Kūlis Ēriks

Niķis un bumerangu stiķi

Eriks Kūlis

Niķis un bumerangu stiķi

RŪĶIJAS PUTNIEM

Atgriezušies no veltīgās sniegavīra meklēšanas - tas noslēpumainā veidā bija pazudis no piekalnītes dārza dienvidu pusē, atstājot vienīgi slotu, - četri brāļuki iebrāzās mājā, lai apspriestos, ko darīt tālāk - zvanīt uz nozaudēto mantu noliktavu vai izsludināt personas bezvēsts prombūtni.

Pie viesistabas durvīm viņus apstādināja piesprausta papīra lapa ar uzrakstu: “Traucēt tikai ārkārtējā gadījumā. Es rasēju.”

- Hm, - teica Stiķis, - mums ir tieši vajadzīgais gadījums. Līdz šim no mūsu dārza nekas nebija pazudis.

- Mēs varētu iet iekšā arī bez kādiem noteikumiem, - ierosināja Riķis. - Nikniķis nevar viens pats aizņemt telpu, kas domāta visas ģimenes lietošanai.

- Un vēl ciemiņiem, - piebilda Ciķis.

- Iedomājieties, kas notiktu, ja mums pēkšņi nāktos sarīkot viesības, - prātoja Niķis. - Kā tad viņš izturētos? Piespraustu pie durvīm vēl vienu papīra lapu ar uzrakstu “Viesiem ieeja aizliegta”?

- Tas būtu absurds, - secināja Riķis, - vai, tautas valodā runājot, - nejēdzība.

- Sniegavīra glābšanā katra minūte ir dārga, - paziņoja Stiķis. - Uz priekšu!

Un brāļuki visi kā viens devās viesistabā.

- Pietiek tev te vienam absurdēties! - iesaucās Cikis. - Pasaulē ir vēl svarīgākas lietas!

- Mums vienalga, vai tu rasē, fasē, asē vai domā, ka esi klasē, - piebilda Niķis. - Sniegavīrs ir pazudis!

- Jā, - piekrita Riķis, ziņkāri aplūkodams lielo loksni, kurā Nikniķis dažādos virzienos vilka dažādas līnijas -gan treknākas, gan vājākas, gan pavisam caurspīdīgas.

- Droši vien pavasara saulē izkusis, - Nikniķis, galvu nepaceldams, teica un turpināja darbu. - Sniegavīri pavasarī tā mēdz rīkoties.

Rūķēni saskatījās - iespējams, ka brāļukam šoreiz ir taisnība. Šāds variants būtu pieņemams arī viņiem. Tagad atliek tikai noskaidrot, ko viņš te rasē.

- Kas tas ir? - visu vārdā jautāja Stiķis, rādot ar pirkstu sarežģīto līniju virzienā.

Nikniķis piecēlās kājās, lai šim mirklim piešķirtu vajadzīgo svinīgumu, un teica: - Tā ir revolūcija!

Brāļuki apmulsa no tik negaidītas nelaimes. Viņi bija redzējuši filmas par dažādām ārzemju revolūcijām - tur nogalināja, meta cietumos, dedzināja mājas, grāva baznīcas un izlaupīja veikalus. Vai tiešām Nikniķis tādas šausmas plāno sarīkot arī Rū pilsētā? Pēc izskata viņš taču ir tik miermīlīgs. Tiesa, dažkārt brāļuks kļūst ķildīgs, kad pienākusi viņa kārta mazgāt traukus. Bet vai tādēļ jātaisa revolūcija?

- Vai tu arestēsi vispirms mūs un vecākus pēc tam? -interesējās Riķis. - Vai arī otrādi?

- Esi draugs, pasaki, - bilda Stiķis, - lai mēs viņus pagūtu brīdināt.

- Kur tu noslēpi šaujamo, - gribēja zināt Ciķis, - un cik patronu tev ir?

- Kuru baznīcu tu grausi pirmo - Rū pilsētā vai Nū pilsētā? - apjautājās Niķis.

- Brālīši, kas ar jums notiek?! - atguvis valodu, Nik-niķis iesaucās. - Kāpēc man būtu kaut kas jāgrauj un jāarestē?

- Nu, revolūcijās tā jādara - brālim jānostājas pret brāli, dēlam pret tēvu, un nost ar visu veco! - paskaidroja Riķis. - Tas esot ļoti nepieciešami un likumīgi.

Nikniķis sāka smieties.

- Es runāju par revolūciju strazdu būrīšu taisīšanā, - viņš teica. - Paskatieties rasējumā uzmanīgāk! Te ir pavisam jauna veida būrīša rasējums - daudzbērnu ģimenēm. Ar atsevišķām istabiņām un balkonu otrajā stāvā. Bet šis te ir piecstāvu strazdu būrītis. Ar atkritumu vadu.

Brāļuki aiz pārsteiguma nezināja, ko sacīt. Daudzbērnu strazdu būrīši! Piecstāvīgie būrīši! Kā gan Nik-niķim varēja ienākt prātā tādas idejas? Līdz šim ne Rū pilsētā, ne Nū pilsētā neviens par to pat nesapņoja! Nost ar vecajiem būriem! Lai dzīvo jaunie! Tā patiešām ir revolūcija! Un kāpēc arī viņi tādā revolūcijā nevarētu piedalīties? Vai Nikniķis ir gudrāks? Vai asprātīgāks?

Brāļuku galvās knaši rosījās domas. Aizvien ātrāk un ātrāk, līdz uzradās vajadzīgā. Un Stiķis paguva iesaukties pirmais: - Bet es būvēšu bērnudārzu cīruļiem! Tur tie iemācīsies vīterot vēl labāk! Man ir padomā ļoti muzikāls audzinātājs.

- Ak vai, - ierunājās Niķis, - esmu augām naktīm prātojis par kopmītni cielavām. Iekams tās nodibina ģimeni, viņām nav sava stūrīša.

- Jā, jā, - domīgi sacīja Ciķis, staigādams apkārt viesistabas apaļajam galdam un laiku pa laikam ielūkodamies Nikniķa rasējumā, - tas viss ir apsveicami - būrīši daudzbērnu strazdiem, bērnudārzi, kopmītnes... Bet vai kāds ir padomājis par pansionātu vecām vārnām? Pēc pavasara nāks vasara, tad rudens un ziema klāt. Kur lai paliek nespējīgās vārnas?

- Tiešām, - Nikniķis piekrita. - Vārnas arī ir dzīvas radības ar savām prasībām.

- Tāpat kā stārķi, zvirbuļi un baloži, - ierunājās Riķis. -Tāpat kā gulbji, bezdelīgas, žagatas un vanagi.

- Bet kas man var kaut ko jēdzīgu pastāstīt par naktspatversmi lakstīgalām? - apjautājās Nikniķis. - Šie mazie putniņi spiesti visu nakti dziedāt zem klajas debess.

- Jāprojektē un jābūvē, - rūķēni piekrita, bet tad kļuva domīgi - atklājās, ka ir tik daudz neaprūpētu putnu! Kad viņi tos visus apgādās?

- Šķiet, ka esam visus sauszemes putnus uzskaitījuši, - secināja Stiķis, - un tagad mums pietiks darba līdz mūža galam.

- Tu aizmirsi kraukļus un kovārņus, - bilda Riķis, - un arī zīlītes, un stārķus.

- Protams, - papildināja Ciķis, - un žubītes, un svīres, un vanagus, un ērgļus.

- Dzeņiem būtu jāuzceļ darbnīca knābju asināšanai, -teica Nikniķis, - bet vālodzēm dzirdinātavas, lai tām nav jāremdē slāpes ar rasas pilieniem...

- Irbēm vajadzīgi skrejceļi skriešanas treniņiem, -iejaucās Niķis. - Daudzi lauki tā aizauguši ar zāli, ka tajā var sapīties.

- Lai nu kam, bet dzeguzēm kā vientuļajām mātēm gan būtu jāpalīdz, - ierunājās Riķis. - Vai esat ieklausījušies, cik skumji tās kūko? Pat savas ligzdas viņām nav.

- Iespējams, ka projektēšanas darbos nāksies uzaicināt daudzus Rū pilsētas rūķēnus, - sprieda Nikniķis. - Nez vai vieni paši tiksim galā līdz pat mūža galam.

- Bet kā tad ar ķīvītēm? - gribēja zināt Stiķis. - Tās ir tuvu iznīcībai. Pļavas apsēdušas kaijas, un ķīvītes kļuvušas klaidones.

- Šķiet, palīgā nāksies aicināt arī Nū pilsētas rūķēnus, -secināja Nikniķis. - Putnu skaitam neredz ne gala, ne malas.

- Es personīgi lepojos, ka Rūķijā ir tik daudz spārnotu radījumu, - sacīja Ciķis. - Tā ir viena no mūsu zemes priekšrocībām.

- Ļoti iespējams, ka mēs visus neesam pieminējuši, - bažījās Niķis. - Varbūt kāds, kam vajadzīga palīdzība pašam pirmajam, palicis ārpus mūsu redzesloka?

Brīdi apspriedušies, brāļuki nolēma piezvanīt putnu pētniekam rūķim Zīķim.

Nikniķis pacēla klausuli. Izdzirdis par rūķēnu vajadzību, pētnieks jautāja: - Vai svilpi, kaņepīti, ķeģi un svirlīti pierakstījāt?

- Nē, - Nikniķis atbildēja, - mēs...

- Vai vītīti, čunčiņu, riekstrozi un pupuķi arī ne?

- Nē, - rūķēns murmināja, - mēs...

-Un lauci, ormanīti, čipsti, bēdrozi? -Zīķis gribēja zināt.

- Nē, - Nikniķa balsī ieskanējās apjukums.

- Bet lietuvaini, trulīti, gugatni un līkšņibīti?

- Mēs par tādiem pat dzirdējuši nebijām, - beidzot Nikniķim izdevās tikt pie vārda.

- Vismaz ķīķi, kākauli, krīkli un erickiņu jūs taču pazīstat? - rūķis Zīķis jautāja.

Nikniķis atbildi noklusēja.

- Nu, un alku, prīkšķi, liju, dumpi, ķerru un kliju? -pētnieks nerimās.

- Atvainojiet, - rūķēns izdvesa, - mums jāapspriežas. Lūdzu, pagaidiet vienu minūti.

Nolicis klausuli uz galda, Nikniķis pārlaida brāļukiem mulsu skatienu.

- Vai kāds visus paguva pierakstīt? - viņš jautāja. Rūķēni klusējot šūpoja galvu.

- Tik un tā mūsu spēki ir par vājiem, lai tādam lēvenim palīdzētu ar būrīšiem, naktspatversmēm, bērnudārziem un pansionātiem, - brāļuki cits caur citu runāja. - Tas ir pilnīgi bezcerīgi.

Uz galda noliktajā klausulē atskanēja rūķa Zīķa balss: - Varat gan palīdzēt. Netraucējiet tiem dzīvot Rūķijas mežos, pļavās, krūmājos, dārzos un ūdeņos pēc viņu pašu ieražām! Tad putni jums pateiksies ne tikai ar savām dziesmām vien...

STIPRAS VIENOTĪBAS SAITES

Kopš agras pēcpusdienas rūķēni sāka knosīties un rosīties, jo šovakar viņu dzīvē notiks kaut kas sevišķs. Vēl svarīgāks par vasaras brīvdienām un pat pārcelšanu uz nākamo klasi. Kaut arī pārcelšanu brāļuki sākumā iztēlojās kā varen aizraujošu piedzīvojumu - proti, Rū pilsētas lielākais ceļamkrāns pavasarī sekmīgos skolēnus izcels no pirmās klases un caur logu pārcels otrajā klasē reizē ar visiem soliem.

Taču šovakar Rū kijas galvenais debesu pētnieks rūķis Zūķis ieradīsies pie viņiem, lai brāļukiem pavēstītu, kādas zvaigznāju zīmes ietekmēs viņu turpmāko dzīves ceļu.

Visvairāk rūķēni baidījās, kaut nu rūķim Zūķim nemisētos, jo zvaigžņu debesīs ir divreiz vairāk, nekā visgudrākais rūķis spēj saskaitīt. Un ja nu tādēļ Nikniķim paredzētais zvaigznājs un tā zodiaka zīme aiz pārskatīšanās tiek Ciķim? Tad Ciķis momentā mainītu savu raksturu un izturēšanos un kļūtu tik līdzīgs Nikniķim, ka pat māmiņa vairs nespētu noteikt, kurš no abiem izturas pareizāk. Saprotams, tāda pat pārvērtība piemeklētu arī Riķi, Stiķi un Niķi. Tad arī tētis nesaprastu, kas notiek, - viņš, piemēram, sacītu: “Riķi, lūdzu, parādi savu mājasdarbu burtnīcu,” - bet pie savas skolassomas piesteigtos Stiķis, jo tagad viņam piemistu Riķa rakstura īpašības.

Bet vecāki šobrīd neredzēja brāļuku vispārējo satraukumu, jo bija aizgājuši uz operas pirmizrādi. Tiesa, rūķēni uzskatīja, ka abi pieļauj lielu kļūdu, tik vieglprātīgi dodamies uz šo pasākumu, jo operā, kā zināms, ir jādzied. Taču ne tētim, ne māmiņai šādu dotību nepavisam nebija.

- Viņi jutīsies ļoti neērti, - prātoja Niķis. - Dziedāšanu vienā rāvienā nevar iemācīties. Tā nav peldēšana.

- Nesaprotu, kāpēc par šo operāciju jāmaksā nauda, -brīnījās Stiķis. - Skolā gan jādzied par velti.

- Par operu, nevis par operāciju, - brāļuka teikto izlaboja Riķis. - Vai tevi jau sāk ietekmēt kāds nepazīstams zvaigznājs?

- Opera vienmēr bijusi modē, - ieteicās Nikniķis, - un operas apmeklēšana liecinot par augstu līmeni.

- Un kam rokā ir līmeņrādis? - gribēja zināt Niķis. - Vai biļešu kontrolierim? Vai tētim un māmiņai līmeni pārbaudīs jau pie ieejas?

- Kultūras līmeni nemēra ar amatnieku instrumentiem, - paskaidroja Nikniķis.

- Ar ko tad? - apjautājās Stiķis.

- Nezinu, - atzinās Nikniķis, - to tāpat varot redzēt.

- Vai tas līmenis būtu atkarīgs no pareizā zvaigznāja? - prātoja Riķis.

Ciķis šajā apspriedē nepiedalījās - viņš stāvēja pie loga un raudzījās uz dārza vārtiņiem, lai savlaikus pamanītu nākam debesu ķermeņu pētnieku. Var gadīties, ka, izsteidzoties tam pretī, viņš pirmais uzzinās par savu zodiaka zīmi. Varbūt dabūs pat mazliet labāku nekā paredzētā.

- Pag, pag, - Nikniķis ierunājās, - nebūtu slikti rūķi Zūķi pacienāt ar konjaka glāzīti. Laipna ciemiņu sagaidīšana arī skaitās pie kultūras līmeņa.

- Mēs skaidri nezinām, kādu konjaku lieto zvaigžņu pētnieki - trīszvaigžņu vai pieczvaigžņu, - bilda Riķis.

- Vai rūķim Zūķim būs līdzi arī teleskops? - gudroja Niķis. - Ar to viņš izvēlētos mums piemērotākas zodiaka zīmes.

- Horoskopi nav krosenes, ko var izvēlēties, - zinīgi teica Riķis. - Tas, kas ierakstīts zvaigznēs, nav izdzēšams. To es dzirdēju pa radio.

- Bet zvaigznēm gadās arī nokrist, - sacīja Niķis. - Vai tādā gadījumā mans zodiaks nevar sabojāties?

- Debesīs ir daudz rezerves zvaigžņu, - viņu mierināja Stiķis, - un kāda vientuļā ar lielāko prieku ieņems nokritušās vietu.

- Cerēsim, ka mums paredzētās tik ātri neizies no ierindas, - brāļukus mierināja Nikniķis.

- No sava likteņa neizbēgsi, - nopūties teica Riķis, atkārtodams reiz māmiņas sacītos vārdus.

Nezin, cik tālu rūķēni būtu aizprātojušies, ja pie durvīm neatskanētu klusi klauvējieni. Visi pielēca kājās un saskatījās. Kas gan būtu ieradies? Rūķis Zūķis tas noteikti nebija. Viņš ir pārāk liels zinātnieks, lai tik bikli klauvētu.

- Lūdzu, lūdzu, - rūķēni ļoti negribīgi aicināja ienākt.

- Labvakar, Niķi, Ciķi, Riķi, Stiķi un Nikniķi, - kāpdams pāri slieksnim, rūķis Zūķis laipnā balsī sacīja, visus pēc kārtas aplūkodams. - Tātad jūs vēlaties uzzināt, kas par jums rakstīts zvaigznēs. Vai, īsi sakot, vēlaties iepazīties ar savām zodiaka zīmēm.

- Jā, - rūķēni piekrita, prātodami, no kurienes zinātniekam zināmi viņu vārdi. Vai arī tie ir rakstīti zvaigznēs?

- Ļoti vēlētos, - papildināja Niķis.

- Varbūt vēl ļotāk, nekā vēlētos, - aiz satraukuma samulsis, nesakarīgi nomurmināja Stiķis.

- Ahā, - secināja rūķis Zūķis un no mugursomas uzmanīgi izņēma zvaigžņu globusu.

- Mēs tajā esam iekšā, - Nikniķim pačukstēja Ci-ķis.

- Uz tā, - atčukstēja Nikniķis, - vidū ir kosmoss.

Nolicis globusu uz galda, Zūķis tam viegli pieskārās,

un zvaigznes uzsāka savu riņķojumu.

- Vai patīk? - zinātnieks apjautājās.

Brāļuki klusēdami raudzījās, kā lēni griežas izplatījums, un viņiem šķita, ka lūkojas nakts debesīs.

- Vai mūsu zodiaki ir derīgi tikai naktīs, kad redzamas zvaigznes? - apjautājās Stiķis.

Rūķis Zūķis pasmaidīja. - Protams, ne, - viņš rāmā balsī sacīja. - Zvaigznes taču nekur nepazūd, kaut arī dienā nav redzamas.

- Kad uzradīsies dienas zvaigznes? - gribēja zināt Ri-ķis. - Tā tomēr būtu drošāk - mūsu zodiaka zīmes varētu aplūkot ikreiz, kad nepieciešams.

- Tad, kad saule kļūs tumšāka, - atbildēja rūķis Zūķis, - tikai tad zvaigznes būs redzamas arī dienā.

- Labāk lai paliek, kā ir, - nodrebinājies teica Nikniķis. - Man ļoti patīk saulaina saule.

- Ķeramies pie lietas, - ierosināja debesu ķermeņu pētnieks. - Pasakiet man katrs savu dzimšanas dienas datumu.

Lai nu ko, bet tos rūķēni zināja no galvas. Kā gan citādi varētu piedzimt, ja nezinātu, kurā datumā tas jāizdara?

Kad rūķis Zūķis šos skaitļus uzzināja, viņš svinīgi paziņoja: - Stiķi, tava zodiaka zīme ir Mežāzis, Niķi, tu esi Strēlnieks, Ciķi, tev lemts Svaru liktenis, Riķis mums ir Jaunava, bet Nikniķis - Skorpions.

- Urrā! - iesaucās Niķis. - Man patīk šaudīties! Ja esmu Strēlnieks, varēšu to darīt visu mūžu!

- Bet es... esmu Jaunava, - noskumis teica Rikis. - Vai man būs jāstaigā kleitā un augstpapēžu kurpēs?

Brāļuki iesmējās - viņi iztēlojās, kā Riķis iekabina ausīs auskarus un krāso lūpas.

- Tas nav jāuztver burtiski, - rūķis Zūķis paskaidroja. - Arī Stiķis nepārvērtīsies par Mežāzi, un Nikni-

V

ķis - par Skorpionu. Sājos vārdos nosaukti tikai zvaigznāji, kas ietekmēs jūsu dzīves gaitas. Lūk, te būs horoskopu grāmata, varēsiet izlasīt katrs par savu raksturu un īpašībām. To es jums dāvinu. Un tagad nāciet tuvāk globusam, parādīšu jūsu zvaigznājus.

Rūķēni saspiedās apkārt galdam un bijīgi raudzījās zvaigžņu kopās, kurām viegli pieskārās zinātnieks. Brā-ļukiem šķita, ka tās itin labi jūtas izplatījumā, un viņi izlēma, ka tuvākajā laikā viņiem nepieciešamie spīdekļi nekur nekritīs, lai pazustu Visuma dzīlēs.

Taču Nikniķi sāka urdīt viena ļoti nemierīga doma -kas notiks, ja vēl kāds rūķēns piedzims Skorpiona zīmē? Vai viņam ar to nāksies dalīties? Un ja vēl un vēl uzrodas šī zvaigznāja tīkotāji?

Savas šaubas rūķēns uzticēja debesu pētniekam. Arī pārējie brāļuki kļuva bažīgi.

- Neuztraucieties, - zinātnieks Zūķis viņus mieri-nāja. - Rūķēniem pār zodiaka zīmēm nav nekādas varas. Zvaigznēm pār rūķēniem gan. Tevi, Nikniķi, un visus pārējos šai zīmē dzimušos vienos rakstura īpašības, un viņi tev būs radniecīgi savā domāšanā un izturēšanās veidā. Jūs būsiet kā savā starpā nepazīstami brāļi. Bet tagad lūdzu mani atvainot - es steidzos. Vēl daudzi Rū pilsētas rūķēni vēlas uzzināt savas rakstura īpašības.

Pēc brīža, kad aizveroties noklaudzēja dārza vārtiņi, brāļuki izsteidzās ārā. Augstu pār viņu galvām pletās klusa un varena zvaigžņotā debess. Rūķēni, dziļi saviļņoti, klusēja - tur augšā, bezgalīgajos plašumos savu dzīvi dzīvoja zvaigznes, kuras mirdzēs pār viņu dzīves ceļiem.

Un brāļukiem ausīs atkal ieskanējās rūķa Zūķa šovakar teiktie vārdi: “Zvaigznes, gluži kā ikviens no mums, sastāv no vielas vissīkākajām daļiņām. Mēs esam savstarpēji vienoti neredzamām, bet nesaraujamām saitēm... Un par mums visiem rūpējas Augstākais Saprāts.”

NIĶIS UN BUMERANGU STIĶI

Rūķēns ierādās Ru pilsētas avīzes “Vissvarīgākās

Ziņas” redakcija, lai ievietotu šādu sludinājumu: “Izgatavo augstvērtīgi trāpīgus bumerangus. Atgriešanās pie īpašnieka garantēta jebkurā diennakts laikā, neņemot vērā meteoroloģiskos apstākļus.”

Reklāmas un sludinājumu nodaļas mārketinga me-nedžmentintendanta vietas izpildītājs, iepazinies ar tekstu, jautāja: - Maestro, vai mēs spētu vienoties par abpusēji izdevīgu darījumu šai sakarā?

Niķis, ļoti pagodināts par tik godbijīgu uzrunu un tūdaļ apzinādamies savas personas svarīgumu, visai augstprātīgi - zemprātība šādos brīžos nekādi neiederējās - atbildēja: - Bumerangs pieder pie inteliģento ieroču kategorijas, un tas uzliek zināmu atbildību.

Mārketinga menedžmentintendanta vietas izpildītājs, pienācīgi novērtējis Niķa teikto, sacīja: - Es spēju atbildēt par zināmu atbildību, kā arī esmu pārliecināts, ka finansiāla rakstura problēmas mūsu vienošanos neaptumšos.

Kad abi rūķēni bija vienojušies par cenu un bumeranga izgatavošanas laiku, Niķis uzzināja, ka viņa sludinājums dienasgaismu ieraudzīs jau rīt - ārpus kārtas visām kārtām.

Rūķēns pateicībā izvilka no kabatas mazliet samai-dzītu konfekti un pasniedza to redakcijas darbiniekam. Tad viņi sāka tērzēt par jaunākajiem notikumiem Rū pilsētas dzīvē.

- Rūķis Mūķis arī atnesa sludinājumu, - sacīja mārketinga menedžmentintendanta v. i., - un viņš aicina darbā meža cirtējus ar personīgajiem zāģiem un asfaltētājus ar personīgo asfaltu.

- Viņam kaut kas ir aiz ādas, - Niķis sacīja.

- Kā tad, - sarunu biedrs apstiprināja Niķa aizdomas. - Rūķis Mūķis pilsētas centrālajā laukumā zāģēs nost piecus ozolus, lai tie netraucētu ierīkot automašīnu maksas stāvvietu.

No šīs ziņas Niķis gandrīz vai salēcās.

- Šos ozolus tur iestādīja mans vecvectēvs savā simtajā dzimšanas dienā! - rūķēns iesaucās. - Ko gan rūķis Mūķis atļaujas!

Avīzes darbinieks gribēja kaut ko sacīt, bet atskanēja telefona zvans - galvenais redaktors interesējās, kādēļ aizkavējusies viņa rīta kafija.

Atvadījies Niķis gausu soli un ļoti domīgs devās mājup. Viņu vairs neuzmundrināja bumerangu gatavotāja spožās nākotnes izredzes. Protams, rūķēns juta sirdī pateicību par amata iemācīšanu tam rūķim - ceļotāja^, kas, nākdams no ārkārtīgi tālām zemēm un varbūt pat no citām pasaulēm, apmaldījās Ceriņu ielā un lūdza naktsmājas, lai sadziedētu kāju tulznas. Divās dienās, ko ceļotājrūķis pavadīja, atgūstot spēkus, viņš Niķim iemācīja izgatavot šo eksotisko ieroci, kas, lai arī cik tālu aizsviests, vienmēr atgriežas pie sviedēja, ja vien tam ceļā negadās medījums. Bet kas gan bija bumerangs salīdzinājumā ar briesmām, kas draudēja Rū pilsētas pieciem zaļoksniem ozoliem?

Beidzot pārradies mājās, Niķis šo ļauno ziņu pastāstīja brāļukiem. Pēc maza apjukuma brīža tie attapās un tūdaļ sāka apspriest, kā novērst rūķa Mūķa šausmu darbus.

- Viņš jāiemidzina letarģiskā miegā, - ierosināja Riķis. - Tad viņš nogulētu simt divdesmit piecus gadus, un šajā laikā jau būtu izgudrotas automašīnas, kuras varētu novietot uz māju jumtiem.

- Mūķim vajadzētu izraisīt atmiņas zudumu, - ieteica Stiķis, - un viņš aizmirstu, ko gribējis darīt un kas viņš tāds ir. Daudzās ārzemju filmās galvenie varoņi ir kā ķerti uz amnēziju. Tā jau labu laiciņu turas modē.

- Vienkāršāk būtu viņu iespundēt pagrabā paša mājā, - sacīja Nikniķis. - Iespējams, ka smalkās ārzemju kaites rūķa Mūķa veselību vispār nespēj ietekmēt.

- Varbūt aplipināt viņu ar masalām, vējbakām un cūciņu, - deva padomu Ciķis. - Kamēr viņš atlipinātos, pienāktu ziema un būvdarbus vairs nevarētu uzsākt.

-Aplipinātos, atlipinātos, - izsmējīgi ierunājās Nikniķis. - Mums jādomā par koku glābšanu jau rīt no paša rīta, bet jūs te pļāpājat niekus! Labāk atzīstieties, vai kādam vēl ir saglabājies kāds rāpulis no tēta dotās kabatas naudas?

Brāļuki mēģināja no atbildes izvairīties, taču Nikniķis atgādināja, ka ozolu liktenis ir daudz svarīgāks nekā visādu košļājamo gumiju un citu nieku pirkšana, un beidzot visi pieci devās uz saimniecības preču veikalu.

