismu no lukturiem. Glens Saikss tūlīt pat novērsās, ar roku aizsegdams acis, lai tās neapžilbtu.

Mašīna - balts “Lexus” - piebrauca tieši klāt furgonam, un lukturi tika izslēgti. No mašīnas izkāpa kāds vīrietis - gara auguma vīrietis ar gaišiem, iesirmiem matiem, kas bija atsukāti atpakaļ. Viņš bija ģērbies uzvalkā, lai gan nakts bija tveicīga, - un kas gan tas varēja būt par cilvēku, kuram ienāk prātā trijos naktī ietērpties uzvalkā?

“Mister Saiks,” viņš ieteicās rāmā balsī ar pārspīlētu Dienvidu akcentu - tā, kā mēdz runāt aktieri. Divus gadus nodzīvojis Dienvidos, Džeks jau prata uztvert izrunas īpatnības un zināja, ka tas nav Alabamas ziemeļu daļas akcents. Viņam akcents šķita neīsts - tas bija pārāk pārspīlēts.

“Mister Filips!” Saikss pārsteigts sacīja. “Mēs nezinājām, ka jūs pats te ieradīsieties.”

Tā bija taisnība. Skotsboro policija nebija varējusi atrast misteru Filipsu, lai gan meklēja viņu ļoti piesardzīgi. Kamēr viņš nebija apcietināts, viss tika turēts lielā slepenībā, jo policija negribēja, ka Filipsu kāds brīdina; tad viņš, iespējams varētu iznīcināt pierādījumus vai pat aizbēgt no pilsētas. Viņam naudas bija pietiekami daudz, lai ērti un mierīgi dzīvotu Eiropā vai Kārību salās, ja vien viņš vēlētos.

Saikss paskatījās uz furgona šoferi un apsardzes

vīru.

“Viss kārtībā. Misteram Filipsam pieder šis pasākums.” Abi vīrieši nomierinājās un izkāpa no furgona kabīnes. Rokas abiem bija tukšas - ieročus viņi bija atstājuši kabīnē.

“Pēdējā laikā pieļauts daudz kļūdu,” teica Filipss, dodamies uz Saiksa pusi. “Es gribēju pats pārraudzīt šo pievedumu, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.”

Tātad viņš nav varējis vien sagaidīt, kad dabūs savos nagos to trīspadsmit gadu veco meiteni, kas atradās piekabē, Džeks nodomāja, un viņam aiz pretīguma sažņaudzās pakrūtē. Džeks uzmanīgi vēroja Filipsu, jo viņa klātbūtne bija neparedzēta, un saskaņā ar Džeka pieredzi neparedzēti notikumi vienmēr sagādāja nepatikšanas.

v

“Šoreiz viss būs kārtībā,” mierīgā balsī sacīja Saikss.

“Esmu par to pārliecināts,” Filipss noņurdēja un izrāva no žaketes labās kabatas revolveri. Viņš nomērķēja un izšāva uz Saiksu tik ātri, ka neviens no apkārtējiem nepaspēja izdarīt nevienu kustību; Saikss atslīga pret treilera durvju stenderi, tad novēlās pa koka kāpnītēm.

Džeka pirksts maigi nospieda mēlīti. Viņa šāviens trāpīja Filipsu tieši tajā vietā, kur Džeks bija paredzējis, un Filipss iekliegdamies nogāzās zemē.

Tad elle gāja vaļā.

Nezinātājam varētu likties, ka drausmīgais troksnis, gaismas zibšņi un melni tērpto, pamatīgi bruņoto vīru straujās kustības, viņiem lecot ārā no paslēptuvēm un kliedzot vai nu: “Policija! Rokas augšā!” - vai arī: “Federālais izmeklēšanas dienests” - ir viens vienīgs šausminošs juceklis. Džeks turpretī skaidri zināja, ka šī ir labi izstrādāta kaujas operācija, kas pirms tam gatavota tik rūpīgi, lai ikviens vīrs zinātu, kas viņam jādara un ko var sagaidīt. Abiem vīriešiem, kuri stāvēja pie furgona, jau viss bija skaidrs - viņi sastinga uz vietas un automātiski pacēla rokas augšā.

