Zīle Monika

Nakts putnu acis

Monika Zīle

Nakts putnu acis

Mazais bungu komplekts

Tāda pati kā gausā pelēkā rudens diena ir Lailas nodarbība: viņa sēž savā istabā, ārda divas ziemas valkātu jaku un tin dziju spurainā kamolā. Pavediens vietām stipri izdilis, varbūt nemaz nav tā darba un laika tēriņa vērts. Bet Laila nevar atļauties izmest veco adījumu ārā. Dzīve viņu mācījusi būt ļoti taupīgai. Bez tam līdz pavasarim jāsakrāj ap trīssimts rub|u, lai beidzot Edvīns... Bet, kas zina, vai tad viņam Lailas naudu vajadzēs. Taču labāk par to tagad nedomāt.

Laila pasvārsta satīto plaukstā. Ja izdosies piepirkt jēdzīgas krāsas vilnas diegus, varēs noadīt ko jaunu. Bet diezin vai tā sanāks. Jo Laila savā krājkasē strādā lielākoties no rītiem. Kad viņa mājupcejā ieiet veikalā, kurš piedāvā lielražošanas pārpalikumus un brāķus — var tikai pasnaikstīt galvu pret tukšajiem plauktiem. Vilnas dziju parasti tirgo no rītiem. Un arī tad jādežūrē pie durvīm, lai tiktu iekšā pirmajā barā — tas nosmel visu krējumu. Būs jāsadūšojas un jāmēģina pierunāt Emma Koks, lai tā nākamnedēļ novēlē Lailai savu brīvdienu. Bet arī tas diezin vai izdosies. Ar Emmu Koks valodas nevienam nesaskan. Laila, kaut gan visilgāk turas Emmai Koks līdzās pie otra kases aparāta, nav izņēmums.

Krājkase pašā pilsētas centrā. Telpas neērtas, bet drūzma vienmēr. Retu brīdi pa lodziņu tev pretī nebāž jaunas un saburņītas, pēc franču «Climat» un sastāvējušiem taukiem smaržojošas īres grāmatiņas, valsts nodevu, tiesas uzliktu naudas sodu un labprātīgu ziedojumu kvītis. Ja uz trim minūtēm esi izgājis neatliekamajā cilvēciskajā vajadzībā, kāds jau klauvē pret stikloto barjeras aizslietni un kliedz:

— Vai tad kasieris nestrādā?

Tāpēc nav brīnums, ka neviens negrib pie naudas mašīnas sēdēt. Un vēl jāteic paldies liktenim, kurš atsūtījis pensionēto Emmu Koks ar piekrišanu aizpildīt ilgi tukšu stāvējušo vietu. Emmai Koks ir kaut kāda slimība. Ta trīcina galvu, sadzen deguna un vaigu galos mēļzilas asinis. Tas dara kasieri līdzīgu tām dāmām, kuras savu mūžu vadījušas ļoti jautri. Gandrīz nav dienas, kad vismaz viens apmeklētājs neturētu par vajadzīgu izteikties:

— Bet kasiere taču ir pilnā! . .

So piezīmi, ja runā godīgi, gan izprovocē pati Emma Koks ar nelaipno skatu un strupo uzvedību, — tūļīgākiem klientiem raušus izķerdama no rokām maksāšanas papīrus un izdodamo sīknaudu sviezdama tā, ka no letes kapeikas izlec pa visu bedraino grīdu. Krājkases vadībai nereti nācies atvainoties savas darbinieces dēļ. Bet priekšniecība šo krupi norij, jo Emma Koks ir ļoti veicīga kasiere un kļūdas nepielaiž. Varbūt Emma Koks nemaz nav ļauna no dabas. Tikai slimība, kura rosina nepelnītus aizvainojumus, liek viņai būt neiecietīgai. Bet vienalga Lailai nav viegli atrasties blakus Emmai Koks — tā viņa savu pārinieci sauc pat domas. Jo pietika ar to pirmo reizi, kad Laila pasacīja — Koka, un Emma, sejai violeti uzliesmojot, noskaldīja pa zilbēm:

— Zārks vai šķūnis — tie var būt no KOKA. Mans uzvārds ir Koks. Un nekā citādi. Ielāgojiet, Arnava!

Emma Koks, darbā stājoties, pielīga sev tiesības ņemt vienu brīvdienu nedēļas vidū. Lailai paliek gan it kā ļoti vilinošā, bet nekam praktiskam nederīgā sestdiena vai veikalu ziņā galīgi tukšā pirmdiena — kā nu kuru reizi. Tāpēc būs tomēr jāmēģina piebraukt Emmai Koks. Pamazām, ar laipnību. . . Grāmatvedības sievas runā, ka Emma Koks viena pati audzinājusi meitu un nu galīgi slima melnās miesās strādā mazbērnu dēļ; tiem dzīvie tēvs un māte nevis ko iedos, bet vēl izraus no rokām un aiznesīs pārdot, kad nav citas iespējas salāpīt paģiras. Bet, iespējams, tās ir tikai tenkas. Emma Koks par sevi nekad nav izmetusi pušplēsta vārda. Varbūt Lailai savu pārinieci paslavēt? Ja nu viņai taisni pietrūkst uzteikšanas vai glaima? Tomēr nekad nevar zināt, kas galu galā iznāks no tāda bezmiesas materiāla kā vārds — Laila domā, un negribot viņai izlaužas smaga nopūta.

Tā notiek gandrīz ik reizi, kad viņa atceras nelielo Kurzemes ciemu un savu māti. Tādās brīvajās dienās kā šī

nereti māc vainas apziņa par to, ka nav braukusi mājās. Bet vēl smagāk ir, ja apciemojums noticis.

Laila pirmo gadu mācījās finansistu tehnikumā, kad abi vecāki piedzīvoja autoavāriju, kura tēvam atņēma dzīvību. Māti no slimnīcas izlaida ātri, jo ārstu acij saskatāmas un ar ausi saklausāmas vainas it kā nebija. Tā sēdēja daudz dziļāk.

Kā Laila ar tagadējo prātu apjauš, vecāku laulība dibinājās uz galīgi nesaprotamiem pamatiem. Viņi bija pilnīgi pretēju raksturu cilvēki. Taču šajā savienībā pretišķības nevis viena otru papildināja — kā nereti notiek, bet, cik spēdamas, centās nodalīties aiz savrupības žoga. Cik tēvs bija allaž gatavs priecāties, tik māte sapīkusi, grūti teikt — īsti vai māksloti. Kā bērns, kurš ļoti vēlas spēlēties vienaudžu barā, tak ies tur tikai pēc trešā aicinājuma; bet, ja sauks tikai divreiz, — raudās niknas asaras. Arī meitas gavilējošais vārds — Laila! — tēva izvēlēts. Viņš pēdējā laikā bieži vairs nevaldījās un skaļi pārmeta sievai tās tīši auklēto drūmumu. Kristīne Arnava jutās nesaprasta un alka līdzjūtības. To viņai pārmērā iedeva nelaimes gadījums. Grūti pat pasacīt, cik stipri māte raudāja par vīra zaudējumu un cik tāpēc, ka nu bez ierobežojumiem varēja baudīt žēlojamās saldo lomu.

Taču viss paiet. Arī līdzjūtības vārdu un izpausmju pārpilnie brīži. Bet Kristīne Arnava jau bija nomalkojusi žēlošanas narkotiku un nespēja vairs bez tās iztikt. Ja nedeva ar labu, — diedelēja kā dzērājs reibinošo glāzi. Vairs nebija nevienas reizes, kad Laila, uz mājām aizbraukusi, nedzirdētu:

— Esi gan tu savāds bērns — nekāda žēluma pret mati.

Laila mēģināja pierādīt, ka tas nav tiesa. Bet viņas runāja dažadās valodās. Un galā abas katra savā istabā slaucīja bezspēcīgu dusmu asaras. Izskanot mātes secinājumam:

Tev jau grūti mēli pagriezt, lai pasacītu līdzjūtīgu vardu savai miesīgai mātei.

Tas patiešām vieglāks par vieglu. Bet Lailai raksturā bija riebums pret lētiem vārdiem. Vai tad tas, ka viņa tehnikuma vasarās atsacījās no tūrisma braucieniem un citādiem jaukiem ceļojumiem tikai tāpēc, ka vajadzēja palīdzēt Brūnei sienu savākt, kartupeļus aprušināt un lieku rubli kolhozā piepelnīt, — vai tad tā nebija mātes

balstīšana un žēlošana? Tā, gadiem uz priekšu ritot, Laila arvien smagāk jutās pajumtē, kur paģērēja piebalsošanu nepārtrauktām nopūtām un žēlabām. Ja ieradās kāds no pašas vai vīra radiem, māte tūdaļ asaraini uzsvēra:

— Labi, ka atminaties nabaga atraitni.

Meitai, par šiem apciemojumiem stāstot, allaž vienāds iesākums:

— Bija iebraucis . . Bija iebraucis paskatīties, vai vēl esmu pie dzīvības.

Seyis zemināšanai un pēc tam žēlošanai Kristīne Arnava mekleja visdažādākos ieganstus un laikam guva caur to savādu tīksmi — mājās bija labi trauki, bet viņa lietoja tikai saplaisājušu šķīvi un krūzīti bez osas; lāpītu un pār-lāpītu jaku māte valkāja ne jau aiz skopuma, bet nelaimes sajūtas uzturēšanai. Atraitnēs viņa palika, tikko četrdesmit gadus sasniegusi, augumā slaida un no vaiga izskatīga. Laila zina kādus trīs, kuri alka kļūt viņas patēvi. Iespējams, ka viens ari iegūtu šo godu. Bet Arna-viem bija kaimiņiene, kura skaitījās mātes draudzene, tāpēc ka neturēja par grūtumu līdzi nopūsties un jo bieži celt pie acīm nēzdogu. Laikam kaimiņienei tas nāca viegli arī tādēļ, ka kopā ar Kristīni varēja noraudāt par savu likteni. Tur rūgtumu kā sāli brūcē nepārtraukti bēra dzērājs vīrs. Ja Arnaviene apprecētu normālu cilvēku, tas viņu varbūt iegrieztu citās sliedēs un izsistu no asarai-nības eņģēm. Bet tad Kristīne būtu laimīgāka, vismaz veiksmīgāka par savu līdziraudātāju. Diezin vai kaimiņiene tīši virzīja Arnavienes mūžu uz vientulību. Varbūt viņa pat neapzinājās, ka tā ir zemapziņā pukstoša sievišķīga skaudība, kura ar padomdevējas balsi brīdina atraitni no pārsteidzīga soļa — skaties, skaties labi, kas zina, kā būs, kad svešs cilvēks ienāks tavā mājā .. .

Emma Koks, kaimiņiene, pašas māte... Laila domās šo trijotni vieno ar tādu kopsaucēju: ja sievietei līdzās nav vīra, sieviete dzen visādas kroplas un netīkamas atvases. Tā izsecinājusi, tūdaļ ar dzēlīgu ironiju sev uzprasa: bet tu, kurā vietā tu liec pati sevi? . . .

Jā, savos trīsdesmit divos gados vienpatībā viņa ārda veco jaku un lēš tās pāradīšanu. Smieklīgas rūpes! ... Sīkas un strupceļā ejošas. Pie acīm pacelts un rūpīgi apskatīts, droši vien smieklīgs var likties arī viss ar Edvīnu saistītais. Bet Laila aizliegusi sev to iztirzāt. Jo tikai materiālistiskie filozofi liek raisīties no ilūzijām. Sievietes

sev nereti tās speciāli uzbur un baro. Sieviešu dzīvē daudz kas balstās uz ilūziju un cerību. Tāpēc: lai ir — kā ir! ...

Kad viņa aizbrauc mājās, bijušās klasesbiedrenes, kurām jau bērni iet skolā, vaicā tieši:

— Vai tad tu Rīgā, kur ļaužu un vīriešu ka biezs, nevienu sev nevari izvēlēties? Tur tak var apmeklēt teātri, kino, visādus koncertus ... Tu taču eji visur kur?

— Protams, — Laila apstiprina, vēl lepni zodu paceldama. Jo neba garāmskrejošās tikšanās brīdī izdzēsīsi šo jauno lauku sievu naivumu par pilsētas dzīvi, kura no ciema logiem izskatās kā nebeidzamu iepazīšanos mur-skulis. Viņas domā, ka pilsēta ir kā tāda lauku balle! .. . Jā, bet arī pašai Lailai tā kādreiz šķita. Un vēl ilgi viņa neticēja, ka ļaudis pūlī neredz cits citu, ka tikai augumi ielās soļo līdzās, bet ik galvā sava doma un katrai gaitai atšķirīgs mērķis.

Lai gan tam visam ir arī priekšrocības. Piemēram, Lailas ciemā ikviens zina, ko kaimiņi liek katlā un klāj uz gultas. Tur vis Laila tik neatkarīgi un pat cēli nenestu plastmasas kuli, kuras bagātība — par suņuprieku saukta desa, daži vārīti kartupeļi un puskukulis pašas lētākās maizes. Ciemā uzreiz vienā mutē runātu, ka Arnavu meitai taču iet galīgi čābiski. Tur viens mērs: cik treknu zupu tu spējīgs izvārīt. Pilsētai pavisam cits, un tas Lailu apmierina. Jo neēdušu jau nepamana neviens, bet pliku katrs. Un kad Laila soļo savos augstpapēžu zābakos, platmali pieskaņojusi cimdiem un šallītei, bet mēteļa modelis viņai no visjaunākās «Burdas», tad nevienam neienāk prātā, ka šai dāmai vakariņās būs tomātu mērcē ietaisīti zivju konservi, kuri jāēd atskatoties — lai paliek arī rītam. Ir taču vērts knapināties, pa naktīm pašai šūt un adīt kaut vai tādēļ, lai pretimnācēju acīs ieraudzītu apbrīnu un skaudību. Pilsēta ļauj izkopt nevis tādu veidolu, kāds esi, bet — kādu sevi iedomājies. Kaut ari stipri virspusēji.

Patiesības labad gan jāteic, ka uz dzelžaino taupību Lailu spiež ne tikai godkāre, bet ari alga. Tiem, kuri nosaka darba apmaksu krājkasēs strādājošajiem, laikam šķiet, ka pietiek ar doto iespēju visu dienu redzēt un skaitīt svešu naudu. Tagad daudz kur maksa krietni vairāk. Laila mēdz satikt meitenes no tenikuma laikiem. Ne mazums strādā augstāk atalgotos arodos, kuriem nav ne-

kāda sakara ar finansēm. Ari Laila ir skubinātā darbu mainīt. Pāris reižu jau nopietni kājas apāvusi. Tikpat kā soli paspērusi. Bet tad, pēdējā brīdī, it kā viens ņemtu un aiz elkoņa pavilktu atpakaļ: viņa iedomājās savu tukšo vietu, kuru ilgi nevarēs aizpildīt, un ļaudis būs spiesti vēl ilgāk stāvēt rindā . . . Acīmredzot to vienkārši sauc par ieradumu. Mātei Laila melo, ka pelna daudz vairāk. Un Kristīne Arnava tic — meita taču tik labi ģērbjas un reti brauc uz mājām tāpēc, ka var dzīvot zaļi bez lauku atbalsta.

Arī Lailas apgalvojumā par biežajiem teātru apmeklējumiem ir krietna daļa melu. Vai tad biļeti var nopirkt tad, kad tev uznākušas mākslas slāpes? Jāstāv rindās, un beigās tiek tāda vieta, no kuras ne redzēt, ne dzirdēt. Bet šie apstākļi nav noteicošie, kādēļ Drāmas un Dailes durvis netiek virinātas regulāri. Uz teātri kā negudri jož no laukiem iebraukušie radi: kas zina, kad vēl tāda izdevība radīsies. Bet Laila taču dzīvo kultūras tempļiem līdzās. Ja ne šodien, tad rīt. Vai aizparīt. Pēc nedēļas. Sajūta, ka vienmēr pastāv tāda iespēja, arī ir liela lieta un dod gandrīz tādu pašapziņu kā īsts teātra apmeklējums.

Bet tā jau nav, ka Laila mūždien tupētu mājās. Visādu iziešanu summa sanāk tīri kupla — vārda un dzimšanas dienas, kinoapmeklējumi, dažādiem gadījumiem veltītas svinības. Krājkasē Lailai ir lāga dvēseles slava, un viņu labprāt aicina ciemos. Tur baudītā maltīte izslēdz ēdienreizes izdevumus, toties prasa arī tēriņu. Bet Laila ir smalka rokdarbniece un jau uz priekšu izrēķinājusi dāvanu vajadzības. Tāpēc pie rokas vienmēr kaut kas nedārgs un savdabīgs.

Protams, tajos gados, kad Laila satikās ar Juri, izkustēšanās bija pavisam bagātīga. Jau tas vien, ka Jurim patika koncertiem bagātā estrāde un biļešu kasēs netrūka laipnu roku, lika rūpīgi frizēties ik rītu — lai allaž būtu formā. Turklāt Juris arī ņēma Lailu līdzi pie tiem daudzajiem draugiem, kurus apmeklēja bez sievas. Lailas labākā draudzene Aija gan vēl tagad par Juri mēdz nikni izmest:

— Izvazāja, izklakarēja tavus labākos gadus! ...

Laila gan strīdas pretī — Juris neslēpa ne savu dzimtsarakstā sazīmogoto pasi, ne vēlāk tur ierakstītos divus bērnus, tā kā spēlīte ritēja ar atklātām kārtīm, — taču viņa paliek pie šīs nostādnes galvenokārt pašlepnuma

pec. Ir taču no svara, kas tev bijis blakus — ģimenes saitē vaļīgāk palaists meitu mednieks vai liela, liktenīga mīlestība, kura nerēķinās ne ar ko. Tāda, par kuru raksta grāmatās un kuras dēļ vērts daudz ko ziedot. Ar šo plīvuru klātais sakars liekas nevis nosodāms, bet svētības apveltīts. Zinājusi Lailas gaitas māte, būtu pasauli pie-vaimanājusi par tikumības grimumu. Taču Laila nejūt sirdsapziņu ēdamies. Vai tad daudzi no skaļajiem morāles sargiem — te un citos pasaules stūros — nesajauca pasauli kā rasola bļodu tā, ka ikvienai dzeindētspējīgai sievietei neiznāk pašai savs vīrietis. Un vai citi tikumības priesteri gadu desmitiem nebīdīja cilvēka ģimeniskumu ārā no redzesloka kā apnicīgu mušu, sludinādami visādas, it kā daudz cēlākas vērtības.

Zināms, Laila cerēja sev Juri paturēt. Viņas tuvumā daudzas paņēma citu vīrus. Turklāt Juris pēc Lailas tiecās acīmredzami. Tāpēc paziņas brīnījās, ka šī grēcīgā savienība izira, nekļuvusi par likumīgu.

Kāpēc? . .. Lai gan Laila stāstījusi Aijai par sevi un Juri it kā pilnīgi visu, vienu sarunu viņa paturēja neatklātu.

— Es jau precētu tevi ... — Juris domīgi bilda, kad Laila kārtējo reizi paziņoja gatavību laist pasaulē viņa pēcnācēju. — Sen būtu tevi apprecējis bez vārda runas, ja nenobaudījis dzīvi sievas vecāku savrupmājā. Tu piedod man par atklātu valodu, bet vienreiz tas jāpasaka — varu pamest sievu un bērnus, bet rozā flīzēm izklātā van-nasistaba, Ķīnas dvieļi ar maigo īso pūciņu, ar samtu izoderētie zviļņi viesistabā un . . . Tas ir pāri maniem spēkiem!

— Mēs abi strādātu. Mātei, es zinu, ir iekrājums. Var nopirkt, nu ... ne tik greznu, bet ar laiku ...

— Tur nekas neiznāks, žubīt. Es nespēšu plēsties pēc tā, kas man reiz jau piederējis. Turklāt tādu vannasistabu nevar uzstellēt pēc pasūtījuma. Zini, tas izaug un ieaug. Cauri paaudzēm. No vides — kā raksta avīzēs.

— Nekad nebūtu domājusi, ka mantai mūsdienās tāda nozīme, — Laila rūgti sacīja.

— Hā, mantai bijis un būs svars. Vienmēr. Lai kā ļaudis klīrētos, lai kā zvērētu, ka viņiem vienalga, ko mugurā vilkt un kādās cisās gulēt. Ja vien ir izvēle — katrs ņem labāko.

Toreiz Laila smagi izraudājās, jo sapnis par ģimenes dzīvi bija noārdīts bez žēlastības. Bet vel jau viņi neizšķīrās. Juris daudz palīdzēja, kad pilnīgi necerēta rokās iekrita šī istaba. Kad garajā dzīvokļu gaidītāju rindā viens pēc otra komunālo mitekli noraidīja, arodkomitejas zīmuļa gals beidzot atdūrās Arnavas uzvārdā. Pa īrētajiem kaktiem mētādamās, Laila jau bija atmetusi naivo cerību tikt reiz pie savas pajumtes. Vienmēr atradās kāds ar lielāku vajadzību, un tam pie rokas stāvēja arī šo vajadzību balstošs likums. Varēja nenobrīnīties par Likuma burta daudzskaldnību, un katrs kādai šķautnītei pieķērās. Likums šķita aplipis ar kārām rokām. Tikai Lailai līdzīgo plaukstas priekš sevis tur neatrada ne milimetra.

— Jūs, Arnava, taču esat vieniniece! Vispirms vajag ģimenēm. Ja jūs redzētu, kādos apstākļos mīt daža māte ar bērniem . ..

Ja Laila kādu reizi nebūtu paklausījusi Juri un atsacījusies no abortu nodaļas pakalpojumiem, droši vien viņai jau būtu dzīvoklis. Jo tad taču viņa vairs nebūtu viena, bet ar bērnu. Diemžēl Lailas dzīslās pārsvarā ritēja rāmas asinis, kuras nespēja uzsist tik augstu vilni, lai iznāktu riska pilnais solis. Viņa tā nevarēja dzīvot, cerot nākotnē uz «gan jau kaut kā». Bet iznāca vadātājaplis — nav dzīvokļa, jo esi viena; nevari apprecēties, jo nav dzīvokļa.

Prieks par istabu bija tik liels, ka uz brīdi atkāpās Jura atzīšanās radītais rūgtums. Jā, viņš palīdzēja Lailai pārvākties, pierīkoja plauktus, uzlika aizkaru stangas. Bet šajos brīžos, kad viņi abi pirmoreiz kopā saskanīgi strādāja, kad pēc tam varēja mierīgi sēdēt, klausīties mūziku, nomest drēbes un ļauties mīlestībai bez kušināšanas — te, šajos kvadrātmetros beidzot nebija teikšanas nevienam citam, nekādu tiesību uzstādīt noteikumus — taisni tajos brīžos Laila ar dziļu sāpi atjēdza, ka Juris aiziet uz neatgriešanos. Sī komunālā dzīvokļa istaba neko neatrisināja. Tikai spilgtāk izgaismoja viņa iespējamo nākotni ar Lailu. Sis miteklis un sievas vecāku savrupmāja bija kā salīdzināšanai blakus nolikta spoža modes kurpe un izmīta pastala.

Juris nāca no pilsētas nomales barakām. To vietā gan tagad sabūvēti sešpadsmitstāvu torņi. Bet arī tādā viņš laikam kopā ar Lailu neatgrieztos. Jā, garīgās vērtības tika slavinātas un izceltas. Bet dzīve caur šo pašu Juri

rādīja, ka trūkumu izbaidījušais no laba prāta vis nemet iegūto turību projām pat tad, ja nākas noupurēt mīlestību.

Diena sakrēslo arvien vairak. Laila pastiepj roku un iededz stāvlampu. Tās gaismā izārdītā dzija izskatās galīgi bubulaina. Nekas, viņa prot ieadīt mezglu vietas tā, ka neatradīsi, aci klāt pielicis.

Kāds slēdz vaļa dzīvokļa durvis, un Laila saausās. Nē, tie nav Edvīna soļi. Tur šļūkā un bakstās Melānija. Brīnums, kā nedzirdēja viņu aizejot. Ja zināts, ka vecās nav mājās, varēja izmazgāt veļu. Sis ir Melānijas laiks van-nasistabā. Viņai nekad nevajag tik daudz, bet tup savam stundu nogrieznim virsū kā suns uz siena kaudzes. Melānija dzīvoklī mīt visilgāk. Sis stāžs dod priekšrocības. Viņai atļauts ievākt savā istabā telefonu, kurš reiz esot stāvējis gaitenī. Kam nu šī tā zvana . . .

Melānija ilgi skripstinas gar sava kambara atslēgu un kaut ko purpina. Laikam visas večas runājas sevi īsa laika pēc. Melānija gan nesūrojas par vecuma kaitēm un vairās saukt dakteri pat tad, kad uznācis galīgs švakums. Jo ļoti baidās no nespējnieku mājas, uz kurieni nāksies aizceļot, ja paliks uz gultas vai citādi kopjama. Ta jau notika ar Olgastanti, kura mita lielajā istaba aiz virtuves. Ta istaba dzīvoklī ir pati labākā. Tur neviens nestaigā garām, un logi skatās nevis pagalma šahta — kā Lailai un Melānijai, — bet parka liepu galotnēs.

Kad Olgu, Melānijas vārdiem runājot, aizveda uz nabagmāju, dzīvoklis labu laiku atgādināja tādu kā iebraucamo vietu — vienā gabalā kāds nāca skatīties atbrīvotās platības. Jo tā bija iegadījies, ka tukša stāvēja arī rūmīte līdzās vannasistabai. Melānija gan galvoja, ka to gudrs cilvēks neiekāros — durvīs sit virtuves smakas, aiz sienas šļakst un gāžas ūdens. Taču necilā telpa iemītnieku dabūja brīnum ātri. Vienudien, no darba atgriezusies, Laila savā gaitenī vai ieskrēja krūtīs garam tumsnējam puisim. Viņa bija tik acīm redzami pārsteigta un tā satrūkās, ka jauneklis labpatikā nozibināja baltus zobus un deva pretī ne vien roku, bet arī komplimentu:

— O! ... Sī simpātiskā laikam ir mana otra kaimiņiene. Tai pirmajai nav ne vainas, tikai maķenīt pa-daudz gadu .. . Bet mani pašu sauc par Edvīnu, un es tikko atvedu savas mantas.

Lai)a kaut ko atbildēja. Laipni, bet atturīgi. Šādus jau* nekļūs kopā ar svešās valodās aprakstītām jakām un biksēm it kā ražoja kāds konveijers un bariem meta ara pilsētas ielās. Tā mašīna, kura laida viņus pasaule, bija ieplānojusi puišiem vienādus smaidus, frizūras un žestus. Sis standarta zīmogs, kuram parastus ļautiņus vajadzēja vērst možos pārcilvēkos, Lailu darīja piesardzīgu, jo bija grūti saprast, kas slēpjas aiz ārienes. No jauna kaimiņa pretī strāvoja vīrišķība. Bet vai tas nebija konveijera radītā teļa nopelns?

— Tu redzēji — kāds? . . kad Laila vēlāk rosījās virtuvē, vaicāja Melānija. Lai gan kaimiņiene cerēja, ka tā istaba paliks ilgi tukša — tātad lielāks miers, nu viņai acis sprikstēja vien. — Jā, izskatās gluži vesels vīrišķis .. . Kad šitāds te apgrozās, tu vairs negulēsi ar vaļām durvīm. Bet, kazi, varbūt taisni tagad ir jēga neturēt mantu aiz atslēgas . . .

Melānija ķiķināja un miedza aci, tai paša laika mēģinādama uztaisīt sadrūvētu vaigu. Gluži ka tajās reizēs, kad, izlasījusi par miesiskām vaļībām, nāca pie Lailas iekšā ar visu avīzi:

— Tu paklau tikai, kas tagad notiek! . . . Vai-i!

Un viņa lasīja skaļi no viena gala līdz otram it ka ar sašutumu, taču iznāca tīksmināšanās. Laila tad gribēja vai zemē līst — tāds kauns un žēlums par veco Melāniju, kuru laikam taču dzīve smagi aplaupījusi, nokrāpdama sievietes mūžam paredzētos glāstus.

— Jā, un viņš sacīja, ka tikpat kā neiešot ķēķi. Tad jau mums paliek katrai sava plitc. Nebūs jabakstās.

Toreiz, apreibusi no necerētās veiksmes, Laila daudz nedomāja, ka aiz istabas sliekšņa viņai vēl ar kādu nāksies dalīties plītsriņķos, priekšnama sienās un kaktos, tualetes kabūzīša šaurībā un iespējā palīst zem dušas. Viss kopīgi lietojamais te bija stingri sarobežots. Un ja nejauši gadījās pārspert novilktajai strīpai, tūdaļ kā at-gadne sekoja klauvējiens durvīs, aizrādījums vai vismaz nosodošs skats. Visgrūtāk Lailai bija ievērot vannasista-bas režīmu. Viņai izdalītais laiks iekrita vakarā. It kā jau pēc tiesas un taisnības — darba cilvēkam tad visērtāk. Bet ir taču dzīvē vēl kaut kas cits, ārpus šīs mājas sienām. Un ja Laila, atgriezusies pavēlāk, palaiž ūdeni kaut vai vistievākajā strūkliņā, tūlīt noklaudz Melānijas durvis, garām aizpļekst izvalkātās čības un noskan bubinā-

šana. Tas viss kopā nozīmē pārtraucētu saldu miegu, lai gan vecā mūžīgi sūdzas, ka naktīs nevarot salasīt pat snaudienu.

— Un vešerēties lai iet uz kombinātu! — Melānija lēma tālāk jaunā kaimiņa tiesības un pienākumus. — Vīrietim nemaz nepiestāv pašam gar drēbēm plančkāties.

Edvīns bez ierunām piekrita visiem noteikumiem, kurus Melānija viņam izvirzīja tajos brīžos, kad te pazibēja švītīgā jaka un nošvīkstēja mīksto gaišo sporta kurpju solis — puisis vienmēr kaut kur steidzās.

— Būs labi, mammiņa! — viņš plikšķināja Melānijai pa sagumušo plecu un sazvērnieciski uzsmaidīja Lailai. Taču citādus mēģinājumus iepazīties tuvāk neizrādīja. Galu galā tas iedzēla Lailas sievišķīgajai patmīlai. Viņa apvainojās, kad, piekasīgi nopētījusi sevi spogulī un visu vietā — labākajā kārtībā! — atradusi, dabūja no šī ašā kaimiņa tikai ierasto galvas pamājienu. Bet Lailai mugurā todien bija maigi pelēks pūkains tīras angora vilnas kostīms, kura dēj iznāca iekrist parādos un žņaugties uz to knapako, kājās sudrabainas itāļu laiviņas, protams, attiecīga frizūra un manikīrs — viss saskaņots, piestāvēja gaišajiem matiem, ovālajai sejai un pelēkajām acīm, ar vārdu sakot, pilna forma, lai dotos uz kolēģes vārdadienu.

— Varbūt jums iznāk braukt uz Pārdaugavu? — viņa nolēma spert soli pretī pirmā, kaut vai aizvainotas godkāres vārdā. Sis nebija sliktākais iegansts, ja varēja lūgt pakalpojumu. Edvīns kādā lielā iestādē strādāja par šoferi. Tagad baltā volga stāvēja, iespiedusi strupo purnu pagalma stūrī, bet viņš pats žvadzināja saujā mašīnas atslēgas. — Transports būs tik pilns, bet es ļoti steidzos .. .

Laila labi zinaja, kā jarunā un jāsmaida, lai nedabūtu kurvīti. Vientuļām sievietēm, kuras negrib nogrimt šaja ļaužu jūra bez pretošanās, pilsēta parasti sniedz peldēt-makas kursus bez maksas.

Puiša acīs pazibēja tāds kā apjukums. Bet tūlīt tajas iedancojās parastā jautrā ņirba:

— Vai man iznāk? Pasaulīt mīļā, kā tad man var neiznākt?!

Protams, tas bija jauna vīrieša cienīgs humors. Arī tad, kad viņi brauca, šī mēļošana turpinājās. Edvīns rādījās diezgan asprātīgs, lai gan reizēm pārcentās. Droši vien

zem paviršā moderna pusnekārtibā saķemmētajām cirtām pārāk plašs apvārsnis neslēpjas — Laila sevi sprieda.

Kad viņi apstājās pie kolēģes mājas un Laila sacīja paldies, Edvins bilda:

— Un es cerēju, ka daiļā kaimiņiene varbūt paaicinās mani līdzi...

— Nu ... — viņa apjuka. — Ziniet, bez namamātes atļaujas... Turklāt sabiedrība būs jums neinteresanta. Tādas seklas sieviešu valodas.

— Tad varbūt mēs kaut kur citur varētu aiziet kopā?

— Piemēram — uz operu? — Laila smaidīja.

— Lai iet! — viņš to ņēma nopietni. — Tikai brīdiniet iepriekš, ka mani kaut kur neaizdzen.

Kad pēdējoreiz bija iets pa Operas teātra foajē ar vīrieša elkonī viegli atbalstītu roku? Pērn, kad viena radiniece gribēja Lailu saprecināt ar savu paziņu, aizdusas mocītu atraitni. . . Nē, laikam tas bija aizpērn.

— Labi, mēs iesim uz Operu! — viņa apstiprināja.

Tai izrādei Laila posās īpaši rūpīgi. Arī Edvīns bija pārradies agrāk un rosījās pa savu istabu. Tieši norunātajā minūtē pieklauvēja:

— Esmu pilnā kaujas gatavībā!

Viņa pavēra durvis un tikko aizturēja pārsteiguma pilno jautājumu: gatavs, uz Operu, šitādā izskatā? . . . Bet Edvīns sadzirdēja neizteikto, laikam izlasīja sejā, un vaicāja pats:

— Kaut kas nav kārtībā? ...

Lepnīgi noglaudīja spīdīgo, īpaši smalkas drānas sporta jaku, kura no ikdienā lietotās melnās atšķīrās tikai ar gaišāku toni un citas svešvalodas vārdiem uz kreisās krušu puses. Pagrozīja kāju baltajā mokasīnā un pavilka buraudekla bikses pie ceļiem mazliet augstāk.

— Nē .. . Tas ir, viss kārtībā, protams, — viņa steidzās apgalvot. — Kāpēc lai nebūtu kārtībā, ko jūs!

Teātrī viņš izskatījās tāds kā apmulsis. Bet drīz sāka grozīt galvu bērnišķīgā ziņkārē un tik skaļi apjūsmoja dekoratīvos krāšņumus, ka Lailai kļuva mazliet neērti. Taču, izrādei sākoties, liekas, pazaudēja jelkādu saiti ar reālo pasauli — šķita, ka pat aci nemirkšķina, uz skatuvi raugoties. Kad cēliens beidzās, satrūkās:

— Viss?!

Viņi gāja pārtraukumā izlocīt kājas. Un Lailai bija sajūta, ka atvedusi uz teātri mazu zēnu, nevis vīrieti, kuram

pati sniedzas līdz plecam. Sajās sienas no Edvīna stra-voja apjukums un neaizsargātība.

— Zini, es taču pirmoreiz esmu tādā teātrī, — to viņš pasacīja pēc otrā cēliena. — Un man šķita, ka tās ir galīgās blēņas, kad runā: ak, opera — tas ir brīnums! .. . Bet, redz, ir gan taisnība.

— Vai tad jūs no skolas nekur neveda?

— Kā nu nē. Uz rajona kultūras namu, kad tur bija kādi svētki ar koncertu. Mūsu sādža Latgalē ari klubs: paši spēlē, paši lustejas . . . Zini, laikam man vajadzēja citas bikses, ja? . . . Es domāju — uz teātri vajag saposties kā uz šiku krogu, bet te šitas neiet krastā. Taču man ir tikai divas kārtās — viena pie stūres, otra iziešanai ļaudīs.

Sī atzīšanās Lailu aizkustināja un atbruņoja pilnīgi. Ar nemaldīgo sievietes nojautu viņa atskarta, ka neērtajā ūķī pie komunālas virtuves uz dzīvi laikam iekārtojies viņas liktenis. Tas gan zīmējās parak neskaidri un paradīzi nesolīja. Vēl varēja mēģināt pretoties. Teiksim, — bēgt, samainot labiekārtoto centra istabu ar kādu nomales graustu. Bet pārāk ilgi Laila bija dzivojusi viena, saskatījusies sev apkārt vientulības izmocītas un sakropļotas sievietes, pārāk bieži pēdējā laika viņa atcerējās Juri un citus, kuri nekļuva par likteni. Tāpēc nebija ne velēšanās, ne spēka ko grozīt. Vēl jo vairak tapec, ka pēc pirmās tuvības Laila juta — viņa šo jaunekli var ievest ne tikai teātrī Edvīns izskatījās balamutigs meitiešu pazinējs. Viņa augums gan bija vingrs, bet mīlestības lietās galīgi nepieredzējis. Taču Edvīns viņas sievišķīgo pārākumu tūdaļ noslāpēja ar paziņojumu, kurš, tapat kā atzīšanās teātrī, vel vairāk atbruņoja:

— Klausies, ja kas ... Ja tev pēc šitā gadas .. . Tikai nedari dumjības un nestaigā gar dakteriem! Dzirdi!

Pēc bildinājuma tas gan neizklausījās, bet Lailai taču bija ar ko salīdzināt.

— Cik tev gadu? — Laila pavaicāja, jo ar sesto prātu juta, ka pastāv starpība, turklāt ne jau viņai par labu. Un tas, ka atbildot Edvīns pavilcinājās — mazu brītiņu, bet tomēr! — šo pārliecību vēl nostiprināja. Iznāca, ķa šķir trīs gadi. Bet, kad vienudien viņš palūdza Lailu izņemt no jakas kabatas cigaretes, viņa, apzinādamās visu savas rīcības neglītumu, sirdij pukstot un rokām drebot, izvilka arī ādas maku ar dokumentiem, atrada un uzšķīra pasi.

Nevis trīs, bet seši! . . . Nu, bet ja viņš sev tīšam lika gadus klāt, tad taču tādēļ, lai pietuvotos. Un nekādu dzimtsaraksta zīmogu! Varēja būt mierā.

Kaut gan patiesībā miers reizē ar Edvīna ienākšanu bija pazaudēts. Viņš bija tikpat nenoteikts,cik sirsnīgs un labsirdīgs. Pats rītā ierosinājis kopīgi pavadīt vakaru, pazuda un atnesa Lailai savu žilbo smaidu tikai pēc divām dienām:

— Tu nedusmojies, lūdzu. Man uzkrita darīšanas. Nu, haltūriņa .. . Pasnaudu mašīnā. Vakar ar puikām atkal drusku garāžā ieņēmām. Tagad vairs nevar pa ielu vandīties ķitē. Pārvilku deķiti galvai, sarāvos, pirms aizmigšanas pieminēju tevi ...

To kroņa limuzīnu viņš vairāk turēja par savu māju nekā šo — ar īstām sienām un jumtu. Mašīna Edvīnam vienmēr spīdēja. Bagāžniekā kārtīgi saliktas pašam visnepieciešamākās lietas, drēbes apmaiņai ieskaitot. Reizēm viņš sapņaini sacīja:

— Eh, ja priekšnieks ar Šito vāģi Jautu aizbraukt uz savu pusi! ...

— Paprasi.

— Kad būšu sakrājis bungām, tad . . .

— Taisies pakārt kaklā un rībināt? — Laila smējās.

— Ko tu! Tā ir pamatīga kaste — mazais bungu komplekts, — viņš nemanīja zobošanu. — Diezin vai viens to var pakustināt iesaiņotu.

— Tur bungas veikalos nepārdod?

Ka nē. Bet tu zini, cik tas komplekts maksā? Pāri par taukšķi! Jā, jā, nemaz neplāti acis. Pieci simti man jau ir. Varbūt pa nākamo gadu atlikušo sakasīšu. Tur, manā bijušajā skolā, ir estrādes ansamblis. Puikas grib spēlēt kā traki, bet instrumenti viņiem — slotaskāts un krāsnskruķis . . . Bungas, labas bungas |oti vajag! Tās nosedz ar ritmu, ja kaut kas ne tā . . .

— Varbūt viņiem jau ir.

— Nē, nav vis. Vari iedomāties, kādas tur būs gaviles, kad es viņiem uzšķiņķošu! ...

— Kādēļ taisni tev šī labdarība jāpiekopj? — ar Jura dzīves gudrību skolota, Laila patiešām nesaprata Edvīna iecerētā soja jēgu.

— A . .. — viņš dziļi ievilka elpu, kā niršanai sagatavojies. — Nu, tas tev nebūs interesanti. Vienkārši gribu

sagādāt sev mazu greznību, paskatoties, kā dažam labam mēle no pārsteiguma paliek balta: vai tiešām delverigais Geidāns uz kaut ko tādu spējīgs?!

Edvīnam savā ciemā bija palicis kāds nenoslēgts rēķins vai nepierādīta patiesība. Jo pie domas par mazā bungu komplekta pirkšanu viņš turējās ar neparastu stingrību. Pat speciāli aizveda Lailu uz mūzikas instrumentu veikalu, kur tie sitamie stāvēja vitrīnā. Un Edvīns skuma, ka neko lielu no algas atlikt neiznāk. Uz papīra viņš pelnīja krietni vairāk nekā Laila, het rubji slīdēja cauri pirkstiem. Edvīns tos galīgi neprata pieturēt. Liela tiesa tika arī volgai.

— K.ādēJ tu ieliec savu naudu, bet neprasi priekšniekam? Ja grib šiki braukt, lai pūcē to vāģi, — Laila mēģināja mācīt praktiskās dzīves ābeci.

Bet Edvīns tikai meta ar roku:

— Ko tur garāžā dod . . . Desmit papīri jāuzraksta, kamēr vienu skrūvi dabū. Kurpes nodeldēsi, skraidīdams. Jā, bet kāpēc tu pērc uz darbu puķes? Are! Mana darbavieta ir tā mašīna.

Volgu viņš kopa, bet paša istaba stāvēja galīgi nemājīga. Saja virzienā noskaitītās pamācības noklausījies, Edvīns atzinās ar raksturīgo vaļsirdību:

— Tu zini, es nekā pie mājas neprotu, kad priekšā nepasaka. Tas vīruss man no kopuškām . . . Laikam izklausītos neticami, ja es sāktu stāstīt, kur esmu mitinājies, — piepeši viņa balsi ieskanējās nedzirdēts niknums. — 0 . . . Ja varētu pietikt klāt tiem saldajiem eņģeļu meldiņiem, kuri mūs vilina pasaulē, es viņiem rīkli pakutinātu! Tu izskrien kā muļķītis basām kājām un viena kreklā, lai attaptos ļodzīgā dzelzs lažā uz piespļautas grīdas.

Nekas nespieda viņu attiecības slēpt, bet Laila drusku baidījās no Melānijas. Kas to veču var zināt, vēl ņems un sāks Edvīnam pļāpāt, ka viņš te nav ne pirmais, ne otrais . .. Bet Melānijas smalkā oža redzēja sienām cauri. It kā starp citu, it ka galīgi neinteresēdamās par pasauli, Melānija apcerēja savu bezmiegu:

— Pulkstenis jau nosita trīs, bet es vēl ne acu aiztaisījusi. Un tikai tad, kad Edvīns aizgāja klusītēm no tevis uz savu istabu — laikam bija ap četriem? — ta kā drusku snaudiens apņēma . . .

Kad Laila izlikās smalko mājienu nesapratusi, Melānijā gāja tālāk:

— Un nemaz nebūtu slikti, ja jūs samestu kopa kauliņus . . . Kad ātra laikā sagādā brēķi, to tukšo istabu nevienam vairs neatdotu. Tagad tāds likums.

Jā, pati labākā ši dzīvokļa istaba joprojām stāvēja neiekārota un aiz atslēgas. Bet tas, ko runāja Melānija, tikai lieki satrauca Lailu. Attiecības ar Edvīnu bija pastāvīgas un tajā pašā laikā nenoteiktas. Dūmiem līdzīgas. Varbūt taisnība Aijai, nevajadzēja to lietu ielaist, bet stādīt ultimātu: vai nu — vai nu! Tagad viņam faktiski ir sieva un nekādu pienākumu. Vai tā vīrietim nav zelta dzīve? Paguļ blakus un iet uz savu istabu, jo uz Lailas vienvietīgās tahtiņas abiem kopā nevis miegs, bet mocības. Laila jau bija sagatavojusies savus neparedzētām un neatliekamām vajadzībām sakrātos simtus izdot par kārtīgu dīvānu. Bet tad Edvīns vēl nerunāja par bungām . . . Protams, sākumā viņa neņēma galvā, ka varētu Šaja pasākumā piedalīties. Nodoms brieda pamazām, lauzdamies cauri šaubām un errošanos par Edvīna nepraktiskumu. Bet pamazām Laila sāka apjaust, ka viņa iecerētā dāvana bijušajai skolai nav vienkārši par lielu naudu gādāta manta. Šajā solī jautās tas, ko sauc par brīvību. Lidojums. Tā alkas acīmredzot snauž ikvienā cilvēkā. Vai citādi krājīgā Laila būtu gatava par baltu velti nolikt grūti nākušos rubļus? Bet aiz tā soļa gaidīja kaut kas galīgi nepazīstams. Tur sirds varēja saldi tvīkt no ziedošanās vai sarauties rūgtā nožēlā. Bet tur nebija Jura briesmīgi reālā skatiena.

Taču, neba Jurim domās spītējot, Laila arī krāj bungām. Ir viņai, protams, savs sievišķīgs aprēķins. Kad pilni pieci simti būs rokā, Laila sacīs:

— Se, tā ir mana daļa. Nokārto nu savus rēķinus, lai tad varam ķerties pie mūsu kopējiem . . .

Jā, krāšana sokas gausi. Bet nekas. Ir taču stimuls. Kaut gan ... Kā uz to skatās. It sevišķi pēc tam, kad Edvīns viņu tik uzstājīgi iztincinājis:

— Un tu patiešām no manis vēl neesi uzķērusi? . .. Goda vārds?

Tas atkal nemaz neizklausījās pēc bildinājuma. Un Laila sadusmojās. Atsaucās uz izaicinājumu:

— Un ja būtu — kas tad?

— Bet, redz, nav vis... Es jau domāju: rieba vienu pašu ķošku tā izkapts trāpīja, kad bijām kopa

— Kāds vēl Ļoška?

— Tu viņu nepazīsti. Kopā bijām Černobiļā, nu, kad atoms uzgāja gaisā. Tur jau nekā ar aci neredzi, tikai šermuļi pa muguru noplēš... Laikam vienreiz pielīdām par tuvu, nu, varbūt pat ne vienreiz vien, velns viņu zina ...

— Un kas tad notika ar Ļošku? — Laila juta sevī mostamies drebuli.

— Ar Ļošku? — viņš nu stiepa atbildi. — Dzīvs un vesels. Tikai sieva pameta.

— Liela muiža. Tādas mantas tagad strēķiem.

Edvīns viņas jokam neatbildēja. Klusēja. Tad spēji pagriezās. Seja Lailas vaigam tik tuvu, ka ne acis, ne vaibstus neizšķirt.

— Bet vai tu ... Vai tu ietu pie tāda, kurš nav spējīgs bērnu pagādāt? Ietu — tu?

Tad, lūk, kāpēc ...

— Nevajag celt paniku pirms laika, — viņa tīši ielika vārdos mierīgu vienaldzību. Taču kaut kur dziļi dziļi kā pulkstentiņš ietikšķējās: nu, lūk, tā ir atmaksa par tiem gadiem ar Juri; gan jau viņa sieva savas greznās mājas tukšajā gultā naktīs pietiekami daudz raudājusi un atvī-lējai lāstus pret debesīm metusi, nu, lūk ...

— Nevar vēl zināt, kurš te pie vainas, — tas paspruka negribot. Laikam Edvīns nemaz nedzirdēja. Viņš bija savās domās. Meklēja tur izeju no drūmuma un atrada.

— Zini, Laila, es izprātoju: tās bungas vislabāk uz skolu vest, kad vidusskolas klasei izlaidums.

— Tev gribas vairāk publikas? — viņa bija priecīga, ka saruna izripojusi no sāpīgās grambas.

— Nu! Kad spēlē, lai tad iet par visu banku!

— Bet pasaki taču vienreiz, kādēļ tev vajadzīgs šis žests? Ko tu gribi pārsteigt vai pierādīt?

— Ak, ko ... — Edvīns vēl minstinājās. Bet varēja just, ka pašam gribas izstāstīt. — Redzi, es skolā skaitījos tāds diezgan ... Nu, padulls! Devītajā klasē kopā ar di-diviem Čaļiem nopīpējām kolhozam siena šķūni. Mani izdzina ar lielu blīkšķi un vēl pakaļ noskaitīja: no Geidāna dzīvē nekas nekad neiznāks, pēc tādiem tikai cietums ilgojas. Biju briesmīgi noskaities, plānoju visādas atriebības ... Kā jau puika! Un ko tur pierādīt... Laikam neko. Bet bungas man viņiem jānopērk, lai tur vai kas.

Toreiz viņš daudz stāstīja par savu dzimto pusi.

— Kad aizbrauksim, tu redzēsi — kādi pie mums meži.

Tas mazliet jau izklausījās pēc bildinājuma, un Laila pavisam nomierinājās. Dzīvo taču laulātie pāri arī bez bērniem, ja kas ... Un vēl viņa domāja — tie gadi ar Juri mani ir ieprogrammējuši bailes palikt grūtai, jā, jā, tur visa vaina, jāatslēdzas un jāvēlas pretējais, gan būs labi.