...Rīta saules stari vispirms silti noglāstīja ozolu galotnes Rū pilsētas centrā, bet pēc tam saudzīgi pieskārās pieciem rūķēniem, kuri paši sevi ar spožām ķēdēm bija pieķēdējuši piecu ozolu stumbriem un pieslēguši ar piekaramajām atslēgām.

“Lai rūķis Mūķis tagad pamēģina zāģēt,” bija lasāms brāļuku apņēmības pilnajos ģīmlšos. “Redzēsim, vai viņam pietiks drosmes mūs nogāzt kopā ar ozoliem.”

Ap brokastlaiku apkārt rūķēniem sāka pulcēties iedzīvotāji. Vieni sprieda, vai tas ir pikets vai jauna Ginesa rekorda uzstādīšanas mēģinājums, citi mēģināja aprēķināt, cik garas ķēdes rūķēni izmantojuši šim nolūkam un vai tās ir importa vai vietējā produkcija.

Ap pusdienlaiku parādījās “Vissvaigāko Ziņu” un “Vissvarīgāko Ziņu” reportieri un ņēmās fotografēt un intervēt brāļukus.

- Kas jūs pamudināja uz šādu ekstrēmu, neordināru un nereģistrētu rīcību? - viens no reportieriem rūķēniem jautāja.

- Vecvectēvs, - atbildēja Stiķis.

- Zīles, - paskaidroja Riķis.

- Koki, - teica Niķis.

- Tīrs gaiss, - sacīja Ciķis.

- Mīlestība, - bilda Nikniķis.

Reportieri paraustīja plecus par tik dīvainām atbildēm un mēģināja galvā aprēķināt, cik rindu viņiem par šo notikumu sanāks un kurā avīzes lappusē to nodrukās.

Dažas uzņēmīgas rūķītes brāļukiem atnesa aukstu limonādi un vairākas kūciņas. Cepuru tirgotājs rūķis Zūķis gluži bez jebkādas samaksas uzlika katram galvā salmu platmali, lai gaisa temperatūras maiņa neietekmētu brāļuku veselības stāvokli.

- Viņi ir mūsu varoņi, - sacīja kāds trīskārši sirms Simtgadu kara veterāns sudrabainiem matiem, ūsām un arī bārdu, piesprauzdams katram rūķēnam pa vienai no savām medaļām.

Ap saulrietu pārradušies no darba, pie brāļukiem atnāca viņu vecāki ar vakariņām, bieziem svīteriem un guļammaisiem.

- Mēs ar jums lepojamies, - sacīja māmiņa.

- Mēs nakšņosim te, pie jums, - teica tētis, izritinādams guļammaisus tieši zem ozola.

- Paldies, - sacīja rūķēni. - Mēs zinājām, ka uz jums varam paļauties. It visās lietās.

...Dziļā naktī, kad pat vējš bija iesnaudies, pie ozoliem strauji nobremzēja melns autofurgons un no tā izlēca seši sveši rūķi maskās. Sagrābuši abus guļammaisus ar vecākiem, viņi tos ievēla furgonā un aizbrauca.

Tad nez no kurienes uzradās rūķis Mūķis ar savu palīgu. Mūķim rokās bija lielas knaibles.

- Hī-hī-hī! - viņš smējās, kniebdams pušu ķēdes. - Si-tie ozoli ir mani, un neviens netraucēs tos nozāģēt.

- Hī-hī-hī! - smējās viņa palīgs, raudams nost brāļukiem sudraba godazīmes, ko bija piespraudis trīskārši sirmais rūķis karavīrs. - Es šitās izkausēšu, un būs man kārtīga karote!

Sasaistījuši brāļukus vienā ķēdē un aizbāzuši tiem muti, abi ķērās pie darba. Mūķa palīgs iedarbināja mo-torzāģi, bet rūķis Mūķis rādīja, cik garos klučos ozoli jāsazāģē.

Rītam austot, viss bija galā - uz laukuma krustām šķērsām gulēja viss, kas bija palicis pāri no kuplajiem kokiem.

Palikuši vieni, brāļuki atraisījās no važām un šņukstēdami devās mājup. Arī Niķis tik vien spēja kā paņemt līdzi vienu ozola kluci. Rūķēnu vecāki gulēja dziļā miegā - acīmredzot abiem piespiedu kārtā bija iedotas miega zāles.

Nākamajā rītā Niķis noskumis sāka gatavot bumerangus no vectēva ozola kluča. Nevarēja taču pievilt tos rūķus, kuri, izlasījuši sludinājumu, ieradīsies pēc kārotā pirkuma.

Nedēļas laikā, brāļukiem piepalīdzot, bija izgatavots ducis bumerangu, un arī par pircēju trūkumu nevarēja sūdzēties.

Vēl pēc nedēļas ieradās Rū pilsētas vienīgais policists un pieklājīgi apjautājās: - Ar kādām vardarbībām jūs, lūdzu, nodarbojaties?

Rūķēni viņam piedāvāja kafiju un paskaidroja, ka gatavo augstvērtīgi trāpīgus ozolkoka bumerangus un tas pēc Rū pilsētas iedzīvotāju uzvedības likumiem nav aizliegts, jo tie nav šaujamieroči.

-Hm, hm, - policists domīgi norūca. - Izskatās pavisam miermīlīgi daikti. Tiesa, pasmagi gan. Bet kā gan tas nākas, ka visi divpadsmit, vienalga, kad un kādā virzienā izsviestie bumerangi lido tieši uz rūķa Mūķa mājas dārzu un allaž sāpīgi trāpa pa Mūķa pliko pakausi? Bumerangu īpašnieki nespēj vien Mūķa kungam atvainoties. Turklāt viņi ir ļoti pārsteigti - kas tie par stiķiem?

Brāļuki saskatījās un paraustīja plecus. Vai tad mazums brīnumu notiek šajā jaukajā pasaulē?

NIKNIĶIS UN ŠAURAIS SNĪPIS

No paša rīta rūķēni pa logu ieraudzīja kļavas zaros iekārtas piecas lejkannas. Tās lēni šūpojās auklās un domīgi grozīja galvas. Tievie kakli un ietilpīgie skārda vēderi, protams, grozījās līdzi.

Ja lejkannas prastu protestēt, tās noteikti to darītu, jo līdz pat šai baltajai dienai Rū pilsētas daudzo lejkannu paaudzēs nekas tamlīdzīgs nebija piedzīvots. Atklāti sakot, tās vispār nezināja, kā izturēties, - dzīvē viss tik ātri mainās. Dažkārt uz labo pusi, dažkārt uz slikto, turklāt tas nav atkarīgs no vēja virziena.

- Kas to izdarījis? - brāļuki jautāja cits citam. Pēc ieilgušām pārrunām noskaidrojās, ka neviens no klātesošajiem lejkannas šorīt nav aizticis. Lietainā dienā laistīt dobes - šāda rīcība būtu smags apvainojums lietusmā-koņiem, un tas tik ātri neaizmirstas. Arī tiem ir savs pacietības mērs.

- Ja klātesošie nav vainīgi, tad to izdarījis kāds klāt-neesošais, - secināja Riķis.

- Un tas ir Nikniķis, - izlēma Stiķis, - jo viņa patiešām te nav.

- Gribētos zināt, kur viņš ir, - teica Niķis.

- Tur kaut kas slēpjas, - bilda Ciķis. - No laba prāta viņš pirms mums neceltos un neskrietu laukā.

- Šķiet, ka atrisinājums šai noslēpumainajai lietai tālu nebūs jāmeklē, - turpināja Riķis. - It sevišķi tādēļ, ka līst.

- Kāpēc Nikniķis savu lejkannu nosaucis par Šauro Snīpi? - domīgi jautāja Stiķis.

- Nezinu, bet viņš to iekāris visaugstāk, - teica Ciķis. - Tur patiešām kaut kas slēpjas.

- Nevajag līdz pusnaktij lasīt krimiķus, - ierunājās Niķis. - Tad visur nerādīsies slēpšanās.

- Domāju, tāds vārds ir piemērots lejkannai ar vistievāko lejamo, - uz Stiķa jautājumu atbildēja Riķis. - Nav ko spriedelēt, jāsāk rīkoties! Iespējams, ka atrisinājums meklējams tur! Un viņš norādīja uz kļavu.

Rūķēni, zobus netīrījuši, muti nemazgājuši un gultas nesaklājuši, devās dārzā.

- Savā lejkannā nekādu atrisinājumu nevaru ieraudzīt, - vīlies paziņoja Ciķis.

- Arī manējā nekas neslēpjas, - piebalsoja Niķis.

Brāļuki, kā norunājuši, saklupa apkārt Šaurajam

Snīpim. Varbūt Nikniķa lejkanna šajā jautājumā ieviesīs kādu skaidrību. Taču Šaurais Snīpis vienkārši klusēja.

Pr spīti neatlaidīgajiem lietus pilieniem, kas krita un krita brāļuku neķemmētajos cekulos, tika noturēta apspriede, kā rīkoties - meklēt Nikniķi, lai atzīstas savā noslēpumainajā rīcībā, vai arī piesietās lejkannas atraisīt tūlīt, iekams Rū pilsētas iedzīvotāji nav aplenkuši viņu dārzu, ņēmušies spriedelēt par šo dīvaino ideju un uzsākuši slēgt derības, kāda tai jēga.

- Nekādi ļauni nodomi Nikniķim prātā nebija, -ierunājās Stiķis. - Ierosinu ar brāļuku atrast garīgu kontaktu, lai nonāktu pie konsensusa. Tāpat nekas nenotiek, jo...

-Vispirms viņš pats ir jāatrod, - Stiķi pārtrauca Niķis, kuram nepatika brāļuka lietotie svešvārdi, - un sāksim ar pagalma pārmeklēšanu.

Rūķu mājas pagalmā vienīgā dzīvā būtne bija melnā skudra, kas, no lietus paslēpusies, tupēja pastkastītē.

Savu brālīti rūķēni ieraudzīja dārza nomaļākajā stūrī zem sēru vītola līganajiem un nokarenajiem zariem. Nikniķis sēdēja, rokām ceļgalus aptvēris, un izskatījās ļoti bēdīgs.

- Kas noticis? - rūķēni vienā balsī jautāja.

Nikniķis, galvu noliecis, klusēja.

- Tu izskaties vēl sērīgāks par sēru vītolu, - līdzjūtīgi secināja Stiķis.

- Tik noskumis tu nebiji pat tad, kad bērnībā gandrīz noslīki Rū upē, - piebilda Riķis.

Niķis un Ciķis neteica neko. Ne velti Rū pilsētā cieņā turēja sakāmvārdu - klusēšana ir zelta vērta.

Bet visi četri brāluki neviļus satrūkās, kad Niknikis lūstošā balsī pēkšņi ierunājās: - Es esmu kādam atņēmis vienīgo dzīvību.

Tas nāca kā zibens spēriens no nevainīga lietusmā-koņa un izklausījās šausmīgi. Pirmajā acumirklī rūķēni centās atcerēties, ko viņi zina par tādiem, kas citam atņem vienīgo dzīvību.

Otrajā acumirklī rūķēni atklāja, ka viņiem nekas nav jāatceras, - tepat acu priekšā tagad viens tāds diemžēl bija. Trešajā acumirklī rūķēni secināja, ka tas taču ir

VIŅU brālītis!

»

Ceturtajā acumirklī viņi sev zibenīgi uzdeva jautājumu - KO NU?

Piektais acumirklis nesekoja, jo Nikniķis atkal ierunājās: - Es... nobendēju... vardlti...

Aiz pārsteiguma pat lietus pilieni apstājās, kur nokrituši.

- Va-va-vardi?! - rūķēni nostostījās. - Nu gan tu mūs pamatīgi izmuļķoji! Stārķi vardes knābj katru dienu!

- Tā ir milzīga atšķirība, - Nikniķis teica. - Viņi vardes lieto uzturā, bet es... bez vajadzības, aiz dumjības.

- Un tāpēc koka zaros vajadzēja iekārt lejkannas? -iesmējies jautāja Ciķis. - Arī aiz dumjības?

Nikniķis neņēma ļaunā brālīša jautājumu, bet nomāktā balsī turpināja: - Vakar vakarā siltumnīcā gribēju apliet pusvītušus tomātu lakstus, bet manā lejkannā, Šaurajā Snīpī, bija ielēkusi varde. Centos to izņemt, taču tā ielīda slīpajā caurulē. Kratīju gan šā, gan tā, bet tā nelīda ārā. Domāju - ieliešu ūdeni, tad varde pēc kāda laiciņa būs spiesta iznirt un varēs izlēkt ārā. Lai viņu neizbiedētu, aizgāju aiz pirtiņas skatīties saulrietu. Kad atgriezos, vardīte tievajā caurulē jau bija nobeigusies. Izdabūju to ārā, un mana sirds sažņaudzās, cik izmisīgi viņa bija cīnījusies par savu dzīvību - locekļi nobrāzti un acis izspiedušās.

Nikniķis apklusa un ar nosmulēto roķeli notrausa no vaiga lietus pilienu.

Brālīši klusēja. Viņi iztēlojās, ko savas dzīves pēdējos mirkļos izcieta lejkannas snīpī iesprūdusī vardīte, būdama pavisam viena, bezpalīdzīga un izmisusi.

- Un tāpēc es citu neko nespēju izdomāt kā iekārt mūsu lejkannas koka zaros, lai vēl kāda dzīva radība tur neielec, - pabeidza Nikniķis.

- Tu, brālīt, neesi nekāds slepkavnieks, - Stiķis mierinoši sacīja. - Tas bija nelaimes gadījums.

- Tu joprojām esi mūsējais, - teica Riķis, - kas vienmēr grib tikai labu. Bet kurš gan nekļūdās?

Niķis un Ciķis klusējot pamāja - brāļuks teica pareizus vārdus. Nikniķis vienmēr šajā ziņā bija pirmais.

- Mēs viņu apglabāsim, kā pieklājas, vai ne, brālīši? -Nikniķis sacīja. - Te, zem sēru vītola, būtu laba vieta.

Uz apbedīšanu atlēca aizgājējas trīs māsīcas un divi brālēni. Apaļās, zeltaini varavīkšņainās acis mirkšķinādami, radinieki nopietni raudzījās, kā rūķēni saudzīgi ielaiž kapiņā vardes mirstīgās atliekas, ieliktas tukšā cilindrveida kārbā ar uzrakstu:

TIME BOMB Eau de toilette Pour homme Paris

Piecas minūtes vēlāk zem sēru vītola skumji līganajiem zariem rūķēni izveidoja mazu kapa kopiņu un tai galā iesprauda plāksnīti ar uzrakstu: “Mūsu mājas uzticamā varde. Gājusi bojā cīņā ar Šauro Snīpi. Dusi saldi.”

SVĒTDIENAS RĪTA PĀRSTEIGUMS

Nu jau krietnu laiku brāļuki meta līkumu avīžu kioskam, kur varēja nopirkt ne vien pašus galvenos Rū pilsētas laikrakstus, bet arī košļājamās gumijas un nesakošļājamās konfektes, kartupeļu čipsus un spožus ausu klipšus, kā arī citas ārkārtīgi nepieciešamas mantas, piemēram, uzlīmes sirds formā ar uzrakstu “Es mīlu savu auto”.

Visu mēnesi rūķēni, ejot garām supermārketam “Vajadzīgas un nevajadzīgas lietas”, pielika soli, lai kāda nevajadzīga lieta tos neievilinātu veikalā.

Bet uz saldējuma pārdevēja rūķa Viķa jautājumu, kādēļ brāļuki vienreiz nedēļā, kā parasti, vairs nepērk savu iecienīto “Šokolādes maisījumu”, viņi ar zīmēm rādīja, ka visiem pieciem piemetušās drausmīgas kakla sāpes.

Rūķis Viķis piecas dienas it kā bija apmierināts ar šo izskaidrojumu, bet sestajā vairs nenocietās un jautāja: - Kā tas var būt, ka jums visiem VIENĀ laikā piemetusies VIENĀDA kaite? Kaut kas tāds Rū pilsētā nav piedzīvots pēdējo simts gadu laikā.

Tad Nikniķis, saviebis ģīmīti neviltotu ciešanu izteiksmē, palūdza pārdevējam papīra strēmeli un uzrakstīja: “Anginium mandelium bronhitium bacilium virusium epidemium”. - Vai skaidrs?

- Bet tas laikam ir latīniski, -..apjucis nomurmināja rūķis Viķis. - Es neesmu ārsts.

No tās dienas viņš brāļukiem nedz vairs ko jautāja, nedz piedāvāja, vienīgi pavadīja tos ar apbrīnas un līdzjūtības pilnu skatienu - viņi taču cieta no ārkārtīgi garas slimības. Septiņi svešvārdi bija nepieciešami tās uzrakstīšanai!

Tiesa, rūķi Viķi pārņēma bažas, padzirdot, ka brāļuki gandrīz vai katru dienu dodas uz Rū upīti peldēties. Nabaga sirsnīgais saldējuma pārdevējs izlēma, ka, nespējot ciest slimības sagādātās mokas, brāļuki prāto par slīcināšanos, vienīgi nevar un nevar saņemties.

Mēneša vidū rūķēniem, protams, nācās atvairīt arī vecāku raizes. Brāļuku atbilde bija īsa - viņi audzinot raksturu.

- Un tomēr es nesaprotu, kas ar mūsu bērniem notiek, - māmiņa sacīja tētim. - Viņi atsakās apmeklēt ikvienu sabiedrisko pasākumu, atsakās no ierastajiem kārumiem. Varbūt tiem vairs nepietiek ar vienu rūpuli

nedēļā kabatas naudai?

»

- Vairāk mēs nevaram atļauties, - tētis atbildēja, -jo diemžēl nepārstāvam vidusšķiru. Turklāt komunālie pakalpojumi kļūst aizvien dārgāki. No pirmā jūlija cenas paaugstinās arī Rū pilsētas transporta pakalpojumiem.

- Varbūt iegriezties pie psihologa? - māmiņa apjautājās. - Iespējams, ka mēs audzināšanā esam pielaiduši neapjaušamas kļūdas.

- Blēņas, - tētis iebilda. - Viņi vienmēr izpilda uzdotos darbus, viņi normāli guļ, nesūdzas par ēstgribas trūkumu un tā tālāk.

- Varbūt viņi ir iemīlējušies, - māmiņa nerimās. - Mīlestība bez pretmīlas ir ļoti rūgta. Pirmajā klasē es iemīlējos glītrakstīšanas skolotājā, jo viņam bija tik skaists rokraksts.

- Ak, ak, ak, - tētis smaidot sacīja. Tad, kļuvis nopietns, turpināja: - Vēl kādu brīdi pavērosim savus rūķēnus.

Aizritēja nedēļa, tad vēl viena.

- Esmu uzstādījis diagnozi viņu uzvedībai, - teica tētis. - Mūsu bērni par katru cenu apņēmušies krāt naudu. Uzzināju, ka viņi pat uz sporta zāli pilsētas tālākajā malā skrien kājām, lai nevajadzētu maksāt par tramvaja biļeti.

- Toties vairāk plīst apavi, - iebilda māmiņa. - Par to rūķēni nemaz nepadomā.

Neņemot vērā visas rūķēnu vecāku raizes, pienāca svētdienas rīts. Brāļuki, kā jau ikkatru svētdienu, sapulcējās pie karoga masta mājas pagalmā, lai piedalītos Rū zemes karoga pacelšanā. Kopš Rūķija atguva patstāvību, šis rīta brīdis viņu ģimenei sagādāja patiesu svētku sajūtu. Vai ir vēl kāds lielāks gandarījums kā apziņa, ka esi brīvas un neatkarīgas Rū zemes pilsonis? Un karogs, vējā plīvojot un plandot, to nepārprotami apliecina.

Brāļuki bija rūpīgi nomazgājušies, sasukājušies un sapogājušies, jo svētdienas rītos tam atlika daudz vairāk laika nekā darbdienās, turklāt šim rītam bija īpašs svars.

Saule, pacēlusies virs dārza kokiem, spoguļojās mājas logos, dobēs ziedēja un smaržoja puķes, un no Rū pilsētas vecās baznīcas vasaras vējš nesa zvanu skaņas.

Nikniķis un brāļuki gaidīja parādāmies vecākus. Beidzot tie iznāca no mājas - māmiņa jaunā blūzītē, bet tētis - apsējis košu kaklasaiti.

- Sveicam jūs kāzu gadadienā! - rūķēni iesaucās tik skaļi, ka jaunie strazdēni izbailēs izspurdza no būrīšiem un aizlidoja viņiem nezināmā virzienā.

Vecāki smaidīja - lūk, kādu pārsteigumu brāļuki viņiem sagādājuši! Šāda brīža dēļ varētu tiem daudz ko piedot!

Nikniķis pastiepa tētim rūpīgi salocīto karogu - šosvētdien bija viņa kārta to darīt. Tētis saudzīgi paņēma smalko audumu, atlocīja un pārsteigts iesaucās: - Bērni! Tas... tas taču ir pavisam jauns!

- Jā! - rūķēni vienā balsī priecīgi sauca. - Tā ir mūsu dāvana jūsu jubilejā!

- Tas izskatās tik dārgs, - māmiņas balsī skanēja saviļņojums. - Paldies jums... Ak, es tagad saprotu, kāpēc jūs... visu mēnesi...

- Mani mīļie palaidņi, - tētis aizkustināts murmināja, - tāds pārsteigums! Un tēlojāt skopulīšus! Bet, lūdzu, sakiet man, ko darīsim ar veco karogu? Savā laikā vectēvs to nosargāja pašās sīvākajās cīņās par Rū zemes neatkarību un glabāja, kamēr te valdīja sveša vara.

- Šodien tas nepieciešams mums! - sacīja Nikniķis.

- Mēs ar to dosimies pārgājienā uz Nū pilsētas sporta festivālu! - teica Riķis.

- Mūsu, brāļuku komandai būs vissenākais karogs visā Rū zemē! - lepni paziņoja Ciķis. - Ar to mēs iegūsim papildu punktus!

- Bet jums būs jaunais, tas izskatās daudz elegantāks! - bilda Stiķis.

- Un arī lielāks! - piebilda Niķis.

Vecāki brīdi apmulsuši klusēja. Bet tad viņi izdzirda, ka pie vārtiem strauji nobremzē automašīna.

Dārzā ienāca līdzjūtīgais, bažu pārņemtais saldējuma pārdevējs rūķis Viķis, un viņam sekoja ātrās palīdzības brigāde baltos halātos.

- Paldies Dievam, ka jūs vēl esat dzīvi, - iesaucās Viķis. - Ar septiņu vārdu garām slimībām nav joki! Es atvedu dakterus, citādi jūs iden... identificēsiet vēl citus!

- Inficēsiet, - izlaboja Rū pilsētas galvenais ārsts, atvērdams somu, kurā tas glabāja vienreizējās lietošanas šļirces.

NAKŠŅOŠANA LAPENĒ UN ZVĒRINU UZVEDĪBAS NORMAS

Jau ceturto dienu no Rū pilsētas neatstājās kar

stums. Vairums termometru šo faktu apstiprināja, izņemot, protams, tos, kas vēlējās palikt ēnā. Taču būtību tas nemainīja, un daudz netrūka, lai Rū pilsētai sāktos drudzis. Uz iestāžu, kantoru, biroju, firmu un pat pie zobārsta kabineta durvīm parādījās gan ar labo, gan kreiso roku rakstīti paziņojumi: “Lūdzam piedošanu,

bet mēs esam ciet tehnisku iemeslu dēl.”

- Vai karstums ir tehnisks iemesls vai dabas parādība? - Ciķis jautāja Riķim.

- Es domāju, ka tā ir temperatūra, - Riķis atbildēja, - turklāt tik augsta, ka tikusi līdz dakstiņiem uz jumta. Paskaties, tie no karstuma uzmetuši kūkumus!

- Ja temperatūra vēl turpinās celties, tā aizsniegs arī māju skursteņus, - pareģoja Nikniķis, - un, iespējams, tie deformēsies - viens uz vienu pusi, otrs uz otru pusi.

- Tad iestāsies dabas katastrofa, - secināja Ciķis, - jo dūmi nespēs izkūpēt caur līkiem skursteņiem.

- Sīkums, - nevērīgi bilda Niķis. - Mēs kakao ar pienu vārīsim dārzā blakus lapenei. Tur dūmi iztiks bez skursteņu palīdzības.

Kādu brīdi neviens neko neteica. Skanēja tikai āmuru klaudzoņa, jo, par spīti karstumam, tētis brāļukiem uzdeva veikt svarīgu darbu - dārzā uzsliet saliekamo lapeni, lai brīvdienās būtu kur patverties.

Šobrīd rūķēni jau bija tikuši līdz jumtam, un Nikniķis patlaban uzstādīja vēja rādītāju.

- Ei, Stiķi, - viņš sauca, nosviezdams zemē plakan-knaibles, - padod man uzgriežņu atslēgu ar personas kodu 12-14.

- Kāpēc es? - Stiķis gribēja zināt. - Lai to dara Ciķis, jo viņš grib kļūt par atslēdznieku!

Un brāļuks izvilka no kabatas savu vislielāko mutautu, lai sesto reizi noslaucītu sviedrus, kas bija apsēduši viņa degungalu.

- Par ieslēdznieku - atslēdznieku, - Ciķis izlaboja Stiķa teikto. - Lai kaut ko atslēgtu, vispirms tas jāieslēdz. Kurš katrs to nav spējīgs saprast.

Pēc dažām minūtēm Nikniķis ar visspožākajiem uzgriežņiem, kādi vien mājās atradās, pieskrūvēja vēja rādītāju, taču tas pat nepakustējās. Kāda nepateicība!

Rūķēni, galvu atgāzuši, skatījās uz lapenes jumta smaili un prātoja, kādu kļūdu Nikniķis varētu būt pieļāvis.

- Iespējams, karstā dabas stihija jau sākusies un iespaido šo uzrikti, - prātoja Stiķis. - Esmu lasījis par metālu nogurumu.

- Vai tad tam jāatpūšas? - gribēja zināt Ciķis. - Viņš vēl nav sācis strādāt. Ja es ieslēgtu elektrisko vēja rādītāju, momentāni sāktos darbība.

- Uzrikte vēl neorientējas debespusēs, - pieļāva Riķis. - Tās taču izskatās tik vienādas! Dažkārt kļūdās pat pieredzējuši vēja rādītāji.

Rūķēni apdomāja brāļuka vārdus, bet tad Nikniķis teica: - Vaina ir vēja rādītāja krāsā! Bultas smailajam galam jābūt zilam, tad tas tūdaļ nostāsies pret ziemeļiem!

Vai kompasu esat redzējuši? Vēja rādītājs ir kompasa radinieks, tikai ļoti viegli ietekmējams. - Rūķēni apklusa. Kāda jēga runāt par visādiem rādītājiem, ja vējš no tā tik un tā nerodas?

Viņi vēl izlēma, ka šonakt pārgulēs jaunbūvētajā lapenē, un tad pēdējiem spēkiem devās uz Rū upīti, lai atjaunotu karstumā izsīkušos spēkus.

...Vakarā, kad saulrieta košās krāsas debesjums pārsedza ar zvaigžņu segu, māmiņa ar tēti atnāca pie dārza lapenes, lai rūķēniem novēlētu labu nakti.

Brāļuki, salikuši guļammaisus aplī, rimti gulēja, jau iztēlodamies, ko varētu sniegt pārnakšņošana tikpat kā zem klajas debess, un uz vecāku novēlējumiem nevaļīgi atbildēja: - Jā, jā, arī jums!

Noklaudzēja mājas ārdurvis, noskrapstēja atslēga, un rūķēni tumstošajā dārzā palika vieni.