Krievu meitenes piekabē histēriski kliedza un raudāja, un, cenzdamās tikt laukā, dauzīja aizslēgtās durvis. Drošības dienesta aģenti no šofera dabūja atslēgu un atvēra piekabes durvis, bet mazliet atkāpās, sajuzdami pretīgo smaku. Līdz neprātam satrauktās meitenes spruka ārā no ieslodzījuma spārdīdamās un skrāpēdamās, kad policisti viņas satvēra un turēja ciet.

Kādai meitenei izdevās aizlavīties visiem garām, un viņa joza pa tumšo lauku ceļu, līdz pārgurumā klupa un pakrita; drošības dienesta aģents, kas bija dzinies viņai pakaļ, pacēla meiteni un nesa uz rokām kā bērnu, bet viņa raudāja un kaut ko histēriski kliedza savā valodā. Tā kā starptautiskais drošības dienests jau bija brīdināts, tad viņiem bija līdzi kāda aģente, kas runāja krieviski, un viņa sāka meitenes mierināt, nemitīgi atkārtojot vienas un tās pašas frāzes, kamēr meitenes tiešām sāka ieklausīties.

Viņas bija pavisam septiņas un neizskatījās vecākas par piecpadsmit gadiem. Meitenes bija vājinās, netīras un pārgurušas. Tomēr Saikss bija teicis, ka neviena nav pārcietusi seksuālu varmācību; tās bija vēl nevainīgas meitenes, un par smieklīgu cenu bija paredzēts viņas pārdot bandām, no kurām meitenes nopirktu bagāti izvirtuļi, kas bija ar mieru maksāt lielas summas par privilēģiju būt pirmajiem, kuri meitenes izvaro. Pēc tam viņas tiktu izmantotas kā prostitūtas un atkal pārdotas bandu locekļiem, kuri viņas kādu laiku pievāktu sev un tad pārdotu tālāk. Neviena meitene nerunāja angliski; visam bija pateikts - ja viņas atteiksies darīt, ko liek, tad viņu ģime nes locekļi, kuri palikuši Krievijā, tiks nogalināti.

Drošības dienesta aģente meitenēm nemitīgi centās ieskaidrot, ka viņu ģimenēm nekas ļauns nenotiks, ka viņas varēs atgriezties mājās. Beidzot meitenes tiktai bija nomierinājušās, ka nedroši sāka domāt - varbūt viņām

v

saka taisnību. Šobrīd pēc pārciestajām mocībām garajā ceļojumā no Krievijas un pēc mežonīgajiem apstākļiem, kurus viņām bija nācies izturēt, meitenēm bija ļoti grūti kādam uzticēties. Viņas spiedās cita pie citas, caur pieri vērodamas cilvēkus melnajos tērpos, un baidījās no ncat liekamās palīdzības mašīnām, kuras atbrauca, zibsnījot ugunīm, taču viņas vairs nemēģināja bēgt.

Kad mediķi sāka pārbaudīt ievainoto vīriešu brūces, Džeks piegāja pie Saiksa. Saiksam lode bija trāpījusi krūškurvī, un apģērbs kreisajā pusē bija pilnīgi piesūcies ar asinīm, bet samaņu Saikss nebija zaudējis, lai gan viņa seja bija pelnu pelēka, un mediķi centās stabilizēt viņa stāvokli. Filipsa bļāvieni bija pieklusuši - tagad viņš vairs tikai stenēja. Saikss palūkojās uz Džeku - šoka dēļ viņa skatiens bija aizmiglots.

“Vai viņš... dzīvos?”

Džeks paraudzījās par plecu uz mediķu otro brigādi.

“Varbūt. Ja vien nemirs no sepses. Es neievainoju augšstilba artēriju, bet cirkšņa ievainojumi var beigties visai nelāgi, ja skarta resnā zarna.”

“Cirkšņa...” Saiksam gandrīz izdevās pasmaidīt. “Jūs viņam... sašāvāt pautus.”