— Gan būs labi, — Laila saka skaļi ari tagad, dziju tīdama. Taču necik dzīvespriecīgi šis teikums neizskan. Nekas jau it kā nav mainījies viņas un Edvīna starpā. Bet draudi, lai arī pagaidām visai nenoteikti, ir pielavījušies un apmetušies tepat līdzās, bijušajā Olgastantes istabā.

Nu, vai nav tiesa — kā vilku piemin, tā viņš ir klāt: ar blākšķi gar sienu atsitas dzīvokļa durvis un kaut kas smags nokrīt uz grīdas. Tur no skolas atgriežas Ļenas skuķis un uzreiz met somu pie zemes — lai tiek brīvas rokas un var izvilkt slēdzeni. Par cik dzirdama divbalsīga vāvuļošana, tad jāsecina, ka Inta pie viena savākusi no dārziņa brāli. Lai lieki nevajadzētu iet pakaļ pavakarē. Tagad jāatvadās no domas par mierīgu pēcpusdienu. Ļenas atvases nepieder tām, kuras rātni spēlē ričuraču. Viņi bļaudami joņo pa gaiteni, dauza durvis un ik pēc brītiņa revidē virtuves skapīšus, ne nieka nebēdādami par to, ka viņu māte tajos plauktos nekā nav ielikusi.

— Kādi tik ļaudis še nav mituši, bet cita mantu neviens neaiztika, — sirdīgi runāja Melānija, vākdama makaronu un putraimu kulītes uz istabu. — Es jau nevaru ar savu mazo penziju uzturēt svešu varzu!

Ļena te ieradās, kad viņi vismazāk gaidīja šādus kaimiņus. Sētā iebrauca smagā mašīna ar tādu kā lupatu un malkas kravu. Pie durvīm zvanīja sētniece, pavadīdama līdz melnumam izkāmējušu sievišķi:

— Viņai ir orderis.

Pēc tam nāci vīri ar pavirši sasietām paunām, no kurām pretī dvesa slikti mazgātu drēbju un nevēdinātas telpas smaku.

Laila virtuvē uz plīts vārīja sev putraimu biezputru. Tā pavairāk, lai atliek arī Edvīnam, ja pārradīsies laikus. Viņa paēda pati, bet atlikušo ar visu katliņu ietina dvielī. Ilgi turēsies mēreni silta. Pēc tam istabā adīja un klausījās, kā iekrāmējas jaunie kaimiņi, kā tie staigā pa virtuvi, dipina gaitenī. Virtuvē ilgi švīkāja ķebļus, skandināja traukus, tad kaut kas krita, un bērnu soļi aizbēga

projām. Laila izgāja paskatīties. Uz galda mētājas karote un iztukšotais biezputras katliņš.

— Man jau nav žēl, — Laila teica Ļenai. — Bet vajag palūgt.

— Ja nav žēl, tad uzskati, ka esi iedevusi! — jaunā kaimiņiene atsmēja.

Vīrs Ļenai esot aizbraucis lielajā peļņā uz ziemeļiem.

— O, kādu naudu viņš mums sūtīja! Jūs tādu rokā neesat turējuši.

Ģimenes rocība lika stipri apšaubīt sacīto. Tāpat kā versiju par vīra vēlāko notiesāšanu:

— Galīgi bez vainas. Tikai kaušļus gribēja izšķirt.

Tā nu Ļena bija Šiem diviem kvaņķiem — pašas apzī-zējums — vienīgais gādnieks. Viņa strādāja melnu darbu lielā rūpnīcā, bieži vien pieķerdama virsstundas. Tā pati sacīja. Dažreiz pārradās galīgi naktī, un viņas gaita izskatījās stipri nedroša.

Tāpēc Inta ar Laimoni visu dienu savā vaļā. Meitene vāca brāli ar apskaužamu atbildību. Tikai viņa nedarīja prātīgi, vezdama mazo no dārziņa mājās pārāk agri. Būtu tur lieku reizi paēdis. Bet nu viņi te skraidīja un virināja tukšos skapjus — arī Laila savu mantību izvāca — līdz pat vakaram, kamēr ieradās māte.

Ļenu varēja ieredzēt vai novērsties, bet vienā ziņā šī sieviete apskaužama — viņai neeksistēja iepazīšanās klī-rība un garā tuvināšanās ceremonija. Jau pirmajās dienās visiem dzīvokļa kaimiņiem Ļena sacīja tu, ik pēc brītiņa klauvēja kādās durvīs, prasīdama aizdot maizi, drusciņ miltu, cepamo eļļu vai taukus.

— Savu vajaga turēt, —- pamācīja Melānija.

— Gan jau. Neesam vēl iedzīvojušies.

Bet tā palika arī pēc nedēļas un pēc mēneša. Toties, mājās pārnākusi, Ļena gribēja daudz runāt. Laila atsaucas reti un vienzilbīgi. Bet Edvīns tīri labprāt kavējās virtuvē un trieca ar kaimiņieni. Nu Ļenai melnās acis zibēja vien, vaigu kauliem uzspīlētā tumsnējā āda piesārta, un valšķīgi kustējās plakanās gūžas. Viņa piederēja tām sievietēm, kuras, nemaz nebūdamas glītas un kārtīgas, pievelk vhriešus. Jo zināja kādu noslēpumu, par kuru Laila varēja tikai minēt. Kaut kādā veidā viņas mācēja ierosināt un uzturēt vīrišķo iztēli, solot tai neparastus piedzīvojumus. Turklāt šīs sievietes nesēdēja maliņā, gaidīdamas, kamēr pamanīs viņu tikumus. Tās gāja plānavidū

un piesacīja sevi. Un Ļena tikai pirmajā brīdi izskatījās vecīga. Pilnīgi iespējams, bija pat vēl jaunāka par Lailu un, Edvīna priekšā gorīdamās, par tiklības spodrināšanu nedomāja. Ja Laila šīs bažas vēl paturēja tikai domās, tad modrā Melānija, meklēdama sabiedrotos, nāca ar faktiem:

— Vakar atkal ilgi nenāca miegs ... Domāju, aiziešu ūdeni padzerties. Koridorā tumšs, bet es redzu, ka šī, — tā viņa dēvēja Ļenu, — šī stāv un skrapstinās gar viņa durvīm ... Uzreiz pamanīja mani un teiks — gājusi špic-kas paprasīt! Bet pašai aizdegts smēķis kūp zobos .. .

Pēdējā laikā Lēna katrā izdevīgā brīdī Edvīnam klāt lipināja savus bērnus. Kā tikai kas — paprasi tēvocim, parādi, aiznes... Inta, kā jau skuķis, vēl turas nostāk, bet puika gatavs klēpī rāpties. Melnstrādnieces Ļenas šķietami vienvirzienīgais prāts izrādās velnišķi lokans, kad jāatrod spraudziņa līdz vīrieša sirdij, un diezin vai viņa tā apstāsies un atsacīsies ...

Nu Ļenas bērni atkal dipina pa virtuvi un pārbauda, vai kaimiņu skapīšos kāds viņiem nav atstājis cienastu. Kāpēc tā mātīte vismaz maizi nenopērk pietiekamā daudzumā? Nes tikai tādus knicīšus. Lai nesakalst — Ļena saka. Cik smalki! Kā tad, tie kārie zobi gan tev sagaidīs, kamēr doniņa sazied.

Laila jūt, ka arī pašai sagribējies ēst. Nekādus našķus viņa sev netaisa. Ja nu kādreiz pie svētdienas, kad var abi ar Edvīnu ... Tagad pietiks ar tēju un sviestmaizi.

Kamēr viņa dedz uguni zem savas kannas, Ļenas bērni slamstās tepat apkārt un met kārus skatus. Beigās Laimonis neiztur:

— Laila, tu vārīsi ēst?

— Nē. Tikai ūdeni. — Viņa ieliek savā atbildē jaunu prieku. Pat īpaši meklēdama, Laila sevī neatrastu patikas pret šiem tievkaklainajiem, no pilsētas bruģa akmeņu starpas izstīdzējušajiem bērniem, kuri nu apdraud viņas likteni.

— Bet mēs cepam kartupeļus, — puika palielās. — Tur, plītē iekšā.

Nūja, no otras krāsns tiešām dvašo siltums.

— Tev garšo cepti kartupeļi, Laila? — zēnam ir Ļenas runīga daba. — Mums tur da-audz! — viņš izpleš rokas, lepns par turību un gatavs dalīties.

— Ēdiet vien paši, — Laila atbild strupi un tikko no-

turas nepiemetinājusi: citādi māte jūs badā reiz nomirdinās.

Viņa iziet pēc pasta. Izlasa savā istabā avīzi, apēd sviestmaizi un dodas uz virtuvi noskalot traukus.

— Kas te tā dīvaini ož? — Melānija stāv gaitenī un velk nāsīs gaisu. — Lai die’s ir žēlīgs, vai tie mežoņi tur netaisa ugunsgrēku?

Nu arī Laila pavisam labi sajūt smaku no virtuves puses. Bet degums tas nav. Tur, zaglīgi šņākdama, plūst gāze no apdzisušās cepeškrāsns. Varbūt bērni uz nepareizo pusi kādu kloķi pagrieza, varbūt dizes aizsērējušas, tāpēc liesma noslāpa? Nu ar steigu jāatrauj logs, citādi elpa vai ciet un galva sāpēs.

Virtuvē Laila ierauga pie apdzisušās šņācošās cepeš-plīts mutes nometušos Intu ar sērkociņiem rokā.

— Kartupeļi vēl cieti. Jāuzdedz par jaunu uguns, — meitene saka, uz Lailu paskatījusies. Kad Inta tā pagriež galvu, viņa jau izskatās pēc Ļenas. — Es tūlīt... — sīkie pirksti liek sēra galviņu klāt kastītes brūnajam sānam.

— Nededzi Nost! — Laila iekliedzas un metas pie bērna. Tas nav pārdomāts solis, bet kāda savāda atspere sviež Lailu uz priekšu. Viņa rauj meiteni projām, bet tobrīd divas sēra virsmas saskaras. Izkrīt vispirms maza dzirkstīte, tūlīt uzmilzdama lielā un nezin kāpēc dārdošā. Kāds spēks paceļ un grūž Lailu. Varbūt tā ir roka, kura atrāvusi viņu no mātes, nosēdinājusi līdzās niknajai Emmai Koks, kā rotaļādamās sametusi kopā ar mājassajūtu nepazīstošu puisi, kurš nemanot kļuvis tik dārgs, ka pietiktu spēka ar viņu kopā krist un augšāmcelties? ...

Laila atmožas augstā Šūpīgā gultā un skatās baltos griestos. It kā nekas nesāp. Bet viņa baidās pacelt roku un aptaustīt seju . . . Beidzot sadūšojas. Viss ir vietā. Vēsa un gluda āda.

— Tikai necelieties sēdus, Arnava, — to Lailai saka balta māsiņa. — Jums ir pamatīgs smadzeņu satricinājums. Un šoks arī vēl.

— Šoks? No kā ...

— Jums tur dzīvoklī sprāga gāze. Esat dabūjusi pa galvu ar virtuves skapīti. Laime, ka bija tukšs.

Laime... Ka tukšs! ... Laila jūt sevī smieklus. Tas arī laikam ir no šoka. Tad uzreiz pār muguru notekalē saltas skudriņas. Inta! ...

— Māsiņ ... māsiņā! ...

— Jā,lūdzu?

— Vai reizē ar mani neatveda art meiteni?

— Nemanīju. Lai gan ... Sī taču ir pieaugušo nodaļa. Tur bija jūsu bērns?

— N-nē, tas ir.. . Piezvaniet, lūdzu ...

Viņa izstosta Melānijas telefona numuru un nevar sagaidīt māsiņu atgriežamies. Beidzot soļi tuvojas.

— Nekas ļauns tur nav noticis. Tikai pārbīlis. Kur jūs ejat? Nav atjauts, tūlīt aizveriet durvis! — māsiņas maigā balss uz vienu brīdi kļūst cieta.

— Kas?! Kas tur bija?! — Laila gatava trūkties augšā.

— Vai es zinu — kas... Dakteris neatļāva nevienu ielaist. Man ir jāatbild par režīmu.

— Tas bija ... tas bija vīrietis? ...

Pa gaiteni brauc rati, skaļas balsis kādu sauc, un smailie papēdīši ņipri aizdipina ārā no palātas. Ar kaklā uzkāpušu sirdi Laila gaida, ka durvis atkal vērsies, bet viss ir klusu. Varbūt tur kāds gaida ārstu, lai saņemtu atļauju ienākt, bet varbūt aizgājis. Un cik varētu būt pulkstenis? Ja šis apgaismojums iedegts par godu vakaram, tad jau Edvīns ir pārnācis un visu uzzinājis. Bet viņš gan nebūtu tik bikls un diezin vai klausītu māsiņas apsaucienam. Varbūt ieradusies Ļena? Melānija? Juris? ... Laila skaita sevī visus paziņas un radus pēc kārtas, cenzdamās Edvīnu nemaz nepieminēt. Var gadīties, ka viņš aizsūtīts komandējumā, tāpēc nav ko sevi par velti raustīt. Gan jau Laila paspēs pasacīt, ka mazais bungu komplekts tagad tikpat kā rokā —* viņa taču bija apdrošināta pret nelaimes gadījumu, tā kā uz galvas kopā ar tukšo skapīti uzkritusi arī neparedzēta nauda.

— Bet lai tas patiešām būtu tikai brīdis! — māsiņa atkal ar kādu pie durvīm runā stingri. — Jūsu dēļ es neiešu pelnīt rājienu no daktera.

«Cik viņa cieta, tik jauna vēl, bet tik cieta. Vai tad cilvēks var būt tik nežēlīgs un tā mocīt otru?» Laila domās kliedz par māsiņu.

Bet tai vēl nav gana:

— Virsdrēbes atstājiet gaitenī! Kājas kārtīgi noslaukiet!

«Tā ir necilvēcība!» Laila turpina kliegt sevī. Skaļi izlaužas tikai vaidam līdzīgs klepus.

1988.

Zilgme

Šī asara beidzās nepieredzēti spēji. It kā viens pagriezis kādu rokturi no siltās iedaļas uz auksto vēl rītā saule bija pavisam mīlīga, bet jau pēcpusdienā uzkrita migla. To nomainīja tik ass pūtiens, ka uzreiz prasījās pēc biezāka apģērba.

Laikam jau arī to vīru pie autobusa pieturas Plieņu centrā samaldinājis ieilgušās atvasaras siltums. Nu viņš tur stāvēja tikai rūtainā kreklā un zilās darba biksēs, kuru vienīgā priekšrocība ir stipra drēbe. Kad vējš kļuva pavisam negants, vīrs izvilka no somas adītu vamzi un uzmeta mugurai tāpat vien, piedurknes sasiedams zem zoda. Tā siltā laikā, negribēdami apgrūtināt rokas, staigā jauni puiši. Pats autobusa gaidītājs gan bija gados, lai gan plecīgs un tīri stalts.

Viņš tur grozījās jau labu laiku. Nevarēja saprast, ko īsti gaida — divus autobusus jau palaida garām. Dažs gājējs viņam pamāja sveicienu, cits apstājās roku padot un vārdu pārmīt — bet garas valodas nesanāca, jo tuvā rudens elpa visus steidzināja uz mājām: savākt pēdējos kartupeļus, apsegt dālijas, aiztaisīt vēdināšanai līdz kājai vaļā pamestās pagraba durvis. Un šīs skubas vidū tāds dīks stāvētājs Plieņos izskatījās mazliet dīvains. Laikam pats to sapratis, viņš beidzot iekāpa autobusā un aizbrauca uz pilsētas pusi.

Tikko motora troksnis noklusa, dzelteni krāsotajā ēkā iepretī pieturai lēnām atvērās durvis, un ārā iznāca ražena būtne spodri baltā virsvalkā. Stāvēdama uz savas valstības sliekšņa, Plieņu aptiekas vadītāja Antonija teica kādam telpas dziļumā:

— Goda vārds, viņš ir projām. Nudien, Zilgme, — es taču neiešu melot. Paskaties pati.

Bet neviens nenāca, un Antonija, salīgi nodrebinājusies, iegāja atpakaļ, laipodama gar pašu gaiteņa maliņu. Grīda bija nupat svaigi mazgāta, vietām vēl spīdēja mitra sliede, vezdama cauri pirmajai telpai ar vitrīnu un stiklotu leti uz iekšu, palielā istabā, kura kalpoja par noliktavu, pulveru maisītavu un dažādiem citiem nolūkiem. Te grīdas tīrīšana gāja vaļā tā pa īstam — slapjo lupatu spainī enerģiski mērca un skaloja sīka, tumšmataina sieviete pelēkā apkopējas virsvalkā. Laikam no sparīgās locīšanās vaigu gali viņai svila dzērveņu krāsā un plāno lakatiņu bija vajadzējis sasiet micē. Kārtējo reizi atliekusies, grīdas mazgātāja tik sparīgi nogrieza lupatu, ka aukstajā ūdenī sasarkušās rokas noklājās baltiem plankumiem.

— Es saku — projām ir! Vai tu nedzirdi, Zilgme? — Antonija pārjautāja. Atbildes nesagaidījusi, teica: — Varbūt nevajadzēja, tā ... Kas no jaunām dienām dzīvē negadās. Gandrīz visiem kāds mezgls sējies. Pie vecuma aizmirstas un ...

— Un cik reizes tu pati neesi mani par muļķi saukusi, kad es ņēmu Jurku atpakaļ? — uzrunātā pārtrauca klusi, bet noteikti un turpināja berzt slieksni.

— Tā ir, grūti pēc citu padoma dzīvot, — mirklīti pagaidījusi, Antonija piekrita. Letes istabā kāds, savu klātbūtni pieteikdams, skaļi nokāsējās, un Antonijai vajadzēja iet pildīt algasdarbu. To viņa Plieņos veica gandrīz trijus gadu desmitus.

Viena palikusi, Zilgme aši savāca suku, spaini, trauciņu ar mazgājamo pulveri. Kustības ierastas, visa šī darīšana arī. Priekštelpā viņa nometa pelēko ģērbu un palika zilos svārkos un sarkanā adītā jakā. Plieņos katra otrā pusmūža sieviete valkāja sarkanu jaku. Veikalā reizēm tirgoja arī zilus adījumus. Bet kurš nezina, cik ātri zilā krāsa izbalē. Sarkans tā nepadodas saulei, arī vaigs pret sarkano izskatās košāks.

Kamēr Zilgme pieglauda kuplos, sīkām sirmuma stīdzi-ņām cauraustos matus, Antonija atkal bija ieradusies balstīt stenderi.

— Jau viendien gribēju tev sacīt — tu vēl izskaties apbrīnojami friša, — Antonija teica. — Man dzīvīte pret

tavējo, lūk, ir viens rāms dīķis. Bet es pukstu un stenu, kamēr tu grozies kā atspole.

Izskatījās, ka Antonija par varēm grib Zilgmei ko labu pasacīt. Zilgme to saprata, pasmaidīja:

— Grozies arī tu, tad tauki izdils.

Zilgme nu bija pavisam gatava promiešanai, bet Antonija negribēja viņu izlaist pa durvīm bez pēdējā jautājuma:

— Un tev nemaz nav žēl, ka Jurka aizbrauca?

— Ir, — Zilgme pamāja. — Kā ta nebūs. Bet...

Viņa taisīja vaļā ārdurvis, atstādama Antonijai to

«bet». Zilgmei nebija vaļas. Viņa steidzās uz bērnudārzu pēc Dacītes. Mazais rītā izskatījās tāds sanīcis. Tāpēc nu Zilgme gandrīz skriešus steidza uz jauno māju pusi, pa ce|am sveicinādama pati un citu labdienas atņemdama. Ar muguru viņa juta, ka pretimnācēji pēc tam apstājas un skatās atpakaļ. Nūja — pusi dienas Jurka ciema vidū rēgojās. Taču Zilgmei nebija ne vaļas, ne gribēšanas par šīm lietām tērgāt.

Bet kurš Plieņos viņus abus nepazina no bērna kājas? Pēc skolas beigšanas Jurka ar Zilgmi pat tika vienā klasē. Jurka gan gadus trīs vecāks — kara laiks vecumus un skolas grāmatas samaisīja lielā putrā. Un toreiz skolas beidzamajā — septītajā klasē Jurka izskatījās pavisam pieaudzis. Virs augšējās lūpas viņam kā iezīmēta turējās melna ūsu svītriņa, bet drēbes pastāvīgi oda pēc tabakas. Jurka smēķēja, no skolotājiem daudz neslēpdamies. Kā jau tāds, kuram sava kapeika sapelnīta, uz traktora piekabes arkla sēžot.

Zilgmei līdzīgus sīkus skuķēnus Jurka nemaz neievēroja. Tajā vasarā pēc skolas beigšanas ciemā pavisam stingri runāja, ka pārnovadā viena liela meita Jurkas dēļ gribējusi ziepju zāles iedzert. Sievas mēļoja, ka tādu prāta aptumsumu varot saprast — jaunu vīrišķu pēc kara visā apkaimē gandrīz nepalika, bet Jurka dēlietis kā briedis. Dieva darbus viņš te vēl sastrādātu. Labi, ka, matu kodaļu mājās pametis, aizgāja armijā.

Tad Zilgmei jau bija savs darbs. Viņai vienkārši palaimējās — tas nu skaidrs. Plieņos sāka darboties karā izdedzinātā un pēc tam par jaunu uzceltā aptieka. Zilgme gan tur nebūtu savu kāju spērusi, ja mātei neievajadzē-jies galvas pulverus. Aptiekā aiz letes stāvēja pavisam jauna bālvaidzaina meitene. Viņa sapriecājās. Zilgmi

ieraudzījusi, un vienā minūtē izšāva par sevi visu: atsu-tīta uz Plieņiem no pašas Rīgas, tur speciālu aptiekāru skolu izgājusi, te nav neviena pazīstama, nu taisni kā mežā. Arī Zilgme būtu gribējusi pēc tām septiņām klasēm vēl kaut kur pamācīties, bet visas augstākas skolas tālu no mājām. Tēvs palika karā, zem zemes, māte pavisam vārga, atbalsta nesolīja. Tā Zilgme palika uz vietas.

— Cik tev gadu? — jaunā aptieķniece vaicāja.

— Sešpadsmit... drīz būs, — Zilgme sastostījās. Tas drīzums vēl krietnā gabalā, un sīkā auguma dēļ nereti apšaubīja pat viņas pilnos piecpadsmit.

— Aptiekā vajag apkopēju, bet es negribu veceni... Varbūt nāksi?

Tā viņas ar Antoniju satikās un palika kopā. Vēlāk Zilgmi papīros iedēvēja par sanitāri. Viņai pašai tomēr labāk patika vecais vārds — apkopēja. Vai tas nebija siltāks un sirsnīgāks? Turklāt kopšana pati ar daudz skaidrāku jēgu nekā tāda sanitārēšana . . .

Pret pašu aptieku un tās vadītāju Zilgme juta bijību tikai pirmajās nedēļās. Lai arī vēl pusaudze būdama, viņa saprata, cik smagi Plieņos Antonijai — bez paziņām un tuviniekiem. Antonija gribēja sev par balstu Zilgmi. Ne tikai tāpēc, ka pati nemācēja tik ļoti vienkāršas lietas — malku saskaldīt, pirti izkurināt. Tam darbam cilvēks par naudu atrastos. 1 ūk, kalējs Brunis pavaļas brīdī nāca zarainos klučus cirst, algas neprasīdams. Un Antonija par Bruņa spēku sajūsminājās tik pamatīgi, ka, modrību zaudējis, kalējs gandrīz nocirta pirkstu. Ar pirmās palīdzības sniegšanu vien tur nepietika. Brunis tik cītīgi nāca uz pārsiešanām, ka, rokai sadzīstot, abi ar Antoniju aizgāja uz ciema padomi pieteikties par vīru un sievu.

Un vienu laiciņu Antonijai vairs tā nevajadzēja Zilgmes tuvuma. Bet drīz ieradās kalēja dzimtas turpinātājs, un rūpes virsū vēlās mutuļiem. Uz darbu nākdama, Zilgme kanniņā nesa puikam pienu un, telpas piekopusi, vārīja putras, mazgāja autiņus, auklēja.

Protams, viņas bija vienojušās, ka bērna vākšana nav nekāds mīlestības darbs, — kāpēc lai Zilgme nesaņemtu par to atalgojumu? Bet Antonija bez nolīgtā gribēja vēl kaut ko labu meitenei darīt. Zilgmei piederēja tikai divas izejamās kleitas — ziemai un vasarai. Tas nu nebija daudz. Un, pārcilājusi drēbju skapi, Antonija atrada gluži

jaunu blūzi, pašai par mazu. Ja vēl pārtaisītu vienus Antonijas svārkus, Zilgmei tiktu lieka kārta. Taču viņa šo labdarību nosvītroja bez laipošanas:

— Man tavas drēbes par platu.

To izteica, acis sānis pagriezusi. It kā tāpēc, lai neredzētu, kāds kauns Antonijai. Par to, ka dāvāja apvalkas. Kā aizkostu kumosu. Bet tādus Zilgme nepieņēma.

Savu grasi pelnīdama, pāris trīs gados viņa pašas spēkiem tika pie gluži pieklājīgām drēbēm un balles vakaros kaktā nerāvās. Kopš skolas laika gan daudz paaugusi nebija, bet tāda kā taisnāka izslējusies. Matus Zilgme vairs bizē nepina — apgrieza galus un, vaļā palaisti, tie mīksti viļņojās gar vaigiem. Uzacis gan varēja būt tievākas un augstākas, bet lielās zilās acis izpirka šo trūkumu. Sajās acīs ieskatījies, Jurka teica:

— Nu es saprotu, kāpēc tev tāds vārds! ...

Viņš vadīja Zilgmi no balles, visu ceļu prašņādams par skolas biedriem. Nūja, Zilgme vienīgā no viņu klases uz vietas, un pa armijas gadiem Jurka bija noilgojies pēc dzimtās puses. Bet palikt Plieņos viņš netaisījās. Pasaule bija redzēta, apjausts, cik interesanti cilvēks tajā var dzīvot. Plieņi šajā ziņā Jurkam neko īpašu nesolīja.

Tādas svarīgas lietas vienā nelielā kopīgā ceļa gabalā izrunāt nav iespējams, tāpēc nākamajā dienā Jurka atnāca uz aptiekas pagalmu, kur Zilgme sargāja no blēņām Antonijas puiku. Jurka atkal runāja par prombraukšanu, bet bez īpašas dedzības. Pēc divām nedēļām viņam uzticēja vadīt smago mašīnu. Tādā brīdī pasaulē skrietu tikai galīgi dumjais. Vai tad Jurka Plieņos patlaban neatradās uzmanības centrā: it kā daudzi mācētu stūrēt un it kā pašas mašīnas mētātos gar ceļmalām .. .

— Tev gadījies smuks puisis, — Antonija Zilgmei sacīja, kad Jurka nu jau divreiz dienā bremzēja pie aptiekas. Bet likās — Antonija līdz galam kaut ko neizsaka. Nemaz nevajadzēja. Zilgme juta, ka Jurka aptieķniecei nepatīk. Par laimi viņas nesāka šo lietu noskaidrot, jo abas apjauta, ka tāda saruna viņu draudzību pie laba gala nenovestu. Taču Antonija to pie sevis paturēto valodu tomēr palaida skaļi pēc gada, kad Zilgmei likumīgā laulībā bija piedzimuse Zeltīte un Jurka piepeši karsti atcerējies to pašu dižo pārnovada meiču, kura viņa dēļ reiz grasījās darīt sev galu.

Tajā gadā Zilgme izdila kā galodiņa siena laikā. Ari

no lielās skraidīšanas starp aptieku un mājām. Tur Zilgmei taču bija bērns pieraugāms. Turklāt māte sāka sirgt un rudens pusē no Šīs saules atvadījās. Par Zilgmes likteni savās valodās gana izbēdājušies, cieminieki drīz dabūja arī brīnīties — viņa paņēma pie sevis vīramāti, kad pats Jurka nerādīja ne acu.

— Nu gan muļķe! — Antonija neprata slēpt dusmu. — Kam tev vajadzēja šitā apkrāmēties? Lai Jurka vismaz vāc savu māti pats, ja bērnu pametis.

Zilgme vienīgi nopūtās un atbildēja tā, ka Antonija sirdīgi aizcirta durvis un gāja pie sava darba — lai karstumā nesarunātu galīgās briesmas. Zilgme Antonijai bija mīļa. Bet tā atbilde, nudien, skanēja dīvaini:

— Kur Jurka māti var paņemt — pašam nav kur dzīvot, īrē pažobeli.

— Lai tak viņš tur ņem un pakaras! — Antonija bija gribējusi sacīt. Bet sirds dzijumos viņa saprata, kāpēc Zilgmei vajadzēja to svešo sievu klāt —• gribējās sev līdzās otru, kurš mīl Jurku un nerunā par šo vējagrābsli tikai sliktu.

Un tad vienurīt Zilgme ieradās tāda kā balta nomazgāta.

— Ir atpakaļ ... — Antonija saprata bez vārdiem. Bet atkal valdījās, lai neizteiktos ska|i par Jurkas atgriešanos. Pie viena par Zilgmes lētticību. Bet Antonijai Plie-ņos nebija tuvāka cilvēka par Zilgmi — Brunis neskaitījās, kā jau vīrs, — un aptieķniece tikai grūtsirdīgi nopūtās.

— Ņemšu atvaļinājumu. Remonts mājā jātaisa, — Zilgme nemaz nemanīja Antonijas drūvēšanos. Jurka bija pārnācis — ar to izteikts viss. Ko vēl dotu liekas pārrunas?

Zilgme netaisījās daudz tērgāt arī pēc pāris gadiem, kad Jurka, Zeltītei māsiņu uzdāvinājis, aizbrauca līdzi jaunajai agronomei.

— Ej taču uz tiesu ar atlaulību! Pie viena vismaz bērniem alimentus dabūsi, — nu Antonija deva tiešus padomus. Lai gan viņu nepārsteidza Zilgmes attieksme:

— Es pie vīra netaisos. Un cik tad viņš tur pelna. Labi, ja savam vēderam iznāk.

Jā, Zilgme netaisījās slēpt, ka žēlo Jurku. Viņš gan skrēja meklēt medusmaizi, bet pat rupjā doniņa nesanāca. Bezizejā nokļuvis, ņēma paunu padusē un brauca atpa-

kaļ mājās. Kā viņi ar Zilgmi tad satikās — liecinieku nebija. Jurkas māte esot teikusi: vedekla izturas, it kā vienkārši vīru no darba sagaidītu. Un, lai gan Jurkas māte par dēlu uz āru slikta vārda nesacīja, varēja nojaust — sirds dzijumos viņa laikam tomēr nicināja Zilgmi par tās visupiedodošo mīkstumu.

— Cik tad Jurkam to m . . . mātīšu ir bijis pa malu malām? — reiz, būdama atkal dusmīga, Antonija izkliedza.

Zilgme pacēla acis.

— Tev rajons par to prasa atskaiti?

Šādās lietās viņa nevienu nevēlējās sev klāt laist.

Auga Zeltīte ar māsu, un viņām līdzi Plieņi. Kaut kā nemanot Zilgme ciemā bija kļuvusi gandrīz neatvietojama. Nepilnos divdesmit gados pasaule tik spēji apsvieda kažoku uz otru pusi, ka nenobrīnīties — piepeši vairs nebija cilvēku, kuri gribētu mazgāt grīdas un slaucīt putekļus. Visi aizgūtnēm meklēja ko smalku un dižu. Daudzi neatrada, staigāja nīgri, bet pie vienkārša darba neķērās. Zilgme nu tīrīja arī veikalu. Bērniem augot, naudas vajadzēja. Tie daži mēneši, kurus Jurka pa reizei pavadīja mājās, rocību neatnesa. Drīzāk otrādi: kārtējo pārrašanos vēstīja tas, ka Zilgme veikalā pirka kādu pāri kreklu, šo to no veļas, zeķes un dažreiz arī bikses.

Kad meitenes aizgāja amatus mācīties, Antonija nolēma reizi par visām reizēm izrunāties ar Zilgmi prātīgi un pamatīgi. Zilgme ari brīnumrātni klausījās: ka tik muļķīgi gan sevi tērēt nav vērts, ka bērni jau gandrīz uz ceļa un vajag reiz izdarīt secinājumus par to pasaules staigoņu, to brunču mednieku un jākli. Antonija sacīja vēl stiprākus vārdus, pati no tiem sarkdama. Kā jau cilvēks, kurš beidzot ticis pie sirds atvieglošanas. Un Zilgmei bieži locījās galva piekrītot. Bet, kad vajadzēja pašai bilst ko pretī, Zilgme teica:

— Kad viņš aiziet, manī paliek tāds milzīgs tukšums. Staigāju un nekā nevaru atrast. .. Tiklīdz Jurka atkal kāpj pāri slieksnim, tās briesmas nokrīt. Kā nebijušas. Vai nav brīnums, ko?

Pirmo reizi Zilgme bija tik atklāta. Antonija apraudājās. Gan no dusmām, gan savāda aizkustinājuma. Piepeši pieķēra sevi tada kā skaudība uz Zilgmes kūlenisko mūžu. Jo Antonija tikai varēja iedomāties — kā viens cilvēks tevi tā var iztukšot un atkal piepildīt.

Bet ciems turpināja augt. Zilgmes piepalīga rokas vērtās vai zelta cenā. Un viņa, ja vien varēja izbrīvēties, atnāca kartupeļu talkā, pieskatīja sasirgušu mazuli vai bērna prātā ieslīgušu večuku, izmazgāja dzīvokli pēc remonta. Dažs, Zilgmes labvēlību priekšdienām iekarot un paturēt gribēdams, centās viņu īpaši dāsni atalgot. Bet piedzīvoja tikai to pašu neveiklību, kuru jaunībā dabūja izbaudīt Antonija. Zilgme nepieņēma dāvaniņas no labas sirds. Vienīgi to, cik vērts viņas darbs. Tam cenu viņa zināja. Tādēļ pat tie, kuri dziļi cienīja Zilgmi, nesaprata — kā vienā cilvēkā šis lepnums spēj sadzīvot ar neizprotamo, pat apbrīnojamo padevību Jurkam.

Bet nu viņš nebija rādījies krietnu laiku. Runāja, ka esot redzēts pilsētā ar žiguli braukājam. It kā sameties kopā ar gados vecāku, bet turīgu bodnieci. Taču tās bija visai aptuvenas ziņas, un vīramāti Zilgme apbērēja bez Jurkas. Zināms, gods godam un ar orķestri.

Nākamo reizi drusku plašāk Jurku pieminēja Zeltītes kāzās. Jā, laikam tomēr būs kaut kur apstājies. Bet varbūt, kas zina ...

Zilgme tur pa vidu nekā neteica. Jo bija pārliecināta — Jurka ir sveiks, vesels un atkal parādīsies. Jā, Zilgmei par to bija savas zīmes — sapņi. Viņa gan par tiem nevienam nestāstīja, jo cik tad sapnim var ticēt. Varēja pat smieties. Kā tīk. Pirmajos prombūtnes mēnešos Zilgmes sapņos Jurka nāca bieži, mocīdams ar neuzticību, un viņa modās slapja no asarām. Laikam tāpēc pa dienu acis allaž bija sausas. Dienām uz priekšu tekot, Jurka pamazām atkāpās. Bet tad parādījās atkal — viņa redzēja sapnī to pļavā, vāgūzī, virtuvē pie galda. Tā bija droša zīme, ka Jurku velk atpakaļ uz mājām. Par tām viņš domāja arvien vairāk un lauzās Zilgmes sapņos iekšā.

Par Jurku sapņot Zilgme sāka jau pirms Zeltītes kāzām, bet viņš pats īstenībā Plieņos parādījās, kad mazmeitai Dacītei izauga pirmais zobiņš. Tam pakaļ steidzās arī pārējie, bērns slikti gulēja, pavisam nomocīdams Zeltīti. Tāpēc Zilgme jau no vakara paņēma mazo pie sevis, ļaudama meitai atpūsties. Zilgme gatavojās nemierīgai naktij.

Tad arī Jurka pieklauvēja. Un Zilgme, tikai uz durvju pusi iedama, zināja: tas ir viņš. Dacīte vēl nebija iemigusi, un Zilgme turēja bērnu rokās. Tāpēc slēdzeni tik

ātri pagriezt neizdevās, un Jurka dabūja pamīņāties uz lieveņa. Zilgme to dzirdēja.

— Labsvakars, — Jurka teica, it kā rītā no mājas izgājis. Nolika somu zemē pie drēbju karināmā un skatījās, ko Zilgme sacīs. Bet viņa klusēja. Dacīti klāt piespiedusi un pārsteigta — no mazā ķermenīša plūda tāds spēcīgs un rāms siltums, ka Zilgme juta sevi neparasti mierīgu. Un nekas tur sirds pusē vairs nesakustējās, neatslāba un nepiepildījās par jaunu — kā senāk. Itin nekas.

— Nāc virtuvē, — Zilgme beidzot bilda. — Otrā istabā tagad jaunie. Laikam guļ kā nosisti — pa dienu steidzām pēdējos kartupeļus noņemt. Bietes vēl palika. Tagad nāk tumšās naktis. Lai pabriest.

Viņa runāja un turpināja brīnīties par līdz šim nepazīto mieru. It kā Jurka būtu pavakarēt ienācis kaimiņš, kurš tūlīt dosies projām. Taču Jurka bija uz palikšanu. Ilgu vai īsu, bet tāpat vien viņš nemēdza iestaigāt.

— Jaunās skolas būvbrigādē salīgu darbu, — Jurka teica. Nūja, viņš vienmēr tā pārradās — ar darbu. Tad runas par dzīvošanu Zilgmes pajumtē atkrita pašas no sevis: vai nu mētāsies par svešiem kaktiem, kad mājas līdzās...

Zilgme sameklēja vakariņas, un Jurka netielēdamies ēda. Nē, no bada zemes gan viņš nenāca — iekoda sviestmaizi un teica paldiesu.

Zilgme nolika aizmigušo Dacīti gultā, bet tas siltais pilnums, no bērna nācis, viņai nepazuda.

Jurka aizsmēķēja, un Zilgme, galdu vākdama, cauri dūmu migliņai, tomēr, daudz neslēpdamās, meta skatu vīra sejā. Nevarētu sacīt, ka stipri sakrities. Bet kas bija tas, kas nu Jurku darīja pavisam svešu Zilgmei? Un viņa saprata — acis. Tās skatījās uz āru kā akli logi. Arī seja savādi tukša, kā aizsvīdis spogulis. Vai tas bijis arī agrāk, vienmēr? Tāpēc ar gadiem cilvēku mutēs viņš nekļuva Juris, bet palika — Jurka. Vai Zilgmei piepeši būtu nokritis pašas aklums? Viņa sapinās šajos jautājumos, gandrīz sasita tējas krūzīti un teica:

— Jā, pie būves labi pelnot. Arī dzīvošana vagoniņos pavisam ērta, pat ūdens nākot no krāna. Tikai vieta gan nomaļa — ja tu nepasteigsies, aizies pēdējais autobuss, dabūsi visus piecus kilometrus kājot.

— Kā tad, — Jurka piekrita pēc mirkļa. Un tā viņi pašu galveno bija izrunājuši.

Jurka aizgāja, un viņa domāja, ka nu acu neaiztaisīs. Bet tas siltums no sirdspuses plūda pa visiem locekļiem un aizveda mierīgā miegā.

No rīta meitai un znotam viņa neteica nekā, atlika. Toties Antonija pati jau zināja — Brunis bija Jurku saticis un noklausījies viņa ciešo apņemšanos mest mieru tai vējagrābšļa dzīvei, jo nu īstā vieta, kaut mūža otrajā pusē, noskaidrota. Nekad agrāk kas tamlīdzīgs no Jur-kas mutes netika dzirdēts. Tā saviļņota, Antonija Zilgmei teica:

— Klausies, varbūt tu tomēr pārsteidzies? Kas bijis, bijis. Neba tev vienai .. .

— Jā, bet es nevaru skatīties tai tukšajā ģīmī, — Zilgme beidzot atsaucās. — Ja nevajadzētu skatīties...

Tad gari un bēdīgi nopūtās. Slaucīja putekļus, cītīgi mazgāja grīdu un pat cauri aizkaram nepaskatījās, kad Antonija aicināja — Jurka, kā naudu pazaudējis, jau stundu grozoties autobusa pieturā. Zilgme to redzēt negribēja.

Un nu viņa gāja paka] mazmeitai. Ielika Dacīti ratos un atstūmās līdz veikalam. Izcēla bērnu ārā un gāja pirkt maizi. Šaurajās durvīs Zilgme piespieda mazmeitu ciešāk klāt, un vakarējais siltums atdzīvojās par jaunu. Tātad — uz palikšanu. Zilgme pārtvēra bērnu ērtāk, un Dacītes vaidziņš pieskārās viņējam. Nūja, Jurka sevi kaisījis pasaulē, bet kaut kas no viņa Zilgmei palicis līdz mūža galam — šis bērna siltums.

«Vajadzēja vismaz iedot kārtīgu maizi līdzi,» Zilgme nodomāja. «Man tak maja ar visu ko pilna, bet viņam tik vien kā soma pie rokas .. .»

1985.

Lielā Mārtiņa mūzika

Liec, kā gribi, bet pats sirsnīgākais, siltuma piestrāvotais notikums pēdējo gadu ritumā Priežuciemā ir un paliek Lielā Mārtiņa bēres. Protams, ikviena cilvēka atvadīšanās no šīs pasaules saistās ar skumjām. Taču skatīsimies patiesībai acīs: kaut arī jautrības līmeni mēdz raksturot ar teicienu — iet kā pa kāzām, tas nebūt nenozīmē, ka pieminētajās godībās viss ir līksmes pilns. Jo dzīve bieži negrib stāvēt tajās streņģēs, kurās mēs viņu liekam. Nereti viņa slienas pakaļkājās un lec ilksij pāri. Jo tikai tā dzīvīte neierūsē un spēj palikt vienmēr dzīva.

Taču neatvirzīsimies pārāk tālu no Lielā. Viņš bija parasts lauku vīrs, un Mārtiņa uzvārds patiešām atbilda brangajam augumam. Ne tā, kā brālēnam Jānim: no tā paša Lielo ciltskoka nākdams, Jānis dabūja tik sīkus kaulus, ka līdz vecumam izskatījās pēc puikas. Par tādiem teic — divreiz jāienāk, lai vienreiz varētu ieraudzīt. Bet Jānim laikam turklāt vēl vajadzētu kāsēt, skaļi šņaukāties vai dziedāt. Vai Jānis pārdzīvoja šo uzvārda un izskata neatbilstību? Neizskatījās gan. Viņš vienkārši mita savam varenajam radam kaimiņos. Šķiet, bija labs gan kā brālēns, gan kā līdzāsdzīvotājs. Un Mārtiņa sieva Alma, kad vīram pēkšņi notirpa un palika auksta visa ķermeņa labā puse, ātro palīdzību saukt skrēja pāri Jāņa pagalmam — pie viena izstāstīt bēdu, jo sadalīta tā tiekot mazāka. Šoreiz gan ar to nebija līdzēts. Alma jau domāja, ka arī dakters Mārtiņu vairs neuzcels. Taču, par laimi, viņa alojās.

Kad pienāca vasara un vajadzēja sienu pļaut, tas Mārtiņam dzīslās ielēja jaunu spēku. Un tiklīdz viņš izgāja

kāpināt izkapti, šī skaņa kā kaujas taure vecus kara zirgus pie sevis vilka tās Priežuciema sieveles, kuras pašas zāli nocirst knapi jaudāja, bet dzīvi bez govs iedomāties nespēja. Mārtiņš viņām izkaptis izkāpināja, pa vālam izgāja. Mārtiņš izskatījās pat pagodināts, ja kāda kaimiņiene ieradās lūgt palīgā bija gatavs gājējs un atkārtoja, ka viņa tēvs, lūk, nodzīvojis līdz simts gadiem.

Lai gan Mārtiņš sevi tā drošināja un stiprināja, viņam diemžēl nebija lemts pat pietuvoties senča sasniegtajam. Tajā pašā rudeni Mārtiņš apgāzās pagalma vidū un stingri palika uz gultas.

— Arī septiņdesmit trīs gadi tomēr ir vecums, — Mārtiņš pats sev uzstādījis diagnozi.

— Ne tik daudz vecums kā tā nolādētā kandža! — varbūt tādā reizē tas izklausījās nežēlīgi, bet Alma negribēja grēkot pret patiesību. Jau ilgus gadus Priežuciems nepazina citas savstarpēju norēķinu mantas kā stipra dzēriena pudeli. Cik varēja dabūt, ņēma no veikala. Bet lielākoties brūvēja mājās. Un lauvastiesu šīs dziras dabūja galvenais nespējnieku izpalīgs — Lielais Mārtiņš. Tā kā naudu viņš neņēma, večas centās atlīdzināt tā, kā to darīja visi ļautiņi. Tāpēc siena laikā Mārtiņš vakaros bieži nāca mājās ģeņģeriski. Sirds dziļumos Lielais pārdzīvoja ik vakara reibumu — nākamajā rītā bija kājās vēl pirms gaismas un strādāja aizgūtnēm, kā grēku izpirkt gribēdams.

— Tu domā, ļerga mani apgāza? Var būt gan, ka tā ir viņa, maita, — šajā ziņā Mārtiņš pirmoreiz dzīvē skaļi piekrita sievai. — Pat ļoti var būt... Zini, kā es viņai atriebšos? Lai manās bērēs nebūtu ne grama no reibstoša dzēriena, saprati! Ja tādēļ kāds pavadīt nenāk, lai jupis viņu parauj. Bet sievas, kuras smuki izloka garīgās bēru dziesmas, tu gan man sagādā — tur es tevi turu pie vārda.

— Neatceros, ka tu būtu kādreiz baznīcā gājis, — sieva pārsteigumā piemirsa, ka apspriest ar vēl dzīvu cilvēku viņa priekšāstāvošo pēdējo gaitu nav pieņemts.

Vēlāk, lopus kopdama, Alma pie sevis izdomāja, ka vīra neparastais lūgums nav uz līdzenas vietas dzimis. Gan jau Mārtiņš savureiz jutās dikti grēkojis, gra-sījies nožēlot un laboties, sak, lai nāk sievas un apdzied, kas zina, varbūt cilvēks reizē ar pēdējo dvesienu tomēr tā nepazūd, varbūt, ka tomēr ...

Kaut gan Mārtiņš visus savus rēķinus bija gatavs kārtot uz līdzenas vietas, tā, kura šādus pārskatus saņem, laikam ieblandījās dzērveņu purvos un ceļu uz Priežu-ciemu atrada tikai pašās decembra beigās.

— Šitādā nereizē! ... — Alma pat īsti pabēdāties nejaudāja. — Bērēšana iznāks taisni Vecgada dienā.

Sēru vēsti saņēmušas, tūlīt ieradās abas meitas ar vīriem. Un nu ģimenes padome sprieda, kā izpildīt tēva pēdējo vēlēšanos. Būtu Lielais Mārtiņš pasūtījis estrādes rībinātājus vai kādu budēļu grupu, dabūtu bez bēdu. Bet garīgo dziesmu zinātājas ...

— Varbūt... — piesardzīgi bilda viens znots, otram piekrītoši krekšķot.

—■ Nē!!! — trīsbalsīgi atsaucās sievietes. Katra jutās aizgājējam parādā. Almai nu nāca prātā ne tikai grūto darbu aiztaupīšana, bet arī jaunības atmiņas. Gadiem ritot, meitas bija novērtējušas tēva gādību. Vienu vienīgu reizi tēvs kaut ko palūdza, un — neizpildīt? ... To Lielo dzimtas sievietes sev nepiedotu.

Alma brauca uz pilsētu — tur visāda prece dabūjama. Caur paziņu paziņām atraitne uztaustīja ceļu pie kādas Eiženijas. Tā izrādījās tik branga sieva, ka viņas zābaku izmērs vien uzdzina biklumu. Alma apstāstīja lietas būtību un solīja maksāt, cik prasīs.

— E, kāda nu tagad naudai vērtē! — Eiženija meta ar roku un brīdi skatījās pa logu, aiz kura sāka rāmi snigt. Tad viņa nopūtās tik dziļi un sirsnīgi, ka no ši elpiena sīkā Alma pat salīgojās. — To rubļu dēļ i roku nekustinātu — man laba pensija, ir iekrājums. Vai tad jums nesacīja, ka savu pulciņu es vedu vienigi uz tādām bērēm, kur man garantē kaut maziņu interesi?

— Ko tādu? — pagalam apjukusī atraitne nesaprata.

— Nu, mazu amizieri... — Eiženija kautri nodūra acis.

— Bet.. . Mums tak bēres!