- Super! - secināja Niķis. - Personīgi es visu mūžu gulēšu lapenē!

- Kapitāli! - teica Stiķis. - Mēs abi rīkosimies ļoti stilīgi!

- Fantastiski! - turpināja Riķis. - Es reģistrēšu patentu uz gulēšanu lapenē. Tad šī lieta būs oficiāli nokārtota.

- Ekskluzīvi! - sauca Ciķis. - Es lapeni ierakstīšu zemesgrāmatā uz sava vārda!

- Ekstrēmi! - jūsmoja Nikniķis. - Mēs Rū pilsētā esam pirmie, kas atklāj lapeņu sezonu!

Vēlreiz iestājās klusums. Šķita, ka arī pati lapene apcer savas nākotnes spožās iespējas.

Pēkšņi pavisam netālu atskanēja pīkstiens. Tad vēl un vēl. Rūķēni saausījās. Pīkstieni nerimās, bet kļuva aizvien žēlabaināki. Brāļuki kā norunājuši sprāgšus izsprāga no guļammaisiem un joza uz dārza malu. Tur bija sācies skaļš incidents - runcis Puncis sev kavēja laiku, rotaļādamies ar bezgala pārbijušos vardi. Tikko tā grasījās aizlēkt prom no sava mocītāja, runcis ar ķepu to piespieda zemei, un varde ieraudājās. Tad viņš to atbrīvoja. Un atkal piespieda.

- Skic! - brāļuki vienā balsī iesaucās. Runcis Puncis īgni paskatījās uz rūķēniem, sak, kāda jums daļa gar manu personīgo dzīvi!

- Vai tu neesi lasījis zvēru uzvedības normas? - apjautājās Stiķis. - Piektais noteikums nosaka - kaķi neēd vardes. Tās domātas stārķiem.

- Bet sestais noteikums... - iesāka Ciķis, taču runcis Puncis to vairs negribēja dzirdēt. Viņš žigli iešmauca biezajā dzīvžogā un kļuva neredzams. Tas tik vēl trūka, lai medību laikā kāds lasītu priekšā uzvedības normas!

Brāļuki gandarīti atgriezās lapenē un apgūlušies sāka domāt skaistas domas par nakšņošanu teltīs, vigvamos, jurtās, iglās, skuju būdās, mednieku slēpņos, uz plostiem un laivās, bet pēc mirkļa upeņu krūmos aiz lapenes atskanēja pukšķināšana un lapu čaboņa. Kas tur notika? Brīdi klausījušies, rūķēni saprata, ka šīs neizprotamās skaņas tik un tā neļaus viņu domām lidot pareizajā virzienā. Cits nekas neatlika, nācās iet un noskaidrot trokšņaino neskaidrību.

Atklājās, ka zem upeņu krūmiem vecais, dusmīgais ezis cenšas noķert jaunu zalktēnu. Rūķēni platām acīm raudzījās notiekošajā, jo nezināja, kam palīdzēt. Viņi juta līdzi izsalkušajam ežu papum, bet žēl bija arī jaunā

zalktēna, kurš vēl neko prātīgu šajā dzīvē nebija piedzīvojis.

Beidzot Niknikis teica: - Par ežiem un zalkšiem zvēru uzvedības grāmatā teikts, ka līdzīgās situācijās visu izšķir veiklība.

Lai nu tā būtu, rūķēni nosprieda un atgriezās guļvietā, spriezdami, ka dzīvnieku uzvedības likumi tomēr ir nežēlīgi.

- Si-si-si-si, - ieskanējās sienāžu koris, it kā apstiprinot rūkēnu domas, - si-si-si...

Bet tajā īsajā mirklī starp pirmo miegu un pirmo sapni atskanēja žēlabains suņa kauciens, un brālīši uztrūkās. Viņi grozīja galvu, lai noskaidrotu, no kuras puses skan šīs vaimanas. Jāņem vērā, ka guļammaisos tas bija grūti izdarāms.

- Tas ir rūķa Mūķa kucēns, - beidzot ierunājās Stiķis. -Viņš to nesen nopirka.

- Jā, un tajā pašā dienā pieķēdēja pie garāžas durvīm, -piebilda Riķis. - Dienā tur viskarstākā saule, bet suņukam nav ne mazākā pavēņa.

- Es redzēju viņa apgāzto ūdens bļodiņu, - turpināja Ciķis. - Kucēns droši vien cieš slāpes jau vairākas dienas...

- Bet rūķis Mūķis guļ saldā miegā un krāc tā, ka rūtis dreb, - sprieda Ciķis.

- Tai lietai jādara gals, - izlēma Nikniķis. - Ceļamies un ejam!

- Kas tev padomā? - brālīši gribēja zināt. - Tu grasies modināt rūķi Mūķi? Un teikt, lai apžēlojas par nabaga

dzīvnieciņu?

»

- To viņš darīs tikai tad, ja atbrauks policija un piedraudēs ar naudas sodu, - atbildēja Nikniķis. - Es domāju, mēs suņuku vienkārši palaidīsim brīvībā. Lai skrien atpakaļ pie savas mammas.

Nonākuši pie dzelzīs kaltajiem vārtiem, brāļuki apstājās. Zemi un debesis izgaismoja mēnesgaisma, un viņi ieraudzīja pie resnas ķēdes piesieto nelaimīgo radību. Purniņu augšup paslējis, tas gaudoja tik žēli, ka rūķēnu sirds sažņaudzās.

Nikniķis paraustīja vārtus. Tie, protams, bija slēgti.

- Rūķis Mūķis aizvakar nopirka bisi, - čukstēja Riķis. - Es pats redzēju. Patronās viņš lādēšot rupjo sāli, tā rūķis Mūķis lielījās pārdevējam. Lai tik kāds mēģinot nozagt viņa sugas kucēnu.

- Bisi? - pārjautāja Nikniķis.

- Jā, - apstiprināja Riķis.

- Ar sāli nevienu nošaut nevar, - sadūšojies teica Nikniķis. - Es kāpju pāri.

- Bet brūcēs sāls drausmīgi cērt, - iebilda Riķis. - Tev trīs dienas būs jāsēž karstā vannā, lai sāls izkustu...

- Labāk nekāp, - sacīja Ciķis, - Rū pilsētai atslēgts karstais ūdens. Puse īrnieku nav samaksājuši parādu.

- Hm, - norūca Nikniķis.

Un tā brālīši stāvēja pie rūķa Mūķa dzelzīs kaltajiem vārtiem, līdz no medībām atgriezās pūce Būce.

“Savādi gan tie rūķēni,” viņa prātoja. “Grib nomedīt kucēnu, bet slinkums pārkāpt vārtiem. Tā jau viņi šonakt paliks tukšiem vēderiem.”

“VESELĪBAS TRASE NR. 1”

Nikniķis Rū pilsētas domē sarīkoja preses konferenci, lai paziņotu, ka ķersies pie projekta “Veselības trase nr. 1 ” īstenošanas.

- Ko mūsu pilsētas iedzīvotāji dara brīvajā laikā? -viņš jautāja “Vissvaigāko Ziņu” un “Vissvarīgāko Ziņu” reportieriem.

- Sēž pie televizora, - teica viens no viņiem.

- Un grauž čipsus, - teica otrs no viņiem.

- Tieši tāpēc esmu noraizējies par Rū pilsētas pilsoņu un nepilsoņu, pastāvīgo un nepastāvīgo iedzīvotāju un politisko patvērumu šeit atradušo rūķu fizisko un garīgo spēju atslābumu TV iespaidā...

Šo garo un sarežģīto teikumu Nikniķis sacerēja trīs dienas pirms uzstāšanās un iemācījās no galvas.

- Ko esat nolēmis darīt, lai viņu fizisko un garīgo stāvokli uzlabotu? - jautāja kāds nepazīstams rūķis, kurš stādījās priekšā kā pilsonis Boķis Moķis.

- Būvēšu “Veselības trasi nr. 1”, - zibenīgi atteica Nikniķis. - Tajā visiem, kas vien vēlēsies, būs iespēja fiziski un garīgi norūdīties. Turklāt bez maksas.

- Apbrīnojama tuvredzība, - klusi pie sevis nomurmināja uzņēmējs Boķis Moķis.

Abi avīžnieki steidzīgi nofotografēja Nikniķi un vēl steidzīgāk ķērās pie saviem mobilajiem telefoniem, lai vissvaigākās un vissvarīgākās ziņas savlaicīgi nonāktu pie lasītājiem. Preses konference beidzās.

...Divas nedēļas un vienu stundu Nikniķis un viņa brāļi raka, stiepa, nosprauda, vilka, klāja, sēja, spriegoja, mezgloja, maskēja un tāmēja. Te jāpiebilst, ka tā-mēt - tas nenozīmēja runāt tāmnieku izloksnē, jo visā Rūķijā bija vismaz pusducis izlokšņu. Tāmēt nozīmēja aprēķināt izdevumus.

Pēc divām nedēļām un vienas stundas Nikniķis teica:

- Mēs esam strādājuši ļoti pašaizliedzīgi, un te ir mūsu darba augļi. Šis ir liels brīdis...

- Skaidrs, ka pašaizliedzīgi, - viņu pārtrauca Ciķis.

- Es pats sev aizliedzu uz plaukstām uzberzt tulznas.

- Liels brīdis, liels brīdis, - Nikniķa vārdus atkārtoja Stiķis. - Kā brīdis var būt liels? Vai kāds nojums var iedomāties brīdi, kas trīsreiz lielāks par kādu no rūķēniem?

- Arī nevienu augli es te neredzu mētājamies, - piebilda Niķis. - Nebūtu slikti uzkost kādu firziki.

» i

- Tu neesi fiziķis, - iebilda Riķis. - Firziķus izgatavo fiziķi. Laboratorijās. Viņi no tiem pārtiek.

Pastrīdējušies brāļuki pamazām nomierinājās. Arī nogurums bija pārgājis, bet atpūties rūķēns nekad nestrīdas. Ja nu vienīgi ļoti nepieciešamos gadījumos. Par spīti Nikniķa mīklainajiem izteikumiem, viņi saprata, ka tiešām paveikuši lielu darbu Rū pilsētas iedzīvotāju labā. Turklāt visi klusībā cerēja un ticēja, ka saņems atzinību un pateicību, bet visklusākajā klusībā pat gaidīja, ka kļūs slaveni. Tiesa, rūķēniem vēl nebija īsti skaidrs, kā slaveniem pilsoņiem jāuzvedas. Kaut gan māmiņa reizumis apgalvoja, ka brāļuku uzvedība klibojot, viņi bija apņēmības pilni savas slavas laikā neklibot.

Pienāca “Veselības trases nr. 1” atklāšanas diena. Nikniķis un viņa brāļi stāvēja blakus krāsainam plakātam, kas aicināja visus uzlabot, papildināt, pilnveidot savas fiziskās un garīgās spējas pilnīgas bezmaksas veidā. Blakus plakātam bija novietota urna ar uzrakstu “Ziedo savai uzziedošajai veselībai”.

Riķis ar vālīti uzsita pa īrētajām bungām, lai pārtrauktu sapulcējušos Rū pilsētas iedzīvotāju sarunas, un Nikniķis teica: - Starts veselības trasē tikai pa vienam. Tāpēc, ka līdztekus līdztekām, pievilkšanās un atraušanās stieņiem, līdzsvara un nelīdzsvara baļķiem, rāpšanās kārtīm ir izveidotas arī vilku bedres, izliktas cilpas un cita veida lamatas, lai rosinātu trases skrējēju reakciju, atjautību, attapību, modrību un garīgi norūdītu viņus. Pirmie trīs brīvprātīgie trases veicēji saņems sudraba medaļu ar iegravējumu “Viens no pirmajiem”. Brīdinu, ka trase ir šaura...

Rūķēns vēl kaut ko grābēja piebilst, bet viņu pārtrauca pilsonis Boķis Moķis.

- Ja es ziedojumu urnā iemetu desmit rāpuļus, vai tas man dod kādu priekšrocību startēt pirmajam?

Rū pilsētas iedzīvotāju pūlī atskanēja pārsteiguma pilna murmināšana: - Desmit rāpuļi... Tāda nauda...

Nikniķis apklusa. Tad nokremšļojās un teica:

- “Veselības trase” ir plānota kā bezpeļņas pasākums, un...

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet no skatītāju drūzmas izlauzās kāds atlētiska izskata rūķis un teica: - Mani sauc Stoķis Ķoķis. Es ziedošu divdesmit rāpuļu, lai skrietu pirmais! - Pūlis pie starta vietas neapmierināti iedūcās: - Kas te notiek? Vairāksolīšana, ūtrupe vai veselīgs pasākums?

Nikniķis pacēla roku, lai iestātos klusums. Bet klusums vēl nepaguva iestāties, kad no pūļa izlauzās vēl viens dūšīgs rūķis un sauca: - Mani sauc Roķis Ploķis! Ziedoju trīsdesmit rāpuļu, lai iegūtu tiesības uz medaļu!

Rū pilsētas iedzīvotāju pacietības mērs bija pilns.

- Pietiek! - viņi sauca tik skaļi, ka bungādiņas bija gatavas pārplīst ne tikai Nikniķim un viņa brāļiem, bet arī noīrētajām bungām. - Mums arī ir tiesības būt pirmajiem bezmaksas veidā!

- Nav ko gaidīt! - kāds iesaucās. - Uz priekšu! Uzvarēs stiprākais!

Ar šiem vārdiem pietika, lai visi mestos “Veselības trasē nr. 1” gluži kā uz ugunsgrēku.

Daļa Rū pilsētas iedzīvotāju iekrita vilku bedrēs, daļa sapinās blakus takai izliktajās cilpās, daļa - cita veida slazdos, bet atlikušie iegāzās Rū upes ūdeņos. Par sudraba medaļu pasniegšanu uzvarētājiem nevarēja būt ne runas - visā trases garumā skanēja tikai vaidi, rāšanās un palīgā saucieni.

Nikniķis klusējot apsēdās smiltīs, lai iegrimtu bēdās. Taču dziļi iegrimt viņš nepaguva, jo iztraucēja Boķa Moka, Stoķa Ķoķa un Roka Ploķa balss: - Ei, džekiņ, mēs no tevis pērkam šo projektu. Trīssimt rūpuļu skaidrā naudā tevi apmierina?

Nikniķis klusēja.

- Piedevām vēl biļetes ar atlaidēm uz visiem pasākumiem, kas te notiks, - kārdināja Boķis Moķis, - tev un taviem brazeriem. Dīl?

Nikniķis bezpalīdzīgi lūkojās uz brāļukiem. Arī viņi klusēja, jo juta, ka sapnis par Rū pilsētas iedzīvotāju veselības nostiprināšanu bezmaksas veidā sāk izgaist.

KO RUNĀ SVĒTAVOTS

Vai ir vēl kas skaistāks par saulainu svētdienas rītu Rūķijas zaļajās ārēs? - jautāja tētis, kad visa ģimene bija uzkāpusi uz zālē ieaugušiem senu pilsdrupu laukakmeņiem.

- Vēl saulaināks rīts, - atbildēja Nikniķis, bet neviens pat neiesmējās par viņa vārdiem, jo brāļuki apzinājās, ka vēl saulaināks rīts varētu būt vienīgi tādā gadījumā, ja debesjumā pēkšņi parādītos vēl kāda nomaldījusies saule.

Viņi stāvēja un raudzījās zilgajos mežos pie apvāršņa, kuri ieskāva tikko saskatāmās Nū pilsētas aprises, raudzījās uz vizuļojošo Rū upes lenti plašās senlejas vidū, viņu skatiens noglāstīja Svētavota kuplās ievas, bet pāri visam pletās bezgala augstās un dzidrās debesis.

Viegls un smaržīgs vasaras vējš pieskārās māmiņas vijīgajām cirtām, šķirstīja rūķēnu matu ērkuļus, šūpoja ziedošās margrietiņas, vībotnes, pelašķus, biškrēsliņus un gaiļpiešus, līdz iepinās tēta vaigubārdā un pierima. Bet šķiet, ka ģimenes galva to pat nepamanīja. Viņš bija atvedis rūķēnus uz savas jaunības zemes stūrīti un jutās gandarīts.

- Es šobrīd gribētu pacelties gaisā, pārlidot pāri ielejai un nolaisties tieši Nū pilsētas vidū, - sapņainā balsī teica Stiķis. - Vai kāds var izskaidrot, kāpēc man nav spārnu?

Rūķēni pārsteigti raudzījās brāļukā.

- Ja tev būtu spārni, tad nebūtu roku, - paskaidroja Riķis un jautāja: - Kā tu brauktu ar divriteni?

- Bet eņģeļiem ir gan spārni, gan rokas, - nerimās Stiķis. - Vai es esmu sliktāks?

- Tev mazliet jāpaciešas, - sarunā iejaucās tētis. - Pēc tūkstoš gadiem varbūt arī tu kļūsi eņģelis.

- Ja negrūstīsies ar Ciķi, - piebilda māmiņa, vērodama, kā brāļuki cenšas viens otru nostumt no paša lielākā laukakmena.

>

- Kad mēs atvērsim piknika grozu? - apjautājās Niķis, pētīdams tikko iesārtušu meža zemeni. - Būtu laiks ieturēt veselīgu dzīvesveidu.

- Vispirms vēl noiesim pie Svētavota, - tētis sacīja.

- Vispirms vēl pakavēsimies tepat, - teica māmiņa.

- Dvēseles priekam. Te ir tik... tik...

Tētis aplika roku viņas šmaugajam viduklim un, pie-kļāvis viņu sev klāt, liegi noskūpstīja uz vaiga.

- Atceries, mīļā, kad mēs te ieradāmies pirmo reizi? -viņš jautāja. - Tu nolēmi, ka mācītājam mūs jāsalaulā pie Svētavota ievziedu laikā.

- Bet viņam, braucot šurp, bikšu stara iekļuva divriteņa ķēdē, un mācītājs ieradās ar stundas nokavēšanos, un uznāca pirmais pavasara pērkons, - māmiņas balsī ieskanējās draiska nots. - Bet pēc lietusgāzes tā smaržoja gaiss...

- Un tavi mati smaržoja pēc ievām, - tēta balss bija kļuvusi samtaina. - Man šķiet, ka vēl tagad...

- Nabaga vecais mācītājrūķis, - ierunājās Nikniķis.

- Varu iedomāties, kā viņš jutās lietū, tālu no mājām.

- Vajadzēja braukt ar automašīnu, - sacīja Riķis.

- Viņš pats sev sarežģīja dzīvi.

Abi vecāki iecietīgi pasmaidīja.

- Toreiz Rū un Nū pilsētā bija tikai viena vieglā automašīna un tā pati piederēja rūķim Mūķim, - paskaidroja tētis. - Viņš uz sava limuzīna neļāva pat puteklim nokrist.

- Ak, man šķiet, ka viss notika tikai vakar, - māmiņa domīgi sacīja. - Kā gan laiks steidzas. Vai to kāds kaut kur gaida? Cik laimīgu stundu tas aiznesis sev līdzi...

Kaut kur no tālienes atskanēja dzeguzes balss, un vieglas smeldzes apdvestais ku-kū it kā apstiprināja māmiņas teikto.

- Ģeometrijas stundās laiks varētu aizsteigties vēl trīsreiz ātrāk, - noburkšķēja Ciķis, bet neviens nesaklausīja viņa vārdus - Riķis pilsdrupu dienvidu nogāzē bija ieraudzījis neparastus stādījumus un skaļi sauca visus turp.

Viņi gāja un ieraudzīja rūpīgi darinātus vārtiņus un virs tiem uzrakstu “Atmiņu dārzs. Ieeja bez maksas”.

Rūķu ģimene lēni virzījās starp taisnajām koku un krūmu rindām un lasīja klātpieliktās plāksnītes ar uzrakstiem “Bērnības klājeniskās klintenes”, “Priecīgās duglāzijas”, “Jaunības staltās lapegles”, “Vilšanās sēru vītoli”, “Līgavas kļavas”, “Ģimenes zīdkoki”, “Jubilejas bārbeles”...

- Es šim dārzkopim ļoti vēlētos pateikt sirsnīgu paldies, - sacīja tētis, kad viņi bija beiguši jauko ekskursiju, - par viņa uzņēmību un sirds dāsnumu. Žēl, ka nav nedz adreses, nedz telefona numura.

- Viņš šo dārzu nav stādījis, lai gūtu ievērību vai kļūtu populārs, - teica māmiņa. - Dārznieks to veltījis savai izredzētajai.

- Es būtu iestādījis arī kādu Rūķijas saldo ķirsi, -ierunājās Ciķis, - lai noguris ceļinieks varētu pamielot ne tikai acis vien.

- Varbūt sameklēsim dārznieku un palūgsim kādu “Priecīgās duglāzijas” stādu mūsu sētas iepriecināšanai? - apjautājās Nikniķis.

- Viņš te ir ieguldījis ne mazums pūļu un naudas, -sprieda Riķis. - Bet ja nu zaķi ziemā apgrauž kociņiem mizu?

- Signalizācija noteikti nenāktu par ļaunu, - bilda Stiķis. - Tā atbaidītu lielos meža zvērus.

- Varbūt dārzu naktīs vajadzētu apsargāt, - ierosināja Niķis.

- Vai tad atmiņas var nozagt? - māmiņa jautāja.

Šķiet, ka atbildi zināja visi, tādēļ neviens neko vairs

nesacīja.

Rūpīgi aizvēruši vārtiņus, viņi, cīruļu apdziedāti, turpināja ceļu gar senlejas nogāzi, vairīdamies uzkāpt kamenēm, kas bija nolaidušās uz ziediem, un cenzdamies apiet ķīvīšu ligzdas, lai skaistie, melnbaltie putni tik žēlabaini un skaļi nesūdzētos cits citam. Nikniķis apgrieza otrādi taciņas vidū uz muguras apvēlušos vaboli, Stiķis parādīja ceļu sliekai, kas bija apmaldījusies, Riķis izvilka mārīti no rasas piliena biškrēsliņa lapā, Niķis pielieca garu, garu smilgu, lai skudra vieglāk tiktu zemē, bet Ciķis palīdzēja izkļūt kurmja alā iekritušai ķirzaciņai.

Nonākuši pie ceļa mērķa, rūķēni bija pārsteigti par ievu kuplumu un daudzo sakņu un zaru vijumu.

- Visas septiņas ievas saknēm saaugušas kopā kā viens vienīgs milzu koks! - iesaucās Nikniķis. - Kā viena ģimene!

- Ja vienai iecirstu, droši vien sāpētu visam, - sprieda

Stiķis.

»

- Bet kādēļ būtu jācērt? - gribēja zināt Riķis.

- Varbūt tādēļ, ka ir cirvji, - domīgi teica Niķis.

Zem kuplās lapotnes slēpās niedru jumts kā stāvus

nolikta liela un smaila turza.

- Gandrīz kā indiāņu vigvams, - secināja Ciķis un pielika pirkstu lūpām: - Cst! Tur kāds ir!

Brāļuki apklusa un izdzirda klusu, bet dzidru bal-stiņu. Tā it kā aicināja - nāciet droši, esat mīļi gaidīti!

- Svētavots, - māmiņa teica. - Ejiet jūs pirmie. Ēnainajā telpā no zemes dzīlēm virda kristālskaidrs

strautiņš.

- Un tas ir viss? - brīnījās Nikniķis. - Es domāju...

- Labāk izlasi, kas tur rakstīts, - ieteica Ciķis, pamādams uz ieejas pusi.

Tiešām! Ziņkāres radītajā steigā rūķēni nebija pamanījuši gludo koka dēli, uz kura rindojās iegrebti vārdi: “Tu, kas šeit ieradies, slacī savas acis ar Svētavota ūdeni, un tās skaidrāk redzēs to, ko neesi ieraudzījis līdz šim; noskalo savas rokas ar Svētavota ūdeni, un tev veiksies visi labie darbi; veldzē savas slāpes ar šo ūdeni, un tava sirds atvērsies Mīlestībai.”

Rūķēni un viņu vecāki darīja, kā uzraksts aicināja, un tad bijīgā solī izgāja ārpusē, kur tos apņēma ievkoku ģimene ar mierīgu un klusu šalkoņu. Zeltainu saulstaru cauraustā lapotne pletās pāri viņiem kā mazas un pavisam tuvas debesis.

...Vakarā, gaišām sejām un nogurušām kājām atgriezušies mājās, brāļuki saklupa apkārt virtuves galdam. Māmiņa iejauca pankūku mīklu, bet tētis ieslēdza mazo,

pārnēsājamo radioaparātu. Diktora balss vēstīja: “Uzspridzināta automašīna, kurā bankas apsardze veda naudu... nozagts pusmiljons... atklāta liela mēroga kukuļdošana... aizturēta narkotiku krava... kalnos risinā-

»

jusies asiņaina kauja, 60 kritušie... sagrābti ķīlnieki... par nolaupīto bērnu pieprasīta izpirkuma maksa...”

- Kāpēc, kāpēc? - māmiņa čukstēja. Rūķēni sēdēja kā sastinguši. Uz šo jautājumu viņi nespēja atbildēt, kaut arī tuvumā bija tētis. Aiz loga pār nogurušo zemi nolaidās maiga krēsla. Kaut kur tālu gleznainā senlejā klusi urdzēja Svētavots: “Veldzē savas slāpes ar šo ūdeni, un tava sirds atvērsies Mīlestībai.”

KA NIKNIĶIS NEKĻUVA PAR DZEJNIEKU

Nikniķis gulēja Rū slimnīcas sešvietīgajā palātā, un, laiku pa laikam ievaidoties, ar mazītiņu kalkulatoru rēķināja, cik ilgi viņam vēl atlicis dzīvot. Veltīgi zirneklītis aiz loga rūķēnam centās izrādīt, cik varen smalku tīklu viņš auž rūts ārpusē un cik sudrabains ir katrs pavediens, Nikniķis tam nepievērsa ne mazāko uzmanību, jo viņam šķita, ka pasaule ir ļaunuma pilna, bet taisnība kaut kur noslēpusies.

Te būtu vietā piebilst, ka rūķēna uzturēšanās sešvietīgajā palātā nebūt neliecināja, ka Nikniķis ir seškārtīgi slims un vajadzētu tikpat daudz ārstu, lai rūpētos par viņa sešpadsmit vienreizēji sāpošajām ribām.

Tā bija Rū slimnīcas īpatnība - ikvienā pacientiem paredzētajā telpā izvietot ne vairāk ne mazāk kā sešas gultas, jo slimnīcas galvenais ārsts audzināja sešīšus un bija parūpējies, lai nepieciešamības gadījumā visus varētu ievietot jebkurā palātā un tie būtu vieglāk pieskatāmi.

Protams, Nikniķis lielajā telpā gulēja gluži viens, jo šobrīd pēc slimnīcas nebija pieprasījuma. Kurš gan saprātīgs rūķēns pašā vasaras vidū būtu ar mieru uzturēties šajā iestādījumā? Katru dienu saule spīdēja tik spoži, ka gados vecākie un piesardzīgākie rūķi nēsāja divkāršas saulesbrilles, un Rū upītē ūdens bija tik silts, ka strādīgie kukainīši - ūdensmērītāji - prātoja, vai nebūtu laiks lietot ūdensslēpes.

Mainīt vasaras priekus pret slaucīšanos slimnīcā, pat ja tur dotu tikai visgaršīgākos vitamīnus, varētu vienīgi citādi domājošs rūķēns no pavisam citas pilsētas.

Taču Nikniķis bija spiests te atrasties, jo bija saspiests ar rūķa Mūka jauno džipu. Masīvais platriepu visurgājējs iedomājās, ka var iet visur - arī pa šauro gājēju taciņu, kur tobrīd vieglu soli cilpoja Nikniķis.

