Vlasovs Aleksandrs

Mlodiks Arkādijs

Nogrimušais zvans

A. Vlasovs, A Mlodiks

Nogrimušais zvans

.

NOGRIMUŠAIS ZVANS

Atitevā ļaudis satrauca divas baumas. Sievas pulcējās pie akām un mēļoja, bailīgi aizlikušas mutei priekšā galvas lakatu stūrus. Te viena, te otra pašķielēja uz nomalē stāvošās mājeles pusi, bet pēc tam pagriezās pret līčloču upīti, kas šķīra sādžu no meža. Māja un upīte piesaistīja skatienus tāpēc, ka tieši par tām Atitevā visi runāja un domāja.

Vecā māja piederēja Jefimovienei. Vecīte dzīvoja vientuļi, bieži — sādžiniekiem par skaudību — saņēma no dēla naudas sūtījumus, katru pavasari gaidīja^viņu ciemos un beidzot sagaidīja. Viņš atbrauca kādu vakaru. Un nevis viens, bet atveda vecītei mazdēlu. Tūliņ pat pavēstīja, ka nav braucis ciemos, bet ieradies uz visiem laikiem.

Jefimoviene noslaucīja prieka asaras.

— Kā zini, dēliņ. Es allažiņ par tevi priecājos! Bet tikai nepārrēķinies — pie mums ir grūti. Jums tur, pilsētā, viss ir skaidrs — Padomes, bet pie mums citādi — it kā mēs jaunajai dzīvei nemaz nebūtu tuvojušies! Solovejs un Troicins ēd vai dzīvus nost...

— Kas tie ir? Budži? — vientiesīgā atklātībā vaicāja Savka un paskatījās te uz tēvu, te uz vecmāmiņu.

— Sauc, kā gribi, mazdēliņ! — vecīte atbildēja. — Bet visi gan viņiem parādā līdz kaklam.

— Nu, mēs ar tēti viņus ātri vien! ... — Savka iesaucās un, nenogaidījis, kamēr vecmāmiņa aicinās viņus istabā, iešmauca tumšajā priekšnamā.

Nākamajā rītā Atitevu aplidoja baumas, ka Jefimo-vienes dēls nav atbraucis tāpat vien, ka viņš atsūtīts no pilsētas ar īpašiem dokumentiem un «taisīs» sādžā kolhozu.

Otras baumas Atitevā sāka klīst mazliet vēlāk. Melsa, ka pagājušajā naktī no upes atvara, kas tika saukts par miera vietu, plūdušas gari stieptas zvanu skaņas. Atvars bija iemantojis nelāgu slavu. Sirmgalvji stāstīja, ka senajos laikos apkārtējos ciemus sagrābusi Lietuva. Iebrucēji noņēmuši no baznīcām zvanus un nogremdējuši atvarā. No tā laika zvani pirms nelaimes zem ūdens dunot, brīdinādami par briesmām. Atradās cilvēki, kas apgalvoja, ka dzirdējuši zvanu skaņas pavisam nesen — pirms kādiem desmit gadiem, tieši pirms lielā ugunsgrēka, kas līdz pamatiem nodedzinājis kaimiņu sādžu.

— Gaidiet arī tagad nelaimi! — Atitevā runāja un daudznozīmīgi ar skatieniem norādīja uz Jefimovienes māju. — Zvani velti nesāks dunēt!

Sīs baumas nonāca arī līdz Pjotram Jefimovam, kas tiešām bija atsūtīts uz dzimto sādžu, lai dibinātu kolhozu. Par baismīgajiem zvaniem dēlam pastāstīja vecā Jefimoviene. Pastāstīja un apraudājās, redzēdama, kā viņš sarauc uzacis

— Tā vien skaties, viņi piesauks tev nelaimi! — vecīte šņukstēja.

— Kuri viņi? Zvani? — Pjotrs smaidīdams jautāja.

— Solovejs ar Troicinu! — māte atbildēja. — Viņi jau tās baumas palaiduši... Ko nu zvani — tie no laika gala piederējuši tautai; no tiem nav ko baiļoties!

Pamanījis, ka tēvs ar vecmāmiņu par kaut ko sačukstas, Savka grasījās iešmaukt pie viņiem, taču vecīte veikli aizsūtīja viņu atpakaļ.

— Ej vien, ej! Pārlieku ziņkārīgs! Āre, uzdošu maķenīt! — viņa māksloti bargi teica un piedraudēja ar poda dakšām.

— Ir nu gan — maķenīt! — Savka nosmējās un izskrēja no istabas.

Viņš bija apbrīnojami sabiedrisks. Pilnīgi svešā vietā viņam pietika pagrozīties tikai pusstundu, lai pagūtu jau iemantot draugus un paziņas. Uz laukiem Savka nekad nebija dzīvojis. Taču arī te viņš neapmulsa. Jefimoviene vēl nebija pabeigusi savu sarunu ar dēlu, bet Savka jau aizelsies iedrāzās istabā un paziņoja, ka iet līdzi zēniem zvejot ar «vistu» zivis.

Savkas jaunie paziņas gaidīja viņu pie mežābeles, kurai bija tik sīvi augļi, ka pat starp ēdelīgākajiem puišeļiem nebija neviena, kas gribētu ar tiem pamieloties.

— Nu, esmu gatavs! — Savka nokliedza, pieskriedams pie diviem gadus trīspadsmit veciem puišeļiem vienādos, nenosakāmas krāsas kreklos, īsās, nobružātās bikšelēs, no kurām rēgojās ārā nosmulētas, saplaisājušas un saskrambātas basas kājas.

— Ejam pēc «vistas»! — viens no viņiem teica, skeptiski aplūkodams Savkas zilo kreklu un jaunās sandales.

Aizņemts ar domām par noslēpumaino «vistu», Savka nepamanīja viņu skatienus un jautāja:

— Bet kur viņa ir — tā «vista»?

Kas tā par «vistu» un kā ar tās palīdzību var ķert zivis, viņam nebija ne jausmas, taču viņš nelika to manīt.

— Skaidrs, kur, — pie Minkas Troicina! Vai maz dos. . . Zini, kāds viņš ir? Tēvā atsities — skopiķis! Nedos — un cauri!

— Bet vai tad citiem «vistu» nav?

Zēni paskatījās uz Savku kā uz savādnieku. Tas, kuru sauca par Pavluhu, nospļāvās un negribīgi paskaidroja:

— «Vistu» nenopirksi pat par desmit červonciem ... Sādžā tikai divas vien ir — Minkām Troicinam un Vaņ-kam Solovejam!

— Kas par to, ka divas! — Savka iebilda. — Vai tad par maz? Mums pionieru pulciņā bija tikai viens bajāns — un tāpat pietika. Mēs noteicām rindu — vienu nedēļu spēlēja pirmajā posmā, bet otru — otrajā. Tāpat var darīt ar «vistu»! Sasaukt pulciņu un nolemt! Bet tam Minkām — sadot, lai neskopuļojas!

Noklausījies Savku, Pavluha iespurdzās un piegrūda ar elkoni draugam.

— Kuzma, ko viņš tur muld?

Zēni saskatījās.

— Tu no mākoņiem esi novēlies, vai? — Kuzma nicīgi jautāja. — Pie mums nekādu pionieru nav. Mēs par tiem esam dzirdējuši tikai no skolotājas.. . Bet Minkām pamēģini sadot! Pēc tam badā nosprāgsi! Kad

ziemā maizes aptrūks — pie kā iesi? Pie Minkas tēva Troieina! Viņš tev pigu parādīs un vēl nosunīs!... Tāpat Miņka — neiedos «vistu», un aiziesi bešā. Ar biksēm jau zivis nenoķersi!

— Ak sādža, sādža! — Savka satriekts iesaucās un, tāpat kā tēvs, sarauca uzacis. — Tātad arī pionieru jums nav? ... Bet vai par kolhozu kaut ko zināt?

— Diezgan pļāpāts! — Pavluha viņu apsauca. — Esam jau klāt! Ja gribi zivis ēst — pievaldi mēli!

Viņi apstājās pie lielas, plāniem dēļiem apšūtas mājas, kuras žogu greznoja rotaļīgi griezumi. Ieeļļotās vārtiņu viras neiečīkstējās, kad zēni iegāja pagalmā. Pavluha piesardzīgi pabungoja ar saliektu pirkstu pie loga un klusi uzsauca:

— Minka! Iznāc uz brītiņu!

Miņka izliecās pa logu. Neveltīdams uzmanību ne Pavluham, ne Kuzmam, viņš blenza uz Savku. Kādu brīdi viņi vēroja viens otru. Tad Miņka pievērsa skatienu Pavluham.

— Ko tu gribi?

— Iedod «vistu» uz kādu stundiņu! Mēs nesaplēsīsim ...

— Vai trijatā bradāsiet? — Miņka noprasīja.

— Ar šito? — Viņš no jauna paskatījās uz Savku.

— Kas viņš ir?

— Tas tak Jefimovie-nes! — Pavluha atbildēja.

— A-ā-ā! — Miņka zobgalīgi novilka un pēkšņi noskaldīja: — Nedošu!

Pēc tam notika kaut kas neizprotams. Istabā aiz loga pavīdēja ēna, Minkas galva parāvās lejup, it kā viņam būtu iebelzts pa pakausi. Viņa seja saviebās un pazuda. Parādījās Minkas tēva — Troicina seja, plata un tāda kā plakana. Viņš saldeni pasmaidīja un smalkā balstiņā ātri ierunājās:

— Tūda|, bērniņi, iesiet! Zivtiņa ir laba lieta! Minka arī ies ...

Logs aizcirtās.

— Kas tad viņam lēcies? — Kuzma izbrīnījies jautāja. — Pārāk laipnīgs kļuvis. Pats iedeva «vistu»!

— Tas ir viņa dēļ! — Pavluha apjauta un paskatījās uz Savku. — Zinu, ko viņš grib: atsūtīs Miņku, lai izdibina visu par kolhozu!

Savka pasmīkņāja.

— Bet ko tad izdibināt? Tēvs sasauks sapulci un pats visiem izstāstīs. Te nav nekādu noslēpumu!

Minka noskrēja no lieveņa. Viņš atrāva vaļā škūna durvis un nevērīgi izmeta: ’ ’

— Ņemiet!

Kuzma un Pavluha steidzīgi iegāja šķūnī un iznesa «vistu» pagalmā. Savka vīlies mirkšķināja acis. Tas bija tīkls. Tiesa, ar savu uzbūvi tas dtšķīrās no citiem tīkliem.

Vidū piestiprināts pie centrālā mieta, tas brīvi stiepās uz abām pusēm, veidojot spārnus, kas bija piesieti pie diviem sānu mietiem. So spārnu dēļ tad arī sādžā to sauca par «vistu».

— Aiziet! — Miņka nokomandēja.

Kuzma un Pavluha uzvēla tīklu plecos.

Miņka paķēra tukšu grozu un sāka iet blakus Savkam.

— Vai ar «vistu» esi bradājis? — Miņka vaicāja.

— Pieņemsim, ka ne! Un tad? Varbūt nedosi? — asi atbildēja Savka, kam jau sen iekšā, viss vārījās.

Kuzma atskatījās uz Savku un briesmīgi savieba seju — sak, klusē jel!

Pavluha paātrināja soļus. Zēni baidījās, ka Miņka noskaitīsies un liks griezties atpakaļ.

— Un nedotu ar ... — Miņka naidīgi norūca.

Valodas nevedās. Klusēdami viņi aizgāja līdz upei.

Klusēdami iebrida ūdenī. Un tikai tad, kad pirmais nelielais asarītis bija iepinies «vistā», zēni atdzīvojās un aizmirsa tik tikko neiedegušos strīdu.

— Spied stiprāk uz leju! -*• Miņka laiku pa laikam uzkliedza, un Savka paklausīgi izpildīja pavēli, — nemanīdams ne auksto ūdeni, ne asos kokus, zarus un akmeņus, kas pagadījās zem kājām.

Savka brida pa upi ar centrālo mietu. Kuzma un Pavluha bija pie spārniem. Viņi ar tīklu no divām pusēm nožogoja mazos upes līcīšus un tad gāja viens otram pretī, bīdīdami sev pa priekšu spārnus. Šajā brīdī Savkam vajadzēja ar visu spēku spiest mietu, lai tīkls nepaceltos no dibena. Spārni savienojās, izveidodami lielu kausu. Savka pacēla mietu un reizē arī visu tīklu. Zivis bija lamatās. Smiedamies un priecīgi klaigādami, zēni ar rokām tvarstīja tās ārā no tīkla un svieda krastā. Miņka alkatīgi metās virsū lomam, veikli, ar krakšķi lauza zivtelēm galvas un lika grozā. Ūdenī viņš nelīda.

Sākumā ķērās sīkas zivtiņas. Bet tad tīklā iesprūda prāvs līdacēns. Un piektajā gājienā, kad puišeļi iežogoja platu grāvi, kura viens gals atdūrās pret krastu, Savka ieraudzīja zem ūdens pie sava mieta lielu līdaku. Tā viegli kustināja spuras un vēroja tīklu, meklēdama tajā kādu spraugu.

— Velciet! Velciet! — Savka iekliedzās.

Nekā nejautādami, pēc balss nopratuši, ka Savka pamanījis lielu zivi, puišeļi sāka tuvināt spārnus. Pa staigno dibenu bija grūti pārvietoties. Taču zēni elsdami lauzās cauri biezajam ūdensrožu mudžeklim un vilka tīklu. Bet līdaka joprojām gulēja gandrīz nekustīgi. Tā sarosījās tikai tad, kad Savka izrāva no ūdens mietu un tīkls pieskārās zivs vēderam. Uzšļākusi ar asti ūdens strūklu, līdaka metās sānis.

Miņka krastā līda vai no ādas ārā. Viņš kaut ko kliedza no satraukuma aizsmakušā balsī. Taču zēni nebija mudināmi. Pametuši spārnus, viņi izplestām rokām saklupa virsū tīklam. Bet Savka nolaidās garšļau

kus uz staignā dibena un drudžaini šķetināja stingri nostieptās, samudžinātās auklas.

Kādu brīdi bija dzirdams, kā saraustīti un uztraukti elso trīs atvērtas mutes. Virs ūdens rēgojās tikai sasarkušas sejas un ieplestas acis. Beidzot Pavluha ievīstīja tīklā līdakas glumo galvu. Satvēris to zem žaunam, viņš piecēlās. Virs ūdens parādījās plēsīga, plati atplesta rīkle.

— Nepalaidiet! Tikai nepalaidiet! — Minka krastā lūdzās. — Ar «vistu»! Stiepiet viņu ar «vistu»!

Zēni paķēra tīklu un visi reizē izrāpās krastā — slapji, līdz ausīm netīri, bet laimīgi.

Pēc tādas veiksmes zvejošana kļuva vēl jautrāka. Samirkusī, smagā «vista» likās pavisam viegla, ūdens — silts kā piens. Pat staignajā, dūņainajā dibenā kājas it kā vairs negrima. Zēni zvejoja kādas četras stundas. Un laikam viņi vēl tik drīz neizlīstu no ūdens, ja nemanot nebūtu aizgājuši līdz upes asajam pagriezienam. Šeit tā kļuva platāka, izveidodama nelielu ezeriņu, un meta līkumu ap augstu, drūmu uzkalnu, kur auga virši un vecas priedes.

— Pietiek! Celiet ārā! — Miņka nokomandēja.

— Kāpēc? — Kuzma ievaicājās un atskatījās. Ieraudzījis uzkalnu, viņš bailīgi čukstus piebilda: — Vai tu re, kur atkūlušies! ...

Pavluha arī pierima un steigšus izvilka savu spārnu krastā. Vienīgi Savka nekā nesaprata.

— Kas tad noticis?

— Miera vieta! — Pavluha klusi atbildēja. — Tur notiek nelāgas lietas! Jādiedz prom!

Kuzma un Pavluha paķēra «vistu» un aizļepoja basām kājām pa piekrastes taciņu. Miņka, nesdams pilnu grozu ar zivīm, mierīgi gāja nopakaļus. Savka uz ātru roku izgrieza bikses un kreklu, saviebās, ieraudzījis, kādi tie izskatās, un aizjoza pakaļ zēniem. Tikai tagad viņš sajuta aukstumu un ar skaudību noskatījās Minkas sausajās drēbēs.

Kuzma ar Pavluhu bija tādi paši slapji un netīri kā Savka, šķiet, pat vēl ļaunāk, jo no «vistas» uz viņu pleciem tecēja rūsgana, dūņaina žurga.

Savka nikni nogrūda Minku no taciņas, pagāja viņam

garām un satvēra auksto, slapjo tīklu, lai piepalīdzētu zēniem. Tā viņi aizgāja līdz tai vietai, kur pirmo reizi bija iebriduši ūdenī. «Vistu» sakārtoja krastmalā, piesaulē. Kuzma ar Pavluhu aizgāja uz upi nomazgāties, bet Savka apsēdās blakus grozam, no kura Minka ņēma ārā zivis un lika divās kaudzītēs.

Savkam nepavisam negribējās uzsākt ar viņu sarunas, taču no prāta neizgāja noslēpumainā miera vieta.

— No kā jūs nobijāties? — viņš jautāja.

Minka pavīpsnāja un, plakšķinādams ar līdakas asti pa zābaka stulmu, atbildēja:

— Te ir atvars! Un velni tajā dimdina zvanus! Kas izdzirdēs — tam nelaime klāt! Bet vakar gandrīz vai visa sādža dzirdēja: dun kā nelabie!

— Nepūt nu pīlītes! «Velni, zvani» ... Es jau nu tev gan ticēšu!

— Bet tu atnāc uz šejieni naktī — paklausies, tad noticēsi! Dun zem ūdens, vaid! Būs nelaime! Un skaidrs, no kurienes! No tava tēva! Viņš taču atvedis kolhozu! Vai ne? Nu, saki — ir tā vai nav?

— Muļķis! — Savka atcirta. — Kolhozu nevar atvest, nav jau čemodāns! To dibinās te pie jums sādžā paši zemnieki!

— Bet ja nu negribēs?

— Kurš tad no labuma atteiksies? Gribēs gan!

— No labuma? — Miņka dzēlīgi pārjautāja. — Zvani nekā laba nesola! Ļaudis negribēs jūsu kolhozu!

— Gribēs! Negribēs tikai budži! Mēs viņus viens un divi — kā utis!

Miņka atvēzējās un grasījās sist Savkam ar līdaku, kuru vēl arvien turēja rokā. Savka atlēca sānis un sagatavojās kautiņam. Taču pieskrēja zēni un viņus izšķīra. Pavluha rupji sagrāba Savkas roku, bet Kuzma sāka pierunāt Minku:

— Nu ko tu ar viņu sapinies! Liecies mierā! Ir nu gan viņš tev vajadzīgs! Un zivis arī vēl neesam sadalījuši! ... Laid vaļā! Re, kā tu viņu esi saspiedis! —-Kuzma parādīja uz līdaku, ar kuru Miņka bija atvēzējies. — Pat zarnas lien ārā! Tu taču Savku nožmiegsi ar vienu roku — kā šo te līdaku!

\

— Mani? — Savka sašutis iesaucās, bet Pavluha vēlreiz satvēra viņu aiz rokas un pamirkšķināja aci.

Miers bija atjaunots. Minka pabeidza dalīt zivis divās kaudzītēs un teica Kuzmam:

— Ņem, kuru gribi!

Kuzma piebīdīja vienu kaudzīti sev tuvāk un sāka sadalīt zivis trīs daļās, bet Minka pusi loma mierīgi salika savā grozā.

— Kā tad tā? — Savka atkal iekaisa. — Tas nav godīgi! Kāpēc viņam vairāk nekā citiem? Viņš pat ūdenī nebija!

Minka zobgalīgi palūkojās uz viņu un lēni, svarīgi teica:

— Bet kam pieder tīkls? Ma-an! ... Saki paldies par to pašu pusi!

Tad viņš paķēra grozu un devās projām, taču pagriezās atpakaļ un piebilda:

— Paldies dievam, neesam vēl kolhozā! Un nebūsim ar! ... Tīklu neaizmirstiet atstiept! ...

Savkam aiz niknuma pārskrēja karsts pār kauliem. Viņš nejuta vairs auksto, pie muguras pielipušo kreklu un ar sašutumu raudzījās uz saviem draugiem, bet tie caur pieri ļauni noskatījās pakaļ Minkas stāvam, kas pamazām attālinājās.

— Ie-rāvējs! — Pavluha naidīgi noteica un bezspēcīgā niknumā piedraudēja ar dūri. — Kaut tu aizrītos ar tām zivīm!

Šāda sadale notika vienmēr. Minka ņēma sev pusi loma, un agrāk zēni bija ar to mierā. Taču šodien Kuzma un Pavluha nez kādēļ jutās apkrāpti.

— Tā jums arī vajag! — Savka izgrūda. — Klanieties vēl zemāk viņa priekšā, tad viņš jūs drīz pavisam iebāzīs maisā! Gļēvuļi jūs esat — un nekas vairāk! No Minkas bail, no zvaniem bail!... Un esot pionieri! Velniem ticat!...

Izkliedzis šos apvainojumus, Savka atcerējās, ka Kuzma un Pavluha nav pionieri, un vēl vairāk apskaitās.

— Tur jau tā nelaime, ka neesat pionieri! Bet es esmu pionieris un nebaidos ne no kādiem jūsu budžiem un zvaniem! Gribat — iešu un ieniršu tai jūsu atvarā!

— Var jau būt, ka ienirsi, tāpēc ka nekā nezini! — Pavluha atbildēja. — Bet es vakarnakt pats izskrēju ārā no sādžas un dzirdēju zvanus dunam! Tā stiepti un žēlabaini — tas uz nelaimi! Mamma arī saka to pašu!...

— Vai tad kolhozs ir nelaime? — Savka viņam uzklupa. — Tikai tur jūs pa īstam sāksiet dzīvot! Pats galvenais — nekādu budžu! Un viss kopējs: gan zeme,

gan raža, gan ... pat tīkli! Pēc «vistas» iesiet nevis pie Minkas, bet uz kolhoza klēti!

Kuzma sarauca pieri, kaut ko neatlaidīgi domādams.

— Tad jau zivis arī būs jādala visiem, — viņš teica.

— Iznāks mazāk nekā ar Minku!

— Tu parēķini labāk! — Savka dedzīgi turējās pretī.

— Cik jūsu sādžā ir puiku?

— Sanāks kādi četrdesmit...

— Nu re! — Savka turpināja. — Visi četrdesmit zvejos pa kārtai un sadalīs visiem. Tu, piemēram, aiziesi uz zveju reizi mēnesī, bet zivis dabūsi katru dienu! Saprati? Kas izdevīgāk?

Savkas vienkāršais rēķins zēnus pārliecināja. Kuzma apmierināts pasmaidīja. Bet Pavluha, kas nekādi nevarēja aizmirst baismīgās zvanu skaņas, kuras vakar plūda no upes atvara, vaicāja, paļāvīgi paskatījies uz Savku:

— Bet zvani?

Sis skatiens bija kā pātagas cirtiens. Savka pielēca kājās.

— Ejam!

— Uz kurieni? — Pavluha brīnījās.

— Uz atvaru! — Savka apņēmīgi atbildēja un, baidīdamies, ka zēni var nenākt, paķēra viņus pie rokas un aizvilka sev līdzi.

Atvars ne ar ko neatšķīrās no citām dziļākām upes bedrēm. Saulē vizuļoja tumšais ūdens spogulis, kas bija izraibināts ar zaļām, platām lapām, starp kurām ziedēja baltās un dzeltenās ūdensrozes. Rāms klusums bija nolaidies pār upi. Un tomēr, jo tuvāk zēni gāja atvaram, jo piesardzīgāki kļuva viņu soļi. Pat Savku pārņēma nemierīga jutoņa. Taču atkāpties bija par vēlu, un viņš sevī nolēma, ka, tikko pieies pie krasta, tūliņ bez apdomāšanās metīsies ūdenī, lai aizdzītu bailes.

Savka tā arī izdarītu. Taču pašā pēdējā brīdī, kad viņš ievilka plaušās gaisu un sasprindzināja kājas, atvarā pie pretējā krasta atskanēja skaļš plunkšķis.

Visi trīs atlēca atpakaļ. Kuzmam un Pavluham pēdas vien nozibēja. Kā rīkotos Savka, palika nezināms, jo puišeļus apstādināja priecīga, mazliet zobgalīga balss:

— Ko jūs baidāties, zēni? Tā bija mālu pika, kas izripoja man no kāju apakšas.

Savka ieraudzīja uzkalniņā starp virsājiem jaunu sievieti.

— Ko jūs baidāties, zēni? Tā bija mālu pika, kas

Savkam aiz muguras atskanēja mulsa šņākoņa, un

Kuzmas balss nočukstēja:

— Tā ir mūsu skolotāja!

Bet Pavluha nokaunējies atbildēja jaunajai sievietei:

— Šeitan taču miera vieta, Anna Ivanovna! Un tā nu mēs ...

— Kur ir miera vieta? — skolotāja vaicāja.

— Tur — atvarā!

— Nē, Pavļik! Miera vieta ir nevis atvarā, bet te, kur es stāvu. Par miera vietām senāk mēdza saukt kapsētas. Nomira cilvēks — un viņš aizgāja uz miera dusu kapu kalniņā. Tādēļ arī kapsētu sauca par miera vietu. Vecā kapsēta atradās uzkalnā. Bet ar laiku ļaudis to piemirsa un sāka par miera vietu saukt atvaru. Panāciet šurp — paskatieties, ko es atradu! Interesants piemineklis! Būs jāpaziņo muzejam.

Kapsētas vārds neiedvesa zēniem drosmi. Taču pieauguša cilvēka klātbūtne, pie tam skolotājas, lika viņiem pārvarēt bailes. Savka pirmais iegāja ūdenī augšpus atvara un sāka brist uz pakalnu. Viņam sekoja Kuzma un Pavluha.

Annas Ivanovnas atradums sākumā zēnus nesajūsmināja. Tas bija liels, nosūnojis, zemē ieaudzis akmens. Uz plakanās puses bija redzamas kaut kādas zīmes, kas atgādināja rieviņas un plaisas.