— Jā, jā, mīļā, es saprotu. Bēres ir sērīgs gadījums. Kad man vīrs nomira, es nezināju, ko sadarīt. Aizgāju korī dziedāt. Balss būtu, bet tas augums — visiem divas galvas pāri... Jāsēž tik mājās un jāgaida nāve. Labi, ka man iešāvās galvā prātīga doma: ja ir aku racēju brigādes, ir mūrnieki un citi amatnieki, tad var taču uztaisīt mazu komandu nelaiķu apstāvēšanai. Jā, mīļā, daudzi cilvēki tagad tik neskaidri dzīvo, ka paši nezina, kā no

šīs pasaulītes aiziet — tāpat atvadīties vai ar dieva-vārdu ... Jā, jā, bēres ir sērīga padarīšana — no vienas puses. Bet no citas atkal — bērēs visi ļaudis ir vienkāršāki, klusāki, nekladzina un neizrādās, tālab tur vislabāk sev kādu noskatīt priekš dzīves. Vienai man briesmīgi apnicis, — Eiženija dūdoja kā liels balodis. Tad atgriezās pie cietas lietišķības. Kā cilvēks, kurš apzinās, ka drīkst diktēt noteikumus.

— Būs, kā nēl Ja nu jūs tā uzstājat! ... — Alma steidzīgi solīja, sevī šausminādamās par lielo trako sievu. — Būs! — Alma solīja. Bet ne tajā brīdī, ne diezgan garajā mājupceļā viņa savā prātā nespēja salasīt neviena, kuru piedāvāt gruntīgajai Eiženijai apmaiņai pret garīgajām dziesmām.

— Nē, vēl nevienās bērēs nebūs piedzīvots tāds trakums — blakus zārkam brūtgāns jānoliek ... — Alma

teica meitām. — Bet mūsu tēvam, ja viņš to visu varētu redzēt, šāda skunste ietu pie sirds.

Kā tad, Lielajam Mārtiņam ēverģēlības patika. Nevajag nemaz pārāk tālu atpakaļ skatīties: vēl aizpērn ganībās vienas kaimiņienes govi samainīja ar otras bulli; pašam nebija slinkums sēdēt krūmos un skatīties — kas būs. Tā, kura atnāca slaukt, gandrīz noģība ... Un to kliegšanu pēc tam! Un tos Lielā Mārtiņa garšīgos smieklus!

It kā nebūtu vecaistēvs, bet joprojām zajajā jaunībā staigātu pelnīdamies, krāsnis mūrējot. Vienās mājās saimniece tikai plānu viru cēlusi galdā, bet saimnieks licis dēlam uzmanīt mūrniekus — lai ko nenozog. Tālab amatnieki guldināti nevis istabā, bet sta||augšā, uz gandrīz plikiem dēliem. Bet rudenī, tiklīdz nopūtās vakara vēji, kūtsaugšā viens sāka tā gaudot un svilpot, ka zirgi krāca un cirtās pakaļkājās, bet govis norāva pienu. Saimnieks atveda mācītāju, lai apsvētī nešķīsto vietu. Taču labāk nekļuva. Tikai nejaušības dēļ uzgāja apšuvuma dēļos ļoti meistarīgi ieslēptās pudeles, kuru vaļējie kakli kalpoja vējiem par svilpi. To Mārtiņš tāsmājas ļaudīm bija atstājis no sevis par piemiņu. Tamlīdzīgus stiķus, būdams labā garastāvoklī un sirsnīgi pasmiedamies, viņš nereti mēdza stāstīt.

Bēru dienas rīts atausa bez vēja, tikai smalkam snie-dziņam sijājot. Priežuciems nāca atvadīties no Lielā

Mārtiņā pa skujām nospraustu celiņu. Un kāds bērns pavadītāju pulkā ska|i vaicāja mātei:

— Kāpēc viņi eglītes nav izrotājuši ar spožām mantiņām?

Patiešām liktenis nerīkojās taisnīgi, pašu skaistāko un apcerīgāko gada vakaru te savienojot ar dziļām skumjām. Bet liktenis jau labāk zina, ko viņš dara.

Eiženija atstūrēja zaļu paplukušu moskviču, no kura izkāpa vēl trīs sievieši jau krietni gados. Kā mazas pelēkas pelītes viņas tecēja pakaļ raženajai vadonei, pēc tās mājiena uzšķīra vaļā dziesmu grāmatas un stājās pie sava darba. Skanēja pavārgi un čērkstoši. Bet pavadītāji bija brīdināti un centās nesmīkņāt.

Redzēdama, ka viņas pavadones ar šīspasaules niecības apdziedāšanu tiek galā iespēju robežās, Eiženija pati atkāpās malā un no sava auguma augstumiem pētīgi noskatīja bēriniekus. It sevišķi labi to darīt varēja, kad visi izgāja pagalmā. Ja Alma nebijusi bēru pārņemta, viņa ievērotu, ka visbiežāk Eiženijas acis kavējas pie Lielā Jāņa. Un jo ilgāk viņa skatījās, jo maigāki kļuva Eiženijas vaibsti un siltāk staroja acis.

Bet Lielais Jānis izskatījās taisni tāds, par kādu kļūst lauku vīrs, kurš nekad nav zinājis, kā kopjama māja, paša ģīmis, drēbe un apavs; nekad nav zinājis un pēc sievas nāves nav vēlējies šo robu dzīves zinībās aizpildīt. Taču, rada un uzvārda brāļa bērēm posdamies, Jānis tomēr piedomāja par savu izskatu vairāk kā jebkad. Tas nekas, ka smakrs spurains, ausaine nospeķusi un šalle pazaudējusi krāsu, toties kājās pavisam jauni gurnijnieki. Nu, kad ilgāku laiku sniegā jāstāv, tie nežēlīgi vilka aukstumu klāt un rāva savu saimnieku Čokurā tā, ka viņš izskatījās gluži mazītiņš sarāvies. Jānis mēģināja glābties, cilājot kājas. Bet gumijas zoles slīdēja, un iznāca tādam brīdim galīgi nepiedienīgs dancis .. . Tāpēc Lielā Jāņa vaigs pauda patiesas ciešanas tanī brīdī, kamēr Mārtiņu gatavoja pēdējam ceļam. Nu jau pūta ari vējš, tā ka trīcēt nāksies vēl ilgi.

Jānis laikam izbrīnījās, kad piepeši viņu apņēma tāds kā aizvēnis. Nez kā blakus bija gadījusies no pilsētas atbraukusī lielā sieva.

— Mēs tak nespaidīsimies autobusā, — Eiženija teica Jānim. — Kad tās lielās mašīnas nomīdīs sniegu, mēs viņu pēdās ar moskviču aizripināsimies bez bēdu,

Vējš te pieņēmās, te atslāba. Bet sniga arvien pamati- ļ! gāk — kad bērinieki atgriezās, dažā ceļa likumā jau gu- ' lēja pa kupenai. Alma bija aicinājusi pusdienā visus, ] taču gada beidzamajā dienā katru mājās gaidīja pēdējie nepadarītie darbi. Tāpēc ļaudis nāca, bet ar atrunu — tikai uz mazu bridi.

Pavadītāji sasēda ap galdu, bet Alma palika pie saimniecēm virtuvē. Tuvojās norēķina brīdis ar Eiženiju! ... Jāsaņemas un jāmelo: bija, bija dikti sarunāts, bet TAS cilvēks neatnāca, varbūt saslima, varbūt krita un sasitās, tagad tik slidens. Jā, tas ir pavisam ticami. Un ko tad Alma citu lai dara, kur viņa lai ņem? ...

Kamēr atraitne sevi tā gatavoja un stiprināja, no mielasta istabas ieskanējās dziesma — par saulīti, kura tek tecēdama. Aizsāka kāda zema balss. Bet pēc laiciņa arī citas, pa vienai, nāca klāt. Tu, tētīt, viņi dziedāja bez šņabja par saulīti, kura tek tecēdama! Kurš tad tas sācējs? Kamēr Alma ausījās un brīnījās, zemā balss ieveda nākamo dziesmu. Par tumšu nakti un zaļu zāli. To pašu, kuru tā mīlēja dungot Mārtiņš. It kā būtu pasūtījis!... Kopā ar Eiženiju, kura te izrādījās meldiņu sācēja un turētāja.

— Jānis man saka: pie galda ir jāpadzied tautiskas dziesmas, — kad pēdējais pants bija galā, Eiženija sacīja. — Un ja ir sākts, Jānis saka, tad noteikti vajag par kumeļu, kurš pazuda rasā — tur tāda smuka locīšana. Kamēr balss pati tek, tu vari visu dzīvīti pārdomāt. Vai nav labi?

Tā plaši un mierīgi runādamās, Eiženija krāva Lielā Jāņa šķīvī visu, kas tuvākajā apkārtnē uz galda saredzams, un Jaņa plikais pakausis spīdēja pie Eiženijas paduses kā milzīga poga.

— Jānis saka: Mārtiņš bija labs rads un kaimiņš, tāpēc par viņu vēl jāpadzied, — Eiženija turpināja. — Tagad, ziemā, aukstums traucē žēlumu caur asarām izraudāt. Bet ārā tas jādabū. Ja paliek iekšā, tad dikti spiež uz sirdi. Es zinu. Man pašai tā ir bijis. 2elums labāk nāk ārā kopā ar labu dziesmu.

Un viņi, Eiženijas uzmudināti, turpināja dziedāt. Sāka krēslot. Priežuciems sadedza ugunis māju logos, aiz kuriem nu laistījās ari eglītes ar elektrisko gaismekļu virtenēm. Alma teica meitām, lai atnes un sadedz šajā istabā

labi daudz sveču. Kopā ar lēnīgajām dziesmām, kuras bija vairāk apcerīgas nekā bēdīgas, kopā ar pazīstamajiem meldiņiem, kuri cauri sniega plīvuram plūda iekšā Priežuciemā, šī dzīvās liesmas plaiksna ne vienam vien šajā vakarā lika meklēt ceļu uz Lielā Mārtiņa māju.

Daži gāja tikai tāpēc, ka domāja — ir atcelts grādīgā aizliegums, un tie tur ziņģē jautrā prātā. Bet, skurbinā-juma neatraduši, tomēr palika ap galdu. Eiženija visus turēja kā vaigā. Kad nedziedāja, tad ska|i vēstīja, ko viņai saka Lielais Jānis, — un tas viss bija uzklausīšanas vērts. Tā kā Jānis pa visu šo laiku netika izdvesis pat vienu citiem saklausāmu skaņu, tad priežuciemieši pamazām atskārta — viņus piemeklējusi liela un neredzeta laime, par kuru līdz šim tikai pasakās lasīts: nu viņi bija liecinieki tam, kā Vecgada vakarā cilvēkus skar gaišas burvības elpa. Ap Eiženiju un Jāni tā lidinājās gandrīz acīm redzama un darīja iespējamu abu saprašanos bez vārdiem. Galīgi un negrozāmi tas apstiprinājās, kad Eiženija paziņoja:

— Jānis man saka: kur tu skriesi projām pirms pusnakts, tumsā un putenī, vai pēc tevis mājās kāds brēc? Tā jau ir, es saku. Tad sēdēsim vien pie Almas, Jānis saka, pats galvenais — jauno gadu sagaidīt pie labiem cilvēkiem, ar atvilgušu sirdi. Un tas mums te viss ir.

Pārējie piekrita, ka Jānis runā ļoti pareizi. Tomēr nevar galvot, ka šajā stundā, kad vajag atbrīvoties no visa ļaunā savā dvēselē, daža vientuļa priežuciemiete tomēr klusībā nepasūrojās par likteni: skat, tas Jānis nemaz nav tāds apskapstējis vecis, viņš taču ir pavisam stingrs Vīrs, bet tos brašākos un krietnākos kā burkānus no dobes aiz lakstiem allaž izceļ un paņem visādas garāmgājējas, nē, taisnības nav uz pasaules. Pēc tam, kad pulkstenis bija nositis divpadsmit un visi kādu brīdi pasēdējuši klusumā, Eiženija paziņoja, ka turpmāk Jānis vairs nebūs bezsaimnieka manta:

— Jānis man saka — pielūdz'tak tos cilvēkus Jaungada dienā uz mūsu mājām. Zināms, nesanāks jau tāds cienasts kā pie Almas, bet speķis nožāvēts, tupeņi izauguši miltaini. Ko tad vēl vajag. Tad nu es jūs visus pielūdzu.

Un viņas vaigos kvēloja divas pamatīgas pujenes.

Tāpēc Priežuciemā to gadumiju nesauc skaitlī, bet saka: toreiz — kad mēs no Lielā Mārtiņa bērēm dziedādami

taisnā ceļā aizbridām pa dziļu sniegu uz Lielā Jāņa kāzām. Priežuciems ļoti lepojas ar šo notikumu — tuvākā un tālākā apkārtne nekā tamlīdzīga nav piedzīvojusi.

Zināms, Eiženija dzīvo Priežuciemā un pēc likumīgām laulībām pārgājusi vīra uzvārdā. Tas viņai ļoti piestāv* un atkal Priežuciemā ir viens Lielais, kurš patiešām tāds arī ir. Bet sava Jāņa priekšā Eiženija joprojām mazāka par kripatu, un katrs otrais viņas teikums sākas tikai tā: Jānis man saka .. .

Tik vērīgi Jānī klausīdamās, Eiženija ātri iemācījās visus lauku darbus. Tie viņai brangi šķiras, atstādami pa brīvam brīdim. Tos Lielā Jāņa sieva pavada pie savas tuvākās radinieces Almas.

— Tu gan izrādījies dikti godīgs cilvēks, — apgalvo Eiženija, — ka man to Jāni. .. Domā citur nesolīja? ... Bet tādi sprukstiņi vien, vai zini. Ko sieviete ar tādiem lai dara? Jānis man saka: tu labi pazīsti cilvēkus. Tā ir gan. Tiklīdz es Jāni ieraudzīju, tā sirds man palika gaiša un mierīga — paldies dievam, visi gruntīgie vīrieši vēl nav apmiruši. Vīrietim jau tā kaulu būda nav galvenais. To tu, Alma, pati labi zini.

Izgājušvasar Jānis iemācīja Eiženiju kāpināt izkapti. Dižās sievas rokās āmurs labi dimdina laktu. Sīs skaņas rītos modina Priežuciemu, un dažs atmidzī nodomā: skat, kā dārd tā Lielā Mārtiņa mūzika. It kā viņš pats nemaz nebūtu aizgājis tālumtālu.

1987.

Salti meli

Tātad jūs sakara ar sūdzību par mūsu direktoru?

Nevarēšu palīdzēt. Direktoru mēs redzam vienīgi pa augstiem svētkiem, jo mūsu nodaļa, paldies dievam, lielā gabalā no galvenā uzņēmuma. Tur visiem nepietiek vietas. Mums atved dokumentus, un mēs darām ar tiem visu, kas prasās. Tā kā par direktoru . .. Jūs gribat zināt, vai tie divi, kuri gandrīz vienā reizē no mūsu nodaļas aizgāja pēc pašu vēlēšanās, tomēr nav kaut kā no viņa puses? . . . Tas nu gan nē. Un vēlreiz — nē! Kāpēc es tik stingri esmu par to pārliecināta? ...

Redzat — te tāda maza atsevišķa valstība. Istabā četri galdi un tikpat daudz cilvēku. Visi ar vienādārrf algām, pienākumiem un tiesībām, bet darbs tomēr prasa, lai kāds uzņemtos priekšnieka lomu. Tā ir tikusi Rudītei. To gan nezinu — no augšas piespēlēta vai pašas paņemta. Kad es uz šejieni atnācu, Rudīte jau bija rīkotājos. Jūs viņu satikāt durvīs — tumšmataina, zilā mētelī, jā, tā simpātiskā. Vārdu sakot, kad es te sāku strādāt, viņa Gustam, man un Ermīnei katru rītu nolika priekšā dienas uzdevumu. Rušinājāmies bez ķīviņiem. Jukas mazliet sākās, kad Ermīne izlēma doties pensijā.

Uz Ermīnes aiziešanu kāds no lielās iestādes palaida mēli: mums noteikti vajagot vīrieti vietā, turklāt neprecētu. Tad būšot pusuzpusi, mēs ar Rudīti varēšot izmest lozes — kurš kurai! — un vest uz zagsu. Jā, Ermīnes personā nodaļa zaudēja vienīgo ģimenes cilvēku. Lai gan mēs, trīs palicēji, bijām vecumā, par kuru saka — virs trīsdesmit vai zem četrdesmit...

Gusta prombūtnē Rudīte reizēm tīri nikni kliedza, ka šis darbs, lai tas nolādēts, ir mūs padarījis par vecavām.

Ja runā godīgi, man liekas — Rudītei ar Gustu kāreiz kaut kas bijis ... Rudīte ir no tiem cilvēkiem, kuri tev it ka stāsta par sevi visu. Bet pēc tam, kad tu padomā, izrādās — pateikts nav galīgi nekas. Es spriežu no tā, ka Rudīte kļūst nejauka, kad ievirzās valodas par vecpuišiem. Tad viņa saka: tie nu gan esot nekam nederīgi cilvēki, jo jaunībā tik vien prāta bijis, kā klausīt māmiņu, kurai neviena vedekla nav pa prātam. Vai viņa tā runātu gluži bez iemesla ... Un Gusts taču visu laiku dzīvoja kopā ar māti. Viņa nomira īsi pirms Ermīnes aiziešanas pensijā. Un ja Rudītei nekādu nolūku sakarā ar Gustu nebijis, tad kāpēc viņa tā uztraucās par Ermīnes nomainītāju? «Ieradīsies te kada špidrilka, un tad...» Rudīte mēdza sacīt.

Gusts tikai smīnēja. Bet viņam tāds paradums. It kā piedzimis ar smīnu lūpās. Es arī mazliet pārdzīvoju. Ja nu mums te gadās cilvēks, kuram nags uz tenkošanu? Melst jau varēja, taču nopietni cerēt uz vīrieti Ermīnes vietā — tas, nudien, bija no zinātniskās fantastikas. Nezinu, kur vīrieši paliek, jo viņu, kā raksta avīzēs, nepietiek nevienā darbā.

Rudīte jau arī to saprata. «Zini, Marga,» viņa man vienu dienu saka, «ja atnāks kāda no tām, mēs tak pēc laiciņa varam ziņot priekšniecībai, ka viņa netiek galā, vai ne?» «Tām» — laikam nozīmēja jaunāku. Es jau tikai tā pieļauju, ka Rudīte negribēja redzēt pretī Gustam šķietamu sāncensi. Vispār, lielās līnijās, Rudīte acu galā necieta jaunākas par sevi. Viņa jau arī ne slēpa to, ne izlikās: «Mani pilnīgi traku dara doma, ka es ar katru dienu kļūstu vecāka, un tajā pašā laikā tik daudzām viss vēl priekšā . ..»

Kad ieradās Linda, liekas, Rudīte uzelpoja. Linda bija mūsu vidējā vecumā, ļoti vienkārši ģērbusies, pakausī savītu copi, rāmu valodu. Un, pats galvenais, uz labās rokas zeltneša valkāja tievu gredzena strīpiņu. Tātad Ermīnes vieta bija aizpildīta — pavisam.

Tuvākas iepazīšanās nolūkos Rudīte tūlīt pasauca Lindu mums līdzi kafijā. Kad pāris stundas strādāts, mēs skrienam pāri ielai iestrēbt pa tasei. Vai darbs necieš? Ejiet nu, tā jau tikai tāda izvingrināšanās. Un iziešana cilvēkos. Vai jūs domājat, ka visas tās sievietes, kuras rīta cēlienā aizpilda kafejnīcas, ir tādas miegužas un sliņ-

ķes, kas nemāk mājās sagatavot brokastis? Es galvoju — nē! Bet vienai pie galda sēdēt ir tik skumji. Zinu ...

Pie kafijas Rudīte ar visu savu tiešumu metās Lindai virsū. Man pat drusku neērti kļuva, gan jau pati pakāpeniski izstāstītu, kas un kā. Taču Linda neapvainojās. Jā, viņa mainījusi darbu, diezgan iepazītu un aprastu. Tāpēc, ka te tuvāk mājai, pusdienlaikā var izgrozīties. Nu, Er-mīne jau arī joza, lai gan mēs smējāmies: vai tad vecais pats nemāk zupu uzsildīt. «Nav runa par mācēšanu, bet to pārējo jums tik un tā nesaprast,» reiz atcirta visai lādzīgā Ermīne, un mēs vairs nekad par šo jautājumu nerunājām.

Tā nu sagadījās, ka ar Lindas atnākšanu nodaļā itin nekas nemainījās — tajā pašā kafejnīcā pusdienojām tikai mēs ar Rudīti. Gusts — kā mātes laikos — joprojām iztika ar maizi un termosu. Viņš sacīja, ka negribo-ties jau arī nekur iet, visur drūzma. Rudīte viņam šad tad par to iedzēla, nosaukdama par vēzi vientuļnieku. Nē, es neteiktu, ka Rudīte ir slikts cilvēks. Viņa tikai vienmēr met to, kas tajā brīdī uz mēles, un grib drusku vairak zināt, nekā cilvēks pats saka.

«Tev bērni ir?» to viņa nekavējās pavaicāt Lindai. Tā pataustīja savu copi, vai nav izirusi. «Nē, sākumā gribējām uz kājām nostāties, bet tad vīrs sāka dzert.» Nobrīnījos, ka Rudīte tad nesāka tālāk pratināt. Nemaz pēc viņas ... Taču laikam gan tik atklāta valoda apstulbināja. Parasti cilvēki sīkas sadzīviskas nelaimītes slēpj kā kaķis savu . .. Vai, piedodiet! Mana vecāmāte tā allaž mēdza sacīt, es pie viņas laukos izaugu, un valodā daudz kas pielipis.

Nē, pasakiet — kura sieviete jums pirmajā mirklī izliks, ka vīrs visu naudu glabā stikla bankā? Kauns, vai ne? Drīzāk jau mālēs acis — cik viņš labs, gādīgs. Pirks pati sev rotas, smaržas, bet draudzenēm rādīs — lūk, ko man mans! Vai tad jūs tādas nepazīstat?

Tātad — Lindas atzīšanās mūs, kā saka, drusku sašāva. Nākamajās dienās pa kādu brīdi Rude tomēr pielīda viņai klāt un smalki izdibināja. Lindas vīrs no tiem galīgajiem, kuri dzer iekšā visu, kas šķidrs. Kādreiz esot bijis labs amatnieks, tagad darbā tikai pa nedēļai noturoties. Visādi izmocījusies, pirms dažiem gadiem Linda no viņa izšķīrusies. Bet kāda jēga? Dzīvoklis abiem kopīgs. Izmainīt nav ko domāt. Un Lindai arī žēl viņa . .

Apskaidrības brīžos labs cilvēks, solās saņemties, kas zina, varbūt patiešām, ir dzirdēts taču.

Rudīte mēģināja dot Lindai dažus padomus: «Ja ir gruntīgi liecinieki, pļēguru no dzīvokļa var iztiesāt. Ar savām divām istabām tu vēl kādu dabūsi... Hā, bijis man pašai savs dzīvoklis, nevis tie metri rūmē starp kaķu vecenēm, kur tu nevienu nevari atvest. .. Bijis savs kakts, es te vis tā netupētu!» Un, man liekas, viņa meta dzelk-stīgu skatu uz Gustu, kurš — kā tad! — smīnēja.

«Lai paliek, kā ir,» atbildēja Linda. «Ikviena slikta laulības dzīve sākusies ar ko labu. Tā dēļ — lai paliek.»

Viņa tā pasacīja un strādāja tālāk. Bet es nevarēju. Nevedās. Pēc brītiņa arī Rudīte sāka zūdīties, ka sāpot galva. Ar to vienu teikumu Linda bija mūs no sevis neredzami atdalījusi un it kā nostājusies augstu pāri. Jo viņai, lūk, piederēja kaut kas tāds, kā mums ar Rudīti nebija — tas labais, ar ko sākusies Lindas un dzērāja vīra dzīve. Dzīve, — viņa sacīja, bet laikam jau mēs abas ar Rudīti nesarunājušas likām tā vietā citu. Mīlestība ...

Rudīte man sākumā daudz stāstīja par puišiem, kuri tai bijuši. Un droši vien, nē, es ticu — viņa runāja skaidru patiesību, ka jaunībā neapprecējās tikai savas lielās izvēlības pēc. Tad šķitis, ka atzīšanos mīlestībā Rudīte dzirdējusi ne vienreiz vien. Bet sākuma, par kuru runāja Linda, tomēr nebija. Un tas visu pārējo vērta nullē.

Ja Ermīne savā laikā mums ar Rudīti vienkārši iespēra pa degunu ar «to jums nesaprast», tad Linda pateica, kas ģimenes sievieti šķir no vientuļnieces. Lai arī kāda šī ģimene nebūtu.

Var jau būt, ka mēs ar Rudīti — katra pa savam — to visu būtu sagremojušas un pieņēmušas. Droši vien tā arī paliktu, ja no lielā kantora uz svētkiem neiedomājušies mums parādīt uzmanību, uzdāvinot gleznu šīs necilās telpas rotāšanai. Lūk, tas akvarelis — divas brūnas laivas dzeltenīgā jūras krastā, — tad, manuprāt, arī ievadīja visus tālākos notikumus.

Mākslas darbu atveda šoferis. Nolika zemē un grasījās atvadīties. Bet tad Rudīte iesaucās: «Mums tak sienā nav neviena vadža karināšanai.» Šoferis izgāja savā dzelžu kastē pameklēt ko piemērotu un atgriezās ar lielu naglu un āmuru. Pa to laiku mēs, arī Gusts — smīnēdams, bijām izvēlējušies vietu: šoferis tur pielika naglu

un atvēzējies uzdeva ar āmuru pa micīti. Viņš zvēla kārtīgi, bet nagla tikai noskanēja un saliecās.

«Tā nekas neiznāks,» teica Linda, «vispirms vajag ar urbi iztaisīt caurumu, iedzīt tur koka puļķīti un tikai tad naglu vai vadzi.»

«Oho!» šoferis pameta uz Lindas pusi atzinīgu skatu. «Te ir sievieši, kuri pazīst drēbi — uzreiz var redzēt, ka īsta vīra rokās pabijusi . ..»

Viņš atbrauca ar nepieciešamajiem rīkiem nākamaja dienā un pielika gleznu pāris minūtēs. Bet arī tad, pateikdams dažus vārdus — uz to vai šito pusi likt, vai būs labi un tā tālāk, — ar tiem pašiem niekiem viņš visu laiku griezās tikai pie Lindas. Man tāda šofera neuzmanība bijusi vai nebijusi. Bet es jutu, ka Rudītē kaut kas aizcēr-tas. Dīvaini, man šķiet — es pat dzirdēju, kā tas notika. Ar sausu klakšķi. Varbūt tā sakniebās Rudītes mute? Pilnīgās lūpas savilkās vienā taisnā līnijā un nelaidās vajā. Man šķiet, Gusts tad pārstāja smīnēt. Varbūt ari viņš to klakšķi dzirdēja? ...

Iespējams, tas viss bija saistībā, ka Gusts jau nākamajā dienā saslima. Tas viņam gadījās ļoti reti, nemaz neatceros... Ar vienu vārdu, palikām trijatā. Es gan ievēroju, ka Rudīte tāda jocīga — arī laikam slima, vaigi deg. Jā, viņa saka, nelabums moka, vai Linda nevarot izskriet pāri ielai uz aptieku, pēc kuņģa pilieniem. Linda cēlās un gāja.

Tiklīdz viņa bija ārā, Rudītei pēkšņi — goda vārds, es pat sabijos! — parādījās mugurā tāds kā plēsīgs kaķa kūkums. «Man liekas, viņa melo... Nu, par to vīru.»

«Diezin vai. Sievietes mēdz sev izdomāt prinčus. Turpretī — dzērāju? ... Nav dzirdēts.»

«Tagad laikam būs,» tā Rudīte, un rokas viņai trīc.

Linda nāca atpakaļ ar drapēm, un mēs iebāzām degunus (vai arī izlikāmies?) savos papīros līdz pat pusdienām. Linda, protams, gāja uz māju, mēs ar Rudīti — kafejnīcas virzienā. Parasti Rude tarkšķ vienā laidā — par kaimiņiem, lidmašīnām, adīšanu, nu pilnīgi par visu. Šoreiz viņa tā klusēja, ka neomulīgi metās.

Rudītei laikam no tiesas sāpēja māga — ēdienu tikai pabakstīja. Kad atgriezāmies savā istabā, viņa, kā piepeši ko izlēmusi, sacīja: «Aiziešu līdz kantorim.» Kas viņai to varēja liegt? Un mēs ar Lindu sagaidījām vakaru, tikai

dažus vārdus pārmijušas, jo vajadzēja taču padarīt ari Gusta daļu.

Tikko pārnācu mājās, vēl mēteli nepakāru — pie durvīm zvana. Tur stāvēja Rudīte. Man likās — viņa ir dzērusi. Taisni tādas acis, aizmiglotas un kā bez prāta, esmu redzējusi vīriem uz stūra pie alus mucas. Pastūmusi mani malā, viņa krišus iebruka priekšnama. Novēlās uz kāju aujamā ķeblīša un, kā smiedamās, kā raudādama, turpināja to, ko dienā bija aizsākusi: «Nē, šitos saltos melus! Tu nevari iedomāties .. Protams, es negāju uz kantori. Domāju — gan jau viņas mājā būs kāds no kaimiņiem. Tu tikai paklausies — dulls var palikt: nekad un nemūžam viņai nekāda vīra nav bijis! Bet pa pusdienlaiku bizo projām, lai turpat, vienās trepes, apkoptu veču, kura pāris gadus nāvei parādā. Kāda kuram daļa, bet kāpēc tik nežēlīgi jāmelo? Lai stāvētu mums pāri — sak, jūs, ālavas tādas, vai ne? Un par to amatniecības piepra-šanu. Tēvs viņai bijis namdaris vai galdnieks, kaut kas uz to šniti. Rīt es viņai kā sāli acīs iebēršu!)»

«Paklausies,» mēģināju Rudīti nomierināt, «bet kāds mums sliktums no viņas meliem? Ja pašai nav ...» «Nu,» Rudīte pārtrauca, «man gan šai pasaulē neviens fufaiku ausī nebāzīs!»

Naktī nevarēju aizmigt. Lindas melošana man likās jocīga. Bet Rudīti vienkārši nesapratu — kāpēc ta niknoties? Nūja, Rudītei šķita, ka Linda piesavinājusies kaut ko tādu, kas viņai nepieder. Un ja nedrīkst lietot svešu mantu vispār, tad . ..

Taču Rudīte nedabūja šajā sakarā Lindai neko pasacīt. Nākamajā rītā Linda nemaz neatnāca uz darbu. No kantora piezvanīja — esot iesniegusi atlūgumu. Kaut kas tur ierakstīts tā, ka šo atbrīvojuši uz līdzenas vietas.

Bet Gusts dabūja nostrādāt vēl mēnesi, jo viņa atlūgumam pietrūka nopietna iemesla. Un vēl joprojām kantori to uzskata par nedzirdētu vieglprātību: pēc tik daudziem nostrādātiem gadiem pacelt cepuri, kā tāds puika! .. . Gustam pat piedāvāja augstāku un labāk atalgotu amatu. Bet viņš — nekā.

Pēdējā dienā, kad Gusts sāka kārtot savu galdu, Rudīte neizturēja: «Kad būsi atradis labāku kompāniju, padod ziņu.» Tā kā Gusts klusēja, viņa turpināja dīdīties: «Nevaru gan saprast, kas te kaitēja, ja neskaita to pa-

saku sacerēšanu ...» Tad Gusts nolika malā savāktos papīrus, ieņēma mierastāju un atbildēja Rudītei. Es līdz šim no Gusta tik daudz vārdu vienā reizē nebiju dzirdējusi: «Tas,» viņš teica, «ko tu sauc par saltiem meliem, šoreiz ir viena cilvēka dzijas nepiepildītas ilgas un reizē aizsargāšanās ... Es to sapratu, pirms tu iesāki okšķerēt. Un ja man kaut kā ļoti žēl, tad laikam tā, ka neuzdrošināšos tādai sievietei piedāvāt savu atlikušo mūžu — pie viņas katrs būtu drošās rokās.» Tad viņš apģērbās un aizgāja bez atvadām. Rudīte, mēģinādama smaidīt, sacīja — Linda ar Gustu noteikti saošņājušies, no tādas var gaidīt visu.

Nē, es nezinu, kur tagad strādā Linda un vai viņai ir kāda saskare ar Gustu. Rudīte teicās iet uz kantori, varbūt būs ko uzzinājusi. Ko pati par to visu domāju? Nu, ka viņai nevajadzēja . . . Lindai vai Rudītei? Ko jūs mani tincināt? Ar sūdzību par direktoru tam taču nav ne mazākā sakara.

1983

Parādība

Atzīšos: alu no pilsētas Knutam, Zicmeijeram un Arnim atvedu es. Bija tāds karstums, ka ikviens jau tā līdz bīdeļmalumam sabrauktais ceļa puteklis šķīda tālāk — prātam neaptverami mazās daļiņās. Pasaule tikai tāpēc vēl nezina, līdz kādai pakāpei var dalīties smiltis zem mazu, krazu un citas ripojošas tehnikas riteņiem, ka zinātnieki nav pavērsuši savu pētīgo aci pret lauku brauktuvi vasaras speltē. Par putekļiem Šos baltos dūmus var saukt tikai visai nosacīti. Putekļi ir aizslaukāmi, nomazgājami, izpurināmi. Bet šī te viela ielien taisni asinīs iekšā un kņudina tādas vietas, ko cilvēks nemūžam nevarēs pakasīt. Teiksim, aknas. Ir tikai viens līdzeklis, kā šo niezekli iznīdēt — skalošana. Tai noder daudzi smalki ūdeņi. Bet ko līdzēs, ja es tos šeit nosaukšu? Jo Grietēnu veikalā no šķidrumiem dažreiz var dabūt tikai tumšās pudelēs iepildītu mandarīnu sīrupu, kuram apakšā skalojas tādi kā lēveri, kā nelaikā nokauta teļa gaļas plēksnes. Lai gan mēģināts aizēnot stiklu, to nešķīstību tomēr var redzēt plandāmies. Un ja kāds tuvredzīgāks grietē-nietis trauku paņem rokā, bodes Rasma apsauc:

— To dzērt nedrīkst!

— Par ko tad?

— Tev saka! ... Liec nostu.

Veikalniece nav nekāds sirdsšķīstības iemiesojums. Bet viņa prot labi rēķināt: ja caur bodes mantu viens atmetīs pekas, var iznākt lieli mēsli; un te visapkārt uz kazpapē-žiem klikstina visādas šmidūzas, pēc šitās vietas kārodamas; še jums — nā nī!

Tos pēdējos vārdus Rasma aizguvusi no melnīgsnējiem meža kungiem, viņu gaspažām un jumpravām, kuras te

parādās melleņu laikā. Ar ogu lasāmajām ķemmēm mežus nokreijājuši, čigāni met aci Rasmas valstībā. Savā valodā mundri sasaukdamies, pirmais bars vienā ņēmienā i/pērk visu šaubīgo padzērienu. Nākamajiem atliek tikai ccināt, ka — nā nl! Bet, diespasarg, nevajag domāt, ka pudeļu pildījuma lietošana ietilpst čigānu tradīcijās. Ir pavisam skaidras ziņas, ka no sīrupa iznāk pati lētākā un stulbinošākā kandža. Grietēnietis, aizbraucis ciemos pie svaiņa uz Ventspili vai kādās sērstībās Sabilē, nemaz nezina, ka tur galdā celtajai dzirai aizsākums meklējams viņa paša miestā — lūk, tādā vienkāršā veidā skolasbērniem varētu paskaidrot vielas riņķojumu dabā.

Arī uz Grietēniem nereti atved kandžu. Kaut kur no leišmales. Taču kā Knuts, tā Zicmeijers — par Arni nerunājot! — pēc krūmu šņabja slienas netecina. Nu, pārāk svēti jau viņi nav. Bet grēko vienīgi tik daudz, lai būtu nožēlošanas un šķīstīšanās iespēja. Kaut arī visi trīs strādā par traktoristiem, bet tiem pēc amata sākotnējās ievirzes prasās dzert un pļumpēt. Jā, viņi, kā raksta avīzēs, stūrē tērauda rumakus. Knutam šis darbs patiešām patīk, jaunībā iekārots. Traktors ļauj gan grozīties sabiedrībā, gan uzturēties vientulībā, dod zināmu neatkarību vai arī tās ilūziju. Zicmeijeru traktorā uzgrūda liktenis. Pirms gadiem Pēteri Meijeru no augstskolas atskaitīja par to, ka viņš valkāja sarkanbaltsarkanus bikšturus, kurus tam vārdadienā bija uztamborējusi kāda brašajā grietēnietī ieķērusies vecava. Varbūt viss beigtos krietni rāmāk, ja lielajā sapulcē, kura sanāca izķidāt Pētera attieksmi pret krāsām, viņš mācējis uzvesties padevīgi. Bet šis izkliedzis: «Ejiet jūs visi.. zicēt!» Redz, skola, lai arī ne pārāk ilgi baudīta, dod zināmu smalkumu, tos rupjos vārdus vairs tik viegli mutē paņemt nevar. Tā Pēteris pārnāca pie mātes atpakaļ, jau Zicmei-jera godā ticis. Tagad viņam kāds gudrinieks sacīja, ka nu Pēteris varētu atjaunoties studenta godā — kā savulaik netaisnīgi represētais. Todien gan Zicmeijers esot visu pavakari drasējis ar žiguli pa Grietēniem, kandžu meklēdams. Taču leišmales rūpals laikam bija sācis streikot vai nonācis izejvielu trūkumā. Tā arī nedabūja Pēteris to šļuku, kura atdarītu muti tādiem vārdiem, kurus skaidrā prātā pāri lūpām nelaidīs.

Arnis ir pats jaunākais. Cik tad sen, kā ieradās te ar smalkiem papīriem. Mehāniķis! ... Bet vīri vienā nedēļā

pārkoda — puika, ko tāds var mācīt vai regulēt. Tā Arnis priecīgs atkrita traktorā, kur katrs atbild vienīgi par sevi. Lai iegūtās zināšanas nesapelētu, viņš tās spodrina, būvēdams siltumnīcu ar visādiem neredzētiem verķiem — izmantošot gan saules, gan vēja enerģiju.

Toreiz, kad es atnācu pēc avīzēm, viņi visi trīs sēdēja ēnā uz soliņa zem lielās kļavas pie Grietēnu pasta.

— Paklau, — it kā garlaikoti un nevērīgi teica Zic-meijers, — kad tu nākamreiz atkal brauksi uz šito pusi, paķer līdzi no pilsētas alu. Citādi plaušas ar šo velna smelkni pilnas, elpu nevar atņemt. Dabūs vēl galu galā to krabi...

Knuts un Arnis gan klusēja, taču tāpat bija skaidri redzams: tas ir kolektīvs lūgums. Tāds, ka mēle nepagriezās gausties, cik lielas rindas ir pie dzērienu veikaliem un kā man riebjas tur stāvēt. Zemīt-memmīt! Visādi plukatas, kuriem tik vien nopelnu, kā regulāri piesmirdināt pasauli, tempa pilsētā alu, bet te trīs kārtīgi vīri spiesti pazemoties ... Tāpēc atsaucos pacilāti:

— Cik tā darba! Būs. Vienīgi... Ka tikai jūsu laule-nes man pēc tam nesagādā vizīti uz parūku darbnīcu ...

Bez šīs piebildes mierīgi varēja iztikt. Tas bija tikai tāds glaims trijotnes vīrišķajai pašcieņai. Taču Zicmei-jers, spēles noteikumus pieņēmis, nosvērti atbildēja:

— Gan jau.

Ar vienu vārdu sakot, — alu es atvedu, un šīs ziņas padošanai izmantoju Zicmeijera miesīgo sievu Aldu, kura Grietēnos strādāja par veterināro dakteri. Dampīgais sievišķis ne tikai zibenīgi rūnīja lopiņus, bet, ja radās neatliekama vajadzība, kāva arī aitas un sīkākus suķus. Šajā ziņā Zicmeijers, Aldas vārdiem runājot, esot kā ar pirkstu taisīts — no asinīm viņam nākot ģībiens. Vēsti par alu Alda uzķēra skrējienā starp divām fermām un četrām personīgajām govīm. Es jau nobažījos, vai ziņa neizkritīs kādā grambā. Taču nākamajā rītā Alda pati pienesa Zicmeijera tālāko norādi:

— Zini, aizved to ninni vakarpusē uz mūsmājām. Pie viena pameklē viņiem ledusskapi kaut ko uz zoba, citādi Pēterim ar māgu nebūs labi. Es pati radīšos mellā naktī — jāpalīdz buļļus uz kombinātu aizgādāt.

Dienas nogalē, izpildījusi Zicmeijeru laulātā pāra kodolīgos rīkojumus, varēju pamielot acis gar Pēteri. Knutu un Arni: te nu viņi sēdēja, atpogātās pudeles ka sviedie-

nam sagatavotas granātas rokā sažmieguši, rūgteno veldzi izgaršodami. Un ne jau alus šos vīrus biedroja, nē, par to varēja nešaubīties.

— Pa kuru ceļu tu šurpu brauci? — Zicmeijers man pajautāja.

— Pa asfaltu, protams. Kurš trakais tagad pērsies cauri Kliņķu silam, lai arī iznāk tuvāk. Šitādos putekļos!

— Ojā! — Knuts sirsnīgi piekrita. — Es tur pakāros astē piena vedējam. Neparko -negribēja laist garām. Tā jau ir, katrs sargā pats savas plaušas. Bet ka šitik cūcīgi uzvedas: tiklīdz es paņemu blakus — šis spiež mani grāvī. Nu?!

— Tādus var izmācīt vienīgi ar eglīti, — Zicmeijers

teica.

Knuts tā arī izdarījis: mudīgi nocirtis mazu nikni spurainu skujkociņu, piesējis savas mašīnas pakaļējam buferim un, acis aizmiedzis, rāvis tam nekauņām gar kreiso sānu. Priekšā ticis, stūrējis rāmi un apdomīgi, lai aizmugurē lielceļa smilts labi uzkultos augšā un pakavētos tur kādu laiciņu. Tā arī parasti notiek, jo vasaras karstumā silā lielākoties ne vēja pūsmiņas, ne dvašas.

— Se tev, pienapuisi! Negribēji drusku acis piemiegt, tagad dabūsi aiz ausīm ar arklu braukt, — Knuts nobeidza. Pēc dabas viņš ir visai rāms. Bet, ja Knutu sakaitina, uguns var iesprukt arī jumtā. Taču tas gadās reti, un neviens nevar lielīties, ka dzirdējis šo vīru pret viņa Maiju skandalējamies. Kaut gan, godīgi runājot, neatradīsies arī daudz tādu, kuri abus redzējuši kopā. Tie trīs bērņuki viens pakaļ otram uzradās, kad Maija bija vēl tāda rāma. Tagad jau viņa mūždien skrien kā vējš. Vienmēr kāda rīkojamā šepte plecos: te Maija taisa Grietēnos kori, te dārzniecībā vaktē tomātu zagļus, te meklē pa visu pagastu tautiski pareizus ņieburus. Precēšanās brīdī viņa bija grāmatvede, bet tagad Knuts nevarētu pateikt, par ko īsti Maijai algu maksā. Labi, ka sievasmāte pie mājas vēl sparīga. Par to Knuts viņu dziļi ciena. Vārdu pārmaiņa šad tad iznākot tikai dēļ ēdiena. «Sito es jau satieku trešoreiz pēc kārtas,» mēdzot sacīt Knuts, errīgi atbīdīdams no vairākkārtējas sildīšanas bālgani noslāņojušos kartupeļu viru. Tā viņš pats ir stāstījis, bet ne jau Maiju vai sievasmāti peldams. Drīzāk kā ģimeniskās ikdienas ilustrāciju Arnim. Sak, vispār jau nav tik traki.

Bet ko tāds Arnis no īstām laulāto padarīšanām var

zināt, kaut ari gredzens uz pirksta un zīmogs pasē. Viņa Iveta vēl turpina studēt. Protams, atbrauc nedēļas galā. Pavasarī bija Grietēnos praksē. Mācījās izrīkot traktoru vīrus, arī Arni. Tīri ņipra. Kad uzņems apgriezienus, varbūt sitīs pat Zicmeijera Aldu pušu, — tā esot novērtējis Knuts, savu Maiju atstādams ārpus konkurences. Nebūtu arī godīgi visas mest pāri vienai kārtij: Alda svēra ap centneru, Iveta vienkārši gara un šmauga, bet Maija notālēm izskatījās pēc pusaudzes.

Jau grasījos savās pārdomās apcerēt sievišķīgo trijotni vienojošo apģērbu, par kādu var saukt neiztrūkstošās bikses — visos dzīves gadījumos, kad Zicmeijers pagriezās pret Knutu un īdzīgi noprasīja:

— Kāpēc tev tajā Kliņķu silā allaž jālien?

Knuts sarāva plecus, tā dīvaini pasmīnēja:

— Un tev?

— Nevajag, veči, jā? — negaidot bažīgi sarosījās Arnis.

— Gribēju tikai zināt, vai Knuts šovasar ir saticis . . .

— Kāpēc tu biktē taisni mani? — uzrunātais salecās. — Ko neuzprasi Arnim?

— Ej nu! — Zicmeijers kā brīnīdamies uzplāja ar plaukstu sev pa ceļgalu. Nekāds lielais plīkšķis gan ne-noskanēja, jo delna taču šaura un pat smalka — likteņa grieži varēja būt, kādi nebūdami, Zicmeijers pat ķermeņa uzbūvē palika centrēts inteliģentā ievirzē. — No tiesas, Arni? Kad?

— Aizpagājušo trešdien, — Knuts atbildēja jaunā kolēģa vietā. Pats Arnis piesarcis pastiprinātā uzmanībā pētīja vaļējās pudeles kaklu.

Tā viņi vēl kādu laiciņu apmainījās aprautiem teikumiem. Bet ja sākumā šķita, ka nupat te sāksies ķīviņš, tad tagad ar katru jaunu vārdkopu viņi it kā ķērās pie visus trīs vienojošas saites. Tikai negribēja sev atzīties, ka tā notiek. Beidzot Zicmeijers it kā no jauna mani atpazina:

— A._ Tu laikam domā, nu jau mūsu galvas palikušas tik švakas, ka to štrunta bikšūdeni netur, ko? Zini, dažreiz ieķeras kā skabarga vai vēl trakāk . ..

Pērnajā vasarā īstā bula dienā Zicmeijers braucis cauri Kliņķu silam, karstumu un putekļus lādēdams, bezmaz izcepies žiguļa cieti nobultētajā salonā. Sī sila ceļš atgādina kabata iebāztu auklu — viens līkums otram virsū,

tā ka stūre jātur stingri ar abi roki. Zicmeijers atgriezies no māsas, vienā reizē nikns un skumjš. Turpbraucot viņu piepeši bija apstājušas bērnības atmiņas. Taisni tās vietas, kur māsa, vecāka būdama. Zicmeijeru, par Pēčuku saukdama, bužinājusi un pušumus ārstējusi. Māsas pagalmā viņš izkāpa, maiguma pārpilns, bet pretī izlīgoja svainis, paģirains, sarkanu ģīmi. Māsa izskatījās īgna un daudz vecāka par saviem gadiem. Tāpēc var saprast noskaņu, kādā Zicmeijers brauca uz mājām. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tur taču neviens negaidīja — Alda jau agra rītā aizbrauca pa fermām izmeklēt teles, kuras neņem pretī mākslīgo bulli; sieva pieteica, ka mājās būšot vēlu, lai viņš uzēd sieru un redīsus. Tajā mirkli, kad Zicmei-jeram no tiesas palika sevis līdz sirds dziļumiem žel. aiz kārtēja līkuma parādījies malā piebraukts sarkans mos-kvičs.

— Nē, balta ņiva, — Knuts iebilda.

— Apelsīnu krāsas zapiņš! — paklusu, bet uzstājīgi balsi padeva Arnis.

— Moskvičs! — Zicmeijers tomēr no sava neatkāpās.

Līdzās mašīnai stāvējusi sieviete, ar bikli paceltu roku

lūgdama palīdzību. Zināms, Zicmeijers pieturējis, uzrunai sagatavojis smīnigu teikumu: ta jau iet dāmām ar tehniku... Bet, uzmetis skatu sievietes sejai, aizmirsis izdomāto sakāmo. Nē, mašīnas saimniece vairs nebija pirmajā jaunībā un .. .

— Gadi divdesmit pieci, ne vairāk! — Arnis negribēja piekrist.

— Nu, nu ... — Knuts iekrekšķējas. — Labs gabals pāri trīsdesmitiern .. .

— Nemāk klusu zicēt, kad cits runā! Ka tādi ... Zicmeijers apvainojās.

Jā, arī par skaistu, pēc stingriem meriem vērtējot, šo sievieti laikam nesauktu. Taču skatījusies Zicmeijerā tāda bijīgi paļāvīga, tik mulsa un neaizsargata viena pati uz ceļa sila vidū, ka visas iepriekšējās domas Zicmeijeram pazuda, kā ar buldozeru aizgrūstas. Un nav jau runa par to, ka moskviča riteni viņš apmainījis tempos, kuri droši vien ir tuvu pasaules rekordam šaja sportā. Tas iznāca pats no sevis, jo pār Zicmeijeru nolaidās tāda iedvesma, ka viņš bija gatavs pārriepot visu Grietēnu autoparku. Sieviete esot teikusi paldies. Vienkārši un tajā pašā

laikā ... Nu, tā ka drusku paliek karsts, — Pēteris precizēja.