Kad Rū pilsētas ceļu un krustceļu drošības dienesta policists rūķim Mūķim jautāja, kādēļ viņš izraisījis tik smagu satiksmes negadījumu, Mūķis izstiepa pirkstu uz rūķēna pusi un dusmīgi šņāca: - Viņš skrēja pa pretējo joslu!

Policists uz brīdi zaudēja valodu par tik nekaunīgu un neiedomājami nepareizu atbildi, taču nezaudēja spēju veikt savus dienesta pienākumus un aizveda rūķi Mūķi uz AAAA - analfabētisko autobraucēju aizturēšanas apcirkni. Tur nonācis, Mūķis sacēla brēku, ka uz lāviņām nav neviena spilvena, bet viņam vienam pašam vajagot vismaz četrus.

Nabaga cietušo Nikniķi no notikuma vietas ātri aizveda ātrās palīdzības mašīnīte, skaļi vaimanādama par kliedzošo netaisnību.

Izrēķinājis, ka viņam atlicis dzīvot pavisam maz, jo Rū pilsētas slimību vēsturē vēl nav bijis gadījuma, ka kādam būtu sāpējušas sešpadsmit ribas vienlaikus un piedevām pierē vēl smelgtu puns, Nikniķis smagi nopūtās un pēdējiem spēkiem iztukšoja svaigo zemeņu groziņu, ko vakar bija atnesuši vecāki.

Pēc maltītes stenot un pūšot viņš paņēma no nakts-skapīša atvilktnes pavisam jaunu rūtiņu burtnīcu un pilnīgi nelietotu lodīšu pildzīmuli, ko bija atnesuši brāļuki.

“Lai tev būtu kur pierakstīt dzejoļus,” teica Stiķis.

“Dze-dzejoļus?” brīnījās Nikniķis. “Kā-kādus dzejoļus? Esmu knapi dzīvs... Man sāp visas maliņas!”

“Dzeju, īstu un dziļu dzeju varot uzrakstīt tikai patiesās sāpēs,” paskaidroja Riķis. “Vislabāk esot, ja sāpot sirds. Bet es domāju, ka sešpadsmit sāpošas ribas dod tev priekšroku skaita ziņā.”

“Bet mēs ar Niķi jau aizrunājām vietu avīzē,” piebilda Ciķis. “Uz priekšu! Tu to vari!”

- Mani mīļie brālīši, - nopūtās Nikniķis, atcerēdamies vakardienas tikšanos, - man nav citas izejas. Ir jāuzraksta, lai jums nenodarītu pāri...

Rūķēns ļoti nopietnu vaigu strādāja vairākas stundas, un neviena vien saplēsta papīra strēmele ielidoja atkritumu grozā. Beidzot gandarīts par paveikto, Nikniķis lapu salocīja un ielika aploksnē, kuru acīmredzot bija atstājis iepriekšējais smagi slimais rūķēns. Aploksni aizlīmējis, Nikniķis to nolika redzamā vietā un aizvēra acis.

- Tagad es varu doties mūžībā, - viņš nočukstēja. - Ardievu, mani...

Taču Nikniķis tā arī nepaguva pateikt atvadu vārdus līdz galam, jo durvīs parādījās visi četri brāļuki. Vienlaikus cenšoties iekļūt palātā, viņi uz kādu brīsniņu iesprūda durvīs un jau pa gabalu čukstus sauca: - Sveiks, Nikniķi! Sveiks, brālīt! Vai tev vēl sāp visas sešpadsmit ribas vai tikai vairs piecpadsmit?

Bet Nikniķis, salicis rokas uz krūtīm, klusēja. Viņš jutās aizskarts savās nopietnākajās jūtās - kā brāļuki varēja tik vieglprātīgi klaigāt un runāt muļķības tik šausmīgi skumjā brīdī?

Taču visi četri, neņemot vērā Nikniķa grimases, sastājās apkārt viņa gultai un ņēmās tērzēt. Stiķis rādīja, kādus ziedus viņam lūgusi nodot rūķīte Dūķīte, Riķis stāstīja, ka klase, kurā Nikniķis mācījās, esot atlikusi paredzēto vasaras ekskursiju, lai gaidītu viņa izveseļošanos, Ciķis vilka no somas burciņas un sainīšus, ko sūtīja vecāki, kas paši šobrīd nevarēja atnākt, bet Niķis, bijīgi aplūkojot brāļuka lielo punu pierē, nolika blakus spilvenam radioaparātiņu, no kura tūdaļ atskanēja jautra dziesmiņa, - vai tādā brīdī varēja atlicināt laiku doties mūžīgā mierā?

Kad pēc pāris stundām slimnīcas galvenais ārsts rūķis Aiķis ienāca palātā un aizrādīja, ka te neesot īstā vieta, kur pacientam demonstrēt līnijdejas soļus, rūķēni posās promiešanai.

- Ņemiet! - Nikniķis sacīja, pastiepdams aploksni Stiķim. - Te būs.

- Dzejoļi! - brāļuks priecīgi iesaucās. - Tagad mūsu ģimenē būs īsts dzejnieks! Paldies, Nikniķi! Veseļojies, cik ātri vien vari!

Un rūķēni, atkal mazliet pamīcījušies durvīs, jo tās nebija tik platas, lai vienlaikus varētu iziet četri apmeklētāji, ko kājas nes, devās savās darīšanās.

Pēc dažām dienām laikrakstā bija lasāms:

NOVĒLĒJUMS

Es sakarā ar pavisam tuvajām savas eksistences beigām atlikušajiem šajā saulē palikušajiem brālīšiem novēlu savas vērtīgās mantas šādā sastāvā:

1) Stiķim - slēpes ar visām nūjām un slēpju zābakiem, jo mums vienādas kājas;

2) Riķim - fotoaparātu, kuram kaut kur pazudis vāciņš, un albumu bildēm (vēl atlikušas divas tukšās vietas);

3) Niķim - šaha un dambretes dēli un visus kauliņus. Trūkst tikai dāmas. Viņš drīkst lietot arī manas pleznas peldēšanai;

4) Ciķim - savu rezerves rokaspulksteni, kas ielikts skolassomas kreisās puses kabatiņā. Pulkstenis tikai mazliet steidzas. Un arī pusgatavo akvāriju;

5) saviem mīļajiem vecākiem atstāju visu pārējo mantību - drēbes, gultas veļu, apavus, grāmatas un arī skapj-augšā noslēpto, vēl pavisam neiztukšoto konfekšu kārbu.

Ar vissirsnīgākajiem pēdējiem sveicieniem - jūsu Nik-niķis.

P S. Neaizmirstiet apliet uz mana kapiņa samtenes, ja tās iestādīsiet!

N.

Tajā pašā dienā slimnīcā iebruka visi Ceriņu ielas iedzīvotāji un arī Diļļu, Cvībaku un Pētersīļu ielas kaimiņi, lai Nikniķa izārstēšanai brīvprātīgi nodotu asinis un, ja vajadzīgs, pilnīgi bez maksas.

Pārējo ielu rūķi un rūķēni palika slimnīcas ārpusē, jo vienkārši vairs nespēja iespraukties. Viņi neapmierināti klaigāja un cilāja plakātus: “Veselību Nikniķim!”, “Neļausim viņam patvaļīgi aiziet bojā!”, “Satiksmes pārkāpēju Mūķi - aiz restēm!”

- Ko jūs satraucaties? - galvenais ārsts rūķis Aiķis uzrunāja ārpusē sapulcējušos. - Nikniķi šodien izrakstīs! Neviena riba, izrādās, nav lauzta, bet lielais puns no pieres grasās pazust pats!

Lielā pūļa vidū mīcījās arī visi četri brāļuki un viņu vecāki.

- Šķiet, mazliet pietrūka, lai Nikniķis kļūtu slavens dzejnieks, - prātoja Stiķis.

- Labāk ne visai slavens brāļuks, - atteica Riķis.

- Turklāt viņam šodien kārta mazgāt gaiteni un mūsu guļamistabu.

- Mēs ar Niķi to izdarīsim viņa vietā, - paziņoja Ciķis.

- Šodien Nikniķis ir populārākais rūķis pilsētā.

- Popularitāte esot smaga nasta, - piebilda Niķis.

- Varbūt būs jāpalīdz to nest.

Abi rūķēnu vecāki neteica neko. Ja prieka pilna sirds, dažkārt pat vārdi ir lieki.

VIEGLIE VĀRDI UN SMAGĀS DOMAS

Nikniķis iznaca no rūķēnu istabas, saraucis pieri

piecarpus grumbiņās - vairak tām neiznāca vietas, jo pieres augšdaļa robežojas ar vienmēr

izpūrušo matu ērkuli, un kura gan saprātīga grumbiņa dosies tādā biezoknī, lai tur apmaldītos.

Rūķēns bija tā aizdomājies, ka vispirms uzgrūdās galdam, bet pēc tam tūkstošgadīgajam trauku skapim, caur kura slīpētā stikla durvīm visā notiekošajā klusēdami noraudzījās Nikniķa vec... (šī zilbe jāatkārto septiņas reizes) ...māmiņas divpadsmit šķīvji - viņas kāzu dāvana.

Otrus divpadsmit šķīvjus sev līdzi paņēma Nikniķa vec... (šī zilbe jāatkārto septiņas reizes) ...tētiņš, kad devās nodibināt Nū pilsētu, un kopš tās dienas tos uzskatīja par pazudušiem. Nikniķis un Riķis pieļāva iespēju, ka tie, iespējams, bijuši lidojošie šķīvīši.

- Ai! - iesaucās Nikniķis, berzēdams sasisto ceļgalu, bet šķīvji trauku skapī pārmetoši iedžinkstējās, it kā sacīdami: “Jau atkal mūs neliek mierā.”

- Kas tev notika? - apjautājās Riķis, kurš pagadījās tuvumā.

- Smagās domas man traucē kustību koordināciju, -atbildēja Nikniķis, - un tas ir sāpīgi.

- Es smagās domas cenšos netraucēt, - teica Riķis. - Tā vieglāk dzīvot. Šorīt dažas pagadījās manā dzīves ceļā un es tām apmetu līkumu. Bet, ja man būtu jāsteidzas, pārlēktu tām pāri.

\

- Kur jālec? - reizē iespraukdamies pa durvīm, jautāja Stiķis, Niķis un Ciķis. Rūķēni izskatījās ļoti gandarīti - ne jau katram izdodas izbūvēt metrotuneli kurmju ģimenei, lai satiksmes sastrēgumstundās tie savlaicīgi tiktu uz darbu.

- Nekur, - īgni atbildēja Riķis. - Lūgtum nejaukties mūsu svarīgajā un nopietnajā sarunā.

- Tas nav ētiski, - piebilda Nikniķis un turpināja: - Vai zini, Riķi, es visu rītu prātoju, kur paliek mūsu izrunātie vārdi. Tūkstošiem tie izskan katru dienu un...

- Es izrunāju divus tūkstošus! - iesaucās Ciķis. - Bet pēcpusdienā vēl divus!

- Es arī! - paziņoja Niķis. - Līdz brokastīm! Varbūt tas ir pasaules rekords?

- Hā! - sauca Stiķis. - Pasaules rekords pieder man! Es runāju miegā!

Par laimi, virtuvē ienāca māmiņa, lai paņemtu gumijas cimdus puķudārza ravēšanai. Viņa visus trīs rekordistus aizdzina uz vannasistabu mazgāt smilšainās rokas.

- Es nezinu, kur tie paliek, - sarunu turpināja Riķis, - bet domāju, ka īsie vārdi ir vieglāki par garajiem.

- Vārdi kaut kur krājas, - ar nolemtību balsī sacīja Nikniķis, - gan labie, gan sliktie.

Uz brīdi iestājās klusums. To pārtrauca aizdomīgi skali ūdens šļaksti vannasistabā. Varbūt Niķis, Stiķis un Ciķis mēģināja izbūvēt metrotuneli arī vannā zem ūdens?

- Iespējams, ka tie krājas tāpat kā lietus pilieni mākoņos, - turpināja Nikniķis.

- Labie vārdi, ko esam teikuši, noteikti paceļas pašos augstākajos - sudrabainajos mākoņos.

- Un tos apspīd saule pat tad, kad tā ir nozudusi aiz apvāršņa, - sprieda Nikniķis.

Rūķēni atkal apklusa. Tagad arī Rika pierē uzradās piecarpus grumbas. Viņi vienlaikus nodevās pārdomām, kur paliek sliktie vārdi. Varbūt tie kādudien nolīs pār viņiem kā sodrējains lietus?

- Riķi, iespējams, ka ar labajiem un sliktajiem darbiem notiek tas pats, - bažīgi ierunājās Nikniķis. - Tie var atgriezties visnegaidītākajā brīdī.

- Varbūt pat trīskāršā apmērā, - drūmu pareģojumu izteica Riķis.

Smagajām domām aizņemti, brāļuki pat nepamanīja, kā Ciķis, Niķis un Stiķis aizdrāzās viņiem garām. Rū-ķēnu trijotni bija pārņēmusi ideja uzbūvēt aerodromu bezdelīgām. Šie putni lidojumā tik ļoti atgādināja mazas lidmašīnītes. Brīnums, kā pieaugušie rūķi to līdz šim nebija pamanījuši.

- Slikti vārdi, slikti darbi, - murmināja Nikniķis un atvēra logu, lai svaigais, pēc ziedošiem ceriņiem smaržojošais vējš izkliedētu viņu pārdomas. Abi izliecās pār palodzi un pēc brīža ieraudzīja rūķi Mūķi ar punu pierē, un vienlaikus izdzirda viņa vaidus.

- Labrīt, Mūķa kungs! - brāļuki pieklājīgi sveicināja. - Kā varam palīdzēt?

- Ak vai, - Mūķis sēca, - nav taisnības šai pasaulē! Vispirms mani paša vārti iebelž pa pieri... Aizmirsu, ka pieliku stipru atsperi, lai nenāk visādi klaidoņi. Bet tad es saņēmu pavēsti, ka jāierodas tiesā! Vārti esot notriekuši gar zemi kādu rūķēnu - ziedojumu vācēju. Ko es, nabags, varu ziedot? Cik tagad būtu pulkstenis? Vai aptieka jau vaļā? Trakoti sāp tas puns...

- Aptieka ir slēgta, - Nikniķis laipni paskaidroja. - Jūs turējāt aizdomās veco aptiekāru Dūķi, ka viņš kumelīšu tējas vietā pārdodot zirgskābeņu tēju. Komisija tagad visas tējas pārbauda.

- Ak, es nelaimīgais, - rūķis Mūķis nomurmināja. - Es gribēju tikai labu...

Pukstēdams un vaidēdams viņš nozuda aiz ziedošajiem ceriņu krūmiem.

Brāļuki saskatījās. Te bija skaidri redzams, kā pie rūķa Mūķa atgriezās viņa sliktie darbi. Tad, ne vārda neteikuši, brāļuki izgāja dārzā, kur māmiņa ravēja kliņģerīšu dobi. Rūķēni bija pārāk noraizējušies, lai painteresētos, kāda loma kliņģerītēm ir kliņģeru cepšanas procesā.

Abi nostājās cieši viens otram blakus, lai grūtā brīdī justu uzticama drauga plecu, un Nikniķis iesāka: - Mēs gribam veikt kādu labu darbu...

- Mēs gribam atzīties, - piebilda Riķis.

Māmiņa mirkli nopietni paskatījās rūķēnos un sacīja:

- Tiešām? Vai pietiks drosmes?

- Mēs izdarījām sliktu darbu un negribam, lai tas atgrieztos pie mums trīskārtīgā apmērā, - vienā elpas vilcienā nobēra Nikniķis.

- Un tas būtu? - māmiņa šķita visai ieinteresēta par šādu rūķēna domu gājienu.

- Nu... - iesāka Riķis, - gribējām noskaidrot, vai tie senie šķīvji trauku skapī nav lidojošie šķīvīši...

- Bet pēc tam ieplaisājušos noglabājām zem veselajiem, - turpināja Nikniķis. - Godīgi sakot, zem vienīgā veselā palikušā.

Māmiņa pasmaidīja. Rūķēnu smagās domas kļuva mazliet vieglākas.

- Mēs ar tēti gaidījām brīdi, kad saņemsiet dūšu to pateikt, - viņa sacīja.

- Mums padomā ir vairāki labi darbi, lai sliktais atkāptos, - teica Nikniķis.

- Divi, - precizēja Riķis. - Apcirpt dzīvžogu ap vec... (šī zilbe jāatkārto septiņas reizes) ...māmiņas atdusas vietu un aizbraukt uz Nū pilsētu sakopt vec... (šī zilbe jāatkārto septiņas reizes) ...tētiņa kapu.

- Un uzlikt kliņģerītes, - piebilda Nikniķis.

- Lai Dievs jums palīdz, - sacīja māmiņa. - Bet vai ar to pietiks?

Rūķēni paraustīja plecus. Vai tad sliktos darbus kāds dara tīšām? Tie uzrodas it kā paši no sevis, turklāt ļoti izskatīdamies pēc labajiem. Dažkārt jāpieliek milzīgas pūles, lai tos nesajauktu. Vai tad vec... (šī zilbe jāatkārto septiņas reizes) ...māmiņas šķīvji paši negribēja pārliecināties, ka nav lidojošie šķīvīši?

RŪĶA RUPUČA AGT

Riķis, Niķis, Stiķis un Ciķis strauji tuvojās vēsturiskam atklājumam, kaut ari viņu rīcība šķita ļoti ikdienišķa - brāļuki virtuvē mazā katliņā vārīja ūdeni.

Turpat blakus uz galda bija noliktas četras aizkorķētas stikla caurulītes, un katrā no tām dzirkstīja krāsains šķidrums - vienā sarkans, otrā dzeltens, trešajā brūns, bet ceturtajā - zaļš.

Ar ko viņi gribēja pārsteigt Rū pilsētas iedzīvotājus un visas Rūķijas pilsoņus? Pats par sevi saprotams, ka ar pavisam jauna un atšķirīga veida termometra izgatavošanu. Kas rūķēnus pamudināja uz tik atbildīgu rīcību? Pavisam nejaušs gadījums - šorīt Riķis, meklēdams kaut kur noglabātu viena rūpuļa banknoti, atšķīra enciklopēdijas biezo sējumu tieši tajā lappusē, kurā bija rakstīts par termometru izgatavotājiem Celsiju, Fārenheitu, Reo-mīru un Kelvinu. Brīdi pētījis tekstu, viņš nekavējoties pieaicināja brāļukus, lai tie paši savām acīm pārliecinās, ka šo slaveno zinātnieku izgudrojumi ļoti atšķiras -viens termometrs bija izgatavots, lai ūdens jau vārītos pie astoņdesmit grādiem, otrs - pie simts grādiem, trešais - pie divi simti divpadsmit, bet ceturtais apgalvoja, ka šim nolūkam vajadzīga trīs simti septiņdesmit triju grādu augsta temperatūra. Tātad, pavisam atklāti runājot, visus šos gadsimtus ūdens tika ārkārtīgi maldināts un, īsti nesaprazdams, pie kādas temperatūras tam

jāsāk burbuļot, darīja to uz labu laimi - dažreiz agrāk, dažreiz vēlāk.

- Vai tad tā var izturēties? - apjautājās Riķis, ar pirkstu bakstīdams atvērtajā grāmatā.

- Tā ir liela nekonkrētība, - piekrita Stiķis.

- Iedomājieties, brālīši, ja pēc šī parauga sāktu mērīt manu auguma garumu, - iesaucās Ciķis. - Tad jau vienu brīdi es būtu astoņdesmit centimetru garš, bet citu brīdi stieptos pāri par trim metriem! Nopirkt jaunus džinsus būtu vienkārši neiespējami!

- Mums šī grādu kļūda jālabo, - paziņoja Niķis. - Ķeramies pie darba tūlīt, iekams vecāki mūs netraucē.

Kopš šīs apņemšanās bija aizritējušas trīs stundas, un rūķēni visu vajadzīgo bija sagatavojuši. Tiesa, ilgi nācās prātot, kur ņemt stikla caurulītes, bet, kad šķita - viņu izgudrojums paliks neizgudrots, Ciķa skatiens netīšām aizķērās pie vecmāmiņas laiku lustras. Tur tā bezrūpīgi viesistabā karājās, saulē mirdzinādama desmitiem dažāda garuma caurulīšu.

- Zinātnes vārdā mēs dažas varam nokabināt, - teica Niķis, un problēma bija atrisināta.

Tikko ūdens uzvārīsies, viņi tajā ievietos krāsainās caurulītes, kurām bija uzskrāpējuši grādu iedaļas, tad visus grādus saskaitīs kopā un izdalīs ar četri - lūk, kā viņi uzzinās vispatiesāko temperatūru!

- Kā mēs šo termometru nosauksim? - Stiķis uzsvērti nevērīgā balsī apjautājās.

- Khm, khm, - noklepojās Riķis. - Kuram pirmajam šī doma ienāca prātā? Šķiet, ka man.

- Bet kurš ieraudzīja nepieciešamās izejvielas? - gribēja zināt Ciķis.

- Man šķiet, ka es atnesu četru krāsu limonādes, -ierunājās Niķis. - Kas būtu termometri bez šķidruma?

Pēc karstām domu apmaiņām rūķēni beidzot vienojās, ka savu KOPĒJO izgudrojumu nodēvēs par Apvienoto Grādu Termometru vai saīsinot - AGT.

Bija arī pēdējais brīdis - no plīts atskanēja dusmīga čūkstēšana un sprakšķēšana. Piesteigušies brāļuki ieraudzīja, ka mazais katliņš izvārījies pavisam tukšs.

- Zinātnieku un izgudrotāju ceļš uz lieliem atklājumiem mūžīgi mūžos ir bijis šķēršļiem pilns, - nopūties sacīja Stiķis.

- Bet mēs nepadosimies, - piebilda Riķis.

- Sāksim izmēģinājumu numur divi, - paziņoja Ciķis, paņemdams ūdens krūzi.

- Vai ņemsim vērā, ka mūsu laboratorijas traukam nupat sasprēgāja emalja? - jautāja Niķis. - Interesanti, pie cik grādiem tas notiek.

Rūķēni nepaguva šajā jautājumā iedziļināties, jo atsprāga durvis un tajās parādījās Nikniķis. Izskatījās, ka viņš no datorsalona visu ceļu būtu skrējis, cik spējis. Brāļuks aizelsies iekrita krēslā un pakampa pirmo pa rokai pagadījušos limonādes pudeli.

- Tā ir domāta zinātniskiem atklājumiem! - iesaucās Riķis, bet Nikniķis, lieliem guldzieniem to iztukšojis, paziņoja: - Man ir daudz labāks atklājums! Mēs esam aizmirsuši, ka tētim šodien dzimšanas diena!

Brāļuki salēcās. Kā tas varēja gadīties?

- Nu, zinātnieki, ko tagad varat izgudrot? - Nikniķis turpināja, uzlūkojot apmulsušos domubiedrus. - Ko mēs tētim uzdāvināsim? Kā apsveiksim?

\

- Mēs... mēs par pēdējo naudu nopirkām limonādi, -sacīja Riķis.

- Bet es - iztērēju datorsalonā, - nopūtās Nikniķis.

- Maldījos pa internētu.

- Vecāki pēc pāris stundām beigs darbu, - paskatījies pulkstenī, secināja Ciķis.

- Šorīt, kad tētis aizgāja, mēs vēl gulējām, - prātoja Niķis. - Ja viņš mūs būtu pamodinājis, iespējams, mēs atcerētos šo svarīgo datumu...

- Iespējamais kļuvis neiespējams, - cieti teica Riķis. - Mums cits nekas neatliek kā iet pie rūķa Mūķa

aizņemties naudu.

»

- Aizņemšanās ir pazemojoša, - sprieda Nikniķis.

- Sauksim to par finansiālu darījumu, - viņu mierināja Stiķis. - Šajos laikos visi tā dara. Cits bankā, cits veikalā, cits no kaimiņa.

- Varbūt paņemsim līdzi limonādi, - ierosināja Ciķis,

- ciemakukulim.

- Aizsāktas pudeles neviens nekur nenes, - iebilda Riķis. - Mums jāiet tukšām rokām, bet ar smaidu sejā.

- Pie rūķa Mūķa es iešu ar tukšu seju, - bilda Niķis.

- Nemāku pēc pasūtījuma smaidīt.

Brāļuki negribīgi devās uz ārdurvīm. Citas izejas viņiem nebija.

- Ehē! - tīri vai priecīgi iesaucās rūķis Mūķis, kad pēc desmit minūtēm rūķēni vēra vaļā viņa savrupmājas lielos dzelzs vārtus. - Beidzot mani, veco nabagu, arī kāds nolēmis apciemot!

“Vecais nabags” sauļojās pie dzidri zilā peldbaseina ar vislielāko saldējumu rokā un piemiegtām acīm pētīja ienācējus.

- Jūs noteikti man atnesāt kādu labu ziņu, - rūķis Mūķis sauca. - To es jūtu pa gabalu!

- Labdien, - brāļuki korī teica, - mēs atnācām...

Un viņi aprāvās, nezinādami, kā iesākt aizņemšanos.

- To es redzu, - mājas saimnieks apstiprināja. - Kā es varu palīdzēt?

- Mēs gribam aizņemties naudu, - sadūšojies teica Riķis. - Mums ir steidzama nepieciešamība.

- Ekstrā gadījums, - piebalsoja Stiķis. - Šodien vai nekad.

- Naudu? - rūķis Mūķis pārjautāja. - Cik?

-Nu... - Riķis bikli bilda, - varbūt... piecpadsmit rūpuļus. Mēs atdosim. Pēc trijiem mēnešiem, no savas kabatas naudas.

- Brauksiet uz ārzemēm strādāt? - Mūķis apjautājās. - Tagad jau visi skrien prom. Būtu es jaunāks, varbūt arī provētu... Pasaulē nav nekā svarīgāka par naudu.

- Mūsu tētim šodien dzimšanas diena, - Nikniķis paskaidroja. - Dāvanai.

- Ak tā, - rūķis Mūķis sacīja un, mirkli kaut ko prātā pārlicis, turpināja: - Jūsu tētis, Rupuča kungs, ir godavīrs. Man viņš patīk. Nopērciet labi pamatīgu dāvanu. Kādu smuku mašīnīti. Viņš taču uz darbu iet kājām, vai ne?

Brāļuki saskatījās. Automašīnu? Pati lētākā maksāja tūkstoš rūpuļu! Kāpēc rūķis Mūķis par viņiem zobojas?

- Es jūsu tētim aizdošu tūkstoš rūpuļu, - viņš turpināja. - Ja vajag, varu pat divus.

Rūķēni saskatījās. Kāpēc tik daudz? Kad tētis tos atdos? Divus tūkstošus... Tik maksāja viņu māja.

- Man patīk jūsu ģimene, - Mūķis turpināja. - Visi tik strādīgi, bet naudiņas kā nav, tā nav. Un mājiņa arī sakopta. Gan jau kaut kā norēķināsimies. Cik liels ir jūsu zemes gabals?

Brāļuki sāka justies neomulīgi. Te kaut kas nebija tā, kā vajag.

- Paldies par piedāvājumu, - sacīja Nikniķis, - bet mums vajadzīgi tikai piecpadsmit, ja tas jūs neapgrūtina.

- Piecpadsmit? - rūķis Mūķis tēlotās šausmās iesaucās. - Kur lai es, vecs nabags, ņemu tādu naudu?! - Un, mirkli valdījies, sāka nevaldāmi smieties pats par savu joku.

Rūķēni jutās aizvainoti. Kādēļ pret viņiem tā izturējās? Viņi taču nelūdza ubagu dāvanas, bet ieradās lietišķā finanšu darījumā.