“Neesmu pārbaudījis. Ja nu tomēr no tiem kaut kas palicis pāri, tad īsti labā darba kārtībā tic vairs nebūs.”

Saikss sāka tvarstīt gaisu, un mediķis sacīja:

“Mēs pa rāciju izsaucām helikopteru, lai viņu transportētu,” - tas nozīmēja, ka svarīga ir katra minūte, lai Saikss paliktu dzīvs.

“Es vēl... izķepurošos,” teica Saikss, un Džeks, paskatīdamies uz guļošo vīrieti, nodomāja - ja ar gribasspēku pietiek, lai cilvēks paliktu dzīvs, tad Saikss būs liecinieks Noulcna un Filipsa tiesas prāvās.

Pusseptiņos no rīta Džeks lēni iegāja savā kabinetā. Viņš vēl nebija ticis mājās, nebija nomazgājies un joprojām turēja rokā melno ieroci. Tik noguris Džeks nebija juties kopš... ak, kopš tā laika, kad pēdējo reizi lietoja šo ieroci, tomēr viņš jutās ari sasodīti labi. Tagad Džeks gribēja tikai vēl šo to nokārtot un doties mājās pie Dci-zijas.

Gan Saikss, gan Filipss atradās Hantsvilas slimnīcas ķirurģiskajā nodaļā. Pat tādā gadījumā, ja Saikss nomirtu, viņu rīcībā bija vairāk nekā pietiekami pierādījumu, lai ierosinātu lietu.

Saikss bija sniedzis viņiem neaptverami vērtīgu informāciju. Mičels ticis nogalināts tāpēc, ka bija apreibinājis meitenes ar GHB; tādā veidā divas meitenes bija aizgājušas bojā, un Noulens nolēmis, ka Mičels jānovāc. Saikss bija nosaucis visus viņam zināmos apreibinošo vielu uzpircējus. Pamatojoties uz Glena Saiksa sniegto informāciju, bija uzsākta kriminālmeklēšana vel vairākos gadījumos.

Tods Džekam bija darījis zināmas visas detaļas lietā par viņa draudzenes izvarošanu, un Džeks personiski bija izjautājis Saiksu, vai viņam kaut kas zināms par sie vieti, kurai Bufalo klubā iedots GHB un kuru izvarojuši vismaz seši vīrieši. Tomēr uz šo jautājumu Saikss nezina ja atbildēt; Džeks šaubījās, vai atbilde jebkad tiks atrasta.

Atvēris durvis, Džeks neticīgi paskatījās uz Evu Fe ju, kas sēdēja pie sava rakstāmgalda. Viņa pacēla skatienu un sniedza viņam tasi svaigi pagatavotas, kūpošas kafijas. “Lūdzu, šķiet, šobrīd jums tā tiešām ir vajadzīga.” Džeks paņēma kafiju un iedzēra vienu malciņu. Ak jā, tā tiešām bija tikko gatavota, varēja pat just kafijas pupiņu smaržu. Džeks pacēla skatienu uz sekretāri.

“Nu, Eva Feja, pastāstiet, - kā jums tas izdodas?” “Kas tad?” viņa izbrīnā jautāja.

“Kā jūs zināt, kurā brīdī es nākšu pa durvīm iekšā? Kā iespējams, ka jūs mani vienmēr sagaidāt ar tikko pagatavotu kafiju? Un ko jūs te darāt pusseptiņos no rīta?” “Vakar bija ļoti daudz darba,” viņa sacīja. “Es visu nepaspēju padarīt, tāpēc šorīt atnācu agrāk, lai pabeigtu.”

“Paskaidrojiet, kā jums izdodas tas numurs ar kafiju.” Eva Feja paskatījās uz Džcku un pasmaidīja.

“Nē.”

“Nē? Kā jūs to domājat - nē? Es esmu jūsu šefs un gribu zināt.”

“Blēņas,” viņa noteica un atkal pievērsās datora ekrānam.