Kapa plāksne! — Anna Ivanovna satraukti teica. Taču zēni nesaprata, kas skolotāju satraucis. Viņi stāvēja kādus trīs soļus no akmens un gaidīja izdevīgu brīdi, lai aizietu tālāk no šīs drūmās vietas. Pat Savka jutās nelāgi: kapsēta bija pavisam kas cits nekā zvani un velni, kam viņš neticēja. Kapa plāksnē viņš nekā saistoša nesaskatīja.

Palūkojusies zēnu sadrūvējušajās sejās, Anna Ivanovna paskaidroja:

— Tūliņ izlasīšu, kas šeit rakstīts, tad sapratīsiet.

Notupusies pie akmens, viņa izlasīja uzrakstu, apmainīdama nesaprotamos senkrievu vārdus ar mūsdienu vārdiem:

— «Šeit apglabāts Novgorodas spēkavīrs Vavila Soš-ņiks. Šo akmeni viņš varēja pacelt ar vienu roku, bet akmens sver desmit pudu. Krita kaujā ar Krievzemes naidniekiem ...»

Zēni neviļus pievirzījās tuvāk varoņa kapam.

— Un tālāk? — Savka jautāja.

— Tālāk nevar redzēt — zeme traucē.

Savka palūkojās apkārt, pamanīja krūmos sausu nūju un pieskrēja ar to pie akmens.

— Tūliņ atraksim!

Taču skolotāja maigi pabīdīja viņu nost.

— Tā nevar. Mēs neesam speciālisti — varam nepamanīt kaut ko zinātnei svarīgu. Lai atbrauc arheologi. Iespējams, šis kapu kalniņš palīdzēs izlasīt vēl vienu lappusīti mūsu dzimtenes vēsturē. Mums labāk akmeni neaiztikt.

— Bet vai tad jūs neatnācāt šurp šī akmens dēļ? — Savka jautāja.

— Nē.

— Zvanu dēļ? — Pavluha nedroši iejautājās.

Skolotāja pētoši palūkojās viņā, padomāja un teica:

— Jā! Bet kā tu zini par zvanīšanu?

— Pats dzirdēju! — Pavluha lielīgs atteica. — Es vēl uzrāpos uz sētas, bet bija tumšs un miglains — nekā neredzēju. Bet dunoņa tā vien plūda, tā vien plūda no atvara! Tas nav uz labu! Runā, ka kolhoza dēļ!

Savka sarauca uzacis un gribēja iebilst, bet skolotāja aizsteidzās priekšā.

— Nav labi, Pavļik, atkārtot muļķīgas tenkas, — viņa teica. — Patiešām, kaut kas līdzīgs zvanoņai nakti sādžā bija sadzirdams. Taču kolektivizācijai ar šo parādību nav nekāda sakara. Es atnācu tādēļ, lai noskaidrotu dīvaino nakts skaņu cēloni, taču pagaidām ...

— Bet kas te varētu būt par cēloni? — Pavluha vaicāja.

— Pagaidām nezinu, taču kaut kas ļoti vienkāršs un dabisks. Atceros šādu gadījumu. Kādā sādžā bija uzradies «mājas gars». Tas bija iemitinājies vislabākajā mājā un sāka svilpt. Iesvilpjas te nakti, te dienu. Tādas bailes bija iedzinis, ka saimnieks nolēma māju pārdot, bet neviens negribēja to pirkt. Tad mājai aizsita logus un durvis un sāka staigāt garām ar līkumu. Tomēr atradās drosmīgs cilvēks — sāka tur dzīvot un nākamajā dienā atrada «mājas garu». Izrādījās, pagrabā sasitusies tukša pudele. Kakliņš atsprādzis nost un iekritis baļķu spraugā. Uzpūš vējš — un kakliņš svilpj kā visparastākā svilpīte. Lūk, kāds bijis «mājas gars».

Tāpat ar zvanīšanu kaut kas līdzīgs. Centīšos izdibināt cēloņus, un tad neviens neticēs muļķīgajām baumām. Bet baumas palaiž cilvēki, kuriem nav pa prātam jaunā dzīve, kuri vēlas, lai Atitevā, kā agrāk, dzīvotu divi trīs bagātnieki, bet pārējie zemnieki strādātu viņu labā ...

Kad zēni gāja prom, viņus vairs nemāca pirmītējās bailes. To vietā bija pamodusies ziņkāre. Gribējās uzzināt, no kurienes bija skanējusi zvanu dunoņa, kas ir uzrakstīts uz kapakmens apakšējās daļas, kurš pirmais palaidis baumas, ka zvanoņa nav uz labu.

— Kas te ko gudrot! Budži visu šo lietu sadomājuši! — Savka autoritatīvi noteica un piemetināja pašam ne visai saprotamu, bet no tēva bieži dzirdētu teicienu: — Tā ir šķiru cīņa!

— Kāda? — Kuzma pārjautāja.

— Šķiru! — Savka svarīgi atbildēja un paskaidroja: — Pieņemsim, jūsu skolā ir divas klases. Vienā mācās bagātie — tādi kā Miņka, otrā — nabagie. Un tās savā starpā karo — klase pret klasi! Kurā pusē jūs kautos?

— Skaidrs, kurā! — Pavluha atbildēja. — Mums ar Kuzmu nav nekādas vajadzības aizstāvēt Miņku!

— Tur jau tas suns aprakts! — Savka uztvēra un, pēkšņi radušās idejas spārnots, ieteica: — Vai ziniet ko? Nodibināsim pulciņu un pieteiksim visiem budžiem karu! Eku būs vareni! Sākumā nevis pionieru pulciņu, bet parastu ... tādēļ ka jūs neesat pionieri, bet pec tam uzņemsim jūs pionieros un viss būs, kā nākas: posmi, bungas, kaklauti!

Zēni nelikās sevišķi priecīgi.

— Pieteiksi karu, nedabūsi «vistu»! — piesardzīgais Kuzma noteica. — Kas to zina, kad būs kolhozs un kad tajā saradīsies «vistas»! Gaidi vien!

Bet Savka bija tā iededzies par savu ideju, ka zēnu atturība viņu nemulsināja. Viņš brīdi padomāja un, pareizi novērtējis apstākļus, izdarīja viltīgu gājienu:

— Labi! Mēs nevienam nekā nepieteiksim! Mūsu pulciņš būs slepens, un karosim arī slepeni! Vispirms uzzināsim, kas tā par zvanoņu un no kurienes tā nāk!

Viņš nogaidoši pavērās draugos. Pavluha_ domīgs bužināja matus. Kuzma uzmanīgi pētīja labās kājas pirkstus. Slepens pulciņš, slepens karš — tie bija

aizraujoši vārdi. Un vai gan nebutu interesanti izdibināt, kāds cēlonis ir zvanu skaņām, par ko runāja visa sādža!

Savka nojauta, ka pienācis laiks doties izšķirošajā uzbrukumā.

— Pēc pusdienām sapulcējieties pie manis šķūnī! — viņš teica tādā balsī, kas necieš iebildumus. — Vediet šurp visus, kas mums var noderēt! Apspriedīsimies, kas darāms!

* * *

Kamēr Savka ķēra zivis, viņa tēvs Pjotrs Jefimovs apstaigāja gandrīz visas mājas. Viņš aprunājās ar zemniekiem, cenzdamies atrast cilvēkus, uz kuriem varētu balstīties kolhoza dibināšanas sākuma posmā. Viņš labi atcerējās dzimto sādžu, noprata, kādas grūtības viņu gaida, zināja, cik dziļi iesakņojušies pagātnes aizspriedumi bijušās Novgorodas guberņas tumšajā nostūrī. Un tomēr pēc piecpadsmit gadiem, kurus viņš bija nodzīvojis pilsētā, sādžinieki viņu pārsteidza ar savu atpalicību.

Lielākā daļa no viņiem neko neiebilda pret kolhozu, nestrīdējās, kad Pjotrs runāja par kolektīvās saimniekošanas priekšrocībām. Zemnieki piebalsoja, ziņkāri klausījās, nopūtās: vai re, kā varētu dzīvot! Taču pietika skaidri un gaiši noprasīt — jā vai nē, un gandrīz katrs zināja atrunāties un pirmām kārtām ar mīklainajām zvanu skaņām naktī.

Visskaidrāk izteicās vectēvs Aļoša, kas ziemu un vasaru staigāja noplīsušā sieviešu pārjakā, vīzēs un netīros linu autos.

— Ta ne jau pret kolhozu mēs esam. Saprotam... Bet saproti arī tu, mīļais cilvēk! Tautas gudrību neklājas nopelt! Tā radusies gadu simteņos ... Ja miera vietā zvana — tātad brīdina! Redzams, nav īstais laiks domāt par kolhozu! Nogaidi!

Ar pūlēm valdīdamies, Pjotrs atbildēja:

— Ko tad gaidīt? Vai mazumu tu, vectēv, esi gaidījis? Mūžu nodzīvojis, bet pieklājīgiem autiem neesi sakrājis! Nestrīdos — tautai ir sava gudrība! Bet kāds

tam sakars ar zvaniem? Tu mani nemēģini ar tiem piemuļķot! Zini, kas to dziesmiņu sagudrojis? Budži!

— Mēs budžu dziesmiņas neesam dziedājuši! — vecais apvainojās. — Budži paliek budži, un zvani paliek zvani! Tā ir debesu zīme!

To pašu domu, tikai citiem vārdiem, izteica daudzi atitevieši, un Pjotrs dienas beigās vairs nesaprata, kurš patiešām no sirds tic šīm baumām, bet kurš aiz tām slēpj citus, daudz dziļākus cēloņus, kāpēc nevēlas iestāties kolhozā.

Pjotrs atgriezās mājās drūms, taču pilns apņēmības. Viņam bija nobriedis rīcības plāns. Pret šīm stulbajām baumām Pjotrs uzsāks cīņu kopējā sapulcē. Piemērotu telpu sanāksmēm Atitevā nebija. Un viņš nolēma sapulcināt ļaudis zem klajas debess — piesaulē no rīta, kad vistumšākajam, visatpalikušākajam cilvēkam katra murgošana par zvanu skaņām liksies smieklīga. Pjotrs domās iztēlojās zemnieku pūli. Vai tiešām, arī sapulcējušies kopā, zemnieki nekautrēsies cits no cita un atkārtos pasaciņu par zvaniem? Vai tiešām Pjotrs nevarēs viņiem pierādīt, ka tie visi ir budžu stiķi? Varēs!...

Tā izlēmis, Pjotrs kļuva priecīgāks.

Māte, likdama galdā ēdienu, pamanīja dēlā pārmaiņu. Ka akmens viņai novēlās no sirds. Viņa pat sadūšojās uzsākt sarunas.

— Nu, kā ir, dēliņ?

— Labi, māt! Pamazām iepazīstos ... Drīz dzīvosim kolhozā!

— Bet zvani?

— Zvanus pārkausēsim! Pjotrs pajokoja. — Kā Pētera Pirmā laikos! Tikai viņš sameistaroja no tiem lielgabalus, bet mēs — saražosim traktorus!... Kur tad Savka?

— Viņš ir šķūnī, dibina tur savu kolhozu! Sasaucis kaimiņu puišeļus ... Kaut kādi noslēpumi... Sačukstas ...

— Pasauc viņu, māt!

Pjotrs dēlu mīlēja, izturējās pret to kā sev līdzīgu un nekad necentās tam uzspiest savu gribu. Tāpēc viņš

nesāka izprašņāt, kādi noslēpumi Savkam radušies, un ierunājās par savām rūpēm:

— Vajadzīga tava palīdzība ... Rīt no rīta septiņos sasaukšu kopēju sapulci. Uzmeklē labu, līdzenu vietiņu pie kāda labības lauka un apskrej sādžu — izziņo, lai visi būtu tieši septiņos tur.

Pēc brīža Pjotrs Jefimovs sadzirdēja šķūnī apslāpētu troksni. Izbiedētas iekladzinājās vistas — un viss apklusa. Bet tad gar logu cits aiz cita nozibēja zēnu stāvi. Savkas pulciņš devās pirmajā uzdevumā — izziņot ati-teviešiem sapulci.

Kad Savka atgriezās, jau krēsloja. Tēvs gulēja pie loga uz lāviņas. Vecāmāte sēdēja pie vērpjamā ratiņa. Dūca vārpsta.

— Kur tu bizoji, vējbiksi? — viņa vaicāja. — Gribi ēst?

— Gribu! Tikai vispirms noziņošu tētim — visiem pateicām un sapulcei vietu atradām.

— Tad ir labi . . . Bet tēvu nemodini — viņš noguris.

Savka gribēja iebilst, taču iedomājās, ka tēvs pamodies var nelaist viņam gulēt šķūnī. Tas izjauktu visus aprēķinus, un Savka paklausīja vecaimātei.

Kad viņš paēda vakariņas, Jefimoviene aizvadīja mazdēlu uz šķūni.

Tuvojās nakts. Tā līda no mežiem, nolaidās no debesīm un aizvien ciešāk ietina Atitevu tumsā. Naktij pašai sava dzīve: tā nav redzama, bet ir dzirdama. Dobji ierējās suns. Samiegojusies govs noskrapstināja ar ragu pa aizslēgtajām durvīm un smagi un skaļi nopūtās. Kaut kur noklakstēja durvju aizbīdnis. Kaut kas aizlaidās virs pašiem jumtiem — laikam pūce izgājusi medībās. Aiz upes drūmi ievaidējās ūpis.

Savka gulēja salmos un brīnījās par neparasti aso dzirdi. Dienā viņš nemaz nebūtu saklausījis šīs klusās, bet biedinošās skaņas. Nē, viņš nemaz pārāk nebaidījās! Un tomēr, pārdomādams nakts izlūkgājiena plānu, viņš vairs nejutās tik pārliecināts kā iepriekš.

Pagulējis vēl kādu stundas ceturksni, Savka klusītiņām piecēlās un izgāja no šķūņa. Sādžā nespīdēja neviena uguntiņa. Palsais, mālainais ceļš, kas stiepās cauri Atitevai, tumsā mazliet blāvoja. Savka zagās

I*;irām guļošajām mājām. Līdz sādžas galam, ko noslēdza čīkstoši bērza vārti, nebija vairāk par divsimt metriem. Taču Savka ne vienu reizi vien satrūkās un apstājās, kamēr līdz tiem nokļuva. Pie sētas, kur zēni bija norunājuši satikties, neviena nebija. Pa kreisi kā bezveidīgi plankumi melnoja pliederu puduri. No turienes Savka sadzirdēja apslāpētu:

— Kas nāk?

— Savējais! — Savka aizsmakušā balsi atbildēja, un viņu sagrāba tāds prieka vilnis, ka, ieniris krūmos un tumsā uzbrāzies virsū Kuzmam un Pavluham, apkampa viņus un līksmi iesaucās:

— Braši puikas!... Vareni, ka atnācāt!

Šajā brīdī viņš nožēloja, ka dienā bija palicis pie sava un nebija atļāvis Kuzmam un Pavluham izstāstīt citiem zēniem par izlūkgājienu naktī. Cik labi būtu bijis, ja tagad pliederu krūmos sēdētu nevis trīs, bet desmit zēnu! Tad vislielākā tumsa bijusi nebijusi!

Kādu brīdi viņi pasēdēja klusēdami, piespiedušies viens pie otra, pēc tam Savka iejautājās:

— Sāksim kustēties?

Kā zosis rindiņā viņi devās uz upi: pa priekšu Savka, aiz viņa — Kuzma, aizmugurē — Pavluha. Acis pamazām aprada ar tumsu. Nakts it kā kļuva gaišāka. Priekšā bija jaušama piekrastes krūmāju svītra. Zēni devās turp. Jau dienā viņi bija nolēmuši, paslēpties pie upes un gaidīt, vai atkal neatskanēs zvanu dunoņa.

Līdz krūmiem viņi neaizgāja — pietrūka drosmes. Nogūlās biezajā zālē netālu no krasta, no kura pa iedobēm un gravām kāpa miglas vāli.

— Vai pie jums vienmēr tā? ... — Savka ievaicājās, bet sastomījās un neizteica līdz galam — negribēja izrunāt vārdu «baismi».

Taču Pavluha viņu saprata.

— N-nē! — viņš atteica. — Nebijis zvanu, es staigātu pa upmalu kā pa savu dārzu.

— Pagāj-ušajā gadā ganīju pieguļā zirgus — un ne silts, ne auksts! — Kuzma piebilda. — Bet šodien tāds nemierīgs prāts ...

Aiz upes atkal novaidējās ūpis. Savka noskurinājās un apskaitās pats uz sevi.

— Dzirdējāt, ko skolotāja stāstīja? — viņš atgādināja, ierunādamies skaļāk. — Nekādu baiļu nav! Bail ir tad, ja nevajadzīgi riskē, bet mēs neesam velti nākuši izlūkos!... Pioniera goda vārds: ja sāks zvanīt, iešu kaut vai uz kapsētu pie tā akmens!

Šo mazo runu Savka noturēja ne tik daudz zēniem kā pats sev, lai aizdzītu nepatīkamo, stindzinošo baiļu sajūtu, kas viņu pārņēma pie katra troksnīša. Viņš sakopoja visu savu mazo gribas spēku un nevis pārstāja baiļoties, bet drīzāk gan sajuta pārdrošu apņēmību.

Luzums notika īstā laikā, jo tieši tajā brīdī visi trīs pamanīja pie atvara neskaidru, baltu plankumu. Tas klusi virzījās gar krastu.

— Vai, paskat! — Kuzma, tikko kustinādams lūpas, nočukstēja. — Laižamies lapās! ...

— Kas vēl nebūs! — Savka viņu pārtrauca. — Tā ir migla!

Taču migla tā nebija. Migla lēni rāpās augšup pa krasta nogāzi, bet baltais plankums virzījās ātri un uz otru pusi. Pagājis garām atvaram, tas šķērsoja upi, uzlēca pretējā krastā un apstājās. Un Savka pēkšņi apjauta, ka tas ir cilvēks.

— Guliet! ... Es tūliņ! — viņš čukstus teica, tad piecēlās un aizskrēja uz upi.

«Velti es atstāju Kuzmu un Pavluhu! Vajadzēja arī viņus ņemt līdzi!» Savka nodomāja, taču atpakaļ negāja — baidījās izlaist no acīm balto stāvu. Bet tas, brītiņu pastāvējis krastā, gāja prom no atvara un, kad Savka bija trīs metrus no upes, pazuda aiz kokiem.

Savka izslējās, ar kāju sataustīja krasta krauju un norāpās lejā, taču tūliņ uzlēca atpakaļ augšā: kaut kur no uzkalna virsotnes atskanēja pirmās zvana skaņas. Mirkli trīsuļojušas gaisā, tās noplaka. Kā kluss vaids izskanēja atbalss.

Savka sastinga. Viss ķermenis pārklājās aukstiem sviedriem.

Otrreiz zvans noducināja kaut kur augšā, un skaņas izplūda pār bailēs sastingušo upi.

Savka juta, ka viņa miesa pārklājas ar zosādu, it kā viņam būtu uzliets spainis ledusauksta ūdens. Kājas

kustējās pašas, vilka viņu atpakaļ, taču Savka pārvarēja sevi un, zobus klabinādams, atkal nolaidās pa krastu upē. Ūdens bija silts, tas nomierināja, un likās, ka trešoreiz zvans vairs nedārdēja tik apdullinoši.

Cenzdamies nešļakstināties, Savka aizbrida līdz pretējam krastam, uzrāpās pa zālaino piegāzi un apstājās, piespiedis muguru pie priedes raupjā stumbra.

Atkal nodārdēja zvans. Savka pagriezās ar seju pret melno milzeni — kapu kalnu un, ar rokām ķerdamies aiz viršu čemuriem, skrēja augšā pa nogāzi pretī tumšajām, gari stieptajām skaņām, kas plūda no uzkalna. Pie Vavilas Sošņika kapakmens Savka atvilka elpu. Taču zvans nodārdēja vēlreiz un paskubināja viņu.

Beidzot Savka bija sasniedzis uzkalna virsotni. Pat dienā šeit, zem biezo priežu zaru velves, valdīja puskrēsla. Bet tagad uzkalnā tumsa bija necaurredzama. Koki auga no vienas vietas. Likās, starp tiem nevar ne izspraukties. Kur tik vien Savka pastiepa rokas_, visur viņš atdūrās pret vareniem stumbriem. Vajadzēja apstāties.

Iepletis acis, Savka pietupās un gaidīja. Viņš bija pārliecināts, ka gan cilvēks, gan zvans atrodas kaut kur tepat blakus, dažu soļu atstatumā. Savka elpoja caur muti, lai neviļus neiešķaudītos. Viņš saspringti klausījās.

Taču tas nebija zvans, kas ierunājas. No augšas, no debesīm, atskanēja pazīstama zēna balss:

— Tētu? Es kāpšu zemē!...

Bet no zemes, turpat blakus Savkam, kāds bargi atbildēja:

— Es tev gan rādīšu kāpt!... Vēl trīs reizes uzsit ticamības labad! ... Dzirdi? Sāc!

Kaut kur augšā nobūkšķēja, it kā smagi kadam lecot no zara uz zaru. Pēc tam nodārdēja zvans.

Nepaguva izskanēt pēdējā atbalss, kad Savka bija visu atminējis un laida ļekas vaļā. Tagad viņš nedomāja par piesardzību. Kaut nu ātrāk tiktu projām, nokļūtu līdz zēniem, līdz sādžai, bet tad ...

— Stāvi! — kāds Savkam no mugurpuses uzbrēca, un kaut kāds metāla priekšmets aizlidoja garām, iešķinde-damies pret krūmiem, un ietriecās zemē.

«Cirvis!» Savkam ieplaiksnījās galvā doma. Viņš metās pa labi, ar plecu uzgrūdās kokam un pakrita. Kāds papēdis iemina viņa ceļgalu zemē, spēcīga roka satvēra aiz skausta, piecēla un sāka vilkt sānis. No griezīgām sāpēm Savka zaudēja samaņu. Tad atguvās. Viņu vēl arvien kaut kur vilka pa asajiem krūmājiem. Acumirklīga apstāšanās ... Atkal nošķinda cirvja asmens ... Un pēdējais, ko zēns dzirdēja, bija izbiedēts sievietes kliedziens:

— Ko jūs darāt!

Pēc tam Savka krita bezdibenī un vienā mirklī pamanīja nostāk starp kokiem neskaidru sievietes stāvu.

* * *

Bet Kuzma un Pavluha šai laikā rīkojās, kā bija pavēlēts, — pacietīgi gaidīja savu komandieri. Tiesa, zēni vairs negulēja tajā vietā, kur Savka bija viņus atstājis. Pirmais zvana dārdiens viņus tā izbiedēja, ka viņi pa galvu pa kaklu metās prom no upes un neatskatīdamies noskrēja kādus trīssimt metrus. Bet tad ierunājās viņu sirdsapziņa. Zēni apstājās, nogūlās zālē un pie katra zvana dārdiena sarāvās kamoliņā, taču neatkāpās ne soli.

Viņiem likās, ka dzird kapu kalniņā kliedzienus. No sādžas atskanēja kaut kādi trokšņi, un zēni noprata, ka viens otrs atitevietis pamodies un iznācis ārā. Taču Kuzma un Pavluha nesarunājās. Satraukums bija pārāk liels. Tas atņēma zēniem visus spēkus. Viņi varēja tikai klusēdami gulēt un gaidīt. Un viņi gaidīja, kamēr austrumu pamale jau sāka sārtoties. Nodziedāja gailis. Un kā pasakā zēni no gaiļa kliedziena atjēdzās.

— Kas tad tas? Ko? — Kuzma ievaicājās. — Nudien pazudis ...

Pavluha piecēlās un palūkojās uz kapu kalniņa pusi. Tur drūmi slējās tumšās, zilganzaļās simtgadu priedes. Nevienas dzīvas dvēseles. Miglas dūmakā ietītais atvara spogulis noslēpumaini zilnēja.

Zēni apspriedās un devās uz sādžu — tieši uz Jefimo-vienes māju ...

* * *

Pulkstenis vēl nebija pusseptiņi, bet uz noras pie vec-leva Aļošas pa pusei satrunējušās pirtiņas sāka pulcēties ļaudis. Pjotrs Jefimovs bija izdomājis pareizi. Kaut gan daudzi naktī otrreiz bija dzirdējuši miera vietā dunam zvanu, par to runāja nelabprāt un arī tad tikai sievas. Pārāk spoži, mīlīgi spīdēja saule un pārāk daudz visapkārt bija cilvēku, lai nopietni spriedelētu par burvju zvaniem. Toties cits jautājums tika pārrunāts visos sīkumos.

Vectēvs Aļoša, kas sirga ar bezmiegu, rītausmā bija redzējis, ka Troicins iejūdz savu labāko zirgu, sakrauj ratos kaut kādus maisus un kopā ar Minku slepus aizbrauc no ciema. Viss liecināja, ka Troicini pošas tālā ceļā. Par to tad arī vīrieši runāja, gaidīdami, kad ieradīsies Pjotrs Jefimovs un atklās sapulci.

- Kazi, no kolhoza aizbēdzis! — vectēvs Aļoša ieminējās. — Troicins baidas no tā kā velns no krusta!

— Un tu nebaidies? —kāds no vīriem zobgalīgi ievaicājās. — Atņems tev pirtiņu — gan tad redzēsi! Bus jāperas krāsnī!

— Tur nu gan nopērsies! — kāds cits piemetināja.

— Viņš jau to kurina reizi gadā!

Visi sāka smieties. Taču vectēvs Aļoša neapvainojas.

— Kas kolhozam vainas? — viņš atvaicaja. — Man no tā nav ko baidīties! Taisni otrādi! Pieminiet manus vārdus — visi būsim tur. Un kā vēl dzīvosim! Tikai vēl nav īstais laiks — jānogaida! Zvani sajaukuši prātus ... Nemierīgi kļuvis ... Bet kolhozā jāiet ar skaidru galvu!