Riķis piebikstīja Ciķim, Ciķis piebikstīja Stiķim, bet Nikniķis čukstēja: - Ejam prom.

Brāļuki bez vārdiem pagriezās uz vārtu pusi.

- Kas tad nu? - rūķis Mūķis pārsteigts sauca. - Vai tad jūsu mājās jokus neviens nesaprot?

- Sveiki! - brāļuki atbildēja, vērdami vaļā dzelzs vārtus.

Lai arī cik gausiem soļiem viņi mēroja ceļu uz mājām, rūgtums no rūķēnu mazajām sirdīm negribēja izzust. Un tikai tad, kad Riķis pieskārās dārza vārtiņiem un ieraudzīja abus vecākus stāvam pie skaistās puķzirnīšu dobes, viņam pēkšņi radās vajadzīgā ideja un vajadzīgie vārdi.

- Tēti, - viņš teica, - mēs visi tevi sirsnīgi sveicam dzimšanas dienas jubilejā un dāvinām... dāvinām tev patentu par AGT - Apvienoto Grādu Termometra izgudrošanu!

- Mums vēl tikai tas jāizmēģina! - turpināja Stiķis.

- Patentu saņemot, birojā neaizmirsti piebilst, ka izgudrojums saucas Rupuča termometrs, lai tavs vārds ieiet Rū pilsētas vēsturē, - skaidroja Nikniķis.

- Un enciklopēdijā, - piebilda Riķis. - Tā būtu laba dāvana, vai ne?

- Hm... - smaidot sacīja tētis. - Būs jāpadomā, vai es vēlētos būt tik slavens. Varbūt mana labākā dāvana jau ir tepat - piecu atjautīgu brāļuku izskatā?

Māmiņa tam pilnīgi piekrita un aicināja visus savus mīļos uz svētku torti.

IERAKSTS NR. 13 “LABO DARBU GRĀMATĀ”

Vasara nobremzēja un lēni apstājās savā zaļajā skrējienā pāri Rū zemei, jo viss, kam vajadzēja izplaukt, salapot, uzziedēt un izaugt, ar prieku un aizrautību to bija izdarījis. Vasara nolēma pagaidīt rudeni, lai tas palīdz nobriedināt un nogatavināt zemes ogas, krūmogas un kokogas, sīkdārzeņus un lieldārze-ņus, riekstus ar čaumalām un bezčaumalu riekstus, rūķu sēnes un kaķu sēnes; pupiņas, kāršu pupas, spēļu kāršu pupas un cūku, sivēnu un rukšupupas; zirņus, puķu un vanagzirņus, un nevārītos zirņus; kāpostus un zaķkāpostus; zilenes, mellenes un lillenes, nemaz nerunājot par gailenēm, vistenēm, cālenēm, sviestbekām un margarīnbekām.

Niķis ieteicās: - Visapkārt izskatās pēc atvasaras un brieduma laika. Es došos nopirkt mērlenti, lai secinātu, cik pats esmu nobriedis.

- Vai tu pirksi rū metrīgo, divmetrīgo vai piecmetrīgo mērlenti? - lietišķi apjautājās Riķis.

Brāļuks kādu brīdi rēķināja uz pirkstiem, tad atbildēja: - Piecmetrīgo. Tad varēšu sekot savam briedumam piecus gadus pēc kārtas.

Stiķis, noklausījies Niķa nākotnes plānos, teica: - Es personīgi domāju pirkt bezizmēra mērlenti. Tā var noderēt arī visos citos dzīves gadījumos, ja darīšana ar vidusmēriem, caurmēriem, apkārtmēriem, piemēriem, samēriem, izmēriem, tāpat ar ciešmetriem, blakusmet-riem, kubikmetriem un vēl steriem.

- Tiešām, - sacīja Ciķis, noklausījies Stiķa apsvērumus un piemērus, - tāda mērlente mūsdienās būtu ļoti praktiska. To var pielietot arī frizētavā, lai kontrolētu friziera darbu, kad tas centīsies mūs pārāk apcirpt.

- Jautājums ir tikai viens - kur mēs to pirksim? Svaru, mēru vai tilpumu veikalā? - sprieda Nikniķis.

- Man šķiet, ka iesim visi kopā meklēt bezizmēra mērlenti, - ierosināja Ciķis. - Niķi, vai ņemsi mūs līdzi?

- No problem, - brāļuks atsaucās kādā nedzirdētā svešvalodā, - ja pirksim visiem vienu, iznāks lētāk.

- Hm, - norūca Nikniķis, - meibi.

Kaut arī brāļuki Nikniķa teikto līdz galam nesaprata, viņi mērķtiecīgi devās Rū pilsētas lielākā veikala virzienā. Tā nu tas dzīvē iekārtots - katrs, kam uzrodas kāds mērķis, tūdaļ kļūst mērķtiecīgs, kaut arī līdz šim bijis ļoti bezmērķīgs.

Ceriņu iela, Flokšu iela, Pavasara iela, un, rau, veikals “VAJADZĪGAS UN NEVAJADZĪGAS LIETAS” bija klāt.

Taču, pirms pārkāpt slieksni, brāļuki pie atkritumu kastes ieraudzīja kādu ārkārtīgi nožēlojamu rūķi. Viņa seju klāja astoņas dienas neskūti bārdas rugāji - sirmi, iesarkani un melni, viņa mati nekārtīgās pinkās krita uz nemazgātajām ausīm un netīrā kakla, drēbes bija savazātas, bet apavi saplīsuši.

Rūķēni apstājās un vēroja, kā šis noplukušais radījums, izvilcis no gružkastes apgrauztu ābolu, kāri iecērt tajā retos zobus.

- Viņš ir arī izsalcis, - nez kādēļ čukstus sacīja Riķis.

- Un morāli sagrauzts, - klusi piebilda Stiķis.

- Šādi apstākļi nenāk par labu viņa organismam, - papildināja Niķis.

- Viņa dzīvi ir iedragājusi kāda šausmīga traģēdija, -piebilda Ciķis.

- Man šķiet, ka bezizmēra mērlente var pagaidīt, -secināja Nikniķis. - Mums jāglābj viņa dvēsele.

- Protams, - rūķēni vienbalsīgi piekrita, - mēs nevaram vienaldzīgi paiet garām bezpajumtes parādībai.

Stiķis piegāja tuvāk un nokremšļojies sacīja: - Labdien! Vai jūs, lūdzu, šorīt paguvāt ieturēt brokastis?

Atkritumu kastes vāks ar blīkšķi aizcirtās, un netīrais rūķis pagriezās pret Stiķi.

- Kas tev par daļu, knauķi? - viņš rupjā balsī noprasīja. - Tinies!

Šādu atbildi brāļuki negaidīja. Viņi stāvēja, aiz pārsteiguma pat neapjēgdami, kā izturēties. Kāpēc labam nodomam jāatbild ar ļauniem vārdiem?

Pirmais attapās Nikniķis.

- Vai drīkstu jums piedāvāt saldējumu? - rūķēns jautāja ļoti nopietnā balsī.

Svešais skrandainis neuzticīgi nopētīja Nikniķi.

- A tev piķis ir? - viņš noprasīja. - Do’ šu!

Brāļuki saskatījās. Vai svešajam no ļaunā likteņa trieciena būtu aptumšojies saprāts? Piķis taču nav ēdams! To smērē uz māju pamatiem.

- Kā, lūdzu? - Nikniķis jautāja, balsij iedreboties. - Es īsti nesapratu...

- Sīkais nejēga, - bezpajumtnieks nicinoši novilka. - No kurienes esi nokritis, ja nezini, ka piķis - tā ir nauda. Skanošais, čungurs, manī-manī, vai skaidrs?

- Ahā, - novilka Nikniķis un izvilka no kabatas rū-puli.

- Lūdzu, - viņš teica, - vairāk man nav.

- Tā ir cita runa, - netīrelis teica. - Paldiesiņ! - Un viņš pagriezās uz alus kioska pusi.

Brālīši saskatījās.

- Ko jūs brīnāties? - Nikniķis jautāja. - Viņu moka slāpes.

- Varbūt piedāvāt nabadziņam nomazgāties? - ierosināja Riķis. - Izskatās, ka visa viņa būtība ilgojas pēc vannas un ziepēm.

- Tas ir labs priekšlikums, - piekrita Stiķis.

- Šodien, par laimi, Rū pilsētā ir karstā ūdens diena, -bilda Ciķis, - no divpadsmitiem līdz diviem.

Atraugādamies svešais rūķis atgriezās.

- Jūs vēl te stāv’? - viņš brīnījās. - Dos’ man vēl priekš al... saldējuma, hi-hi...

- Mēs gribam jūs uzaicināt savās mājās, - paziņoja Niķis, - nomazgāties.

- Un noskūties, - papildināja Riķis.

Svešais aiz pārsteiguma pabolīja acis.

- Ko teiks papī un mammī? - viņš beidzot apjautājās. - Tie netaisīs trobeli?

- Viņi ir darbā, - Nikniķis paskaidroja, - un tikai priecāsies, ka esam jums palīdzējuši.

- Ak darbā... - bezpajumtnieks novilka. - Man darbs ir kaitīgs. Tāds organisms. Ja es nedēļu strādāju, man mēnesi jāatpūšas...

- Va-ai... - rūķēni novilka. - Tad nu gan!

- Nu, gājuši, - svešais rūķis mudināja. Tad, greizi pasmaidījis, teica: - Bet vai drīkstu paņemt līdzi savu

draugu? Viņš ir tikpat nelaimīgs ka es. Darbs bīstams

viņa dzīvībai...

»

- Kur ir jūsu bēdubrālis? - Niķis līdzjūtības pilnā balsī apjautājās.

Bezpajumtnieks pastiepa uz priekšu rādītājpirkstu ar garu nagu.

- Āre, pie tās gružkastes, - viņš teica.

Otrs ļaunā likteņa piemeklētais rūķis izskatījās vēl nožēlojamāks. Turklāt viņam drebēja rokas. Rūķēniem gandrīz vai asaras saskrēja acīs.

...Pēc stundas ceturkšņa brāļuki aiz vannasistabas durvīm izdzirda aizsmakušu balsu mēģinājumus kaut ko uzdziedāt. Tos pavadīja skaļi ūdens šļaksti.

- Viņu dvēseles līksmo, - priecīgi secināja Riķis.

- Es iedomājos, ka mēs tiem varētu atdot tēta vecās drēbes, - ierosināja Ciķis. - Tās ir tīras un izgludinātas.

- Patiešām! - rūķēni piekrita. - Tas būs vēl viens labs darbs!

Un brālīši sāka pacietīgi gaidīt, kad no vannasistabas iznāks tīrie un noskuvušies dzīves pabērni.

Tas notika apmēram pēc stundas, taču abi bēdubrāļi no mazgāšanās bija tā pārguruši, ka turējās viens pie otra un murmināja par “kāda brīža nošņākšanu”.

Rūķēni abus no krasās apstākļu maiņas šļauganos cietējus ar pūlēm aizvadīja līdz vecāku guļamistabai -vienīgi tur bija piemērota garuma gultas. Pēc tam, ar sevi apmierināti, brāļuki paņēma no atvilktnes “Labo Darbu Grāmatu” un ierakstīja: “Pasākums nr. 13. Dzīvē atgriezti divi ļaunā likteņa upuri.”

No darba pārradies, tētis vispirms iegāja vannasis-tabā. Pēc mirkļa viņš iznāca un ļoti pārsteigts rūķēniem jautāja:

- Kas manu lielo odekolona pudeli izlēja tukšu?

Brāļuki saskatījās. Ja viņi arī būtu nopirkuši beziz-mēra mērlenti, vai tad spētu atbildēt uz šo jautājumu? Ne jau visu šajā dzīvē var izmērīt.

RĪTA TĒJA AR IRŠONU

Rūķu mājas bēniņos sāka dzīvot vientuļš irsis - attāls lapseņu radagabals, Rū pilsētā dēvēts arī par iršonu. Uzreiz jāpiebilst, ka viņš uzvedās daudz pieklājīgāk par lapsenēm jeb spindzelēm, kā šīs strīpainās saldumu kārotājas sauca rūķēni.

Kādudien, ielidojis istabā, iršons, samtainā basā dūcot, paziņoja, ka bēniņu apartamenti viņu pilnīgi apmierina, un izteica cerību, ka varbūt arī rūķēni ieradīsies atbildes vizītē pie viņa. Pēc tam iršons piebilda, ka dzīvo pavisam viens, un pieklājīgi caur atvērto logu aizlidoja savās darīšanās, pirms rūķēni paguva kārtīgi nobīties.

- Viņš varēja iemudžināties manos matos un apmaldīties, - aizvēris logu, sauca Riķis, - un tad būtu visu dienu jāstaigā ar iršonu frizūrā. Neviens ar mani negribētu draudzēties.

- Starp citu, viņš ir piecas reizes lielāks par spindzeli un kož piecreiz sāpīgāk, - piebilda Niķis.

- Pieci iršona kodieni nogalina zirgu, - zinīgi teica Stiķis.

- Tad jau... tad jau... - izstomīja Niķis, - viņš mūs visus varēja piebeigt vienā piegājienā. Mēs taču esam pieci. Un daudz mazāki par zirgu.

Rūķēni izbīlī noelsās. Visi, izņemot Nikniķi.

- Mani iršons nebūtu aizticis, - viņš paziņoja. - Vai ievērojāt, savu uzmanību šis džentlmenis veltīja man, jo uzreiz noprata, ar kuru te vērts runāt.

Rūķēni neizpratnē raudzījās brāļukā. Ar Nikniķi kaut kas bija noticis - nu jau trešo dienu viņš staigāja, piepūties kā gaisa balons, un laiku pa laikam runāja par piedalīšanos skaistumkonkursos - vispirms pilsētas, tad valsts, bet pēc tam pasaules mērogā.

“Es skaidri apzinos, ka spēju izcīnīt titulu “Misters Universs”,” viņš aizvakar pavēstīja. “Tam atbilst visi mani fiziskie un garīgie dotumi.”

- Iršons nav nekāds džentlmenis, bet dzēlīgs kukainis, - iebilda Riķis.

- Džentlmeņi neēd kāpostu kāpurus, - piekrita Stiķis.

>

- Un nelido iekšā svešā dzīvoklī, - papildināja Niķis.

- Turklāt džentlmeņi nenēsā svītrainu apģērbu, tas ir pārāk uzkrītošs, - pabeidza Ciķis.

- Ko jūs, mazie ķipari, te čabināt? - Nikniķis ar pārākumu balsī sacīja. - Jūsu ai kjū nesniedzas blusai līdz ceļgaliem.

Tas nu bija par daudz. Brāļuki, protams, nezināja, kas ir šis “ai kjū”, bet, ja viņus salīdzina ar blusu ceļgaliem, tad jārīkojas. Visi četri, dūrītes sažņauguši un draudīgi šņākuļodami, tuvojās Nikniķim.

Taču skaistumkonkursa kandidāts žigli iespruka virtuvē un pēc tam - laukā pa ārdurvīm, tās pieslēdzot.

Nikniķis aizgāja līdz dārza stūrī uzceltajai lapenei un apsēdās. “Veltīgi brāļuki tā satraucās,” rūķēns prātoja. “Vai esmu vainīgs, ka man piemīt dabisks šarms un iznesība? Vai viņiem kāds liedza Rū pilsētas deju konkursā iegūt pirmo vietu? Bet to dabūju es...”

Nikniķis izņēma no kabatas mazu spogulīti un, skatoties tajā, pieglauda kādu nepaklausīgu matu cirtu.

“Iespējams, ka mani uzaicina filmēties,” viņš turpināja prātot, “visticamāk, kādā filmā par kovbojiem. Es izskatos tik vīrišķīgs un iededzis. Un neapmulstu sarežģītās situācijās. Kas izglāba mazo rūķu meitenīti no autobusa riteņiem? Es. Kas palīdzēja piepumpēt tēta divriteņa riepu, kad bijām uzbraukuši Rū kalnos? Es. Brāļuki aizkusuši pūta, bet man pietika spēka. Un kas nodzēsa liesmas, kad māmiņai, neuzmanīgi rīkojoties ar ceļojuma petrolejas pavardu, aizdegās jaka? Es. Vēl tagad sāp apdeguma tulzna uz īkšķa, bet vai es kādam sūdzos? No manis šādu sūdzēšanos nevarētu pat ar zobārsta stangām izvilkt. Tādas tās lietas.”

...Vakarā, kad tētis un māmiņa savā istabā klausījās veco laiku skaņuplates un atcerējās jaunību, bet brāļuki -Niķis, Stiķis, Riķis un Ciķis - četratā spēlēja ričuraču, Nikniķis nolēma, ka īstais laiks doties atbildes vizītē pie džentlmeņa iršona. Paņēmis līdzi ēdamkaroti ar plūmju džemu cienastam, rūķēns uzkāpa pa šaurajām bēniņu trepēm.

Nikniķis iztēlojās, kā irsis uzmanīgi nolaidīsies uz karotes malas un pieklājīgi apjautāsies, vai džems domāts

viņam.

»

“Protams,” Nikniķis atbildēs, “ja vien jums tas garšo.”

“Ak,” atbildēs irsis, “dāvinātam zirgam zobos neskatās,” - un ķersies pie mielošanās.

Pēc tam viņi abi parunāsies par šīgada auksto vasaru, viens otram pasūdzēsies par dzīves dārdzību un savlai-kus atvadīsies, kā jau diviem sevi cienošiem indivīdiem pieklājas.

Bēniņu stūros gulšņāja krēsla, gaidīdama, kad pienāks laiks doties uz darbu rūķu ģimenes mājas dārzā.

Nikniķis kāpelēja pa vecu žurnālu ķīpām, klupa pār noputējušiem, senlaicīgiem apaviem, izložņāja visus pakšus, bet iršona mītni tā arī neatrada. Viņš mazliet saīga. Nav patīkami, ka tevi ignorē. Nostaigājis vēl vienu apli pa bēniņiem, Nikniķis skaļi teica: - Varējāt panākt pretī, cienījamais. Tā būtu elementāra pieklājība no jūsu puses. Galu galā ierados, lai varbūt jūs uzaicinātu uz manām dzimšanas dienas svinībām. Savus ģimenes locekļus - brālīšus - esmu fiziski un garīgi pāraudzis, mūsu interešu sfēras vairs nesakrīt, jūs, iršona kungs, domāju, būtu man piemērotāks sarunu biedrs.

Nekādas atbildes. Tikai caur bēniņu mazo logu iespīdēja slīps rietošās saules stars, noglāstīdams rūķēnu. Tas it kā apliecināja - tu, Nikniķi, esi vislabākais, visskaistākais, visstiprākais, visdrosmīgākais un visgudrākais rūķēns. Nekautrējies sevi mīlēt vairāk nekā citus.

Nikniķis uz mirkli apstājās. Bija tik patīkami apzināties, ka viņam līdzīga nav visā Rū pilsētā, visā Nū pilsētā un visā Rūķijā.

Un rūķēns cienīgi, kā visvarenākais karalis kāpa lejā. No vecāku istabas joprojām skanēja senu valšu melodijas, bet brāļuku dzīvojamā telpā bija dzirdami izsaucieni,

krītot ričurača kauliņiem.

»

“Kāda atpalicība,” secināja Nikniķis. “Vai tiešām mana ģimene nav spējīga uz intelektuālākām izklaidēm?”

Nožēlā skumji pasmaidījis, rūķēns iegāja virtuvē, lai pārliecinātos, vai viņa dzimšanas dienai sagādātā torte ir pietiekami liela un krāšņa.

Tavu brīnumu! Ledusskapī nekā, kas atgādinātu torti, nebija! Kāds kliedzošs rūķu tiesību pārkāpums! Ko tad īsti vecāki domāja, šādi izrīkodamies?

Norijis rūgtumu un vilšanos, Nikniķis izlēma, ka pārgulēs bēniņos vecmāmiņas vecajā gultā. Lai ģimene izjūt, kā tas ir - pārlaist nakti bez viņa. Lai baiļojas, lai izjūt vainas apziņu, lai pārdzīvo!

Klusi uzkāpis atpakaļ bēniņos, rūķēns saritinājās čīkstošajā gultā, noslaucīja nez kā uz vaiga gadījušos asaru un aizmiga.

Sapnī pie viņa atnāca iršons, aplicis svītrainu - melni dzeltenu kaklasaiti, un teica: “Es arī biju pārāk iemīlējies sevī un tādēļ paliku viens. Tu nespēj iedomāties, cik skumji ir vienam sev gatavot rīta tēju, zinot, ka priekšā ir gara, vientulības pilna diena...”

“Vai drīkstu tev pievienoties?” lūdza rūķēns. “Tad mēs būtu divi...”

Iršons, kā jau džentlmenim pieklājas, mīklaini pasmaidīja, bet neko neatbildēja.

KUR PALIKUŠAS RIĶA UN NIKNIĶA TIESĪBAS?

Klusā svētdienas rītā ruķenu vecāki verandā dzēra kafiju un klausījās, ka pari zaļos dārzos

iegrimušajai Rū pilsētai viļņoja aicinošas baznīcas zvanu skaņas. Saules stari caurstrāvoja kuplo koku lapotnes un mirdzēja rasas pilienos.

- Viens no retajiem rītiem, kad mums ir iespēja atpūsties, - sapņainā balsī teica māmiņa. - Domāju, ka esam to pelnījuši. Rūķēni ir paaugušies un nedarbus vairs nedara...

Tētis nolika krūzīti uz galda, grasīdamies atbildēt, bet -bladāc! - verandas durvis atsprāga līdz galam vaļā, un tajās parādījās Riķis un Nikniķis - pietvīkuši, izpūru-šiem matiem un dusmīgi šņākuļojoši. Ieraudzījuši vecākus, brāļuki sastinga un negribīgi palaida vaļā viens otra kreklu.

- Šķiet, jums piemirsies, ka svētdienas rītos mums ir tiesības netraucēti baudīt kafijas tasi, - sacīja māmiņa.

- Kas tad nu? - tētis, pieri saraucis, apjautājās. - Ko nevarat sadalīt? Atrasto zelta podu vai košļeni?

Mirkli abus nopētījis, viņš secināja: - Atkal iztrūkušas pogas un vīles pušu! Māmiņa nespēj vien lāpīt! Turpmāk to darīsiet paši!

Brāļuki, galvu noliekuši, klusēja. Viņi gaidīja, kurš runās pirmais. Kaut ko sākt pirmajam vienmēr ir riskanti - kļūdīšanās gadījumā viņš saņem vislielāko brāzienu.

- Mēs... es... - Nikniķis apņēmīgi uzsāka, bet tālāk netika.

- Nikniķim nav tiesību tā darīt, - Riķis viņu pārtrauca. - Nav - un viss!

- Kaut kādas tiesības ir katram, - tētis nomierinājies sacīja, - pat mums, jūsu vecākiem.

- Cik tiesību tad var būt? - Riķis, ar šādu atziņu neapmierināts, sabozies jautāja.

- Cik tik uziet, - tētis apgalvoja. - Atliek paskatīties visapkārt.

Rūķēni, ne visai pārliecināti, pagrozīja galvu gan uz vienu, gan otru pusi - izņemot dārzā ziedošās puķes, augļu kokus un nopļauto mauriņu, nekā cita tur nebija.

- Neredzu nekādas tiesības, - drūmi secināja Riķis.

-Ja man būtu tālskatis, - prātoja Nikniķis, - tad,

iespējams, man tiesības būtu rokā.

- Nu, nu, - mudināja tētis, - to var redzēt ar neapbruņotu aci. Redziet, puķu dobē ziedošās rudbekijas ir pārliecinātas, ka tām ir tiesības augt un ziedēt. Bet gliemezis, kas uzrāpies uz puķes lapas, savukārt ir pārliecināts par savām tiesībām uz brokastīm...

- Un man ir tiesības to novākt, lai tas puķi neiznīcina, -sarunā iejaucās māmiņa, - es ar gliemežiem karoju kopš pavasara.

- Rudbekijas... gliemeži... - novilka Riķis. - It kā pasaulē nebūtu lielākas traģēdijas.

- Vai Rū pilsētā sākušies plūdi? Vai Rūķijā notikusi zemestrīce? - apjautājās tētis.

- Nē, - Riķis bija spiests atzīt, - bet Nikniķis teica, ka dāvinās rūķītei Būķītei savu fotogrāfiju. Vai viņam ir tiesības to darīt, ja Būķīte ir mana draudzene jau otro

gadu? Mēs... viņa skolā sūta man zīmītes... un... un... man viņa ļoti patīk.

- Ak, ak! - teica māmiņa. - Vissarežģītākās lietas ir sirdslietas. Riķīt, jūtu tev līdzi.

- Kāda nozīme zīmītēm? - iesaucās Nikniķis. - Viņa nav tavs īpašums! Un šī fotogrāfija ir pati labākā manā mūžā! Man ir tiesības to dāvināt, kam vien gribu!

- Tavs mūžs tikko kā sācies, - sacīja māmiņa. - Tev būs iespēja fotografēties vēl desmitiem reižu. Un meitenes, kuras tev patiks, arī vēl būs.

- Bet kādai jābūt pirmajai, - Nikniķis iebilda. - Nu kāpēc tā nevarētu būt Būķīte?

- Neuztraucies, Riķi, - ierunājās tētis. - Domāju, ka rūķīte neņems fotogrāfiju no Nikniķa. Ja viņa patiešām ir tava draudzene.

- Skaidrs, ka ir! - Riķis iesaucās. - Viņa pati man to teica!

- Varbūt tāpēc, ka es nepagadījos tuvumā, - Nikniķis teica. - Ja es būtu trāpījies, viņas domas mainītos.

- Tev nav tiesību tā runāt! - Riķis sašuta. - Es...

Un brāļuki palēcās viens otram pretī kā gailēni.

- Mieru, mieru! - tētis teica. - Neizgāziet manu kafiju!

- Draudzību nevar iegūt ar nejaušu pagadīšanos tuvumā, - sacīja māmiņa. - Vispirms otram jāatklāj savas labās īpašības un atsaucīgā sirds. Ja tāda ir.

- Bet vai man nav tiesību izmēģināt? - gribēja zināt Nikniķis. - Citām meitenēm es patīku. Kāpēc lai nepatiktu rūķītei Būķītei?

- Tiesības uz draudzību vispirms jāpierāda, - māmiņa turpināja, - nevis jāizrāda.

- Tā mēs neko nenoskaidrosim, - sacīja tētis. - Abu rūķēnu strīds ir neauglīgs.

Brāļuki saskatījās, bet tad, atjēgušies, ka viens uz otru ir dusmīgi, novērsa skatienu. Tomēr abi turpināja prātot, vai strīds var būt arī auglīgs - tādā gadījumā tas radītu daudzus mazus strīdiņus un tie izaugtu un atkal kļūtu auglīgi... Vai tā pakāpeniski nesākas kari?

- Man ir priekšlikums, - rūķēnu prātošanu pārtrauca māmiņa. - Jums par savām sirdslietām jāaprunājas ar rūķīti Būķīti. Tad viss noskaidrosies - gan par draudzību, gan tiesībām uz to.

- Kur svētdienā viņu var sastapt? - Nikniķis, nepacietībā degdams, apjautājās.

- Es kā draugs drīkstu aiziet pie viņas uz mājām, - paziņoja Riķis.

Šajā brīdī verandā iebrāzās Niķis, Stiķis un Ciķis. Viņi izskatījās apņēmības pilni doties uz Rū pilsētas sporta laukumu, lai spēlētu volejbolu, basketbolu, badmintonu un skvošu.

- Ei, nelaimīgie mīlnieki, nāciet līdzi! - aicināja Stiķis.

- Nav ko turēties pie skuķu bizēm! - sauca Ciķis.