Džeks zināja, ka viņam vispirms jāaiziet uz mājām un jāsakārtojas. Zināja, eik ļoti viņam nepieciešams izgulēties. Tomēr visvairāk Džekam šobrīd bija nepieciešams redzēt Deiziju, būt kopā ar sievieti, kura nekad neatstātu automašīnu uz ugunsdzēsēju celiņa, kura pat ielai nekad neietu pāri neatļautā vietā. Pēc visām redzētajām nešķīstībām un nekrietnībām Džekam bija vajadzīga Deizija, viņas krietnā un vienkāršā labsirdība. Lai gan Džeks zināja, ka Deizijai nekas nekait, viņam vajadzēja paskatīties uz viņu, lai ar savām acīm pārliecinātos, ka viņa ir sveika un vesela. Džeks pats īsti nezināja, kurā brīdī Deizija viņam kļuvusi tik nozīmīga, taču apjauta, ka pasaulē noteikti pastāv šis tas tāds, kam vīrietis nespēj pretoties. Turklāt Deizija savās mājās viņam atļaus nomazgāties dušā.

Tiklīdz Džeks bija pieklauvējis, Deizija tūlīt pat atvēra durvis.

“Es dzirdēju tevi piebraucam,” viņa teica, tad aplūkoja Džcku. “Augstā debess!”

“Tas ir nomazgājams,” Džeks sacīja, slaucīdams no sejas melnās krāsas atliekas. Policijas iecirkņa vīriešu tualetes telpās viņš bija šā tā mēģinājis notīrīt krāsu ar papīra dvieļiem, taču tur nebija ziepju, un šis darbiņš bez ziepēm nebija paveicams.

“Es ceru.” Deizija šaubīdamās paskatījās uz Džcku.

Deizija turēja rokās Midu, un kucēns neprātīgi spirinājās, cenzdamies tikt klāt Džekam. Midam gan vienalga, vai viņš ir notraipījies vai ne, Džeks nodomāja, pastiepdams rokas, lai paņemtu mazo kamoliņu. Mids uzsāka savu aizrautīgo laizīšanas rituālu, bet Deizija sarauca pieri.

“Nezinu, vai tev vajadzētu viņam to ļaut,” viņa

teica.

“Kāpēc tad ne? Viņš taču vienmēr tā dara.”

“Jā, bet tu parasti neesi notraipījies. Es negribu, ka viņš no tās... ziedes saslimst.”

Džekam gribējās satvert Deiziju un notraipīt arī viņu ar “to ziedi”, bet tad viņš droši vien saņemtu pļauku. Deizija izskatījās tik jauka, ka gandrīz vai gribējās viņu apēst - gaišie mati bija mazliet izspūruši, bet dažādās nokrāsas acis vēl miegainas. Viņas āda bija svaiga un tīra, un plānais, sārtais rītatērps gandrīz vai neapslēpa, ka zem tā viņa uzvilkusi tikai biksītes.

“Es domāju, ka tu gribēsi zināt, kā viss beidzies.” “Zinu. Tods man piezvanīja.”

“Tods,” Džeks norūca. Viņam patika Tods, Džeks pat uzticējās viņam, taču piepeši izjuta kvēlu greizsirdības uzplūdu. Džekam nepatika Deizijas brīvā un draudzīgā izturēšanās pret šo vīrieti; varbūt Deizija arvien vēl šaubījās par Toda seksuālo orientāciju, bet Džekam šajā ziņā nebija nekādu šaubu.

“Nestāvi, nāc iekšā!” Deizija teica, paņemot Midu un noliekot uz grīdas. Kucēns tūlīt pat aiztuntuļoja meklēt citas izklaides. “Ej nomazgājies, kamēr es pagatavošu brokastis.”

Tas izklausījās debešķīgi. Dodoties uz vannasista-bu, Džeks jau pa ceļam vilka nost apģērbu, tomēr bija pietiekami apdomīgs un paņēma to līdzi, neatstādams istabā uz grīdas, kur to varētu saplosīt kucēna asie zobi. Taču Džeks piepeši izjuta spēju nepieciešamību visu noskaidrot pamatīgi un līdz galam, tāpēc apstājās istabas durvīs un pagriezās pret jauno sievieti.