— Tāpat kā cilpā? — atskanēja kāda balss.

— Cilpā var arī ar neskaidru! — vectēvs neapjuka.

— Bet kolhozs ir laba lieta ... Kad krievu zemniekam jākaujas, — tad viņš meklē pūli, bet strādāt — tur pa vienam? Es domāju, ka arī darbs barā ies labāk no rokas!

— īpaši ar tevi! — tā pati balss atteica.

Šis strīds vilktos vēl ilgi. Kaislības vēl tikko sāka iedegties. Bet pēkšņi sievas pierima. Neviļus apklusa arī vīrieši. Tie, kuri sēdēja, pielēca kājās. Un visi ieraudzīja Pjotru Jefimovu. Viņš nāca pa taciņu no upes un nesa kādu uz rokām. Iepakaļus, galvas nodūruši, vilkās Kuzma un Pavluha. Jo tuvāk viņi nāca, jo klusāk kļuva

sādžā. Ļaudis stāvēja nekustēdamies, nojauzdami, ka atgadījusies nelaime.

Pjotrs, dzeltens, bez asins lāsītes sejā, iegāja pūlī ar dēlu uz rokām. Savkam acis bija aizvērtas. Uz lūpām plīsa sārti pūslīši — viņš elpoja.

Ne uz vienu neskatīdamies, Pjotrs svešādā, neizteiksmīgā balsī teica:

— Aizejiet — atnesiet skolotāju ... Zēni parādīs ...

Uz mirkli viņš apstājās, pārlaida pār ļaudīm ātru un

sausu skatienu, kurā bija gan sāpes, gan naids, gan žēlums, un piebilda, apslāpēdams kliedzienu, kas lauzās no krūtīm:

■— Vai patiešām, lai visiem izdarītu labu, ir jāziedo paši labākie cilvēki un savi dēli? Vai patiešām jūs nespējat saprast, kur ir laime?... Kādus pierādījumus vēl gaidāt no manis?

Galvas vainīgi noliecās, neizturējušas viņa dedzinošo skatienu ...

* # *

Rati, jautri rībinādami pa grambām, ātri tuvojās Ati-tevai. Bija jau rudens. Lauki nometuši dzelteno labības sedzeni. Lapu vainags mežā kļuvis retāks. Zaļums ieguvis gaišāku nokrāsu, un tikai priežu cekuls kapu kalniņā, kā agrāk, tumšoja sulīgā zaļumā.

Savka nenovērsdamies lūkojās uz šo cekulu.

— Šodien pat uzrāpšos tajā priedē, kur ir zvans! — viņš teica.

Pjotrs Jefimovs paņēma grožus kreisajā rokā, bet ar labo apskāva dēlu.

— Bet ko teica ārsts? Ribas saaugušas, kāja arī, taču kādu gadiņu vajadzēs atteikties no visādiem niķiem un stiķiem! Saproti? Turklāt — kāpt priedē nav nekādas jēgas: zvana tur nav.

— Bet kur tas ir?

Pjotrs paskatījās pulkstenī.

— Tūliņ dzirdēsi.

Un tiešām — pēc īsa brītiņa nodārdēja zvans.

— Pulkstenis ir viens! — Pjotrs teica. — Kolhozā iezvanīja pusdienas ... Zvans tagad pakārts pie valdes

ēkas — kalpo tautai, nevis bandītiem! Jā!... Es taču neesmu tev pastāstījis vēl vienu jaunumu ... Kad beidzās izmeklēšana, atbrauca zinātnieki un noskaidroja, ka zvans ir ļoti sens — vairākus gadsimtus nogulējis atvarā. Budži nejauši bija to atraduši, izvilkuši ārā un pierīkojuši pie priedes.

— Bet akmens kapu kalniņā? — Savka ievaicājās.

Pjotrs uzreiz strauji parāva grožus pa labi. Zirgs nogriezās no ceļa uz tīrumu.

— Iebrauksim! Pats redzēsi:..

Savku pārņēma dīvaina sajūta, ieraugot atvaru un kapu kalniņu. Viss, kas ar viņu bija noticis naktī, likās kā tāls tāls sapnis. Un tajā pašā laikā viņš skaidri atcerējās katru sīkumu. Lūk, te viņš gāja pāri upei, tur stāvēja pie priedes, bet mazliet augstak — sēdēja pie kapakmens.

Tagad šis vairākus pudus smagais kapa piemineklis pacēlās pāri viršu čemuriem, bet blakus vīdēja balts, seššķautnains obelisks. Pie tā veda taciņa, kuras agrāk šeit nebija. Tā sākās pie laipām, kas bija pārmestas pār upi. Arī laipas bija uzradušās pēc tās baigās nakts.

Savka ar tēvu piegāja pie obeliska. Uz vara plāksnītes bija rakstīts: «Anna Ivanovna Petrova. 1905.—1929. Vislielākā laime ir ziedot dzīvi tautai».

Pēdējais teikums bija paņemts no Vavilas Sošņika kapa plāksnes. Ar to beidzās uzraksts uz senā akmens, kas gulēja uz augsta granīta postamenta blakus obeliskam.

Tēvs ar dēlu ilgi stāvēja pie pieminekļiem. Caur asarām, kas Savkam bija sariesušās acīs, obelisks^ likās neskaidrs, izplūdis. Tas atgādināja balto, slaido stāvu — jauno sievieti, kas bija metusies Savkam palīga, izglābusi viņu, bet pati aizgājusi bojā.

Skumjās atmiņas iztraucēja ritmiska bungu rīboņa. Savka atskatījās! Uzkalnā pa taciņu cits aiz cita kāpa bērni. Nē, tie nebija parasti bērni! Pionieri! Ap kaklu visiem kvēloja sarkani kaklauti. Pa priekšu nāca Pav-luha. Viņš bija nopietns un cienīgs. Pagriezis galvu, Pavluha pāri plecam nokomandēja:

— Pulciņš! Stāt! Iens, divi! Mierā!

Pacēlis roku virs galvas, viņš noziņoja, uzrunādams Savku:

— Biedri pulciņa padomes priekšsēdētāj! Pa jūsu prombūtnes laiku budžu atmaskošana pabeigta! Noziedznieki notverti un saņēmuši sodu! Annas Ivanovnas kapu ik dienas apmeklē Atitevas pirmais pionieru pulciņš! Atjaujiet nodot jums pulciņa vadību! Vadību nodeva — pulciņa padomes loceklis Pāvels Sokolovs!

— Vadību pieņemu! — Savka samulsis atbildēja un, aiz jūtu pārpilnības palēcies, metās pie bērniem.

Ierinda izjuka. Savku ielenca no visām pusēm, un viņš pazuda zēnu un meiteņu barā.

VEČAS APTIEKA

Nelaime uzbruka trešajā nedēļā pēc tam, kad kolhozā bija uzbūvēta liela lopu kūts.

Tas notika naktī. Vispirms aizdegās jaunās kūts viens stūris, tad otrs. Govis satraukti iemāvās. Kolhoza sargs vectēvs Fedots izskrēja no šķūneļa ar vecu div-stobreni rokā. No sarkanu liesmu apgaismotās kūts pie viņa metās gara ēna. Vectēvs ieraudzīja virs viņa galvas pacelto cirvi un, acis aizmiedzis, nospieda reizē abus šautenes gaiļus.

Divstobrene noblīkšķēja, un no tās izšāvās uguns kūlītis. Ēna sastinga. Roka palika atvēzienā. Cirvis noslīdēja zemē. Tam pakaļ nogāzās smagais, ļenganais stāvs. Vecais Fedots atvēra acis, pārmeta mazu krustu un, pievērsdamies nekustīgajam ķermenim, izkliedza augstā, vecīgā falsetā:

— Tu biji netīrs cilvēks, Nikodim Trofimič! Netīri dzīvoji, netīri arī nomiri! Un vēl mani vecumdienās aptraipīji! Tu pavaicā — vai esmu jel kādreiz kaut zaķi nošāvis! Bet te uzreiz par īstu slepkavnieku kļuvu! ...

Fedots nospļāvās pa kreisi un skrēja uz liesmojošo kūti. Vienu pēc otras viņš rāva vaļā platās durvis, un no uguns un bailēm apjukušās govis metās ārā.

Drīz ciems bija kājās.

— Ugunsgrēks! Ugunsgrē-ēks! — skanēja pa malu malām. — Dega-am!

Šķindēja spaiņi. Pa ugunsgrēka apgaismoto ielu sāka šaudīties cilvēku stāvi. Visi skrēja uz lopu kūti. Nočūk-stēja un uzsprausloja garaiņu mutulis, kur no jumta uz liesmojošo kūts stūri bija uzliets pirmais ūdens spainis.

Kāds attapās nostādīt ļaudis ķēdītē — no akas līdz ugunsgrēkam.

— Spaiņus! Dod spaiņus!

Starp otru aku un degošo kūti izveidojās vēl viena ķēdīte. Zibēja rokas, šļakstījās ūdens, čūkstēja uguns. Glābjot kolhoza mantu, strādāja visi. Tikai vecā Motrja sēdēja uz savas mājas jumta ar slapjām grīdsegām dzīslotajās rokās un grozīja galvu, ar skatienu pavadīdama ikvienu dzirkstelīti.

Večai neviens nepievērsa uzmanību, tāpat kā Fe-dota nošautā dedzinātāja līķim. Tas gulēja nekustīgs un nejutīgs, it kā kūts pakšus ar petroleju nebūtu aplējušas viņa rokas un sērkociņu nebūtu uzrāvuši viņa pirksti.

Nošauto atcerējās tikai rīta pusē, gaismai austot, kad uguns, iznīcinājusi pusi kūts, atkāpās un padevās.

Ap līķi salasījās kvēpiem nosmērējušies, slapji, izmocīti ļaudis. Salasījās ne jau tāpēc, lai pablenztu uz nošauto. Nevienam nebija patikas tikties ar dzīvo Niko-dimu Trofimoviču, bet ar mirušo — jo mazāk. Pie līķa bija jāpieiet Zaharkas dēļ.

Zēns stāvēja pie mirušā tēva, taču skatījās nevis uz viņu, bet uz ugunsgrēka vietu. Klusēja. Arī kolhoznieki klusēja.

— Izspruka no tiesas! — beidzot kāds ieteicās.

— Neizspruka! — cits iebilda. — Fedots viņu taisnīgi sodīja!

— Bet ko tagad iesāksim ar budzēnu? Viens pats palicis: ne mātes, ne tēva ...

Tas bija teikts par Zaharku. Taču viņš pats nepakustējās, it kā nebūtu dzirdējis.

— Kaut viņam tāda tēva nemaz nebūtu bijis!...

Atkal apklusa. Atdzisdami sprakstēja apdegušie baļķi.

— Zaharka! — klusumā atskanēja vecas sievietes balss. — Vai gribi dzīvot pie manis? Lai nu kā, mums tomēr vienas asinis ... Es pieskatīšu tavu mājeli, bet tu darīsi gaišākas manas vecumdienas. Mēs abi tagad esam bāreņi.

Pie Zaharkas piegāja vecā Motrja. Viņa pieskārās zēna piedurknei. Zaharka nodrebēja, iekritušām acīm pavērās kolhoznieku sadrūmušajās sejās. Šis meklējošais skatiens nekur nesastapa nedz siltuma, nedz līdz-

jutības. Un Zaharka aizvilkās līdzi Motrjai, kas viņam bija tante.

— Tie paši vēži, tikai citā kulītē! — kāds pūlī norūca. Puika nebūs īstajās rokās! ...

* * *

Vecā Motrja nebija kolhozniece, taču arī savā viensētā nesaimniekoja. Dzīvoja no tā, ko ļaudis atnesa. Bet nesa viņai visu ko: gan olas, gan sviestu, gan cāļus, gan dažkārt deva naudu. Viss bija atkarīgs no vajadzības, kas spieda kolhozniekus iet pie večas. Ja slimība neturēja pārāk cieši savās dzelžainajās ķetnās, tad arī maksāja mērenāk. Bet, kad cilvēkam klājās grūti, — tādās reizēs nežēloja nekā.

Slimnīca bija tālu — septiņpadsmit kilometru pa meža ceļu. Veterinārārsts dzīvoja mazliet tuvāk. Bet vecā Motrja bija tepat pie rokas. Pie viņas gāja pa senam paradumam gan «vēdera dēļ», gan «galvas dēļ». Veda govis, kuras vairs nedeva pienu. Nesa bērnus, kuri bija apsaldējušies un dega karsonī.

Motrja nevienam neatteica, ņēmās ārstēt visus un visu ko. Viņa čukstēja nesaprotamus buramos vārdus. Vilka ar līko pirkstu ap slimnieka nabu vai ap zaru uz dēļu starpsienas. Deva dzērienu vai kādus augus uzlējumam. Veda uz ezeru pie «noslēpumainās» apses: dažus — pusnaktī, citus — rītausmā, pa rasu.

Lielākā daļa cilvēku izveseļojās. Arī govis, lai gan ne tūlīt, taču pamazām atkal sāka dot pienu. Ja nu tomēr lopiņu nācās nokaut, veča noskumusi teica saimniecei:

— Spēks pievārē spēku! Redzams, tavi naidenieki būs stiprāki par mani! Paskaties vien apkārt un iegaumē, kas uz tevi skatās šķībi... Iegaumēsi, citā reizē man būs vieglāk tev palīdzēt.

Kolhozs mēģināja pret veču cīnīties. Reiz no rajona centra uz ciemu atbrauca lektors. Kolhoznieki sapulcējās lielā istabā — lasītavā, paklausījās, kā viņš atmaskoja visādus pūšļotājus, burvjus un vārdotājus. Viņš runāja pārliecinoši un skaidri. Bet pēkšņi lekcijas vidū piecus gadus vecais Mišuks, kas sēdēja pirmajā

33

3 — Nogrimušais zvans

rindā mātei klēpī, nožagojās — skaļi, pa visu istabu un nevis vienreiz, bet izšāva veselu ložmetēja kārtu. Pēc brītiņa žagošanās atkārtojās un nu jau vairs nepārstāja ne uz mirkli — lika sevi manīt zirņi, kurus mazulis bija saēdies dārzā.

Istabā sāka smieties. Nobeidzis frāzi, ka nepieciešams ar jebkuru slimību griezties pie ārsta, lektors apklusa. Mišuka māte nez kādēļ iepūta puišeļa atvērtajā mutītē un teica lektoram:

— Kas jums nekaiš lakstīgalas mēlē dziedāt par slimnīcu! Bet man? Kur viņa ir, tā slimnīca? Vai tad es ar dēlēnu uz rokām dzīšos septiņpadsmit verstu?

— Šajā gadījumā var iztikt arī bez slimnīcas, — lektors mierīgi atbildēja.

Viņš paņēma no galda karafi, ielēja glāzē ūdeni un piegāja pie Mišuka.

— Iedzer kādu malciņu!

Puišelis ievilka ar lūpām ūdeni, nožagojās, aizrijās un sāka tik stipri un neapturami klepot, ka kļuva zils.

Lektors samulsa. Izbijusies māte pielēca ar Mišuku kājās, aizsteidzās uz priekšnamu, pa ceļam kliegdama:

— Kaut jupis jūs parautu! Nožēlojamie dakterētāji!...

Noklaudzēja durvis. Ļaudis pieskrēja pie atvērtajiem

logiem. Sieviete izdrāzās pa vārtiem un apjukusi apstājās, spiezdama sev klāt Mišuku. Bet viņš te klepoja, te aizgūtnēm žagojās, un viss viņa ķermenītis raustījās mātes rokās.

Te nez no kurienes pagadījās vecā Motrja. Sieviete, priekā iekliegdamās, metās viņai pretim. Mišuks ieraudzīja veču, par kuru ciemā stāstīja briesmu lietas, sabijās un pārstāja žagoties.

Tā tika samīta saprāta sēkla, ko bija iesējis lektors. Viss, ko viņš stāstīja pēc nepatīkamā atgadījuma ar Mišuku, tika uzņemts zobgalīgi un neaizgāja līdz apziņai. Ļaužu ticība vecajai Motrjai ne vien netika iedragāta, bet kļuva pat ciešāka.

Pie šīs večas tad arī apmetās Zaharka — nošautā budža dēls. Divas dienas puisēns gulēja uz krāsns un drūmi raudzījās griestos, pa kuriem ložņāja rūsgani un melni prusaki. Veča viņu netraucēja: klusēdama pasniedza uz krāsns bļodiņu ar ēdienu un gabalu maizes.

Trešajā dienā viņa ieveda istabā Zaharkas lielā mantojuma pircējus, nosēdināja viņus pie galda un uzsauca:

— Zaharka! Kāp zemē! Tev ar savs vārds sakāms...

Zaharka nokāpa. Truli pavērās nepazīstamajos ļaudīs.

Veča viņam paskaidroja:

— Pārdodam mantu, ko sakrājis tavs tēvs — mans brālēns ... Apstiprini, ka ir tava piekrišana.

Zaharka nenoteikti atmeta ar roku, taču viņam lika paņemt zīmuli un uzskrībāt uz papīra savu uzvārdu.

Tā-ā! — viens no pircējiem apmierināti novilka un pasvītroja Zaharkas uzvārdu.

Puisēnam izsprāga no acīm asaras. Viņš uzlēca atpakaļ uz krāsns un palīda zem puskažociņa. Viņam nebija žēl ne mājas, ne lopu, ne saimniecības piederumu. Asaras ritēja tāpēc, ka viņš jutās bezgala vientuļš.

* * *

Zaharka gandrīz nemaz nerādījās ārā. Pēc tam kad bija nojaukta un aizvesta viņa māja, ciema ļaudis pat pārstāja domāt par zēnu. Tikai kolhoza priekšsēdētājs, sūtīdams namdarus remontēt lopu kūti, nešpetni lamāja nošauto kulaku un neviļus atcerējās Zaharkas esamību. Kā neredzama skabarga puisēns nedeva viņam miera. «Aiz dusmām būs kļuvis nikns kā zvērs!» priekšsēdētājs domāja. «Ņems un ielaidīs kaut kur sarkano gaili!»

Taču aiz šīm domām slēpās citas, daudz dziļākas un cilvēciskākas. Priekšsēdētājs saprata, ka Zaharkam nav nekāda saldā dzīve, un viņam bija žēl puisēna. Vai tad zēns vainīgs, ka piedzimis budža ģimenē? Kāpēc viņam jācieš? Varētu izaugt par cilvēku, bet pie vecās Motrjas cilvēks neizaugs ...

Reiz priekšsēdētājs gāja garām lasītavai, ieraudzīja uz kāpnēm puišeļu baru un atkal atcerējās Zaharku.

Bet puišeļi bija aizrāvušies ar svarīgām lietam. Nepacietībā burzīdami sarkanos pionieru kaklautus, viņi skatījās uz Ņikitu Hrapovu, kas sēdēja uz augšējā pakāpiena un lasīja, vilkdams ar pirkstu pa žurnālu:

— Otrais burts «er» un priekšpēdējais «er» ... Bet pavisam astoņi burti. Lauksaimniecības mašīnu vilcējs ... Nu?

— Vai vilcējs ir tas, kas velk? — Vovka Drozdovs jautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, priecīgi iesaucās: — Rikšotājs!

— Vai tu kurls esi, vai? — Ņikita apskaitās.

— Priekšpēdējais burts! «Er»! Saprati?

— Ērzelis! — kāds iesaucās.

— Tu pats esi ērzelis! — Ņikita atcirta un atkārtoja: — Otrais «er» un priekšpēdējais «er»!

— Paga, paga! — Vovka atkal nopriecājās. — Otrais «er» un priekšpēdējais «er» ... orators!

Kolhoza priekšsēdētājs nenocietās, iesmējās un piegāja pie zēniem.

— Vilcējs — tā ir tāda mašīna, — viņš teica. — Sauc par traktoru. Te nu jums ir otrais «er» un priekšpēdējais «er» ... Drīz arī mums būs traktors. Tas aizstās visus rikšotājus un ērzeļus... Kas tur vēl jūsu krustvārdu mīklā nav atminēts?

— Krustvārdu mīkla ir cauri! — Ņikita atbildēja.

— Bet te vēl ir šaha zirdziņa mīkla! Rakstīts: «Izlasi un iegaumē uz visu mūžu!» Redzams, kaut kas svarīgs, bet mēs nekādi netiekam galā. Divus vārdus izlasījām: «Cilvēks cilvēkam ...» — bet tālāk neparko!

— Nu, padod šurp!

. Priekšsēdētājs paņēma žurnālu, padomāja, taču nevis par mīklu, bet par to, kā veiklāk izmantot labvēlīgo gadījumu, — pēc tam teica:

— Šeit uzrakstīts zelta likums: «Cilvēks cilvēkam draugs!» Vareni teikts, vai ne?

— Kas nu tur varens? — Ņikita vīlies vaicāja. — Pie mums tā vienmēr! Visi ir draugi!

— Ak tā? — priekšsēdētājs brīnījās. — Tātad viss ir labākajā kārtībā? Nevienam nedarāt pāri, nevienu neesat aizmirsuši?

— Nevienu!

— Bet Zaharku?

— Viņš taču nav cilvēks! — Ņikita iebilda.

Zēni pielēca kājās un cits caur citu sāka kliegt:

— Ienaidnieks!

— Budzis!

Dedzinātājs!

— Tpr-r-ū-ū! — priekšsēdētājs jokodamies, tomēr ar zināmu bardzību apsauca zēnus. — Ko viņš ir aizdedzinājis?

— Govju kūti!

— Nekā tamlīdzīga! Govju kūti aizdedzināja viņa tēvs! Zaharka nav nekāds budzis. Kā nabags aiz žēlastības dzīvo pie večas virtuvē. Bet ienaidnieks... Kam viņš ir ko ļaunu nodarījis? Nu pasakiet! Un turklāt, ja gribat zināt, viņš ir pionieris!

Zēni atkal iekaisa.

— Tprū! — priekšsēdētājs viņus vēlreiz apvaldīja.

Pagājušajā gadā jūs uzņēmāt viņu pionieros? Uzņēmāt! Bet vai esat izslēguši? Nē-ē!

— Viņš pats sevi izslēdza! — Ņikita joprojām skaitās. *— Vienu dienu nēsāja kaklautu, bet otru jau bija aizmetis projām!

Priekšsēdētājs piemiedza acis.

— Vai tevi mājās bieži iekausta? — viņš jautāja Ņikitam.

— Nē... Ne pārāk, — tas nedroši atbildēja.

— Bet, ja sistu tāpat kā Zaharku — ar grožiem, līdz nemaņai, — nesaki vis, arī tu aizmestu kaklautu!

— Nemūžam! — Ņikita drūmi un nikni attrauca. — Kaut vai nosit! Kaut vai sadedzina!

Priekšsēdētājs nebija gaidījis tādu pretsparu.

— Braši! — viņš samierinoši teica. — Bet Zaharka bija vājiņāks — padevās, zaudēja dūšu... Tad nu tu palīdzi viņam piecelties! Pakritušo viegli mīdīt kājām ... Pie Motrjas viņš tā arī paliks uz ceļiem, kamēr viņu samīs galīgi!... Pasargājiet puiku! Ne jau velti žurnālā raksta: «Cilvēks cilvēkam draugs!» ...

* * *

Zaharka pamazām atgriezās dzīvē. Sāka iet ārā, skaldīja večai malku, nesa to istabā, stiepa ūdens spaiņus. Bet acīs joprojām slēpās tas pats grūtsirdīgais tukšums.

Viņš neizbrīnījās un nenobijās, kad pēkšņi pagalma ieklupa bars ciema puišeļu ar Ņikitu Hrapovu priekšgalā. Zaharka nolika cirvi, paskatījās uz viņiem, nopūtās,

paļaudamies liktenim, un nodomāja: «Sitīs... Lai jau! Kaut jel nomušītu pavisam . ..»

— Kur liki kaklautu? — Ņikita parupji vaicāja.

— Sit vien! Ko tur runāt! — Zaharka atteica un atkal nopūtās, nošņaukādams degunu.

— Pinkšķēt varēsi vēlāk! — Ņikita uzkliedza. — Atbildi, ko tev prasa!

— Noslēpu .. .

— Kur?

— Koka dobumā ...

— Melo!

— Nemeloju ...

— Vai tiešām saglabāji? — Ņikita vaicāja, juzdams sirdī ieplūstam siltumu un žēlumu pret izmisušo, visu pamesto Zaharku.

— Saglabāju ... Pirms mēneša biju aizskrējis — guļ pilnīgi vesels un neaizskarts tējas bundžā ... Pat vāciņš nebija sarūsējis... Dobums jau ir dziļš — lietus nelīst iekšā ... sauss ...

Ņikita paskatījās uz zēniem un, pavēloši pamājis ar roku, teica:

— Paiesim tālāk! Bet tu, Zaharka, pagaidi...

Zaharka paklausīgi palika uz vietas, bet zēni pagājas

līdz sētai un sāka čukstēties.

Kādas trīs minūtes ilga šī apspriede, kas Zaharkam bija tik mokoša. Beidzot tā bija galā, un Ņikita pasludināja lēmumu:

— Mēs tevi pārbaudīsim ... Skrej pēc kaklauta! Un bez tā neviens lai tevi vairs neredzētu! Izturēsi — noticēsim, ka esi mūsējais!...

Ņikita iesvilpās, un zēni atstāja apjukušo Zaharku vienu pašu.

Viņš pamīņājās no vienas kājas uz otru, no jauna ķērās pie cirvja, pārskaldīja dažas apaļās pagales, paņēma klēpi malkas, bet pēkšņi nometa to zemē, apgriezās uz vienas kājas un izlingoja no pagalma.

Viņš skrēja pa taciņu, pa kuru pirms gada nedrošiem solīšiem bija tipšinājušas viņa asiņainās, grožiem sašvīkātās kājeles. Viņš vēl tagad atcerējās, kā sūrstēja mugura, smeldza pleci. Zvēriskās dusmās tēvs toreiz viņu piekāva turpat vai līdz nāvei.