— Pēc tam viņa man noglauda dilbu, nē, tikai pieskārās, — Zicmeijers ar nopūtu izteica. Kaklā viņam kaut kas aizķērās. Labi, ka tam kunkulim varēja alus malku uzdzert. — Vienreiz. Un otrreiz. Saka: «Vai pats maz zināt, cik jums talantīgas rokas? Pirmo reizi ar patiku skatījos, kā maina riepu.» Un vēlreiz noglaudīja .. .

— Tagad mals vienu un to pašu, — ņurdēja Knuts, un es tur saklausīju greizsirdību. Taču Zicmeijers neapskai-tās: tā ir, patīkamas lietas cilvēks mīl garāk apcerēt. Plauksta viņai esot bijusi viegla, bet cieta. Ne raupja, bet darbu zinoša gan. Tad sieviete sacījusi, ka šī ir laimīga diena — satikt cilvēku, kurš iedod līdzsvaru. — Kā tā? — Pēteris brīnījies. Nu, kad ieraudzījusi saplakušu riteni mašīnai, gandrīz apraudājusies; te kā no mākoņiem nokritis tik izveicīgs vīrietis, ka viņa uz pasauli atkal skatās gaišām acīm — tātad arī pasaule ir līdzsvarā.

Lai arī komplimenti līdzinās medum, Zicmeijers tomēr pret cildinājumu iebildis. Lai sievietei nerastos aizdomas par klīrēšanos, Kliņķu sila vidū sācis izklāstīt savu dzīvi no viena gala līdz otram, laikam iznācis kaut kas līdzīgs grēksūdzei. Ja vēl pirms pusstundas viņš bija nikns uz visiem, tagad tika vairāk vainas meklēts sevī. Jā, puikas gados Zicmeijers gribēja būt par zvaigžņu pētnieku. Un Alda zināja, kā vīram vissāpīgāk iecirst: «Tev saki vai nesaki, bet kūtiņai jumts joprojām caurs. Laikam taisies, govij uz muguras sēdēdams, debesīs ķīķerēt?» Nu, viņš par tādiem dzēlieniem uz sievu nemaz nedusmojās, jo nebija jau īsti čakls saimnieks.

Sieviete klausījusies, visam loti dzīvi līdzi sekodama — zilās acis te iemirdzējušās, te tumsušas.

— Acis bija brūnas, — Knuts nenocietās. — Jā, Arni?

— N-nezinu ... Varbūt.

— Bet tad. .. Tad... — Zicmeijers minstinājās.

— Viņa pasauca mani apsēsties blakus savā mašīnā. Paklausīties, vai motors nestrādā ar pārsitieniem.

— Un viss? Kad pirmoreiz šito stāstīji, tad iznāca, ka viņa stāvējusi tev tik tuvu pretī — cauri kreklam varējis just krūšu galiņus, — Knuts grieza un šķērda.

Zicmeijers tikai gari nopūtās, — lai katrs pats saprot, kā grib. Bet Arnis aši izmeta pret Knutu:

— Tu arī sacīji, ka stāvēji tuvu.

— Jā, bet viņai mugurā bija kaut kāds ļoti biezs krāms, — Knuts bilda it ka ar nožēlu. — Un vai tad cilvēks par to domā, kad viņā otrs tik sirsnīgi un uzmanīgi klausās. Nav jau lopi.. .

Knuts neiztirzāja savu sarunu. Bet par to, ka viņam netrūkst iemeslu kādam izkratīt sirdi, nav nekādu šaubu. Grietēnos visi runā, ka Knuts jaunībā bijis velnišķīgs autobraucējs. Veiksmīgs arī. Pilnīgi iespējams, ka būtu izstūrējis līdz lieliem lauriem. Bet uzradās bērni, kuriem Maija gudri iemācīja pirmos vārdus: «Tētiņ, nāc ...» Kad vienā reizē skanēja šī uzruna un aicinājums uz ralliju, Knuts, protams, gāja pie bērniem.

Nu, ko. Kopsavilkumā šī lieta izskatījās tada: pa Kliņķu silu braukā ļoti sievišķīga un sirsnīga būtne automobilī ar vājām riepām. Par kopīgo lielumu varēja uzskatīt ari faktu, ka ce]ā viņai trāpījusies tikai šī trijotne - Zicmei-jers teicās Joti viltīgi iztincinājis pārējos grietēnieŠus. Pētera pratināšanas iemaņām es ticu, jo viņš taču savulaik mācījās juristos. Kāda īsti bija automobiliste — jauna vai ne gluži, gaišmate vai brunete, slaida vai apaļīga? ... Katrs apgalvoja savu, tomēr palikdams pārliecībā, ka runa nav vis par dažādām, bet vienu un to pašu būtni. Taču pārbaudīt savus apgalvojumus viņiem nebija lemts — otru reizi sieviete ce|ā vairs negadījās. Kaut gan, kā tagad tapa zināms, Zicmeijers diezgan mērķtiecīgi, bet Knuts nedaudz rāmāk bīdelēja Kliņķu silu. Ja es pareizi sapratu, tad brīvajos brīžos viņiem taisījās piebiedroties arī Arnis. Tas bija brīnums, ka, nebūdami uz mutes krituši, neviens netika uzprasījis šai sievietei vārdu vai dzīves vietu.

— Viņa pamāja ar roku un aizbrauca, — tā teica Knuts.

Aiz loga rietēja saule. Nezin kādēj juzdamās aizvainota, es teicu:

— Tagad daudzi brauc ar galīgi nodrillētu gumiju.

Zicmeijers klusēdams pakratīja galvu. Jā, protams, neba

par rezerves daļu trūkumu te runa.

— Labi, veči, — Knuts cēlās augšā. — Man jāiet govi savākt no ganībām. Pa nakti nevar atstāt āra — odi krīt virsū kā tīģeri. Un tu, Arnīt, nemaz zobus neradi — kad saskries bērneļi, arī tu dabūsi raibaļu valga vadāt. Piemini manus vārdus ...

Kad viņš aizgāja, Zicmeijers un Arnis mēģināja runāt

par pumiKu. t>et valodām pietrūka asuma: vienlīdz vārgi tika slavēti gaišie un bez iedvesmas pelti tumšie spēki. Lai pagaiņātu sajūtu, ka esmu šeit galīgi lieka, ievaicājos:

— Vai toreiz ... Nu, kad riteni mainīji... Tad tu, Pē-ter, biji pavisam skaidrā prātā?

Brītiņu pie sevis kaut ko apsvēris, viņš atbildēja:

_— Domā, ka viņa bija parādība? Vai tad dzīvē patiešam nekas tāds nav iespējams?

— Knuts gan pirms tam divas naktis nebija gulējis, — Arnis teica. Jaunākajam skuķim šarlaks, bet Maija projām — kvalifikāciju celt. Bet kas tas ir dūšīgam vīram — divas naktis? Tāda nieka dē| jau nesāks spoki rādīties.

— Tev tā liekas? — Zicmeijers pasmējās. Jutu — jāiet projām. Saule jau bija norietējusi. Pār zemi laidās krēsla, taču lēnām un negribēdama, tāpēc vēl ilgi palika gaišs. Pie Zicmeijeriem gaisma neiedegās, un logi skatījās man paka|, vakarblāzmu plaiksnīdami.

Pec nedē|as nolija. Nu varēja mēģināt stūrēt cauri Kliņķu silam. Apmēram pusē tikusi, jutu, ka mašīnu pavelk sānis. Kamēr prātoju, vai mācēšu apmainīt pārdurto riteni, aiz līkuma norūcās motors. Man nemaz nebija jānopūlas ar rokas vicināšanu — Zicmeijers apturēja tāpat. Bet, kad viņš rāpās ārā no sava žiguļa, es nodomāju: labāk aizbraucis garām — nav nekāda prieka, ka tev izpalīdz cilvēks ar tik skābu ģīmi. It kā es būtu Zicmeijeram kaut ko atņēmusi.

1989.

Albīns un viņa sievas

Ja jūs, nokļuvuši Kokuragā un izdzirduši Albīna vārdu, aiz tīras ziņkāres mēģinātu izdibināt — kas tas par putnu, tad vietējie ļaudis sadalītos divās pretējās nometnēs. Viena sacītu, ka Albīns, nudien, ir pelnījis līdzjūtību — lai kādu sievu apprec, pēc maza laiciņa tā paceļ asti un aiziet aulekšiem. Citi — un to ir vairāk, teiks: jā-jā, bet kāpēc tad šīs tā dara; ja jau šodien katru grāvī gulošu kaudamās jož pacelt vairākas ar augstu skolu diplomiem, tad nedzērājs un nepīpētājs Albīns gan jau pie vainas pats. Varbūt viņam kaut kas nav tā . . . Pie šīs robežas valodas parasti nosprūst strupceļā, jo ikvienā ligzdā Albīns atstājis padēkli — kopā sanāk labs bariņš mantinieku. Šitā turpinādams, viņš dabūs gatavu veselu duci! ... Jo patlaban Albīns kārtējo reizi brīvs un dabūjams.

Ik dienas, godīgi nosēdējis savas stundas pie grāmatvedības galda, mājupceļā Albīns ienāk ciema veikalā. Tā vadītāja Silvija viņam speciāli paglabā litrīgo pudeli piena. Kokuragā tās mantas ieved maz. Daždien kā zi-lumzāles.

— Vai ta’ nav kāda ziņa? — naudu par preci saņēmusi, Silvija dažreiz nojautā Albīnam. Lai gan skaidrs — tas meitietis ir projām uz neatgriešanos. Kā iepriekšējās.

Tagad Albīnam ir drusku pāri par četrdesmit. Augumā viņš nav īpaši padevies, taču nepieder arī sīkaļiem. Tumšs uzvalks un gaišāks krekls ar kaklasaiti vērš viņu mēreni solīdu, un Albīna izskatā šķiet iemiesojies tas klasiskais grāmatveža tēls, kuru ikdienā vairs tik reti sastopam. To pamazām izspiež džinsi, no dažādu krāsu diegiem adīti izstaipīti vamži, par diplomātiem nosauktas melnas

kastītes un elektroniskie skaitļotāji. Protams, arī līdz Kokuragam tas viss ir atnācis. Bet Albīns laikam ap sevi novilcis kādu maģisku apli un ārēji paliek, kāds bijis.

Jā, gandrīz tādu pašu viņu te atceras, ieradušos no tehnikuma. Tikai plecos gan bija šaurāks, nu, un no vaiga gludāks — tas jau pats par sevi. Kas lai to zina, kāpēc Albīns ieradās tieši te. Kokuragā sāka veidoties cilvēku dzīves mezgls. Ļaudis nāca visādi. Pa to starpu arī Albīns.

Tad te vēl notika zaļumballes. Tajās puiši dažas meitas dēļ rāvā ārā žoga mietus un vicojās līdz izsistiem zobiem un asinīm. Albīns nolūkoja tādu, kuras dēļ plūkties neviens netaisījās. Tāda čirka — par Skaidrīti sacīja sievas; laime, ka vismaz Albīns viņu noskatīja, nebūs jāsa-pel vecās meitās. Bet, patiesību sakot, vienlīdz laimīgs varēja būt arī Albīns, ka tāda Skaidrīte ceļā gadījusies. Neskatoties uz zaļoksnu vīru trūkumu, Albīnu neiekāroja neviena apsviedīga Kokuraga meita. Daža atklāti sacīja — pārāk gaudens.

Jā, Albīns bija kluss, pat bikls. Bet vai tad mazums tādas dabas vīru ir apprecējušies un līdz mūža galam paliek svētā pārliecībā, ka paši pēc savas gribēšanas spēruši šo svarīgo soli. Ar šo domu viņi aiziet uz viņu sauli, ja vien sievai pietiek prāta skaļi neplātīties, ka puisis savukārt uz vīrakārtas pusi viltīgi bīdīts un pat pagrūsts no muguras.

Albīna un Skaidrītes precību priekšvakarā nekas tamlīdzīgs nenotika, jo Skaidrīte bija vēl mulsāka un neap-griezenīgāka par savu līgavaini. Nu, patiešām tāds ar tādu! Sapasīgāku pāri grūti iedomāties. Zināms, kāzu goda nebija. Vietējā Kokuraga vara viņus salaulāja, ka ne čiku, ne grabu, novēlēja daudz visādas laimes un palaida.

Jaunie apmetās Albīnam piešķirtajā istabā. Tajā dzīvoklī bija vēl otra, kur mita cita ģimene. Abām ķēķis kopīgs. Skaidrīte kantorī dabūja apkopējas vietu. Klusītēm mazgāja grīdas, kurināja krāsnis, slaucīja putekļus, bet vienudien Albīna sievas nodurtās acis pacēlās un tā arī palika. So mazo pārmaiņu tūlīt pamanīja kantorī iegājušais mehāniķis Vilnis Kušķēns un pavēstīja pārējiem apmēram tādā veidā:

— Tu paskat, kas tai Pommera sievai par spiciem bu-ferīšiem! ...

Jā, patiesi — tā kā nu galvu Skaidrīte turēja augšā, tad atliecās arī mugura, parādīdama to, ko bija saspiedis kumpums. Kušķēns, visā plašajā apkaimē pelnīti iemantojis meitu ģēģera slavu, no tās nevairījās, gluži otrādi — spodrināja, cik bija spēka. Viegli tas nenācās — nereti Vilnis dabūja sukas ne tikai no greizsirdīgiem vīriem un manīgiem līgavaiņiem, pa reizei viņa kuplajos matos ieklupa arī kāda vēl nesen kvēli mīlēta, bet šobrīd citas, karstākas dēļ aizmirsta meita.

— Paklau, bet tu taču esi kniebējs, — Kušķēns uzteica Albīnu. — Skatos, esi savējai vareni pieķēries — ar katru dienu šī veras va|ā kā aukstā laikā siltā istabā ienests pumpurs.

Bijusi kaut simtā daļa Viļņa pieredzes Albīnam, viņš droši vien saspicētu ausis. Bet Pommers tikai turpināja bakstīties papīros.

— Par ko jūs abi runājat, kad ejat gulēt? — mehāniķis tincināja ķircinot. — Zini, man trakoti interesē precētu ļaužu padarīšana . . .

Droši vien Kušķēns atbildi nemaz negaidīja, bet Albīns atsaucās nopietni:

— Dažreiz par to, Ifāds rīt varētu būt laiks. Vai atkal — ko taisīsim ēst.

— Tā? — Vilnis novaibstījās. — Diez kas nav ... Zini, ar meitiešiem ne par tādām lietām jārunā — tici man. Par lietutiņu, sauli, rītišķi un pusdienu kartupeļiem tu vari pārspriest ar savu vecmāmiņu. Bet jaunai sievietei uguns jāpiešauj. Un tad — brālīt balto!... Tad tikai skaties — vai jaudāsi dzēst, vai pietiks materiāla.

Kantora sievas spiedza, meta rokas gaisā, mēģināja sarkt — par zīmi, ka sapratušas Kušķēna domu. Tikai Albīns pat nepasmaidīja. Taču gluži bez sajēgas tajās lietās viņš nebija vis — Skaidrīte tapa arvien apaļāka, līdz pienāca diena, kad Albīns tika tēva kārtā. Tādu laiciņu Pommera sieva nodzīvoja pa mājām, bet tad atradās aukle, un Skaidrīte atkal varēja nākt darbā.

— Jecitvai nazīt! — Kušķēns knipjus vien sita, Skaidrīti uzlūkojis. — Nē, tu, Albīn, man pasaki — kā šito var dabūt gatavu? Es ir mēms! ...

Jā, Šo te Skaidrīti nemaz nevarēja salīdzināt ar to savīkstīto sievelīti, kuru Albīns atveda sev pielaulātu mājās. Sai te vaigos vilkās svaigi ceptai ķimeņmaizītei līdzīgas

atsperīgas bedrītes; pie katra so|a kairi nošūpojās mēreni apaļīgie gurni; lūpas tieši tik sārti tvirtas, lai aiz tām izceltos līdzeno balto zobu valgums. Vai tādai drīkstēja ļaut planckāties ar grīdlupatu?!

Un drīz vien jaunā Pommeriene sēdēja mehānisko darbnīcu būdā, pavadzīmes izrakstīdama. Bet Kušķēns, gribēdams būt labs tehnikas saimnieks, nu ļoti sirsnīgi sekoja papīriem. Tā vienudien, lielu žūksni saujā turēdams, atnāca uz kantori un strupi pavēlēja viņu ar Albīnu pamest divatā. Sievas tūlīt aizjoza uz bodi, jo nebija nekādas intereses gar durvīm snaikstīties — laikam tikai Pom-mers vēl nezināja to, kas jau krietnu brīdi skaidrs visam Kokuragam. Brīnums vienīgi par to, ka brunčmanis Kušķēns taisās godīgi precēt Skaidrīti, kad jaunu skuķu, bez bērniem, visapkārt vairāk nekā malkas pēc vēj gāzēm. Bet Vilnis esot kā bez atmaņas palicis un gatavs vai zābakus Albīnam bučot — lai tikai šis neceļ šķēršļus.

Skaidrīte ar jauno vīru aizcēlās uz citu pusi. Laikam taču mocīja sirdsapziņa. Esot jau arī teikusi: man viņa žēl .. . Bet ko šādās reizēs līdz vārdi? Lai ari cik skaisti, bet ziepju burbuļi vien ir. Taču pēc Albīna ģīmja jau nepateiksi, kāds pārdzīvojums viņam vārās krūtīs. Tikai tā kā spicāks gāmurs izspiedies.

Krietnu laiku Pommers aizvadīja vienpatībā. Un tad dzīvokļa otrajā istabā ielika jauno dārznieci. Nu, par jaunu viņu varēja saukt tikai šī amata sakarībā. Citādi Inta izskatījās diezgan brangi pa pasaulīti soļojusi. Koku-rags nu bija krietni saplaucis, un sieviešu vidū radās zināma konkurence, taču dārznieci pēc vienbalsīgas bezvārdu vienošanās no tās izslēdza. Nebijusi viņai vēl tā pieklibošana .. . Savu trūkumu apzinādamās un šīs vainas nospiesta, Inta tik vien gāja kā uz darbu un bibliotēku pēc grāmatām. Bet šīs gaitas rādījās tik necilas, tik pelēkas, ka Kokurags palaida garām to bridi, ar kuru Albīna krekli sāka kļūt spodrāki un gludāki.

— Redz, kā — Pommers esot sarakstījies ar dārznieci. Nu, bet labi vien ir. Katram savs pāris vajadzīgs. Sī gan vairs nav necik friša, bet Albīnam laba diezgan. Vismaz divi cilvēki pie vietas, — tā Kokurags aši apstiprināja šo savienību. Par ko nē?

Jā, Inta labi apzinājās savus gadus, tāpēc steidza, cik spēdama.

— Paskat, kāds tas Albīns malacis — liekas, pāri lūpai

nemāk pārspļadt, bet dvīņus uzcirtis! Abi puikas un apaļi kā ķiļķeni, — arī šo faktu ciems novērtēja atzinīgi.

Viss kantoris aizgāja raudzībās ar torti un baltām rozēm. O, te nu bērnu mammām bija lieliska izdevība izrādīt savu pieredzi, dodot Intai dažnedažādus padomus par bērnu kopšanu un barošanu. Jaunā māte pati šajā ziņā likās galīgi neaptēsta, un sievas aizgāja mājās pavisam pacilātas — kā jau ikviens cilvēks, kad dabū piedzīvot augstsirdīgu pārākumu un tāpēc ļoti iepatīkas pats sev.

Laikam raudzībnieču padomi bija krituši auglīgā zemē, un arī Inta pēc dabas izrādījās apķērīga, bet, uz savām kājām tikuši un bērnudārzā slieksni pārkāpuši, abi Pom-mera puikas izskatījās kā īsti zibeņzeļļi un klausīja tikai mātei. Nūja, ar viņu jau lielākoties mājās bijuši un saraduši. Albīns tikai stiepa ķeselēm pārtiku. Tai izgāja lērums naudas un Inta darīja prātīgi, iestādamās šūšanas kursos. Tur arī atklājās Pommerienes līdz šim apslēptais talants. Kamēr citas grumbainām pierēm un sakniebtām lūpām cīnījās gar vienkāršākajām piegrieztnēm, dārzniece jau šuva gatavu kleitu, labpatikā ziņģēdama. Drīz vien Inta ar kursu pasniedzēju trieca kā divas kolēģes.

Protams, jauno māku Albīna sieva vispirms lika klāt puišeļiem un pati sev. Viņai uzradās blūzes, kur rišas paspilgtināja krūŠutiesu, un svārki ar tādām krokām, kas slāpē nevienādo gaitu. Par cietu draudzeni Pommerienei, nojautusi viņā nākamo šūšanas meistarieni, tūlīt uzmetās vietējā bodniece. Un laikam pirmoreiz mūžā Inta dabūja tādus piemērotus apavus, ar kuriem klibošanu pamanīja tikai tas, kas dārznieces vainu zināja. Jā, vēl jau viņa strādāja savā amatā, taču tā dienas tikpat kā skaitītas: Kokuragā taisījās vērt vaļā tādu kā modes ateljē nodaļu, un kam tad tur strādāt, ja ne Pommerienei.

Tikusi zem jumta un siltumā, izkļuvusi no gumijas zābaku klumzības un vateņveidīgo jaku čāčības, bijusī dārzniece beidzot sāka izdzīvot jaunību, kuru laikam taču īstajā brīdī netika pieredzējusi. It kā tā pati Inta, taču vaigs tik gluds un balts, valoda veikla un rokas ar manikīru. Tā kā viņai nācās darboties ar tīmeklīgi smalkiem audumiem, tad pirksti prasīja kopšanu, un ar mājas darbiem ņēmās Albīns. Nu jau savus kreklus atkal mazgāja un gludināja pats. Bet par to nemaz nav ko runāt, jo tagad viņš dabūja ņemt priekšā arī dēlu un sievas drēbes.

Tā, tīri nemanot, Inta bija vīru spēcīgi pāraugusi un nemaz nekautrējās pacelt pret viņu balsi arī tad, kad sveši dzirdēja:

— Ko tu saproti? Nudien, kā apdauzīts . ..

Puiķeļi bija pirmo gadu uzlikuši plecos skolas somas, kad Pommerienei tiktāl sakāpa galvā, ka viņa ar un bez vajadzības sāka lekt krūtīs savai priekšniecībai — tas nav tā un šis atkal vēl greizāk. Gribēdama pakacināties, uzrakstīja atlūgumu. Gaidīja garu pierunāšanu un klāstīja, kā turēsies pretī. Taču šos līdzekļus darbā laist neiznāca — ņēma un atlaida pēc pašas vēlēšanās. Ko nu? ... — Kokurags saausījās. Taču pati Inta tikai pāris dienas pavadīja nospiestā apjukumā. Viņa jau bija pagaršojusi augstprātības un slavas riecienu. Iet atpakaļ uz dārzniecību?! Nu nē! — Pommeriene sakoda iemauktus un aizskrēja uz turieni, no kurienes bija ieradusies Koku-ragā. Tur mita kādi attāli radi, kuriem teikšana vietējā dzīvē. Vai nu patiešām nospēlēja asinsbalss, vai drēb-nieces nepieciešamība, bet Intu tur ar pasteigšanos pieņēma darbā.

Viena nelaime — jaunajā vietā nebija dzīvokļa. Inta gan dabūja p ’lobeles tuptūzīti, bet tur knapi pagriezties. Kur lai paliek puikas ar skolasgrāmatām un savām laži-ņām? Tā runāja pati Inta, mājās pārradusies, un izskatījās, ka Albīnu viņa nemaz nerēķina.

— Tu piespied šai asti, — nu Pommeru mācīja Intas kādreizējās klientes, vairs nebūdamas no viņas atkarīgas. — Sākusi acis krāsot un vaigus špaktelēt, un brunčiem šķēlums līdz pusciskai... Esi vīrietis, uzsit kulaku galdā: maķtvoju! ...

Taču līdz tādam žestam Albīns nemaz netika. Viņš taču gāja kā uzvilkts — puikas pagaidām mita Kokuragā, bija stiķu pilni, no skolas viena pakaļ otrai nāca ziņas par Pommerēnu sabrūvētajām blēņām. Inta gan atskrēja nedēļas galā, bet vairāk tādēļ, lai iebakstītu Albīnam acis, ko viņš nav kārtīgi un līdz galam padarījis. Brīvlaikam sākoties, paņēma dēlus pie sevis. Bet pēc nedējas ieradās kravinieks un atveda Albīnam no Intas vēstuli ar klāt-pieliktu sarakstu — kādas mantas jāiepako saiņos.

— Ek, tas Pommers patiesi ir apdauzīts, ka deva! Ja jau šī tur nomangojusi turīgu atraitni ar visu māju, tad vajadzēja Albinam ko vairāk atstāt. — ta Kokurags

sprieda par šo mantas dalīšanu. Un ko pats Albīns? Raksta tik savus papīrus. Tur skatīdamies, brilles iemantojis. Bet arī bez tām taču varēja saredzēt, ka pašam puse algas aiziet alimentos. Pommeru žēlodams, galdnieks Jānis mēģināja dot padomu:

— Tu, vecīt, paņem tādu darbu, par kuru uz papīra iznāk tikai kapiķi. Lai tās mātītes tad zāģē jumtā! . . . Pieķer sev kaut ko klāt, teiksim, uz līguma. Nu, bet vai tad tu nezini štukus un likumus, kad cauri tavām rokām iet visādi dokumenti...

— Tā nauda maniem paša bērniem tiek, — Albīns rāmi atbildēja. Māci vēl tādu ...

Bet vispār Kokurags bija Albīna pusē. Jo sevišķi pēc tam, kad Pommeru taisni no darba aizveda ātrā palīdzība: palika krīta bāls un sāka gulties uz galda. Tā jau iet tiem, kuri pārdzīvojumus patur sevī. Būtu klupis pie pudeles vai citādi izārdījies, — kreņķi ātrāk atšķaidītos.

Albīns sagulēja slimnīcā gandrīz divus mēnešus. Pa šo laiku viņa un Intas dzīvesstāstu ciemā bija aizēnojuši citi notikumi. Grāmatvedība arvien biežāk sāka pukstēt, ka visādu vājinieku dēļ jāapkraujas ar liekiem darbiem. Bet arodbiedrības priekšniece, kura pašā sākumā divreiz bija aizbraukusi pie Pommera uz slimnīcu ar kompotu un līdzjūtīgu vaigu, nu viņu gaidīja atpakaļ jo nepacietīgi. Kokurags asi juta dzīvokļu trūkumu. Nāca jauni speciālisti, prasīdami pajumti. Un tā kā Albīns palicis bez ģimenes, tad viņam vajadzēja prasties, savācoties viena istabā. Tāpat otra stāvēja tukša. Arodlīdere to jau bija izlūkojusi. Atlika sagaidīt Albīnu mājās, jo gluži bez viņa tā kā nevarēja durvis mūķēt un īrniekus iekšā laist.

Taču labi iecerētā operācija negaidot sarežģījās.

— Nē, es neesmu vis viens, — tāds kā iecirtīgs, ka no-kautrējies Pommers sacīja. — Tas ir, es nebūšu viens. Kad pēc mēneša mūs ar Hertu sarakstīs. Un tā kā viņai ir desmit gadus veca meitene, tad arī bērnam vajag savu stūrīti.

Tā bija visnotaļ gara un pamatīga runa no Albīna mutes. Un tādai valodai par pamatu izrādījās slimnīcas māsiņa, kura Pommeram laidusi vēnā zāles. Laikam jau vēl pie viena kaut ko, ja cilvēkam tā aizmiglojas acis... Herta! — viņš to izrunāja tik cēli, it kā šī būtu grāfiene. Izbalināta un saplūkāta pirts slota, — lūk, kas viņa bija

Kokuraga sieviešu acis. Mētelis mugurā kā maiss, piedurknes sākas kaut kur paribē. Spoks gatavais! He-ērta! ... Nu, viņa varēja nomakšķerēt tikai tādu kā Albīns. Kārtīgs vīrietis uzreiz sazīmētu tās īsto dabu: pūt un palaid. Turklāt ar skuķi pūrā. Bet ja nu cilvēks ir galīgi aptaurets ...

Bet špricēja šī izmālētā blicmēdele labi — kas ir, tas ir. Pret amatu pratējiem Kokuragā izturējās pēc tiesas un taisnības. Nu vērtēja, ka tik drošas un vieglas rokas vietejā ambulance nemaz neatceras. Un splīnīgi Herta izturējās tikai pašā sākumā. Vēlāk jau pavisam pēc cilvēka. Kad atnāca pavasaris, viņa gāja pie sievām pēc padoma: kas dārzā stādāms visupirms, kas pēc tam. Ko pilsētnieces pašas no tādām gudrībām zina? Vārds pa vārdam, un Herta izstāstīja šo to arī par sevi. Pirmais vīrs bijis briesmīgs žūpa. Ar tiesu gan beidzot izšķirti, bet palikuši vienā istabā kopā. Tur jau galu var dabūt! Tā nu mētājusies ar meiteni padusē, zobus sakodusi, pa svešiem kaktiem. Laime, ka satikusi Albīnu.

— Tādi labi cilvēki gadās reti, — šie Hertas vārdi visiem ļoti gāja pie sirds. Un kad viņa Albīnam piedzemdēja meitentiņu, pirmo brīžu nosodošais vērtējums bija izkusis un aizmirsts.

Bet nu gan Pommers izskatījās ticis kārtīgās rokas. Herta viņu neizkalpināja kā tā dārzniece, pie mājas visu paguva pati. Un tas, ka Albīnam no laba prāta patika sievai palīdzēt, tikai izcēla abu saskaņu.

Vēl pirms radībām Herta bija iesākusi dziedāt korī — viņai izrādījās reti laba balss. Un kad dziedošās kokura-dzinieces dabūja jaunus tērpus — gaišzilas ar baltu kleitas, tad, nudien, nevienai pašai visā korī šīs drēbes tā nepiestāvēja kā Pommera Hertai. Atmetusi to sākotnējo vaikstīšanos, pārkrāsošanos un dīdīšanos, tāda rāmi apdomīga viņa dziedot izskatījās pēc jaunas un sirdsskaid-ras meitenes — iztālēm jau neredzēja tās vārnu kājiņas ap acīm. Un galīgi tās izgludinājās televīzijas attēlā, kad Kokuraga koris tika aicināts izlocīt balsis tālrādē.

Tur tad arī Hertu sazīmēja un zilās liesmās iedegās viņas jaunības pirmā mīlestība. Joprojām puisī palicis, tāpēc ka par daudz izvēlīgs bijis, visām vainas atradis, arī šai pašai Hertiņai savulaik. Kas zina, varbūt viņa dēļ šī izskrēja pie tā dzērāja . .. Bet ne velti saka: veM

mīlestība nerūs. Pietika sim atlaist divas vestuies un vienreiz atbraukt pašam, lai Herta kristu ceļos Albina priekšā:

— Tu mani iztaisīji par cilvēku, esmu tev tūkstoškārt pateicīga, bet... Piedod, taču manas mīlestības šajās mājās nav. Nu es visu laiku domāju tikai par 2ani...

Arī tam Žanim bija uznācis tāds dullums, ka divi sveši bērni nelikās vis šķērslis, bet ar pateicību pieņemama likteņa dāvana. Lai nu saka vēl, ka vīrieši esot gudra tauta ... Bet varbūt tas Žanis tikai tēloja? Nepaies ne cik, kad būs gana, un tad Herta kā satīta grāmata nāks atpakaļ uz Kokuragu. Par šāda varianta iespēju, Albīna jauno ģimenes likstu pārspriežot, balsoja vairākums.

Taču laiks gāja, bet Herta ziņu par sevi nedeva. Albīns, kā jau vientuļš vīrišķis, sāka pamazām apsūbēt. Taču tas pats Jānis, kurš reiz mēģināja mācīt Pommeram dzīves gudrību, padzirdējis kāda sievišķa nievīgu izteicienu par Albīnu, pacēla balsi:

— Viņam ordeni vajadzētu iedot. Vai medaļu vismaz! Par to, ka paņem par sievu slapju vistu, kura nav nevienam derējusi, bet pēc kāda laiciņa tu skaties un brīnies: tā Pommeriene taču ir odziņa, nevis meitietis! Albīnā iekšā ir kāds spēks, kurš bābiešus uzsvaidzina līdz nepazīšanai. Būtu man teikšana, noliktu Pommeru pie viegla darba labā maizē un laistu pēc saraksta pie visām, kurām galīgi nopļekuši spārni.. . Kāds dzīvesprieks te uzreiz būtu visapkārt, kā sāktu cilāties! ...

Nu, Jānis bija pazīstams muldoņa, bet kaut kas tāds viņa vārdos tomēr izskanēja .. . Varbūt Albīna pelēkais necilums palīdzēja sievietēm izcelties, bet viņa rāmums un padevība pat visklusākajai atraisīja valodu un pēc tam atmodināja miesu? ... Pati pirmā, Skaidrīte, ar laiku izstudēja par zootehniķi. Strādā tik braši, ka vai ik mēnesi tiek pieminēta kādā lielā avīzē. Arī Intai ejot dikti labi. Cik var spriest, tad dievu dzīt mežā nav pamata arī Hertai. Tikpat kā svētība caur Albīnu!

Bet kā vēl būtu, ja viņām ceļā negadījies tāds Pom-mers, — jau kuro reizi sevi pie šīs domas noķer veikala Silvija, Albīnam pudeli piena atlikdama. Nu, kas vīrietim tās par vakariņām ... Izsmiekls vien! Bet desu neprasa. Dārga gan. Cik nu šim pašam vairs paliek, kad alimenti aprēķināti. Vecākā meita gan drīz nāks pilnga dīga

Veikalā neviena nav, un Silvija var mierīgi izštukoties. 1 Jā, viņas gadiņi taču ripo grabēdami un palēkdamies. Kaut gan, pāris brēkuļu aiz krietna vīra muguras vēl sarūpētu . ..

Silvija ņem lielo nazi un nošņāpj pamatīgu gabalu desas. Liela muiža, alimenti! Tie jau tagad katram otrajam. Un viņa pati nav nekāda tukšiniece... Galu galā, var pieprasīt kūtiņu un turēt lopus. Tādi kā Albīns ātri iemācas govi slaukt. Māte būs priecīga, ka Silvija reiz norik-tējusies, un iedos naudu žigulim.

Viņa tik dzīvi iedomājas sevi spožā limuzīnā, kur līdzās sež nopietnais Albīns gaišpelēkā — Silvijas mīļākā krāsa! — uzvalkā un krēma krāsas kreklā ar ķiršu brūnu kaklasaiti... Viņa saslienas aiz savas letes un iztēlojas to visu tik jūsmīgi, ka galdniecības Jānis līdz pat vakaram nepārstāj brīnīties: bet tā veikalniece vēl nemaz nav tāda štokroze, — redz, kā var uzziedēt!

1988.

Nakts putnu acis

Tā telefonu skandina tikai tālsatiksme: gari un aizgūdamās. Droši vien Egons, lai. Bet varbūt...

— Hallo! — Irisa atsaucas.

— Nu, kādi tad mūsu sportista panākumi? — Egona balss īpaši moža, un Irisa gatava saderēt, ka viņš zvana no sava institūta: šajā rīta stundā visi kolēģi darbā un var pārliecināties, cik gādīgs tēvs ir Donis.

— Nekā īpaša — parasti treniņi. Tikai garākas stundas nekā skolas laikā. Tāpēc nogurst pamatīgi, — viņa kādu brītiņu iztur iecerēto mierīgi vienaldzīgo valodu.

— Nekas, nekas — lai tik deso! — Egona tonis tik pašpārliecināti, augstprātīgi tēvišķs, ka jāsecina — laikam tur nav tikai parastie darbabiedri. Būs iegriezies kāds no paziņām vai priekšniecības. Tāpēc šī ieinteresētības demonstrācija. — Un ko tad viņam tā auss?

— Auss sāpēja aprīlī, bet tagad ir augusts, — Irisa pieliek visas pūles, lai kaklā iestrēgušais kamols nekāptu augstāk. Un tad pats no sevis izlaužas jautājums: — Vai tu ... nākamsvētdien neatbrauksi? Viņiem pirmās īstās sacensības.

— Svētdien? Hm ... — nu viņš tēlo, ka domā un pārliek. — Redzēs, kā būs. Tik daudz visādu darīšanu, ļaudis atvaļinājumos, gadās neparedzēti komandējumi... Cikos viņiem tā sacīkste?

Irisa atbild īsi, jo vai tad nav vienalga. Lai kādā laikā ritētu basketbola mači sporta skolā, Egons Donis no Rīgas uz šejieni nepaspēs. Nevarēs. Netiks. Būs aizņemts. Slims. Kāpēc viņai vēl vajadzēja jautāt, labi zinot Egona reakciju?

— Nu, tad sveicini sportistu, — arī Šīs tālsarunas nobeigums izskan moži. Bet Irisa jūtas, kā pļauku saņēmusi.

Un reizē ar to labi iecerētā brīvā diena pagalam. Nē, saule ārā spīd tāpat. Dzīvoklis ir uzposts. Pašai Irisai mugurā viegla skaista kleita un pludmales soma pa rokai. Un, ja nepiezvanījis Egons, būtu arī gaiša jutoņa. Sarunas ar bijušo vīru vienmēr izsit no sliedēm. Nu, kāpēc viņa neizgāja no mājas ātrāk? Bet nav nozīmes sevi tā tirdīt, jo zemapziņā kāda balss saka: tu taču, mīļā, te mīcījies tāpēc, ka gaidīji šo zvanu, tu taču, vientulības apsēsta, sāc idealizēt Egonu un ceri, ka sacīs ... Jā, ko tad viņš varētu sacīt? Varbūt: klausies, paņem Rišardu un atbrauc šurp, es esmu ļoti noilgojies. Vai arī: zini ko, beigsim šo jandālu ...

— Ha, ha, — Irisa mēģina balsī pasmieties. Laikam jau tikai grāmatās un kino kaut ko tādu mēdz sacīt bijušais vīrs savai šķirtajai sievai pēc tam, kad gads nodzīvots atsevišķi. Varbūt kāds saka arī dzīvē. Tikai ne Egons viņai. Un ja arī teiktu, vai Irisa tā uzreiz trauktos pretī — tagad?

— Boze moi! Viņa mētājas pa māju! — izrādās, durvis bijušas vaļā, un kaimiņiene Vaļa ienākusi nemanot. — Ja man gadītos tāds darbs, kur var dabūt pa reizei brīvu dienu, es tās visas atdotu pludmalei un būtu tik brūna kā pončiks. E, bet tu izskaties galīgi skāba?

Gan jau Vaļa to redzēja tūlīt. Bet viņa ir lāga dvēsele un negrib savu redzēšanu izrādīt.

— Ak! ... — Irisa atmet ar roku. Viņai gribas pažēloties par Egona augstprātīgo cietumu, kura priekšā jūties kā zemes pīslis. Bet nav vērts. Jo Vaļa savulaik atklāti teikusi, ka Doņu nesaskaņās viņa nesaskata pamatu.

— Naudu tak viņš tev atdod? Ko tu vēl gribi? Pavazājas? Nu, nav jau ziepju gabaliņš — nenodils. Uz vecumu visi pierimst. Pastāvi klusu, kad viņš runā, pēc tam izdari pa savam un būs kārtībnieks.

Tāpēc Irisa neko nesaka par šīsdienas zvanu. Nepiemin arī citus, kuri pēdējā laikā atskan diezgan bieži. Viņa labi pazīst Egonu, un šī pieredze liek domāt, ka tur, Rīgas kabinetā, notiek kaut kas tāds, kā dēļ bijušais vīrs steidz izrādīt pastiprinātas rūpes par dēlu. Cik var spriest, tas risinās plašā frontē. Pirms dažām dienām piezvanīja vīramāte. It kā starp citu, taču beigās:

— ... Bet viņš jau tikai par to savu puiku, tikai par to! Rišards un Rišards! Jā, laikam taču tu pārsteidzies.

Irisa atbildēja, ka pilnīgi iespējams, un tikko izturēja nepavaicājusi, kādēļ tad Egons kopš ziemas nav atradis brītiņu apmeklēt tik karsti dievināto dēlu; cik tad te ceļa — pusstunda ar lidmašīnu. Jā, un nesen uz ielas viena paziņa arī sāka stāstīt: Rīgā satikusi Egonu un kā viņš par puiku . .. Interesanti, kas tur veidojas? Iespējams, vīd kāda virzība uz augšu. Un, lai gan laulības Šķiršana nav šķērslis kāpienam, tomēr labāk nostiprināt savas gādīgā tēva pozīcijas.

. — Ko tu pie sevis tur murmini? Dievlūgšana, vai? Aiz

dod man pletīzeri. Savējo vakar aizmirsu ieslēgtu. Tikko nenosvilām, šausmas! — Vaļa nodrebinās.

— Varbūt iesim pasauļoties? — Irisa piedāvā. No rīta viņai gribējās būt jūrmalā pilnīgi vienai. Vientuļai. Ļauties saulei un domu rāmam plūdumam. Bet Egona zvans izgrūda no līdzsvara — tas iesita pa viņas vientulību un nu sāp. — Domā? — Vaļa šaubās. Viņa, kā pati saka, ir sev kungs un ķeizars — mājās uz mašīnas ada trikotāžas kombināta pasūtījumus. Cik padari, tik nopelni. It kā jau izdevīgi. Bet vajadzīga milzu piespiešanās, ja gribi to naudiņu dabūt. īstā darbavietā tevi disciplinē pati vide, bet mājās tūkstoš visādu sīkumu atsaista, un tad adīšanai paliek nakts. — Jei bogu, es varētu gan .. . Bet Vladis rāsies. Nē, neiešu. Sagludināšu vešu un metīšos šūt tos pantalonus. Nē, es nevaru. Viņš jau vakar bija sabozies, ka negāju uzreiz gultā ... — Vaļa piesarkst ar visu melnūksnējo vaigu un šauj delnu mutei priekšā, bet pelēkās ačteles zibēt zib — viņai ļoti gribas parunāt taisni par to savas laulības dzīves pusi, kura dzimtajā baltkrievu sādžā skaitījās skaļi nepieminama.

Vaļa uz šejieni atbrauca mācīties arodskolā. «Visi tā slavēja jūsu kombinātu, tā dziedāja: ak un vai! ... Un tad nu mēs, dullās mušas, skrējām šurp. Kad paskatījāmies — boze moi!» Jā, kombināts ir pievilcis tūkstošiem tādu kā Vaļa. Kombināts ir gatavais rīma — tam arvien par maz. Tam vajag jaunus un stiprus sieviešus. Un arī tie ilgi neiztur ellišķo ritmu, kurā strādā vērpjamās, adamās un aužamās mašīnas. Bet Vaļa tomēr nemeta plinti krūmos un mācījās dūšīgi līdz galam. «Ko tad es savā derevņā darīšu? Govis slaukt man negribas. Puišu arī nav. Un

neesmu tik smuka, lai kādai jau pielaulātu viru atņemtu. Te vismaz kāda nekāda cerība.»

Vaļa prata ne tikai mācīties, skriet kā vāvere pa adī-tavu, bet arī pacietīgi cerēt — Vladi viņa satika pie savas trīsdesmit gadu robežas. «Zini, biju tomēr nocietusies — tāpēc uz pirmo cirtienu iznāca dvīņi.»

Nu jau meitenes iet skolā, bet Vaļa tā arī patur aizsākto mājasdarbu. «Es tajā kopuškā biju nocietusies arī pēc sava dzīvokļa — kad tikām iekšā, tad nevarēju atrast miera, gribējās tikai spodrināt un berzt.» Sī dziņa Vaļu nav pametusi — viņai nav par grūtu arī divreiz dienā grīdu izmazgāt.

— Bet tu gan ej uz jūriņu, — Va|a vēlīgi mudina. Un Irisa pie sevis brīnās: Surviliene krietni jaunāka, bet viņai iznāk tāds mātes tonis. Vajadzētu otrādi, bet allaž Vaļa ir mierinātāja un pamācītāja. — Pēc tam ienāc pie manis — pacienāšu ar auksto zupu.

— Ko es bez tevis darītu? -— Irisa to saka pavisam nopietni.

— Kā ta! — Vaļa apmierināta saliek rokas uz apaļīgā vidukļa. Pa šiem gadiem viņa labi iemācījusies latviski un nu cenšas runāt tīšām nepareizi, noraujot pa galotnei — kā to dara šaipusē. — Gribi, iedošu grāmatu līdzi? Man gan nepatika. Putra ...

— Tātad man piemērota? — Irisa smejas.

— Tu šitādās lietās esi gudrāka, — Vaļa pieliek punktu, un kā mazs kuģītis izstūrē pa šauro gaitenīti.

* * *

Lai gan darbdiena, pludmalē tomēr ļaužu gana. Viena tiesa atpūtnieki, bet laba daļa vietējo — kuram atvaļinājums, kurš ar atļauju vai pa klusam izšmaucis uz pāris stundām. Jo tāds nu ir sviestmaizes likums: kad pienāk kārota brīvdiena, debesīm mākoņu vāks priekšā un vējš aurē deviņās balsīs. Labi tiem, kuriem atvaļinājums vienmēr vasarā. Tad jau paspēj saulīti noķert.

Kad Irisa strādāja skolā, atvaļinājums vienmēr bija vasara. Par to viņa domā, beidzot sameklējusi iedobumu starp divām ar kārkliem noaugušām kāpām — klajā vietā vējš tomēr ar zobiņiem. Jā, un garš atvaļinājums, sanāca turpat divi mēneši. Sī doma nozīmē, ka viņai tomēr žēl

skolas. Kāpēc tad vajadzēja tā plēsties mācību gada vidū projām? Nebija spēka skatīties uz Ritinu, — varēja darbu atrast citā skolā, matemātiķus visur vajag.

— Izbeidz! — Irisa pati sev pavēl. Iekārtojas, atspiežot elkoņus smiltīs, un ver Vaļas līdzdoto «bībeli». Gra-mata patiešām ir bieza, uz vāka tādi kā zibeņi. Vladis pirkdams esot domājis, ka par miličiem.

Kas nu nav, tas nav — pelēkajos vākos salikti no svešas valodas tulkoti dzejoļi. Irisai patīk dzeja. Tikai to nevar lasīt, kad pagadās.

— Meitenīt, jūs te neapdegsiet?

— Nē, man pazoļu āda uz muguras, — Irisa tīšām noņem saulesbrilles un paceļ seju uz augšu — lai vaicātājs uzreiz novērtē viņas gadus un velti netērē laiku. Kā tad, puisis izskatās tīri vīlies. «Nu, ko tu kladzini, ka tev jau četrdesmit divi? Ja īpaši nepiekodina, tad mijkrēslī var dot arī trīsdesmit piecus,» — tas ir no Vaļas mutes. Un Irisa pati zina, ka vispār izskatās labāk par dažām savām vienaudzēm, taču jaunavošanās viņai šķiet pazemojoša. Cik ir, tik ir. Kaut gan... Tīri patīkami, ka auguma dēļ paviršs vērotājs tev pasaka «meitenīt».

— Jūs vienmēr esat tik nelaipna? — vīrietis tomēr neatstājas uzreiz. Laikam nosoļojis prāvu gabalu pa pludmali un, piemērota objekta neatradis, gatavs uzsākt flirtu arī ar gados vecāku ...

— Nē, tikai trešdienās, — Irisa pasmaida, atkal uzlikdama saulenes — patiešām, kādēļ tīši demonstrēt grumbas.

— Un kādēļ? — viņš jau stāv pavisam tuvu, gatavs sēsties blakus.

— Trešdienās mans vīrs vēlu nāk no naktsmaiņas un pārāk ilgi pošas uz pludmali.

— Tad gan, — vīrietis vēlreiz pārlaiž vērtējošu skatu Irisas kājām, gurniem, mugurai un iet projām. Droši vien nospriedis, ka šī dāmiņa pieder kādam, kurš sviedrējas naktsmaiņās, lai vairāk nopelnītu un sievu vispār no darba atbrīvotu. Šajā pilsētā tādu sieviešu netrūkst. Jo netrūkst ari vīriešu, kuri ar mieru sviedrēties. Un vēl saka: pasaule iet uz galu, viss guļas uz sievu pleciem ...

Kaut gan Irisa pati nekad nav tādām apskaužami aprūpētām sievietēm piederējusi. Kur nu. Viņai bija desmit gaduv kad nomira māte. Labi, ka Tante gadījās, citādi iznāktu bērnunams. Tante . . .

«Es tev tādu radu, par kuriem saka: no baltās ķēves piektā auguma,» toreiz teica Tija Brēķe, «bet vari mani saukt par tanti.»

Tante Tija bija palikusi vecmeitās, un dievs vien zina, kas viņai lika uzņemties rūpi par Saimju Dainas skuķi. Kuri nu Tiju pazina, tie sacīja — nekad viņa neizrādīja interesi par bērniem vispār, bet laikam kādu sev kārojusi. Tante Tija s.trādāja, kā toreiz teica radi, dikti lielā vietā. Tas amats pilsētas izpildkomitejā gan nebija nekas izcils — inspektore, tāda ierindas skrūvīte, bet pati Tante savu vietu vērtēja ļoti augstu. Tas tika paziņots arī Irisai, kad viņas sāka dzīvot zem viena jumta: «Ja tu slikti mācīsies, tu apkaunosi mani darba biedru priekšā. Mūsu ranga ļaužu bērniem labi jāmācās un priekšzīmīgi jāuzvedas.»