“Deizija.”

“Jā.” Viņa atskatījās, stāvēdama virtuves durvīs.

“Vai atceries mūsu norunu?”

“Kādu norunu?”

“Ka es tevi apprecēšu, ja būšu padarījis grūtu.”

Deizijas vaigos atplauka košs sārtums. Džckam tik ļoti patika tas, ka Deizija joprojām spēj nosarkt.

“Protams, atceros. Pks nebūtu uzsākusi šo sakaru, ja tu nebūtu bijis ar mieru. Cilvēkam jāatbild par savu rīcību, un, ja tu tagad domā, ka varēsi atteikties no mūsu norunas...”

“Nedēļas nogalē aizbrauksim uz Getlinbergu un apprecēsimies.”

Deizijai aiz izbrīna acis kļuva gluži apaļas.

“Man taču grūtniecība nav iestājusies. Vismaz man tā liekas... Tas notika tikai vienu reizi un...”

“Tad mēģināsim vēl,” Džeks teica, paraustīdams plecus. “Ja jau tu noteikti gribi kļūt grūta jau pirms apprecēšanās.”

“Augstā debess, protams, nē! Tu gribi sacīt, ka tiešām vēlies...”

“Ak jā,” Džeks maigi sacīja. “Es vēlos.”

Mids atkal atjoņoja uz dzīvojamo istabu, vilkdams līdzi zobos pakamptu trauku dvieli. Deizija noliecās, noķēra kucēnu un atņēma viņam dvieli. “Vai tad tev nebūtu iebildumu, ja mums būtu bērni? Jo es tiešām gribu vismaz divus, un, kad es tev pirms kāda laika jautāju, vai tev pašam ir bērni, izskatījās, ka tevi šī doma šausmina.”

“Mani šausmināja doma par bērniem no bijušās sievas.”

“Ak tā. Tas ir labi.”

Tomēr Deizija Džekam vēl neko noteiktu nebija atbildējusi - viņa tikai stāvēja, izskatīdamās noraizējusies, un Džeks sāka uztraukties. Viņš nometa kreklu uz grīdas un devās pie Deizijas. Ar vienu roku apņēmis Deiziju ap vidukli, Džeks pievilka viņu cieši klāt un otru roku pielika viņai pie kakla, ar īkšķi paceldams viņas zodu augšup.

“Zinu, ka esmu šobrīd netīrs un ka no manis neplūst pārāk jauks aromāts,” viņš teica, “bet es nelaidīšu tevi vaļā, iekams būšu saņēmis tādu atbildi, kādu vēlos.” “Ak tā, nevis vienkārši atbildi, bet tādu atbildi, kādu tu vēlies?”

“Tu esi sapratusi pareizi.”

“Man ir kāds jautājums.”

“Jautā.”

“Vai tu mīli mani?” Deizija atkal nosarka kā magone. “Man likās, ka tu nemaz neesi man piemērots tips, tomēr tam laikam gan nav nozīmes. Jo vairāk es tevi iepazinu, jo vairāk man gribējās būt ar tevi kopā, bet - ja tev pret mani nav tādu pašu jūtu, tad man liekas, ka mums nevajadzētu precēties.”

“Es tevi mīlu,” Džeks noteikti sacīja. “Tas ir tik skaidrs, cik vien var būt. vai tagad esi ar mieru kļūt mana sieva?”

Deizijas seja atplauka, un viņa veltīja Džekam tikpat starojošu smaidu kā pirmajā reizē, kad viņš bija devies uz bibliotēku, lai pierakstītos virtuālajā lasītavā. Sis smaids Džekam nozīmēja daudz vairāk nekā viņas gaišie mati un dekoratīvā kosmētika, ko viņa jebkad bija izmantojusi.

“Jā, paldies tev!”

Tad Džekam bija jānoskūpsta Deizija, un pēc skūpsta viņš vairs nebūt nejutās tik pārguris kā ierodoties. Džeks sāka vilkt Deiziju sev līdzi.