- Brunču mednieki! - smējās Niķis. - Plūcas knīpas Būķītes dēļ! Ejam spēlēt skvošu! Tas ir labais! Neviens skuķis tam nestāv blakus!

- Gan jau arī paši skuķu dēļ aizmirsīsiet visu uz pasaules, - pareģoja māmiņa. - Tad redzēsim, kas smiesies pēdējais!

Riķis un Nikniķis skatījās uz brāļukiem, kuriem šobrīd nevajadzēja pierādīt savas tiesības, un sirds dziļumos viņus apskauda. Bet rūķēni klaigādami un smiedamies izdrāzās uz ielas, un verandā, neņemot vērā saspringto gaisotni, uz brīdi iestājās klusums.

- Nu tad es eju uz Būķītes māju, - apņēmības pilns teica Riķis.

- Tikai kopā ar mani! - paziņoja Nikniķis.

- Domā, ka man bail tevi ņemt līdzi? - jautāja Riķis. - Gājuši! Tad tu redzēsi, ko nozīmē īsta draudzība! Tikai ej pa ielas kreiso pusi!

...Rūķītes Būķītes māte, gana pārsteigta par negaidīto apciemojumu, paskaidroja, ka viņa ir pie vecā, nespēcīgā rūķa Lūka.

- Kā jau katru otro dienu, - viņa piebilda, - lasa tam priekšā grāmatas, gatavo pusdienas un tīra māju.

- Varbūt pateiksiet adresi? - pieklājīgi apjautājās Riķis.

- Lieta ir svarīga un neatliekama, - turpināja Nikniķis. - Šodien noskaidrosies visas tiesības!

Būķītes māmiņa satraucās.

» »

- Vai mans bērns izdarījis kaut ko sliktu? - viņa jautāja. - Vai pārkāpusi savas tiesības svešā dzīvoklī? Kopš no mums aizgāja tētis, man ar to audzināšanu īsti labi neveicas...

- Nē, nē, ko jūs! - brāļuki vienā balsī iesaucās. - Viņa ir vislabākā rūķīte Rū pilsētā!

- Un pasaulē, - klusi piebilda Riķis.

- Paldies Dievam, - Būķītes māte nomierinājusies sacīja. - Cik labi, ka manai meitiņai tādi draugi.

Un viņa abiem brāļukiem veltīja siltu skatienu.

- Khm, khm, - Riķis nokremšļojās un zīmīgi paskatījās Nikniķī: sak, vai saprati, uz kuru tas attiecas?

- Adresi gan vajadzētu, - Nikniķis atgādināja, - Rū pilsētā ir daudz vecu, vientuļu rūķu. Mums jātiek pie īstā.

- Ķiploku ielā desmit, - Būķītes māte teica, - otrā stāvā pirmās durvis pa labi.

Brāļuki steigšus atvadījās. Tikuši ārā, viņi vairs negāja katrs pa savu ielas pusi - abus vienoja pārdomas, kā atvieglot Būķītes smago dzīvi. Katru otro dienu skaļi lasīt priekšā grāmatas pilnīgi svešam rūķim un piedevām vēl uzkopt viņa dzīvokli - vai Lūķim maz bija tiesības to prasīt?

Pie īstas skaidrības netikuši, viņi stundas ceturksni vēlāk klauvēja pie nespēcīgā Lūka durvīm.

- Re, divi brūtgāni klāt! - sirmais rūķis iesaucās, kad Būķīte abus brāļukus bija ielaidusi dzīvoklī. - Nu tev, meitiņ, nebūs tik garlaicīgi.

- Labdien, - Riķis sacīja, - mēs pie tevis. Abi divi. Svarīgā lietā.

- Vai, cik labi! - Būķīte iesaucās. - Jau sen gribēju ar jums runāt par šo jautājumu. Bet tagad redzu, ka paši esat izlēmuši iesaistīties kustībā “Jaunais aprūpētājs”! Zinu, ka jums nepietrūks iejūtības un sirsnības.

- Mēs... - iesāka Riķis, - es... Taču rūķīte viņu pārtrauca, priecīgi vidžinot: - Jūs esat mīļi! Te jums divas adreses, kur mīt vientuļi rūķi. Izdomājiet, kurš pie kura dosies un kādās dienās. Paldies jums, brāļuki. Jūs esat īsti draugi!

- Es jau teicu, meitiņ, ka ilgi tu nepaliksi viena! Tagad tev palīgos būs divi braši rūķēni.

Tikuši ārā, brāļuki saskatījās. Kur bija palikušas viņu tiesības?

- Tagad mums būs jābūt iejūtīgiem, - nomurmināja Riķis.

- Un sirsnīgiem, - piebilda Nikniķis. - Tā teica Būķīte.

CIK daudzpusīgs var but rukens?

ļ

Koka veļas knaģu turēšanas sacensības notika ļoti priekšzīmīgi un disciplinēti, jo vienu dalībnieku uzmanīgi uzraudzīja trīs tiesneši, kaut arī viņi pirms brīža vēl paši bija dalībnieki. Tomēr pašu svarīgāko lomu spēlēja vecais, zili krāsotais modinātājpulkstenis - četri acu pāri kā hipnotizēdami sekoja mazajam sekunžu rādītājam.

Šajās sacensībās jau tika uzstādīti trīs ģimenes rekordi - Stiķis starp īkšķi un rādītājpirkstu saspiestu veļas knaģi spēja noturēt septiņdesmit divas sekundes, Niķis - par vienu acumirkli ilgāk, Ciķis - vēl vienu brīsniņu ilgāk, bet Nikniķis patlaban grasījās pārspēt visus trīs rekordus vienā piegājienā. Rūķēns no piepūles kļuva sarkanāks par tomātu, viņa pirksti sāka drebēt, bet viņš vēl negribēja padoties.

- Septiņdesmit piecas sekundes, septiņdesmit sešas, -skaitīja Niķis. - Brāļuk, nepadodies!

- Iedomājies, ka turi rokā plēsīgu čūsku, - pamācīja Stiķis. - Tikko pirkstus palaidīsi vaļā, odze tevi iznīcinās!

- Nē, - teica Ciķis, - labāk iedomājies, ka tev rokā spridzeklis, kas spētu sagraut mūsu māju un pieliekamo kambari ar visām ķiršu kompota burkām! Tikko palaidīsi vaļā atsperi, mēs visi esam beigti un pagalam.

- Jā... jā... - dvesa Nikniķis. - Es jau cenšos...

- Kāpēc viņam būtu jādomā par tādām briesmu lietām? - iejaucās Niķis. - Vai bailes dod vairāk spēka? Vai

priecīgs prāts nav labāks palīgs? Brāļuk, iztēlojies, ka esi visslavenākais burvju mākslinieks un uzstājies milzu publikas priekšā. Tu divos pirkstos turi gaisā paceltu garu, sudrabainu stieni, kura pašā galā sēd jūrascūciņa un dzied dzies...

- Hi-hi-hi! Ha-ha-ha! - vairs nespēdams novaldīties, Nikniķis sāka skaļi smieties, un koka veļas knaģis izspruka no viņa pirkstiem, ka atspere nokrakšķēja vien.

- Astoņdesmit sekundes, - Stiķis secināja. - Tu neesi ieskaitīts Rū pilsētas izlasē finālcīņai ar Nū pilsētas knaģu turētājiem. Tagad visas cerības uz Riķi.

-Niķis ar jūrascūciņu izsita mani no sportiskā līdzsvara, - taisnojās Nikniķis. - Tas bija neatļauts paņēmiens.

-Gribēju tevi attiecīgi norūdīt, - Niķis paskaidroja. - Atceries, kā mūs mēģināja sasmīdināt pagājušā gada sacensībās Nū pilsētas līdzjutēji? Viņiem tas izdevās, un mēs zaudējām.

- Vienīgā cerība uz Riķi, - atkārtoja Stiķis. - Vai dzirdi, Riķi? Kur tu esi?

Brāluks neatsaucās.

»

- Viņš noslēpies, - sprieda Ciķis. - Varbūt viņam piemeties lampu drudzis?

- Vai gribi teikt, ka Riķis bēniņos drebina vecu petrolejas lampu? - jautāja Niķis. - Tik muļķīgi brāluks neuzvedas.

- Izvilksim viņu no turienes, ka noskanēs vien, - kareivīgi paziņoja Stiķis. - Sacensības ir visas Rū pilsētas goda lieta!

Brāļuki turpmākās pusstundas laikā apgrieza māju kājām gaisā. Protams, ne jau burtiskā nozīmē. Un arī

ne cipariskā nozīmē. Noskaidrojās, ka Riķis nav ne tikai mājā, bet nav arī malkas šķūnī, kur plauktā sarindotas stāvēja vairākas vecas lampas.

Rūķēni sāka prātot, kurš un kad viņu redzējis pēdējo reizi, taču viņiem visiem šķita, ka tas bija pie brokast-galda, kad brāļuks atteicās no ēdiena. Tobrīd tas vēl nešķita aizdomīgi.

Lai stāvokli vēl vairāk sakāpinātu, piezvanīja māmiņa un teica: - Neaizmirstiet Riķim atgādināt - pēc divdesmit minūtēm viņam jābūt vijoļspēles stundā pie rūķa Zūķa!

- Mammu, tas nav iespējams, - Stiķis atbildēja, - jo mēs viņu neredzam.

- Nu, izdariet to tad, kad viņš atkal kļūst redzams, -sacīja māmiņa un nolika klausuli.

- Vai Riķis nav hokeja treniņā? - apjautājās Niķis.

- Nē, - atbildēja Ciķis. - Tas notiek trešdienās.

- Tad, iespējams, viņš aizkavējies peldbaseinā, -sprieda Stiķis. - Šodien Riķim daiļlēkšanas nodarbības.

- Nejauc dienas, - aizrādīja Nikniķis. - Baseins viņam ceturtdienās.

- Un matemātikas pulciņš? - gribēja zināt Niķis. - Vai par to jūs aizmirsāt? Varu saderēt, ka Riķis patlaban gudro vēl kādu aritmētisku darbību aiz saskaitīšanas, atņemšanas, dalīšanas un reizināšanas.

- Bet man šķiet, ka šobrīd Riķis svīst līnijdeju pulciņā, - ierunājās Nikniķis. - Tās tagad visiem sagroza galvu.

- Vai arī viņš spēlē pūtēju orķestra mēģinājumā, - pieļāva Ciķis.

- Šķiet, ka mums viņš jādabū rokā, - secināja Stiķis.

- Kur meklēsim vispirms? - gribēja zināt Niķis.

- Ja mums visiem būtu mobilie telefoni, šī nervozē-šana atkristu, - sacīja Ciķis. - Mēs atpaliekam no laikmeta prasībām.

- Pastāsti par šīm prasībām tētim, - deva padomu Niknikis. - Tad dzirdēsi, ko viņš tev atbildēs.

- Zinu, zinu, - atbildēja Ciķis. - Savu parasto sakāmo, ka piecu mobilo telefonu rēķinu apmaksāšana viņam nav iespējama.

-Vai mēs paši gribējām būt pieci? - prātoja Niķis. - Varbūt tīri labi iztiktu arī trijatā.

- Un kura no mums tādā gadījumā nebūtu? - gribēja zināt Nikniķis. - Vai mēs varētu iedomāties ģimeni, teiksim, bez Niķa vai Stiķa?

- Nemūžam! - iesaucās abi pieminētie brāļuki.

-Tad es kļūtu par indi... individuālistu, - secināja

Stiķis. - Nozustu dienām, kā Riķis. Un jums mani nāktos meklēt.

- Iespējams, ka arī bez manis jūs neiztiktu, - turpināja Nikniķis. - Kas jums palīdzētu grūtā brīdī?

- Nu gan aizrunājāmies, - attapās Niķis. - Vai tad mūsu piedzimšana ir atkarīga no mums pašiem? Bet, ja reiz mēs esam, tātad esam ļoti vajadzīgi un nepieciešami. Nekas tāpat vien nenotiek.

Visi brāļuki brīdi klusēja, apdomādami, cik svarīgi uzdevumi viņiem dzīvē jāveic un ka neviens cits viņu vietā to neizdarīs.

- Jā, bet šobrīd ir jāsameklē Riķis, - atgādināja Stiķis.

- Riķis nav indi... viduālists, - ierunājās Ciķis. - Vai tad visur jāskraida barā?

- Patlaban mēs to darām, - secināja Niķis. - Pēdējais, neaizmirsti aizslēgt durvis!

Brīdi strīdējušies, kurš no viņiem pa durvīm izies pēdējais, rūķēni devās sava brālīša meklējumos. Viņu ceļā bija daudzi gandrīz nepārvarami kārdinājumi -pazīstami rūķēni aicināja piedalīties bumbas spēlē, riteņbraukšanā pa stāvajiem Rū upes krastiem, noglabātu jūras laupītāju dārgumu meklēšanā Rū mežā, loka šaušanas turnīrā, gaisa balona būvēšanā, elpas aizturēšanas sacīkstēs un daudzos citos neatliekamos pasākumos.

Taču brāļuki atraidīja visus piedāvājumus - ja reiz pasaulē bija Riķis, tātad arī viņš ir ļoti vajadzīgs un nepieciešams.

Izstaigājuši visas iespējamās vietas, kur brāļuks varētu atrasties, rūķēni aizvien vairāk sāka izjust nemieru un bažas. Viņi stāvēja Rū pilsētas lielajā laukumā un klausījās, kā pulkstenis vecajā tornī nozvana desmit reizes. Viņiem šķita, ka nekad agrāk vakars nav tuvojies tik ātri. Kā apstiprinādami viņu domas par Rū pilsētas došanos pie miera, veikalnieki vēra ciet slēģus - plak-plak, plak-plak.

Rūķēni sen nebija jutušies tik vientulīgi.

- Mēs vēl neesam aizgājuši līdz biezajiem ironiju krūmiem aiz grantsbedrēm, - noskumis sacīja Niķis. - Varbūt Riķis grib nogaršot ironiju?

- Aroniju, - viņu izlaboja Stiķis, - tie ir aroniju krūmi.

- Ja esam tik daudz staigājuši, iesim arī tālāk, - piekrita Ciķis. Dziļi ievilkuši elpu, rūķēni pa akmeņiem bruģēto ielu devās kalnup.

Riķi viņi ieraudzīja sēdām dziļo grantsbedru malā pie biezajiem aroniju krūmiem un raugāmies, kā izdziest saulrieta krāsas.

- Brāļuk! - rūķēni cits caur citu, reizē priecīgi un nobažījušies, sauca. - Vai tev nekas nekait? Kā tu jūties? Ko tu te dari tik tālu no mājām? Mēs trenējāmies veļas knaģu turēšanā, un kad pienāca tava kārta...

Riķis lēni pagriezās pret rūķēniem.

- Veļas knaģi? Kādi veļas knaģi? Kāpēc? - viņš gurdenā balsī jautāja.

Rūķēni saskatījās. Vai viņš izliekas, ka neko nezina, vai pēkšņi saaukstējies?

Brīdi klusējis, Riķis ierunājās: - Es gribu mieru un klusumu. Es gribu te sēdēt, līdz noriet saule, līdz uzaust saule un atkal noriet, un atkal uzaust. Es vairs neko citu negribu. Ja nu vienīgi pārvērsties ironiju krūmā vai mākonī...

- Aroniju krūmā, - viņa teikto izlaboja Stiķis.

- ... pārpūlēšanās, - uzmanīgi izklaušinājis un iztaustījis pacientu, secināja ģimenes ārsts rūķis Vāķis. - Vai jūs viņam liekat skaldīt akmeņus vai lauzt celmus?

Tētis un māmiņa saskatījās. Tad noliedzoši pašūpoja galvu.

- Viņam tik smalki pirksti, - beidzot māmiņa ierunājās, - mēs ieteicām pievērsties vijoļspēlei. Tas ir viss.

- Viņš trenējas arī hokejā, - ieteicās Stiķis.

- Viņš pūš tauri orķestrī, - turpināja Ciķis.

- Viņš nodarbojas ar daiļlēkšanu, - sacīja Niķis.

- Piedalās matemātiķu pulciņā, - piebilda Nikniķis.

- Un svīst līnijdeju mēģinājumos, - papildināja Stiķis.

- Ak Dievs, - ģimenes ārsts, saķēris galvu, iesaucās. - Tikai, lūdzu, nesakiet, ka Riķis gatavojas kļūt par astronautu, akvalangistu, alpīnistu un motosportistu!

- Es pats iestājos visās pārējās nodarbībās, - atzinās Riķis. - Gribēju būt daudzpusīgs rūķēns...

- Brāļuk, labāk esi vienpusīgs, - sacīja Nikniķis, - un palīdzi mums uzvarēt veļas knaģu turēšanas sacensībās!

Veltījums Nīcas stārķiem

PAT VĀRDA ATTALUMĀ

Brāļuki, saules apspīdēti, stāvēja sētsvidū un visi

pieci skatījās vienā virzienā - uz stārķu ligzdu te

lefona staba galā viena vārda lidojumā no savām mājām - tieši tik tālu, lai svēteļi spētu sadzirdēt pirmo rūķēnu “Labrīt!”, dienai austot.

Viņi vēroja slaidos, graciozos putnus, kuri patlaban jaunajiem svēteļiem rādīja, kā jāvicina spārni, lai tālos lidojumos tie mazāk nogurtu, un atcerējās, kā šopavasar nācās noņemties ar rūķi Mūķi, kurš paziņoja, ka telefona stabs domāts sakaru nodrošināšanai viņa mājā, nevis stārķu ligzdai. Viņš apgalvoja, ka žagari guļot uz vadiem un tādēļ saklausāms esot tikai katrs trešais vārds. Rūķēni nosprieda, ka rūķis Mūķis mānās, un uzaicināja sakarniekus no “Rū telekoma”, lai šo sūdzību pārbaudītu. Un noskaidrojās, ka sliktā dzirdamība ir kādas rūķa Mūķa īpatnības dēļ - viņa ausis bija pieaugušas tik biezām spalvām, ka vārdi tajās sapinās un vienīgi paši stiprākie spēja izlauzties līdz viņa apziņai.

Tad rūķis Mūķis nolēma uzlīst augstajā stabā, lai stārķu olas apmainītu pret tītaru olām un svēteļi izperētu viņam tītarus cepetim.

Brāļuki par šo viltīgo plānu uzzināja no veikalnieka rūķa Lūka un stabu nozieda ar “Saimniecības ziepēm nr. 72”. Rūķis Mūķis, piestūķējis kabatas ar olām, netika augstāk par 72 centimetriem, turklāt olas

sašķīda. Mājup ejot, viņš izskatījās pēc staigājoša olu kulteņa.

Tas notika pavasarī, bet tagad vasara bija pārtapusi atvasarā un ligzdā stāvēja četri svēteļi.

- Putni ir Rū zemes karoga krāsā, - ar lepnumu balsī teica Stiķis.

- Baltimelni, sarkankājaini, - turpināja Riķis. - Un siltajās zemēs visi zinās, ka stārķi atlidojuši no mūsu valsts.

- Tādēļ tos neviens neaiztiks, - piebilda Ciķis.

- Kaut gan, - ierunājās Niķis, - tur mūsu svētelīši var ciest no zemestrīces. Domājat, viegli būs nostāvēt uz vienas kājas, ja drebēs un trīcēs zeme?

- Lai tie stāv uz abām kājām, - iebilda Ciķis. - Kas viņiem to var liegt?

- Siltajās zemēs smiltis ir tik ļoti karstas, ka stārķiem kājas nāksies mainīt ik pēc pusminūtes, - Niķis paskaidroja, - citādi tās sāks čūkstēt.

- Kā viņi uzņems laiku, ja tiem nav pulksteņa? - gribēja zināt Nikniķis. - Var gadīties, ka svēteļi nokavē īsto brīdi, kad jāpāriet no labās kājas uz kreiso, un otrādi.

Brīdi rūķēni pievērsa skatienu stārķu tievajām, sarkanajām kājām, un viņiem sāka šķist, ka tur, tālajās, siltajās zemēs, šī traģēdija nekādi nebūs novēršama, bet tad ierunājās Niķis.

- Mēs stārķu tētim virs potītes apliksim mazu pulkstenīti, - viņš paziņoja.

Rūķēni uzelpoja. Tā bija ģeniāla doma.

- Labāk stārķu māmiņai, - ieteica Ciķis. - Sieviešu kārtas būtnes ir ziņkārīgākas, tādēļ biežāk skatīsies pulkstenī.

- Tādā gadījumā stārķu tētim dāvināsim kompasu, -izlēma Nikniķis, - lai tas ar savu ģimeni nonāktu tieši dienvidos, nevis naktsvidos vai kur citur.

- Un, kas vēl svarīgāk, - lai putni pavasarī atgrieztos Rū pilsētā, Ceriņu ielas stabā, - sacīja Stiķis.

- Viņiem šīs vajadzīgās lietas jādāvina tikai tad, kad tie dosies ceļā, - prātoja Riķis. - Ja akciju uzsāksim šodien, stārķi var mūs pārprast un nodomāt, ka gribam, lai tie ātrāk aizlido.

- Tas būtu tikpat kā parādīt tiem durvis, - teica Ci-ķis. - Izveidotos ārkārtīgi nesaprotama situācija. It sevišķi tādēļ, ka visu vasaru mēs par jaunajiem svētelīšiem rūpējāmies...

- Baidījām prom veco kraukli Zaukli, kad tas vecāku prombūtnes laikā gribēja aiznest kādu no abiem mazuļiem, - Niķis pārtrauca Ciķi.

- Un dzinām projām bebru Cebri, kad viņš centās nograuzt telefona stabu, lai aizdambētu Rū upi un izveidotu savai ģimenei peldbaseinu, - atcerējās Riķis.

- Arī neļāvām runcim Puncim kāpt stabā, lai ķerstītu stārķēnus, - piebilda Stiķis.

- Skatieties, brāļuki! - iesaucās Nikniķis. - Viņi visi pacēlās gaisā!

Rūķēni klusēdami vēroja, kā lielie, baltimelni sar-kankājainie putni, apļus mezdami, aizvien augstāk paceļas zilajās debesīs. Garos kaklus izstiepuši un spārnus gandrīz vai nevēzēdami, tie riņķoja virs Rū pilsētas, it kā iegaumēdami ēkas, torņus, dārzus un pakalnus, uz kuriem šī pilsēta stāvēja gadsimtiem ilgi.

Brāļukiem šķita, ka viņi dzird stārķu vecāku balsis sakām saviem bērniem - pasaule ir plaša un skaista, bet jums ir tikai viena zeme, viena vieta, kur būs jūsu mājas. Un te jums jāatgriežas, lai arī dažkārt pavasaris būs auksts, vēl snigs un putinās un jūs cietīsiet badu un aukstumu, un daži nespēcīgākie un novārgušākie pēc atgriešanās no tālā ceļa ies bojā. Bet esiet pacietīgi - pienāks brīdis, kad saule zemei dāvās siltumu un dzīvību, ūdeņi skries mirdzēdami un zāle zaļos, un jūs izjutīsiet lielo dzīvošanas prieku un sapratīsit, kādēļ esat pasaulē un kāds gods tas ir...

- Ehei! - klusumu pārtrauca Ciķis. - Vai tik tie negrasās lidot prom tūlīt? Viņi uzņēmuši pamatīgu augstumu!

- Neuztraucies, brālīt, - Stiķis mierināja Ciķi. - Visiem Rū zemes stārķiem šovakar ir sapulce Lielajā Pļavā. Sapulcē tie vienosies par starta datumu un laiku.

- Kā tu to zini? - apjautājās Riķis.

- Pirms stundas daži svēteļi ar soļiem mērīja Lielo Pļavu, vai visiem pietiks vietas, - zinīgi paziņoja Stiķis.

- Es domāju, mums vajadzētu uzrakstīt dežurēšanas plānu, - ierunājās Nikniķis, - lai šo brīdi nenokavētu. Un lai svēteļu uzvedība nebūtu visiem jāvēro vienlaikus.

- Bet kur ņemsim pulksteni un kompasu? - Niķis apjautājās. - Tos vajadzētu sagādāt jau šodien.

- Kompasu esmu uztaisījis, - Nikniķis ne bez lepnuma balsī paziņoja, - no veca hronometra. Bet pulkstenis... hm... Varbūt ziedosim kādu no māmiņas mazajiem tik-šķētājiem. Viņai ir vairāki.

- Bez māmiņas ziņas mēs to nevaram darīt, - sacīja Riķis. - Tas būtu vieglprātīgi.

- Labi, gaidīsim, kad vecāki atgriezīsies no darba, -ierosināja Stiķis. - Viņi redzēs, cik šodien daudz kartupeļu esam noņēmuši un sabēruši pagrabā, un kļūs pielaidīgāki. Vecāki arī sapratīs, cik svarīgi ir stārķiem neapdedzināt kājas.

Sagaidījuši brīdi, kad graciozie putni beidzot nolaižas ligzdā, brāļuki iegāja virtuvē un uzrakstīja šādu dežūr-grafiku:

N - 15, S - 16, R - 17, C - 18, Ni - 19,

N - 20, S - 21, R -22, C - 23, Ni -24

un tā tālāk. Jebkurš no rūķēniem, ielūkojoties šajā svarīgajā tekstā, uzreiz sapratīs, ka, piemēram, Niķim dežūra sākas pulksten trijos pēcpusdienā, tas ir, tūlīt, bet Stiķim pulksten sešpadsmitos, tas ir, pēc stundas. Tālāk seko R - 17, tātad Riķa kārta piecos pēcpusdienā.

Apmierināti ar kārtības ieviešanu stārķu aizlidošanas jautājumā, rūķēni, izņemot, protams, Niķi, iesteidzās mājā, lai skatītos televīzijas spēli “Vai gribi būt miljonārs?”, jo viņi visi to gribēja.

...Kādā no tumšajām augusta naktīm pāri rūķēnu namiņam noskanēja klusas spārnu vēdas. Tās nesadzirdēja ne Ciķis, kas savā dežūrstundā, galvu uz palodzes atbalstījis, saldi gulēja, ne pārējie brāļuki un viņu vecāki.

Stārķi negribēja nevienu modināt, jo atvadas vienmēr ir skumjas, turklāt viņi zināja, ka pavasarī noteikti atgriezīsies Ceriņu ielā. Jo ir taču daudz vieglāk dzīvot, ja par tevi kāds rūpējas un mīl tevi. Pat vārda attālumā.

TIK PACIETĪGS KĀ MĪLESTĪBA

Vienubrīd aizņemtie rūķēni pavisam nejauši palūkojās pa logu un otrpus ielai ieraudzīja rūpīgi noēvelētam stabiņam piestiprinātu plāksni. Katrs, kas vien vēlējās, uz tās varēja izlasīt uzrakstu: “BOM 00-24. Iet uz visām pusēm.”

Nākamajā brīdī pieci snīpji piespiedās loga rūtij un telpā iestājās tāds klusums, ka šķita - visi trokšņi noslēpušies, it kā spēlētu paslēpes. Rūķēni saspringti prātoja, ko šis uzraksts vēsta un kāda loma tam varētu būt viņu turpmākajā dzīvē. Lai būtu labāka domāšana, viņi pat atvēra logu.

- Tas būs ko vērts! - beidzot iesaucās Stiķis. - Mēs redzēsim dzīvo mūziku! Varbūt spēlēs arī kāds no pazīstamajiem rūķēniem!

- Kādu mūziku? - brīnījās Riķis. - Mums jāiegādājas medību bises! BOM - tas nozīmē Brīvdienās Organizē Medības! Bet cipari nosaka atļauto skrošu skaitu patronās.

-Jocīgais! - iesmējies sacīja Niķis. - Kāpēc tur rakstīts “iet uz visām pusēm”? Vai skrotis ies uz visām pusēm?