Sos spēles noteikumus Irisa svēti ievēroja, sagādādama Tantei dažu priecīgu brīdi. Apzinādamās savu parādu Tantes priekšā, Irisa aizgāja studēt ekonomiku — tā gribēja Tija Brēķe. Sī parāda sajūta neļāva pieņemt no Tantes jaunu upuri, tāpēc Irisa izvēlējās neklātienes nodaļu un sāka strādāt savā bijušajā skolā. Te vismaz Irisu pazina un laikam arī žēloja — vai citādi iedotu matemātikas stundas. Kad Irisa saņēma savu ekonomistes diplomu, Tante diezgan stingri iestājās, lai audžumeita rod iespēju vingrināt iegūto arodu: «Vakara tehnikums meklē pasniedzēju grāmatvežieml Aizej, varbūt tevi paņems.» «Bet man skolā sola pilnu slodzi.» «Kas par to? Tā izskatās, ka skolā visi darbu var dabūt vienmēr ... Grāmatvedība ir īstāks amats — kas zina, kā vēl sanāks dzīvē.»

«Vai nu tev vairs mana padoma vajag . ..» toreiz, kad viņa pateica par Egonu, Tantes vārdos tomēr skanēja rūgtums un nosodījums.

Vai patiešām Irisa guļ tagad pludmalē viena pati ar grūtu sirdi tikai tāpēc, ka dzīvojusi ar savu galvu?

* * *

Irisa bieži vien domā, ka cilvēki liekuļo, apraudādami aizgājušo jaunību un vēl vairāk bērnību. Cik skaisti, cik neatkārtojamil ...

Nē, savu bērnību Irisa atpakaļ nevēlētos. Kad atceras

to šausmīgo knapināšanos, jābrīnās: vai tiešām tā varēja dzīvot? Māte pasniedza privātas mūzikas stundas un, kā vēlāk reiz izmeta Tante, pelnīja pavisam pieklājīgi, bet galīgi neprata saimniekot. Ja gadījās nauda, pirka, kas acīs iekrita. Divas dienas viņas ēda pilnām mutēm kārumus, bet pēc tam nedēļu grauza garozas. Pa vidam no laukiem ieradās vecāmāte, un tad abas ar māti strīdējās, pirms tam izsūtījušas Irisu otrā istabā spēlēties. Taču viņa tāpat dzirdēja, kā ome kliedza: «Tu jau pati neko nevari! Kā tad, kā tad — bērnu uztaisīji pati! Bet Augusts gādāja, lai nepaliek bez tēva vārda!»

Pavisam maziņa pirmoreiz izdzirdusi par Augustu, Irisa to nesaistīja ar cilvēka vārdu, bet ar savu dzimšanas mēnesi. Un, tikai skolnieces kārtā ieejot, kad nācās skaļi izrunāt — Saime Irisa Kārļa meita, — viņa pie sevis brīnījās: kā tad tā, bija taču Augusts, arī ome teica ...

Vēlāk uzzināja, ka par Augustu sauc omes brāli, bet viņu vaigā ieraudzīt Irisai tā arī nebija lemts — apmēram tajā laikā, kad Irisa nāca pasaulē, šis radinieks aizbrauca tālu projām pāri vairākām jūrām. Un no viņa paša neesot vairs atnākusi ne raksta rindiņa. Tikai caur galīgi svešiem ļaudīm sēru vēsts. Bet ome ķērcoši kliedza mammai sejā: «Ja nebijis Augusta, tev tas kauns visu mūžu paliktu uz kakla!» Nē, uz mammas kakla nebija galīgi nekā. Tas izskatījās balts un tīrs. Sevišķi skaists mammas kakls izskatījās, kad viņa uzlika lielās zilganās krelles. Irisa pētīja sevī spogulī — arī viņas pašas tievais kakliņš bez vainas, to nebojāja nekas tāds, ko varētu saukt par kaunu. Vai tiešām kauns mēdz būt kā samelnē-jusi vāts vai sakrupusi dadža pogaļa? Un kad tāda pieķeras, tad pats nevari dabūt nost, jālūdz kāds palīgos? Un kā tas notiek? Reiz, kad mamma bija labā garastāvoklī, Irisa iedrošinājās:

— Bet kā Augusts tev noņēma kaunu no kakla?

Mātes acis izmeta tumšu zibeni, un Irisa bailēs norija

siekalu klunkšķi — tūlīt, tūlīt atkal būs pēriens par skuķa nevaldāmo muti, un mātes maigā klavierspēles skolotājas roka ir tik smaga ... Taču sods aizgāja garām — mamma tikai tā jocīgi pasmaidīja, ar vienu mutes pusi:

— O, Augusts bija liels meistars ...

Vairāk ko vaicāt Irisa neiedrošinājās. Par tēvu mamma

bija tā loti cieti pasacījusi — miris. Irisas klasē daudziem bērniem trūka tēva. Kara gadu audze ...

Nē, savu bērnību Irisa atpakaļ negrib. Arī pusaudzes gadiem nav nekā iekārojama. Tante Tija gan ne reizes nesacīja, ka Irisai vajag izrādīt pastāvīgu pateicību, bet kaut kas tāds allaž vējoja pār viņu kopdzīvi. «Labi, ka Tija tevi pieņēma. Man vairs nav spēka bērnus audzināt. Ja klausīsi, izvedīs cilvēkos. Un nelec pretī. Bārenim jā-būt zemākam par zāli.,» tā teica ome pēc mammas bērēm.

Tija jau toreiz valkāja tumšzilu kostīmu un izskatījās pēc stingras skolotājas. Un Tantes pajumtē arī valdīja stingri noteikumi un disciplīna. Katrai lietai, katram dzīvokļa metram ierādīta sava nozīme un pienākumi. Gulta bija paredzēta tikai naktsmieram, nekādas Slaucīšanās dienas vidū. Ēdiens daudz kārtīgāks nekā pie mammas, taču Irisa sākumā pastāvīgi juta badu — to viesa šis noteiktais uz šķīvja uzliktais daudzums. Kad bija apēsts, Tante parasti vaicāja, vai meitene vēl negrib. Nē, bija gana, bet šī porcija, šis ierobežojums viesa nepiepildītību. Irisa no papildus ēdiena atsacījās, lai drīz pēc tam mocītos ar domām par vienkāršu rupjmaizes šķēli, kuru varētu paņemt. Tante neliegtu, vienīgi pavadītu ar neapmierinātu skatu: kas tad nu, vajag ēst pie galda, nevis knakstīties.

Būtībā Tante deva Irisai vairāk nekā dažam labam vecāki, taču šī audzināšana atgādināja ēdienu bez sāls. Vidusskolas gados vislielākie pārdzīvojumi Irisai bija par to, ka Tante nevēlējās savā mājā nekādas ambrāžas — kā pati teica, ar to domādama pašus vienkāršākos svētkus. Bet tas nozīmēja, ka pāri slieksnim nekāpa draugi un draudzenes. Tante neiebilda vienīgi pret Irisas skolasbiedrenes Nates apciemojumiem. Varbūt tādēļ, ka saprata simtsprocentīga lieguma absurdu. Un Nates tēvs bija pilsētas galvenais arhitekts — no tā loka, kurš stāvēja augstāk par Tanti, tāpēc Nates vizītes būtībā varēja uzskatīt par tādu kā pagodinājumu.

Tante apdāvināja Irisu gan vārda, gan dzimšanas dienā, bet tas notika tā, ka nebija prieka. «Nāc, uzmēri blūzīti. Laikā? Tad nu tā ir mana dāvana tev jubilejā — drīz taču būs.»

Uz skolas ballēm Irisa gan parasti tika, bet tas, par ko sačukstējās meitenes, viņai gāja secen: nebija pat ko cerēt, ka Tante lautu apmeklēt dančus pilsētas klubiņos. Pirm-

kārt jau tādēļ, ka to liedza skola. Tās noteikumus Tante, kura ļoti kārtīgi apmeklēja visas vecāku sapulces, ievē-roja dzelžaini.

Vispār otru tik precīzu cilvēku kā Tija Brēķe Irisa nezina. Vajadzēja redzēt Tantes rakstāmgaldu izpildkomitejā, kamēr viņa vēl strādāja — nekādu papīru kaudžu vai jucekļa, viss kārtīgās mapītēs. Vairumu no tām, kā Irisa saprata, Tante uztaisījusi pēc pašas vēlēšanās — lūk, piemēram, no avīzēm izgrieztas lielu vīru runas. Pēc tam, kad vārdi bija izskanējuši, drīz vien tos izdeva grāmatiņā, tās vieglāk glabāt un lietot nekā laikrakstu ļer-patas. Bet Tantei labāk patika mapītes, ar kurām pildītais rakstāmgalds radīja vērtības apziņu.

Sevišķi tā cēlās kādu vēlēšanu priekšvakarā. Tad Tante saspringa ārēji un iekšēji. Nāca mājās vēlu. «Uzēdīsim, kas ir pie rokas. Paies vēlēšanas, tad varēs pastāvēt pie plīts.» Kad vēlēšanas bija garām, Tante labu laiku izskatījās nelaimīga — it kā viņai kas būtu atņemts. Kādi bija Tijas Brēķes pienākumi sakarā ar vēlēšanām, Irisa tā arī neuzzināja. Tikai to, ka lieta ļoti ļoti atbildīga — tā Tante reiz atbildēja uz audžumeitas jautājumu un izskatījās diezgan sapīkusi: varbūt viņai šķita, ka tiek apšaubīts tās darbs vispār.

Reiz, kad viņas mirušo piemiņas dienā aizgāja pie mātes uz kapiem, Irisa Tantei pavaicāja:

— Bet ku$ pazuda mans tēvs? Nomira?

Tante noglauda savu tumšo kostīmjaku, sapurināja gludi sasukāto galvu ar copi pakausī, atkremšļojās — it kā gatavotos tribīnē runāt, — un teica:

— Es par to nekā nezinu.

Irisa nodomāja, ka viena īsa teikuma dēļ nevajadzēja tik nopietni gatavoties. Bet Tante turpināja:

— Vai tev skolā ir prasīts .. . par to?

— Nē.

— Nu, tad paldies dievam — kā teiktu tava ome. Un klausi mani, nekad par šo lietu nerunā ar svešiem cilvēkiem. Pazuda — un gana.

— Kāpēc nevar runāt, Tante?

— Bija karš, juku laiki... Tev par to visu vajadzēja izvaicāt omi.

Bet ome bija jau aizgājusi pakaļ mammai. Interesanti, vai arī tur viņas abas mūždien ecējās, un ja vēl satika to Augustu, kuru mēdza pieminēt...

Ja Irisa ilgāku laiku nav redzējusi vai dzirdējusi Nati* viņa sāk justies neomulīgi — kā nepaēdusi. Natē ir tā grūti izskaidrojamā pievilcība, kura dod dzīvei krāsu.

Lai gan Nate jau sen sagrāvusi tos priekšstatus — kam nu tādi bijuši! — par meiteni no inteliģentas, labas ģimenes. Cik Irisa atceras, Nati nekad nav grauzis šaubu tārps par savas rīcības pareizumu. Nate dzīvo un jūt par to prieku. Ko citi par viņas dzīvošanu varētu domāt, Natei vienmēr bijis pilnīgi vienalga.

Nati nosēdināja Irisai blakus trešajā klasē. Un šī mūsainā meitene bez kādas mulsas tūdaj iebikstīja Irisai ar elkoni:

— Ejam zagt kaķi.

Irisa nezināja, ko atbildēt. Turklāt saruna stundas laikā vispār skaitījās kaut kas līdzīgs nāves grēkam.

— Tad tu iesi vai neiesi? — Nate nerimās.

— Man Tante neļaus zagt.

Irisa pavisam nesen bija sākusi dzīvot pie Tijas Brē-ķes. Un mātes nāve pārāk tuvā atmiņā. Tas saistīja, lika turēties malā, kad citi draiskojās.

— Man mamma arī neļauj, — Nate nebija mele. — Bet tas runcis ir dikti smuks: viņš katru dienu sēž tur aiz žoga, kad ...

— Kūlaine! Pastāvi par pļāpāšanu, — skolotāja piecēla Nati kājās. Līdz kādai astotajai klasei Nate bieži pavadīja daļu stundas, kājās stāvēdama — tas skaitījās labs līdzeklis sarunu pārtraukšanai un uzmanības koncentrēšanai. Skolotāji diemžēl nesaprata, ka tāds enerģijas sabiezējums kā Nate vienkārši nevar mierīgi nosēdēt. Viņai vajadzēja vairākas nodarbības reizē. Būdama stipri apaļīga, Nate to nepārdzīvoja. Un iedot viņai tādu palamu, kā, teiksim, Resnā — nebija vienkārši. Sev nepatīkamu teicienu izdzirdusi, Nate gāja virsū kā tanks un atvēzēja dūri trenēta pašpuikas žestā, kurš aizgūts no abiem vecākajiem brāļiem.

Tikai desmitajā klasē ar Nati notika spēja pārvērtība — viņa kļuva neparasti klusa un pat piemīlīga. Apaļajā sejā iegūla sapņainība, un Irisa bieži ar kāju zem sola meklēja Nates kurpi, jo draudzene vienkārši nedzirdēja sevi izsauktu.

Kādudien Nate neatnāca uz skolu, un Irisa nolēma sa-

slimušo — kas tad cits vēl varēja gadīties? — apciemot. Viņas atnāciens pārtrauca Kūlaiņu ģimenes apspriedir mamma sēdēja noraudājusies, tēvs sadrūmis, bet Nates sasārtušie vaigi pauda nelokāmu cīņas sparu.

— Irisa, meitiņ, pasaki viņai, lai nedara muļķības! — mamma pacēla lūdzošas acis. — Tu nekā nezini? Un es domāju, ka starp jums nav nekādu noslēpumu ...

— Cilvēks nedrīkst visu vešu žaut uz striķa! — Nate spītīgi uzcirta augšā apaļo zodu. Ar vārdu sakot, es eju uz vakarskolu.

— Kāpēc? Tev taču nav nekādu nepatikšanu.

Tā bija pieņemts, ka uz vakarskolu novirza tos, kam domstarpības ar pedagogiem.

— Ja nav, tad radīsies! — Nate lepni paziņoja. — Jo man būs bērns.

Irisa apjuka galīgi. Protams, viņa zināja, no kurienes bērni nāk. Zināja vēl pirms tam, kad Tante uzskatīja par vajadzīgu ievest audžumeitu cilvēces atražošanas — kā pati teica — sfērā. Zināšana atnāca caur pusvārdiem, caur cēliem jēdzieniem grāmatās un bezkaunīgiem zīmējumiem skolas tualetē. Jau devītajā klasē dažas meitenes ļāva noprast, ka pazīst ne tikai mammas glāstus un zēnu biklās rokas skolas sarīkojumos... Pretēji lekcijās par meitenes lepnumu teiktajam, šiem skuķiem bija vislielākā piekrišana ballītēs. Bet Nate.. Pat par ballītēm viņa maz interesējās — gāja uz mūzikas stundām, spēlēja volejbolu un pēdējā laikā ar lielu iedvesmu sacerēja rakstiņus pilsētas avīzei par skolas dzīvi. Kad dažus nodrukāja, literatūras skolotāja paredzēja Kūlainei spožu nākotni. Natei bērns? .. .

Ja Irisa pārsteigumu tomēr turēja pie sevis, tad visa skola vārījās, it kā katlā ar aukstu ūdeni būtu iekritis karsts akmens. Galvenā arhitekta meita, še tev! ... To varēja izlasīt arī klases audzinātājas sejā, lai gan dokumentus Kūlainei atdeva klusītēm — sargi, dievs, no skandāla.

Ziņa par Kūlaiņa meitas gājieniem, protams, aizsniedza arī Tantes ausis. Tija Brēķe gan ar vārdiem Irisai to nojaust nelika, bet meitene redzēja Tantes sakniebtās lūpas un dziļu nosodījumu ne tikai vaibstos, bet pat zem tumšzilās divrindu žaketes paslēptajos plecos.

— Ej, ja gribi, — Tante, uzsvērdama pēdējo vārdu, izmeta, kad Irisa pateica par ielūgumu uz Nates kāzām.

Vajadzēja saprast, ka pati Tante tur nekad nepiedalītos. Irisa tomēr aizgāja.

Nate, saņēmusi īpašu atļauju, precējās ar Vilni — kāda zvejnieku kuģa matrozi. Irisa stāvēja malā un pēkšņi saprata, ka starp viņu un Nati tagad kāda robeža — draudzene spēji ielekusi pavisam citā dzīves laukumā. Kāzas svinēja ļoti atturīgi, bet Nate līdzās savam vīram staroja kā pilns mēness. Viņa skatījās Vilnī un, šķiet, nekā cita neredzēja. Taču Irisa, draudzenes vīru ieraugot, bija vīlusies. Sī vecuma meiteņu ideāli ir slaidi, tumšmataini mutesbajāri. Bet Vilnis tikai pusgalvu garāks par Nati, spurainiem salmu krāsas matiem un stipri kautrīgs. Krietni vēlāk, kad savām kāzām posās Irisa, Nate domīgi atcerējās:

— Kā es Vilni ieraudzīju, tā man iespēra pērkons — ja šito puisi nedabūšu, jālec ūdenī! ... Ko darīt? Skaitījās, ka viņš mani, nepilngadīgo, pavedis, — un pats tā arī domā šobaltdien! — bet patiesībā bija otrādi... Taču ne mirkli neesmu nožēlojusi to gājienu.

Tā viņa teica, lai gan Nates dzīvi pluinījusi ne viena vien pamatīga vētra. Kaut vai tas trieciens, ka viņai piedzima nedzīvs puika. Bet Nate, zobus sakodusi, pabeidza savu vakarskolu un pievarēja žurnālistikas neklātieni. Arī Vilnis dabūja stūrmaņa diplomu. Un pēc tam Nate palaida pasaulē vienu pēc otra trīs dēlus. «Man tikai ta lielā mute, īstais spēks Vilnim — to tie puikas pierāda ...» Droši vien bērnu audzināšana traucēja Natei kļūt par spožu zvaigzni pie vietējās avīzes debesīm, taču viņa strādāja redakcijā godīgi un apsviedīgi.

Gadiem ritot, Nate bija vēl ņēmusies kuplumā, bet tas viņai nudien piestāvēja. Irisa nespēja draudzeni iedomāties tādu, ar izdreijātu vidukli — tad droši vien no viņas nestarotu labsirdība arī tajos brīžos, kad Nate kļuva nikna un runāja, rokas pa gaisu mētādama.

Egons un Irisas labākā draudzene nekad netika sacījuši, ka nejūt savstarpējas simpātijas. Nate vienkārši atturējās izteikt par Doni kaut kādus vērtējumus, bet Egons ģimenes viesībās Nati nekad nedancināja. Kad Irisa, vairs nevarēdama saturēt rūgtumu, pažēlojās par Egona nebeidzamajām prombūtnēm, savas filiāles viesus sagaidot, izklaidējot un pavadot, Nate viņu nervozi pārtrauca:

— Un ko tad tu gribi? Vai pie mums kāds domā par

ģimeni? Ja vīrietis atsakās braukt uz somu pirti, viņu tūdaļ apņirdz: tu tak, brālīt, baidies no sievas! . .. Bet viņi visi kā mazi bērni — nu tik pierādīt pretējo!

Nates iemīļotākais apģērbs bija pagari svārki un brīvi plandoši puloveri. Irisa zināja, ka draudzene varētu ģērbties daudz izmeklētāk — zvejnieki taču veda mājās ārzemju mantas vai pirka speciālos veikalos tepat krastā. Sīs bodes bija kā apsolītā zeme jūrasvīru tuviniekiem nepieputētajiem. Arī Irisas skolotāju istabai nereti pārskrēja kā vētras šalka: re, ko par bonām var dabūt! ... Sīs vērtszīmes pārdeva ar krietnu uzcenojumu, un tomēr cilvēki pirka. Ari tie, kuriem rocība būtībā neatļāva. Tie aizņēmās, badojās vai zaga. Pilsētā nereti tiesāja sievietes, kuras ielaidušas roku valsts kasē. Un Nate atkal dusmojās:

— Bet ko mēs gribam? Ja paši taisītu normālas mantas, ļaudis, sprandu lauzdami, netrakotu gar to bonu bodi...

Viņas abas šajā pasaulē bija nodzīvojušas vienādu laika sprīdi, bet Irisa bieži sev atzinās, ka Nates gaita drošāka. Varbūt tādēļ, ka aiz Nates stāvēja tēvs un māte? Bet arī aiz Irisas kāds stāv. Tante, Egons .. . Egons?

*

* *

Irisai vajadzēja braukt uz skolotāju semināru Rīgā. Direktors teica, lai Done pērk lidmašīnas biļeti — kamēr aizripinās ar autobusu, nokavēs. Pilsētai gaisa satiksmi iedeva jau sen, bet Irisa to maz tika izmantojusi. Un kur tad viņa tā traucās ... Vasaras lielākoties pavadīja tepat. Ja vajadzēja uz Rīgu, nokļuva ar vilcienu vai autobusu. Ziemā nebija laika ceļot. Protams, kolēģi rudeņos stāstīja par tāliem novadiem, kurus atvaļinājuma iaikā sasnieguši ar lidmašīnu. Bet Irisai trūka kompānijas tādiem braucieniem, — Nate tomēr piesieta mājai, — vienai negribējās, māca nedrošības sajūta. Dažas reizes viņa lidoja kolektīvās ekskursijās, un tas palika prātā. Arī šoreiz sirdi patīkami kutināja ceļojuma — kaut maza! — priekšnojauta: Irisa rēķināja, ka noteikti tiks arī uz teātri. Ja pacietīgi pastāv pie ieejas, kādu lieku biļeti vienmēr var pārķert.

Bija agrs pavasaris. Aukstā nakts no jūras uzsūtīja miglu, un rī.ts nāca, baltā palagā ietīts. Kad Irisa aizbrauca uz lidostu, tur jau žestikulēja satrauktu cilvēku pūlītis — reiss atlikts uz nezināmu laiku: kamēr migla nosmīlās lejā vai ļausies sevi iztrenkāt vējam. Taču pagaidām nemanīja ne pūsmiņas.

Irisa apsēdās uzgaidāmās telpas cietajā krēslā un izvilka grāmatu. Nekas interesants tās vākos neslēpās — speciāla literatūra matemātikas skolotājiem. Jāpašķirsta, lai nav gluži dīka sēdēšana. Bez tam kaut kas var noderēt seminārā. Taču uzmanība neturējās pie skaitļiem un formulām — traucēja gaidīšanas noskaņa. Tā acīmredzot mocīja arī jauno gaišmataino vīrieti blakuskrēslā: ik pēc minūtes viņš skatījās pulkstenī, kaut ko pie sevis rēķināja un laikam domās errojās. Pārtvēris Irisas skatienu, teica:

— Ja gribat visur būt laikā, brauciet ar vilcienu . . .

— Toties ar lidmašīnu ceļš īsāks, — Irisa juta vēlmi mazliet paķircināties — ceļabiedrs izskatījās tik nelaimīgs.

— Detektīvs? — vīrietis acīmredzami gribēja īsināt laiku un pamāja uz viņas lasāmvielu.

Kad Irisa pastiepa pretī atvērto grāmatu, viņš patiesi brīnījās:

— Ejiet nu! Nekad nebūtu domājis, ka šo literatūru studē tādas sievietes kā jūs ...

Tā bija uzslava Irisas saskaņotajam tērpam — gaišajam modernajam mētelim, mazajai cepurītei un gaisīgajai šallei. Droši vien arī vaigu bedrītēm, kuru pievilcību viņa pati apzinājās un tagad mazliet paradīja. Kada kolēģe reiz nosauca Irisas ģērbšanās un izturēšanās manieri par inteliģentu eleganci. Ak vai — Irisa toreiz tikko apslāpēja nopūtu, — ja tas būtu audzināšanas rezultāts .. . Bet varbūt tomēr? Tante necieta krāšļošanos, vaļīgu uzvedību, spilgtas drēbes. Tijas Breķes raksturam piemērodamās, Irisa veidoja savu soli, tērpu un valodu, līdz iznāca kas abām pieņemams.

— Un kādām, jūsuprāt, matemātikas lappuses piemērotas? — viņai patika šādu sarunu uzturēt.

— Nu . . . — laikam īstos vārdus meklēdams, viņš skatījās griestos. — Labak nē, baidos aizvainot sievišķo dzimumu vispār — ja jau izrādījās, ka es no tā galīgi nekā nesaprotu

8 '2

Pēc minūtēm desmit abi sēdēja lidostas kafejnīcā, pie karstajām tasēm rokas sildīdami, bija nosaukuši savus vārdus, un arhitekts Egons Donis izskatījās stipri ieinteresēts valodot ar matemātikas skolotāju Irisu Salmi. Un viņai pēc laiciņa šķita, ka pazīšanās notikusi sen sen — nevis pirms nepilnas stundas. Egons tik ļoti veikli prata risināt sarunu: labvēloši, bez uzmācības.

Irisa pati sevi nepieskaitīja runīgajām. Viņu divatnē ar Nati parasti trieca draudzene. Arī citās sarunās Irisa turējās malā. Tā jau nebija, ka viņai galīgi trūktu pieredzes, kā izturēties vīrieša sabiedrībā. Divdesmit četros dzīves gados šo to iemācās. Ekonomikas studēšana un matemātikas mācīšana bija uztrenējušas loģisko domāšanu, tāpēc Irisa diezgan labi spēja saredzēt aizsāktās valodas vai rīcības tālāko pavedienu. Un viņa pamanīja arī to, ka daudzreiz uzmanība pievērsta laika nosišanai vai ar nolūku ievadīt banālu mīlas dēku. Tad viņa noslēdzās sevī, pagrieza muguru.

— Neplāties ar to zilzeķes masku! — Nate klaigāja. — Vajag mazliet spēles, saproti? Un padomā, vai tu gribi ar laiku kļūt Tante Tija .. .

Protams, Irisa to negribēja, bet visādus padomus uzklausīt daudz vieglāk, nekā izpildīt.

Un nu viņai bija ļoti interesanti klausīties, kā Egons Donis stāsta par sava projektēšanas institūta filiāli.

— Es pat nezinu, kur tā atrodas ... — Irisa atzinās.

— Kāds tur brīnums, — viņš piekrita, — savairojies tāds lērums izkārtņu, ka cilvēks vienkārši izslēdz tās no uzmanības.

Kad pēc stundas paziņoja par iekāpšanu, tas likās pavisam dabiski, ka Irisa un Egons apsēdās blakus. Un, līdz Rīgai tikusi, viņa par Doni zināja ļoti daudz, jo — kā atzīmēja Egons:

— Jūs tik apbrīnojami labi protat klausīties! . . . Tāpēc uzaicinu jūs uz projektu izstādi — tur ir arī mani darbi.

Irisa vēl nezināja, kā ritēs seminārs, kuru viņa bija nokavējusi, taču kaut kur aiziet kopā ar šo plecīgo jauno vīrieti viņai gribējās. Egons neplēsa stulbus jokus un netēloja pārcilvēku.

Projektu izstādi, vakarpusē, Irisa apmeklēja pirmoreiz mūžā. Viņa daudz ko nesaprata no lielākiem un mazākiem zīmējumiem, bet, piepalīdzot Egonam, iztēle tomēr atdzīvojās — varēja iedomāties kokus, namus, torņus.

Donim pašam bija vairāki darbi. Zem diviem uzraksts: «Godalgots konkursā.»

— Man laikam vajadzēja ņemt līdzi puķes, — Irisa sacīja. — Bet tā nu ir iznācis, jo maz pieredzes ar laureātiem ...

— Ko- jūs! — viņš sirsnīgi iebilda. — Nav jau ar ko tik briesmīgi lepoties. Un ja kāds ziedus pelnījis, tad nevis es, bet mana mamma — par to, ka iemācīja pacietīgi sēdēt un izdarīt darbu līdz galam. Tiesa, ne vienmēr man tas izdodas ...

Un Irisa pabrīnījās, ka rīdzinieks strādā ārpus galvaspilsētas. To izskaidrojot, Donis nelauzījās:

— Atzīšos — tur sava stratēģija. Rīgas institūtā sēž viens otram uz galvas. Gaidi, kamēr tevi tajā biežņā pamanīs. Filiālē iznāk vairāk patstāvības.

— Gan jau aizbrauksiet, kad paies jaunā speciālista klaušu atstrādes gadi, — Irisa teica.

— Varbūt, — Egons piekrita. Un viņai piepeši kļuva tik skumji.

Pēc diviem mēnešiem Irisa saņēma oficiālu bildinājumu un tūdaļ, netielēdamās ar pārdomu laiku, piekrita kļūt par Egona Dona sievu. Paziņodama šo faktu Tantei, viņa tomēr mazliet saminstinājās. Un labi vien iznāca: Tija Brēķe domāja, ka audžumeita prasa piekrišanu tādam nopietnam solim. Tas kaut kā nomīkstinaja Irisas kraso izlēmību, kura Tanti noteikti būtu aizvainojusi. Bet tāpat viņa pārvērtās vaigā. Taču savaldījās un ar neīstu smaidu teica:

=— Vai tad tev vairs mana padoma vajag, kad radušies citi....

Mazliet vēlāk Tante tomēr drusciņ atmaiga. Gribēja zināt — cik sen Irisa savu nākamo vīru pazīst. Tie divi mēneši noteikti izsauktu pārsteiguma pilnu sašutumu. Gadu — tas kaut cik skanēja.

Jā, divi mēneši — kas tas ir? Sīs sešdesmit dienas bija tik piesātinātas ar neparastām emocijām, ka Irisai likās — katrs nākamais rīts sākas tikpat kā jauns gads. Izrādījās, ka viņa ir līdz šim dzīvojusi lielā jūtu badā. Kā aizsnaudusies. Un tikai kā sapnī, kā miglainā nojēgā vīdēja tas ilgu karstums, kurš velk vienu cilvēku pie otra. Nu Egons viņu uzmodināja un acīmredzot pārdzīvoja to pašu. Kā pats teica:

— Jau no rīta sāku skatīties pulkstenī un dusmo-

jos, ka tas velkas sasodīti lēni un tevi ieraudzīšu pēc veselas mūžības.

Egons mita kopmītnē, pārsteidzoši mazā istabiņā, kurai bija savs pluss — tajā nekādi nevarēja iespiest vēl vienu gultu un līdz ar to otru iemītnieku. Nostaigājušies pa pavasarīgo pilsētu un saelpojušies jūru, viņi būrītim līdzīgajā mājoklī turpināja iepazīt viens otru. Irisa gan gaidīja, gan baiļojās no tā brīža, kad Egons vēlēsies vairāk nekā skūpstus. Taču baiļojās viņa vienīgi no tā, ka var izrādīties nepievilcīga, neveikla un nepatikt. Un bija sirds dziļumos Egonam pateicīga, ka viņš šo brīdi nestei-dzināja, radināja viņu pie savu roku augošās nepacietības. Tādēļ pirmo lielās tuvības brīdi Irisa vienmēr atcerēsies kā vienreizēju un neatkārtojamu — tik maigs un saprotošs bija Egons.

— Tu patiešām esi neparasta šiem laikiem ... Es taču esmu tev pirmais! ...

— Un pēdējais! — šie vārdi pauda Irisas kvēlāko pārliecību un izskanēja kā zvērests.

— Vari nešaubīties — es par to parūpēšos, — vienīgi Egons zem šīs saules prata runāt tik sirsnīgi un pārliecinoši. Vienīgi viņš spēja būt tik atklāts: — Zini, es taču esmu savai mammai vienīgais, tāpēc viņa lika mani pasaules centrā. Tāpēc pats reizēm brīnos, ka pasaule tomēr riņķo ap kaut ko citu ...

Pēc iepazīšanas ar Tanti, viņš sacīja:

— Tev gan ir bijis grūti ... Tik smags cilvēks. Trakākais tas, ka vesela paaudze tādu — pašaizliedzīgi pildījuši vispretrunīgākos lēmumus no augšas, būdami pārliecināti, ka svaidīti izrīkot citu likteņus . . .

Irisa iebilda:

— Nē, nē. Tante nav likusi darīt neko tādu, kas man pašai svešs. Un es no viņas nenovērsīšos! Līdz šim neviens cits manis labā nav īpaši pūlējies. Ari tagad — Tante grib samainīt dzīvokli, lai mums iznāk pašiem sava daļa.

— Ja, ši tipa cilvēki principus ievēro — kas ir, tas ir. Viņa labi atceras, ka pašreizējas trīs istabas ieguva, pateicoties tavas mātes rūmei. Sī tipa cilvēki svešu mantu nekaro — cepuri nost!

— Ne jau dzīvokļa dēļ viņa toreiz mani pieņēma, — Irisa apvainojas. Lai kā — neviens nedrīkstēja Tiju Brēķi tiesāti Un nepatika, ka Egons tik sīki pēc viņas stāstītā

izkalkulējis dzīvokļa platību ... Sī rēķināšana kaut kā negāja kopā ar maigumu, sirsnību un atklātību. Bet tad Irisa vēl nezināja, ka ik cilvēks pats sev ir pretrunu kamols ...

Kad bija nodots laulības pieteikums, viņa iedrošinājās izteikt jautājumu, kurš jau sen svila uz mēles:

— Un ko par šo lietu saka tavi vecāki? ...

Viņš sarauca pieri un sāka bužināt gaišos viļņainos matus — Irisa jau zināja, ka tā Egons dara nepatīkamos brīžos.

— Ko viņi saka? ... Zini, neesmu vēl informējis.

— Tad es kopā ar tevi uz Rīgu nebraucu! Kā tas izskatīsies: «Mīļie tēvs un māte, lūk, šo būtni es precēšu . ..» Un tavas smalkās uzrunas laikā es mīņājos no kājas uz kāju — var nodomāt, ka greiza un kliba! . . . Nē, es nebraukšu!

Egons skatījās Irisā platām acīm. Tad sāka smieties.

— Ak pasaulīt — bez visām citām labām īpašībām tev vēl piemīt arī neatkārtojams humors — to mīņāšanos tu izrādīji tik moži, ka varētu uz skatuves laist! ... Laikam jau tev taisnība. Došos pie senču kājām krist vientulībā.

Nu Irisa atļāvās arī otru uz mēles stāvošu jautājumu:

— Varbūt tavi vecāki pazīst. . pazīst kādu citu, kura ... kuru tu ...

Ja viņš būtu sācis briesmīgi liegties un zvērēt, Irisa vienalga nenoticētu, ka ir Egonam pirmā. Bet atbilde nāca vienkārša un atklāta:

— Nē, tāda liela grēka uz manas sirdsapziņas nav. Bet mamma tik ļoti pārdzīvoja, kad aizbraucu projām no Rīgas. Un viņas vienīgā cerība, ka atpakaļ mājās mani dabūs apprecēšanās. Mamma nāk no dziļiem laukiem. Kādreiz tas skaitījās kauns, tāpēc viņa tā dedzināja ārā šo savas izcelšanās faktu, ka tagad pilnīgi pārliecināta: pašas labākās sievietes dzīvo vienīgi Rīgā! . ..

Galu galā viņi brauca kopā — Egons tikai piezvanīja, ka līdzi ņem savu nākamo sievu. Vilciens uz Rīgu izgāja pusnaktī. Vagona puskrēslā cilvēki noskaņojās uz gulēšanu. Kupejas stūrī ierāvies, aizmiga arī Egons, bet Irisai pat snaudiens nenāca. Viņa domāja par priekšāstāvošo tikšanos ar tiem cilvēkiem, kurus bija gatava mīlēt. Irisa vēlreiz atcerējās, ko Egons bija stāstījis: «Zini, vienu laiku tēvs dikti dzēra. Tagad gan pilnīgs atturībnieks, sirds čupā. Mamma situsies pa nezcik darbiem: agri rītā

slaucīja ielu, tad skrēja kaut kur mazgāt grīdas, vēlāk iznēsāja pastu un vakaros rakstīja uz mašīnas. Nu jau palicis tikai pēdējais, un mamma kaut ko var atļauties savam lielajam sapnim... Kaut kur jaunībā, laikam pie turīgas draudzenes, viņa redzējusi bufeti, pilnu ar dārgu porcelānu. Tas manai mammai tāds kā labklājības rādītājs! Un visiem spēkiem viņa cenšas to uzturēt — liek kapeiku pie kapeikas, lai pārnestu mājās kādu tasīti, no kuras neviens nekad nedzers . ..»

Irisa ieteicās: varbūt vajag nopirkt kaut ko mammai tīkamu. Egons noraidīja — tās lietas gādā tikai viņa pati, cits pa prātam diezin vai atradīs. Vai Irisa būs pa pratām vīramātei? .. .

Alma Done izskatījās daudz jaunāka, nekā Irisa bija iedomājusies, un nekādi neatgādināja darbā nodzinušos sievieti. Arī Oskara Doņa sejā vienīgi zinātājs atrastu ļoti vētrainus dzīves periodus apliecinošas pazīmes. Lai gan vilciens pienāca agrā stundā, Doņi nemaz neizskatījās samiegojušies. Drīzāk — nelikušies gulēt. Virtuvē saklāts brokastu galds trijiem. Pēc apsveicināšanās un iepazīšanās tēvs viņus atstāja kopā ar mammu. Un Irisai šķita, ka no Almas Dones plūst tādi kā viļņi, uzdzīdami satraukumu. Egons pūlējās izlikties dabiski jautrs, bet tāda uzspēle vien sanāca.

— Tad tu, dēls, esī sadomājis precēties, — Alma Done teica, krūzītēs tēju liedama. Un Irisa redzēja, kā dreb saimnieces rokas. — Nu, laiks jau, laiks. Mēs ar tēvu no savas puses kāzām dosim tūkstoš rubļu. Un cik jūsējie, piedodiet, aizmirsu, kā bija vārdiņš? — viņa pagriezās pret Irisu.

— Mamma?! — Egons nometa karoti uz grīdas. — Es taču tev stāstīju, ka Irisai — un tu zini, ka sauc! — ka Irisai nav neviena . . . Kāpēc uzreiz šis tirgus?

— Tirgus? — izskatījās, ka Almai Donei dēla aizsvil-šanās pa prātam. — Tā dara visi, kad kāzām gatavojas. Es domāju, ka tūkstotis ir laba nauda — vairāk mēs dot nevaram gan.

— Paldies, — Irisa sava balsī ielika kaut ko no Tantes toņiem. — Labi, ka mēs neiekavējām laiku un tūlīt ķērāmies pie lietas — es vēl paspēšu atpakaļ ar rīta vilcienu.

— Kā ziniet, — pavisam vienaldzīgi atsaucās Alma Done. taču šajā mierā jautās triumfs. Un tikai tad, kad arī Egons ģērba mēteli, viņa apjuka.

— Nekā nesaprotu! ... — vēlāk Egons pie šī notikuma atgriezās vairākkārt. — Mammai, protams, ir savi trūkumi, bet kaut kāda sīkumaina mantkārība? .. .

— Viņa vienkārši gribēja mani pazemot, — pie šī secinājuma Irisa palika.

Egona vecāki uz kāzām neatbrauca. Viņi ieradās tikai tad, kad jaunie mita jau paši savā dzīvoklī. Atbrauca kādā radu mašīnā, dāvanu pilnām rokām, bet tikai uz pāris stundām. No šīs satikšanās Irisai palika nesaprotama izjūta — ne vārdos, ne darbos vīramāte vedeklas pašlepnumu vairs neaizskāra, taču visās uzrunās vērsās tikai pie Egona. Tā lielākoties bija arī vēlāk: ja pie telefona gadījās Irisa, Alma Done tikai īsi pasveicināja un lūdza pasaukt Egonu. Viņš gan dusmojās par to, gan visādi centās asumu nolīdzināt. Taču plaisa neizzuda arī pēc Rišarda piedzimšanas.

Dēls nāca pasaulē pēc laulībā nodzīvotiem trim gadiem — Irisa jau satraucās, ka vispār bērnu neieņems. Kad viņa staigāja gaidībās, rūpīgāka vīra par Egonu laikam nebija visā pilsētā. Arī vēlāk, kamēr Rišards kūņojās ārā no autiņiem, grūti ko pārmest. Kājām iet sācis, zēns dabūja hronisko plaušu karsoni. Nu vajadzēja īpašu režīmu un kopšanu. Slimības lapas darīja Irisu nervozu, jo kolēģi skolā nebūt nesajūsminājās, kad nācās Doni aizvietot. Vairākkārt dabūjis just sievas īdzību, Egons sadrūma:

— Tas ir brīnums: ārpus mājas esmu pavisam normāls un pat labs cilvēks, taču šajās sienās kļūstu nelabojams muļļa un pat nelietis ...

— Tā es neteicu.

— Bet zemtekstā tas skanēja.

— Par mājassoli arī man neviens goda rakstus nedod, bet tu gaidi nemitīgās uzslavas un apjūsmu.

— Nu, vismaz klusu pateicību ...

— Par ko? Ka atnesi maizes kukuli un pienu bērnam?

Tādi bija viņu pirmie strīdi. Ātri izgaistoši un par sīkumiem. Bet jau tajos viņi katrs sīksti aizstāvēja to savu pasauli, kuru bija izveidojuši vai iecerējuši būvēt. Egons gribēja nepārtrauktas atzinības un ik soļa novērtēšanas. Irisa, atturīgajā un jūtu saltajā Tijas Brēķes pajumtē izaugusi, gribot vai negribot bija ieguvusi’ vēlmi noteikt, izrīkot. Tieši un bez diplomātijas. Bērnībā neizcēlusies ar

raudulību, Irisa sāka izplūst asarās — tā varēja izpelnīties Egona piekāpšanos, ja bija iecirties. Līdzjūtību un grēku nožēlu, ja vīrs pateicis asāku vārdu. Un pati Irisa neapjauta, kad pazuda mēra sajūta un acis tika slapjā vietā pilnīgi bez pamata.

— Nē, es to visu biju pavisam citādi iedomājies, — Egons pēc viņu sīkajām ecībām teica sarūgtināts. — Nu, pasaki — ko tu no manis gribi?

— Kaut vai — vairāk esi pie mājas.

— It kā es jūs nepārtraukti pamestu likteņa varā! ... Ko tu saki, visu izdaru. Bet pēc pulksteņa dzīvot nevaru. Man jāsatiekas ar cilvēkiem, jāzina, ko elpo pasaule.

Viņš bija paaugstināts darbā. K|uvis par daļas vadītāju un ļoti ar to lepojās. Bet Irisai neatlika laika iedziļināties vīra sasniegumos un tos novērtēt. Kad Rišards pastiepās un vakaros bija ar mieru palikt kaut vai pie Nates vai Tantes, Irisa izteica vēlēšanos kādreiz pavadīt vīru tajās pārrunu un radoša pacēluma gaitās, kuras nu mēdza ievilkties līdz pusnaktij.

— Nu ... Tas nebūs diezcik ērti, — Egons sacīja. — Mums tur tāda vīriešu kompānija. Izskatīsies, ka tieku pieskatīts un turēts zem tupeles.

Dīki jau tie ārpus mājas pavadītie vakari nebija — vairāki Egona darbi dabūja prēmijas konkursos. Ietekmīgs laikraksts pasūtīja Donim rakstu par lauku ciematu projektēšanu. Pamazām Egons cēlās arvien plašākā orbītā. Apgrozoties tur, viņš jutās vajadzīgs, neatvietojams un ar svaru sabiedrībā. Irisa par to šad un tad atļāvās zobgalīgi pasmīnēt. Viņasprāt, necik augsts lidojums jau nebija, — uz Doņa jūtām spēlēdami, daži cilvēki Egonu vienkārši izmantoja pakalpiņos. Vīrs šo smīnu pamanīja, un tas dziļi iecirta viņam kaulā.

Tā viņi pamazām vien attālinājās. Līdz šķirtne kļuva tik dziļa, ka, vakaros pie burtnīcu kaudzēm sēdēdama, Irisa rūgti pārdzīvoja vīra kārtējo prombūtni un tikpat vairs kā neatcerējās to miglaino rītu, kad bija slēgta gaisa satiksme ar Rīgu.

Tad nāca prātā Dobelnieks ... Nē, toreiz Egons nebija ne aizmāršīgs, ne nobijies. Viņam vienkārši apnika Jāni Dobelnieku balstīt — tas šķita apgrūtinoši. Egona solis toreiz liecināja par kādu likumsakarību, kura ietver sevī atkārtošanos — nu viņu nogurdina sieva, dēls, mājas . . .

Egons nav spējīgs par kādu rūpēties ilgi, pastāvīgi. Laikam viņai vajadzēja būt stingrākai pret vīru toreiz, kad viņš pagrieza Dobelniekam muguru. Varbūt vēl tad . ..

Pirmajos gados Doņu dzīvoklī apgrozījās diezgan daudz cilvēku: pievilka Egona sabiedriskais raksturs. Vakaros pasērst nāca ne tikai darbabiedri. Egons savu adresi un telefonu mēdza dot pat paviršiem paziņām, tāpēc pats dažreiz brīnījās par vienu otru ciemiņu. Bet Irisa mīļuprāt uzņēma visus — pēc smagās noslēgtības Tantes paspārnē šis virpulis nāca kā atspirdzinošs malks. Nemaz nebija grūti pacelties rītā agrāk, lai izlabotu burtnīcu kaudzi, ja iepriekšējā dienā nācies ilgāk pabūt augšā kopā ar viesiem. Te nu viņa nereti pieminēja Tanti ar labu vārdu — par to, ka bija iemācījusi praktiski saimniekot virtuvē, gatavot vienkāršus un garšīgus ēdienus. Egons šo sievas talantu tūda] pamanīja un novērtēja:

— Tu taču esi kolosāla saimniece!

Pēc tam, kad aprima pirmā jūsma par jauno dzīves stilu, Irisa sāka vērīgāk ieskatīties tajos, kuri zvanīja pie Doņu durvīm. Un, ja tas būtu tikai viņas ziņā, Irisa no daža laba tūdaļ arī atvadītos — tukši tērgājoŠi ļautiņi. Viens otrs te vērtēja tikai bezmaksas vakariņas un kādu dzēriena glāzi. Labi, ka pats Egons pret pudeli diezgan vienaldzīgs. Tā, kompānijas pēc. Parasti šie Irisas īgnumu pelnošie sākumā mazliet patēloja, ka nejauši gadījies iet garām, ka vajag kaut ko Egonam pavaicāt. Irisa saskatīja, kāpēc Egons ar šo publiku biedrojās: tā spodrināja viņa pašlepnumu. Dažreiz tas bija tikai sīkums, par kuru ilgi vāvuļoja:

— Nu, ja Donis šai lietai ķersies klāt, tad būs! ... Egon, tu esi velna vīrs — citi tādi snaužas vien.

Egons gan meta ar roku: kuš, kuš! — bet patiesībā staroja.

Baidīdamās, ka šie bezvērts glaimi darīs vīru pārāk pašpārliecinātu, Irisa šad un tad sāka kritiski izteikties gan par institūta filiāli — kas tad ir uzcelts tāds, par ko sist bungas, un vai liels svars konkursos godalgotajiem projektiem, ja tos neieved dzīvē? Egons apvainojās. Tiesa, pēc tam viņš sievai piekrita. Egons jau pats sacīja, ka mātes audzināšana viņu bija ielikusi pasaules centrā ... Irisai vajadzētu meklēt maigākus ietekmes līdzekļus, bet šajā virzienā neviens netika viņu skolojis. No

ģimenes dzīves ieročiem pa rokai allaž izrādījās vienīgi pie Tantes mantotais paģērības īlens. Vēl jau Irisa to lietoja reti...

No vīra kolēģiem Irisai vislabāk patika Jānis Dobel-nieks. Sīka auguma, ar tādām kā bērnu brillītēm — viņš izskatījās pēc jaunekļa, lai gan krietni vecāks par Egonu. Ir cilvēki, kuriem pie sīkākā izciļņa allaž aizķeras kāja. Taisni tāda liksta vajāja Jāni Dobelnieku — viņam mūždien iestrēga pat vienkāršākie darbi.

— Es esmu viens liels čamma, — Jānis mēdza smaidīdams klusām sacīt. Sis smaids bija it kā atvainošanās visai pasaulei par to, ka tāds Dobelnieks tomēr pastav.

Egons teica, ka Dobelnieka neveiksmes galvenokārt nak no labās sirds — visiem grib palīdzēt. «Jān, vai tu manā vietā nevari aizbraukt uz kolhozu?» «Klau, Dobelniek, mana sievasmāte sestdien taisa kartupeļu talku, bet sanāk maz racēju ...» Un tamlīdzīgā garā. Dobelnieks naca un brauca, taču viņa atsaucību aizmirsa jau nākamaja mirklī. Varbūt tāpēc, ka Jānis pats šos pakalpojumus ne-notaksēja — nekad netielējās: «Jā, bet ko tu man par to? . . .», neuzsvēra upurēšanās cenu. Iznāca tāda bezvērts manta.

— Dobelnieks ir nākotnes cilvēks, — pilnīgi nopietni Egons teica sievai, kad Jānis bija atnācis pirmoreiz. — Viņš nav iestrēdzis nekādos «tu — rnan, es — tev» pinekļos. Un nevis mākslīgi šo pozu sev uztaisījis, bet tāds no dzimšanas.