“Liec mierā brokastu gatavošanu. Nāc dušā kopā ar mani.”

“Mids...” viņa ieteicās, ar skatienu meklēdama mazo velnēnu.

“Ņemsim viņu līdzi.” Džeks pacēla kucēnu uz rokām un izvilka no viņa zobiem savu kreklu. “Viņam arī jānomazgājas.”

“Nē, viņam nav jāmazgājas, turklāt man šķiet, ka es to nevarēšu darīt, ja Mids skatīsies.”

“Es viņam aizsiešu acis.”

Džeks stiepa Deiziju uz vannasistabu.

“Tā tu nedrīksti darīt!”

“Tad aizvērsim durvis un ļausim viņam rotaļāties tepat uz grīdas.” Džeks no vārdiem pārgāja pie darbiem un nolēma, ka vērts upurēt kreklu, lai kādu laiku kucēns liktu viņus mierā. Viņš nometa kreklu uz grīdas, un Mids metās tam virsū.

Deizija tūlīt pat gribēja kreklu kucēnam atņemt, bet Džeks neļāva, veikli novilkdams viņai rītatērpu un biksī-tcs un ieceldams viņu vanņ^Viņš ātri izģērbās ari pats un nometa drēbes uz grīdas^ai jau Midam šodien tiek!

Ari Džeks iekāpa vannā un atgrieza krānu, un, kad no tā sāka plūst silts ūdens, pagrieza dušas slēdzi, aizsegdams Deiziju ar savu augumu, lai pasargātu viņu no ledainajām ūdens strūklām, līdz tās kļuva siltas. Džeks pacēla Deiziju uz rokām, un viņa apvija abas rokas vīrietim ap kaklu, izskatīdamās ļoti nopietna.

“Vai mēs varētu pamēģināt jau tūlīt?”

Varbūt Džeks bija pārāk noguris, lai varētu skaidri domāt; varbūt arī viņu traucēja citas domas.

“Ko pamēģināt?”

“Radīt bērniņu,” Deizija satraukta teica un ieclso-jās, kad Džeks ieslīdēja viņā. Viņas skatiens acumirklī kļuva tāls un miglains, bet galva atslīga atpakaļ, it kā Deizija to vairs nespētu noturēt.

“Mīļā,” Džeks apsolījās, “tev nekad vairs nevajadzēs pirkt “ballīšu komplektu”.”

Epilogs

Evelīna un tante Džo bija pārspējušas pašas sevi, rīkojot svētdienas pusdienas par godu Deizijas un Džeka kāzu svinībām. Tieši pēc laulību ceremonijas nedēļu iepriekš Getlinbergā viņi bija ieturējuši pusdienas restorānā, taču tās neskaitījās. Tagad galds vai lūza no ēdienu pārpilnības. Sapulcējusies bija visa ģimene, kā arī Tods un viņa draugs Hovards, un Deizija pārsteigta konstatēja, ka viņu redzējusi jau agrāk. Viņai gan nebūtu nācis prātā, ka Hovards ir gejs - kāpēc tad viņš būtu gājis uz Bufālo klubu, ja jau viņš ir gejs? Protams, Džeks arvien vēl ar dziļu pārliecību apgalvoja, ka Tods nav gejs; varēja gan būt, ka Deizija tik labi nespēja spriest par tādām lietām.

Mids palīda zem galda, nekļūdīgi sameklēdams Deiziju pēc aromāta, un nogūlās pie viņas kājām. Ar mazo mēlīti viņš pāris reižu pieskārās Deizijas potītēm, un viņa, pacēlusi galddrānu, palūkojās uz kucēnu. Mids izskatījās pavisam samiegojies un acīmredzot grasījās nosnausties. Viņš bija noguris, apsveicinādamies ar tik daudziem viesiem, un, protams, bija gribējis parotaļāties ar ikvienu atnācēju.

Tikai pirms dažām nedēļām Deizija bija mocījusies, domājot, cik tukša ir viņas dzīve, un tagad tā kūsāt kūsāja. Protams, mīļie tuvinieki arī agrāk bija kopā ar Deiziju, taču nu viņa bija atradusi vairākus labus draugus - un tagad viņai bija Džeks.