Brīnums, kā Zaharkam palaimējās izbēgt no šķūņa, kur notika izrē-

ķināšanās. Niknuma uzliesmojumā tēvs nosvieda dēlam norauto kaklautu uz bluķa un metās stūrī pēc cirvja, lai sacirstu gabalos purpursārto trīsstūri.

Un Zaharka izmantoja šo brīdi — paķēra kaklautu un izmanījās ārā no šķūņa.

Sākumā kaklauts gulēja dobumā bez it nekā. Bet pēc nedēļas, atlabis no sitieniem, Zaharka atrada skārda tējas bundžu un ielika tajā saņurcīto drēbes vīkšķīti, kura dēļ kādas sešas dienas nebija varējis ne piecelties, ne apsēsties.

Tēva spriedums bija briesmīgs un īss:

— Ja vēlreiz redzēšu tevi ar sarkano čūsku ap kaklu vai kopā ar sarkanajiem sādžas čūskulēniem, — nositīšu!

Un Zaharka zināja — tā arī būs. Kopš tā laika viņš vairījās no zēniem.

... Zarotā liepa sagaidīja Zaharku kā senu draugu ar klusu, liegu lapu čaboņu. Ap dobumu, gluži kā sargkareivis ap svarīgu objektu, nepārtraukti riņķoja svītraina lapsene. Zaharka nevilcinādamies iebāza roku dobumā, izvilka bundžu un atvēra to. Kaklauts bija savā vietā ...

Atgriezdamies mājās ar sarkano kaklautu kaklā, Zaharka domāja, ka vecā Motrja sagaidīs viņu ar spiedzieniem un liekulīgām vaimanām. Bet veča bija viltīgāka par savu tūļīgo, stulbo un nikno brālēnu. Ieraudzījusi Zaharkam kaklautu, viņa dziedošā balsī iesaucās:

— Pareizi gan! ... Kādu maizi ēd, tādu dziesmu dziedi! Otra stabulē pūt, bet tikai savu meldiņu!

Zaharka neizprata večas slepenās domas. Viņš no sirds priecājās par tādu pavērsienu un aiz pateicības saskaldīja malku veselai nedēļai.

Zaharkas otra sastapšanās ar zēniem notika tās pašas dienas vakarā. Viņu sagaidīja pa ceļam uz aku un apstāja. Vovka Drozdovs pataustīja Zaharkas kaklautu, sakārtoja to un, paklakšķinājis mēli, noteica:

— Sa-aglabājis ... Taisnība ...

— Bet tas vēl nav viss! — Ņikita iebilda.

Un Zaharka tajā vakarā saņēma pirmo pioniera uzdevumu.

Ņikitam vienmēr patika sist naglai uz galvas. Viņš tā arī pateica:

* — Tev būs jāatmasko sava burve!

Zaharka bija gatavs izpildīt jebkuru pavēli. Viņu tikai mazliet aizvainoja tas, ka Ņikita teica «sava burve». Zaharka nedroši iebilda:

— Viņa nemaz nav mana!

— Nu, nav jau, nav tava! — Ņikita izlaboja. — Kāda tur starpība . .. Tātad atmasko! Pamanīsi kaut ko — joz pie mums! Kopīgi izdomāsim, kas darāms!

Zaharka nezināja, ar ko lai sāk vecās Motrjas atmaskošanu, bet viņa pati tam palīdzēja.

Atgriezies ar diviem ūdens spaiņiem, Zaharka salēja tos mucā, kas stāvēja priekšnamā, iegāja tumšajā istabā un, pilns gaiša prieka, uzlēca uz siltā mūrīša. Viņam gribējās pagulēt klusumā ar atvērtām acīm, padomāt, pasapņot. Bet kaut kur pie loga sarosījās veča. Viņa kaut ko noburkšķēja pie sevis un uzsauca Zaharkam:

— Ko tik agri uzlīdi jau uz krāsns?

Zaharka neatbildēja — domāja, ka veča paliks mierā, bet tā nerimās:

— Aizgājis kaut vai uz ballīti... Tagadiņ jau tev visur ceļš vaļā: kaklauts — kā pase! Aizej pie jauniešiem, papriecājies ar kolhoznieciņiem ... Un pie reizes nokārtosi arī manas lietiņas.

Zaharka kļuva modrāks.

— Kādas?

— Vienkāršas ... Iedošu tev divus maisiņus ar zālēm. Izbārsti tās uz grīdas, kad sāksies danči.

Veča ieķiķinajās un piemetināja:

— Lai kolhoznieciņi papriecājas un pakašājas!

— Dod šurp! — Zaharka labprāt piekrita un nolēca no krāsns, apķēris, ka nevar laist izdevību garām.

Drīz abi maisiņi bija rokās zēniem, kurus Ņikita steidzīgi sasauca vēl neizbūvētajā lopu kūts galā.

Ņikita pirmais tumsā sataustīja drēbes muskuļus.

— Mīksti, — viņš teica. — Tā kā smilts vai skaidas ... Nešpetnā ragana!

— Aizsviedīsim tos kaut kur tālāk! — ieteica piesardzīgais Vovka Drozdovs.

— Nobijies? — Ņikita zobgalīgi jautāja.

— Nenobijos vis... Bet kāpēc ar tiem jāķēpājas? Kas zina, ko viņa tajos sabāzusi!

— Ko nu viņa varēja sabāzt? Neko sliktāku par sausiem mēsliem viņa nesadomās!

Zaharka strīdā neiejaucās. Bet citi zēni atbalstīja Vovku. Viņos bija sakustējies kāds tumšs, kaunīgs baiļu velniņš.

— Met projām to draņķi... Kas zina ... — viens no pionieriem teica.

Ņikita sadusmojās.

— Atmaskotāji! —■ viņš iesaucās. — Kas grib atmaskot, pats nedrīkst ticēt! Bet jūs ... no stulbas večas izbijāties! Bet man par viņu nospļauties — tūliņ iešu un izbārstīšu! Un nevienam nekas nenotiks!

Ņikita apņēmīgi izgāja no govju kūts. Zēni viņam pakaļ. Pie lielās mājas visi apstājās. Ballīte ritēja pilnā sparā. Arā smidzināja sīks lietutiņš, bet iekšā silti spīdēja trīs petrolejas lampas. Bija dzirdamas priecīgas čalas un skaļi harmonikas treļļi.

— Visi nevar, — Ņikita noteica. — Ievēros... Palieciet te, dr-rosuļi!...

Ballītē bija daudz ļaužu un karsti kā pirtī. Meičas dziedāja pusbalsī. Kāds no puišiem dejoja. Grīdas dēļi drebēja zem spēcīgajām, veiklajām kājām, kas veidoja sarežģītas figūras.

Ņikita paburzījās drūzmā, izspraucās apļa priekšējās rindās, kas bija izveidojušās ap dejotāju, atraisīja maisiņiem saitītes un, aizlicis rokas aiz muguras, apgrieza drēbes maisiņus uz kreiso pusi.

Lai nu kā, bet sirsniņa viņam tai brīdī nodrebēja. Taču sākumā nekas nenotika, tikai degunā iesitās asa, sīva smaka.

Harmoniku spēlētājs, nepārstādams spēlēt, paberzēja ar elkoni degunu, saviebās un nošķaudījās. Pirksti noskrēja no taustiņiem. Harmonikas apklusa, bet spēlētājs nošķaudījās vēlreiz. Pēc viņa sāka šķaudīt visi. Tad sāka kasīties. Kaut kas neredzams lēkāja pa kailajām kājām, līda aiz piedurknēm, kutināja, izraisīja niezi.

Visus, kas atradās istabā, pārņēma satraukums un neizpratne. Šķaudīdamās un paslepus kasīdamās, meičas samulsušas raudzījās puišos, cenzdamās nemanot novērst neciešamās niezes cēloņus. Taču tas viņām nekādi neizdevās. Cita pakaļ citai viņas metās ārā priekšnamā.

Ņikita apstulba. Viņš bija gatavs noticēt, ka pats savām rokām izlaidis no maisiņiem neizprotamu velnišķu spēku.

Ņikita stāvēja istabas vidū kā pienaglots, kamēr harmoniku spēlētājs pilnā kaklā iebrēcās:

— Blusa! ... Blusas, brālīši! ...

Pēc šī kliedziena Ņikita attapās, sajuta saberztu piparu smaku, nošķaudījās, norausa no basās kājas veselu duci blusu un laidās ārā, kurp kliegdami un smiedamies traucās visi neizdevušās ballītes dalībnieki.

* * *

Vecās Motrjas mācība zēniem nebija veltīga. Pirmkārt, Ņikita puišeļiem nosolījās vairs nekad nerīkoties pretēji vairākuma domām. Otrkārt, pionieri saprata, ka viņi veču ir novērtējuši par zemu. Izrādījās, ka viņa nebūt nav tik nevainīga vārdotāja.

Zēni ilgi lauzīja galvas, cenzdamies atminēt, kā veča varējusi savākt maisiņā tūkstošiem blusu, bet tā arī neuzminēja. Nākamajā dienā zēni pa kārtai cītīgi un sīki aplūkoja maisiņus, kas Ņikitam bija saglabājušies. Vienā nedaudz bija palicis saberztu piparu. Te nekādu noslēpumu nebija. Otrajā pie vīles bija pielipušas zāģu skaidas — un viss. Nekā ievērības cienīga! Bet vēl vakar maisiņā mudžēt mudžēja lēkājoši kodēji kukaiņi, kas izklīdināja ballētājus.

Ņikita nicīgi iesvieda maisiņus nātrēs un teica:

— Iesaku izdarīt pie večas kratīšanu! Viņai tur varbūt veselas lādes ar blusām!

— Blusas neesmu redzējis, — Zaharka atsaucās. — Bet blakšu un prusaku papilnam.

— Vienalga, izkratīsim! Vai ne, zēni?

— Nevis izkratīsim, bet... — Vovka Drozdovs sastomījās, meklēdams kādu maigāku vārdu: — Vienkārši paskatīsimies. Par kratīšanu, zini . ..

Nolēma neatlikt šo lietu uz ilgāku laiku. Zaharka aizskrēja uz mājām izlūkot. Večas istabā nebija. Viņš caur logu padeva norunāto zīmi, un zēni sabira večas netīrajā istaba.

Sarunājās čukstus. Staigāja uzmanīgi — uz pirkstgaliem, lai netrokšņotu.

— Jāsāk ar pieliekamo kambari, — Zaharka ierosināja. — Tur viņa bubinās ar slimniekiem ...

Iečīkstējās pustumšā pieliekamā kambara durvis. Tādos kambaros kolhoznieki parasti glabā pienu, sviestu un citus produktus. Bet vecās Motrjas mājās šis pieliekamais bija īpatnējs. No stūra uz stūri stiepās virve. Uz tās karājās izkaltētas žurkas, vardes, kurmji. Zem maziņā lodziņa uz mucas sēdēja sabozusies izbāzta pūce, bet iepretī pustumsā bija redzams melns kaķis ar dzīvām, kvēlojošām acīm. Nekustīgs kā pūce — tas pēkšņi pagrieza galvu un nošņācās. Zēni pakāpās atpakaļ.

— Nebaidieties! Kaķis ir īsts! — Zaharka paskaidroja. — Bet te večai ir aptieka.

Zēni piegāja pie diviem plauktiem. Uz augšējā bija novītuši, izbalējuši augu stiebriņi ar vārgām nenoteicamas krāsas lapām, uz apakšējā — papīra maisiņi un litra pudele ar duļķainu šķidrumu.

— Kas tie tādi? — Ņikita jautāja un ar diviem pirkstiem pataustīja vienu no stiebriņiemaugšējā plauktā. — Nekad tādu zāli neesmu redzējis! Arer paskaties! — viņš griezās pie Vovkas.

Drozdovam bija herbārijs, kuru pat skolotāja bija nosaukusi par lielisku. Kilometriem tālu no ciemata nebija nevienas tādas puķes, graudzāles vai cita auga, kas izžāvēts nebūtu nokļuvis Vovkas kolekcijā uz cietajām papes lapām. Trīs gadus viņš tos vāca un klasificēja pēc speciālas botānikas rokasgrāmatas.

Vovka paskatījās uz augu un teica:

— Nezinu ... Neesmu tādu redzējis ...

Zaharku botānika nekad nebija sevišķi interesējusi. Viņš pat neievērotu dīvainos stiebriņus, no kuriem veča gatavoja zāles. Bet tad viņš palūkojās uz augu un viņam likās, ka to jau kaut kur ir redzējis. Atmiņa Za-harkam bija laba, viņš atcerējās, ka šie bālie stiebri auga večas cūkkūtī.

— Es jums tūliņ parādīšu, kur tie aug, — viņš teica, aizgūtnēm smiedamies.

— Ejam!

Cūkkūtī, kas stāvēja tukša jau piekto gadu, oda pēc sasmakuma un pelējuma. Gaisma šeit iespraucās tikai pa durvju apakšu un sienā izcirstu lodziņu, tādu pašu kā pieliekamajā kambarī. Attālākajā stūrī bija ierīkots dēļu aizgalds. Kādreiz šeit rukšķēja sivēns, bet tagad stīdzēja stiebriņi, kuriem trūka zaļās dzīvības krāsas. Nīkulīgi un trausli tie bija līdz nepazīšanai pārvērtušies īstie brāļi un māsas nezālēm, kas priecīgi zaļoja saulē aiz kūts baļķu sienas. Vējš bija ienesis to sēklas šajā cietumā un no tām izaugusi slimīga kroplo stiebriņu cilts, tikpat sačervelējušies un netīkami kā vecā Motrja .. .

Visu nākamo dienu zēni pavadīja lasītavā. Puišeļi klusā balsī par kaut ko sarunājās, strīdējās, bet pēc tam rakstīja uz atsevišķām lapiņām pa vienai vai divām trāpīgām, tīši parupjām frāzēm: «Muļķi! Ejiet pie ārsta, nevis pie Motrjas! Viņa jūs vēl noindēs!» — vai: «Šīs zāles gatavotas no cūku mēsliem.»

Līdzīgu teicienu bija izdomāts un sarakstīts kādi pāris desmiti. Bet novakarē papīriši ar uzrakstiem bija kārtīgi salikti večas «aptiekas» paciņās.

Tagad atlika gaidīt iznākumu. Ņikita pavēlēja Za-harkam neiziet no mājām — uzmanīt, kam veča iedos paciņas. Lai īsinātu laiku, Zaharka notupās priekšnamā uz sliekšņa un sāka izgriezt uz garas kļavas nūjas rotājumus. Šļūkādama ar caurajiem velteņiem, kas netika novilkti ne ziemu, ne vasaru, veča izgāja dārzā, pēc tam elsdama un pūzdama izslaucīja lieveni. Zaharka labsirdīgi viņā noraudzījās. Bet viņa, iedama garām, draudzīgi noglaudīja puisēna galvu. Abi bija apmierināti: Zaharka tāpēc, ka veča nekā nenojauta, bet Motrja aiz cita iemesla. Ciema tenku vāceles bija pastāstījušas viņai par dīvaino blusu uzbrukumu ballītes laikā. Motrjai patika Zaharkas centība.

Iebāzusi slotu ūdens toverī, veča iztaisnojās un iespieda rokas sānos.

— Būs labi, Zaharuška, mēs ar tevi nepazudīsim! —

viņa ierunājās. — Mana galva — lavas rokas ... īstā laikā tā sagadījās! Tu tikai klausi mani...

Zaharka nolieca galvu pie pašas nūjas, lai veča nemanītu nebēdnīgo smaidu.

Krēsloja. Tādā laikā visbiežāk pie večas nāca «pacienti». Tas bija izskaidrojams Joti vienkārši. Dienā večas mājai gāja garām ar līkumu. Nevienam negribējās apmeklēt pūšļotāju, citiem redzot. Slimnieki labprātāk satikās ar Motrju paslepus, zem četrām acīm, bez lieciniekiem. Katrs, kas iegriezās viņas mājās, juta tā kā kaunu, tā kā bailes, bet slimība un ieradums lika nerēķināties ar jūtām. Parasti gāja nevis pa ielu, bet pa sētas pusi — pa sakņu dārziem. Gāja un skatījās apkārt, izraudzīdamies šaurāko un tumšāko taciņu.

Anfisa nebija nekāds izņēmums. Arī viņa zaglīgi pielavījās pie Motrjas mājas un paslīdēja garām Zahar-kam, kas joprojām sēdēja uz sliekšņa.

Atvilkusi elpu tumšajā priekšnamā, Anfisa viņam jautāja:

— Vai vecāmāte mājās?

Zaharka nepaguva atbildēt. Veča aizsteidzās viņam priekšā — pavēra durvis, izšmauca no istabas priekšnamā un sāka ātri bērt vārdus kā mīļam, ilgi gaidītam ciemiņam:

— Mājās, mājās... Kā nu ne? Laipni lūdzam, laipni lūdzam!... Vai, vai! Kas tad nu? Tak laikam ar rociņu kas gadījies?

Večas acis bija kā kaķim. Pat Zaharka nebija tumsā pamanījis, ka Anfisai labā roka apsieta ar linu audekla strēmeli, bet Motrja tūliņ ieraudzīja pārsēju.

— Tiesa gan, ar roku, — Anfisa apstiprināja, — trešo nedēļu mokos ... Galoda paslīdēja, un sašņāpu ar izkapti pirkstus ... visi sadzija, bet īkšķis struto ... Sliktāk un sliktāk... Tā dursta, ka vai sirdi plēš pušu! Sapampis nu dūres lielumā!

— īkšķis? — vecene jautāja.

— īkšķis.

— Labais?

— Jā.

— Nobūruši tevi, mīļā! — Motrja pārliecināti teica. — Pašu nešķīsteni ielaiduši rētā ...

— Kas?

Vecene saklausīja jaunās sievietes balsī tādu ka neuzticību un — kā jau pieredzējusi zīlniece — uzsāka tarkšķēt, cenzdamās atcerēties visu, ko zināja par An-fisu un tās radiem.

— Ģimene taču nav nekāda mazā, un katram savs acu pāris. Citas acis laipnas, bet citas ļaunas, dzelkšņainas. Bet, ka taisni īkšķis, — lūk, tev arī mājiens: meklē ļauno aci pie liela putna. Bet, ka pirksts ir labās rokas, — lūk, tev arī otrs mājiens: meklē no sevis pa labi.

Anfisas neuzticība izplēnēja, un pamodās pēkšņas aizdomas. Prātā iešāvās nesenie aizvainojumi. Anfisa iedomājās, ka noslēpumainais putns varētu būt ķildīgā, bļaurīgā vīramāte, kas gan pie galda sēž pa labi no Anfisas, gan guļ pa labai rokai no viņas.

.Bet veča, nopratusi, ka uztaustīta vājā vieta, metās uzbrukumā. Viņa paķēra no sola pieticīgo aizsainīti ar biezpienu, ko Anfisa bija atnesusi, sniedza to sievietei un, balsi pacēlusi, nozīmīgi teica:

— Sainīti pievāc. Pusnaktī atnāksi uz ezeru — pie apses. Tad arī sainīti atnesīsi, bet ne jau tādu... Citādi ... nešķīstais sāks staigāt pa dzīslām, staigās, iesitīsies galvā — un tava dziesmiņa nodziedāta!

* * *

Ezers tinās miglā. Zvaigznes raudzījās uz zemi auksti un vienaldzīgi. Koki snauda. Mēness laiski rāpās ārā no pamales. Gluži kā sarūsējušā skārda vainagā iestrinkšķējās lapas vientuļajā apsē. Tālumā bija dzirdama suņa gaudošana. Apsē sačukstējās:

— Kam tas suns tur iegaudojās?

— Priekšsēdētājam... Tāds stulbs suns... Gaudo ne no šā, ne no tā!... Stāsta, ka mēness viņus iespaidojot ...

— Pietiek! — Ņikita apsauca zēnus un tik tikko nenovēlās no slidenā apses zara.

Lai noturētos, viņš abām rokām aptvēra stumbru. Garais rupors, kas bija salīmēts no papes, noripoja no viņa ceļgaliem un sāka krist no zara uz zaru. Ņikita

nošķendejas, sāka grozīties un grasījās kāpt zemē no koka, taču lejāk melnoja zēnu galvas un pleci — puišeļi bija kā salipuši visapkārt apsei.

— Vovka, nokāp pēc rupora! Jūsu dēļ man nokrita... — Ņikita čukstēja. — Es nekādi nevaru... Netīšām vēl nogrūdīšu kādu ...

Nejuzdams sevišķu prieku, Vovka Drozdovs sataustīja zaru, ar pūlēm atrāvās no blakus sēdošā puišeļa siltās muguras un nolēca zemē. Vovka rīkojās drudžainā steigā, cenzdamies pēc iespējas ātrāk tikt atpakaļ vecajā vietā un atkal sajust blakus drauga muguru. No tās nāca ne tikai siltums, bet arī kaut kas tāds, kas Vovkam iedvesa spēku un drosmi.

— Še! — viņš apslāpēti čukstēja, sniegdams Ņikitam ruporu.

— Tagad palieciet mierā! — atbildes vietā sekoja kategoriska pavēle. — Nerunāt un nekustēties, citādi lapas čab .. . Drīz nāks .. .

Apse sastinga. Suns pārstāja gaudot. Mēness klusi zagās pa debess jumu, pamazām kļuva gaišāks, it kā smaidīja par zēnu viltību un uzmundrinoši mirkšķināja ar tumšajiem redzokļiem: «Nebaidieties! Nenodošu!» Un nenodeva ...

Neko nenojauzdama, vecā Motrja ap pusnakti satikās ar Anfisu aiz žoga, kas apjoza guļošo ciemu, alkatīgā ziņkārē paskatījās uz sainīti, ko sieviete cieši turēja kreisajā rokā, sevī nodomāja, ka tas ir trīskārt palielinājies, un velteņos sparīgi aizslāja uz ezeru. Anfisa zaglīgi, elpu aizturēdama, viņai sekoja.

Viņas apstājās zem pašas apses. Veča izvilka no saplīsušas sedzenes apakšas alvas kausiņu, apgāja apkārt apsei, pavicināja kausiņu gaisā un dobjā balsī teica:

— Eh! Tev ir veicies, ļaudaviņ!... Stāvi un klusē!... Atvairīšu ļauno aci!...

Palēkdamās un pietupdamās veča aizlēkšoja uz ezeru, pasmēla kausiņā ūdeni, uzšļakstīja ar sauju Anfisai, atlikušo uzšļāca apsei un padauzīja ar kausiņu pa koka " stumbru. Šķindošas skaņas pārtrauca nakts klusumu. Veča notupās, pielika rokas pie auss un izstiepa kaklu:

— Lido! Vai dzirdi?

— N-n-ē... N-n-e-dz-dz-irdu!— Anfisa atsaucās.

— Klausies! Lido! Lido! Jau tuvu! ... Dzirdi? — veča spiedza.

Šajā brīdī iečabējās apses lapas, un Anfisa, aizklājusi ar piedurkni seju, drebēdama pie visām miesām, atbildēja:

— Dz-dz-irdu ...

Un tad kā no debesīm nodārdēja Ņikitas balss, ko rupors bija pastiprinājis un pārvērtis līdz nepazīšanai: Anfisa! Klausies, kas tev jādara!

Ņikita ieturēja īsu pauzi un pabeidza:

— Ar veselo roku zvel Motrjai pa kaklu, bet ar slimo rīt brauc pie ārsta!

Veča pirmā metās prom no koka. Anfisa sāka skriet dažas sekundes vēlāk, taču ātri panāca Motrju.

Ņikita ruporā norēca:

— Pa kaklu! Pa kaklu viņai!

Anfisa neizpildīja pavēli. Aklas, paniskas bailes dzina viņu arvien ātrāk un ātrāk. Panākusi veču, viņa pat nesadzirdēja tās izmisīgo lūgšanos:

— Anfisa! . .. Anfisiņ! Mīļā! Nepamet tu mani, vecu cilvēku! Kājiņas nobučošu — nepamet postā!... Anfi-i-siņ!

Bet aizmugurē auroja, rēca, skaļi smējās jautras atbalsis...

Kamēr mežā norisinājās šī komēdija, Zaharka izpildīja citu uzdevumu. Viņš aizgāja uz māju, kurā dzīvoja Anfisa, un pielīmēja pie durvīm lielu papīra lapu ar šādu uzrakstu: «Anfisa! Pie ezera nekādu velnu nebija. Mēs tikai nolēmām pabaidīt veco Motrju, lai viņa vairs nemuļķotu cilvēkus. Netici večai, ej pie ārsta. Pionieri.»

Kad vecā Motrja — tik tikko dzīva aiz bailēm un ilgā skrējiena pa meža taciņu — ievēlās istabā, Zaharka pavisam mierīgi gulēja uz krāsns un nevainīgā, miegainā balsī jautāja: «Vecomāt, kur tu biji?»

* * *

Pēc tās nakts par veco Motrju sāka smīkņāt arvien biežāk un biežāk. Anfisa nežēloja krāsas, stāstīdama savus piedzīvojumus. Viņas stāsts nebija visai patiess.

49

4 — Nogrimušais zvans

Pēc Anfisas vārdiem iznāca, ka viņa jau neesot izbijusies, bet veča — tā gandrīz vai kājas atstiepusi.

Zēni necentās atklāt patiesību. Viņiem bija svarīgi iedragāt ticību Motrjas pūšļošanas spējām, un daļēji viņi savu panāca.

Sākumā «pacienti» joprojām iegriezās pie večas, taču Motrja vairs neveda viņus uz ezeru, bet gan deva paciņas no savas «aptiekas», nenojauzdama, ka ar katru paciņu zaudē varu pār ļaudīm.

Pēdējo triecienu večai deva traktors.

Agrā rītā tas norāpoja no dzelzceļa platformas, lēni, bet neatlaidīgi uzveica trīsdesmit piecus kilometrus slikta lauku ceļa, pa kuru vēl nekad nebija gājusi neviena mašīna. Ap pusdienas laiku, apmierināti urkšķēdams, sprauslādams un izplatīdams petrolejas smaku, traktors uzbrauca pakalniņā. No šejienes pavērās skats uz ciemu.