Dobelnieks bija precējies, apņēmis šķirteni ar bērnu. Un nu visi trīs mitinājās viena istabiņā. Otra piederēja sievas šķirtajam vīram. Tāda dīvaina kopmītne! — Egons runāja ar sašutumu. Cits būtu atrotījis piedurknes un izmetis to tēviņu ārā. Nē, ar fizisku spēku likties klāt nedrīkstēja. Bet ja savāc rakstiskas kaimiņu liecības un vairākas reizes, kad tas dzērājs ārdās, pasauc miliciju, tad šo komunālo dzīvošanu caur tiesu var izbeigt. Taču saņemties tadam darbam Jānis nevarēja, atlika un atlika. Jo izskatījās, ka mezgls atraisīsies miera ceļa — filiālei drīzuma solīja dažus dzīvokļus, un tā kā Dobelnieks bija viens no vecākajiem darbiniekiem, viņa izredzes dabūt atslēgas esot stingri pamatotas. Protams, netrūka citu pretendentu. Bet kad par to iznāca runa, Egons iekarsa:

— Ja Dobelniekam nedos, es sniegšu atlūgumu! Vai kāds ir bijis Jāņa dzīvokli un redzējis, kā tur izskatās.

kad viņa . .. hm, kaimiņš palaiž maratonplostu? Tad, lūk, es to varu cienījamajai dzīvokļu komisijai apstāstīt.

Par to Dobelnieks dāvāja Egonam vienu no saviem sirsnīgi vainīgajiem smaidiem — citādi Jānis nemācēja Do-nim izteikt pateicību. Jāņa acīs varēja izlasīt, ka viņš paļaujas uz Egonu un tic. Un vēl Dobelnieks sacīja:

— Kad man iet slikti, es spiežu sevi domāt par kaut ko ļoti labu. Piemēram, par jūsu mājām ...

Dzīvokļus neatsacīja, taču nedeva arī. Tie šķita gaisā karājamies, tepat ar roku aizsniedzami. Ritēja mēnesis pēc mēneša. Egons aizgāja atvaļinājumā un posās pie vecākiem uz Rīgu.

— Un ja nu tavas prombūtnes laikā dala atslēgas? — Irisa bilda.

— Ak, tas laikam būs tikai nākamgad.

— Vajadzēja noskaidrot. Ja nu tiešām Dobelniekam vajag tavas balss ...

— Ko prašņāšu? Sāksies vēl intrigas — zini, kā ir inteliģentos kolektīvos ... Ja nu kas — pazvani.

Pēc nedēļas atnāca Dobelnieks un lūdza pameklēt Egonu:

— Man, protams, ir ļoti neērti, Irisa, bet ap dzīvokļiem vārās kaut kas nelabs . .. Parīt dalīšanas sēde.

— Kā — parīt? Egons teica: varbūt tikai nākamgad . . .

— Nūja, viņš laikam neievēroja to papīrīti pie ziņojumu dēļa — karājas tur kādu mēnesi, apspuris, noplui-nīts ...

Egonu viņa sazvanīja. Vīrs solījās atbraukt. Irisu tomēr kaut kas satrauca Egona valodā — kā īgnums, ka nepatika. Dobelniekam to gan neteica, bet nebija īpaši pārsteigta, kad Egons neieradās. Var jau gadīties, ka ari Dona iestāšanās Dobelniekam tomēr nelidzētu — Jānim vismaz kāds jumts virs galvas, citi ar ģimenēm mētājās pa īrētiem kaktiem, — taču Irisai tā šķita nodevība. Ta viņa arī pateica vīram.

— Dobelnieks taču uz tevi paļāvās, bet tu ...

— Vai es viņam kāda aukle? — Egons aizsvilās. — Lai drusku pagrozās pats un tiks tajā otrā istabā.

— Bet tu taču solīji!

— Ko tu klaigā? Jānis pats saprot, ka es neko tur nevarēju grozīt — tāda situācija.

— Bet tomēr . ..

— Tu runā nevis kā matemātiķis, bet filologs — vadoties no plikām emocijām.

Filologs — tas izskanēja ar nicinājumu. Tad Egons vēl nepazina Ritiņu ...

* * *

Kad Irisa beidza vidusskolu, Ritiņa vēl valkāja pionieru kaklautu. Vecākās klases parasti maz interesējas par jaunākajām, tāpēc Irisai diezgan stipri vajadzēja pie-pūlēt atmiņu, kad praksē ieradās topošā pedagoģe Rita Ķibilde un kolēģi diezgan aizgrābti dēvēja viņu par to maiņu, kura nāk no bijušajiem absolventiem.

Drīz viņa ar filologa diplomu atnāca strādāt uz šo savu bijušo skolu, atnesdama līdzi arī te kādreiz iegūto pamazināmo vārdu — Ritiņa. Jā, arī jaunu uzvārdu. Ķibilde — tas nāca no vīra. Sievas kārtā Ritiņa tika vēl institūtā. Tā vispār bija liela veiksme, ja ņēma vērā to, ka filologi taču ir tipiska meiteņu fakultāte. Ritiņa sev vīru atrada ārpus institūta sienām. Un par to nevajadzēja brīnīties, jo topošā skolotāja bija ļoti sabiedriska. Sie pienākumi, par kuriem nedod ne graša, atmaksājās tādā veidā, ka vienā no kārtības sargu reidiem Ritiņu ieraudzīja Pēteris Ķibilds. Aculiecinieki runāja, ka, ieraudzījis šo trauslo stāvu un kastaņkrāsas sprogu ieskauto sejas ovālu, kurā staroja lielas, naivas zilas acis, puisis vispirms palicis kā zibens ķerts, tad meties ieņemt šo cietoksni. Aplenkums ilga kādu pusgadu.

— Vai nu viņai vajadzēja precēt šoferi... — atskanēja arī pa tādai balsij. Bet praktiskāki prāti tūlīt iebilda, ka sieviete šodien tā īsti droša var justies tikai aiz strādnieka vai akadēmiķa muguras. Pirmais patiešām jūtas kā dzīves saimnieks, tāpēc neviens viņam kājā nekodīs, otru sargā autoritāte. Tā kā šajā pilsētā nebija neviena akadēmiķa, tad labāku partiju par Pēteri tik sievišķīgam radījumam kā Ritiņa grūti iedomāties. Šajā pilsētā izdevīgi laulību partneri vēl skaitījās zvejnieki, taču ne katra sieva bija gatava ilgus mēnešus palikt viena, vadīt visu mājas dzīvi un turklāt saglabāt uzticību. No reisa jūras kāsēji it kā pārveda lielu naudu, bet, ja to izdalīja pa mēnešiem, \tad jaudīgo mašīnu šoferi — garo reisu dēļ saukti par tālŠāvējiem — pelnīja ievērojami vairāk, un viņu prombūtne ilga lielākais pāris nedēļu.

Kad Rita Ķibilde kļuva pilntiesīga latviešu valodas skolotāja, viņa bija jau divu bērnu māte, taču reiz iegūto Ritinās vārdu nepazaudēja. Jo tas tik ļoti piestāvēja šai starojošajai būtnei, kura joprojām izskatījās pēc skolnieces. Bet par šī pirmā iespaida mānīgumu dabūja pārliecināties visi vecāko klašu pāraudži, kuri mēģināja pret savu literatūras skolotāju izturēties vaļīgi — o, maigā Ķibilde uzreiz kļuva tik nepieejama, tik stingra, nolika tādu barjeru starpā! ... Un it kā pavisam vienkāršiem līdzekļiem:

— Atkārtojiet, lūdzu, vēlreiz to, ko jūs teicāt! Paldies. Jūs taču gribējāt mani aizvainot? Nu, ko — tas ir izdevies. Morāli nelasīšu. Man tikai žēl, ka jums veidojas tāds raksturs, kura galvenā iezīme būs — kādu aizvainot. Pieminiet manus vārdus, kad cilvēki sāks no jums izvairīties, ja vien tas jau nenotiek . . .

Kaut gan Ķibilde, kā vairums literatūras skolotāju, mēdza izsacīties diezgan gari, viņu tomēr noklausījās līdz beigām — Ritiņas skaidrajai izrunai piemita īpatnēja pievilcība. Un tā kā valoda vispār mūsdienās noplicināta un piedrazota aizgūtiem žargonismiem, tad bija patīkami klausīties Ritiņas runā. Acīmredzot tas kalpoja par pamatu, kad viņu izvirzīja par vienu no direktora vietniekiem.

Nu Ķibilde virzīja un pārzināja visu mācību procesu. Taisni tajos gados sākās lielā jezga gar bezizmēra trijniekiem, un viena dala pedagogu naivi domāja, ka sākusies liela brīvestība — ko skolnieks nopelnījis, to lai saņem, bet tu nebūsi vainīgs pie viņa divniekiem. Arī Irisai šķita: nav taču viņas pienākums izlikties, ka tas lamzaks no septītās klases patiešām kaut ko jēdz ģeometrijā. Done mierīgu sirdi ielika viņam vairākas neapmierinošas atzīmes pēc kārtas un pirmoreiz aci pret aci sastapās ar Ritiņu — ta viņu pedagogu kolektīvs (un laikam arī skolēni) turpināja saukt ari pēc paaugstināšanas amatā.

— Man ļoti gribas ar jums apspriesties, — mācību pārzine sacīja, lēnītēm grozīdama pildzīmuli koptajās rokas — tam maz nācās nodoties majas darbiem, jo Pētera matē tik nesavtīgi mīlēja viņa atvases, ka uzņēmās visas rūpes. Bērni lielākoties dzīvoja pie vira vecākiem, jo Ritiņas darbadiena taču tik noslogota un saspringta. Kad Pēteris parbrauca no kartēja reisa, Ķibildu ģimene mazā draudzīga pulciņā apmeklēja pilsētas teātri, pasēdēja ka-

fejnīcā vai vienkārši izbrauca ar mašīnu uz kādu skaistu vietu piejūras zemienē. — Man ļoti gribas apspriesties, — Ritina atkārtoja. — Esmu nonākusi strupceļā. Un tā kā jūs strādājat ilgāk par mani...

Sekoja atturīgi izteiksmīgs žests, kas pauda patiesu uzticēšanos. Irisa apmulsa. Lai gan viņa zināja, ka runa noteikti būs par kāpjošo nesekmību matemātikā, un tika sagatavojusi savu platformu, tomēr apmulsa — pretī sēdēja nevis priekšniece, kas kaut ko paģēr, dūri galdā triecot — kā nereti darīja Ritinās priekšgājēja, — pretī sēdēja mazliet apjukusi jauna sieviete.

— Ja jūs par Ziediņa divniekiem, tad varu teikt vienu — šī jaunekļa zināšanas ģeometrijā pēc taisnības būtu jāvērtē ar nulli, — Irisa tomēr nolēma palikt taisna.

—■ Es par to nešaubos, — Ķibilde pasmaidīja un nopūtās. — Ir viena cita lieta. Redziet, izglītības ministrijā domā, ka mūsu direktoram pienāktos ārzemju komandējums vienā delegācijā ... Ziniet, pieredzes^ apmaiņa ... Tur ņem tikai pedagogus, kuru vadībā skola gūtas labas sekmes ...

— Patiešām, nezinu ... — Irisa minstinājās. — Bet tas taču absurds, ka direktora darba novērtējums atkarīgs, piemēram, no tāda Ziediņa! Ir citi rādītāji.

— Jā, — mācību pārzine atkal piekrita, — bet tie nav skaitļu valodā izsakāmi — apgalvojumi bez pamatojuma. Taisni trakums . .. Zel, ka direktors netiks. Ministrijā, ziniet, tādi birokrāti. ..

Ar to viņa arī beidza, atvadoties it kā labā saskaņa. Bet pēc šīs sarunas Irisai palika kā mieles, kā satraukums. Izstāstīja Egonam. Vārds vārdā. Sākumā vīrs klausījās izklaidīgi, tad — ar zināmu interesi. Beigās smējās kā kutināts:

— Cepuri nost tavai jaunajai priekšniecībai! Tāda derētu diplomātos — pātagu nerāda, bet tu tik un tā dancosi vajadzīgajā virzienā.

— Kāpēc tu tā domā? Es tiem dienaszagļiem atzīmes uz augšu nevilkšu.

— Nu, nu ... — Egons ar ironiju nobubināja.

Irisa patiešām gribēja būt godīga, bet kaut kā tā iznāca, ka nepārtraukti vajadzēja domāt par direktora turpmākā likteņa atkarību no viņas rīcības. Cilvēkam nāk pensija.. . Mēs nemaz nevaram iedomāties, cik stiprā mērā esam saistīti ar citiem — kāda solis var mūs gan

pacilāt, gan pagrūst. Nu iznāca tā, ka Irisa būs grūdējos. Ak mūžs, lai taču tiek Ziediņam tas trijnieks, dažam labam citam ari...

Bet gods kam gods — Rita Ķibilde pieprata smalko skolotāju kolektīva savstarpējo attiecību diriģēšanas māku. Neviens nevarētu mest akmeni mācību pārzinei par to, ka viņa teikusi sliktu par kādu no pedagogiem. Ja nu tiešām vajadzēja izteikt nosodījumu, tad no Ritiņas mutes tas skanēja tā:

— Piedodiet, bet es nesaprotu — kā tā var?!

Viņai arī piederēja tā iniciatīva sapulcināt visus pedagogus skolas ēdnīcā pie neliela cienasta — pilnīgi izslēdzot sarunas par darbu. Bija vēl viens noteikums — obligāti jāņem līdzi sava otrā puse, — kam tāda ir. Egons šo skolmeistaru* rautu uzņēma bez sajūsmas. Bet iznāca tā, ka viņš nokļuva uzmanības centrā: kāds iemeta jautājumu par dzīvokļu celtniecību, Egons atbildēja, viņu sāka izprašņāt pamtīgāk, un tā pagāja vakara lielākā daļa. Pa starpu dejoja. Uzmanības spārnots, Egons uzvedās kā īsts džentlmenis — izdancināja vai visas Irisas kolēģes. Līdz Ritiņai netika — viņa stingri turējās pie sava Pētera pleca, tā demonstrēdama lielo pieķeršanos vīram.

Pēc pāris nedēļām Egons teica:

— Šodien man zvanīja tava mācību daļa. Aicina vecākajās klasēs parunāties — profesijas izvēles virzienā.

Egons izskatījās apmierināts ar tādu piedāvājumu, bet Irisai kaut kas nokņudēja. Dziļi, dziļi. Kā nepatika, vai?

— Es apsolīju, — Egons turpināja. — Nevar taču atsacīt, kad sieviete lūdz.

— Nu, to viņa prot, — Irisai iznāca dzestrāk, nekā gribēts.

— Un kāda vaina? Ka tik cilvēks var dabūt gatavu, ko nodomājis!

Arī līdz šim Egons pa reizei skolā iegriezās, tā ka viņa vizīte izbrīnu neradīja. Par pašu sarunu, savu arodu meklējot, vīrs izteicās visai atturīgi:

— Šajā vecumā visi vēl tikai klapē ar ausīm . . .

Irisa nevarētu pateikt, kas pēc tam viņu reizēm darīja tik nemierīgu. Attiecībās ar Egonu it kā nekas nemainījās — viņa alkas pēc nepārtrauktas atzīšanas palika iepriekšējā līmenī, un ar to laikam vajadzēja samierināties, ja gribēja saglabāt mīļo mieru. Bet tas izdevās vienīgi tad, ja Irisa varēja apvaldīt pārmetumus, ka vīrs

tomēr pārāk maz uzmanības veltī Rišardam — pakaltējas, paplosās, it kā puika būtu tikai spēļulieta. Varbūt sieviete ar lokanāku raksturu prastu izmantot Egona labākās īpašības, bet Irisa taču bija izgājusi Tantes skolu, kura neatzina nekādas locīšanās pret vīrieti — vismaz vārdos. Brīžam pati atskārzdama, ka bārsta apvainojumus, Irisa tomēr nevarēja apstāties — viņa juta tādu kā slimīgu tīksmi, šaustīdama vīru un pati ciezdama.

— Jo mazāk esmu mājās, jo retāk šos pātarus jāklausās, — Egons deva pretī. — Kā tu to nesaproti! Būtu vismaz no savām kolēģēm pamācījusies saticības ābeci. . .

— Kāpēc tad no kolēģēm?

— Ak, man vienalga — no kā!

Tas Irisai koda visvairāk — kad Egons salīdzināja vai lika skatīties uz citām sievietēm. Šī rīcība it kā tīši vedināja domāt, ka ne jau vienīgi sieva ir viņam tik tuvu un intīmi pazīstama. Protams, Irisa zināja, ka mēdz būt neuzticīgi vīri. Un šo zināšanu būtībā bija ieprogrammējusi Tante, pati droši vien negribēdama. Par savām darba lietām Tija Brēķe audžumeitai stāstīja maz. Taču, ja kādai kolēģei gadījās ģimenes nesaskaņa, Tante to mēdza izklāstīt diezgan gari: it ka līdzjūtot nelaimīgajai, taču katrā vārdā jautās apmierinājums, ka šis gadījums atkal pasvītrojis viņas secinājuma nekļūdīgumu — visi vīrieši ir paklīdeņi un agri vai vēlu lien zem svešiem brunčiem. Irisa tādās reizēs kaunējās par Tanti — it kā būtu to ieraudzījusi nepiedienīgā apģērbā. Pēc tam viņa domāja: kāpēc Tante tā runā, vai viņa atriebjas vīriešu dzimumam vispār par to, ka nav ievērota un pagodināta, vai ari piedzīvojusi kādu lielu neizdzēšamu vilšanos? Un nu ik reizi, kad Egons nevērīgi izturējās pret viņu abu māju, Irisas iztēle strauji uzbūra sāncensi. Vēlēdamās tai kaut ka atriebties un mocīdamās greizsirdībā, viņa tomēr karsti gribēja, kaut šī vīra glāstu nolaupītajā tomēr nekad nekļūtu acīm redzama un pazīstama . . .

Pilnīgi iespējams, ka, daudzos sabiedriskos pienākumus jautrās kompānijās pildot, Egons arī tika viņu krāpis, taču intuīcija Irisai diktēja par to nedomāt. Tur nevarēja būt nekā nopietna, vienīgi īslaicīgas miesaskārības apmierināšana. Vīra rokas Irisu turpināja glāstīt tikpat maigi un alkaini. Bet nu viņa atrada kādu pārmaiņu.

Viņiem piederēja abu veidots un izkopts tuvības rituāls. «Mēs ar tevi esam duets,» Egons reiz sacīja. Bet nu Irisai

šķita, ka cauri vīra glāstiem laužas kāda svqšat, trešā balss. Un vel viņai likās, ka arī Egons to mana un cenšas noslāpēt. Irisa mēģināja sev stāstīt, ka laulībā nodzīvotie gadi tomēr maina, pat atdzesē tuvību. Līdz beidzot Irisa atrada īsto nosaukumu viņu abu laulāto miesiskajām attiecībām — Egons it kā centās sievu pārliecināt, ka nekas nav mainījies, tajā pašā laikā sevi kontrolēdams un no malas skatīdamies ar domu: es taču visu daru pilnīgi ticami... Sī uzvedības līnija Irisai šķita tik pazīstama, ka vienreiz viņa Egonam izmeta:

— Tu reizēm briesmīgi atgādini Ķibildi. Vai tiešām tas ir plašāk izplatīts stereotips?

Tagad viņai liekas, ka Egons toreiz tā kā satrūkās.

Tuvojās Jaungads. Rišards gatavojās brīvlaikā braukt uz sporta nometni pirmo reizi pa īstam. Irisa maisīja veikalus, meklēdama tūkstoš un vienu sīkumu, ko puikam vajadzēja ņemt līdzi. Viņa domāja, ka labā paslēpene smeldz no lielās staigāšanas. Bet naktī sāpe pārņēma visu vēderu. Izsauktā ātrā palīdzība aizveda Irisu uz slimnīcu, un Done tika uz operācijas galda.

Egons nākamajā dienā ieradās sievu apraudzīt. Izskatījās noraizējies un mierināja, ka labi saposīs Rišardu uz nometni.

— Varbūt mani pašu vēl izlaidīs, — Irisa cerēja.

— Par varēm neplēsies ārā. Gan jau mēs abi galā tiksim.

Kad vīrs aizgāja, viņa domāja: varbūt šī operācija ir likteņa pirksts; varbūt pošanās uz nometni vairāk satuvinās Egonu ar dēlu. Dabūjusi atļauju celties, zvanīja uz mājām un priecājās, ka viņi tur labi jūtas. Rišards aizbrauca divas dienas pirms jaungada, un tajā vakarā Doņu dzīvokļa telefons atbildēja ar gari stieptiem sēriem zvaniem. Irisai saskrēja asaras acīs, un domās viņa meta Egonam sejā visrūgtākos vārdus. No uztraukuma sacēlās temperatūra. Nu par iešanu mājās nebija ko domāt. Egons ieskrēja uz brīdi, noplātīja rokas:

— Ko es varu darīt — tik daudz šeftes! ...

— Ja temperatūra pazudīs, mani rīt tomēr palaidīs, — Irisa pūlējās runāt mierīgi. — Sagaidīsim jauno gadu kopā, divatā.

— Labi, labi, — viņš papliķēja sievas plecu, un šis pieskāriens it kā iedzēla: liekulība! ... — Runāju ar dakteri. Viņš saka: nedrīkst riskēt, var sākties komplikācijas.

— Un tu . . . kur tu sagaidīsi jauno gadu? — nu jau viņa knapi valdīja asaras.

— Zini, vīri aicina medībās.

— Jaungada vakarā?!

— Palikusi neizmantota atļauja nogāzt vienu briežu bulli.

— Tu taču nekad neesi par medībām interesējies? — viņa nicināja sevi par šiem sīkumainajiem, nervozajiem jautājumiem, taču apstāties vairs nespēja.

— Ak dieviņ! ... Neiedomājies nu nezinko, — Egons saīga.

Tā viņi arī šķīrās — Egons solīja rīt pazvanīt.

Vecā gada pēdējā dienā nodaļa gandrīz pavisam iztukšojās. Bija neizturami domāt, ka skaistie romantiskie svētki jāsagaida slimnīcā. Turklāt temperatūras jau vairs nav... Un ārsts nevarēja turēties pretī Dones lūgumam.

— Labi. Brauciet mājās. Tikai prātīgi: nekādus dančus vai šampānieti!

Bija vēl agra pēcpusdiena, un viņa pūlējās sazvanīt vīru darbā. Esot tikko aizgājis uz mājām. Lai nekavētu laiku, Irisa devās pa vārtiem ārā — cerībā nobalsot kādu taksometru. Mašīnas ripoja viena paka| otrai, bet svētku priekšvakarā visās sēdēja ļoti steidzīgi cilvēki. Pēc krietnas stundas par Irisu apžēlojās kāds apskrandis žigulītis. Tikai kabīnē iekāpusi, viņa juta, cik nosalusi. Nekas, mājās atsils. Egons vēl nevar būt projām. Kamēr saposīsies tām savām medībām — kāds ods viņam piepeši iedzēlis? ... Sievu mājās ieraudzījis, gan jau atsacīsies no tā brauciena — nav tak nekāds cietsirdis, ka liks viņai vienai klausīties gadumijas pulksteni.

Irisa zvanīja pie sava dzīvokļa ilgi. Līdz saprata, ka jāmeklē atslēga pašai. Tukšs... Viņa pavēra arī vannas istabas durvis, un kā uz speciālu pasūtījumu acīs iekrita garie siltie zābaki, kurus vīrs ziemā lietoja izbraucot. Nu jau labi zinādama, ka biezais vamzis skapī guļ savā plauktā, Irisa tomēr uz to paskatījās... Kāpēc Egons melo? Bet varbūt kaut kas noticis, iespējams, vajadzēja steidzīgi braukt pie mātes vai vēl kas — ir taču tūkstoš variantu, kurus nevar paredzēt. . . Irisa nolēma dzīt projām visas melnās domas, atceroties kaut ko ļoti labu — kā teica Dobelnieks. Dobelnieks? .. . Savulaik Egons nodeva Jāni Dobelnieku. Vai būtu kārta Irisai?

Pilsēta aiz loga, mijkrēslim nākot, kļuva klusāka. Cilvēki sagāja mitekļos, un eglīšu gaisma vedināja viņus uz labām domām, solījumiem un apņemšanos, daudzas no kurām jau rīt pat izdzisīs.

Irisa gribēja iet pie VaJas. Bet nav taču neviena pieņemama varianta par Egona prombūtni šādā vakarā. Viņa ieslēdza televizoru, iededza sveci un nolēma pavadīt šo nakti viena pati — ar savu pazemojumu.

Kuranti nosita. Pagalmos izbira raķešu šāvēji un skatītāji. Iezvanījās telefons. Beidzot!

— Vai biedrene Irisa Done? — sievietes balss viņu uzrunāja oficiāli. Un Irisa uztraukumā tikko spēja izstostīt apstiprinājumu.

_ — Nu, tad es novēlu, lai šajā gadā piepildās tas, no kā jūs visvairāk baidāties. Ha, ha, ha! . ..

Kāds nejauks joks. Bet vai ir vērts zīlēt tā autoru? Tas var būt par divnieku aizvainots skolēns. Vai tāda uzmudināts. Bet ne jau novēlējuma riebīgums satrauca. Bija vēl kaut kas .. . Irisa vedināja to ārā no zemapziņas. Kad viņa tikko pacēla klausuli, aiz runātājas otrajā plānā varēja dzirdēt mūziku, čalas un ... Jā, ko tad: «Nē, es nevaru saprast: kā šitā var?!» Nedaudz gražīgi un koķeti. Tā runāja tikai viens Irisai pazīstams cilvēks — Ritina. Nu Irisa tagad varēja galvot, ka zina arī visu pārējo . . .

Egons pārnāca rīta pusē, diezgan stipri iereibis un slikti notēloja pārsteigumu par sievas atrašanos mājās. Kad vīrs iekrita gultā, Irisa izgāja priekšnamā un brīdi stāvēja, saņemdamās rīcībai, kuru līdz šim nekad nebija atļāvusies. Tad viņa iebāza roku Egona žaketes kabatā un izvilka lielo maku. Vēl īsti nezinādama, ko meklē, vilka ar pirkstu pa uzblīdušo ādas apvalku, līdz sataustīja iegarenu izcilni. Pēc tam Irisa pie gaismas ilgi aplūkoja mazo smalko slēdzenīti — tā nederētu ne viņu dzīvokļa, ne Egona darba kabineta durvīm, bet taisni tāda turējās pie saišķa, kas mēdza gulēt uz mācību pārzines galda. Irisa ielika šo slaiko nieku savā somiņā un saprata, ka ar Šo pašu brīdi viņas dzīvē kaut kas ir pārcirsts.

Tūdaļ pēc jaunā gada Egons aizbrauca komandējumā uz Rīgu, droši vien sevī brīnīdamies, kāpēc sieva nemēģina izskaidroties. Bet Irisai vienkārši nebija vardu. Un vēl viņa nespēja iedomāties, kā ies uz skolu, satiksies ar Ritiņu, skatīsies viņas bikli piešķiebtajā galvā un mīlīgi dūdojošajās lūpas, klausīsies neviltotajā sašutumā par

pasaules netikumiem. Ka Egons tādu zvanu vecgada vakarā nebūtu pieļāvis, par to Irisa nešaubījās. Bet ja Ķi-bilde caur kādu savu draudzeni atļāvās Dona sievai tik zemiski mest ar dubļu piku, tad tas liecināja, ka Egons tomēr viņai ir apliecinājis savu nicinošo attieksmi pret Irisu? ...

Svētku virpulim cauri izlauzusies, beidzot atnāca Nate. Bez kādas pārtraukšanas noklausījusies draudzeni, sažņaudza dūri:

— Nē, uz skolu tu vairs neiesi! Un dod man to slēdzeni.

— Kādēļ?

— Es ... viņai izkārtošu mazu debessbraukšanu!

— Bet nav taču nozīmes. Nebūtu viņa, gadītos kaut kas cits. Ja cilvēks gatavs nekrietnai rīcībai, komponenti atradīsies. Tā ka . . .

— Vienalga. Dod slēdzeni, ka tev saka! Esi mierīga, nekritīšu viņai ģīmī. Bet tādiem riebekļiem jāliek drebēt bailēs par savu ādu. Labi, tagad par tavu darbu. Zini, man ir ideja — kā māja!

Nates tuvumam bija tā priekšrocība, ka draudzene nekad nerunāja pa tukšo — vienmēr viņai gatavs rīcības plāns. Taču šis dzina Irisu izmisumā.

— Uz trikotāžas kombinātu?! Nē, es nekad . . .

— Tev ir vai nav ekonomista diploms?

— Nu, tā teorētiski...

— Tu tak lasi lekcijas grāmatvežiem? Redzi, mana mamma iet pensijā, vietnieka viņai pagaidām nav. Paga, jāpiesviež, kā tevi tā precīzi ieteikt galvenajam ...

Nu gan Irisai šķita, ka Nate runā galīgi pa gaisu — viņas mammai taču bija kaut kāds atbildīgs amats.

— Strunts! — Nate met ar roku. — Viņa skaitījās priekšniece pati sev un vēl trijām sievām, kuras rēķina algas. Tas viss štrunts! Nē, tev ir jāiet uz kombinātu. Tur taču krietni lielāka nauda. Un prēmijas ...

Irisa saprata, kādēļ Nate uzsver šo momentu. Lai gan ne vārds nav izskanējis, ka Doņu laulība varētu izirt, tomēr šī fakta realitāte mīt tepat līdzās. Bet te Nate padomus dot vai uz kaut ko mudināt netaisās.

Bezmiega nakti aizvadījusi, Irisa cita ceļa neatrada, kā ziņot Natei:

— Būs laikam jāiet.. . Tikai... Nezinu, kā ar skolu. Mani taču neatlaidīs.

— Par to esi mierīga, — Nate daudznozīmīgi nokrek-šķēja. — Tevi izvadīs ar mīļiem Vārdiem un urravām.

— Ko tu izdarīji ar to . . . atslēgu? — Irisa nobijās.

— Nekādu varasdarbu nav. Par to citreiz. Ja vari kustēt, esi šovakar pie mums — mamma tevi instruēs.

* * *

Bez Nates pilsētas galvenā arhitekta Kūlaiņa ģimenē auga vēl divi dēli. Tēva pēdās neaizgaja neviens, taču aizbrauca tālu, un plašais dzīvoklis palika tukšs. Bet Nate nebija piedabūjama ievākties vecāku pajumtē, kaut gan ilgi ar visiem trijiem bērniem mīcījās sākuma pa zvejnieku kopmītni, tad pa vienistabas dzīvokli. Kad Irisa par to pabrīnījās, Nate sāka enerģiski vicināt rokas:

— Nē, nē, mēs ar mammu saiesim ragos uz līdzenas vietas: viņai gribēsies mani mācīt, es stīvēšos pretī. Pašlaik ir ļoti labi — maza distance tikai stiprina bērnu un vecāku mīlestību.

Taču, kad Vilnis bija jūrā, Nate pie mātes ieskrēja vai katru dienu. Arī tovakar viņa kā saimniece sagaidīja Irisu Kūlaiņu dzīvoklī. Nates māte ne ar pušplēstu vardu nepauda izbrīnu par Irisas spējo vēlmi mainīt darbu — Nate nokārtojusi.

— Naļivaiko tevi ņems! — Nate staroja.

— Kas tas tāds? — nu Irisa apjauta, ka atkāpšanās ceļa vairs nav. Līdz šim spējais lēmums šķita nereāls. Vai sapnis.

— Naļivaiko? Mūsu galvenais grāmatvedis. Pēteris Ja-novičs, — teica Nates māte. — Gudrs un lādzīgs. Bet krietnos gados un pēdējā laikā, kad vienā gabalā izvirza jaunos, sācis drebēt par savu krēslu.

— Bet vai viņš zina, ka es tieši tādu darbu nekad neesmu strādājusi?

— Zina, — Nate sapurināja rudās pinkas. — Mamma, tu divos vārdos uzzīmē Irisai visu pārējo .. .

* * *

Viņa nolēma aiziet uz kombinātu vispirms apskatīties un tikai tad uz skolu pēc dokumentiem. Vēl taču ritēia brīvdienas, viņai pašai skaitījās slimības atvaļinājums,

Egons laikam Rīgā pie mātes, bet Rišards sporta nometnē. Irisa bija pilnīgi viena ar savām domām un rīcību. Jā, pilsētas otrā malā mita Tante, taču viņu sev padomdevējos aicināt Irisa neriskēja. Kopš Irisa apprecējās, viņas pamazām vien atsvešinājās. Atsala — tā varētu teikt. Pēdējos gados Tante sirga, un Irisa godīgi apmeklēja vājinieci gan slimnīcā, gan mājās. Bet tās bija tādas lietišķas attiecības.

Ar Nates mammu bija norunāta satikšanās kombināta caurlaidē. Irisa atbrauca pirms laika un dabūja pamīņā-ties dzestrajā gaisā. Te stāvēdama, klausījās kombināta dunoņā un pūlējās salasīt savas zināšanas par pelēkajiem korpusiem.

Kad tos sāka būvēt, presē uzvirmoja jūsmīgs vilnis: cik tas būs skaisti! Bet, kamēr avīžnieki sita plaukstas, daudzos brieda nesapratne un neapmierinātība: kam vajadzīgs šis trikotāžas milzenis? Kāds plānotājs, iemetis aci tautas skaitīšanas rezultātos, esot apjucis: tik daudz nestrādājošo sieviešu šajā pilsētā; ārprāts, kā tās nabadzītes dzīvo, sabiedriskā ražošanā neiesaistītas, tūlīt uz karstām pēdām priekš viņām kaut kas jāuzbūvē! Un tikai tad, kad jau sāka slieties augšā sienas, citi plānotāji aplēsa, ka no saskaitītajām namamātēm labi ja desmitā daļa alkst sevi ziedot kombinātam — viņu dzīve bija nodrošināta ar jūrasvīru izpeļņu. Steidzīgi pārrēķināja, nolaida uz leju kombināta jaudu. Bet vienalga bija skaidrs, ka šīs baltās sienas būs krusts pilsētas kaklā — cehus galvenokārt piepildīs iebraucējas no tuvējiem un_ tālākiem laukiem, pavisam drīz vairums viņus likumīga vai ārlaulībā piedzemdēs bērnus, pa šuvēm sāks štirkšēt un irt jau _ta saspringtā dzīvokļu rinda, būs katastrofa ar vietām bērnudārzos. Un tā tālāk, par pieblīvētajiem satiksmes autobusiem nemaz nerunājot.

Nu kombināts dūc un dūmo jau otro gadu desmitu. Iesēdis pilsētā, tas okupē arvien lielāku platību, ņemdams vietu saviem dzīvojamajiem kvartāliem, dažādām noliktavām un priekšdienu vajadzībām iežogodams tukšus laukumus, kur mētājas lūžņi un aug garas smilgas. Pilsēta spiesta ar to samierināties. Un tikai lāgiem uzsitas augšā mieles kaut vai tādā veidā, ka restorānā viena vīrieša dēļ matos sakrīt divas dāmas.

Pēteris Janovičs Naļivaiko izrādījās sirms varens tēvainis. Nemaz pēc grāmatveža* . . . Kinofilmās tādi tēlo

mazizglītotus, bet dzīvesgudrus lauciniekus, kuri ik uz soļa bārsta aforismu pērles.

— Es nekad neesmu strādājusi grāmatvedībā, — Irisa sāka ar šo atzīšanos.

— Man teica, — Najivaiko pamāja. — Tāpēc sarīkošu jums mazu eksāmenu. Ja pamatus zināt, pārējo apgūsiet darba gaitā.

Pašai par brīnumu, Irisa gandrīz visu saprata Naļi-vaiko rādītajās tabelēs, un Pēteris Janovičs izskatījās acīmredzami iepriecināts.

— Kad esat gatava sākt?

— Man vēl jānoslēdz slimības lapa, — cik labi, ka varēja pakāpties kaut drusciņ sāņus un uzelpot.

Atpakaļceļā Irisa iegāja skolā un uz direktora galda atstāja atlūgumu. No ielas automāta viņa pazvanīja Natei:

— Varbūt pateiksi, ko izdarīji ar atslēgu . . .

Nate brīdi pūta klausulē — laikam kāds atradās līdzās.

— Aizvedu un atdevu Ķibildei — bez vārdiem.

— Nate, tas ir riebīgi!

— Šausmīgi. Bet jūsu augsti tikumīgā jaunatnes audzinātāja godam pelnījusi vienu pamatīgu skandālu. Un tā kā viņa nezina lietas tālāko virzību, tad tu savu darba grāmatiņu saņemsi vēlākais pēc trim dienām. Bet nu man vairs nav laika.

— Ko tu pašlaik raksti?

— Kārtējo šedevru — divi puikas nozaga un pārdeva kazu.

Vakarā pazvanīja Egons. Atturīgā sirsnībā apjautājies par Irisas veselību, paziņoja, ka galvenais institūts viņu patur Rīgā uz mēnesi. Un Irisa ne vārda neteica, ka izlēmusi mainīt darbu.

Kad pēc trim dienām viņa pazvanīja uz skolu, direktors gan izteica nožēlu par Dones neaprēķināmo gājienu, taču:

— Ja reiz tā esat izlēmusi, dokumentus varat dabūt kancelejā.

Kad Irisa nolika klausuli, bija sajūta, it kā viņai iesperts ar kāju — tik daudz gadu skolai atdots, bet jāaiziet bez viena pateicības vārda. Tādi kā Ritiņa tomēr uzvar .

Pirmo darba dienu kombinātā viņa atceras kā pa miglu. Irisa laida acis pāri telpai. Lūk, tā kuplmatainā zaļace ir Helēna Tropa. Nates māte par viņu runāja ar simpātijām un vieglu ironiju:

— Ellai tāds spics raksturs. Ļauna nav, bet nesavaldīga mēdz būt.

Tropai augums, kurus sauc par vijīgiem. Lūk, it kā bezdarbībā viņa uz galda tur rokas, bet tajās jūt kustības pulsu. Cik Ellai gadu? Esot vairāk, nekā liekas ... Lai gan Tropas acis zib izaicinoši, Irisai tomēr šķiet, ka ar Ellu viņas sapratīsies.

Siltu lakatu viduklim apņēmusi, ar muguru pret logu sēž jau pensionāre Marta Rupaine. Bet viņai pie gultas piekalts vīrs. Arī pati bieži slimo. Taču darbs ir balsts ne tikai materiālā nozīmē — ja mājās tāds smags sirdzējs, tad kopējam jāpatur ciešs sakars ar veselo un dzīvespriecīgo pasauli, citādi var aptrūkt spēka.

Bet tā sīkā sejiņa pieder Ludmilai Karelei. Lūpās smaids, bet aiz biezajām brillēm pretī skatās tāds kā pārmetums. Nates mamma neslēpa, ka Ludmila cerējusi uz viņas vietu. Tepat netālu atrodas Kareles personīgā māja, paglābusies no kombināta celtniecības ārdošā asmens. Tas noslaucīja -no zemes virsas daudzus mazus īpašumus, ko ļaudis kopuši un lolojuši. Kopā ar dārziņiem, garāžām, siltumnīcām un nelegālām mazām kūtiņām. Protams, pretī iedeva likumā paredzētos dzīvokļu metrus. Taču neviens nav rēķinājis, cik nelaimīgu cilvēku, kuriem ar varu lika mainīt izvēlēto esības ritmu un vidi, tagad mīt dzelzsbetona kārbiņās. Pār Kareles ģimeni šāds liktenis metis savu ēnu vairākus gadus — noārdīs vai atstās? Ludmila skraidījusi pa dažādām iestādēm, ja ne taisnību, tad vismaz skaidrību meklēdama un pretrunīgas atbildes saņemdama. Laikam tad viņa tā sakritās, un raksturā ievītais ērcīgums dzina kuplas atvases. Nate saka: ja cilvēks sāk sūdzēties, ar viņu ir cauri — vairs nevar apstāties. Arī Karelē kopš iestāžu sliekšņu deldēšanas galvu pacēlis kaut kāds ārdīšanas spēks — visi zina, ka viņa regulāri iet pie Naļivaiko runāt par dažādām nebūšanām šai istabā un grāmatvedībā vispār. Taču skaļi kādam ko pārmest Ludmila atturas — nav pārliecināta par savu taisnību. Varbūt arī šo iezīmi devuši tie gadi,

kamēr nebija skaidrības, cik drošs personīgās mājas jumts.

Bet Karelei šī skaidrība ļoti no svara. Ar tēvu un māti kopā mīt visas trīs meitas. Divām ir vīri, vienai nav. Taču pa bērnam katrai. Ludmila viņus mīl fanātiski un gatava izplēst acis ikvienam, kurš apsmaidītu viņas pašaizliedzīgās rūpes par savu daudzgalvaino saimi. Karelei ir vīrs, bet viņš ir tikai tāds izrīkojamais, nevis lielā ģimenes kuģa kapteinis, un vienīgi Ludmila patur un apzinās atbildību par to vēju, kāds pūtīs burās.

To visu Nates mamma apstāstījusi noskaņā, kura liek pieņemt šos cilvēkus tādus, kādi viņi ir. Devusi arī padomu:

— Ja tev kāda nesaprašana, pagaidi pusdienas pārtraukumu — tad Ludmila skrien uz mājām, — un pavaicā Martai vai Ellai...

— Un ja viņas man ko prasa?

— Rupaine ir pārāk smalkjūtīgajai tevi nostādītu neērtā situācijā. Ar Ellu esmu atklāti un vaļsirdīgi pārrunājusies. Ludmila? . .. Jā .. .

Lai Irisai būtu skaidrs, ko īsti kombinātā dara, Naļi-vaiko palūdza Ellu pēcpusdienā sarīkot mazu ekskursiju pa cehiem. Kad pa trepēm, gaiteņiem un ejām bija nosoļoti laikam vairāki kilometri, Irisa tomēr atzinās savai gidei, ka pagaidām sapratusi visai maz . . .

— Nieki! — Tropa atmeta ar roku. — Tās jaunās sievas te noskrien savu mūžu, cenzdamās apkalpot pēc iespējas vairāk adīšanas un aušanas mašīnu. Bet vai jūs no laba prāta kombināta mantu pērkat?

Atbildi acīs izlasījusi, Ella turpināja vēl sparīgāk:

— Nu, lūk! Arī sievas pašas to zina. Un vai var būt kas nejēdzīgāks — tu saproti, ka tavs darbs rada kaut kādu draņķi, bet jāskrien ir, jo par to maksā, un nu var nopirkt jēdzīgu lietu no ārzemju reisos bijušajiem zvejniekiem.

Mājās Irisa pārnāca diezgan drūmā noskaņā. To vēl pastiprināja Va|a, kurai viņa nu pateica, ka mainījusi darbu.

— Bože moi! ... — nevarēja saprast — kaimiņiene brīnās, žēlo vai nosoda. — Iznāk, ka tu būsi man tāds ka priekšnieks. Vot laime! Man turpmāk nebūs jaskrien pāri visai pilsētai uz kantori lamāties. Ieiešu pie tevis un likšu vaļā . . . Klau, ko tavējo tik ilgi neredz?

— Komandējumā, — Irisa gribēja iztikt ar vienu vārdu. Bet tad, pašai par brīnumu, kā slūžas pārtrūka: — Rīgā, laikam tur arī paliks.

Va|a nemaz nebrīnījās. Pamāja:

— Ak tad tā? Nūja . .. Tu, protams, dari, kā redzi. Bet karstu nestreb. Vienai, ar puiku ... Hļebņoš .. . Neviens vīrs nav cukura gabals. Ja tu būtu redzējusi, kā svoloči mūsu derevņā! ...

Vaļai sava olekts pie ģimenes dzīves. Bet aizņemties cita mēru grūti.

Vēl pēc divām dienām Irisa aizgāja un iesniedza pieteikumu, kurā lūdza tiesu šķirt viņas un Egona Doņa laulību. Nebija šaubu, ka Egons piekritīs. Laiks, kad viņi vēl atzina savas kļūdas un piedeva tās otram, bija pagājis. Irisai priekšā stāvēja pats grūtākais — visu izskaidrot Rišardam tā, lai dēls saprastu.

... Tas bija pirmajā klasē — viņš pārnāca mājās, asaras valdīdams.

— Divnieku dabūji? — Irisa jautāja. — Nē? Skolotāja sarāja? Varbūt man rīt jāiet? ...

Bērnudārzā viņš šad un tad nostrādāja kādu palaidnību, par kuru audzinātāja gribēja plašāk aprunāties. Skolā bija kļuvis tāds kā apvaldītāks. Arī Egonam pakaļ vairs tik briesmīgi neskrēja — droši vien slāpēja sevī šo vēlēšanos. To varēja redzēt tajās retajās reizēs, kad tēvs Rišardu kaut kur paņēma līdzi. Irisa arvien cerēja, ka dēla skolas dzīves sākums varbūt Egonā aizkustinās atbildību. Taču vīram darīšanu ārpus mājām palika arvien vairāk. Šķita, ka visā filiālē viņš vienīgais veic visus sabiedriskos pienākumus. Rudenim sākoties, cita pēc citas brauca dažādas delegācijas pieredzes apmaiņās, un tad banketu organizēšanā Egons bija neatvietojams. Pat pirmajā septembrī, apsolījis dēlu ievadīt skolā, agrā rītā pazvanīja Irisai no kādas somu pirts un patiesi vainīgā balsī taisnojās, ka nav atsūtīta pakaļ mašīna, tāpēc viņš netiek... Kad Irisa pateica, ka tētis aizkavējies darbā, Rišards iekoda lūpā. Skolas uzvalka apkakle bija daudļz par lielu, kakls tajā izskatījās tievs, un gaišā galva kuļājās kā pārziedējusi pienene. Arī tagad viņš tāds pats stāvēja mātes priekšā.

— Saki taču, kas tev ir? — viņa tincināja.

— Kāpēc jūs man iedevāt tādu vardu? — zēns izgrūda ar lielu niknumu.

— Oja! Kas vainas tavam vārdam?

— Kāpēc Rišards? Nevis Rihards vai Ričards? Tādi ir grāmatās, manējā nav.

— Tu vienkārši vēl visas grāmatas neesi apskatījies.

— Mani taču apsaukā par Rišu! Tu saproti?

— Liela bēda . .

— Bet riša ir tāda lupata, kuru šuj ... to šuj ... pie sieviešu apakšbiksēm! — beidzot viņš izdabūja pār lūpām pašu galveno un nosarka — laikam pēdējais vārds šķita kaut kas loti nepiedienīgs. — Kādē| mani tā sauc?

— Nu, vispār to izvēlējās vecmāmiņa. Kaut kur bija izlasījusi. Mums pastāvēja noruna — ja piedzims mazdēls, vārdu dos viņa.

Labu brīdi puika šņāca iesnainajā degunā. Tad pagriezās pret Irisu:

— Vai tad vecākiem nav nekādas teikšanas, kad radi izdomā visādas muļķības?

To jautādams, viņš izskatījās tik vecišķi nopietns, ka Irisa nevarēja novaldīt smieklus. Un galu galā smējās arī Rišards. Bet dēla vaicājums atsauca atmiņā laiku pirms viņa piedzimšanas.

Vīramāte pazvanīja un ielūdza ciemos. Tā kā viņa plaši izrunājās ar Irisu, tad varēja secināt: vedekla Donu ģimenē beidzot pieņemta. Viņa neslēpa prieku par tādu iznākumu, jo pārdzīvoja, ka saite ar vīra vecākiem tik nedroša. Arī Egons izskatījās apmierināts. Varbūt iepriekšējā reizē, Rīgā būdams, viņš tomēr runājis ar māti, ka nav nekāda pamata skatīties uz Irisu greizi kāzu dēļ. Tie taču galīgie sīkumi, būtu izgrūduši naudu nezin par ko — Egons mēdza apgalvot.

Viņi apstaigāja veikalus, nopirka dāvanas. Un Alma Done izskatījās apmierināta — jau sen esot kārojusi tādu plecu lakatu, bet_ rocība par šauru. Var jau būt, lai gan Irisas acs atzīmēja, ka smalkā porcelāna plaukts bufetē pilnumpilns.

Pie vakariņu galda viņa ierādīja Irisai vietu sev līdzās. Ritēja valodas, kurās Irisa daudz ko nesaprata — tās grozījās ap radiem, ko viņa nepazina. Egons sākumā izrādīja dzīvu interesi par onkuļiem un brālēniem, tad atbildēja arvien īsāk un meta sievai skatus: man gan netīk šīs runas, bet lai jau vecīšiem tiek. No galda viņi piecēlās jau pavēlā stundā.

— Tu laikam esi pamatīgi nogurusi, — Egons ņēma sievu ap pleciem, un Irisa manīja, ka vīramātes sejā iegulst atkal tas nīgrais vaibsts, kuru nevarēja aizmirst kopš iepazīšanās. — Mamma, vai gultasveša ir skapī?

— Jā, lai Irisa sev paņem. Tev es uzklāju mazajā istabiņā uz dīvāna.

— Kādēļ? — Egons iesmējās. — Mēs taču . ..

— Kulturāli cilvēki, mantiniekus gaidot, nelieto kopīgu gultu un tās priekus! — Alma Done pārcirta dēla teikumu pušu.

— Vai tas var būt? — Egons mēģināja jokot.

— Tā pati esmu audzināta un tevi mācījusi, — vīramāte tomēr negribēja pieņemt dēla variantu. — Zināms, kad vēlāk nāk citas ietekmes . ..