Kā gan viņa līdz šim varēja domāt, ka sportiska tipa vīrieši nav viņas gaumē? Šis labi trenētais vīrietis bija tieši kā radīts viņai. Džeks vienmēr izskatījās tik stiprs un izturīgs ar īsi apgrieztajiem, iesirmajiem matiem, platajiem pleciem un spēcīgi veidoto kaklu, ar pašpārliecināto gaitu -Džeks mēdza soļot tik platiem soļiem, it kā liela daļa apkārtnes būtu domāta viņam vien. Džekam arvien vēl bija paradums pievirzīties Deizijai pārāk tuvu - gan gultā, gan citur bet viņa bija iemanījusies tam pielāgoties. Ja Džeks bija iegūlies pašā gultas vidū, tad Deizijai neatlika nekas cits kā gulties viņam virsū, un, ja pēdējās dienās Džeks tāpēc nebija pārāk labi izgulējies, tā bija vienīgi viņa vaina.

Deizija aiz prieka gandrīz vai staroja - kārtējā mēnešreize bija aizkavējusies jau par četrām dienām. Viņu mulsināja varbūtība, ka tik drīz būtu varējusi iestāties grūtniecība, bet Džeks taču pēdējā laikā bija tik centīgi pūlējies. Deizija gan domāja, ka mēnešreize vēl varētu sākties, bet šorīt cerības bija ņēmušas virsroku pār saprāta spriedumiem, un viņa bija gandrīz vai pārliecināta, ka tiešām kļuvusi grūta. Mājupceļā no mātes mājām viņi gribēja ieiet aptiekā un nopirkt komplektu grūtniecības noteikšanai. Jau rit no rīta viss būs skaidri zināms.

Deizijai vēl nebija skaidrs, ko viņa labāk vēlētos - dēlu vai meitu. Iedomājoties, kā Džeks spēlē futbolu ar mazu, spēcīgu zēnu, Deizijai sirds vai kusa. Tad viņa iztēlojās sprogainu meitenīti ar bedrītēm vaigos, ko tētis šūpo, pacēlis spēcīgajās rokās, un viņa aiz prieka notrīsēja. Lai nu kā arī būtu, Deizija nolēma palūgt Todu, lai viņš palīdz iekārtot bērnistabu, jo Tods tik lieliski prata izdomāt gaumīgu interjeru. Un Deizija gribēja lūgt Todu, vai viņš vēlētos kļūt par bērniņa krusttēvu, lai gan to vispirms vajadzēja pārrunāt ar Džeku, jo varbūt Džeks vēlējās kādu citu.

Tods pētīja mežģīņu galddrānu un apvaicājās mātei, vai viņa zina, cik sen tā darināta. Deizija pielieca galvu, vērojot Todu. Viņš bija tērpies tikpat glīti un kārtīgi kā vienmēr; šodien Tods bija ģērbies baltā zīda kreklā un tumšzaļās biksēs ar ielocēm un šauru, melnu jostu.

Zem galda Džeks ar kāju viegli piebikstīja Deizijas kājai, it kā nespēdams atturēties, nepieskāries viņai. Deizija nelikās zinis, joprojām raudzīdamās uz Todu.

Džeks ievēroja, uz kuru cilvēku viņa skatās, un piepeši sāka nemierīgi grozīties.

“Deizija...” viņš ieteicās, taču jau bija par vēlu. Deizija ierunājās skanīgā un skaidrā balsī.

“dod, vai jūs zināt, kāda izskatās mēļa krāsa?”

Tods pārsteigumā pievērsa Deizijai mazliet izbiedētu skatienu. “Jūs to esat pati izgudrojusi, vai ne?” viņš nomurmināja.