Traktoru vadīja komjaunietis Nikodims Prutovs.

Gandrīz vai viss kolhozs bija izskrējis sagaidīt neredzēto pašgājēju mašīnu, kas varot, kā stāstīja, dienu un nakti bez atpūtas art un ecēt zemi.

Nikodims, kas bija šķīries no dzimtā ciema ļaudīm pirms trim mēnešiem un pa šo laiku ieguvis traktorista tiesības, pieņēma cienīgu stāju, cēli izrieza krūtis, atmeta atpakaļ galvu. Taču sākumā neviens uz viņu neskatījās. Visi bija aizgrābti ar jauno traktoru, kas oda pēc petrolejas, eļļām un krāsas.

Nikodims apvainojies palielināja ātrumu, bet ļaudis neatpalika — bara gāja mašīnai līdzās un no mugurpuses, apbrīnodami riteņu lielumu, bailīgi mirkšķināja acis un svētlaimē smaidīja, kad traktors «šāva», izsviezdams no izputēja apaļu dūmu ripulīti.

Tā — sajūsminātā pūļa priekšgalā — dzelzs rumaks iebrauca sādžā ...

Ir nu gan reizēm sagadīšanās! Tikko traktors nonāca līdz vecās Motrjas mājelei, tā motors nošķaudījās un noslāpa. Iestājās pilnīgs klusums. Traktorists nolēca no augstā sedekļa un tūliņ zaudēja savu lepno stāju. Vīri metās viņam palīgā.

— Varbūt pagrūst? — kāds pakalpīgi vaicāja.

Citi piebalsoja:

— Tu pasaki — mēs tulit!

— Pats tikšu galā! — traktorists norūca un sāka knibināties ap traktora vara zarnām, burkšķēdams zem deguna: — Pagrūst! ... Sadomājuši! ... Nav jau ķēve!

Kādas trīs minūtes viņš rakņājās pa traktora iekšām, un visu šo laiku kolhoznieki klusēja, līdzjūtīgi nopūzdamies, bet vecā Motrja — arī klusēdama — raudzījās pa logu un ostīja ar garo degunu petrolejas smaku. Viņas acīs plaiksnījās jaunas uguntiņas. Beidzot, nespēdama apvaldīt sakrājušos žulti, viņa iekliedzās:

— Par ko jūs, nelaimes putni, priecājaties? Tagad šitais dzelzs gabals visu sagandēs ar petroleju: i maizi, i zāli, i ūdeni! Viss smirdēs!

Ņikita atvēzējās un iesvieda večas logā apgrauztu burkāna galu. Motrja ar blīkšķi aizcirta logu. Pūli pāršalca smieklu vilnis.

Pievērsušies večai, kolhoznieki palaida garām svinīgo brīdi, kad traktorists atrada vainu un, atkal cienīgi iz-slējies, nevērīgi izmeta:

— Ei, jūs tur! Pagrieziet to kloķi!

Pie radiatora stāvēja Zaharka. Viņš pirmais apjauta, kas vajadzīgs, un satvēra kloķi. Tas bija grūti pakustināms. Lai izdarītu pilnu apgriezienu, vajadzēja saņemt visus spēkus. V-viens! D-divi! — un noslāpušais motors ierēcās.

— Tev gan ir nags! — traktorists noteica.

Traktors devās tālāk, atstādams gaisā smirdošu strēli.

— Pieminiet manus vārdus! — vecā Motrja nokliedza pakaļ.

Viņas balss izgaisa traktora daudzo pavadītāju priecīgajā dūkoņā. Neviens pat nenolamājās viņai pretī. Taču pagāja divas dienas, un večas niknie vārdi piepildījās.

Parasti no rīta, pusstundu pirms govju izdzīšanas ganībās, visās sētās dzirdamas vienas un tās pašas skaņas: sākumā, atsizdamās pret tukšās slaucenes dibenu, skaļi dzied strūklas, tad tumši un gausi čurkst siltais, saputotais piens.

Tāpat bija arī torīt. Izslaukušas govis, saimnieces sāka kāst pienu un, nobažījušās par kaut kādu svešu,

nepatīkamu smaku, uzreiz atcerējās veco Motrju: piens oda tā kā pēc petrolejas, tā kā vēl pēc kā cita, asa, nelaba.

Ciems sarosījās. Sievu satraukums pielipa arī vīriem. Ļaudis sāka pulcēties pie kolhoza valdes un tuvējā šķū-neļa, kurā bija ierīkota traktora garāža.

Atnāca Nikodims Prutovs. Pēc tam — priekšsēdētājs.

— Kā tad nu iznāk? — kliedza pats skaļākais sievišķis, kas bija atstiepis līdz slauceni ar samaitāto pienu. — Vai prieku vietā būs bēdas?

— Kas noticis? — priekšsēdētājs skaļi vaicāja.

— Āre, palūko! — Sievišķis pacēla slauceni priekšsēdētājam pie deguna. — Paosti!

Ar nopietnu sejas izteiksmi priekšsēdētājs paoda un bargi palūkojās uz sievišķi.

— Tev tikai vēl vajadzēja pamēģināt slaukt petrolejas mucā! Traukus vajag mazgāt, nevīža!

Atbildes vietā visas sievas sacēla tādu traci, ka likās, viņas nevarēs nomierināt līdz pat rītdienai. Savu tiesu dabūja gan priekšsēdētājs, gan traktorists, gan viņu radi līdz pašam septītajam augumam.

Kad priekšsēdētājam no atsevišķajiem kliedzieniem izveidojās aptuvens priekšstats par notikušo un viņš mēģināja izskaidrot savādo gadījumu, viņš saprata, ķa tas nemaz nav tik viegli. Viņam arī pašam nebija ne jausmas, kāpēc visām ciema govīm sācis smirdēt piens.

— Ar ko dzirdījāt? — viņš jautāja, paceldams balsi.

— Skaidrs — ar ko! Ne jau ar petroleju! — skanēja atbilde. — Tu necenties mūs apvārdot! Motrja pareizi teica — ar dzelzs gabalu sagandējuši visu ciemu! Pie velna tādu zirgu! No veco mēsliem pat ir labums, bet no šitā tikai smirdoņa vien!

Ķīviņš turpinājās ilgi. Tajā iesaistījās arī traktorists. Pēc tam priekšsēdētāja pusē pārgāja daļa vīriešu. Taču zēni nesagaidīja beigas: Ņikita izveda viņus no trokšņainā pūļa un aiz šķūņa, kurā stāvēja traktors, atklāja otru sapulci.

— Tu esi nogulējis, Zaharka! — viņš teica, kā vienmēr, bez aplinkiem — tieši acīs. — Veča te visu saķēzījusi, bet tu nekā nemanīji!

Zaharka samulsis mirkšķināja plakstiņus, bet Ņikita sarīkoja viņam īstu nopratināšanu:

— Kur viņa vakar gāja?

— Nekur... Vakarā uz dārzu ...

— Ko tur darīja?

— Nezinu ...

— Vai ilgi bija?

— Nē...

— Bet naktī?

— Kas — naktī?

— Nekur negāja?

— Es gulēju ... Nedzirdēju ...

Ņikitas seja atplauka.

— Re nu! — viņš izgrūda. — Tā tu esi nogulējis! Naktī viņa ir piegānījusi!

Ņikita pagudroja, pastiepis uz augšu lūpas, un nobeidza kategoriskā tonī:

— Izsludinu atpūtas dienu! Guliet... Naktī gulēt neiznāks!

* * *

Nekur ieradums tā nevaldīja pār cilvēkiem kā sādžā. Daudz kas šeit tika darīts tāpat kā pirms desmit, piecdesmit, simt gadiem.

Vēl pirms dzimtbūšanas atcelšanas zedeņu žogi ap mājām labā laikā bija izraibināti ar piena krūzēm, podiem, slaucenēm. Cik gadu jau nav pagājis, bet kolhoz-nieces arvien vēl tāpat žāvē jebkuru piena trauku. Uzskata, ka saules izkarsētos, nakts vēja appūstos podos un slaucenēs piens uzglabājas ilgāk. Un stāv zedeņi, no vienas vietas izgreznoti ar māla un skārda ķiverēm.

Skatieties!... Kā zaldāti! — Vovka Drozdovs pačukstēja zēniem, kas bija nogūlušies zemē pie govju kūts. — Vēstures grāmatā ir zīmējums: stāv zaldāti ķiverēs un ar pīķiem — mats matā kā sēta ar podiem.

Ņikitu vēsturiskie salīdzinājumi neiejūsmoja. Viņš bija aizņemts ar šodienu, pareizāk, — nakti. Viņš nenolaida acis no vecās Motrjas mājeles.

Kaut kur nočīkstēja durvis.

— Mierā! — Ņikita pavēlēja.

Zēni pieplaka pie dienā sasilušās zemes.

No večas mājas atdalījās kumpaina ēna. Motrja pastāvēja uz ceļa, pēc tam nozuda.

Zēni palika guļam — vajadzēja sagaidīt Zaharku. Viņš parādījās pie kūts pēc pāris minūtēm.

— Nu? — Ņikita nepacietīgi jautāja.

— Aizgāja! — Zaharka izdvesa.

— Redzējām ... Pastāsti jēdzīgāk!

Un Zaharka pastāstīja visu, ko viņam bija izdevies uzzināt. Viņš bija manījis, ka Motrja no vakarpuses gatavojas nakts gaitām. Viņa sarāva dārzā veselu grozu ar ķiplokiem un saslapināja tos stipri sālītā ūdenī. Aptina garu skalu ar vecām lupatām un ielēja stikla burkā kaut kādu šķidrumu. Pēc istabā izplatījušās smakas Zaharka noprata, ka tas ir terpentīns. Ar to arī beidzās večas gatavošanās.

Kad iestājās nakts, viņa kādas trīs reizes piegāja pie krāsns, lai pārliecinātos, vai Zaharka ir aizmidzis. Redzams, večas sirdī bija iezagušās aizdomas: pēdējā laikā viņai pārlieku neveicās. Zaharka sparīgi šņāca caur degunu, spārdījās, reižu reizēm iekrācās — tātad visādi centās pierādīt, ka viņš guļ.

Veča noticēja. Ielikusi grozā sāls šķīdumā samērcētos ķiplokus, bundžu ar terpentīnu, lupatām aptīto skalu, viņa izgāja. Bet Zaharka aizsteidzās pie zēniem.

Ņikita ilgi negudroja. Viņam kaut kas jau bija ienācis prātā, taču gribējās pārbaudīt savu minējumu.

— Gaidiet... Nekustieties no vietas! — viņš nočukstēja un pazuda tumsā.

Ņikita panāca veču aiz viņas mājas pie piektās sētas. Savos velteņos viņa gāja mīksti un klusi. Ka nedzirdama parādība Motrja pieslīdēja pie lopu kūts lodziņa un iesvieda tur saujiņu slapju ķiploku. Pēc tam viņa piegāja pie slaucenes, kas, apgāzta ar dibenu uz augšu, baltoja uz sētas, izvilka no groza skalu, izzieda ar to slaucenes iekšpusi un devās pa grāvmalu uz nākošo māju.

Ņikitam viss kļuva skaidrs. Viņš pabrīnījās par večas izdomu. Vienkāršas, parastas, labi zināmas lietas viņa pārvērta par savas ļaunās gribas spēcīgiem sabiedrotajiem. Sāls — govju pievilināšanai. Lopiņi uzgāja sājajā šķidrumā samērcētos ķiplokus un apēda tos. Bet ķiploki — stipri un ilgi ož. Tie rada pienam nelabu piegaršu un smaku. Sādžās ir gadījies, ka govis ieēd ķiplokus un piens samaitājas, tāpēc sievas nebūtu sajaukušas ķiploku smaku ar petrolejas smaku. Taču veča to paredzēja. Lai apmulsinātu kolhozniekus, viņa sazieda slaucenes ar terpentīnu. Pa nakti šķidrums izžuva. Smaka gandrīz pazuda. Bet vajadzēja tikai siltajam pienam sasildīt slauceni, lai terpentīns uzreiz liktu sevi manīt. Ķiploku smaka sajaucās ar terpentīna smaku, un pati pieredzējušākā saimniece varēja nodomāt, ka pienā iekļuvusi petroleja.

Paziņojis zēniem par savu atklājumu, Ņikita jautaja:

— Ko darīsim?

— Diebsim pie priekšsēdētāja! —- ierosināja Vovka Drozdovs.

Un zēni aizskrēja uz priekšsēdētāja māju. Tā bija tikpat tumša un miegaina kā visas mājas ciemā. Aizklājis logu ar segu (pa paradumam, kas saglabājies kopš tiem laikiem, kad sādžā bija piecas budžu ģimenes un katru nakti no stūra varēja atskanēt šāviens), viņš pāršķirstīja brošūras, cenzdamies rast atminējumu dīvainajam starpgadījumam ar pienu.

— Tūliņ mēs tiksim galā ar šo raganu! — viņš teica, uzklausījis zēnus. — Sarīkosim viņai pašdarbības koncertu ...

«Apstrādājusi» ciema kreiso galu, vecā Motrja atgriezās mājās, lai papildinātu ķiploku krājumu un dotos uz labo pusi. Viņa bija apmierināta un ne par ko neuztraucās. Dažbrīd viņai bija licies, it kā dzirdētu klusu troksnīti, attālas balsis. Taču nakts skaņas ir mānīgas. Nekā aizdomīga nesaklausījusi, viņa gāja tālāk.

Un pēkšņi, kad līdz viņas mājai bija atlikuši kādi piecdesmit metri, kaut kas sausi noknakšķēja — un taisns, spilgts, žilbinošs gaismas stars atdūrās pret nožēlojamo, salīkušo večas stāvu. Motrja aiz pārsteiguma iekliedzās, izlaida no rokām grozu un pakrita uz putekļainā ceļa, uz mirkli izslīdēdama no gaismas stara. Stars iemirgojās, noslīdēja lejup un atkal sataustīja veču.

— Gla-a-biet! — veča iespiedzas nelabā balsī. — Pa-a-līgā-ā!

Viņa nekad nebija redzējusi elektrisko gaismu.

— Pasaules gals klāt! Pasaules gals! — viņa vaimanāja, rokas plātīdama. — Tiesa nāk! Pastarā tiesa!

Veča sagrābstīja riekšavu putekļu un uzbēra sev uz galvas.

Un, it kā būtu pāršķēlusies nakts, — sāka kliegt un aurot kolhoznieku pūlis, kas bija salasījies ap traktoru, ko speciāli izstūma no šķūņa. Daži smējās par veču, kas sēdēja ceļa vidū apžilbināta un apstulbusi. Citi — niknākie — viņu lamāja. It sevišķi centās Motrjas izmuļķotās sievas un starp tām — Anfisa. Viņa pirmā norāva garu nātri un gāja pie večas. Viņai pakaļ, tarkšķēdams kā ložmetējs, devās sievišķis, kas no rīta bija pabāzis priekšsēdētājam pie deguna slauceni. Bet tad jau arī pārējās kolhoznieces draudoši virzījās pie Motrjas.

Viņu paglāba traktorists. Viņš apžēlojās par veču — atvienoja lukturi no akumulatora. Veča attapās, kaķa ātrumā pārmetās pāri grāvim un aiztipināja pa taciņu starp mājām. Sī taciņa veda uz kaimiņu sādžu, kur dzīvoja Motrjas māsa.

— Nedomā atgriezties! — Anfisa nokliedza pakaļ.

— Neatgriezīsies! — priekšsēdētājs noteica. — Sajās dienās ieradīsies feldšeris. Slimnīca norīkojusi...

Kad norima kņada un apklusa valodas, priekšsēdētājs jokodams teica:

— Dienas kārtība izsmelta ... Sapulci slēdzu! Jāiet gulēt, vai? Varbūt jau laiks uz darbu? ... Rīts ...

Apvāršņa austrumu mala it kā ar otu bija notriepta bāli dzeltenā krāsā. Tuvojās rīts.

— Var jau arī uz darbu ... — traktorists žāvādamies atbildēja. — Tikai tu, priekšsēdētāj, nemānies, dod man nomainītāju! Traktors ir no dzelzs, bet es taču neesmu!

— Ņem, lūk, šo! — priekšsēdētājs atteica un pabīdīja Zaharku pie traktora. — Apmāci — būs tev nomainītājs!

Traktorists paskatījās uz Zaharku.

— Labi, ņemšu! Tam puisim ir nags!

— Norunāts? — priekšsēdētājs vaicāja.

— Norunāts!

Priekšsēdētājs saņēma Zaharku aiz pleca un gribēja pateikt kaut ko maigu, siltu, bet iznāca sausi un ikdienišķi:

— Ar šodienu sakšu aprēķināt tev izstrādes dienas! Taču Zaharkam šie vārdi šķita maigāki par visliegāko

mūziku.

PIRMĀ DIENA

Ciems atradās netālu no pierobežas joslas. Un pati pirmā fašistu lidmašīna, kas tajā agrajā jūnija rītā pārlidoja pāri robežai, nometa uz tā divas fugasa bumbas.

Pēc apdullinošajiem grāvieniem iestājās draudīgs klusums. Uz ielas izskrēja cilvēki — sprādzieni bija viņus izcēluši no miega. Rīts jau sārtoja mājas un jauno papeļu rindas, kuras stiepās gar galveno ielu. Bet no ciema centra cēlās melni dūmi. Šķita, kaut kas nepielūdzams un nežēlīgs aizsedzis rītausmu ar smagu sēr-autu.

Ļena Dobrova sporta bikšelēs un krekliņā izskrēja no mājas reizē ar māti. Meitenīte paguva paķert līdzi kleitu. Apstājusies zem papelēm, viņa drudžaini uzrāva kleitu uz galvas, taču iemaukt rokas piedurknēs nepaguva. Sprādziena vilnis iemeta viņu grāvī.

Kad Ļena atguvās un atvēra acis, viņa vairs neredzēja ne māti, ne koku, zem kura bija ģērbusi kleitu. Ielas vidū rēgojās šāviņa bedre. No lielas, uz augšu uzliektas caurules šļācās ūdens strūkla. Garām bedrei ar izārdītajām malām steidzās izbiedētie cilvēki.

Viņi skrēja, nesdami mazus sainīšus, kuros bija savīstītas pirmās pa rokai pagadījušās lietas, rāva līdzi bērnus. Visi kliedza. Ļena saklausīja nesaprotamu, gari stieptu:

— ... A-ā-ā! ... Kā-ā-ā!

Tikai pēc dažiem mirkļiem, izrāpusies no grāvja, meitene saprata, ka cilvēki kliedz vienu un to pašu vārdu — «karš». No rietumiem tuvojās nelaime un posts. Pavisam skaidri bija sadzirdamas ložmetēju steidzīgās rejas, lielgabalu smagie dārdi. Kaujas trokšņi tuvojās.

Ļenu pārņēma dīvains trulums. Viņa neskaidri no* jauta, ka māte gājusi bojā. Taču meitene vēl neapjauta briesmīgo nelaimi. Mulsi viņa vēroja bēgļu pūli. Pašai negribot, viņu kaut kas it kā vilktin vilka tiem līdzi. Un viņa jau pagājās dažus soļus uz priekšu, bet tad apgriezās un ieraudzīja savu māju.

Logu stikli bija izbiruši, durvis līdz galam vaļa. Runcis Mūris stāvēja lievenī un, spalvu sabozis, nikni skatījās uz visām pusēm.

Ļena metās atpakaļ uz māju. Paķērusi runci, viņa cieši aizcirta durvis un apstājās gaitenī.

— Māti — meitene iekliedzās pa visu māju.

Neviens neatsaucās. Tad viņa nezin kādēļ uz pirkstgaliem ielavījās guļamtelpā. Zem kājām čirkstēja stikls. Stikli mētājās gan uz grīdas, gan gultā, gan uz mazā rakstāmgalda, pie kura Ļena mācījās. Bet biezo noplēšamā kalendāra paciņu ar sarkaniem cipariem 22 uz virsējās lapiņas līdz pašai sienai bija caururbusi asa metāla šķemba.

Ļena palūkojās pa logu. Bēgļus vairs neredzēja. Kurš paguva, tas izkļuva no ciema, pārējie paslēpās mājās un pagrabos. Bedre ielas vidū līdz pašām malām bija piepildījusies ar šķidriem dubļiem. Pret debesīm izslietajā caurulē šņāca un gurguļoja kā krānā, kad izslēgts ūdens.

Starp papelēm pazibēja karavīru šineļi: robežsargi atkāpdamies pārskrēja no viena stumbra pie otra un atšaudījās.

Pa labi atskanēja dobja motoru dunoņa. Gar stūri izvēlās milzīgs tanks. Ložmetēju kārta šaustīja papeles. Pašķīda mizas gabali, lapas, zari.

Uz tanka bruņuplātnes pazibēja oranža liesma — nodārdēja no kaimiņu mājas mestā granāta. Čuguna briesmonis pagriezās uz vietas, plēsdams ar kāpurķēdēm zemi, un gāzās pret sienu. Māja nodrebēja gluži kā dzīva, pēkšņi saguma un sagruva uz tanka torņa.

Iepretim Ļenas logam no grāvja izlēca vēl viens robežsargs. Viņš bija bez šautenes, labā roka nedzīvi nokarājās, starp lūpām kā balta svītriņa pazibēja sāpēs sakostie zobi. Kreisajā rokā viņš turēja karogu apvalkā.

Šajā mirkli fašistu tanks izkļuva no mājas drupām. Robežsargs metās pie bedres, saudzīgi iebāza karogu caurules tumšajā rīklē un, pagriezies ar seju pret tanku, ar kreiso roku sprādzēja vaļā pistoles maksti.

Cilvēks un tanks mirkli stāvēja viens pret otru. Hitlerietis pagrieza ložmetēja stobru. Robežsargs pieliecās. Šāvienu kārta pārgāja viņam pār galvu. Tēmēt zemāk ložmetējs nevarēja. Tad, spļaudīdams iezilganus dūmus, tanks vēlās uz priekšu — virsū cilvēkam. Robežsargs vairākas reizes izšāva uz skatāmo spraugu un atlēca sānis. Tanks neapstādamies aizdārdēja pa apaļo akmeņu bruģi tālāk, uz austrumiem.

Mirkli viss pieklusa, un Ļena izdzirda apslāpētus vaidus. Tie atraisīja viņas sastingumu. Vaidi skanēja aiz stūra, tur, kur bija lievenis. Meitene izskrēja gaitenī, pavēra durvis un caur šauro spraugu ieraudzīja robežsargu. Viņš gulēja uz lieveņa kāpnēm bez samaņas un vaidēja. Ļena vienā mirklī ieskrēja virtuvē un atgriezās ar dvieli rokās.

Bet uz ielas jau tarkšķēja fašistu motocikleti. Trīs no viņiem piebrauca pie lieveņa. Un Ļena paskatījās uz viņiem bez sevišķām bailēm. Viņas priekšā stāvēja pēc izskata parasti cilvēki militāras formas tērpos, ar dīvainām, ragainām kaskām galvā. Pirmajā mirklī viņa neaptvēra, ka tie ir tie paši cilvēki, kas ielauzušies viņas dzimtajā ciemā un atnesuši sev līdzi nāvi un postījumus.

— Viņu ievainoja, — Ļena teica, — bet es neprotu pārsiet. — Meitene sniedza tuvākstāvošajam hitlerietim dvieli.

— Pārsieniet, — viņa lūdza.

Fašists nometa dvieli zemē. Ļena izbijusies atkāpās, ieklausīdamās nesaprotamajā, skarbajā vāciešu sarunā.

— Robežsargs! — vāciski teica priekšējais hitlerietis. — Droši vien viņš dzīvoja šajā mājā. Skuķis ir viņa. Ņemiet ciet.

Ļenu rupji satvēra aiz rokas un norava no lieveņa. Aiz muguras dobji nodunēja šāviens. Robežsargs vairs nevaidēja.

Visus ciemā sagūstītos vīriešus sadzina skolā. Neparastā ātrumā fašisti veikli apjoza lielo koka ēku un

skvēru tās priekšā ar augstu dzeloņstiepļu žogu. Pie žoga atkal un atkal veda klāt cilvēkus. Viņus iedzina šaurā ejā, ko veidoja divas stiepļu kārtas, un trenca uz aizžogojumu. Drīz vien skvērs bija pilns ar izmocītiem, dažās stundās novecojušiem cilvēkiem.

Katrs savu nelaimi pārdzīvoja citādi. Vieni drūmi staigāja uz priekšu un atpakaļ, izklaidīgi vēroja dzeloņstiepļu kārtas, milzīgo šāviņa bedri skvēra centrā, kurā, tāpat kā pie Ļenas mājas, slējās pārsista un uz augšu izliekta caurule. Citi bezspēcīgi nogūlās knūpus zemē un gulēja nekustīgi kā miruši. Lielākā daļa sēdēja zālē, atbalstījuši galvu uz ceļiem.

Kad pie dzeloņstiepļu žoga pieveda Ļenu, visi paskatījās uz meiteni. Viņa kaut ko kliedza un stīvējās pretim. Fašists ar celi viņu spēcīgi pagrūda uz stiepļu pusi. Ļena pakrita. Asie dzeloņi saskrambāja viņai seju.

Cilvēki skvērā neviļus pavirzījās uz žoga pusi. Sargs, kurš dežurēja pie ieejas, norāva automātu un sāka šaut pūlī. Daži cilvēki pakrita. Pārējie metās atpakaļ.

— Zwei! — sargs uzsauca un parādīja divus paceltus pirkstus. — Kaput!

Tas nozīmēja, ka tuvāk par diviem metriem pie žoga iet aizliegts. Kurš pavēli neievēros, — tam nāve.

Zvalstīdamies pienāca divi fašisti esesiešu formas tērpos un aizvāca nogalinātos sānis. Kārtība bija atjaunota. Meiteni iegrūda aizžogojumā.

Ļena gandrīz neapjēdza, kā viņa bija šķērsojusi pazīstamo skvēru un uzkāpusi skolas otrajā stāvā. Tikai pie durvīm ar uzrakstu «6.a klase» viņa drudžaini iešņukstējās, ieskrēja telpā, nokrita savā solā un sāka raudāt.