Te vairs nevajadzēja zīlēt, ko viņa domā ar to. Tomēr Irisa izlikās nedzirdam un savaldījās. Pavisam mierīgi palūdza Egonu atnest palagus un novēlēja visiem labu nakti. Apgūlusies bijušajā sava vīra istabā, vēl ilgi dzirdēja balsis virtuvē — tā vien šķita, ka Egons Šoreiz ne pa jokam saķēries ar māti. Irisa atslābināja vidukli un uzlika tam roku — mazā dzīvībiņa plaukstas siltumam atbildēja ar pamatīgu spērienu. Egons tos sauca par kārtslēcēja trikiem. Bērna kustības viesa mieru. Galu galā šis ne pirmais, ne pēdējais ģimenes variants, kad vienam laulātajam vēsas attiecības ar otra vecākiem.

Viņa jau laidās snaudā, kad istabā uz pirkstgaliem ienāca Egons. Uz gultas apsēdies, noglauda sievas plecu:

— Ceru, tu tak neņemsi to pie sirds . .. Kaut kas traks! Mamma nupat histēriski atziņas, ka nevarot iedomāties mani gultā līdzās svešai sievietei un savā mājā nepavisam! . . . Vecāku greizsirdība . . . Bet rīt viņa tev atvainosies. Citādi manas kājas te vairs nebūs! — Egons teica, sameklēja viņas plaukstu un viegli paspieda.

— Tā nevajag spiest zemoties. Gan jau, — Irisas miers auga augumā, jo Egons bija tik pilnīgi kopa ar viņu un savu bērnu, ka vairāk taču nekā nevajadzēja. Šķita smieklīgi Jaunoties uz vīramāti. Vai tad Egons nestāstīja, kā viņa cīnījās, kad vīram bija uznākusi dzeršanas liga, ka strādāja no tumsas līdz tumsai. Un tas porcelāna plaukts ir tik naivs .. .

Brokastīs iznākusi, negribēdama pieredzēt Egona izspiesto atvainošanos, Irisa teica vīramātei:

— Mēs tā nolēmām, ka jums jāizvēlas vārds mazdēlam — dakteri galvo: būs puika. Man nekas nav prātā . ..

Alma Done atplauka un jau pēc kādas nedēļas paziņoja savu variantu — Rišards! Tā arī palika.

Vēlāk, kad Egons sāka tik bieži turēties ārpus mājas un dažādu viņa neplānoto darīšanu gūzma sajuka mur* skulī, Irisa, gaidīdama viru, mēdza atcerēties šo vakaru veco Donu mājās. Nu varēja saprast, ka vīramāte bija audzinājusi Egonu ne tik daudz vienīgi sev, cik — Egonu pašam tikai priekš sevis: dari to, kas patīk un apmierina tevi. Redzēdama, ka dēls balsta sievu, Alma Done sacēlās: kādēļ, kāpēc to vajag? Tāpēc vīramāte bija gatava biedroties ar Egonu, ja viņš nostātos pret Irisu. Droši vien — pret jebkuru sievieti. Vīramāte gribēja, lai viss no dzīves tiek dēlam vienam pašam, sieviete viņam lidzās prasīja dalīties un varbūt pat atsacīties.

Droši vien Alma Done tāpēc īsti neiemīlēja mazdēlu. Tā jau viņa sveica Rišardu visās iespējamās reizēs, bet sirsnības tur bija maz — tikai vārdi un dāvanas. Zēns juta šo neredzamo sienu un atbildēja vecaimātei ar pieklājīgu atturību. Reizi gadā viņi aizbrauca paciemoties uz Rīgu mazliet ilgāk. Pa vidam Egons šad tad ņēma dēlu līdzi. Taču pats Rišards to ciemošanos īpaši nealka. Baigā garlaicība tajā Rīgā, — vienreiz teica atgriezies, un Irisa atrada sevī apmierinājumu bērna vārdiem. Jo tie vismaz pagaidām izslēdza no konkurences vīramāti viņai.

Raksturā gan Rišards bija vairāk mantojis no tēva — ar mainīgu garastāvokli, lielām darbaspējām. Vienā brīdī viņš varēja kliegt, ka ne mūžam vairs nedraudzēsies ar kaimiņu Andri — to kausli. Taču, kamēr Irisa taisījās iet runāties ar Andra māti — Risardam patiešām bija zilums uz muguras, — abi puikas jau atkal spēlējās kopā, un iniciatīva te piederēja jaunajam Donim.

Ja kāda nodarbība Rišardu iejūsmināja, tad viņš varēja paveikt ļoti daudz. Tā bija ar akordeona spēlēšanu — pirmās trīs klases bērnu mūzikas skolā pieveica dziedādams un spēja stundām vingrināties, lai pirksti iegūtu veiklību. Bet tad nāca strauja apātija. Irisa pavēlēja, lūdzās, sodīja — viss velti, uz mūzikas skolu dēls nebija piedabūjams. Tas sakrita ar laiku, kad viņas un Egona dzīve acīmredzami sāka iet strupceļā. Zēna klātbūtnē viņi gan skaļi nestrīdējās, bet RiŠarda acīs parādījās tāda kā baiļu izteiksme, valodā asums. Un Irisa sko-

las uzvalka kabatā atrada tabakas smelkni. Nu pieslēdzās Egons, un to smēķēšanas niķi izdevās noslāpēt pašā saknē.

Par to, ka it kā klusībā turētās vecāku domstarpības dēlam tomēr nav gājušas garām, Irisa dabūja pārliecināties vairākkārt. Bet īpaši dzīvas atmiņā divas reizes. Pirmā — kad viņa nolēma sariebt, iespītēt Egonam un beidzot pieņēma uzaicinājumu iesēsties Romim līdzās sarkanajā žiguli.

Romis, kādreizējais kaimiņš no Irisas un Tantes kopdzīves laikiem, vienreiz pieturēja ielas malā, kad viņa vai vilkšus vilka no tirgus divas smagas somas. Romis šiki aizveda Irisu līdz mājai un lielījās, ka dzīvē izsities — mašīna, nauda kabatā un pazīšanās veikalos. To, ka Irisai nav ar ko lepoties, viņš saprata uzreiz — sievietēm, no kurām novērsušies viri, laikam kāds īpašs zīmogs sejā, gaitā. Tādiem kā Romis atliek tikai mazliet papūlēties, un viņas sēžas līdzās.

Toreiz, kad Irisa šo soli spēra, Romis bija dikti nevaļīgs — nekur tālu nebrauca: iegriezis piejūras šķidrajā mežiņā, atgāza sēdekli un sāka viņu murcīt. Irisa ļāvās, ar pūlēm pārvarot riebumu, tikai tāpēc, ka viņai šķita: viss te notiekošais ir pliķis Egonam. Romis tikpat steidzīgi atrullēja uz pilsētu, papliķēja Irisas ceļgalu, esot taču bijis labi, vai ne, ir pamats atkārtot.

Tikai ieraugot dēlu, Irisa it kā atmodās. Rišards, viņai šķita, paskatījās ar pārmetumu un žēlumu. Vairāk ar Romi viņa nekad nesatikās.

Otrā tāda spilgta reize bija, kad viņa atnesa mājās jaunu lustru — paceļamu un nolaižamu. Rišards tādu bija redzējis pie klasesbiedra un ļoti sajūsminājās. Kamēr Irisa, pirkuma kasti nolikusi, iznesa atkritumu spaini, zēns bija norāvis iesaiņojuma auklas, nosviedis uz paklāja iepakojuma skaidu vīkšķi un grozīja sarkanos kupoliņus. Ieraudzījusi piedrazoto grīdu, viņa iesvēlās dusmās — sāka kliegt un deva pļauku. Tūdaļ pati nožēloja, bet izlieto ūdeni vairs nesasmelt. To viņa saprata, kad dēls nevis sāka raudāt, bet tikai tā nepatīkami saviebies teica:

— Nu, nu ... Tev par maz, ka grauz tēti... — un

iegāja savā istabā, aizvēris durvis.

Irisa savāca gružus, bet rokas bija pavisam neklausīgas. Tad redz, kā iznāk. . . Viņa visu laiku dēlam līdzās,

m

ar godību.,. Cik tad Egons pēdējā laikā vispār uzturas mājās ... Bet vainīga māte.

Ja Irisa toreiz nebūtu tik muļķīgi apvainojusies par Ri-šarda vārdiem, bet nopietni izsvērusi savu izturēšanos pret Egonu, varbūt viss vēl būtu bijis citādi. Kaut gan lavīna jau pilnā sparā ritēja no kalna, un ar siltu dvašas pūtienu to vairs neapturēt.

Kad Irisa, kā pašai šķita, jautri un veikli sāka stāstīt, ka tētim piedāvāja Rīgā ļoti labu darbu, bet viņi divi vēl pagaidām nebrauks, jo... Rišards uzmeta mātei smagu pieauguša cilvēka skatu un teica:

— Kāpēc tik gari runāt, ja jūs esat izlēmuši šķirties?

Tajā reizē Irisa sacīja skaļus un klusus paldies sporta skolai un Rišarda basketbola trenerim, kurš prata turēt rokās visādus puikas. Jaunajam Donim stīdzēja augums un locekļi, bet, galvenokārt Irisas rokās atrazdamies, Rišards tomēr izskatījās nīkulīgs — lai gan aprūpēts un labi barots. No pirmajiem treniņiem zēns nāca elsdams un pūzdams, sūdzējās par grūtumu, pat noraudāja. Viņa bija gatava padoties, un tikai Egona uzstājība toreiz piespieda Rišardu basketbolu nepamest. Laime, ka tā.

Tagad Irisai šķiet, ka Egona aizbraukšanu Rišards uzņēma ar atvieglojumu. Laikam taču puikam agrāk bija visādi jāizgrozās un jāmelo, kāpēc tēvs tikpat kā nenāk paskatīties viņu mačus. Nu neko nevajadzēja gudrot. Tēvs strādā Rīgā, aizņemts darbā, nevar tikt! ...

Viņai pašai šķita, ka pēdējos gados atslābusi un dažbrīd pavisam vāri jūtama tā saite, kura satur māti un bērnu, kamēr vēl maziņš. Rišards vairījās no glāstiem un citādām maiguma izpausmēm, varēja atbildēt parupji. Bet tad nāca gadījums, kurš lika Irisai uz dēlu paskatīties pavisam citādi. Uz sevi arī.

Egons bija jau projām. Viņa labi zināja, ka nekādu plāksteri uz vainas nevar uzlikt — pati taču iesniedza šķiršanās pieteikumu. Un pārāk dzīvi vēl tēlojās tas viss ar Ritiņu. Irisa visādi centās sevi aizņemt — bieži gāja pie Tantes gan viena, gan kopā ar Rišardu. Bet Tantes pajumte jau nebija tā, kur varētu rast mieru, jo Tija Brēķe pa savam pārdzīvoja audžumeitas ģimenisko neveiksmi — vietā un nevietā nievīgi piesaukdama Egonu. «Neliec tajā plauktā neko smagu! To jau man tavs meistars ar jēliem nagiem piestiprināja, tāpēc krīt nost.» «Tu runā galīgi apolitiski — gandrīz kā tavs pārgudrais Donis.»

Vienīgais atspaids — Nate. Urdoša un burbuļojoša. Bez problēmām tika galā ar saviem trijiem bērniem un vēl atrada laiku, kā pati teica, lekt pāri ilksij. Tiesa, aiz Nates stāvēja viņas tēva un mātes cietoksnis. Bija jau liela lieta pati par sevi šī apziņa. Un ja nu Irisa kādu cilvēku pasaulē balti apskaudusi, tad tā ir Nate...

Ja neiznāca satikties, viņas ar Nati sazvanījās katru dienu. Toreiz draudzene Irisu noķēra vēl darbā:

— Es domāju, tev derētu mazliet uzdzīvot! Un šo iespēju mums piedāvā Vilnis — vakar pārnāca no jūras. Vienam no viņu manšaftes kāda apaļa jubileja. Galds restorānā jau pasūtīts. Sāksim astoņos, un tu vēl vari paspēt pie friziera.

— Nezinu ... — Irisa minstinājās, lai gan piedāvājums pabūt jautrā pulkā vilināja. —1 Kā lai atstāju Rišardu vienu?

Nate brītiņu klusēja. Laikam aplaiza lūpas — kā vienmēr pirms kāda nopietna sakāmā.

— Nu, labi, — Nates tonī vairs nebija pirmītējā rota-ļīguma, — es varu atļauties tev pasacīt, ko par šo lietu domāju. Ja nu reiz tā iznācis, ka tev vienai tas puika jāaudzina, tad neiedomājies palikt par mājas klukņu! Es tak nemudinu tevi pamest bērnu novārtā un mētāties pa krogiem. Bet tev ir tiesības uz kādu savu soli.

— Nūja, tomēr . . .

— Dari, kā zini, taču iegaumē, ka bērniem nepatīk tādas raudulīgas, sevi upurējošas un nepārtraukti šo soli uzsverošas māmiņas. Ir visas izredzes par tādu kļūt.

— Beidz. Vēl apvainošos. Astoņos — tu saki? ...

Irisa patiešām paspēja pie friziera. Rišardam teica, ka

vakarā viņai darba darīšanas. Sos vārdus izrunājusi, bezmaz iekoda mēlē — tas taču bija Egona stils, un dēls jau liels pietiekami, lai nu abus vecākus salīdzinātu. Bet puika tikai pavaicāja:

— Cikos tad tu būsi?

— Es domāju — pavēlu ... Paēd vakariņas un liecies gulēt.

Kad Irisa gāja projām, viņai šķita, ka Rišards gandrīz neslēpj apmierinājumu par iespēju palikt vakarā vienam pašam mājās. Laikam Natei no tiesas taisnība, ka bērns nogurst no tādas nepārtrauktas tuvības.

Jubileja bija rīkota ar vērienu, bet Irisai kļuva garlaicīgi jau pašā sākumā. Ap galdu sēdēja Viļņa komandas

H3

8 - 158

vīri ar sievām vai līgavām. Tā kā tikai vakar beigusies trīs mēnešus ilgā atšķirtība, tad attiecībās valdīja uzmanība un maigums. Šādā gaisotnē Irisa jutās slikti. Nate to labi saprata — nosēdināja sev līdzās, un Vilnis viņas abas dancināja uz maiņām. Vairākkārt taisījusies aiziet, Irisa tomēr nosēdēja līdz pusnaktij.

Sētā iegājusi, Irisa meta acis uz saviem otrā stāva logiem. Ak tu tētīt — gaisma! ... Gan istabā, gan virtuvē. Rišardam tak cīruļa daba, vakaros uz gulēšanu mudināt nevajadzēja. Varbūt... Varbūt — Egons? ... Viens tā kā saspieda sirdi — cerības pirksti. Ja viņi abi ar dēlu tur tagad sēž, tad Irisa ies uz tiesas māju un paņems savu iesniegumu atpakaļ, pēc tam centīsies vairs nebūt tāda grēmīga rūguma ķērne, mēģinās vairāk interesēties par Egona lietām, varbūt vēl ...

Pirms slēgt vaļā durvis, viņa paklausījās — māja gulēja, arī Doņu dzīvoklis. Bet virtuvē, galvu uz rokām nolicis, par kaut ko sapņoja RiŠards. Līdzās viņa elkonim stāvēja šķīvis ar četrām sviestmaizēm. Lai nebūtu ne mazāko šaubu, ka šis kulinārijas meistarstiķis tapis pēc labiem paraugiem, tepat Irisa varēja apskatīt grāmatu «Salāti un sviestmaizes».

Irisa nevarētu pateikt, cik ilgi viņa tā nostāvēja, gan dēlā, gan sviestmaizēs skatīdamās. Tad, Rišarda plecus apņēmusi, palīdzēja dēlam aizsteberēt līdz gultai. Pēc tam apsēdās un noēda visas sviestmaizes.

Kopš tā vakara Irisa centās zēnu nedīdīt visādu sīkumu dēļ, lai gan citādi abu attiecībās it kā nekas nebija mainījies. Reizēm viņa pārdzīvoja, ka Rišardam nav tāda cieša drauga — te viens, te otrs. Un tad vēl Irisa domāja: vai viņa gribētu, ka dēls visu dzīvi ziedo sportam? .. . Tik daudz jautājumu. Varbūt aiziet atkal pie Olgas?...

Olga, nenosakāma vecuma lietuviete, kādreiz strādāja par sētnieci. Irisai pat prātā neienāktu, ka bijusī sētniece ir kāds īpašs cilvēks, ja skolā viena kolēģe nesākusi klusītēm vaicāt:

— Tu gadījumā nezini, kur jūsu ielā dzīvo tā slavenā zīlniece?

Irisa par tādu nekā nebija dzirdējusi.

— Ej nu! Visa pilsēta par viņu runā — pasakot visu kā uz delnas. Sauc par Olgu. Tu pati negribi aiziet, nākotnē paskatīties?

Nu, šo mudinājumu atcerēdamās, Irisa var secināt, ka skolā zināja par Ritinās lomu viņu ģimenes dzīvē. Toreiz viņa tikai paraustīja plecus. Taču mājās ierunājās ar Vaļu, kurai piemita apbrīnojama īpašība visu zināt.

— Bože moi! — kaimiņiene samija rokas. — Tiešām, Olga prot ne tikai dancināt slotu, bet varbūt pat uz tās jāt! Par viņas mākslu stāsta brīnumu lietas. Varbūt aizšaujam abas, ko?

— Kas tev zīlējams? Ciešāk kā Vladis pie sāniem tik un tā neviens neturēsies, — Irisa atjokoja.

Paskatījusies apkārt — vai kāds nedzird, Vaļa sāka čukstēt Irisai taisni sejā:

— Tu vari ticēt, vai nē, bet man tak Vladi savulaik nozilēja, jā! Kamēr dzīvoju kopuškās, mēs bieži meklējām, kas izliek kārtis. Taisnību saka vai melo — viss viens, tomēr stingrāka dūša, ja tev iestāsta, ka vari ko dzīvē vēl gaidīt.

Gājiens pie Olgas bija iecerēts vienā priekšpusdienā. Sirds dziļumos kāršu būšanai neticēdama, viņa, Vaļai blakus soļojot, tomēr juta tādu kā trīcekli.

— Interesno, ir viņai melns runcis uz skapja? — kaimiņiene tērgāja.

Olgai nebija ne kaķa, ne jel kādu citu ellišķu atribūtu. Viņa lika vienkārši pārcelt Irisai kāršu kavu pašai ar savu labo roku — «Jūs kundze, tak esat precējusies!» — un tad meta bildītes uz galda.

— Ercu kungs būs mazliet slims . . . Kaut kādas darīšanas ar naudu, bet beigsies labi . .. Var sanākt slimība, tā ka sargieties ... Kreiču dāma tur uz jums ļaunu prātu ... — tikai šis vienīgais teikums no Olgas saraustītā, kāršu terminiem pārpildītā stāstījuma kaut kā iekrita Irisas prātā. Viņa pieķēra sevi meklējam iespējamo nelabvēli un kļuva errīga: kādas blēņas, patiešam, zīlēšana ir acīmredzami māņi, kādēļ ļaudis tā skrien pie Olgas? ... Bet sirds kļuva vēl smagāka.

Vaļa saka — Vladi viņai esot pareģojusi zīlniece. Tad jau tiešām iznāk, ka Olga kārtīs izlasīja Ritiņu? . . .

* * *

Sīs vasaras sākumā naca kāds notikums, kurs lika Irisai daudz pētīgāk paskatīties uz Tanti.

Virtuvē rozīdamās, Irisa ar pusausi klausījās radio. «Kārlis Salmis interesējas par mūsdienu latviešu literatūru ... Kārlis Salmis, uzturēdamies Latvijā, nolēmis ...» Kārlis Salmis!? Irisa Kārļa meita Saime. Cik var saprast, viņš iebraucis no ārzemēm ... Emigrants... Ak Dievs! ... Kāpēc nē?

Nate! Tikai Nate var palīdzēt dabūt skaidrību. Noklausījusies Irisas stostīgo izklāstu, draudzene solīja sameklēt galus. Un jau tajā pašā pievakarē atnesa lapiņu ar dažām rindiņām, kuras nu satrauca vēl vairāk: Kārlis Salmis, dzimis šajā pilsētā; dzīvo ārzemēs kopš 1944. gada — tad Irisa nāca pasaulē... Vēl pierakstīta iestāde, kura veicina sakarus ar ārzemniekiem. Tomass Lācis. Kas tas tāds? Ak darbinieks, kurš solījies izkārtot Irisai tikšanos ar ... Jā, ar ko? Kas ir šis Kārlis Salmis?

— Labi būtu, ja tu tiktu uz Rīgu parīt. Mēs varētu braukt kopā — man arī tādas mazas darīšanas...

Ak Nate!... Laikam otra tāda drauga nevienam pasaulē vairs nav.

...Tai baltajai ēkai klāt piegājusi, Irisa jau nožēlo, ka lauzusies norunāt tikšanos ar Kārli Salmi. Patiešām, kādēļ lauzties svešās, pamatīgi noslēgtās durvīs? Labi vēl, ka tajā pirmā uzbudinājuma karstumā nepiezvanīja Egonam. Bet uz mēles tā vien dega: «Zini, es braukšu uz Rīgu ... Izskatās, ka atradu tēvu ...» Salmis — tas ir rets uzvārds, tādu Irisai nav gadījies dzirdēt.

Saņēmusi dūšu un pūlēdamās izskatīties neatkarīga, Irisa atver smagās durvis un uzkāpj pustrepi līdz sekretāres telpai.

-r Jā, jā. Kārlis Salmis jūs gaida mūsu viesu istabā. Tikai, ziniet, mums ieplānotas daudzas citas darīšanas ...

— Centīšos neaizkavēt.

Cik vienkārši. Bet Irisa atkal jūt vēlēšanos pagriezties un izskriet ārā no šīs mājas. Stāvu augstāk — neliela telpa ar brūnganiem aizkariem un mīkstām mēbelēm. Vīrietis šķirsta žurnālu.

— Salmja kungs, atļaujiet jums stādīt priekšā Irisu Doni.

Viņa sēž pretī Kārlim Salmim. Sirmais vīrs smaida. Bet acīs aiz brillēm Irisa skaidri redz sasprindzinājumu.

— Ar ko varu jaunajai dāmai pakalpot? — Pieklājības frāze, ^.k, nevajadzēja nākt...

— Ziniet, es esmu Dainas Saimes meita.

— Jā. — Tas nav ne apstiprinājums, ne noliegums. Arī izbrīns nē. Tikai mazs vārdiņš, kā pagalīte šajā sarunas ugunskurā, lai tas galīgi neapdziest.

— Manā dzimšanas apliecībā stāv rakstīts — Kārļa meita. Un tā kā pats uzvārds ir ļoti rets, tad ... Un jūs nākat no... Ar vārdu sakot, tik daudz sakritību .. . Mans tēvs esot kara laikā pazudis, bet nu es domāju, ka varbūt ... — viņa nepazīst savu drebošo balsi.

— Jā. Kā jūsu mātei klājas?

— Viņa nomira. Sen. Man bija tikai desmit gadu.

— Padomājiet!... Pieņemiet manu novēloto līdzjūtību, cienītā, — šajos teikumos Irisa nemana ne mazāko balss trīsu, kuras liecinātu, ka mātes liktenis Kārli Salmi kaut kādā veidā skar. Un tad viņš piebilst: — Protams, es varētu noliegt, ka iesaistījos lietišķā darījumā un noslēdzu ar jūsu nu jau mirušo māti oficiālas laulības. Taču neredzu vajadzību melot. Tajos laikos cilvēki, dzīvību glābdami, slēdza daudz apkaunojošākas savienības. Diemžēl pazīt jūsu tēvu, cienītā, man nav bijis tas gods. Bet laikam taču šī fakta dēļ mēs abi šodien atrodamies vienā telpā. Vai atļausiet jums piedāvāt minerālūdeni?

Irisa nezina, vai grib dzert, bet glāzi paņem. Vismaz rokas būs kur likt.

— Kādēļ tad jūs manu māti precējāt?

Saime noņem brilles, patur aiz vienas kājiņas un liek atpakaļ.

— Man bija uzstādīts tāds noteikums, — ja gribēju ar laivu tikt pāri jūrai, — viņš saka.

— Lai es nenāktu pasaulē bez tēva vārda? — Irisa asi tincina.

— Nu... Nemetīsim akmeņus uz tiem, kuru šodien vairs nav zem šīs saulītes, — šis vīrietis tomēr ir pietiekami smalkjūtīgs. Bet iespējams, ka tas bija mājiens beigt sarunu. Taču viņa tā nevar aiziet.

— Cik var spriest, jūsu biogrāfijā nav nekā tāda ... Kādēļ tad par šādu cenu vajadzēja pirkt aizbraukšanas tiesības?

— Ak, jūs, cienītā, tomēr esat vēl tik jauna, — Salmis pasmejas mazliet skumji. — Protams, ja šodienas olekts mūsu soļu mērīšanai būtu lietota arī tūlīt pēc kara, tad gan es varēju mierīgi staigāt pa šo krastu. Bet toreiz man bija simtprocentīga iespēja pa taisno nokļūt kādās vāji mehanizētās raktuvēs ziemeļu apvidū — labākā ga-

dījumā. Tāpēc nospriedu, ka būtu neprāts nepieņemt Augusta noteikumu. Tāda ir dzīve — piedodiet par nodrāzto teicienu.

Augusts ... Omes brāli Tante bija aizliegusi pieminēt, bet no Salmja mutes tas izskan pavisam vienkārši. Viens darījuma partneris piemin otru. Un viss.

— Arī Augusts jau miris, — Irisa saka.

— Jā, man stāstīja, — pamāj Salmis. — Skumji. Bija pienākuma cilvēks — ko apsolīja, to pildīja. Tādus neaizmirst.

— Jūs ... nopietni?

— Pavisam. Piedodiet, cienītā, bet jūs laikam skatāties uz savu radinieku pārāk plakani — bez dzijuma. Ta mēs vēsturi līdz galam neizpratīsim.

— Es esmu ekonomiste, — Irisa nezin kāpēc it ka iebilst.

— Uz loģiku pamatota profesija, — Saime šķiet priecīgs, ka saruna izripojusi no nepatīkamās grambas. — Gribēju, lai arī mani bērni mācās kādu piezemētu amatu. Kur nu ... Dēls skaitās mākslinieks, bet meita sasitusies ar kaut kādu sieviešu līgu — esot par maz tiesību, — nu, lūk, cik smalki šis kungs tomēr pārvalda sarunas māku — it kā starp citu paziņoja Irisai par saviem bērniem. Līdz ar to arī pielikts punkts. Bez neviena lieka vārda vai žesta.

Irisa iziet uz ielas. Tajā mutuļo mašīnu straume. Nesas lieli un mazi braucamie. Rūc, dārd, pus, smacējošus mutuļus. Trūkst elpas. Irisa pamēģina ievilkt dziļāku dvašu un sajūt tādu kā žņaudzošu tukšumu. Nūja, tuht nāks pusdiena, bet viņa nav ne kripatas mute turējusi.

Aizsoļojusi līdz luksoforam, Irisa kārtigi sagaida zaļo gaismu, šķērso krustojumu un uz skvēra soliņiem ar acīm meklē Nati. Lūk, tur viņa liekas iegrimusi laikraksta.

— Man miegs uznāca, — Nate saka. — Acis veras ciet.

Izklausās jau diezgan ticami. Bet Irisa gatava apzvērēt, ka Natei snaudiens nav prāta. Viņa vienkārši negrib, lai Irisu lieki uzbudinātu sveša ziņkāre.

Irisa sāk stāstīt no beigām — lai Natei uzreiz skaidrība. Draudzenes sejā nepakustas ne muskulītis. Viņa tikai nopūšas, kad Irisa apklususi.

— Un viņš nemaz nepavaicāja: kur tu dzivo, kas notika pēc mātes nāves?

— Kādē| uzdot jautājumus, ja nav ne mazākās intereses par atbildi?

— Tā jau ir. Bet es tev gribu sacīt... Iris, tikai nenožēlo šo braucienu. Vismaz nebūs sevi jātērpina ar liekiem jautājumiem.

— Kā tu domā — Tante to visu zināja? — šis jautājums Irisai grozījies pa galvu jau pirmīt, kad viņa vēl sēdēja uz mīkstajām mēbelēm.

— Droši vien. Zini, Tante Tija, tevi audzinādama, ir uzņēmusies arī risku — tajos laikos visādi varēja pagriezties . ..

Nate izsaka to, par ko Irisa pati jau padomājusi. Dzīve glabā tik daudz noslēpumu. Tādi mīt arī aiz Irisai it kā ļoti pazīstamās Tijas Brēķes tumšzilās divrindu žaketes.

— Klausies, mums kaut kā vajadzētu atslēgties no šīs lietas, — Nate saka. — Tu esi ne savā ģīmī.

Irisa tikai atmet ar roku. Viņa tomēr papūlēsies izmest no galvas šo braucienu, šo dienu, šo namu.

— Zini ko — aiziesim uz kino! — kā glābēja Irisai acīs iekritusi filmas afiša. — Man liekas, tūlīt sāksies seanss.

Izrādās, demonstrē kaut kādu grāvēju. Kinoteātris ir pilns, viņām tiek biļetes trešajā rindā. Tepat deguna priekšā auļo indiāņi, gar acīm svilpj bultas un sarkan-ādains supermens maigi gulda prērijas zālē baltmatainu dīvu... Līdzās kāds elš un dveš, sekodams ekrānam. Irisa šajā ļaužu biezumā beidzot var justies viena. Ar sevi un savām domām. Nē, diezin vai šo dienu izdosies tik vienkārši nosvītrot. Jo tas tukšums iekšā nav no neēšanas. Tur ir bijis kaut kas iedēstīts. Egons? Sī naivā doma par tēvu? ...

Irisas apziņā ielaužas spalga skaņa — uz ekrāna kādu apraud jauna indiāniete. Un Irisa viņai piebalso.

*

+ *

...Vasara turpina ripot uz priekšu. Irisas ikdiena iet savu gaitu. Nu jau aprasts ar darbu.

Ella, kā parasti, atskrien ar nokavēšanos. Knapi, elpu atvilkusi, vaicā:

— Man neviens nezvanīja?

— Kā un nē — tad jau būtu noticis septītais pasaules brīnums, — saka Rupaine, acis no papīriem nepacēlusi.

— Vīrietis? — spogulītī sevi pētīdama, tālāk tincina Ella.

— Laikam gan ...

— No tiem «šviļiem> jau neko nevar saprast, — indīgi izmet Karele.

— Pilnīgi iespējams, ka šoreiz tas bija «jans», — pavisam līdzsvaroti uz šo dzēlienu atsaucas Ella, sakārtodama galdu — vakar aizskrēja, visu pametusi juku jukām.

— Ko tu viņos atrodi? — Karele nerimstas.

— O! — Ella pasit knipi, savij rokas aiz pakauša. Viņa zina, ka tāda poza sevišķi izceļ ar smalko blūzīti apspīlētās krūtis. Vēl sagrozās krēslā kā kaķe saulītē. — O .. Tā būtu garāka saruna.

— Varbūt tagad pastrādāsim? — Irisa iemet starpā. Izrādās, arī te noder skolā iekrātā pieredze — jāmāk novirzīt valodas sānis, kad redzi briestam konfliktu.

— Jā, jā, — Ella piekrīt, — kaut arī tāda perspektīva liekas baigi tūtaina .. .

Karele ievelk elpu, bet paliek klusu, jo Ella tik aizrautīgi spaida kalkulatora pogas, it kā nekā neredzētu un nedzirdētu — viņa izskatās darba varā. Un tā jau laikam arī ir.

Vispār Ella ir «frukts» — kā par viņu izteicās Pēteris Janovičs, Irisu ar viņas pienākumiem iepazīstinādams:

— Tā stingrāk paturiet acīs Helēnu Tropu — viņa mums ir frukts .. . Bet strādā fiksi, kas ir, tas ir. Ja vien iepriekšējā vakarā nav bijusi zem grādiem ...

— Viņa dzer? — Irisa gribēja zināt bez aplinkiem.

— Tā jau nevarētu teikt. Vienkārši jautra meitene. Ar plašu paziņu loku.

Vērīgāk Ellā ieklausījusies, Irisa secināja, ka saukt viņu par meiteni — diezin vai vietā. Tropa gan ļoti prasmīgi krāsojās un moderni ģērbās, bet arī tādām sievietēm gadi savas pēdas sejā atstāj. Tā izskatījās, ka Ella nevar būt daudz jaunāka par Irisu. Tikai prasmīgi izbalinātie mati it kā nogludina vaibstus.

Jau pašā pirmajā kopējā darba dienā Ella lūdza atļauju aiziet ātrāk. Irisa palaida, nevaicājusi iemeslu. Nekāda sastrēguma arī nebija. Taču Ludmila Karele šo jaunās priekšnieces soli neatbalstīja:

— Un es biju cerējusi, ka piespiedīsiet viņai asti.

— Var taču būt cilvēkam kāda vajadzība.

— Cilvēkam? — Karele nospīdināja acenes. — Jūsu zināšanai — Ellu kombinātā sauc pavisam citā vārdā ...

— Izbeidz klačoties! — Rupaine apsauca. —■ Mēs ar sveci klāt stāvējušas neesam.

— Varu galvot, ka mūsu Elliņa aizjoza uz randiņu ar kādu melno, kurš tirgū ar riekstiem stāv. Vispirms aizies uz krogu, pēc tam ...

— Viņa taču pieaudzis cilvēks — pati zina, ko dara, — Irisai nepatika Kareles tonis. Ar kaut ko šī briļļainā grāmatvede atgādināja Ritiņu. Lai gan ārēji līdzības nekādas.

Nākamajā dienā Ella izskatījās sagurusi, un Rupaine atrada divas kļūdas viņas sastādītajā tabelē. Kamēr Irisa lēma, ko darīt — izlikties neredzējušai vai aizrādīt par neuzmanību, Ella atgāza galvu, sapurināja gaišos pagaros matus, izstaipījās un teica:

— Nē, sievas, sakiet, ko gribat, bet mūsu vīrieši tomēr ir tikai tādas tûtes, salīdzinot ar dienvidniekiem. Eh, ja jūs būtu redzējušas, kādu galdu man vakar pasūtīja Gu-rams! ... Tur pietrūka vienīgi putna piena.

Ella acīmredzami izaicināja Kareli. Irisa taisni redzēja Tropas acīs to velnu, kurš viņu tagad dīdīja. Bet Ludmila tikai nicinoši pasmīnēja — laikam jau tādi priekšnesumi viņai nebija nekas jauns. Un, kad vēlāk Irisa tā uzmanīgāk ieskatījās, tad varēja sacīt uz galvošanu, ka šo to Ella speciāli saskrūvē un uzspēlē.

— Kādēļ jūs kaitināt Ludmilu? — vienreiz, kad viņas kopā brauca mājās, Irisa vaicāja. — Un, vispār, manuprāt, šo to vajag paturēt pie sevis.

— Domājat? ... — Ella piemiedza acis. — Nu, labi. Es tā vairs nedarīšu. Un jūs redzēsiet, kas no tā iznāks — viņa saecēsies ar visu grāmatvedību. Būtībā es taču daru svētu darbu, izsaukdama uguni uz sevi. Vai man, Latgales meitenei, grūti?

Sī latgaliskās izcelsmes piesaukšana ir vēl viens izaicinājums. It kā ne no šā, ne no tā Ella sāk klaigāt:

— Kas es jums par Ellu? Man ir godīgs latgaliešu vārds — Ģeļa. Ja grib pakaitēties, saka arī — Ģeļca. Smuki tak, vai ne?

Uz Naļivaiko zvanu pa iekšējo telefonu Tropa mēdz atbildēt izloksne:

— Na, navaru, Piter Janovič, as cik dreiži pastrodot — man mozgi lanom grīžās.

Pec tam viņa saka:

— Nu, baigais tūte tas mūsu priekšnieks! Kaut joka pec būtu mani aizsūtījis pie vaina — pa čangaļu modei. Bet nē: izliekas, ka nemāk, lai gan mēs nākam no kaimiņu pagastiem.

— Ko tu vari ar šito plātīties? — Karele neiztur. — It kā tur būtu kāds nopelns — piedzimt Latgalē.

— Vai tad nav? — Ella eņģeliski savirpina ar tušu pagarinātās skropstas. — Tu paskaties visapkārt — kas sēž resnajos galos? Latgalieši! Tāpēc ka mēs esam cītīgi, apķērīgi un strādīgi. Nevis kaut kādi tūtes, kur salaiž mušas — lai čabinās pa iekšu.

— Nu, nu ... — pasmejas Rupaine. Bet tas nav Ellas mērķis — iekustināt Martu.

— Jā, jā. Kādreiz mūsu senči nāca uz šejieni kalpot, mēs nu ieradāmies valdīt, — Tropa turpina.

— Tad tu varbūt esi tā valdniece? — Karele noliek rakstāmo pie malas, un viņas sejā Irisa pamana kādu lielu apņēmību. Ko nu? Apsaukt kā skolnieces? Būtībā taču kašķi iesākusi Ella, bet Irisa grib — pati to jūt! — noklusināt Kareli. Dieva laime, ka tobrīd zvana telefons un satraukta balss taujā pēc Ludmilas. Tā paklausās un lūdz atjauju aizskriet līdz mājai — jaundzimušais mazdēliņš kliedzot jau otro stundu, meita nezina, ko iesākt.

Kad Karele izgājusi, Irisa nolemj ziedot kādu brīdi audzināšanai, paaicinot Ellu tepat līdz bufetei uz tasi kafijas. Irisa jūt sevī vēlēšanos tuvoties Ellai. Laikam jau arī Tropa neredz Irisā tikai priekšnieci. Tāpēc saka:

— Jā, jā, es zinu — man nevajadzēja ... Bet tā uznāk: kad atceros, ka Ludmila nekad ne par vienu cilvēku nav teikusi laba vārda, man gribas viņai sariebt, izvest no pacietības!

— Cilvēki ir tik dažādi, — Irisa laipo. — Man gan Ludmila neliekas Jauna. Un tā neapmierinātība ...

Ella paskatās Irisā kā bērnā, kurš nekā nesaprot no pieaugušo darīšanām:

— Būtībā — kas tad mēs te esam? Viens mazs tūtains kantorītis, kurš galīgi nekā lielajā dzīvē neizlemj un nenosaka. Padari savu un ej mājās! Bet allaž atrodas kāds, kurš jūtas lielai riktēšanai svaidīts, kurš grib vismaz savu tuvāko līdzcilvēku likteņus izgrozīt. Jūs jau nezināt, cik reizes Ludmila līdusi pie Najivaiko un čukstējusi, ka Marta jālaiž projām. Karele grib, lai atnāk kāds

viņai līdzīgs, tā sakot, dvēseles biedrs. Rupaine nekad cita stabulē nepūtīs. Sava galva uz pleciem. Ak, man personīgi vienalga, lai visi lien tūtē ...

No tās reizes Ella kļuva Irisai tuvāka. Un pavisam drīz kaut kā iznāca, ka abas sāka viena otrai sacīt — tu. Pret Rupaini Irisai palika godbijīgs, pret Kareli tāds kā nogaidošs «jūs» attālums. Cik varēja saprast, Ludmilai Irisas satuvošanās ar Ellu nebija pa prātam. Pie mazākās izdevības viņa meta daudznozīmīgus izteicienus, par kuriem Irisa centās nelikties zinis.

Bet ar Ellu tomēr jāparunā — lai nāk uz darbu laikā. Nav jau Tropa nekāds eņģelītis arī. Kaut patlaban tā iegrimusi darbā, tik skaisti un veicīgi šķir papīrus, ka patīk skatīties! «Mūsu sādžā grāmatvedis skaitījās liels cilvēks. Un es to uzzināju, virs galda degunu pacēlusi. Līdz ar to dzīves mērķis man bija skaidrs, un es stūrēju grāmatvežu tehnikumā iekšā,» Ella pati ir teikusi. Kāpēc gan Pēteris Janovičs negribēja likt Tropu šī mazā pulciņa priekšgalā? Ella galā tiktu. Baidījās no Kareles indes?

— Jā, es gandrīz aizmirsu, — saka Ludmila, — šorīt, tikko ienācu, bija zvans arī jums, Irisa. Kāda tālsatiksme, slikti varēja dzirdēt. Viņš teica, ka zvanīs vēl.

— Vīrietis? — Tropa ir savā elementā.

— Droši vien, — juzdama skudriņas pāri mugurai skrienam, tīšām lēni runā Irisa, —■ droši vien . .. mans bijušais vīrs.

— Nē, — šajā īsajā vārdiņā Karele ieliek lielu nozīmi, — nē, viņš runāja krieviski.

Te gan nekad nav īpaši apspriesta Irisas Dones personīgā dzīve. Taču pilsēta ir par mazu, lai, pie labas gribas, tai skatu pārlaižot, tur nepamanītu savu līdzpilsoņu atstātās pēdas. Irisa var galvot, ka Ludmila smalki zina visu par viņiem ar Egonu. Bez tam Egons dažreiz zvana arī uz šejieni. Un, lai cik vienzilbīgi viņa neatbildētu, no šīm sarunām daudz kas nāk ārā.

— Viņš teica arī savu vārdu, — Ludmila grib šo tematu paturpināt, — bet man ir jāatvainojas, ka nesadzirdēju.

— Paldies, — Irisa pieklājīgi loka galvu, bet pirksti piepeši kļuvuši neklausīgi. Eižens? ... Eižens! .. . Kopš pavasara no viņa nav bijis ne skaņas, ne rindas. Un Irisa sevi gandrīz pārliecinājusi, ka nav vērts par to domāt.

Jo nav taču nekāda pamata būvēt sapņu pilis. Interesanti, no kurienes viņš zvanīja? Droši vien atkal kādā tālā komandējumā. Bet kāpēc ne uz mājām? Eižens taču labi zina, ka Irisai var zvanīt jebkurā laikā.

— Dēliņš jums vēl sporto? — Karele ir noskaņota parunāties.

— Līdz nākamnedēļai. Tad atliks vienīgi tik, cik uz skolu sataisīties, — Irisa labprāt pieķeras šai novirzei — kad runā par pavisam ikdienišķām lietām, tad rimstas satraukums. — Būs no visām drēbēm izaudzis.

— Kā tad, jūsējais jau ļoti dūšīgs. Ziniet, man kaimiņienei puika arī tajā pašā nometnē. Viņa brauc ik pārva-karu skatīties, kā viņi tur darbojas. Augoši bērni, mājas kārumu gribas, — Ludmilas tonis saprotoši sirsnīgs, bet Irisa šajā mīkstajās drānās tomēr jūt ievīstītu, uz sevi mestu akmentiņu — dažs pie sava bērna brauc ik pārva-karu, bet viņa tikai svētdienās.

— Vai tad pie tēva nemaz nebrauks? — Ludmilas balss nu vēl sirsnīgāka. Var jau būt, ka šajā jautājumā ir visvienkāršākā cilvēciskā interese, un Irisa tikai meklē kādus zemslāņus. — Rīgā tak ir tik daudz ko redzēt. Kamēr manējās vēl auga, katru vasaru bija viens obligāts brauciens uz Rīgu. Lai nu kam, bet puikām vajag vīrieša rokas.

— Kur tad šodien ir tie vīrieši? — Ella uzsprāgst īstā laikā. — Tūtes vien ...

— Ziniet, Irisa, es septembrī gribētu iet atvaļinājumā, — saka Rupaine. It kā šādu brīdi vien gaidījusi.

Atlikušo laiku līdz pusdienai viņas nostrādā klusēdamas. Ja neskaita pāris nenozīmīgus telefona zvanus un Kareles dotos norādījumus savam vīram. Tāds omulīgs pusmūža onkulis. Un tā atkal ir viena liela mīkla — vai tiešām viņu vieno mīlestība ar Ludmilu, kura nupat pa telefonu teica: «Kad ņemsi no mazgātavas veļu, turi acis rokā. Izgājušreiz pazuda tas labais Ķīnas dvielis. Un ja viņi ielāgo vienu mūjābeli, tad apcels to arī turpmāk. Jā, šovakar noteikti jāaizbrauc uz dārzu, gurķi pāraugs.» Sīs lietas taču ir mājās izrunājamas. Jā, bet tad neviens nezinātu, kāda vara ir Karelei pār savu Oļģertu. Kaut gan pilnīgi iespējams, ka tā ir triju bērnu un nu jau arī mazbērnu vara. Eižens taču par to izteicās tik tieši un atklāti...

Irisa jūt sevī piepeši ieplūstam tik dziļas, izmisumam līdzīgas skumjas, ka grūti valdīties. Nē, viņa šeit nesēdēs pusdienlaiku un negaidīs neznokurienes atmaldījušos telefona zvanu. Pinekļi taču kaut cik atslābuši, vēl nedaudz, un tie nokritīs. Irisa neko necer no šīs brīvības, droši vien būs vēl sliktāk. Bet laikam ir taču arī citi varianti.

Ludmila pusdienot iet mājās. Marta pa veikaliem. Kad viņas ar Ellu paliek vienas, Irisa saka:

— Paklau, tev tik daudz paziņu . . . Atvēli arī man kādu.

Tropa īsi iesvilpjas. Pieceļas. Aizklinkstina ar augstajiem spicajiem papēdīšiem uz istabas otru stūri un no turienes pamatīgi apskata Irisu. Un tikai tad atbild:

— Tev nederēs. Vispirms jau tādēļ, ka tu iemīlēsies. Un otrkārt... Vari uzrauties kādam nelietim, kurš tevi izmantos, pakārs tavu dvēseli mata galā, tirinās un vēl smaidīs. Tu nevari iedomāties, kādi tūtes mēdz būt vīrieši. Un ir daudz kam cauri jāiziet, kamēr nonāk pie lietišķām attiecībām: es tev to un tu man šito, paldies, sveiki! . ..

— Varbūt Ludmila taviem vārdiem tic. Es — nē.

Ella klusē. Sameklē sava rakstāmgalda atvilktnē cigaretes un tepat aizsmēķē, lai gan visas četras vienojušās gaisu nepiezilināt — arī Ludmilai piemīt šis netikums.

— Man ir savi rēķini ar publiku, — Ella saka, — un es viņus kārtoju pēc noteiktas sistēmas. Redzi, mūsu sādžā laulība bija svēta lieta, un ar šo bausli es ienācu lielpilsētā. Tikpat svēta arī apprecējos ar glītu puisi, kura dēļ vai miru aiz greizsirdības pret visiem skuķiem. Bet savā gultā viņu ievilka nevis kāda debesu būtnei līdzīga jaunava, bet vecot sākusi trīsbērnu ģimenes māte. Varēja jau pēc tam uzspļaut, taču man noriebās. Šokam pāri tikusi, es sāku atriebties tām tikumību sludinošajām precētajām. Kad viņu vīri, manos palagos tikt alkdami, čukst tādus vārdus, kādus šīs sievas — varu galvot! — nekad vairs nedzirdēs, es balsī smejos kā traka, un tas pie viena briesmīgi ceļ arī manas akcijas.

Tajā brīdī par sevi atgādina telefons. Sākumā ar nedrošu šķindoņu. Tad sadūšojas un izgrūž garu spalgu zvanu. It kā no tālienes izmisīgi gribēdams sasaukt. Arī balss klausulē ir tāla.

— Sveika.

— Sveiks, — viņa atbild Eiženam. Kopš pavasara par šo brīdi domājusi, bet nu ir īss vārds ko teikt. Irisa tur klausuli un baidās tikai par vienu — kaut neredzamais pavediens nepārtrūktu.

— Tu mani dzirdi?

— Jā.

— Varbūt gada beigās es tikšu uz jūsu pusi.

— Kad?

— Vel precīzi nezinu. Kā tev klajas?

— Labi. Un tev?

— Citādi nekas, bet mācību gada beigās Lolita salauza kāju. Bija sarežģījumi. Dabūju vest pie profesoriem. Tā arī pagāja atvaļinājums.

— Tu tagad esi darbā?

— Jā. Komandējumā. Un te ir tāda laime kā tiešais telefona automāts. Tikai slikti darbojas. Laužos pie tevis jau kādu nedēļu. Irisa . ..

— Jā.

— Man pie tevis ir viens lūgums. Tu dzirdi?

— Jā.

— Neaizmirsti mani. Labi? Es zinu, ka tas ir liels upuris, bet iedrošinos lūgt. Pa telefonu tādas lietas darīt ir viegli, jo neredzi, kā atsaucas tā otra seja un acis . . . Vai es varu cerēt? — tā pajautājis, viņš pasmejas. — Hallo, tu mani dzirdi?

— Tu esi tālu no mums?

— Kā to ņem . . . Fiziski — jā. Bet būtībā es apskauju tavus plecus un skatos acīs. Un tu skaties manējās.

— Jā, jā. — Nu, protams, viņa taču visu laiku redz sev priekšā Eižena zaļganās acis, kur lāso melni punktiņi. — Kā tev klājas? Vai esi vesels?

— Negrozāmi. Paldies, ka sagaidīji manu zvanu, jo...

Pilnīgi iespējams, ka būtu sekojis kaut kas ļoti svarīgs,

bet sakaru dievi ir pārliecināti: tāpat atvēlējuši šiem abiem pārāk daudz laika — vispirms klausule nokrakšķ, tad sāk gari pūst. Kā no miega mozdamās, Irisa atbīda aparātu.

— Kā tev nav kauna, —- klusumu pārtrauc Ella.

— Par ko? — Irisa satrūkstas.