Glcns Saikss jau gandrīz pirms mēneša bija izrakstījies no slimnīcas, kad beidzot aizbrauca uz Tempļa Nou-lēna māju, lai gan kādreizējais pilsētas mērs tajā vairs nedzīvoja. Viņš bija izlaists no cietuma un, gaidot tiesas prāvu, laikam gan dzīvoja Skotsboro, bet Saikss nemaz necentās viņu sameklēt. Tagad Saiksam galvenais bija tas, ka viņš palicis dzīvs, un viņš centās atgūt spēkus.

Kopš tā brīža, kad Filipss viņu sašāva, Saiksa noskaņojums bija visai savāds, lai gan varbūt tur nekā savāda nebija. Ja cilvēkam nācies atrasties uz dzīvības un nāves robežas, tad - vismaz uz kādu laiku - mainās viņa attieksme pret dzīvi. Saikss joprojām uzskatīja, ka viņam visu laimējies izkārtot tā, lai pats tiktu cauri visvieglāk, kaut gan beigās Filipsa parādīšanās visu bija sabojājusi. Saikss salti pasmaidīja - viņš aizvien vēl priecājās, domājot par to, cik precīzi Ruso bija sašāvis Filipsu.

Taču Saikss domāja, ka ir vēl viens cilvēks, kas par šo policijas šefa šāvienu priecājas tikpat stipri kā viņš, un tieši tāpēc Saikss bija atbraucis šurp.

Viņš piezvanīja pie durvīm un gaidīja. Atskanēja soli; tad Dženifera Noulena atvēra mājas iekšdurvis. Viņa Saiksu nepazina, tāpēc ārējās durvis vēl neslēdza vaļā.

“Lūdzu?”

Dženifera ir skaista, nevis vienkārši glīta sieviete, Saikss nodomāja. Viņš bija dzirdējis, ka Dženifera vairs nedzer; varbūt tas bija tiesa, varbūt arī nebija, bet šobrīd viņas skatiens bija skaidrs, lai gan skumjš.

“Es esmu Glens Saikss,” viņš teica.

Dženifera raudzījās uz viņu caur smalko tīklu, kas bija iebūvēts ārdurvīs, un viņš zināja, ko sieviete domā. Saikss bija strādājis viņas vīra labā, viņam bija zināmi visi Tempļa neķītrie noslēpumi; viņš varbūt pat zināja, ka Tempis ļāvis Filipsam izmantot sievu.

“Ejiet projām!” viņa teica un grasījās aizvērt durvis.

“Tas nav svarīgi,” Saikss maigi sacīja, un Dženifera, neatlaizdama durvju rokturi, sastinga.

“Kas... kas nav svarīgi?” viņa jautāja zemā, saspringtā balsī.

“Tas, ko jums nodarīja Eilipss. Viņš nespēja aizskart jūs, vienīgi jūsu ķermeni.”

Dženifera saslējās un niknuma pilnām acīm paraudzījās uz Saiksu.

“Jā gan, viņš aizskāra mani! Viņš manī kaut ko ir nogalinājis, tāpēc nestāstiet man, ko viņš ir vai nav izdarījis!”

Saikss iebāza kabatās rokas. “Vai jūs grasāties pieļaut, lai viņš gūst uzvaru?”

“Viņš nav uzvarējis. Uzvarēju es. Es esmu šeit, un tas, kas no viņa atlicis, nokļūs cietumā; esmu pārliecināta, ka tur viņš tiešām kļūs populārs.”

“Vai jūs grasāties pieļaut, lai viņš gūst uzvaru?” Saikss atkārtoja, ar dzedrajām acīm lūkodamies tieši sievietes acīs, un viņa sāka šaubīties.

Dženifera tā stāvēja labu brīdi, nespēdama aizvērt durvis un izbeigt šo situāciju. Viņas elpas vilcieni kļuva ātri un sekli.

“Kāpēc jūs atnācāt?” viņa čukstēja.

“Tāpēc, ka es jums esmu vajadzīgs,” Saikss teica, un Dženifera atvēra durvis.

Linda Hovarda

MEDĪBU SEZONA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Elga Egle Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Dace Reinberga Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofseticspiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22032886.

1

2

Killer - slepkava. (Tulk. no anjifu vai.)

Content

Hovarda Linda Medību sezona

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

1