Bet blakus, sestajā «b» klasē, sēdēja tie, kuri nezaudēja galvu arī šajā drausmajā dienā. Tur bija divi viegli ievainoti robežsargi, aušanas fabrikas steļļu regulētājs Zujevs, vīrs pusmūža gados, un augļu un ogu pārstrādāšanas kombināta partijas komitejas sekretārs Mironovs.

Andrejs Semjonovičs Mironovs — viņš bija mazliet stūrains, ar lielu galvu — bungoja ar pirkstiem pa solu un ieklausījās elsās, kas skanēja aiz sienas.

— Kas tur tā raud? — viņš jautāja. — Liekas, bērnus un sievietes šie nelieši pagaidām vēl neaiztiek.

— Nu, te jau arī vīrieti var pārņemt izmisums, — Zujevs dobji teica un piecēlās. — Iešu palūkoties.

Viņš atgriezās ar Ļenu uz rokām. Mironovs paņēma no viņa meiteni un pieglauda pie krūtīm.

— Nu-nu! Nomierinies! Mana Veriņa gan tā neraudātu! Vai tu pazīsti Veru Mironovu no sestās «b»?

Ļena neko neatbildēja. Viņa paslēpa seju Mironova kreklā, satvēra zobos pogu, lai nebūtu jāraud, un pieklusa uz viņa ceļiem.

Apspriede turpinājās.

— Nav jēgas rokas salikušiem gaidīt, kamēr mūs izglābs, — teica Andrejs Semjonovičs. — Paies vairakas dienas, iekams mūsu galvenās karaspēka daļas atkļūs līdz pārrāvumam. Un kas zin cik lieli fašistu spēki piedalās kaujā. Varbūt viņi pārgājuši robežu ne tikai šeit. Tad...

Viņš nepabeidza, bet visi saprata, ka tad nav ko cerēt uz drīzu palīdzību.

— Tātad mūsu pienākums, — ieteicās Mironovs, — pašiem organizēt pretošanos. Un, jo ātrāk mēs to darīsim, jo labāk. Šodien nometne ir nožogota slikti, apsardze neliela. Rīt mums šīs priekšrocības vairs nebūs. Rīkoties vajag šodien.

— Cilvēki ir nomākti! — iebilda Zujevs. — Šodien mes neko nepanāksim. Vajadzīgs laiks, lai tie atgūtos.

— Laika mums nav, — atteica Mironovs. — Jāatrod iespēja, kā viņus uzmundrināt, sapurināt. Es domāju, ka vajag iet uz skvēru un aprunāties ar tiem, kurus pazīstam personīgi. Lai uzbruktu sardzei, mums pietiek ar divdesmit cilvēkiem. Bet pēc tam pievienosies pārējie. Galvenais ir iesākt! Vai būtu kādi citi priekšlikumi?

Robežsargi un Zujevs klusēja.

— Tad rīkosimies! Jūs, — Mironovs teica robežsargiem, — apstaigājiet visus sagūstītos karavīrus. Tu, Zujev, aprunājies ar fabrikas ļaudīm. Bet es to darīšu ar kombināta strādniekiem. Tikai bez kņadas — klusi un mierīgi.

Zujevs un robežsargi izgāja.

— Bet kā tad tevi sauc? — jautāja Mironovs un pa-bužināja meitenītes gaišos matus, — tā klusi sēdēja uz viņa ceļiem.

— Ļena, — viņa atteica, nepaceldama seju.

— Nu redzi, Ļena, arī tev būs uzdevums. Es tagad aiziešu, bet tu pa to laiku apstaigā visu skolu un sameklē karogu. Derēs jebkurš: gan vienības, gan posma.

— Posmiem nav karogu, — Ļena viņu izlaboja.

— Ak tā! Nu vienalga, kādu atrodi, ka tikai karogs. Un nes to šurp uz šo istabu. Saprati?

Ja Mironovs meitenei jautātu, no kurienes viņa ir, kādēļ atdzīta uz nometni, kur ir viņas vecāki, Ļena sāktu atkal raudāt. Bet lietišķā saruna viņu uzmundrināja. Meitene piecēlās no Andreja Semjonoviča ceļiem

un, ar roku piesegusi saskrambāto vaigu, paskatījās uz vīrieti. Ģērbies blūzē, smagnējs, sirmiem deniņiem viņš bija |oti līdzīgs Ļenas tēvam — Sarkanās Armijas komandierim. Ļena iešņukstējās.

— Ai, ai! Tā nedrīkst! — teica Mironovs.

— Jā, jā! Es vairs neraudāšu...

Meitene noslaucīja asaras un izskrēja gaitenī.

Pionieru istaba atgādināja postažu. Uz grīdas mētājās salauzīti rāmji, samīdīti portreti. Galdiņš, uz kura bija novietots Ļeņina krūšutēls, apgāzts un salauzts gulēja kaktā. Lielais karogs, mazie karodziņi un sarkanā galddrāna bija pazuduši.

Skolotāju istabā — tā pati baismā grautiņa aina. Pie sienas pakarināto Padomju Savienības karti kāda huligāna roka bija sagriezusi četrās daļās.

Tad Ļena devās uz direktora kabinetu. Ar agrako biklumu viņa satvēra durvju rokturi. Bet dauzoņas bija ālējušies arī šeit. Viss bija salauzts, sadauzīts, apgānīts.

Meitene tukšām rokām atgriezās kādreizējā sestajā «b» klasē. Pēc pusstundas tur ieradās arī robežsargi un Zujevs. Mironovs atnāca pēdējais.

— Pavisam ir trīsdesmit divi karavīri,.— ziņoja viens no robežsargiem. — Visi gatavi cīnīties uz dzīvību un nāvi. Gaida tikai signālu.

— Man gan neveicās ... — teica Zujevs. — Cilvēki kā apstulbuši... Un es nezinu, ko lai viņiem šodien saku. Klausās, skatās, bet acīs tukšums kā izdauzītos logos. Pats nezini, vai viņi tevi maz dzird. Kaut ko var darīt tikai divi cilvēki.

Mironovs klusēja. Acīm redzot, arī viņam nebija diez kā veicies.

— Nu labi! — viņš beidzot teica. — Trīsdesmit divi un divi tavējie, tad vēl man seši cilvēki — tas ir četrdesmit! Iesākumam pietiek. Nu, Ļena, kā tev veicās?

— Nav! Nekur nav! — atbildēja meitene.

Gaitenī dimdēja smagi soļi:

— Iet ārā! Visiem iet ārā! — kāds kliedza. — Schnell! Schnell!

Skvērā visiem pavēlēja piecelties kājās un sastāties garā rindā. Trīs esesieši nosoļoja gar to vienreiz, tad otrreiz. Trešoreiz viņi izvilka pistoles.

— Tagad notiks tīrīšana! — viens no viņiem lauzītā krievu valodā skaļi paziņoja. — Būt mierīgi! Stāvēt uz vietas!

Grupa fašistu karavīru paņēma automātus šaušanas gatavībā. Esesieši trešoreiz nostaigāja gar rindu. Bendes šāva tieši virsū katram, kurš viņiem likās ebrejs vai tāpat vien nepatika.

Pēc tam sekoja nākošā komanda:

— Zaldāti un komandieri iznākt priekšā!

Neviens pat nepakustējās. Tad vācieši aizskrēja aizmugurē un ar šauteņu laidēm izgrūda no rindas cilvēkus karavīru tērpos. Viņus ielenca un izveda no iežogojuma.

— Un tagad — pēdējais etaps! — uzkliedza esesietis. — Uzrādiet komunistus, un mēs jūs atlaidīs mājās uz jaunu dzīvi!

Ļena stāvēja starp Zujevu un Mironovu. Viņa neredzēja, bet drīzāk sajuta, ka tie abi saskatās. Un viņi tiešām apmainījās skatieniem, kuri teica: «Paliec sveiks!» Lielākā daļa ciema iedzīvotāju pazina Zujevu, Mironovu un citus komunistus, kuri bija nokļuvuši hitleriešu nometnē. Bet rindā neatskanēja neviena balss. Cilvēki stāvēja nodurtām acīm, lai nejauši nenodotu biedrus. Neviens pat nepakustējās.

— Labi! — esesietis nobļāva. — Jums vajag apdomāt? Apdomājiet! Dodu laiku līdz pusnaktij. Tieši divpadsmitos jūs visi ieies skolā un mēs to aizdedzinās! Paf! — uguns un dūmi, un dzīvošana pagalam!

Pēc šī brīdinājuma cilvēkiem atļāva izklīst. Bet nebija jau kur palikt. Iet iekšā skolā negribējās. Tādēļ arī gandrīz visi apsēdās turpat, kur bija stāvējuši.

— M-ja-ā! — novilka Zujevs un gurdi pārvilka ar roku pār bālo seju.

— Gulsties tuvāk! — čukstēja Mironovs.

Viņi nogūlās zālē galvu pie galvas.

— Mūs izglāba! — klusi teica Andrejs Semjonovičs un paskatījās uz cilvēkiem, kas skumīgi zvilnēja skolas pagalmā. — Paldies, biedri!... Tagad mušu reize, Zujev! Žēl, ka robežsargu vairs nav, taču tas nedrīkst mūs aizkavēt. Esmu pārliecināts, tādi cilvēki ies kopā ar mums!

65

5 — Nogrimušais zvans

— Iet jau ies! — atbildēja Zujevs. — Vajag viņus tikai sapurināt! Uzmundrināt! Bet kā? ... Zini ko? Pateiksim cits citam paziņojumu, ka pēc stundas notiks partijas sapulce. Atnāks, protams, nedaudzi. Pavisam diezin vai sanāks desmit komunistu. Toties pārējie sajutis, ka partija nav viņus pametusi nelaimē!

Mironovs piekrita.

Un skvērā cilvēks cilvēkam pavēstīja īso paziņojumu:

— Pēc stundas partijas sapulce ... Komunistiem ierašanās obligāta! — gūstekņi čukstēja cits citam ausī. — Pulcēšanās sestajā «b» klasē...

Vīri, izdzirduši šo paziņojumu, kurš vēl vakar liktos tik ikdienišķs, izslējās taisnāk.

Zujevs un Mironovs skatījās, kā no viņiem attālinās mutvārdu vēstījums.

Tas jau bija nonācis līdz sarkanbārdainajam vīrietim, kurš sēdēja klanīdamies no vienas puses uz otru it ka zobu sāpēs. Viņa sejā atspoguļojās tikai truls izmisums. Kaimiņš pačukstēja viņam trīs slepenos teikumus un piebilda:

— Pasaki tālāk...

Sarkanbārdainis mehāniski paskatījās pa labi. Nākošais cilvēks sēdēja no viņa kādus trīs soļus tālāk. Lai pateiktu paziņojumu, viņam vajadzēja piecelties. Bet vīrietis atkal nokāra galvu un šūpojās pa labi un pa kreisi kā mēnessērdzīgs. Pēkšņi viņš apstājās. Seja kļuva domīga. Izbrīnījies viņš paraudzījās savā priekšā, atlaida drudžaini sakļautos pirkstus un pa zāli veikli aizvēlās pie kaimiņa. Paziņojums lidoja tālāk. Sarkanbārdainis vairs nešūpojas.

— Redzēji? — jautāja Zujevs.

Mironovs pamāja ar galvu.

— Tev taisnība! — viņš teica. — Tas ļaudis uzmundrinās. Es vēl domāju par karogu, taču to nekur nevar dabūt. Karogs arī mums palīdzētu ...

Ļena tikai tagad saprata, kādam nolūkam vajadzīgs karogs. Bet Mironovs vēl piebilda:

— Redzi, kā gadās! Cilvēks dzīvo, dzīvo, pie visa pierod un vairs nekā nepamana! Tad pēkšņi viss izmainās un it kā atveras acis! ... Piemēram, karogs ... Mēs bijām pie tā pieraduši. Reizēm pat strīdējāmies, kurš to

nesīs demonstrācijas laika. Dažs labs gribēja no šī pienākuma izvairīties... Bet bijis tagad kaut gabaliņš sarkanās drānas — un uz sargu! Visi mestos līdzi karogam! Saplosītu sardzi gabalu gabalos!

— Vai tad skolā nav? — jautāja Zujevs.

— Meklēja jau ... Ļena bija ... Neesot!

— Pirmajā stāvā pie saimniecības vadītāja es nebiju, — sarunā iejaucās meitene. — Viņam bija sarkanā drāna. Deva mums lozungiem .. . Aiziet?

Mironovs paskatījās viņā, padomāja:

— Nu aizej! Tikai uzmanīgi... Ja atrodi, aiznes uz sesto «b» un paslēp solā ...

Paskatījusies uz sargiem, kuri vienaldzīgi soļoja gar stiepļu žogu, Ļena iemanījās skolā. Istaba, kur saimniecības pārzinis glabāja skolas inventāru, izrādās, nebija skarta. Bet, lai arī kā meitene rakņājās un jaucās pa linoleja atgriezumiem, finiera loksnēm un putekļainām portjerām, viņa neatrada nevienu sarkanas drānas gabaliņu. To droši vien izlietoja, gatavojoties 1. Maijam, bet papildināt krājumus saimniecības pārzinis nepaguva.

Ļena uzkāpa otrā stāvā un vēlreiz apstaigaja visas istabas. Neko neatradusi, viņa apstājās gaitenī pie loga. Viņas acu priekšā bija gūstekņiem pārpildītais skvērs. Starp diviem stabiem karājās volejbola tīkls. Pusizdzisušās, baltās svītras rādīja divu laukumu robežas. Stūrī bija redzams mazs kvadrātiņš ... No turienes Ļena vakar servēja. Veikli servēja ... Jā, viņu komanda tomēr bija spēcīgāka. Viņi uzvarēja ar 15:9, bet pēc tam atpūtās uz soliņa pie skulptūras, kas attēloja divus basketbolistus.

Bet kur tagad šī skulptūra? Arī soliņa nav... Taja vietā rēgojas šāviņa bedre, ņirdzīgi slejas saliektā caurule ... Kaut kas šajā melnajā bedrē meitenei likās pazīstams .. . Viņa atcerējās tādu pašu bedri, tādu pašu cauruli pie savas mājas, un atmiņā atausa šī rīta aina: ievainotais robežsargs, tanks, caurulē paslēptais karogs ...

Doma, ka viņa varētu sagadāt karogu, Ļenu vispirms iepriecināja, bet tad viņu pārņēma šausmas. Viņa iztēlojās tumšo, šauro cauruli un sevi tajā dziļi zemē apbedītu. Viņa neiedomājās, ka caurulē varētu būt palicis ūdens. Viņu biedēja tumsa un zeme, kas sedza cauruli. Un ja nu viņa pēkšņi tur apmaldās? Pagriezienu gan caurulei nebija. Tā stiepās tieši pāri skvēram uz ielas, garām Ļenas mājai un tālāk lejā uz ūdenssūkni...

Meitene ilgi šaubījās. Un kas zin kā viņa būtu izlēmusi šo pirmo patieso, nopietno dzīves problēmu, ja skvērā neietarkšķētos ložmetējs. Kāds bija pārkāpis pavēli un piegājis pie žoga. Sargs viņu nopļāva ar garu automāta kārtu.

Ļena iekoda pirkstā, lai nesāktu raudāt, un izlēma. Viņa izgāja no skolas un devās pie Mironova. Tas sagaidīja viņu ar jautājošu skatienu. Meitene noraidoši papurināja galvu un pagāja garām. Viņa apsēdās pie šāviņa bedres.

Kad sargs vienmērīgiem soļiem aizslāja uz žoga tālāko stūri, Ļena uzskrēja uz sprādziena sabērtās zemes vaļņa un iešļūca bedrē. Pārliekusies pār caurules izroboto malu, viņa ielīda apaļajā spraugā, nodrebēja, saskaroties ar aukstajām, miklajām, gļotainajām sienām. Delnas dobji plakšķināja apglumējušo metālu. Ļenai šķita, ka caurules sienas visu laiku sašaurinās un tūlīt viņu nospiedīs. Kad šī sajūta pārgāja, meitenei uzmācās citas šausmas. Bet ja nu caurulē ir ūdensčūskas? Viņa sevi mierināja, ņemdama palīgā visas savas nelielās zooloģijas zināšanas. Bet šausmas nerimās. Un tomēr viņa līda uz priekšu, pati baidīdamās no savas sēcošās elpas.

Tajā mirklī, kad meitene ielīda caurulē, Mironovs redzēja, ka cilvēku grupā, kura sēdēja pa kreisi, pieceļas slaids, kalsns vīrietis. Viņš pazina šo cilvēku. Tas bija komunists, kombināta mehāniķis. Vīrietis bezmērķīgi pastaigāja pa skvēru, pastāvēja pie skolas durvīm un tad iegāja ēkā.

Andrejs Semjonovičs piebikstīja Zujevam.

— Pulcējas ... Es iešu. Tu nāc pats pēdējais ...

Mirkli pagaidījis, arī Mironovs ielavījās skolā. Ar īsiem starplaikiem viņam sekoja vēl divi. Katru, kurš vēra skolas durvis, pavadīja desmitiem sasprindzinātu, satraukuma pilnu acu. Visi zināja, ka tur komunists iet uz sapulci, kur izlems viņu dzīvības un nāves jautājumu. Un nevienam pat prātā neienāca doma nopirkt sev dzīvību par šo cilvēku dzīvībām.

Tos, kuri ieradās sestajā «b» klasē, Mironovs apsveica ar ciešu rokas spiedienu. Bija jau atnākuši pieci cilvēki. Gaitenī dzirdēja vēl viena partijas biedra piesardzīgos soļus.

Bet Ļena, zaudējusi jebkuru jēgu par laiku, līda pa cauruli lejup. Attālumu no skolas līdz mājai viņa parasti nogāja piecās minūtēs, bet tagad, likās, pagājusi vesela mūžība, taču tumsībai arvien vēl nebija gala. Viņa bija tā nogurusi, ka baiļu jūtas notrulinājās. Viņai vairs nerēgojās ne ūdensčūskas, ne citi noslēpumaini apakšzemes caurules iemītnieki. Viņa pastiepa uz priekšu vienu roku, pieliecās, lai nepieskartos ar muguru caurules glumajai velvei, un pievilka kāju. Pēc tam automātiski pastiepa uz priekšu otru roku un atkal pievilka kāju. Dažreiz roka paslīdēja un Ļena nokrita uz vēdera un sejas, uz visām pusēm šķiezdama recek-ļainos, ar rūsu sajauktos nogulsnējumus.

Acu priekšā virpuļoja krāsaini apļi un zvaigznes. Un, kad beidzot parādījās blāvs gaismas plankums, Ļena to nepamanīja. Tikai metrus trīs no izejas meitene saprata, ka sasniegusi caurules galu. Spēki viņu atstāja. Viņa sāka raudāt un gulēja knūpus šaurajā, miklajā spraugā, atspiedusi pieri uz netīrajām rokām.

Ļena tā gulēja ilgi, līdz viņai sāka salt. Ar pūlēm viņa pakustināja notirpušās rokas un kaut ko sataustīja. Viņai gandrīz līdzās, mazliet priekšā, pavīdēja robežsargu karoga sarkani pulētais kāts. Meitene pievilkās tam klāt, pieglauda galvu pie gludā koka un, sajutusi jaunus spēkus, ātri uzveica pēdējos metrus.

No caurules gala izslējās slapja, netīra galva ar saraudātu seju un salipušiem matiem. Pat māte tagad nepazītu, ka šī izmocītā būtne ir viņas meita. Bet neviens meiteni neredzēja. Māja raudzījās viņā ar tumšām izsisto logu acīm. Uz lieveņa agrākā neērtā pozā gulēja mirušais robežsargs. Caurvējā šūpodamās, iečīkstējās durvis.

Pēkšņi Ļena iekliedzās. Viņa ieraudzīja guļamistabā uz palodzes Miku. Runcis sēdēja, apsedzis ar asti ķepas, un viņa izskats bija tāds, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, pēc piecām vai desmit minūtēm tukšās mājas saimniece atkal atgriezīsies, krāsnī sāks sprakšķēt malka, smaržos cepta gaļa un Ļena pacienās savu mīluli ar gardākajiem kumosiņiem.

Meitenei sagribējās mājās. Tā sagribējās, it kā stipra roka apskautu viņas plecus un maigi, valdonīgi vestu sev līdzi. «Varbūt māmiņa atgriezusies!» domāja Ļena. Bet uz lieveņa nekustīgi gulēja nogalinātais robežsargs, un meitene saprata, ka viegla atgriešanās laimīgajā pagātnē nav iespējama, ka dzīve pievērsusi viņai tumšo, baismīgo vaigu, ka par laimi, par tiesībām atgriezties savā dzimtajā mājā vajag cīnīties.

Viņa izlēca no caurules, jo apgriezties tajā nebija iespējams, un, bīdīdama sev pa priekšu karogu, atkal ielīda šaurajā, apaļajā spraugā ...

Tiklīdz klasē ienāca Zujevs un apsēdās solā, Andrejs Semjonovičs ieņēma priekšsēdētāja vietu pie skolotāja galda. Viņš mierīgi vēroja sapulcējušos. Viņa priekšā sēdēja vienpadsmit cilvēku.

— Laikam visi? — jautāja Mironovs. — Es domāju tā: uzskatīsim, ka komunisti ieradušies simtprocentīgi, tādēļ ka tie, kuri šodien neatnāca, partijā bijuši gadījuma cilvēki... Tātad norunāts: ja negaidot uzrodas fašisti, esam sapulcējušies, lai noskaidrotu, kuri ir komunisti. Skaidrs? ... Sāksim!

Bet sākt neizdevās. Pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Klasē iespraucās sarkanbārdainā vīrieša galva.

— Sakiet, lūdzu, — viņš jautāja, — vai sapulce ir slēgta vai atklāta?

Jautājums bija negaidīts, un pat Mironovs nezināja, ko īsti atbildēt.

— Es jautāju tādēļ, — paskaidroja sarkanbardainis,

— ja sapulce atklāta, tad gribētu piedalīties arī daži bezpartejiskie ...

Andrejs Semjonovičs piecēlās, svinīgi piegāja pie durvīm, apskāva vīrieti un noskūpstīja viņu.

— Aiciniet!

Viņi pagaidīja vēl minūtes divdesmit. Vīri nāca un nāca. Klasē jau bija sapulcējušies divdesmit divi cilvēki. Divdesmit trešais atnesa negaidītu vēsti.

— Cits citam pateica, — viņš čukstus pavēstīja,

— ka atnests karogs! Meitene atnesusi...

Mironovs pats aizgāja uz skvēru un ilgi sildīja slapjo, nosalušo Ļenu, piespiedis viņu sev klāt. Uz turieni, kur viņš sēdēja, aizsegdams meiteni no vēja, no rokas rokā tika aizsūtīti kabatas lakatiņi. Andrejs Semjonovičs noslaucīja meitenei seju, rokas. Kāds atsūtīja svīteri. Mironovs norāva netīro, saplēsto kleitu un uzvilka uz Ļenas drebošajiem pleciem sausu apģērbu.

Bet pēc pusstundas no kāta noņemtais karogs, slepus iedams no rokas rokā, sasniedza skolas durvis. Mironovs to ienesa klasē. Uz sarkanā karoga zeltojās uzraksts: «Divdesmit pirmais robežsargu postenis.»

Visi piecēlās. Zujevs klusi sāka dziedāt «Internacionāli». Pārējie pusbalsī atkārtoja himnas vārdus.

Ļena gulēja svešu, bet labu un gādīgu cilvēku lokā. Viņu apsedza ar svārkiem. Kājās uzvilka lielas vīriešu zeķes ar rūpīgi salāpītu papēdi. Laipnas rokas sasukāja viņas matus. Un meitene it kā aizsnaudās. Viņa neaizmiga. Tā bija dīvaina aizmirstība. Līdz pēdējam sasprindzinātie muskuļi un nervi atslāba un atpūtās. Viņa atguvās tikai tad, kad vīri cits citam pavēstīja jaunu rīkojumu: «Visiem palikt savās vietās. Kad sargi būs

uzveikti, skriet pa vienam uz mežu aiz papīrfabrikas. Pulcēšanās uz septītās stigas.»

No skolas pa vienam iznāca sapulces dalībnieki. Viņi izklīda dažādos virzienos un pievienojās tiem gūstekņiem, kuri gulēja tuvāk dzeloņstiepļu žogam. Mironovs un Zujevs apgūlās pie ieejas iepretim sargam.

Fašistu karavīri izgāja aiz stieplēm, bet sargs, kurš stāvēja žoga iekšpusē, žāvājās un vienaldzīgi blenza caur brillēm. Mājā, kas atradās līdzās skolai, sāka spēlēt patafons. Atskanēja mūzika no «Gulbju ezera». Bet tūlīt tā pārtrūka, un plate, izlidojusi pa atvērto logu, sašķīda druskās un aizvēlās pa akmeņiem. Aiz loga skaļi iesmējās. Iešņācās cita plate. Vīru koris dziedāja «Pāri kalniem». Plate neizskanējusi nokrita uz bruģa.

Un tad notika neticamais. Skolā atvērās logs. Pa to līdz pleciem izkārās sarkanbārdains vīrietis. Viņš spēji pacēla roku un vicināja sarkanu drānu. Tajā mirklī cilvēki no visām pusēm metās pie stiepļu žoga. Zujevs aizvēlās pie sarga un parāva viņu aiz kājām. Mironovs iezvēla fašistam ar dūri un izrāva no rokām automātu.

Atjūgušies hitlerieši raidīja uz skvēru ložu krusu. Bet gūstekņi paguva atbīdīt stiepļu rindas un izlauzties ārā. Sākās tuvcīņa. No kaimiņu mājas izskrēja esesieši. Mironovs sagaidīja viņus ar automāta uguni.