- Medniekiem būs atļauts iet, nevis skrotīm, - nepadevās Riķis.

Tagad bija Stiķa kārta smieties.

- Jūsu spriedelējumi ir bērnišķīgi, lai neteiktu vairāk, -viņš sacīja. - Burti BOM nozīmē Bezbēdīgo Orķestru Mēģinājumi. Un tās būs skaņas, kas ies uz visām pusēm.

Jo piedalīsies visi Rū pilsētas orķestri un mēģinās augu diennakti, no pulksten nulles līdz pulksten divdesmit četriem. Tāpēc, ka Rū pilsētā vēl līdz šim nav uzcelta koncertzāle.

- Vai traks! - iesaucās Ciķis. - Kāpēc tam jānotiek tieši pretī mūsu mājai? Tad jau man naktī rādīsies skaļie sapņi!

- Tur ir līdzena pļaviņa, - paskaidroja Stiķis, - un mūziķiem nebūs jāklūp pār ciņiem. Tā vēl var pazaudēt nošu atslēgas!

Svarīgi nokremšļojies, ierunājās Nikniķis.

- Šos trīs burtus var iztulkot ļoti dažādi. Piemēram - Brīnumu Organizēšanas Mērķis. Vai arī - Bumbas Otrdien Metīs. Vai arī - Borneo Orangutānu Mācības. Vai arī - Bīstamo Odžu Miteklis...

Nav zināms, cik ilgi Nikniķis vēl turpinātu uzskaitīt BOM variantus, ja vien kāds garāmejošs rūķēns nepaskaidrotu, ka burti nozīmē Bezpeļņas Organizācija Mikroautobuss, kas uz visām pusēm izvadās Rū pilsētas iedzīvotājus.

Krietni vīlušies, ka plāksne pie glīti noēvelētā stabiņa vēsta par tik ikdienišķu pasākumu, rūķēni caur atvērto logu iekāpa ķiršu kokā, lai saskaitītu nogatavojušās ogas. Kaut kādai kārtībai taču jābūt.

- Zināsim, kādu rēķinu pasniegt strazdiem par nelegāli apēstajām ogām, - teica Nikniķis.

- Mmhmm, - noņurdēja Stiķis.

- Mmhmm, - norūca Riķis.

- Mmhmm, - nobubināja Niķis.

- Mmhmm, - nomurmināja Ciķis.

Gatavo ķiršu skaitīšana ilga stundas ceturksni, ja ne ilgāk. Tad brāļuki nošļūca pa stumbru lejā un izskatījās visai apmierināti.

- Es redzēju trīs gatavas ogas, - paziņoja Stiķis.

- Es - divas, - rezumēja Riķis.

- Man laimējās saskaitīt piecas, - lepojās Niķis.

- Fiksēju pusotru gatavu ķirsi, - bilda Ciķis.

Nikniķis neteica neko, jo tajā brīdī pie BOM pieturas

ieraudzīja kādu dīvaini ģērbušos rūķi. Neņemot vērā jūlija svelmi, viņš bija tērpies melnā smokingā un krūšu

kabatiņā ielicis baltu rozes ziedu.

»

- Tas ir kāds starptautisko avioreisu pasažieris, - secināja Nikniķis. - Viņš acīmredzot apceļo pasauli un būs nomaldījies.

Rūķēni apsvēra redzēto.

- Pasaule varbūt ir daudz lielāka, nekā mēs iedomājamies, - prātīgi sprieda Stiķis.

- Skaidrs, - piekrita Riķis. - Ja stipri līst, okeāns pielīst pilns un izplešas divreiz lielāks. Tad arī tas maina savu nosaukumu. Piemēram, plosīgas vētras laikā Klusais okeāns kļūst par Skaļo okeānu. Tas pats notiek ar jūrām. Dzeltenā jūra tā satumst, ka kļūst par Melno jūru...

- Bet, ja pamatīgi snieg, tad arī kalni izaug pusotras reizes augstāki, - brāļuku pārtrauca Ciķis, - un paiet ilgāks laiks, iekams tiem pārlido pāri.

Pārējiem rūķēniem zināšanas ģeogrāfijā nebija tik spīdošas, un viņi izlikās, ka tos neinteresē Rika un Ciķa tēzes par zemeslodes izplešanos platumā un augstumā. Turklāt pagalmā parādījās tētis ar mauriņa laistāmo šļūteni un piedāvāja brāļukiem noskalot ar ķiršu sulu notrieptos smakrus un degunus. Kam tādā brīdī ir laika domāt par pasaules apceļotāju? Rūķēni aizskrēja uz visām pusēm, ka iedegušie papēži nozibēja vien.

Nākamajā dienā viņi atkal pieturā ieraudzīja pazīstamo stāvu.

- Tam nu gan ir pacietība, - brīnījās Stiķis, - veselu diennakti gaidīt mikriņu.

- Kā viņš tik ilgi var iztikt bez ēdiena un ūdens? -gudroja Ciķis.

- Es bez mazgāšanās varu iztikt vēl ilgāk, - lepni paziņoja Riķis.

- Naktī viņa tur nebija, - teica Nikniķis, - spīdēja tik spilgts mēness, ka man nācās iet ārā, lai iedotu mūsu dārza pūcei Būcei mēnesbrilles. Redzēju, ka pieturā neviena nav.

- Viņš ieradās no rīta, - apstiprināja Niķis. - Tā teica māmiņa, dodamās uz darbu.

Pieminot darbu, rūķēni sarosījās - šodien viņiem atkal vajadzēja vākt biškrēsliņu, tītareņu, bezdelīgac-tiņu, gaiļpiešu un dzērveņu ziedus, lai vecāki gatavotu nenovecošanās ziedi - tā tika ļoti pieprasīta visā pasaulē, vienalga, vai zemeslode izpletās platumā vai pieauga augstumā. Jo jaunība ir pats labākais vecums.

Aizvējoja tik darbīga diena, ka rūķēniem, pa pļavām un palienēm staigājot, pat neatlika laika apspriest, kādēļ vairākiem ziediem doti kukainīšu un putnu vārdi - biškrēsliņi un bezdelīgactiņas, gaiļpieši un tītarenes. Vai tie būtu no kaut kurienes atlidojuši?

Arī aiznākamajā dienā pacietīgais pasažieris atradās savā postenī pie BOM. Nu gan brāļuku ziņkārības mērs bija pilns līdz malām un mazlietiņ jau gāja pāri malām.

Zosu gājienā pēc augumiem viņi devās pāri ielai un sacīja: - Labdien! Jūs te stāvat jau trešo dienu. Varbūt vajadzīga mūsu palīdzība?

- Labdien, - atbildēja svešinieks, - mani sauc rūķis Oķis. Jāatzīstas, ka nestāvu vis trīs dienas, bet daudz daudz ilgāk. Varbūt pusgadu, varbūt ilgāk. Jūs mani ievērojāt tāpēc, ka pieturu pārcēla uz šejieni. Pirms tam tā bija Pūpēžkalnā. Bet tad pūpēži sāka žēloties, ka es tos traucējot...

- Vai jūs gribat lidot uz Dzelteno vai Melno jūru? - nenocietās Riķis.

-Varbūt uz pusotru reizi augstākajiem kalniem? -viņam pievienojās Ciķis.

Rūķis Oķis nopietni uzlūkoja brāļukus un tad lēni teica: - Es nekur negribu braukt. Es gaidu kādu... pašu svarīgāko personu.

Rūķēni izskatījās pilnīgi apmulsuši. Gaidīt pusgadu vai vēl ilgāk? Tas bija kaut kas nedzirdēts! Reiz viņi gaidīja saules aptumsumu veselu nedēļu, un šis laiks šķita kā pati mūžība.

Redzot brāļuku domīgos ģīmīšus, rūķis Oķis turpināja: - Mana līgava pirms kāzām iedomājās nopīt vainadziņu no vēl nekur neredzētiem ziediem. Dodoties prom, viņa sacīja: - Gaidi mani. Atgriezīšos, cik ātri vien varēšu, un būšu tev visskaistākā...

Un tā nu es gaidu. Rū pilsētā gan klīst baumas, ka sniegotajos kalnu ceļos mikroautobusu esot aprakusi lavīna, bet es tam neticu. Viņa atbrauks, un mēs taisnā ceļā dosimies pie altāra. Tā tas būs.

- Mēs palīdzēsim gaidīt, lai jums nekļūst pārāk skumji! - rūķēni iesaucās savu mazo sirsniņu labestībā. - Mēs varam būt vareni gaidītāji!

- Paldies, mazie draudziņi, - rūķis Oķis aizkustināts sacīja, - bet sava mīlestība katram jāsagaida pašam.

- Cik patiesi vārdi, - vēlu vakarā, noklausījusies nogurušo brāļuku stāstījumu par pacietīgo rūķi Oķi, sacīja māmiņa, - diemžēl šī ir tā reize, kad jūs pat pie labākās gribas nespējat viņam palīdzēt.

NEIEDOMĀJAMĀ NĀKOTNE

Brāļuki, saposušies nule kā pirktos uzvalciņos,

rūpīgi sasukājuši matus un vecajās, uzticamajās krosenēs ievēruši jaunas kurpjšņores, sēdēja pie ģimenes brokastgalda un šai dienai par godu dzēra

kakao.

Rīts ar svaigām lapu krāsām, dzidrām skaņām un spirgtu vēja dvesmu bija kā izmeklēts, lai rūķēnus pavadītu līdz pašai skolai. Saule bija parūpējusies, lai lie-tusmākoņu pēdas - ielās atstātās peļķes - pazustu bez pēdām un rūķēni nesabristu savas pēdas. Savukārt viņu vecāki bija parūpējušies, lai visiem pieciem jaunajās mugursomās atrastos visas nepieciešamās skolas grāmatas, burtnīcas un rakstāmie, jo pirmais septembris nebija nekāds nieka datums.

Brāļuki pacilātā noskaņojumā malkoja karsto, smaržīgo dzērienu - pēc stundas tos gaidīja tikšanās ar vecajiem draugiem, kuriem vasarā noteikti atgadījušies brīnumaini piedzīvojumi, un viņi sāks ar pašiem interesantākajiem, un tad rūķēni stāstīs par saviem piedzīvojumiem. Protams, tajos netiks pieminēta nogurdinošā ravēšana cukurbiešu laukā karstās pavasara saules staros, nedz siena stirpošana dunduru dūkoņas pavadījumā, nedz smago kartupeļu grozu staipīšana, novācot šārudens ražu, - kam gan interesanti būtu klausīties, kā brāļuki pelnīja rūpuļus uzvalkiem un citām lietām, bez kurām, godīgi runājot, kārtīgs rūķēns varētu iztikt.

Bet mācību stundā skolotāja noteikti stāstīs par visaugstākajiem kalniem, vislielākajām upēm, visbiezākajiem mežiem, par vulkānu izvirdumiem un citām nopietnām un svarīgām dabas būšanām.

Brāļuku vecāki mīlestības pilnām acīm raudzījās savās atvasēs, un arī viņu domas šobrīd bija gaišas un pacilātas - rau, gadi aizsteigsies un visi pieci viņu šodienas skolnieciņi kļūs pieauguši un izglītoti un ieņems augstus amatus gan Rū pilsētā, gan Rūķijā, un tie, rokas nenolaiduši, strādās un centīsies, lai šajā zemē visiem kļūtu vieglāka dzīve, lai katrai ģimenei būtu savs mājoklis, savs jumts virs galvas un labi atalgots darbs.

- Kad es absolvēšu skolu, iestāšos aspirantūrā, - pašapzinīgi ierunājās Stiķis, kā nolasīdams vecāku domas, - un tur nu gan beidzot man nevajadzēs sēdēt vienā solā ar rūķīti Būķīti, kurai tik smieklīgas bizītes.

- Vai tev aspirantūrā būs jāgatavo aspirīns? - apjautājās Riķis. - Importam, eksportam vai pašu vajadzībām?

- Visu nosaka cenas un pieprasījums tirgū, - atbildēja Stiķis. - Bet tavai zināšanai, aspirantūra nav tirgus prece.

- Es nu gan nedomāju sēdēt tirgū, - iejaucās Niķis.

- Vispirms ir jāizdara daudz nepieciešamāki darbi, jo pasaule ir tik nesakārtota. Viens no maniem pirmajiem projektiem būs veltīts pētījumiem, kā cauri zemeslodei izurbt tuneli, lai visīsākajā laikā nokļūtu vistālākajā punktā.

- Kur tu dabūsi tik lielu urbi? - apjautājās Ciķis.

- Tādu neesmu redzējis nevienā Rū pilsētas veikalā. Un cik tas maksā!

- Es toties būšu mākslinieks, - sacīja Nikniķis. - Gleznošu bezgalīgas bezdelīgas un bezdibenīgus bezdibeņus. Iedomājieties tik zilu un tik lielu bezdelīgas spārnu, ka tas jau veido debesis! Kad spārns nolaižas, uz zemes iestājas nakts un Visuma tumšajos, bezdibenīgajos bezdibeņos sāk mirdzēt zvaigznes.

- Bet kas notiks, kad šitā bezdelīga aizlidos uz dienvidiem? - apjautājās Ciķis. - Vai tad mēs paliksim bez debesīm?

- Varbūt tad sāksies polārā diena, - ieminējās Stiķis, - un visiem Rū pilsētas naktssargiem būs jāiet pensijā.

- Bet kāpēc naktssargiem ir jāsargā nakti? - prātoja Niķis. - Lai tā pēkšņi nepazūd vai no kā cita?

Rūķēnu vecāki smaidīja par šīm bērnišķīgajām sarunām un laiku pa laikam lūkojās pulkstenī, lai mazajiem sapņotājiem īstajā brīdī atgādinātu par skolu.

Kad rūķēns Riķis ieminējās, ka kļūs komponists un Rū pilsētas vecajā zvanu tornī nomainīs visus bronzas zvanus pret elektriskajiem skaņu sintezatoriem, tētis sacīja: - Nu, mani zinātnieki, gleznotāji un mūziķi, laiks ņemt somas un doties ceļā!

Bet māmiņa piebilda: - Es negribētu, lai jūs steigtos un klasē nonāktu sasvīduši un izpūruši. Un, lūdzu, neaizmirstiet paņemt pagalmā noliktos ziedus skolotājiem!

Krēslus stumdīdami, rūķēni piecēlās no galda un, skaļi strīdoties, kurš kuram skolotājam un skolotājai pasniegs puķes, ķēra katrs savu somu un izsteidzās ārā. Nikniķis iesaucās: - Re, uz Rūciņa un Rūsiņa kapa arī uzziedējušas puķes! Ejam apskatīt!

Aizsteigušies uz dārza tālāko stūri, brāļuki apstājās pie abām kapa kopiņām, kur dusēja viņu mīļie dzīvnieciņi - vecais mājas sargs suns Rūciņš un klusais peļu ķērājs runcis Rūsiņš. Tiešām - augusta pēdējā naktī bija uzplaukuši un atvērušies maigi violetie rudens krokusu ziedi!

- Viņi arī mūs sveic Zinību dienā, - bikli teica Stiķis.

- Kā jau uzticamiem draugiem pieklājas, - piebilda

Rikis.

»

- Vai atceraties, kā abi mūs pavadīja līdz pat Ceriņu ielas galam, kad gājām uz skolu pašu, pašu pirmo reizi? -jautāja Niķis.

- Rūciņš un Rūsiņš mūs arī sagaidīja pie vārtiem, kad atgriezāmies, - atcerējās Ciķis.

Brāļuki brīdi klusēja, līdz Stiķis sacīja: - Varbūt šajās puķēs pārceļojušas viņu dvēseles? Tad jau tie jūt mūsu klātbūtni.

Visi rūķēni pietupās, lai uzmanīgi noglāstītu maigās rudens krokusu ziedlapas, bet tad izdzirda māmiņas balsi: - Jūs taču nokavēsiet pirmo stundu!

Skola rūķēnus sagaidīja ar satrauktu soļu dipoņu visos gaiteņos un visos stāvos.

Iegājuši klasē, brāļuki ieraudzīja neparastu skatu -visi viņu skolas biedri vai nu spaidīja mobilā telefona taustiņus, vai, piespieduši ausij mazos, krāsainos un sudrabainos tālrunīšus, patlaban sarunājās.

Brāļukus neviens pat neievēroja, lai arī tie centās sasveicināties. Beidzot rūķēns Sviķis iesaucās: - Hei, Riķi, čau! Kāds numurs tavam mobilajam? Vakarpusē aizsūtīšu īsziņu! Gaidāms tusiņš!

Riķis paraustīja plecus un sacīja: - Mums mājās ir tikai parastais telefons. Pagaidām ar to pietiek.

Uzzinājuši, ka arī pārējiem brāļukiem nav mobilo telefonu, klasesbiedri bija ļoti pārsteigti.

Rūķēns Ziķis sacīja: - Es saviem večiem teicu, ka uz skolu neiešu, kamēr man nebūs mobilais ar polifonisko zvanu. Nopirka bez kādām problēmām.

- Bet... bet vai tad jūsējie ir tik trūcīgi? - brīnījās rūķēns Duķis. - Vai varbūt atpalikuši no dzīves?

- Jūsu vecāki laikam ir bezdarbnieki, - secināja rūķēns Vuķis.

- Nekā nebija! - satraucies iesaucās Riķis. - Tētis strādā divās darbavietās!

- Kāpēc tad tev tās pašas vecās krosenes, kas bija pagājušo gadu? - apjautājās rūķēns Cuķis.

- Varbūt jums samest naudiņu pusdienām? - izsmējīgi noprasīja rūķēns Uķis. - Man šķiet, es dzirdu, kā kurkst jūsu tukšie puncīši!

Tas nu bija par daudz - tādu apvainojumu brāļuki nespēja paciest. Viņi metās virsū smējējiem, un nez kā beigtos plūkšanās, ja klasē neienāktu skolotāja.

- Kas te notiek? - viņa stingrā balsī jautāja. - Visiem tūdaļ sēsties savās vietās!

- Starpbrīdī parunāsim, - rūķēns Vuķis, vaigu berzēdams, draudīgi sacīja Stiķim un piebilda: - Tu vairs neesi mans draugs. Tu esi nabags.

Līdzīgus vārdus nācās dzirdēt arī pārējiem brāļukiem, izņemot Riķi.

- Vai tad draudzību mēra mobilajos? - viņam jautāja rūķīte Būķīte, bizītes jocīgi kustinādama. - Un vai tas, kuram pieder mobilais, ir godīgāks vai interesantāks par to, kam šīs mantiņas pagaidām nav?

- Nezinu, - drūmi atteica Riķis.

Rūķēni pārradās mājās klusi un sabozušies. Vai bija jēga kaut kad stāties aspirantūrā, urbties cauri zemeslodei, gleznot bezgalīgas bezdelīgas un zvanu tornī sacerēt mūziku, ja viņi nespēja savu nākotni iedomāties bez mobilā telefona?

ATSKAŅU SASKAŅAS MEKLĒJUMI

Brāļuki no skolas iznāca pacilātā noskaņojumā, taču tas nenozīmēja, ka viņus kāds būtu ņēmis un cilājis. Šādam nolūkam visnoderīgākās ir īpašas svaru bumbas, nevis apzinīgi skolnieki.

Rūķēniem bija pamatots iegansts būt priecīgiem - piemēram, Riķim rūķīte Būķīte zīmēšanas stundas laikā atsūtīja zīmīti: “Tev zeķei papēdī caurums. Izskatās stilīgi.” Savukārt Stiķis somā atrada pilnīgi neskartu košļājamās gumijas plāksnīti, ko bija tur aizmirsis vēl pirms nedēļas. Niķis un Nikniķis glītrakstīšanas stundā no skolotāja saņēma uzslavu, ka, rakstot burtus, viņš vairs nešņākuļo un netusnī aiz pārlieku lielas centības.

“Visi lielie sasniegumi vienmēr sākas ar pašu pirmo solīti,” - tā viņš pavēstīja visas klases priekšā.

Bet Ciķis starpbrīdī no pirmā stāva dežuranta uzzināja, ka viņš garderobē, savu izkritušo nazīti meklēdams, vandoties kā zilonis pa džungļiem.

“Zilonis ir visstiprākais dzīvnieks pasaulē,” brāļuks prātoja, “tāpēc šis salīdzinājums dara man godu.” Un tā nu visi pieci gāja mājup, laiku pa laikam no pacilātības palēkdamies pat tādās vietās, kur tas nebija nepieciešams. Labs noskaņojums ikvienam izpaužas citādi.

Pie kādas mājas viņi ieraudzīja rūķi, kurš krāsoja sienu, un Nikniķis uzsauca: - Ei, meistar, cik tu šķībi krāso!

Bet Stiķis piebilda: - Tev visapkārt krāsa lāso!

Riķis iesmējās un, rādīdams uz meiteni reklāmpla-kātā pie blakusmājas sienas, jautāja: - Ei, krāsotāj, vai tā ir tava māsa?

Ciķis, vēl pēdējo reizi mazlietiņ palēcies, sauca:

- Krāsa krāso, krāsa lāso, kur to krāsu kāsa?

Niķis piebiedrojās brāļukam un teica: - Kā var nožūt krāsa, ja nupat lietus lāses nāca?

Amatniekrūķis, šķībi paskatījies rūķēnos, noburkšķēja: - Citi strādā, citi blēņas rāda!

Brāļuki iesmējās un turpināja ceļu. Nogriežoties gar mājas stūri, viņi tikko nenogāza no kājām dūšīgu, apaļīgu sārtvaidzi, kas slaucīja ielu.

Nikniķis viņam jautāja: - Ak, sētniek, cik tu par šo slotu dotu? Vai slota tev ir kā dārga rota?

Taču rūķis neapjuka no negaidītā jautājuma un atbildēja: - Šī velte uzticēta man par velti! Ja gribi izmēģināt vīru darbu, noņem savu skolas tarbu!

Tagad rūķēni mazliet samulsa. Vai arī sētniekam šobrīd bija pacilāts noskaņojums?

Stiķis attapās pirmais un jautāja: - Vai nav labāk turēt otu, nevis lielu, smagu slotu?

Sētnieks pasmaidīja un atbildi parādā nepalika:

- Darbs, kas man ir uzticēts, nav nemaz tik lēts!

Brāļuki galvas vien nogrozīja. Laikam jau tik skaistā,

saulainā rudens dienā visiem prāts nesās uz jokiem. Atvadījušies no omulīgā sārtvaidža, viņi devās tālāk. Bet, paspēruši dažus soļus, pēkšņi apstājās - viņus visus vienlaikus bija pārsteigusi kāda atziņa. Nikniķis pirmais to izteica skaļi: - Brālīši, cik daudz atskaņu ir rū valodā! Gandrīz vai katram vārdam! Vai tas nav superīgi?

- Tiešām jābrīnās, kā daudzi rūķi to līdz šim nebija pamanījuši! - piekrita Riķis.

- Es domāju, ka visas atskaņas sadomājis kāds ievērojams atskaņotājs, - sprieda Stiķis, - varbūt pat visievērojamākais.

-Atskaņotājs? - šaubījās Niķis. - Nupat arī mēs lietojām atskaņas.

- Arī gludekli tu lieto, bet vai tu to izgudroji? - iebilda Ciķis.

- Man šķiet, ka vajadzētu būt atskaņu saskaņas grāmatai, - prātoja Nikniķis. - Vai nu atskaņotājs visu tā būtu palaidis pa vējam.

- Talantīgie neko sev nepatur, - filozofēja Ciķis. - Viņi visu atdod pārējiem. Tas redzams viņu horoskopā, tas ir viņu liktenis.

- Vai horoskops ir radniecīgs mikroskopam, ja tajā kaut kas redzams? - gribēja zināt Niķis.

- Esi gan tu aizmārša, - Ciķis atbildēja. - Visu par horoskopiem, pie mums viesodamies, taču izstāstīja lielais zvaigžņu zinātnieks rūķis Zūķis. Tu, šķiet, tobrīd vairāk domāji par savu iztrūkušo bikšu pogu.

- Ikdienas sīkumi šad un tad aizsedz svarīgas lietas, - nopūties teica Riķis un turpināja: - Vai mēs pazīstam kādu atskaņotāju? Varētu viņam pajautāt par atskaņām.

Brāļuki saskatījās. Viņi pazina šoferus, pārdevējus, skolotājus un, pats par sevi saprotams, arī savus vecākus, tad vēl iekšķīgos un ārīgos ārstus, telefonistus, aptiekārus, slidotavas sargus, biļešu kontrolierus kinoteātrī, Rū pilsētas vienīgo policistu, savus skolas biedrus, dažus bezpajumtniekus, bet nevienu atskaņotāju viņi nepazina. Kaut kā nebija nācies ar viņiem tikties.

- Kā tad paliek ar atskaņu saskaņu grāmatu? - interesējās Nikniķis. - Var būt, ka ir vērts to pameklēt.

- Kam mums tā vajadzīga? - jautāja Niķis. - Mēs varam sarunāties ar! bez atskaņām.

- Padomā, cik daudz laika mēs ietaupītu, rakstot apsveikumu kartītes svētkos un citās jubilejās, - sacīja Nikniķis. - Pagājušā gada Ziemassvētkos mēs piecas kartītes rakstījām divas stundas! Bet ar atskaņu saskaņu grāmatu viss notiktu sešpadsmit reizes ātrāk.

- Aiziesim līdz grāmatnīcai, - ierosināja Stiķis. - Tā mums ir pa ceļam uz parku.

- Ko mēs darīsim parkā, ja gribējām iet uz mājām? -jautāja Riķis.

- Parkā atvestas visādas atrakcijas no Nū pilsētas, -paskaidroja Stiķis.

- Tādas runas jau skolā klīda, - piekrita Niķis.

- Bet vispirms uz grāmatnīcu, - neatlaidās Nikniķis. - Kultūrai dzīvē ir liela nozīme.

- Labi, labi, - sacīja Stiķis. - Kuram tad negribas būt kulturālam?

Grāmatnīcā viņi izskatīja visas vitrīnas un plauktus, taču meklēto nevarēja atrast. Brāļuki aplenca pārdevēju, kas strādāja pašu biezāko grāmatu nodaļā.

- Vai atskaņu saskaņu grāmata jau pārdota? - Nikniķis apjautājās.

- Patskaņu un līdzskaņu grāmata ir blakusnodaļā, -pārdevējs deva padomu. - Jautājiet pēc Rū gramatikas mācību grāmatas.

- Atskaņu saskaņas... - Nikniķis iesāka, bet pārdevējs viņu pārtrauca ar paziņojumu, ka tāda nav uzrakstīta.

- Un nav nekādas vajadzības, - viņš piebilda.

- Mūsu, rū valodā ir tik daudz atskaņu, - brāļukam palīgā nāca Riķis. - Varbūt kādam tās reģistrēt ir bijis visa mūža darbs.

- Viss ir iespējams, - pārdevējs piekrita un pievērsās citam rūķim, kurš gribēja iegādāties “Labas uzvedības rokasgrāmatu”.

Vairāk vai mazāk vīlušies, brāļuki izgāja no veikala un taisnā ceļā devās uz parku, kur dārdēja mūzika, griezās karuselis, pa celiņiem braukāja mazas mašīnī-tes, kur rūķi no visas Rū pilsētas smējās smieklu istabā, bailēs spiedza šausmu istabā un šķobījās šķībo spoguļu istabā.

Meklējot visinteresantāko atrakciju, brāļuki nejauši ieklīda starp raibi krāsotām būdām un ieraudzīja vientuļu krūšutēlu. Uz akmens postamenta balsnīja laika gaitā izdēdējuši burti: “Dze...niekam... atei...cīgie... ilsoņi...”