— Izmest man tādas makšķeres, kā pirmīt... Nezinu, kas zvanīja, bet redzēju tavu ģīmi. Ar to arī pietiek. Es daudz ko dotu, lai mana balss šitā varētu trīsēt.. .

Viņa izmet cigareti pa atvērto logu un, gūžas uzsvērti gorīdama, aiziet no istabas.

Ko Eižens gribēja teikt aiz tā «jo»? Varbūt vēl pazvanīs. Nē, maz cerību. Un ko viņi vēl viens otram sacītu? «Neaizmirsti mani...» Tas patiešām nebija joks, bet lūgums. Par to viņa var galvot. Taču nezina šobrīd nekā par sevi — ir laimīga vai apjukusi.

* * *

Ella sacīja, ka nezina zvanītāju. Irisa pati viņu pazīst tik nesen. Un tik sen . ..

Kaut kur viņa reiz izlasīja, ka mūsu dzīve sastāv no lielām likumsakarībām un sīkām nejaušībām, kuras bieži vien mēdz būt visnoteicošākais. Un tas, ka Naļivaiko tieši Irisai lika toreiz braukt komandējumā, protams, pieder vistīrākajām nejaušībām.

Grāmatvedībā strādāja daudz pieredzējušu. Droši vien kāds pēdējā brīdī atteicās, tad arī Najivaiko rādošais pirksts trāpīja Donei. Pirmā doma bija — atteikties. Kur viņa tās desmit dienas liks Rišardu? Tik lielu laiku Tante neņemsies puiku aprūpēt, un viņš pats diezin vai gribēs pie Tijas. Nē, viņa nevar. Un tajā pašā brīdī uzbangoja tik karsta vēlēšanās aizbraukt pilnīgi svešos ļaudīs, kur tevi neviens nepazīst, nepēta tavu seju un nemeklē tur kādas pēdas. Svešā vietā, kur vari justies atbrīvots taisni tāpēc, ka ne ar vienu nekas nesaista. Dēlam jāpierod, ka arī mamma šad tad var izbraukt no mājas. Tas, ka Irisa dodas kārtot kādas lielas kombināta darīšanas, Tantei būs svēta lieta. Gan jau . . .

Un tā, mazliet apmulsusi, Irisa stāvēja svešās pilsētas viesnīcā. Arā lija. Ka jau veļā rudeni. No autobusa nākot, viņa bija nošļakstinajusi zabakus un droši vien visu metēja aizmugures apakšmalu, tāpēc jutās neērti. Un droši vien ne tikai tāpēc. Pēdējos gados ārpus mājas būts taču tik maz — pie radiem vai kada kopēja izbraucienā ar Egonu. Te viņa staveja pilnīgi viena, negribēdama sev atzīties, ka bērnišķīgi un mazdūšīgi vēlas mukt atpakaļ uz drošo un ierasto pajumti.

Ierādītājā istaba dvašoja drēgnums. Irisa pataustīja radiatoru — knapi dzīvības siltums. Skumji. Acs pamanīja tālruņa aparātu. Tas likās ka izsmiekls. Kam lai viņa zvanītu

šajā pilsētā? Un ja nu ... Ja Irisa tagad pieteiktu sarunu ar Egonu un liktu saprast, ka viņa šeit atradīsies krietnu sprīdi... Varbūt Egonam iznāk uz šo pusi. Viņi satiktos neitrālā teritorijā, varētu vismaz cilvēcīgi izrunāties... Roka jau pasniedzās pēc klausules. «Kāda tu esi mu|ķe,» Irisa sev teica, «kāda šausmīga un neizlabojama stulbene — tu labi zini, ka Egons vairs nesper nevienu soli, kas sagādā dvēselisku piepūli; to viņš iztērēja dažās sīkās cīņās ar savu māti...»

Viņa nolēma tūlīt pat aizstaigāt līdz komandējuma mērķim — vērpšanas uzņēmumam. Tur Doni sagaidīja bez sevišķas sajūsmas.

— Varbūt labāk runāsimies rīt? — galvenais grāmatvedis lika priekšā.

Kad Irisa atkal izgāja uz ielas, pilsētu lēnām pārņēma migla. Jo arī te tuvumā jūra. Dvašoja šurp savu auksto elpu. Kaut kur aiz blāvā auta ostā elsoja celtņi, un ar vienādiem pārtraukumiem vaidēja miglas bāka. Darīt vienalga nebija ko, un Irisa aizstaigāja līdz pludmalei. Tur, drēgnumā drebinādamies, klīda vēl kāds pusducis dīko un skraidīja zēnu bariņš ar suni. Diez, kā tur Ri-šards... Laikam taču vajadzēja pazvanīt Egonam — varbūt atbrauktu komandējumā pie dēla. Ak kungs, citi tēvi cīnās par iespēju būt kopā vairāk ar bērniem, kuri palikuši pie mātes, bet te jālauza galva, kā izubagot kaut nedaudz mīlestības dēlam ...

So pēcpusdienu nevarēja uzskatīt par izklaidēšanos, un tomēr vakarā Irisa juta sevī atspringušu kādu atsperi. It sevišķi pēc tam, kad piezvanīja uz mājām un parunājās ar Rišardu. Viņa nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi adīkli — varētu te mazajā cellītē sēdēt, ar vienu ausi klausīties radio murmināšanā un knibināt rokdarbu. Būs .pieredze uz priekšdienām, kurās Irisa nolēma izmantot katru iespēju izkustēt no mājām. Pagaidām varēja izšķirstīt lielo mapi ar dokumentiem, kurus līdzi bija iedevis Naļivaiko.

Vakaram nākot, viesnīca atdzīvojās. Dipēja soļi, klaudzēja durvis, viena istaba kaut ko sauca otrai, aicināja, smējās un izmeta pa dažam lamuvārdam. Bufetē, kur Irisa iegāja padzert tēju, cilvēku bija maz. Un tikai stūrī sēdošais tumšmatainais virsnieks izskatījās pa īstam vakariņojam. Irisa nodomāja, ka tur ir viens cilvēks, kas dienā kaut kur izsālies — varbūt tas ir viņa darbs,—

un nu ēd ar acīm redzamu apetīti, nevis knakstinās, uz visiem garlaicīgi lūrēdams, kā tas sprogainais treniņbiksēs ar izstaipītajiem ceļgaliem.

Tēja bija remdena, maize cieta, taču Irisa atgriezās savā istabā labā garastāvoklī un sēdās pie papīriem. Gu-lētiedama domāja, ka galva smaga no piepūles. Bet naktī pamodināja kasīklis kaklā un nelabs drebulis. Tā ... Būtu derējusi karsta tēja, pat uzvārīts ūdens. Bet kur to rausi, ja mājās nav bijis galvas — paņemt līdzi elektrisko karsēšanas spirāli. Jācieš līdz rītam. Nav jau nekas briesmīgs, kakls taču Irisas vājā vieta, droši vien miglainajā pludmalē pieķēra aukstais gaiss. Nepatīkami, ka visu laiku jākremšļo. Brīžam snaudā iekrizdama, viņa aizcī-nļjās līdz rītam. Te tev nu bija izrāviens no ikdienas ..

Vērpēji izrādījās gatavi sarunai tikai tā pa pusei. Atkal — rīt.

Irisa aizgāja uz kino. Filma bija ne šāda, ne tāda. Sēžot pustukšajā zālē, kļuva sevis tik briesmīgi žēl, ka pār vaigu noritēja asara. Pa ceļam uz viesnīcu nopirka aptiekā kakla skalojamo un izlūdzās nomierinošas tabletes.

Vai nu zāles izrādījās par vājām, vai kakls iekaisis pamatīgi, bet Irisu pamodināja pašas rejošais klepus. Spriežot pēc tā, ka gaitenī vēl dzirdēja balsis, nemaz nebija vēls. Un kad viņa nolēma iedzert otru tableti, iezvanījās tālrunis. Kāds noteikti kļūdījies, jo šajā stundā un šajā pilsētā Irisu neviens nevarēja meklēt. Pēc vairākiem zvaniem aparāts noklusa. Bet ja nu tā ir ziņa ... kaut kas ar Rišardu! .. . Viņa skatījās uz aparātu, to pilnīgi hipnotizēdama, un tūdaļ tvēra klausuli, kad no jauna atskanēja signāls. Bet sirds sita kaut kur augstu kaklā, tāpēc bija grūti izrunāt pat vienu skaņu.

— Labvakar. Esmu jūsu kaimiņš. Dzirdu — esat smagi saaukstējusies. Varbūt izsaukt ārstu? — vīrietis runāja krieviski. Laipni un mierīgi.

— Paldies, man nekā nevajag, — beidzot Irisa spēja izdabūt vārdus cauri iestrēgušajam kamolam. — Paldies par pūlēm.

— Nu, bet karsta tēja ar medu jums gan derētu. Patlaban esmu uzvārījis.

— Paldies — nē. — Vismazāk viņa šobrīd gribēja kopā ar svešu cilvēku dzert tēju. Nūja, Ellai bija taisnība: «Mīļā priekšniec, es jūs tā apskaužu! ... Tur noteikti būs daudz enerģisku vīriešu, kuri komandējumos allaž ir

vienkārši brīvi. Vai arī aizņemti, toties dziļi nelaimīgi savās ģimenēs un alkst visu sākt no jauna ...»

— Kā vēlaties, — par laimi, viņš neuzstāja. Tad pasmējās: — Tikai padomājiet arī par līdzcilvēkiem: jūsu klepošanas dēļ vienu nakti jau neesmu gulējis. Un tā kā dzirdamība šajā namiņā vienkārši fenomenāla, tad varu galvot — cietušo ir vairāk.

— Atvainojiet... — Irisa gribēja pieklājīgi atvadīties, bet klepus lēkme nāca tik spēji, ka viņa gandrīz izmeta klausuli.

— Nu, redzat — kas iznāca no jūsu lepnības? — kad Irisa bija atguvusi elpu, vīrietis tajā pašā mierīgajā tonī turpināja. — Protams, uzspiest netaisos, taču jūsu vietā es tomēr tēju padzertu un manā termosā paņemtu līdzi naktij. Bet varbūt jums ir pašai savs?

— Nē, — laipnā miera atbruņota, Irisa vaļsirdīgi atzinās. — Bet es . . . Ziniet, man jāpārģērbjas.

— Tikai neievilciniet to procesu, ūdens dziest, — un viņš nolika klausuli.

Nu, lūk . . . Tagad viņa vēlā stundā ies istabā pie sveša vīrieša, kurš droši vien taisās cienāt ne tikai ar tēju — Ellai bija taisnība ... Irisu šķebināja tie banālie tuvošanās mēģinājumi, kurus tika piedzīvojusi. Ģērbdamās viņa ar īgnumu domāja, ka Šonakt traucēs ne tik daudz klepus kā nepatīkamas emocijas — zvanītājs droši vien ir stipri padzīvojis plikpauris, kurš tup savā istabā izvalkātā treniņtērpā ar izstaipītiem ceļgaliem un noteikti centīsies viešņai iestāstīt, ka visērtākā sēdēšana ir tikai gultā. Nekas jau nevar notikt, ja pati nevēlies, bet nepatīkami. Jā, bet kurā sienas pusē ir šis aicinātājs?

Gaitenī izgājusi, Irisa apstājās. Vēl daudzviet pa durvju apakšu ārā sitās gaisma. Līdzās noskrapstēja slēdzene.

— Piedodiet, lūdzu, es nepasacīju savas istabas numuru, — durvis atvēris kaimiņš teica. Un Irisa ar iekšēju gandarījumu atzīmēja, ka tējas īpašnieks par laimi ir slaids tumšmatis, ģērbies gaišpelēkā džemperi.

— Sēdiet šajā krēslā. Tas gan stipri sagrabējis, bet ir vienīgā normālā mēbele, kura neatgādina kroņa namu, — viņš palaida Irisu pa priekšu. Uz mazā galdiņa stāvēja termoss, divas glāzes un burciņa ar medu. — Taisiet pa-dzērienu pēc savas garšas. Esmu jau ievērojis, ka latvieši diez ko neciena paciņā iesaiņoto tēju, labprātāk dzer

lauku zālītēm uzlieto. Arī gribētu iegādāties, teiksim, pelašķus vai kumelītes, bet, cik iegriežos aptiekā, nekad netrāpu īstajā laikā — bija un izpirka. — Viņš noplātīja rokas un pasmējās tik sirsnīgi un atraisīti, ka Irisai pazuda neērtības sajūta.

— Man arī vienmēr tā — vai nu prece beidzas taisni deguna priekšā, vai bijusi vakar, — viņa teica, tēju maisīdama. — Jūs atvainojiet par sagādāto nemieru: tik negaidīti saaukstējos, pašai dusmas.

— Droši vien ļāvāties jūras elpai? — arī istabas saimnieks darbojās gar tējas glāzi. Sev sēdēšanai viņš bija pielāgojis apaviem paredzēto skapīti. — Man arī vienreiz tā gadījās. Sī migla ir dikti mānīga. Liekas tāda jauki skumja, — pat pažēlot gribas, — iemidzina tavu modrību un tad iešauj kādu draņķi ribās.

— Jūs runājat par miglu kā par cilvēku.

— Nu, ar ko tad citu lai mēs salīdzinām itin visu šajā pasaulē? Taču jau vislabāk der caur sevi iepazītais, — viņa balsī ieskanējās skumjas. — Ņemiet medu drošāk. Man tikai nav nekāda ēdamā. Vēlu pārnācu, bufetei jau atslēga priekšā.

Galda spuldze apgaismoja vienīgi to laukumu, kur viņi abi sēdēja. Pārējā istabas daļa grima krēslā. Bet caur sienas skapja pusvirus durvīm Irisa pamanīja virsnieka formas žaketi ar uzpleci.

— Ziniet, es laikam jūs vakar redzēju bufetē.

— Viss var būt. Kaut gan neesmu te vienīgais no šīs brālības, — viņš pamāja ar galvu uz skapja pusi, izsekojis Irisas skatienam.

— Jūs . . . pusdienojāt ar apskaužamu apetīti.

— Ā, tad gan tas biju es! Vakar pusdienas iznāca mana pirmā ēdienreize. Gribēju izpirkt bufeti sausu. Jā, atvainojiet, bet esmu nošāvis otru buku, pēc tam kad nepateicu istabas numuru — mani sauc par Eiženu.

— Irisq. Var teikt īsāk — Ira.

— Kāpēc? Neko nevajag pārtaisīt vai pielāgot tikai tādēļ, ka pastāv kaut kādi trafareti. Tādā veidā pasaule zaudē savdabību, un mēs paši par to errojamies. Kaut gan — tas ir ļoti vilinoši: visu veidot pēc sava ģīmja un līdzības. Bet es ar to cīnīšos un nekad nesaukšu jūs citādi kā vienīgi par Irisu — šajā vārdā ir kaut kas no zieda smaržas. Manu meitu sauc Lolita, un es visādi pretojos saīsināšanai par Lolu. Lolita — tur taču ir kaut kas

no patiesa maiguma, vai ne? — Viņš skatījās Irisā tik nopietni, it kā noliedzoša vai apstiprinoša atbilde patiešam kaut ko izšķirtu. — Lūk, paskatieties šajā fotogrāfijā, — laikam ģīmetne bijusi kaut kur tepat pie rokas, jo Irisa pat nepamanīja, no kurienes Eižens to ņēma.

Nelielā bildīte ērti gulēja vīrieša plaukstā. Meklēdama meitenes līdzību ar tēvu, Irisa bez kautrēšanās nu varēja ieskatīties pretimsēdētājā: seja vīrišķīga, tikai acis tādas mierīgi domīgas, pat skumjas. Meitene no fotogrāfijas raudzījās daudz spridzīgāk. Un tas nebija vienkārši bērnišķīgs draiskums, bet jau raksturs.

— Jauks bērns, — to viņa sacīja no sirds, dodama fotogrāfiju atpakaļ.

— Jā, — vīrietis piekrita, — tikai ārēji viņa man maz līdzinās. Taču saprotamies lieliski. Un tas taču pats galvenais, vai ne?

Irisa nodomāja, ka Eiženam ir īpatnējs paņēmiens — savus secinājumus izteikt jautājuma formā. Bērna bilde uzvandīja pirmītējās bažas par Rišardu. Un viņa juta, ka var to izteikt skaļi:

— Uztraucos par dēlu. It kā jau liels. Bet prāta vēl nav. Ka bez manis nesastrādā kaut ko ...

Viņš dedzīgi pamāja — par zīmi, ka saprot un piekrīt:

— Uz to ir jābūt gataviem! Lolitu pieskata vecmāmiņa. To viņa tin ap pirkstu. Vēlāk grūti dabūt sliedēs.

— Un ko dara jūsu ... māmiņa? — Irisa pajautāja un tūdaļ vai iekoda mēlē: iespējams, ģimenē kaut kāda nelaime.

— Mūsu māmiņa ir māksliniece. Viņas bieži nav mājās, — Eižens pagriezās, lai ieliktu fotogrāfiju rakstāmgalda atvilktnē. Un laikam tādēļ viņa balss Ieskanējās nespodri.

— Jūs arī laikam neizceļaties ar sēdēšanu uz vietas.

— Nu ... Pakustēties iznāk. Vai tēja nav galīgi atdzisusi? — acīmredzot viņš vēlējās mainīt sarunas virzienu. Un labi, ka tā, jo par militārajām profesijām Irisa nezināja galīgi nekā. Pilsētā, kur viņa dzīvoja, bija daudz kara jūrnieku — varēja sastapt uz ielas, redzēja veikalos un kafejnīcās. Cita pasaule. Sveša. Pat naidīga. Aizslēgta ar dažādiem «veto», tomēr uzkundzēties griboša. Dzīvoja it kā pati sevī un attīstījās pēc īpašiem likumiem, pieprasīdama zemi, ūdeņus, debesi. Likās, formās tērptie maz zināja par pasauli, kurā mīt citas drānas valkājošie. Uz

ielas viņus ieraugot, Irisa gāja garām kā tukšai vietai — kā visam svešam. Nebijis Lolitas fotogrāfijas, viņai ar Eiženu nebūtu par ko runāt. Patiesību sakot, Irisa nevarēja izlemt — viņai traucē šī vīrieša piederība uniformētajiem vai ne.

— Jūs bieži braucat no mājas? — Eižens pajautāja.

Viņa gribēja bravurīgi samelot, ka tā ir ierasta lieta,

taču nekas neiznāca:

— Vispār . . . reti. Būtībā ir pirmā reize, kad tā īsti... Tāpēc tik ļoti uztraucos par dēlu. Varbūt ar laiku pieradīšu.

— Ko jūs runājat? — viņš nometa tējkaroti uz galda un izskatījās gandrīz vai sašutis. — Vai tad iespējams nedomāt par bērnu?

— Jūs mani pārpratāt, — Irisa taisnojās. — Ar gadiem viņš kļūs gudrāks, patstāvīgāks ...

Eižens klusēdams pašūpoja galvu, it kā pārlikdams ko pie sevis. Viņa jutās nelabi, ka ar neveiklo izteicienu izārdījusi mirkļa mieru, bet izlabot to nemācēja. Irisa bija izdzērusi veselas divas glāzes, un kakls šķita nomierinājies. Laiks atvadīties. Eižens neaizturēja, tikai sniedza termosu:

— Ja nu jums naktī ievajagas silta malka.

— Bet. . . Kad atdošu?

— Gan jau. Es šeit vel kādu laiciņu uzturēšos. Jūs jau rīt braucat projām?

Irisa pāris vārdos iezīmēja sava komandējuma neskaidrās līnijas, un viņš atzinās, ka pēc grāmatvedības cilvēka kaimiņiene gan neizskatās. Egons savulaik teica — viņa neatgādina matemātikas skolotāju ...

— Tā? O, ja jūs būtu redzējis vienu manu kolēģi! ... — Irisa pasmaidīja, iedomādama Ellu.

— Acīmredzot mums ir stipri iesūnojuši uzskati par profesijām, — arī Eižens piekrita ar smaidu. Laikam gan. — Irisa nodomāja.

''Rita viņa pamodās ar daudz labāku pašsajūtu un patiesu pateicību pret svešo cilvēku par izrādīto rūpi. Taču pati tūdaļ steidzās uzmīt siltajām domām. Arī Egons tamlīdzīgā situācijā nebūtu izturējies sliktāk. Viņš taču savā filiālē to vien darīja, kā sniedza dažādus vienreizējus pabalstus: tam malkas zāģeri sarunāt, šitam piepalīdzēt linoleju uzklāt, tai... Ak, ko viņa te sevi urda. Cilvēks gribēja sevi piepildīt. Un vienīgais saturs, ko Egona

būtība ņēma pretī un prasīja vēl — neierobežotos daudzumos!* — bija pastāvīgi apbrīnas un pateicības plūdi: tikai jūs, Doni, to varat, neviens cits! ... Viņš bija gatavs uz ecēšām lēkt, lai šo medus dziru dabūtu dzirdēt plūstam. Ar šādām valodām Egonu varēja uzmundrināt uz jebkuru pasākumu. Protams, ja tas neieilga. Taču tas ir cits jautājums. «Bet ko viņš dzirdēja no manis?» negaidot vaicāja sev Irisa, tūlīt vaļsirdīgi atzīdamās: «Es taču pieprasīju, lai slavē un apbrīno mani, lai nepārtraukti zvēr mīlestību un saka komplimentus . . .»

Sī atziņa negaidot nomierināja — ne velti taču saka, ka pastāvīgs naids un gremšanās saārda dvēseli. Viņa, protams, nekad nepiedos Egonam to izdarīšanos ar Do-belnieku un — pats par sevi saprotams! — Ritiņu, bet nav prāta darbs pastāvīgi dusmoties uz bijušo vīru, pastāvīgi atcerēties pāridarījumus un tādēļ rīt asaras. Kas nu reiz noticis, tas noticis. Jāiet uz bufeti, varbūt izdodas dabūt karstu pienu, tas šādās reizēs palīdz vislabāk.

Durvis vaļā slēgdama, ieraudzīja uz grīdas salocītu papīra lapu.

«Irisa! Izrādās, šodien būšu ļoti vēlu. Ja nav grūti — piepildiet termosu ar stipru tēju. Kaimiņš.»

Negaidītais lūgums iepriecināja — diena pildījās ar vēl kādu saturu, izņemot tās stundas vērptuvē. Radusi par kādu rūpēties, Irisa nu jutās kā atspirgusi. Kāds ēdamais taču arī jāpaņem, dievs vien zina, kas tas par darbu, ja sanāk pie galda piesēst reizi dienā. Un ko nozīmē: ļoti vēlu? Irisa pieķēra sevi metam acis pulkstenī jau agrā pēcpusdienā. Nu, kā tad: pieradusi tos gadus gaidīt Egonu, no šī ritma izsista un nejauša gadījuma dēļ uz brītiņu dabūjusi rokā ierasto, kaut arī sāpīgo spēlīti — raudzīties stundenī, ieklausīties soļos ...

Eižens viņas durvīm pieklauvēja ap desmitiem. Irisa tobrīd runāja pa telefonu ar Vaļu. Kaimiņiene zvērēja, ka mājās viss kārtībā. Egons nezvanīja? Vaļa izbrīnījās: kāpēc viņa tā prasa? Nevarēja taču atzīties: iegribējās, lai pie stenderes stāvošais Eižens viņam nesaprotamās valodas plūdumā sazīmē vīrieša vārdu.. . Bet Eižens bija sazīmējis, laikam pēc viņas toņa, daudz ko vairāk:

— Dēlam viss kārtībā? Un jūs pati izskatāties gandrīz vesela.

Ieraudzījis Irisas sagādātās sviestmaizes, neslēpa pārsteigumu:

— Jūs patiesi tās gādājāt priekš manis? Nu .. . Lielais paldies! Godīgi sakot, biju noskaņojies piekopt autogēno treniņu izsalkuma aizdzīšanai. Bet nu likšos gulēt kā baltais cilvēks.

Kad Eižens, paņēmis tēju un vakariņas, aizgāja, Irisa juta kā aizvainojumu, kā vilšanos. Jā, bet ko tad viņa gaidīja? Iznāca viens pakalpojums pret otru. Un viss. Varbūt nevajadzēja tā uzsvērt to Egona vārdu ...

Bet nākamajā rītā pa durvju apakšu iesūtītā zīmīte lika no jauna sirdij iepukstēties straujāk:

«Irisa! Ja vien jums nav valstiski svarīgu pasākumu, tad dodiet man savu piekrišanu šovakar kopīgi paēst normālas vakariņas. Jūsu gādātās sviestmaizes mani |oti spēcināja, vairs nekrītu no kājām — kā vakar . . . E.»

Viņi apmeklēja pilsētas lepnāko restorānu: apšaubāma svaiguma galdauti, ēdienkartē kļūdas no vienas vietas un orķestris spēlēja bez degsmes .. .

Kad izgāja atkal uz ielas, tur bija pavisam maz cilvēku. Laikam te ļaudis raduši likties agri gulēt — tā Irisa pateica.

— Bet varbūt viņiem mājās ir tik labi, ka nemaz negribas klaiņot apkārt, vai ne? — atsaucās Eižens. — Jums taču ir labi mājās, Irisa?

Viņa juta sevi saspringstam, taču atbildēja mierīgi:

— Jā. Tāpat kā jums.

Iespējams, tikai tā šķita, bet elkonis, kurā Irisa turējās, uz mirkli k|uva kokains. Taču smiekls izskanēja sirsnīgi:

— O! Kad Lolita sēž man klēpī, esmu gatavs par šo brīdi dvēseli velnam pārdot.

Un Irisa saprata, ka vīrietis nemelo, bet patiešām mīl savu bērnu. Nu viņa zināja Eižena uzvārdu un, atmiņu nedaudz sasprindzinājusi, atcerējās dziedātāju, kuru dažreiz rādīja pa televizoru. Viņa nepiederēja pirmā lieluma zvaigznēm, grozījās kaut kur pa vidu, taču, cik var saprast, ieņēma stabilu vietu. Eižena sieva un meitenes Lolitas māte . .. Jā, viņi ir skaists pāris, un nav brīnums, ka tādi cilvēki kopā laimīgi.

Vakars bija tīri silts, un viņi aizstaigāja līdz pludmalei. Spīdēja pilns mēness, pāri jūrai mezdams ņirbošu tiltiņu. Neviena cilvēka visapkārt.

— Iesim projām, — teica Irisa, — Te ir skumji un drūmi. Lai gan miglas nav.

— Nē, — Eižens paņēma viņas roku, — vēl pastāvēsim — lai šis skats iespiežas atmiņā. Es saukšu to atpa-ka], kad domāšu par komandējumu, kurā ar mani notika ... — viņš apklusa.

«Tūlīt viņš, ak dievs, sāks liet, ka šis izcilais notikums esmu es, un tas būs sāji... Nu, nevajag, nevajag!» Irisa lūdza domās.

— Pēc ilgiem ilgiem laikiem es šeit piedzīvoju rūpes par sevi — kāds cilvēks iedomājās, ka arī man vajag vakariņas, — Eižens rāmi turpināja. Tad pacēla viņas roku un noskūpstīja. — Paldies, Irisa.

Vēlāk, sēdēdama tajā pašā krēslā viņa istabā, Irisa stāstīja Eiženam par sevi, Egonu, Rišardu un Tanti. Nesaprata, kāpēc sākusi. Bet ar katru teikumu k|uva vieglāk — laikam tā notiek pēc grēksūdzes. Viņa it kā pūlējās izsvērt sevi, nebaidīdamās izskatīties nepievilcīga un egoiste, viņa nemeta nekādas apsūdzības Egonam un ar sāpi pieminēja Tanti. Varbūt tās bija uzmanībā pietum-sušās Eižena acis, kuras prasīja Irisai būt patiesai. Viņš ' ne reizi nepārtrauca, lai gan iznāca palielas pauzes. Tikai pašās beigās pavaicāja:

— Bet vai bija pareizi, ka tu mainīja darbu?

Nūja, par Ritiņu taču viņa nepateica. To stāstīt nozīmētu no jauna pārdzīvot kaunu un pazemojumu. Tāpēc uz Eižena jautājumu tikai atmeta ar roku. Viņš to paņēma un ilgi turēja savējās. Tas nebija līdzjūtības, žēlsirdības dāvanas žests. Siltums caur viņu plaukstām plūda, vienodams un uzmundrinādams. Irisa pacēla skatu un pavisam tuvu ieraudzīja Eižena acis — zaļganas, ar tumšiem lāsumiņiem.

— Paldies tev par šo stāstu, — viņš teica.

— Kādēļ? — Irisa no tiesaš brīnījās.

— Caur to es dabūju vienu paraugstundu. Varbūt citreiz sīkāk . . . Bet man būs vieglāk domāt par ... par vienu lietu.

Eižena acis satumsa vēl vairāk. Irisa pacēla roku un aizsedza tās:

— Nedomā tik dziļi .. .

Pašai negaidot, glāsts iznāca aicinoši maigs. Pirmā Eižena atbilde bija taisni tāda pati. Tad no viņa pirkstiem izleca dzirkstele, un Irisa labprāt pakļāvās divām

stiprām vīrieša rokām. Eižena alkām atbildēdama, viņa gan apzinājās, gan zaudēja šo laiku un telpu, gan ļāvās kaislei, gan izjuta kautrības mirkļus — kopš šķiršanās ar Egonu viņai neviena nebija, un fiziskās tuvības alkas arī nemocīja, tikai reizēm sapnī, un nu šajā naktī viņi ar Eiženu meklēja un tik ātri iepazina viens otru. Irisa aizmiga viņa rokās mierīga un atraisījusies.

Pamodās, kad aiz loga cauri rudens krēslai pūlējās izspraukties rīts. Eižena nebija. Irisa iededza spuldzi un ieraudzīja uz galda zīmīti:

«Labrīt! Atkal būšu vēlu — laikam . . . Bet ļoti ceru, ka Tu mani atkal gaidīsi. Es pat gribu Tev to palūgt — citādi man liksies, ka esmu sapņojis, nevis patiesi piedzīvojis ... Un apģērbies silti, šodien izskatās stipri vēss, nolieku te savu silto šalli. Iesaku neapsmādēt. Uz redzēšanos. E.»

Izlasījusi šīs rindas, viņa apsēdās un pūlējās saprast, kas šodien nav tā kā vakar. Ja atzīstas godīgi, Irisa reizēm bija domājusi, kā viņa atkal pārkāps slieksni... Un tūdaļ prātā nāca Romis ar savu lietišķo jautrību, kuras mērķis bija pasvītrot, ka nekas nav noticis, tad ta nu liela muiža. Nu gan bija noticis. Taču ne šī šaurā gulta bija pagrieziena punkts. Nē. Tad, kad viņa stāstīja to visu Eiženam un dzirdēja paldies ... Par ko izskanēja pateicība? Viņš sacīja — paraugstunda ... Irisa pacilāja uz galda nolikto pūkaino adījumu. Droši vien sieva darinājusi — ienāca prātā. Nē, stūrī bija arābu pasaules firmas zīme. Viņa pielika šalli vaigam — uzvējoja tabakas smārds. Irisa nebija redzējusi Eiženu smēķējam, arī istaba neoda pēc dūmiem. Bet šī no šalles dvašojošā rūg-tenā elpa tomēr likās vīrišķīga un patīkama ...

Bet tūdaļ pat viņa sev pavēlēja skatīties uz visu ar reālu aci un vērtēt notikušo bez ilūzijām. Viņus ar Eiženu satuvināja mazās rūpes vienam par otru. Cilvēciski patiesas un aizkustinošas. Sī pati šalle liecina, ka viņam patīk savu rūpi kādam veltīt. Droši vien tas ir asinīs, un ja tuvumā nav ģimenes, bērna ... Katrā ziņā Irisai nevajadzēs kaunēties, šo gadījumu atceroties — un tikai pie tā arī jāpaliek, kad pēc dienām trijām viņa brauks projām.

Vilnas vērpšanas fabrikā, Ellas vārdiem runājot, bija stipri liela tūte. Irisa pazvanīja Naļivaiko. Šefs brīdi pūta un pukstēja, pie sevis kaut ko pārlikdams, tad teica:

— Labs ir. Tā jau es nojautu. Tur vajag kādu trio ar mēslu dakšām.

— Mājās?! — Irisa izbijās. — Bet tad taču es.,.

Tikko nepateica — vairs neredzēšu Eiženu.

— Ziniet, vēl pāris dienas es gribētu ... Ja reiz tāda iespēja ... Pie viena apgūstu amatu, — viņa pulējās runāt mierīgi.

«Vai bija pareizi, ka tu mainīji darbu?» Droši vien nē. Bet nu ir jāvelk svešais vezums, kurā pati labprātīgi iejūgusies. Un droši vien būs pareizi, ja Irisa brauks projām, teiksim, rīt. Lai Ella ar Kareli galīgi nesaiet matos. Tas ir svarīgi. Bet no tā, ka viņa pabūs Eižena tuvumā dažas stundas ilgāk, nekas gan nemainīsies ...

Lēmumu aizbraukt jau rīt pat viņa pasniedza kā priekšniecības diktētu vajadzību.

— Jā, es zinu — kas ir pienākums un disciplīna, — Eižens sacīja. — Ja vajag — tad vajag. Bet man briesmīgi žēl, ka tik maz laika iznācis pabūt kopā ... Irisa, vai tev nav tāda sajūta, ka mēs abi runājamies, arī klu-suciezdami? Vismaz es dzirdu, ko tu saki, kaut arī neviens vārds nav atskanējis. Varu derēt: vakar, kad iznācām no restorāna, tu drusciņ šķaudi, ka man viss tik gludi un braši, vai ne? . . .

— Laikam gan .. .

— Jau grasījos tev sacīt — nedari tā, bet aprāvos. Jo par visu vairāk man riebj cilvēki, kuri apsūdz likteni, vainodami pasauli. Bet tad, kad tu te man stāstīji, kā jums, kā tev sava dzijtiņa vijas, es klausījos un domāju: dievs augstais, lūk, kur atslēga — nevajag naida pret tiem, kuri citādi jūt un domā, uz tiem jāskatās vienkārši kā uz cilvēkiem un jāžēlo

— Man nebija nekādas programmas. Vienkārši pilna sirds.

— Tur jau tā lieta! Iepriekš studēta perša tūlīt redzama.

Eižens stāstīja par sevi. Formā tērpts inženieris. Šajā ziņā gājis tēva pēdās. Tā ieprogrammēts kopš bērnības. Patīk? Nepatīk? Gan tā, gan šā. Viņa profesijā par emocijām neviens neinteresējas. Jo esi zvērējis pildīt pavēles.

— Bet kāds ir tavs darbs?

— Esi redzējusi filmas par robežsargiem? Rāda parasti puišus ar vilku suņiem pavadā ... Bet viņiem palīdz dažāda sarežģīta tehnika, kurai jāstrādā nevainojami.

Irisa uzbura iztēlē karti un izbijās no ta ceļa, kurš deva Eiženam darbu.

— Mēs parasti apkalpojam vienu noteiktu apvidu. Tādēļ ļoti ceru, ka darbs man palīdzēs tevi atkal satikt. Ja vien tu gribēsi...

Viņa piekļāvās tam klusā pateicībā par vārdiem, kurus bija gaidījusi. Un sievišķīgā nežēlībā pret sevi un to otru, vēlēdamās nostiprināt patiesību vai ilūziju, pavaicāja:

— Tev ... to vajag?

— Jā, — viņš atbildēja bez kādas uzspēles. — Lai gan apzinos, ka neko tev nevaru solīt. Saka — sievietes vajagot maldināt, jo viņām tas savā ziņā patīk, dod iespēju trenēt pārdzīvojumu ... Varbūt. Bet es domāju, ka mūsu dzīvē vispār ir tik daudz nepārdomātu solījumu un galvojumu, ka apzināti savu balsi šim korim pievienot nevēlos. Kaut ari lielās līnijās, protams, Šie meli neko neizšķir, mūsu mazajā esībā no svara ir viss. Tavas sviestmaizes, piemēram .. . Nemaz neatceros, kad man kāds būtu kaut ko tik nesavtīgi pasniedzis, neiecerējis dabūt pretī kaut vai...

Viņa saprata. Bet šī vaļsirdība tomēr iedzēla. Dzīve paliek dzīve, taču ...

— Piedod, — Eižens noglauda Irisas plecu. — Šorīt iedomājos: un ja tu nebūtu dabūjusi klepu? Palika bail... Cik daudz dzīvē nozīmē nejaušība. Sevišķi tad, kad gandrīz esi pārstājis tai ticēt.

Irisa arī bija par to prātojusi. Jā, nejaušība par ietekmīgu spēku kļūst tikai tad, ja esi sevi tai gatavojis un gribi pieņemt. Tad tā kļūst likumsakarīga. Vai Irisa zemapziņā visu laiku nevēlējās, lai kaut kas aizpilda Egona atstāto smeldzošo tukšumu? Nu, lūk .. . Un kas sāp Eiženam? To ta nepavaicāsi.

— Cik tev gadu? — viņa uzprasīja. Atbildi saņēmusi, teica: — Domāju, ka esi vecāks par mani. Lai gan.. . Kāda tam nozīme.

— Ir gan, — Eižens nopietni iebilda. — Vienas paaudzes cilvēkus tuvina kopīgi izdzīvotais laiks. Bet vecāks izskatos tādēļ, ka savulaik daudz dusmojos, pat ienīdu . . . Ak, es runāju ka no grāmatas, — viņš iesmējās. — Lolita to sauc par sprediķi. Tu vienkārši nevari iedomāties, cik tāds skuķēns var but blēdīgs! — Irisa juta Eiženu tumsa tīksmi smaidām. — Bet man ir viena liela bēda ar

viņu ... Tu neiebilsti, ka paņemšu cigareti? Reizēm velk tas netikums — kad smagāka doma vai saruna.

Irisa raudzījās uz mirdzošo punktu un juta sevi saspringstam. Eižens gatavojās viņai kaut ko sacīt. Tas var gan vienot, gan katru izmest savā krastā — atsvešinot. Ja kopējā sasaiste tik vāra un neaizsargāta.

— Redzi... — Eižens iesāka. — Man vispirms tev jāpastāsta par savu māti, lai tu saprastu, kāpēc . ..

Tēva militārā profesija likusi viņu ģimenei piecas reizes mainīt dzīvesvietu. Ne tikai pilsētās mituši. Skola — kāda nu kur. Tēvs allaž aizņemts.

— Viņš godīgi un mērķtiecīgi virzīja mani uz to darbu, kuru pildīja pats. Bet nevaru iedomāties, kas iznāktu vispār, ja līdzās nebijis mātes. Viņai ir minimāla skola un liela, milzīga sirdsizglītība. Māte man mācīja skatīties ne tikai zemē, bet arī debesīs. Daudz gan tādi puikas klausās, vai ne? Atceros, kā vienreiz, agrā rītā ar draugiem makšķerēt izgājis, piepeši it kā pamodos: ieraudzīju upi garojam, sadzirdēju kalmju čukstus un smilgu švīkstu . .. Tu saproti, Irisa? Sēkla bija uzdīgusi. Un tad jau es pats gādāju par tālāko. Cik pratu un kā iznāca. Bet bez mātes pamudinājuma — varu galvot! — mani droši vien nesaistītu māksla un mūzika. Ja nu tik vien, cik kompānijā palustēties. Ak, bet es nerunāju par lietu. Ne glezna, ne simfonija mūs nepārveidos, ja vien ... Ja būsim dzimuši ar garīgu kroplumu.

Viņš apklusa.

— Tad jau audzināšanai nav nekādas nozīmes, — Irisa teica. — Tā iznāk?

— Nu, kāpēc? Cilvēks nemaz nezina, ko sevī glabā. Kādam šī mantība jāsašķiro un jārāda — kā lietot. Esi lasījusi par nakts putnu acīm, kuras visu redz tumsā savādāk, bet tomēr it kā ļoti spožā gaismā. Katram no mums laikam ir tāda acs, tikai ne visi to lieto, jo nav tak nekādas vajadzības. Un var nomirt neuzzinājis, ka tev pietrūkst kaut kā )oti svarīga. Teikšu īsāk — māte iedēstīja man nepieciešamību šo aci trenēt.

Sākumā Irisai šie vārdi šķita nedaudz māksloti. Pat sadomāti. Drusciņ pārgudri. Un Eižens to tūdaļ juta:

— Tā ir tāda mana filozofija. Redzi... Jā, es īsuma labad pārlekšu dažam posmam manā dzīvē. Ar vārdu sakot, Lolitas māti es apprecēju pats pēc savas izvēles un krietnu laiku biju sajūsmā par šo soli. It sevišķi, kad pie-

dzima meita .. . Nu, bet estrādes mākslinieku dzīve tikai no malas izskatās meduspīrāgs. Patiesībā tas ir darbiņš kā šahtā ... Un ja gribi kaut nedaudz izteikt savu personību, tad bērnu paucināt vari, kad nu sanāk. To visu es saprotu un nenoliedzu. Bet.. . Tas notika pirms pieciem gadiem. Meitene noķēra kaut kādu drausmīgu infekciju. Dakteri cīnījās uz dzīvību un nāvi, laime, ka pats varēju būt līdzās. Mana sieva tajā laikā gatavojās savai pirmajai lielākajai koncertturnejai. Un bija skaidrs, ka pēc tam sekos viesizrādes ārzemēs. Redzi, tāds moments... Bērna dzīvība karājas mata galā, bet viņai rīt ar lidmašīnu — uz Tālajiem Ziemeļiem. Sēžam pie vakariņu galda klusēdami. Meklēju vārdus, kā uzspodrināt mūsu abu cerību. Un tad viņa saka: «Gribu tev ko lūgt — ja nu tas notiks, nesauciet mani atpakaļ. Protams, tas būs briesmīgi, taču liekas asaras te neko neglābs. Ir jāskatās reāli — koncertu pārtraukšana mani norakstīs. Ja aiziet bērns, lai vismaz kaut kas man paliek.»

— Tas nevar būt!

— Gluži to pašu — vārds vārdā! — viņa man pēc tam atrakstīja vēstulē. Neziņa par bērna dzīvību turpinājās divas nedēļas. Biju nometis vēstuli pa roku galam, tika acīs sievas mātei... «Dēliņ, šķiries no viņas, es iešu pie dieva, pie tavas priekšniecības un tiesas liecināt!» Nu, labi. Bet ko tālāk? Bērnu es, protams, izaudzinātu. Bet tādā gadījumā meitene var pārmantot šo briesmīgo mūsdienu slimību — bezatbildību un vienaldzību pret saviem bērniem. Nekas taču nenotiek, ja pamet, vai ne? Un ja vēl piemērs tepat blakus ... No tāda jāsargā vairāk nekā no uguns. Kurš tad cits manu bērnu sargās, ja ne es? Tu taču esi vienisprātis, Irisa? Kādēļ tu raudi? Ļauj, es noskūpstīšu tavas skaistās pelēkās acis, un rokas, un . ..

Viņa atgriezās mājās gan bagāta, gan aplaupīta. Darbs ierāva virpulī. Skumjās, skaudrās ilgas pamazām rima. Un pēc mēneša Irisa uz visu atskatījās ar mierīgu smeldzi. Pie viena atskārzdama, ka tagad cilvēkos saredz vairāk gaismas. Vai tādā veidā darbotos viņas pašas naktsputna redze?

Viņi šķīrās bez solījumiem bieži sarakstīties vai zvanīt.

— Es par tevi domāšu, — teica Eižens. — Mēs nedrīkstam viens otram pazust.

Jaungada priekšvakarā Irisa saņēma īsu vēstulīti, kuras beigās Eižens izteica diezgan pamatotu cerību drīz

tikt uz šo pilsētu. Bet atbrauca viņš tikai pavasari. Bija skolēnu brīvdienas. Rišards tās vadīja savā basketbolistu nometnē. Bet kombinātā — ceturkšņa beigas. Grāmatvedība burtiski slīka papīru palos. Irisa lūdza debesis: kaut nu Rupaine tagad nesaslimtu, citādi vajadzēs ņemt darbu uz mājām vakaros, un tad taču ir vienīgie viņas un Eižena kopīgie brīži .. . Bet Marta godam izturēja visas meteo-kaprīzes, un Ella tikpat kā nekaitināja Kareli.

Taču tajā dienā, kad Eižens aizbrauca, Irisa saprata, kāpēc reizēm piedzeras līdzsvaroti, alkoholu nemaz nekārojoši cilvēki. Viņa atkal bija gan miljonāre, gan pēdējā ubadze. Pārāk pretišķīga un smaga nasta. Taču nu jau iegrozījusies Irisas plecos un nomest to nebija spēka. Visi mēģinājumi izrādījās pārāk bikli. Varbūt tāpēc, ka sirds dziļumos viņa tomēr baidījās šo nastu pazaudēt — pārāk labi atcerēdamās, kā bija tad, kad vēl nežēlīgāk spieda tas tukšums un vieglums.

«Neaizmirsti mani, labi?» Pat ja viņai kāds pavēlētu, ja liktu darīt pretējo, tas vairs nav iespējams.

* * *

Rišards bija stingri piekodinājis nekādā ziņā neiet pretī:

— It kā es pats somu nevarētu panest! ...

Dienā Irisa tomēr piezvanīja uz sporta skolu un uzzināja, cikos varētu pienākt autobuss. Nu jau tā stunda klāt, un viņa sāk klausīties soļus trepēs. Beidzot viens kāpējs apstājas pie Donu durvīm. Bet tā nav dēla naskā gaita — šis atnācējs mīņājas un švīkstina drēbes.

— Kas tur ir?

— Es.

— Tu?! — protams, Irisa pazīst Egona balsi, bet tāpēc izbrīns nav mazāks. — Domāju, ka Rišards ...

— Nav vēl pārbraukuši? — Egons izskatās noguris un tāds kā sakrities. Pamanījis uzklāto vakariņu galdu — bija pacentusies sagādāt dēlam kārumus — pasmaida: — Nu, redz, dzīres varēs sākties ...

— Ieradīsies puika — tad, — viņa jutās neveikla un satraukta. Egons šķiet gan tuvs, gan svešs. — Ja nu tu gribi tasi kafijas . . .

— Nekas, es pagaidīšu.

Viņš staigā pa istabu. Apstājas pie loga. Paurbina palodzi.

— Pamatīgas šķirbas. Derētu aizdrīvēt. Tad tepi virsū .. .

Jā, Egons Šos visus darbus prot. Tikai savā mājā tiem nekad neatlika vaļas.

— Ak, gan jau. Būs tuvāk rudens, palūgšu Vajas Vladi.

— Ja iznāks laika, mēs ar Rišardu rit varētu padarboties.

Tas nozīmē, ka Egons nav steidzīgs uz prombraukšanu. Bet Irisa zina ari, ko satur tas: ja iznāks laiks . . . Pēdējos gados viņam nekad neiznāca.

— Tev mūspusē darīšanas?

— J-jā ... — Egons ilgi skatās.pa logu. — Mani iecēla par šīs filiāles vadītāju.

— Apsveicu. Tas laikam skaitās labs pakāpiens.

— Var iztikt.

Tā kā Egonam nav nekādu mantu, tad jādomā, ka dzīvošana kaut kur ir ierādīta. Bet kā jāvērtē Dona atgriešanās šajā pilsētā? Karjera, vēlme būt tuvāk dēlam? Tas Egons, kuru Irisa iepazina miglainā pavasara rītā, noteikti sīki visu izstāstītu. Bet šis stāv un turpina skatīties pa logu. Un Irisai grūti iedomāties, ka šis Egons spētu būt sirsnīgs un vaļsirdīgs. Jo ne jau tikai vīramāte un Ritina stāv starp viņiem abiem. So sienu, paši neapzinādamies. palīdzējuši celt ari tie, kuri cilvēku viņa darbavietā gribēja redzēt ka koku klajā laukā — bez pienākuma ģimenē, tie, kuri lika vērpt plucekļus un gaidīja no tiem izadītu pasaules brīnumu; laikam jau arī tie, kuri gadiem nevarēja izlemt — nojaukt Ludmilas Kareles māju vai atstat.

— Es tomēr uzvārīšu kafiju.

— Nu. lai iet — ja tas nesagādā īpašas pulēs.

— Nē. nē.

Domu un vārdu spēlē Irisa nesaklausa Rišardu uzkāpjam. Bet tas beidzot ir dēla zvans — spalgs, nepacietīgs. Rišards tur pirkstu uz zvana pogas un nevar saprast, kāpēc tik ilgi viņam neatver. Kādas desmit sekundes — ir taču briesmigi ilgi! . . .

1987

Saturs

Mazais bungu komplekts Zilgme .... Lielā Mārtiņa mūzika Salti meli

Parādība .... Albīns un viņa sievas Nakts putnu acis .

Monika Zīle NAKTS PUTNU ACIS

Stāsti

Mākslinieks I. Otto Tehniskā red. L. Rubule

Nodota salikšanai 01.11.90. Parakstīts iespiešanai 02.01.91. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7,56 uzsk. iespiedi., 8,32 izd. 1. Metiens 15.000 eks. Pas. Nr. 158. Cena 5. rbl. Izdevniecība «Rūķītis». Iespiests 1. tipogrāfijā. 226008, Rīgā, Balasta dambī, 3.

Content

Zīle Monika Nakts putnu acis

Mazais bungu komplekts

Zilgme

Lielā Mārtiņa mūzika

Salti meli

Parādība

Albīns un viņa sievas

Nakts putnu acis

Saturs