Bet sarkanbārdis, izkāries līdz pusei pa logu, kaut ko kliedza priekpilnā balsī un drudžaini vēdīja karogu. Ienaidnieka lode ķēra karoga turētāju. Viņš pārstāja kustināt roku, karogs izslīdēja no bezspēcīgajiem pirkstiem un lidoja lejup. To satvēra. Un visi, kas vēl skvērā gulēja, tūlīt pielēca kājās. Stipras rokas pacēla Ļenu no zemes, viņa atguvās aiz sētas un skrēja kopā ar visiem pa tukšajām ielām uz fabriku, aiz kuras sākās biezie, tumšie meži.

Septītajā stigā bēgļi uzkavējās tikai īsu brīdi. Kaislīgais mednieks un sēņotājs Zujevs šeit zināja visas takas. Tāpēc arī Mironovs viņam uzdeva vest vienību uz austrumiem.

Krēsloja. Kļuva dzirdama tāla artilērijas kanonāde. Austrumu pamalē dūmoja un blāzmoja ugunsgrēki. Beidzās Lielā Tēvijas kara pirmā diena.

ZILO PAPĪRIŠU NOSLĒPUMS

Miša Toporkovs atgriezās no sādžas dzimtajā pilsēta. Viņš veda kādus sešus kilogramus miltu, ko bija izlūdzies no attāliem radiniekiem. Priecīgi ieklausīdamies vagonu riteņu klaudzoņā, Miša iztēlojās, kāds siltums ielīs mātes acīs, kad tā ieraudzīs viņu sveiku un veselu, turklāt vēl ar miltiem! «Bet baidījās laist!» viņš nodomāja. «Es tak jebkuru fašistu apvedīšu ap stūri!» Viņš atcerējās, kā līdis pa grāvjiem, ar likumu apiedams sargposteņus, kā melojis policistiem, ka dzīvo kaimiņu sādžā, kā slēpis miltu maisu no skaudīgām acīm.

Tagad šis vērtīgais maiss stāvēja visiem redzamā vietā. Miša bija uzlicis uz tā netīro, cauro zābaku. Nevienam cilvēkam nevarēja ienākt prātā, ka uz piespļaudītās vagona grīdas zem vājā, nosmulējušā puisēna kājām mētājas tāds dārgums.

Braukt pa šo maršrutu varēja brīvi; biļete Mišām bija, un viņš neko daudz nebaidījās no kontrolieriem un esesiešiem, kas gandrīz katrā pieturā ielūkojās vagonā.

Kādus septiņus kilometrus no pilsētas vilciens apstājās pie zvērojoši sarkanas semafora acs, tad sāka kāpties atpakaļ un atmuguriski ierāpoja strupceļā.

Pasažierus pārņēma satraukums. Pēkšņā apstāšanās nekā laba nesolīja. Fašisti varēja masveidā sagūstīt un aizdzīt visus uz kādu steidzamu darbu vai pat aizsūtīt ar šo pašu vilcienu uz Vāciju. Ne tas vien pieredzēts hitleriešu ieviestās «jaunās kārtības» gados.

Miša bija apņēmīgs zēns. Viņš nedomāja gaidīt un noskaidrot apstāšanās iemeslus. Paķēris maišeli, viņš izlavījās tamburā, nolēca uz uzbēruma un, atpakaļ neskatīdamies, aizjoza pa nogāzi uz biezu bērzāju, kas gluži kā zaļa sagša stiepās abpus dzelzceļa stigas.

Noskrējis kādus trīssimt metrus, Miša sasniedza veca meža malu un iegūlās bedrē pie kādas priedes, kas bija izgāzta ar visām saknēm. Viņš paslēpās instinktīvi. Sis paradums bija izveidojies, divus gadus nodzīvojot fašistu okupētajā pilsētā. Miša nebija ne atvilcis elpu, kad starp kokiem parādījās kāds vīrietis ar grozu. Mišu tas nepārsteidza. Vasarā sēnes bija galvenais uzturs daudziem izpostītās pilsētas iedzīvotājiem.

Vīrietis nāca tieši uz izgāzto priedi. Vēl brīdis — un viņš ieraudzītu puišeli. Taču pa labi atskanēja viegls brīkšķis, kas pievērsa sēņotāja uzmanību. No krūmiem iznāca otrs vīrietis — arī ar grozu. Viņi paskatījās viens uz otru. Pirmais vaicāja:

— Kā klājas, draugs?

— Slikti! — otrs atbildēja. — Sēnes nez kur palikušas, kur ne.

— Man nav labāk ... Ir ko uzsmēķēt?

— Pašaudzētā atradīsies.

■

Viņi apsēdās uz priedes stumbra. Miša dzirdēja, ka nošvirkst sērkociņš. Tad bez kādas pārejas viens vīrietis ātri, bet diezgan klusi ierunājās:

— Pagaidām nekādu uzdevumu nebūs. Turpiniet darbu hospitālī. Šeit jūs vēl esat svešs — Samsons pavēlēja aklimatizēties, iesakņoties zemē — un stingri, lai neviena cūka nevarētu parakties apakšā! Dokumenti jums ir labu labie — nebaidieties ne no kādām pārbaudēm. Sakariem jums būs divas atkritumu kastes: viena uz Pirmā Maija ielas un Baltās ielas stūra, otra — skvērā iepretī restorānam «Vasara». Papīrs zils. Iemests septiņos no rīta. Sēnēs uz šejieni nāciet katra mēneša septītajā un divdesmit otrajā datumā. Ja būs vajadzīgs, jūs sagaidīs vai atstās zīmīti šīs priedes saknēs.

Nesteidzieties. Tuvākajās nedējās no jums nekā negaidām. Ja nu tomēr kaut ko svarīgu uzzināt, — pasts atkritumu kastē vienmēr darbojas. Skaidrs?

— Jā.

— Visu iegaumējāt? ... Atkārtojiet!

— Divas kastes: skvērā iepretī restorānam «Vasara» un uz Pirmā Maija ielas un Baltās

ielas stūra. Papīrs zils. Iemest septiņos no rīta. Septītajā un divdesmit otrajā nākt uz šejieni sēnēs.

— Pareizi. Es nu došos, bet jūs ejiet prom pēc desmit minūtēm. Pagaidām uzsmēķējiet... Labu veiksmi!...

Miša dzirdēja visu sarunu. Viņu pārņēma dīvaina sajūta: tāds kā prieks, kā bailes. Sākumā viņam kļuva karsti, tad sametās auksti, it kā dzirdētais noslēpums būtu uzvēdījis ledus dvašu.

Gadījums viņam sniedza to, ko viņš tik ilgi bija pūlējies panākt.

Pilsētā bija zināms, ka mežā kaut kur ir partizāņu vienība. Zināja, ka komandieri sauc par Samsonu, ka partizāni nereti parādās pilsētā. Miša pats divas reizes atrada skrejlapas, ko bija izkaisījuši partizāņu izlūki.

Kas gan ir skrejlapas! Miša un trīs viņa bijušie klasesbiedri gribēja redzēt dzīvus partizānus. Un ne jau tikai redzēt, bet arī pateikt... Viņi zināja, ko teikt! Zēni bija sagatavojuši runu, īsu un pārliecinošu. Miša to zināja no galvas: «Mēs — divpadsmitās skolas sestās klases pionieri — lūdzam komandieri biedru Samsonu dot mums kādu kaujas uzdevumu. Zvēram izpildīt to vai mirt!» Miša stingri ticēja, ka, noklausījušies tādu runu, partizāni noteikti pieņems viņus savā vienībā.

Bet tagad sastapšanās notika — Miša ieraudzīja partizānus un... samulsa. Protams, viņš varēja piecelties un uzrunāt vīrieti, kas joprojām sēdēja uz priedes. Bet kā viņš izturēsies pret zēnu, kas bijis paslēpies aiz koka? Ko darīs, uzzinājis, ka noslēpums ir dzirdēts? «Nogalinās kā spiegu — un pareizi darīs!» Miša nodomāja. «Es rīkotos tāpat!»

Laiks gāja uz priekšu, bet Miša tā arī nevarēja neko izlemt. Bet tad nokrakšķēja zars — vīrietis piecēlās. Iečīkstējās grozs. Bija dzirdams, kā attālinās soļi. Pēc brīža viss būs cauri. «Tādu izdevību palaist garām!» Sī smeldzošā doma lika Mišām piemirst visas bailes un piesardzību. Viņš pielēca kājās, uzmeta plecā maisu un, pamanījis starp kokiem nozibam vīrieša muguru, gribēja mesties tam pakaļ. Bet skaļa, naidīga, skarba balss viņam uzsauca:

— Stāt! Stāt, stāt!

Uz priedes pusi nāca garš kareivis. Sarkanīgu, piedze-

rušu acu skatiens aptaustīja Mišu un apstājās pie maisa.

— Kas? — fašists jautāja. — Sviests? Oli?

Viņš pastiepās pēc maisa. Miša parāvās sānis. Maisa vietā kareivis saķēra puišeli aiz pleca, pēc tam pirksti noslīdēja līdz elkonim un veikli aizgrieza Mišas roku aiz muguras. Neciešamās sāpēs Miša iekliedzās spalgā un smalkā balstiņā — gluži kā bērns. Bet kareivis tik grieza viņa roku augstāk un augstāk. Miša noliecās līdz pašai zemei un, zaudēdams samaņu, ieraudzīja sev priekšā kādas kājas.

— Ko jūs no viņa gribat? — mierīga balss jautāja.

Sāpes tūliņ norima — fašists palaida Mišu vaļā, un

zēns lēnām iztaisnojās. Acīs sāka izzust daudzkrāsaino apju ņirba. Miša pazina vīrieti ar grozu.

— Ko jūs gribat? — vīrietis atkārtoja savu jautājumu.

— Kas jūs ir? — kareivis iebļāvās.

— Esmu virsnieku hospitāļa ārsts.

Vīrietis sniedzās žaketes iekškabatā pēc dokumentiem.

Ja kareivis nebūtu bijis piedzēries, šie vārdi, bet jo vairāk dokumenti, būtu uz viņu iedarbojušies: ar virsnieku hospitāļa ārstu vajadzēja rēķināties, kaut arī ārsts ir krievs. Taču reibums bija laupījis hitlerietim pēdējās saprāta paliekas. Kareivis izmantoja izdevīgu brīdi un ietrieca nazi vīrietim kreisajā sānā. Ārsts sagrīļojās un sāka slīgt lejup. Viņa ceļi saliecās. Taču viņš izslējās, aprauti ievaidēdamies, un ar visu ķermeni uzgāzās fašistam virsū. Abi nokrita, saķērušies kamolā. Grozs aizlidoja sānis. Pēc īsas cīņas kareivis saļima un izstiepās.

Vīrietis smagi apvēlās uz labajiem sāniem. Miša ieraudzīja viņa svārkos naža šķēlumu un asinis.

— Jūs esat ievainots? — viņš jautāja un tūliņ atskārta sava jautājuma aplamību.

Vīrietis ievaidējās. Pavēra acis.

— Bēdz ... — Miša dzirdēja, un viņā viss sagriezās otrādi. Tikai tagad viņš pa īstam attapās.

— Nē! — viņš gandrīz iekliedzās. — Nē! Es jūs neatstāšu!

— Bēdz! — vīrietis atkārtoja. — Esmu ārsts... Zinu ... Neviens man vairs ... Atlikušas minūtes ...

— Nē! — Miša izkliedza caur asarām.

— Bēdz ... — vīrietis trešo reizi teica. — Katram gadījumam atceries ... Esmu ārsts ... Kudinovs ...

— Jūs neesat nekāds ārsts! — Miša izmisis atbildēja un, noliecies viņam pie auss, čukstus teica: — Jūs esat partizānis!

* * *

Visus cilvēkus Miša iedalīja divās grupās: savējos un fašistos. Fašistus viņš neieredzēja. Savējiem, padomju cilvēkiem, bez kāda izņēmuma pilnīgi uzticējās. Pēc viņa dziļākās pārliecības, starp savējiem nedrīkst būt noslēpumu. Un tomēr šoreiz Miša pat mātei neizstāstīja par piedzīvoto traģēdiju.

Trīs dienas viņš glabāja noslēpumu, pārdomāja visu, kas bija noticis mežā. Pa šīm dienām viņš kļuva it kā vecāks, vēl vairāk sakritās sejā. Viņa skatienā pavisam izzuda bērnišķīgā atklātība — tas kļuva ciets un bargs.

Ceturtajā dienā viņš sastapās ar saviem draugiem. Zēni uzreiz pamanīja viņā pārmaiņu.

Saruna notika klajumā aiz tirgus. Sākumā Miša gribēja tikai likt nojaust par noslēpumu. Taču, paraudzījies uz draugiem, viņš sakaunējās. Kā var viņiem neuzticēties? Viņš atcerējās svinīgo dienu, kad viņus visus uzņēma pionieros.

Bija pagājuši divi gadi, bet viņi tā arī nebija pārkāpuši sestās klases slieksni. Fašisti skolā bija ierīkojuši virsnieku hospitāli. Pilsētā nebija palicis neviena skolotāja. Un arī bijušo sestās klases bērnu tikai kāds pāris — un tas arī viss! Tik vien ir kā, lūk, šie trīs. Viņi sēdēja uz ķieģeļu lausku kaudzes izsalkuši, nomākti. Bet acīs sīka cerību dzirkstelīte, ka notiks kāds brīnums. Vai gan iespējams izturēt tādu acu skatienu?

Un Miša godīgi, nekā neslēpdams un neizskaistinā-dams, pastāstīja viņiem par nesenajiem notikumiem.

Zēni nebija redzējuši, kā traģiski aizgāja bojā cilvēks, kurš bija izglābis Mišu. Tādēļ vispirms viņiem iešāvās prātā, ka beigu beigās tomēr piepildās viņu sapņi: ir radusies izdevība satikties ar partizāņiem.

— Paklau! — aiz satraukuma strauji elpodams, Sla-viks ierunājās. — Tātad, ja mēs septītajā augustā aiziesim uz mežu pie tās priedes, tad sastapsim tur kādu no partizāniem?

Mišām gan rūpēja vienīgi tas, kā paziņot partizāniem par izlūka nāvi.

— Nezinu, — Miša atbildēja, — varbūt arī sastapsim. Es gan darītu tā: iemestu kastē vēstuli uz zila papīra. Lai visu uzzina!

— Nekā nebija! — Slaviks iebilda. — Tad neviens neatnāks pie priedes un mēs atkal paliksim bešā!

— Bet vai tu saproti, kas notiks, ja mēs nepaziņosim? — Miša iekaisa. — Vienībā gaidīs slepenas ziņas, bet tās nepienāks. Ko tur nodomās? «Kudinovs ir nodevējs un gjēvulis!»

— Par velti jūs strīdaties!

Sos svarīgos vārdus pateica Gēna. Skolā viņu kādreiz saukāja par loģiķi. Skolotāji bieži minēja viņu citiem par paraugu un teica, ka Genas atbildes izceļas ar neparastu loģiskumu.

— Pilnīgi velti! — Gēna atkārtoja. — Iet pie priedes ir muļķīgi: tikpat neviens nenāks mums klāt. Kas mēs tādi esam? Kas mūs pazīst? Ieraudzīs un nenāks klāt! Sūtīt vēstuli arī nav gudri: partizāniem jau tā raižu papilnam, bet viņiem vajadzēs meklēt jaunu cilvēku. Iesaku aizstāt izlūku un izpildīt uzdevumu. Viena krituša izlūka vietā partizāni saņems četrus!

Genas priekšlikums likās tik pareizs un tik vilinošs, ka pat Miša neiebilda. Vienīgi Goša — slimīgs zēns ar zilām, skumjām acīm un tumšiem lokiem ap tām — negribēja uzreiz piekrist.

— Lai izpildītu uzdevumu, tas ir jāzina, — viņš teica. — Bet, kas vajadzīgs partizāniem, to mēs nezinām.

— Nu tad paklausieties! — Gēna atbildēja un sāka skaidrot, turklāt tā, it kā jau sen būtu šo jautājumu pārdomājis.

* * *

Aleksandrs Gavrilovičs, ko partizāņi dēvēja par Sam-sonu, bija ļoti piesardzīgs cilvēks. Parasti cilvēki ar lielu fizisku spēku nav sevišķi piesardzīgi. Bet viņā šīs īpašības bija cieši, nesaraujami saistītas.

Pirmā zīmīte, ko Kudinovs atsūtīja no pilsētas, Sam-sonu briesmīgi saniknoja. Pirmkārt, papīrs nebija zils, bet gan balts. Tiesa, pirms rakstīšanas tas bija pamatīgi nošvīkāts ar bāli zilu zīmuli. Un tomēr tas bija rupjš noteikumu pārkāpums! Sakarniece — Pirmā Maija ielas sētniece Darja varēja tādu papīru nemaz nepaņemt. Spilgti zila krāsa bija vajadzīga tādēļ, lai nebūtu ilgi jārakņājas netīrumos. Tiklīdz izber no kastes atkritumus, tūliņ var redzēt, vai ir kaut kas zils.

Otrkārt, lapas lielums. Pārāk nepiesardzīgi slepenai zīmītei izmantot veselu burtnīcas lapu.

Un, treškārt, pats teksts. Pretēji veselajam saprātam tas nebija šifrēts. Izlasījis to, Samsons izlamājās un pārvilka ar plaukstu pār vareno, sirmiem, cietiem matiem noaugušo pakausi. Lūk, kas lapā bija rakstīts lieliem, skolnieciskiem burtiem: «Ziņojums Nr. 1. Šajā trešdienā ar vilcienu vedīs no pilsētas bumbas. Uz vagoniem sarkani krusti, it kā brauktu sanitārais vilciens. Bet otrdien no rīta ģenerālis Klīgers mašīnā apbraukās vietējos garnizonus. Runā, ka sāks ar Burino staciju. Noteikti atnāciet 7. augustā. Gribam, lai atnāk pats biedrs Samsons, ja vien viņš var. Kudinovs.»

Samsons bija lasījis daudz slepenu ziņojumu, taču tāds viņa rokās nonāca pirmoreiz. Viņš vēlreiz pārlasīja zīmīti un mēģināja atcerēties visu, ko zināja par Ku-dinovu.

Ārsta īstais uzvārds bija Altufjevs. Fašisti piespieda viņu strādāt koncentrācijas nometnē. Lai gan bija pastiprināta apsardze un viņu pastāvīgi izsekoja, ārsts prata saistīties ar tuvāko partizāņu vienību un divreiz organizēja bēgšanu no nometnes. Ar Altufjeva palīdzību partizāņu vienība papildinājās ar četrdesmit pieciem cīnītājiem.

Hitlerieši sāka turēt ārstu aizdomās. Tad partizāni apgādāja Altufjevam dokumentus ar Kudinova vārdu, šifru, kā nodibināt sakarus, un nosūtīja uz citu pilsētu, paziņojot par to Samsonam.

Kudinovs iekārtojās darbā virsnieku hospitālī un drīz tika izsaukts uz satikšanos ar jaunās partizāņu vienības pārstāvi. Samsona sakarnieks sniedza viņam nepiecie-samos norādījumus. Un, lūk, komandiera zemnīcā uz galda pirmais ziņojums, ko parakstījis Kudinovs.

Sis paraksts, īstenībā centīgi uzvilkts uzvārds, pilnīgi izsita Samsonu no sliedēm.

— Kaut ko tādu sagudrot!... — viņš dārdināja, smagi soļodams pa zemnīcu. — Vai viņš ir idiots, vai?

Štāba priekšnieks, jau izlasījis zīmīti, kategoriski paziņoja:

— Provokācija, Aleksandr Gavrilovič!

— Provokācija? — Samsons pārjautāja. — Pats stulbākais esesietis tik rupji nestrādā! Lūdzu — aicina mani uz satikšanos! Un nevis «aicinu», bet «aicinām»! Ievēro, kā raksta: «Gribam, lai atnāk pats biedrs Samsons.» «Gribam», nevis «gribu»! Cik tad viņu tur ir? Un kas ir tie gribētāji? Un nevis parakstās, bet kārtīgi uzvelk uzvārdu, lai, dievs pasarg, mēs nesajauktu!

Pēc īsas apdomāšanās Samsons vaicāja:

— Kā tu domā, vai Kudinovs nav slims? Koncentrācijas nometnē sajukt ir tīrais nieks. Pēc pārdzīvotajām briesmām nonācis bērna prātā, bet mēs prātojam!

Štāba priekšnieks šaubīdamies pagrozīja galvu.

— Es personīgi uzskatu, ka zīmīte ir tīra provokācija. Jāuzdod pilsētā pārbaudīt Kudinovu, bet pagaidām jāpārtrauc ar viņu visi sakari.

— Tā jau tas ir, — Samsons piekrita. — Bet, redzi, kas par nelaimi: rīt ir otrdiena. Nepagūsim pārbaudīt... Un ja nu tiešām tas pats Klīgers brauks ar mašīnu uz Burino? Šoseja tur līkumo pa mežu ... Ērti... Nogulēsim — plēsīsim sev matus!

- Es nepazīstu tevi, Aleksandr Gavrilovič! — štāba priekšnieks aizsvilās. — Ieskriesim slazdos!

— Kāpēc slazdos? Iztaustīsim iepriekš, izošņāsim — un būs labi! ... Bet Kudinova pārbaudi organizē. It īpaši brīdini Darju: ja zināma pasta kastīte, tad nav grūti notvert arī pastnieku. Bet tagad teiikšu tev atklāti: sirds jūt, ka to nav rakstījis ienaidnieks. Pierādīt nevaru, bet jūtu!

Otrdien garām partizāņu meža nometnes sargposteņiem virzījās uz štābu neparasts gājiens. Pa priekšu soļoja pieci automātisti zaļos maskēšanās tērpos. Aiz viņiem strupastis zirģelis priecīgi vilka divričus. Tajos sēdēja divi: večuks partizānis ar piemīlīgu, sirmu bārdu un fašistu ģenerālis saplēstā šinelī. Viena kāja viņam bija kaila un virs potītēm pārsieta ar baltu, tīru saiti.

Kad divriči lēkāja pa meža takas grambām un saknēm, ģenerālis šķobīja plānās lūpas un cēla uz augšu ievainoto kāju, bet sirmais vedējs mazliet apvaldīja straujā zirģeļa soli un, laipni smaidīdams, teica ģenerālim:

— Kāpēc tad laidi ļekas vaļā? Ja redzi — kaput ir klāt, tad sēdi mierīgi un nespirinies! Bet ko šis, — diedz projām! Un tā nu vajadzēja aizšaut.

Vienam automātistam nepatika vedēja tonis.

— Tu vēl atvainojies viņam par traucējumu! — viņš norūca.

— Tu esi atpalicis cilvēks! — vecais atbildēja. — Ta-gadiņ ģenerālis ir mūsu īpašums. Ar šodienu no viņa nebūs nekāda ļaunuma, tikai labums. Miris fašists ir labāks nekā dzīvs, bet sagūstīts — labāks nekā mirušais!

Automātisti pasmaidīja. Sasprindzinājums, ko bija radījusi īsā sadursme ar ģenerāļa apsardzi, pamazām izzuda. Partizāniem zaudējumu nebija. Un, kad aiz kokiem parādījās pirmās zemnīcas, konvojnieku sejas pavisam atplauka.

Pēc ģenerāļa Klīgera iepriekšējas nopratināšanas Samsons palika divatā ar štāba priekšnieku.

- Nu, kā tad ir, biedri štāba priekšniek? — Samsons ievaicājās, slēpdams apmierinātu smaidu. — Vai sāksim izstrādāt rītdienas operācijas plānu? Ja nemaldos, rīt — trešdiena?

Štāba priekšnieks tūliņ neatbildēja. Samsons viņu ne-steidzināja. Viņš arī pats vēl nebija izlēmis šo jautājumu ...

Gatavodamies uzbrukt Klīgeram, partizāni riskēja maz. Viņi pamatīgi «izķemmēja» mežu gar šoseju uz Burino, pārliecinājās, ka slēpņu nav. Piecu cilvēku liela grupa izvietojās abpus ceļa un gaidīja parādāmies ģenerāļa mašīnu. Sliktākajā gadījumā Klīgers varēja nebraukt un partizāni velti zaudētu dienu. Ar to varēja samierināties.

Operācija uz dzelzceļa — pavisam kas cits. Šeit risks bija nesalīdzināmi lielāks.

— Ko tur teikt, — beidzot štāba priekšnieks nopūzdamies sacīja, — Kligers ir vērā ņemams pierādījums. Laikam gan ziņas nav maldīgas ...

Vakarā Samsonam atnesa divus jaunus ziņojumus. Abi bija no pilsētas. Štāba priekšnieks ar stingu sejas izteiksmi nolika tos vienības komandierim priekšā uz galda.

Neizlasījis Samsons paskatījās uz štāba priekšnieku.

— Vai ir skaidrība?

— Izlasi pats! — štāba priekšnieks drūmi atteica.

Pirmo šifrēto ziņojumu bija atsūtījis cilvēks, kuram

tika uzdots pārbaudīt Kudinovu. Samsons lasīja: «Hospitālī klīst baumas, ka ārsts Kudinovs aizgājis sēnēs, uzsācis kautiņu ar iereibušu kareivi un nogalināts. Viņa līķis atrasts 23. jūlijā netālu no dzelzceļa stigas, septiņus kilometrus uz dienvidiem no pilsētas. Turpat gulējis nožņaugts hitlerietis. Starp citu, kļuva zināms, ka no hospitāļa steigā izraksta visus viegli ievainotos virsniekus. Kaut kam gatavojas.»

Otrs ziņojums, rakstīts pazīstamajā bērnišķīgajā rokrakstā uz zila papīra, kas noplēsts no prāvas sērkociņu kastītes, vēstīja: «Ziņojums Nr. 2. No virsnieku hospitāļa dzen projām visus apārstētos fašistus. Runā, ka viņus steidzīgi sūtīšot uz fronti. Vairāk nekā interesanta nav. Neaizmirstiet par septīto datumu. Kudinovs.»

— Varbūt atliksim rītdienas operāciju? — štāba priekšnieks jautāja.

Samsons uzsita ar plato plaukstu pa galdu.