- Varbūt viņš ir atskaņu izdomātājs? - jautāja Nikniķis, taču brāļuki nedzirdēja. Mūzikas un trokšņu dārdoņa bija pārāk skaļa, lai saprastu vienkāršus, ikdienišķus vārdus.

SPELE UN ĪSTENĪBA

Ārkārtīgi vējainā un lietaina rudens novakarē visi pieci rūķēni spēlēja nupat kā modē nākušu spēli

“Es esmu miljonārs”. Vecāki vēl atradās darbā, tādēļ nebija neviena, kas brāļukiem liktu vakariņām mizot kartupeļus, rīvēt bietes, kapāt kāpostus, mizot allaž asarojošos sīpolus un notīrīt jaudīgi smaržojošās ķiploku daiviņas.

Rūķēni sēdēja pie virtuves galda, plītī sprakšķēja malka un omulīgi rūca liesmas. Bija silti un mājīgi, to atzina pat vēderainā tējkanna, savā nodabā sīkdama miegainu toni.

Vēja brāzmas aiz loga raustīja dzelteni-sārti-sarkani-violeti iekrāsotās mežvīnu lapas, rupjas lietus lāses nepieklājīgi sitās rūtīs, taču brāļuki laika apstākļiem nepievērsa īpašu uzmanību - šī nebija nekāda bērnu spēle. Vienas minūtes laikā vajadzēja izdomāt un pārējiem izstāstīt, kā lietderīgāk izlietot vienu miljonu rūpuļu. Turklāt tā, lai nauda nestu kādu praktisku labumu visai Rū pilsētai kopā un katram tās iedzīvotājam atsevišķi. Tas nebija tik vienkārši kā uzrakstīt sacerējumu “Par ko es gribu kļūt”. Toties uzvarētājam veselu nedēļu nevajadzētu gatavot mājasdarbus matemātikā - viņa vietā to veiktu četri brāļuki.

- Tagad tava kārta, Ciķi, - sacīja spēles vadītājs Stiķis. - Iedomājies, ka tev ir šī milzīgā nauda! Ko tu darītu?

Kādu brīdi rūķēni dzirdēja, kā pie griestiem īgni dīc rudens pēdējā muša, kurai bija kļuvis garlaicīgi, bet tad

Ciķis ierunājās: - Es nopirktu sev īstas ādas siksnu. Mana vecā brezenta bikšu josta ir galīgi sadilusi. Un vēl iegādātos mutes harmonikas. Vakaros sēdētu lapenē un spēlētu skumjas melodijas.

Brāļuks apklusa.

- Tas ir viss? - Stiķis jautāja. - Tik vien. Kāds labums no tā būtu Rū pilsētai? Un man? Un Riķim? Un pārējiem?

Ciķis paraustīja plecus.

- Kāpēc tu spēlētu sērīgas melodijas? - gribēja zināt Niķis.

Ciķis palūkojās runātājā un lēni sacīja: - Nez, kā tu pats justos, ja būtu pazaudējis pašu labāko kabatas nazi pasaulē?

Brāļuki iesmējās. Bija skaidrs, ka viņš nebūs spēles uzvarētājs - biznesā nav vietas jūtelīgiem radījumiem.

- Bet padomā, tev taču ir milzīgi daudz naudas! - ierunājās Niķis. - Tu varētu nopirkt citus, daudz vērtīgākus nažus. Ar perlamutra spalu un zeltītu galu. Pusautomātiskos un automātiskos, no kuriem, nospiežot pogu, izlec gan asmens, gan skrūvgriezis, gan īlens, gan...

- Man nevajag citus, - Ciķis viņu pārtrauca pusvārdā, - es gribu tikai savu nazīti. Tagad tas kaut kur guļ tumsā, lietū un rūsē. Viņš nesaprot, kāpēc esmu to pametis...

- Ciķi, tu patiešām esi jocīgs, - secināja Nikniķis. - Nazis nav dzīva būtne. Tas ir vienkāršs dzelzs gabals.

- Tev varbūt, bet man ne, - brāļuks bēdīgā balsī atbildēja. - Viņš bija mans tuvākais draugs.

- Un mēs? Mēs ne? - apjautājās Riķis.

- Jūs esat tikai radinieki, - Ciķis teica. - Tas ir pavisam kas cits. Radus neviens neizvēlas. Draugus gan.

- Vai, vai, - novilka Niķis. - Kur lai es sev meklēju draugu? Apkārt brāļi vien.

- Ejam tālāk, - ierosināja Stiķis. - Tagad tava kārta,

Nikniki. Uzņemu laiku. Viena minūte.

» »

Un rūķēns nolika zili krāsoto modinātājpulksteni sev priekšā.

- Es par miljons rāpuļiem uzceltu patversmi nepilngadīgiem kaķēniem un viņu vecākiem, kas būtu noklīduši no īstā dzīves ceļa, - Nikniķis iesāka. - Tāpat arī nelaimīgiem suņiem. Tie uzturētos siltumā un drošībā, līdz atrastos viņu saimnieki. Patversmē strādātu rūķēni, kas...

Viņš nepaguva pabeigt savu sakāmo, jo atvērās durvis un slapji un salijuši ienāca rūķēnu vecāki. Tētis turēja vecu, pa pusei izjukušu grozu, tajā kaut kas žēli ņaudēja.

Rūķēni platām acīm raudzījās uz grozu, un, pirms kāds no viņiem paguva ierunāties, tētis jautāja: - Ko darīsim? Tie bija nolikti pie mūsu namdurvīm.

Brāļuki piesteidzās un ieraudzīja trīs pavisam mazus, slapjus un trīcošus kaķēnus.

- Mums vajadzīgs tikai viens, - māmiņa, atglaudusi salijušo matu cirtu no pieres, bažīgi sacīja. - Ko iesāksim ar pārējiem?

- Nāksies noslīcināt, - izlēma tētis. - Mēs taču nevaram te ierīkot dzīvnieku patversmi.

- Nē! - korī iesaucās rūķēni. - Nevajag viņus slīcināt!

Stiķis, Ciķis un Nikniķis, būdami tuvāk grozam, steigšus paņēma pa vienam kaķēnam. Mazie, pūkainie kamoliņi, smalkās balsīs čīkstēdami, tūdaļ ar purniņiem sāka bikstīt brāļuku delnas, meklēdami mātes pienu.

- Es savējo saukšu par Baltiņu, - teica Nikniķis. - Viņš ir ļoti piemērots šādam vārdam.

- Manējais būs Cēzars, - paziņoja Stiķis. - Viņš dienās kļūs kaķu karavadonis.

Ciķis savējo piespieda vaigam.

- Tavs vārds būs Sitīzan’s, - rūķēns svinīgi sacīja.

- Kāpēc Sitīzan’s? - tētis izbrīnīts jautāja un piešķieba galvu. Ūdens no viņa cepures malas nolija uz grīdas, ka noplīkšķēja vien.

- Tā jocīgi skan, - viņš turpināja, pakāpjoties sāņus no tikko radītās peļķes. - Ko šis vārds nozīmē?

- Manam kaķēnam būs šifrēts vārds, - paziņoja Ciķis. - Sitīzan ir nazītis, ja vārdu lasa no beigām.

- Ahā, - nomurmināja tētis. - Re, cik smalki. Bet es eju pārģērbties, citādi vēl te noslīkšu.

- Ceru, ka šis nazītis tev nepazudīs, - Nikniķis uzrunāja Ciķi. - Šis ir dzīvs un skries tev pa pēdām.

- Nevajag zoboties, - brāļuks teica, glāstot kaķēnu.

- Tagad jums ik brīdi būs par viņiem jārūpējas, - sacīja māmiņa. - Jūs būsiet kaķēnu audžutēvi.

Niķis un Riķis ar skaudību raudzījās brāļukos, kuri vienā rāvienā bija kļuvuši par vecākiem. Par īstu demokrātiju to nevarēja saukt. “Vai tad mēs sliktāki?” pauda abu rūķēnu ģīmīši.

Vispārējā kņadā un labu manieru ieaudzināšanā kaķēnos aizritēja vairākas rūpju pilnas dienas. Tiesa, vismaz lietus pārstāja un brāļuki saviem apgādājamiem varēja sarūpēt sausas smiltiņas dažām steidzīgām vajadzībām.

Bet tad, kādā saulainā pēcpusdienā, atsteigušies no skolas, rūķēni pie savas mājas vārtiņiem ieraudzīja noliktu vecu platmali, kurā kūņojās divi raibi kaķēni.

- Tagad arī mums katram būs savs kaķis! - priecājās Niķis un Riķis. Demokrātija bija sasniegta.

Vecāki sevišķu sajūsmu neizrādīja.

- Pieci kaķi! - tētis iesaucās. - Vai jums prāts! Cik naudas tiem aizies barībai! Un kur tad viss pārējais!

Arī māmiņa satraucās.

y

- Šoziem jaunus svīterus negaidiet, - viņa kādudien rūķēniem paziņoja. - Visi dziju kamoli nez kur pazuduši. Vienu atradu pagultē; kur pārējie, nav nojausmas! Prasiet saviem kaķiem!

Rūķēni neko nepaguva kaķēniem pajautāt, jo pie durvīm atskanēja zvans - bija ieradies pastnieks rūķis Stū-ķis.

- Naudas sūtījums! - viņš sauca, tikko tētis atvēra durvis. - Naudas sūtījums Nikniķim!

Rūķu ģimene saskatījās - kas gan brāļukam būtu sūtījis naudu? Varbūt te kāda kļūda?

- Vai daudz? - Stiķis apvaicājās.

- Tas uz tevi neattiecas, - rūķis Stūķis svarīgi atbildēja. - Te skaidri rakstīts - Nikniķim, pieci rūpuļi. Bet man tikai viens jautājums - kāpēc jūs mazus kaķīšus turat sētmalā veca skārda vannā? Tas ir nežēlīgi!

Rūķu ģimene vēlreiz saskatījās - ko tas pastnieks te runāja niekus?

- Mūsu mazuļi guļ virtuvē pie plīts, - tētis sacīja, - lielajā grozā. Nācās speciāli tādu nopīt.

Rūķis Stūķis izskatījās tā, it kā viņš neticētu šim paziņojumam.

- Kam tad pieder tie tur laukā? - pastnieks gribēja zināt. - Nāciet, paskatieties paši savām acīm!

Izgājuši dārzā, viņi pārliecinājās, ka rūķim Stūķim taisnība - žogmalē pie vārtiem sarūsējušā skārda vannā mīcījās piecas raibas radībiņas un, protams, ņaudēja.

- Neko vairs nesaprotu, - māmiņa čukstēja. - Kāpēc mūsu māju apsēduši mazi kaķēni?

- Vispirms lai Nikniķis parakstās par naudas saņemšanu, - sacīja pastnieks. - Man jāsteidzas tālāk, rūķim Mūķim atsūtīta kārtējā soda kvīts par ātruma pārsniegšanu. Viņš atkal nopircis jaunu mašīnu.

Kad vārtiņi aizcirtās un viņi bija palikuši vieni, tētis jautāja: - Kas tā par naudu, Nikniķi? Varbūt esi sācis nodarboties ar narkobiznesu? Nepietiek raižu ar ka...

Bet viņa vārdu aprāva mikroautobusa bremžu kaucieni. Mašīnas durvis atsprāga vaļā un gluži nepazīstams rūķis sauca: - Hei, nāk saņemt sūtījumu! Piecpadsmit gabali! Vairāk noklīdušu kaķēnu Nū pilsētā šobrīd nav! Tikko būs, atvedīšu vēl!

Tētis un māmiņa saļima uz verandas kāpnītēm.

- Kas... - viņi izstostīja. - Kāpēc... vēl?

- Tāpēc, ka tas ir humāni, - svešais rūķis teica. - Arī par dzīvniekiem ir jārūpējas.

-Nikniķi, - tētis, beidzot atguvies no pārsteiguma, jautāja, - pasaki, ko tas viss nozīmē!

- Es... es... bija izsludināts konkurss par Rū pilsētas labiekārtošanu, - brāļuks izstomīja, - un es... uzvarēju ar projektu par dzīvnieku patversmes dibināšanu. Nupat pastnieks atnesa manu prēmiju...

- Miljona vietā tev ir tikai pieci rūpuļi, - Stiķis lietišķi secināja. - Vai tas nav mazliet par maz?

- Pilnīgi pietiekami divām biļetēm uz vakara vilcienu, - tētis nomurmināja. - Mēs ar māmiņu, šķiet, emigrēsim uz Nū pilsētu.

UZ KO SPĒJĪGA REKLĀMA

Skolotāja dažas minūtes pirms stundas beigām sacīja: - Rūķēni, mājasdarbu lasīšanā uz rītdienu jums neuzdošu...

- Super! Forši! Prīmā! Urrā! Kolosāli! - atskanēja sajūsmināto skolēnu saucieni. - Baigi spici!

Skolotāja nogaidīja, līdz neviltotā prieka vilnis norimst, tad turpināja: - Redzu, ka lasīšana jums ļoti nepatīk.

Klasē iestājās klusums. Tad kāds rūķēns no pēdējā sola atzinās: - Lūrēt multenes ir daudz superīgāk. Bet lasīt man patīk foršās reklāmas pilsētā.

Viņa blakussēdētājs iebilda: - Sausmenes tomēr ir ko-losālīgākas! Un par zvaigžņu kariem!

- Phe, - ierunājās rūķēns no kaimiņu sola, - sīkie! Man ir spicās kasetes ar erotiku!

- Seriāli par mīlestību ir labie, - ierunājās kāda no rūķītēm. - Es tos visus esmu redzējusi. Un skatīšos vēl un vēl. Līdz pat pusnaktij.

- Un ko gan iesākt ar grāmatām? - apjautājās klases audzinātāja. - Ir sarakstīts tik daudz ļoti interesantu un labu grāmatu...

- Tās vairs nav topā! - paziņoja rūķēns, kas sēdēja solā pie paša loga. - Tās lasa tikai pensionāri! Tagad visu dzīvi bīda reklāmas!

- Tas ir simtreiz interesantāk, - skaļi prātoja rūķēns no klases otras malas. - Ja nav naudas videosalonam, es to nopelnu, iznēsājot reklāmas lapiņas.

- Jauki, - skolotāja secināja. - Rītdienas mājasdarba vietā uzrakstīsiet, kas jauns Rū pilsētas reklāmās.

- Tas būs kā realitātes šovs! - iesaucās pavisam sīks rūķēns no pirmā sola. - Lūdzu, skolotāj, vai ar kameru drīkst filmēt?

- Es sacīju - rakstīsiet sacerējumu. Burtnīcās, - klases audzinātāja palika nelokāma.

Atskanēja zvans, un rūķēni, ko kājas nes, drāzās ārā.

Ciķis un Nikniķis, nonākuši uz ielas, apstājās.

- Mūsu brāļukiem viņu klasē noteikti nav uzdots kaut kas tamlīdzīgs, - teica Ciķis.

- Paši uzprasījās, - Nikniķis atbildēja. - Vai ar skolotājiem var atklāti runāt? Viņi gaida tikai pareizas atbildes.

Pārdesmit soļu pagājuši uz priekšu, brāļuki atkal apstājās. No kuras vietas vajadzēja sākt vērot, kas jauns Rū pilsētas reklāmās? Viss taču notika it kā bez reklāmas -gājēji steidzās savās darīšanās, bet automašīnas steidzās vēl ātrāk. Šur un tur celtnieki cēla jaunas mājas, krāsotāji krāsoja, namdari nagloja, mūrnieki mūrēja, policists dežurēja, pārdevēji pārdeva, bezpajumtnieki meklēja jumtu, bezdarbnieki meklēja darbu, dzejnieki meklēja iedvesmu, zvirbuļi meklēja drupačiņas.

- Sāksim no šīs vietas, - nosprieda Nikniķis. - Rādās, ka būs laba diezgan.

Viņi pacēla skatienu un ieraudzīja lielu, krāsainu reklāmas plakātu.

“Vai tev ir kabatas?” Trekniem burtiem rakstīti vārdi uzstājīgi jautāja.

Rūķēni nevilšus pārlaida rokas saviem vamzīšiem. Cik labi! Kabatas atradās savās vietās.

Plakāts pēkšņi apgriezās ap savu asi, un brāļukus sastindzināja jautājums: “Kāpēc nevienā tavā kabatā nav mūsu firmas adreses?”

Vainīgi juzdamies, Riķis un Nikniķis lavījās prom - ja nu lielā plāksne pagriežas vēlreiz un parādās pavēle: “Turiet rūķēnus, kas mūs neciena!”

Gaitu viņi palēnināja trīs mājas tālāk. Pavārtē stāvēja pāris nosalušu rūķēnu, smēķēja un skatījās pāri ielai uz stiklos mirdzoša lielveikala durvīm.

- Knauķi ar čipsiem nerādās, - viens no viņiem sūrojās.

- Ja nebūs čipsu, nokāsīsim naudu, - otrs atbildēja.

Ciķis un Nikniķis šajā dialogā nolēma nepiedalīties.

Tētis viņiem bija paskaidrojis, ka čipsi nav pats veselīgākais ēdiens.

Ejot garām autoservisam, viņi ievēroja reklāmu visgarām ēkas sienai: “Auto rokas mazgāšana.”

- Vai mašīnām tomēr ir rokas? - jautāja Ciķis. - Līdz šim nebiju pamanījis.

- Varbūt kādai gružu vākšanas mašīnai, - pieļāva Nikniķis, - ar kuru tā ceļ atkritumu kastes.

Ciķis mirkli klusēja. Šķita, ka viņu nepārliecināja brā-ļuka teiktais.

Iela pamazām kļuva aizvien gludāka, un mājas abās pusēs - glītākas un modernākas.

- Griežamies nost pa labi, - Ciķis ierosināja. - Bagātnieku rajonā reklāmu nebūs.

Pēc stundas ceturkšņa rūķēni nonāca citā Rū pilsētas rajonā. Maza pārtikas veikaliņa logā viņi lasīja uz papīra lapas uzrakstītu reklāmu: “Izlejamā saulespuķu eļļa. Tievos kaklos neielej.”

- Kāds izmērs tavam kaklam? - Nikniķis apjautājās.

- Vienalga, kāds, - Ciķis atteica. - Es neļaušu tajā ieliet eļļu, kas domāta izliešanai.

- Rū pilsētā notiek visādi joki, - sacīja Nikniķis. - Esmu dzirdējis par rūķiem, kas guļ uz asām naglām.

- Tie nav joki, tie ir jogi, - lepns par savām zināšanām, paskaidroja Ciķis. - To es lasīju žurnālā.

Brāļuki turpināja ceļu, lai beidzot ieraudzītu kādu acīs krītošu reklāmu un gandrīz pakļuva zem tramvaja, ko bija noīrējuši kāzinieki. Vadītāja vietā sēdēja līgava baltā kleitā un plīvurā, bet laimīgais līgavainis tēloja konduktoru, pie reizes kāzu viesiem lejot glāzēs šampanieti.

- Kā tā var?! - nobīlī iesaucās Nikniķis, pēdējā mirklī atlēkdams sāņus. - Vai nav acu pierē?

- Super! - priecājās Ciķis. - Es arī precēšos tramvajā!

Skatieniem pavadījuši ziediem izrotāto vagonu, rū-ķēni nonāca pie apavu darbnīcas.

“Ateljē,” Ciķis skaļi lasīja, “izgatavo zābakus arī no pasūtītāja ādas.”

Atvērtajās durvīs stāvēja drūma izskata rūķis spīdīgā priekšautā un smēķēja.

- No manas ādas? - šausminājās Ciķis. - Tas ir kaut kāds murgs!

- Tavējā ir par plānu, - drūmais rūķis atbildēja un skaļi nosmējās par savu joku.

- Ko nozīmē “Ateljē”? - apjautājās Nikniķis.

- Tas ir ārzemju valodā, - lepni atbildēja rūķis durvīs, - un nav priekš tavas saprašanas.

- Es šitajā “Ateljē” nemūžam nesperšu savu kāju, - apsolīja Nikniķis, - kaut “Ateljē” būtu rakstīts ar trīsreiz

lielākiem burtiem trijās ārzemju valodās! Un pateikšu arī draugiem, lai nenāk!

Brāluki devās tālāk.

»

- Es nolaidīšu cenu! - viņiem nopakaļ sauca “Ateljē” rūķis, - es varu uztaisīt jums zābakus ar papēžiem, kas tumsā spīd!

Bet brāluki pat neklausījās viņā. Nākamajā ielu krustojumā lielā reklāmas plāksne atkal noprasīja, vai viņiem ir kabatas un kāpēc tajās nav firmas adreses.

Šķērsielā Ciķi un Nikniķi panāca rūķis ar bērnu ratiņiem. Bērna vietā kulbā gulēja sasprādzis čuguna apkures radiators.

- Atļaujiet stādīties priekšā! - rūķis uzrunāja brāļu-kus. - Esmu metāluzpircējfirmas “Vezuvs Internacional Vulkāns” prezidents Roķis. Vai nevēlaties kļūt par mūsu firmas aģentiem? Ir neierobežotas izaugsmes iespējas.

Garāmbraucošs limuzīns prezidentu apšļāca ar ūdeni no peļķes.

- Sori, - viņš nosūkstījās, slaucīdams dubļus no treniņbiksēm, - tas atkal ir rūķis Mūķis, mūsu konkurents. Es viņu iesūdzēšu tiesā par manu cilvēktiesību aizskaršanu. Un par neatļautiem biznesa paņēmieniem. Varu jums pačukstēt - agrāk viņš bija utopists.

Atteikušies no iespējas taisīt karjeru daudzsološajā prezidenta Roka firmā, brāluki devās tālāk, lai ieraudzītu spožu, krāsainu un efektīgu reklāmu, no kuras elpa aizraujas tā, ka gribas tūdaļ izmantot tās piedāvājumus. Taču atkal sāka uzbāzīgi un neatlaidīgi līt, un Ci-ķis un Nikniķis iespruka lielajā pilsētas skārnī. Plašajā, vēsajā hallē mirdzēja niķelētās vitrīnas, spožās spuldzes visu spoži apgaismoja, un aicināt aicināja dienvidu augļu grēdas un visādi citādi gardumi, viseksotiskākos kārumus ieskaitot.

Halles vidū sākās gaļas stendi. Glītas rūķītes - pārdevējas sniegbaltos halātiņos - uzsmaidīja gandrīz vai katram otrajam pircējam. Brāļuki diemžēl patrāpījās kā trešie pircēji.

Pēkšņi Ciķis piebikstīja Nikniķim.

- Paskaties, kas te, - viņš čukstēja, norādot uz stikla vitrīnu.

- “Zemnieku gaļa”, - Niknikis lasīja un ievaidējās: - Ak tu tētīt!

- Tas bijis trekns zemnieks, - Ciķis bijīgi bilda. - Paskaties, kāds speķis...

- Beidz uzjautrināties par traģiski bojā gājušiem, -Nikniķis aizrādīja. - Viņiem jau tā bijusi grūta dzīve...

Taču Ciķis nerimās. - Re, - viņš teica, - “Bērnu cīsiņi”! Un tepat blakus - “Tūristu desa”! Un - “Pilsētnieku sardeles”. Un te - aukstā gaļa “Mana iemīļotā”.

- Ak, šausmas, - Nikniķis dvesa. - Kas tas bijis par rūķi, kurš savu iemīļoto...

- Labāk iesim, - mudināja Ciķis. - Es negribētu, ka rīt te parādītos “Ciķa rulete”.

Un brāļuki mēģināja neuzkrītoši izslīdēt no skārņa. Taču tas viņiem neizdevās. Divi dūšīgi rūķi sarkanām sejām sagrāba abus rūķēnus kā stangām.

- Kas... kas... kāpēc? - atguvuši runas spējas, Ciķis un Nikniķis murmināja. - K-k-kas jūs esat? Vai sl-slak-teri? Lū-lūdzu, netaisiet no mums karbonādi...

- Apsardzes firma “Maraboo”, - viens no dūšīgajiem tēvaiņiem caur zobiem izspieda. - Tūlīt jūs...

- Nē!!! - brāļuki patiesās šausmās iespiedzās. - Mēs gribam pie mammas!

Šie izmisuma pilnie spiedzieni svešos rūķus nebūt neiespaidoja. Tikai daži ziņkārīgie pircēji atskatījās.

- Tūlīt jūs atzīsieties, ko esat nozaguši, - otrs svešais rūķis paziņoja.

- Mēs... neko... uznāca lietus, un mēs iemukām skārnī, -Nikniķis teica, jo Ciķis pilnā sparā raudāja. - Mēs patiešām neesam zagļi....

- Kāpēc tad jūs tik aizdomīgi ātri lavījāties ārā? - gribēja zināt firmas “Maraboo” apsargs. - Nu, ātri atbildiet!

-Ieraudzījām... zemnieku gaļu, pilsētnieku sardeles... un nobijāmies... ka mūs arī... desās, - atzinās Nik-

nikis.

>

Brīdi klusējuši, abi apsargi sāka skaļi un dārdoši smieties.

- Re, kāds spēks reklāmai! - viens no viņiem iesaucās. - Ha-ha! Tas ir ko vērts! Laižam tos utubungas

vaļā!

»

- Nu, škic, pazūdiet no mūsu acīm! - otrs teica. - Kamēr neesmu vēl pārdomājis!

...Savā sacerējumā “Vai reklāma tevī izraisa iekšēju pārdzīvojumu” abi brāļuki izsmeļoši uzrakstīja: “Paldies, loti lielu.”

SATURS

Vērienīgā palīdzība Rūķijas putniem........................

Stiprās vienotības saites...........................................

Niķis un bumerangu stiķi.........................................

Nikniķis un Šaurais Snīpis.......................................

Svētdienas rīta pārsteigums.....................................

Nakšņošana lapenē un zvēriņu uzvedības normas..

“Veselības trase nr. 1”...............................................

Ko runā Svētavots.....................................................

Kā Nikniķis nekļuva par dzejnieku..........................

Vieglie vārdi un smagās domas.................................

Rūķa Rupuča AGT....................................................

Ieraksts nr. 13 “Labo Darbu Grāmatā”....................

Rīta tēja ar iršonu.....................................................

Kur palikušas Rika un Nikniķa tiesības?.................

Cik daudzpusīgs var būt rūķēns?.............................

Pat vārda attālumā....................................................

Tik pacietīgs kā mīlestība.........................................

Neiedomājamā nākotne............................................

Atskaņu saskaņas meklējumi...................................

Spēle un īstenība.......................................................

Uz ko spējīga reklāma...............................................

Content

Kūlis Ēriks Niķis un bumerangu stiķi

RŪĶIJAS PUTNIEM

STIPRAS VIENOTĪBAS SAITES

NIĶIS UN BUMERANGU STIĶI

NIKNIĶIS UN ŠAURAIS SNĪPIS

SVĒTDIENAS RĪTA PĀRSTEIGUMS

NAKŠŅOŠANA LAPENĒ UN ZVĒRINU UZVEDĪBAS NORMAS

“VESELĪBAS TRASE NR. 1”

KO RUNĀ SVĒTAVOTS

KA NIKNIĶIS NEKĻUVA PAR DZEJNIEKU

VIEGLIE VĀRDI UN SMAGĀS DOMAS

RŪĶA RUPUČA AGT

IERAKSTS NR. 13 “LABO DARBU GRĀMATĀ”

RĪTA TĒJA AR IRŠONU

KUR PALIKUŠAS RIĶA UN NIKNIĶA TIESĪBAS?

PAT VĀRDA ATTALUMĀ

NEIEDOMĀJAMĀ NĀKOTNE

ATSKAŅU SASKAŅAS MEKLĒJUMI

SPELE UN ĪSTENĪBA