— Labi! Pārdomāsim visu no sākuma ... Divdesmit trešaja atrada Kudinova līķi, bet nogalināt viņu varēja arī divdesmit otrajā, tas ir, satikšanās dienā ar mūsu sakarnieku. Tas noticis tieši tajā vietā, kur bija tikšanās. Bīstama sagadīšanās? Ļoti! Varēja izsekot, noklausīties un notēlot Kudinovu. Bet kāpēc bērna rokraksts? Kāpēc šis muļķīgais paraksts? Un, galvenais, kāpēc tik milzīgs upuris kā Klīgers? Pārāk trekna ēsma! Bet vai tu nedomā, ka patiešām gan Kudinovs, gan sakarnieks iekrituši: viņus izsekojuši un noklausījušies! Taču noslēpums nonācis pie pašu ļaudīm...

— Un šie (audis — naivi pusaudži? — štāba priekšnieks jautāja.

— Jā! Gan rokraksts, gan stils — viss runā par labu tadai versijai.

— Bet saki, lūdzu, — no kurienes šiem naivajiem pusaudžiem tik noteiktas ziņas par Kligeru, par kara pārvadājumiem, par hospitāli?

— To es tev paskaidrošu septītajā augustā! — Sam-sons pārliecināti atbildēja. — Pats iešu uz satikšanos!

Viņš savāca ziņojumus, iebāza tos galda atvilktnē un piecēlās. Un štāba priekšnieks saprata, ka nav nozīmes iebilst.

— Tātad spridzināsim sanitāro vilcienu?

— Jā!

* * *

Sprādziens bija tik spēcīgs, ka pilsētā ietrīsējās logu stikli. Gājēji apstājās. Uz brīdi pierima tirgus burzma. Ļaudis izliecās pa logiem.

Miša strēba nātru zupu, kurai bija piebērta sauja miltu. Smagi, dārdoši grāvieni lika viņam nodrebēt un pārtraukt ēšanu. Pēc tam Mišas bālā seja izplūda priecīgā smaidā. Viņš pielēca no galda, un apjukusī māte dzirdēja pa kāpnēm ātri nodipam viņa zābakus.

Ikviens no četriem mazajiem izlūkiem saprata, ko nozīmē šī dārdoņa. Mišām nemaz nevajadzēja viņiem paziņot priecīgo vēsti. Arī viņi bija izskrējuši ārā un pa vienam devās uz laukumu aiz tirgus. Tikai šeit, tālu no citiem cilvēkiem, viņi uzdrošinājās sākt runāt.

— Kārtībā? — Miša gavilēdams ievaicājās. — Bet neticējāt!

Tiešām, pēdējās dienās zēnus sāka nomākt šaubas. Viņi bija nosūtījuši divus ziņojumus. Bet pa to laiku nekas sevišķs nenotika. Varbūt Miša kaut ko bija sajaucis? Vai arī nebija sadzirdējis? Varbūt vēstules uz zilā papīra nepavisam nav jāmet atkritumu kastē?

Tagad visas šaubas izklīda: ar tādu dārdoņu gaisā varēja uzlidot tikai vilciens ar munīciju. Tātad vēstule ir saņemta! Tātad partizāni noturējuši to par Kudinova ziņojumu!

— Lūk, tagad var uzrakstīt visu, kā ir! — teica Gēna, kas nemanot bija kļuvis par mazo izlūku komandieri. — Pat nepieciešams tagad uzrakstīt, lai septītajā datumā mūs nesajauktu ar citiem.

Miša viņu dedzīgi atbalstīja. Goša piekrizdams pamirkšķināja ar acīm. Pat Slaviks, kuram noslēpumainība bija svarīgāka par visu, šoreiz nekā neiebilda.

Redzot, ka visi ir vienis prātis, Gēna daudznozīmīgi padraudēja ar rādītāja pirkstu — gluži kā matemātikas skolotājs — un teica:

— Bet... Partizāni gaida jaunas vēstis. Jāpacenšas, lai kopā ar vēstuli nosūtītu arī kādas ziņas! Nolemts?

— Nolemts! — zēni bez apdomāšanās atbildēja.

— Kas kuram sakāms?

Atbilde izpalika, un citādi nemaz nevarēja būt. Divi ziņojumi bija pilnīgi izsmēluši zēnu slepeno ziņu krājumu. Un visļaunāk bija tas, ka viņi nekādi nevarēja iedomāties, ka sadabūt jaunus materiālus.

Par Klīgera braucienu, par vilcienu ar munīciju un par hospitāli viņi uzzināja tīri nejauši. Par apārstēto virsnieku steidzīgo izrakstīšanu Mišām pastāstīja māte. Viņa mazgāja hospitāļa veļu. Tāpēc dažas baumas nonāca līdz viņai.

Par Klīgera braucienu izpļāpājās ģenerāļa- šoferis. Viņš ar kādu izlaidīgu meiču iznāca no restorāna «Vasara», bet Slaviks šajā laikā grozījās skvērā ap atkritumu kasti, cenzdamies uzminēt, kā strādā partizāņu slepenais pasts. Viņam izdevās noklausīties šofera bala-mutīgo pļāpāšanu, kad tas lielīja sava ģenerāļa drošsirdību.

Kas attiecas uz vilcienu, tad šeit palaimējās Gošam. Viņš dzīvoja pie tēvoča, ko fašisti bija piespieduši strādāt dzelzceļa stacija par vagonu sakabinātāju. No viņa Goša tad arī uzzināja par «sanitāro» vilcienu. Starp citu, Gošas tēvocis stāstīja par to, kur vien bija izdevība, klusībā cerēdams, ka ziņas nonāks īstajā vietā.

Prasmīgās rokās šie informācijas avoti varētu būt noderīgi. Taču zēni pat nedomāja tos izmantot otrreiz. Viņi meklēja jaunus ceļus un nevarēja atrast. Brīdi klusējuši, viņi jautājoši pavērās Gēnā, kas arī nezināja, ko iesākt.

Zēni ilgi sēdēja laukumā un tā ari nekā neizdomātu, ja nebijis Slavika. Viņa domas lidinājās ap uzspridzināto vilcienu, kas bija vedis bumbas. Viņš iztēlojās baismīgu uguns jūru un vientuļu partizāni, kas lepni stāv uz klints un no augšas vēro sprādziena vareno skatu. Bet šis partizānis nebija neviens cits kā pats Samsons. Tad viņš ieraudzīja sevi partizāņu vienības komandiera lomā. Pie viņa uz nopratināšanu atved sagūstītos fašistus. «Cik bija bumbu?» Slaviks jautā. «Divdesmit tūkstošu ...» bailēs drebēdams un locīdamies, atbild hitlerietis ģenerāļa formā. «No kurienes vedāt?» Ģenerālis klusē un pēkšņi izgaist... «Patiešām,» Slaviks domā, «no kurienes gan veda bumbas?» Un fantāzija atdod vietu īstenībai.

Rūpnīcu, kur varētu izgatavot bumbas, pilsēta nebija. Sanitāro vilcienu formēja stacijā, un bumbas iekrāva turpat. Tātad kaut kur tuvumā ir noliktava! Luk, kas jāuzzina! Jāatrod noliktava!

Slaviks tik tikko ātrumā neizpļāpāja zēniem savu ideju. Viņš jau bija pavēris muti, taču viņā ierunājās sīkas, nelabas jūtas. Ja nu pēkšņi iznāk tā, ka viņa ideju īsteno kāds cits? Tas pats Goša. Viņam viss veicas: uzzināja par vilcienu un var uzzināt arī par noliktavu! Bet Slaviks paliks ar garu degunu! Nē! Viņš pats izdarīs visu līdz galam! Bet zēni lai izdomā vēl kaut ko! Partizāniem no tā būs tikai labums!

Ierunājās nevis Slaviks, kas jau bija pavēris muti, bet Gēna. Kā vienmēr, viņš loģiski risināja sarežģīto jautājumu.

— Miša, — viņš teica, — atgādini mums — kāds uzdevums tika dots Kudinovam?

— Ak ... klimatizēties un ziņot visu svarīgāko, — Miša nesapratnē atbildēja. — Kas tad ir?

— Mēs apņēmāmies izpildīt šos uzdevumus viņa vietā! Tā ir? Tad nu atkārtosim tagad mūsu uzrunu partizāniem. Es sākšu pirmais.

Gēna pielēca kājās, paskatījās apkārt un svinīgi kā pionieru līnijā uzsāka:

— Mēs — divpadsmitās skolas sestās klases pionieri — lūdzam komandieri biedru Samsonu dot mums kaujas uzdevumu!

Mirkli klusējis, viņš pabeidza:

— Uzdevums saņemts! Tas nozīmē — sadabūt svarīgas ziņas. Zvēru izpildīt uzdevumu vai mirt!... Zvēriet jūs arī!

Slaviks noskaldīja zvērestu ar līksmu un mazliet noslēpumainu izteiksmi sejā. Lai nu kurš, bet viņš solījumu turēs!

Miša atkārtoja zvēresta vārdus mierīgi, kaut gan personīgi viņš labprātāk gaidītu 7. datumu, lai saņemtu mazliet skaidrākus norādījumus.

Goša aiz satraukuma teikuma vidū sastomījās, aizmirsa vārdu «uzdevumu», krampjaini iekoda trīcošajā lūpā, tomēr norunāja zvēresta tekstu līdz galam. Viņa acis drudžaini iemirdzējās. Lūkodamies viņā, zēni pavisam nopietni apjauta, ka tā nav nekāda rotaļa, ko viņi uzsākuši.

— Bet tagad izklīdīsim, — Gēna noteica. — Satiksimies piecos. Pārspriedīsim ierosinājumus. Un tā kā neviens ne ēdiet, ne dzeriet! Domājiet un atcerieties zvērestu! ...

Zēni izklīda.

Visilgāk līdz mājām vilkās Goša. Viņš jutās nelāgi. Kaut kāda slimība viņu grauza jo dienas jo vairāk. Cik nu tālu ko iet no tirgus līdz mājai, bet krūtīs taisni kā adata būtu sakustējusies: dur un dur!

Goša klusi uzkāpa otrajā stāvā, izņēma atslēgu, atvēra durvis, iegāja ... un nokļuva kādās spēcīgās un rupjās rokās. Tās viņu sagrāba no mugurpuses, ātri pārslīdēja pār kabatām un iegrūda viņu istabā. Te Goša ieraudzīja pilnīgu jucekli. Uz grīdas bija izmētāti spilveni, grāmatas, drēbes, bet vidū krēslā sēdēja fašistu kareivis ar automātu. Goša apgriezās. Viņam aizmugurē stāvēja tāds pats hitlerietis. Tagad tie abi katrs no savas puses sāka apčamdīt zēnu. Bet Goša noraudzījās tajos sērīgām, zilām acīm, un viņam bija skumji skumji.

Sākumā viņš nenobijās. Bailes uznāca vēlāk, kad viens no kareivjiem, pabeidzis kratīšanu, ar plaukstas malu iesita Gošam pa tieviņo, zilām dzīsliņām izzīmēto kaklu. Zēns sāniski uzkrita apgāztajai gultai un ieklepojās. Te nu viņu parņēma bailes. Viņš neizbijās no sāpēm un nāves, bet gan no sava vājuma: ja nu viņš neiztur spīdzināšanu un nodod zēnus?

Saniknoti par ģenerāļa Klīgera nolaupīšanu un bumbām pielādētā vilciena uzspridzināšanu, hitlerieši tajā dienā arestēja vairāk nekā simt cilvēku. Sevišķi daudz esesieši saņēma ciet dzelzceļniekus. Starp tiem bija arī Gošas tēvocis. Viņu arestēja stacijā, bet dzīvokli rūpīgi pārmeklēja. Goša atnāca tieši tad, kad kareivji bija pabeiguši savu darbu un taisījās iet prom. Kratīšana nebija nekā devusi. Lai neatgrieztos tukšām rokām, hitlerieši paķēra līdz puišeli.

No mugurpuses grūstīts un spārdīts, Goša izgāja kāpnēs. Klepus bija pārstājis, bet kaklā zēns juta nepatīkamu asumu. Sirdī durstīja. Toties bailes Gošu vairs nemāca. Viņš bija izlēmis. Un tas bija vienīgais lēmums, kādu viņš varēja pieņemt šajā brīdī. Jā, viņš mirs. Nomirs ātrāk, nekā viņam sāks izgriezt rokas un izdurt acis. Vēl vairāk, viņš nomirs tā, lai varētu zēnus brīdināt par briesmām. Šis lēmums viņā nobrieda vēl tur, istabā, kamēr hitlerieši sarunājās savā starpā.

Ticis uz ielas, Goša skrēja uz to pusi, kur atradās Mišas māja. Skrēja viltīgi, ar aprēķinu — tā, lai hitlerieši steigā nesāktu šaut. Viltība izdevās. Redzēdams, ka zēns sāk skriet, taču ne pārāk ātri, viens kareivis kaut ko vāciski nokliedza un smagiem zābakiem aiz-lāčoja Gošam pakaļ. Fašistam likās, ka viņš viens un divi panāks puisēnu. Taču Goša pielika soli.

Tā viņi aizskrēja līdz Mišas mājai. Goša ievilka vairāk gaisa un iekliedzās. Vārdus viņš neizsauca, lai neviens neuzminētu, kam viņš kliedz. Tās bija skumjas, gari stieptas gaudas. Goša neredzēja garāmgājējus, nepamanīja bailēs pārvērsto Mišas seju, kas bija pieplakusi pie loga stikla. Viņš skrēja un ieklausījās kareivja zābaku dipoņā. Kad dipoņa tuvojās, Goša paātrināja skrējienu. Mirt viņam vēl bija par agru. Miša varēja nebūt mājās. Jāaizskrien līdz Gēnam un Slavikam. Vēl septiņas mājas! Vai kareivim pietiks pacietības?

Taču viņš bija pārāk tuvu hitlerietim. Tik tuvu, ka tas pagaidām pat nedomāja lietot ieroci. Metrs vai divi — un puišelis būs tam rokās. Kādēļ šaut! Ja nu viņš kaut ko zina?

Un Goša joprojām skrēja. Pie Genas mājas viņš atkārtoja savu izmisīgo kliedzienu. Pazibēja vēl viena māia. Nākošā — Slavika!

Zēns saņēma pēdējos spēkus — kā pirms finiša — un uzreiz atrāvās no kareivja.

Kādreiz Goša bija labs skrējējs. Viss viņam bija vesels: gan sirds, gan plaušas, gan kājas. Bet tagad viņš varēia izdarīt izrāvienu tikai tādēļ, ka tā bija pēdējā piepūle viņa īsajā mūžā.

Zem lāpstiņām tā dūra, tā džinkstēja ausīs, ka Goša nedzirdēja automāta kārtu, nesajuta ložu radītās sāpes. Viņš nokrita pie Slavika mājas durvīm un pat nepakustējās.

Slaviks neredzēja sava biedra nāvi, jo bija tālu projām.

Pēc tam kad zēni bija izklīduši, Slaviks negāja uz mājām. Viņš apmeta līkumu, šķērsoja vairākas ielas un nokļuva tajā skvērā pie restorāna, kur viņam bija palaimējies pagājušo reizi. Viņš stipri ticēja, ka izdosies. Un izdevās. Tikko viņš bija apsēdies uz soliņa, garām skvēram, smagi rūkdama, aizbrauca spēcīga mašīna ar garu kravas kasti. Tas bija pirmais ierosinājums Slavika domām. Viņš atcerējās, ka dažkārt tādām mašīnām redzējis sarkanu karodziņu. Parasti tās brauca pa Institūta ielu un pretimbraucošās smagās mašīnas steidzīgi grieza tām ceļu, jo karodziņš brīdināja: «Vedu bīstamu kravu!»

Institūta iela izgāja uz šoseju, kurai gar abām pusēm līdz pašam mežam pletās piepilsētas sovhoza lauki. Pirms gada Slaviks bija mēģinājis tur aizkļūt. Viņš cerēja sarakt pagājušā gada kartupeļus. Taču tūliņ aiz pilsētas Slaviks uzdūrās apsardzes punktam. Viņam sadeva pa kaklu un aizsūtīja atpakaļ. Uz citiem ceļiem, kas veda uz pilsētu, sargu nebija.

Savirknējis visus šos atsevišķos faktus, Slaviks labsajūtā noklakšķināja mēli un aizjoza uz Institūta ielu. Turp braucoša mašīna taisni kā būtu gaidījusi viņu. No stūra tā izbrauca lēnā gaitā, bet, kad bija uzņēmusi ātrumu, — kravas kastē jau sēdēja nelūgtais pasažieris.

Neaizbraucis līdz apsardzes punktam, Slaviks iekārās ar rokām pakaļējā bortā un nolēca ne visai veiksmīgi—« atrāvās zole. Noņemties ar lāpīšanu nebija īstais laiks. Viņš ielēca ceļmalas grāvī, aizskrēja līdz šķērsgrāvim, nogriezās tajā un tikai šeit apskatīja savu saišu zābaku. Pa rokai gadījās kāda lupata. Slaviks piesēja zoli un pabāza galvu ārā no grāvja.

Apsardzes punkts ar svītroto šķērskoku un būdiņu bija redzams pa kreisi. Mašīna jau bija viņpus barjeras. Divi sargi, pārbaudījuši caurlaidi, atgriezās būdiņā. Slavika priekšā pletās līdzens lauks. Bet tālumā melnēja garas, zemei pieplakušas siltumnīcas. To bija daudz. Pirms kara sovhozs bija slavens visā apgabalā ar savu lecekšu un siltumnīcu saimniecību. Saulē mirdzēja šķautnainie stikla jumti. Sur tur stikli bija izbiruši. Sajās vietās rāmji bija kārtīgi pārklāti ar skārda sloksnēm.

«Ja nu tā ir noliktava, kur gan tad ir sardze?» Slaviks nodomāja. «Vai tiešām tikai viens apsardzes punkts?»

Viņš nebija pamanījis četrus sargtorņus, kas bija piebūvēti pie stūru siltumnīcām, nezināja, ka visu noliktavas teritoriju apņem mīnu lauks, ka mīnu lauka ārmalu ik pa pusstundai pārstaigā patruļa. Sie sargkareivji jau paguvuši iemīdīt taciņu, aiz kuras katrā zemes iedobumā paslēpusies nāve.

Slavikam nebija neviena, kam paprasīt padomu. Un arī raksturs viņam nebija tāds. Viņš nojauta, ka viņa priekšā ir noliktava. Slavikam ļoti gribējās ātrāk atgriezties un palielīties ar savu atklājumu. Taču kaut kas neļāva doties atpakaļ. Šis «kaut kas» beigu beigās izkristalizējās ļoti skaidrā domā. Slaviks iztēlojās, kā partizāni, saņēmuši jaunu vēstuli uz zilā papīra, ziņo uz Maskavu par munīcijas noliktavu. No turienes izlidos lidmašīnas, nometīs bumbas, un ... pajuks siltumnīcas, izbirs stikli... Izrādīsies, ka siltumnīcās nav nevienas bumbas! Ko tad? ...

Un Slaviks nolēma pārliecināties ...

Kareivis no sargtorņa ieraudzīja puišeli, kad tas līšus tuvojās mīnu laukam. Tas bija tik negaidīti, ka hitlerietis paraustīja plecus un viņa sejā parādījās riebums un nepatika. Kaut kāds puišelis dienas laikā pa seklu grāvīti klajā laukā lien uz noliktavu!

Sargkareivis piezvanīja dežurējošajam virsniekam, kurš ilgi nekā nevarēja saprast, bet tad pajautāja:

— Uz kurieni lien?

— Uz mīnām! — sargkareivis atbildēja un izdzirda priekšnieka ņirdzīgo balsi:

— Klausieties, Fric Špeijer, nekad netraucējiet pašnāvniekus! Tas ir pat interesanti! Tūliņ iziešu paskatīties!

Un virsnieks iznāca ar lielu, melnu tālskati. Lieliskie Ceisa stikli uztaustīja Slaviku un pietuvināja aukstajām, vienaldzīgajām acīm.

Pie patruļu iemīdītās taciņas Slaviks uz mirkli apstājās.

— Drošāk! Drošāk! — virsnieks viņu pusbalsī uzmundrināja un ar baltu mutautiņu noslaucīja tālskata stiklus.

Slaviks pārlīda pāri taciņai. Vēl pieci metri... Virs lauka asā leņķī pacēlās zemes stabs. Pēc mirkļa otrs.

Zeme nosēdās, dūmi izkliedējās. Neviens vairs nelīda.

* * *

Pārliecinājušies, ka neviens vagons no «sanitārā» vilciena nav palicis vesels, partizāni slepus steidzās prom no dzelzceļa un pa viņiem vien zināmām takām devās uz savu nometni.

Samsons un štāba priekšnieks atgriezās kopā.

— Sakarā ar piesardzību ... — Samsons pārtrauca klusumu. — īsta piesardzība nav vienpusīga. Vienpusīga piesardzība — tā ir pašnodrošināšanās. Ir jābūt piesardzīgam, lai neuzķertos uz ienaidnieka viltīgā āķa. Vēl vairāk piesardzīgam jābūt, lai neizmuļķotu pats sevi un nesaskatītu provokāciju tur, kur tās nav... Bet tas — tā starp citu ... Tagad galvenais — mūsu noslēpumainie palīgi! Ja gaidīsim septīto datumu, — viņi par niekiem var aiziet bojā! Tu tikai padomā: bariņš vasarasraibumainu puišeļu vai bižainu meiteņu skraidelē pa pilsētu! Mazi, naivi, neuzmanīgi ... Tu nebaidies par viņiem?

— Pēdējās dienās to vien daru kā baidos: par vienību, par operācijas likteni, bet tagad ... arī par viņiem!

— Es jau arī saku, — Samsons turpināja, — staiga, klaiņo, muļķīši, uz katra soļa viņiem uzglūn briesmas! ... Un tu man nerunā pretī — nelīdzēs! Šodien pat iešu uz pilsētu! Pats! Nevienam neuzticēšu! Noskaidrošu uz vietas ... Gaidīt septīto — nozīmē gaidīt, kamēr viņiem, bet varbūt ari mums uzbrūk nelaime ...

Nākamajā rītā sētniece Darja — spēcīga piecdesmit gadus veca sieviete — sāka slaucīt ielu stundu agrāk, nekā parasti. Tikpat agri izgāja darbā otrs sētnieks — tas, kurš tīrīja laukumu un skvēru iepretī restorānam «Vasara». Viņi bija saņēmuši noteiktas instrukcijas.

Cītīgi švīkādama slotu, Darja ap pulksten septiņiem bija blakus atkritumu kastei divu ielu — Pirmā Maija ielas un Baltās ielas stūrī. Šajā rīta stundā ļaužu vēl bija maz. Darja nesteigdamās iztīrīja kasti. Viņai negadījās neviens zils papīrītis. Tātad viņa nav nokavējusi — vēstule nav iemesta kastē. Sētniece pagājās sāņus un ņēmās tīrīt režģi virs ūdens notekas lūkas, gaidīdama cilvēku, kurš tuvosies atkritumu kastei.

Tieši pulksten septiņos uz ielas parādījās zēns. Darja viņu pamanīja un pagrieza muguru, bet ar vienu aci joprojām vēroja kasti. Un tiešām, nonācis līdz tai, zēns tur kaut ko veikli iemeta un satrūkās, padzirdis klusu uzsaucienu:

— Ei, puika! Kāpēc tu mētā atkritumus? Tikko te uzslaucīju!

Miša gribēja skriet, bet, pārvarējis bailes, paskatījās uz sētnieci un nesakarīgi nomurmināja:

— E-es taču ... kastē ... nevis ... uz ietves ...

— Vienalga! Pievāc tūliņ!

Lai pārliecinātos, Darja gribēja redzēt papīra krāsu. Miša paklausīgi pasniecas kastē un iebāza saņurcītu zila papīra murskulīti kabatā.

— Sveiciens no Samsona! — sētniece klusi pateica un, negaidīdama, kamēr apmulsušais puisēns attopas, piemetināja: — Vēstuli nodosi personiski. Samsons gaida! Ej šajā ielā uz trešo numuru, dzīvoklis septiņi. Piezvanīsi piecas reizes. īsie zvani. Ej!

Krustmāte Daša vieglītēm pagrūda viņu ar slotu un atkārtoja:

— Trešā māja, dzīvoklis septiņi, pieci īsi zvani...

Viņa atkal sāka slaucīt ielu, bet Miša kā sapnī aizgāja līdz trešajam numuram un iegriezās'pavārtē, žņaudzīdams dūrē zīmīti, kurā bija pastāstīts viss, arī vakardienas notikumi.

Noklausījies Mišas juceklīgo stāstījumu, Samsons saprata, ka nedrīkst vilcināties. It sevišķi viņu satrauca Slavika pazušana. Partizānis domāja, ka Slaviks nokļuvis gestapo, bet tas nozīmē, ka kuru katru brīdi gaidāmi jauni aresti ...

Pēc stundas no pilsētas nozuda Darja un sakarnieks, kurš apkalpoja atkritumu kasti pie restorāna. Ap pusdienas laiku pa ceļu uz meža pusi aizgāja četri sēņotāji ar groziem: divas sievietes un divi zēni. Viņi gāja ātri, taču bieži lūkojās atpakaļ, jo uz ilgāku laiku atstāja dzimtās mājas. Tie bija Miša ar Gēnu un viņu mātes ...

PACIŅA

t

Kādā Sibīrijas pilsētiņā dzīvoja trīs draudzenes pionieres. 1943. gadā, puteņainā februārī, cits pēc cita pienāca trīs paziņojumi no frontes. Meitenes bija zaudējušas tēvus.

Lija asaras. Bija dienas, kad viss šķita zudis. Bet dzīve ritēja tālāk. Tā prasīja spēkus. Un spēki radās — tāds nu reiz ir cilvēks.

Bēdas neaizmirsās. Tās tikai atkāpās skarbās kara ikdienas priekšā.

Pagāja gads. Karš turpinājās. Aizmugure palīdzēja frontei.

Pēc stundām visas meitenes mēdza palikt skolā — adīja karavīriem siltas zeķes un dūraiņus. Pēc tam salika dāvanas kastē un skolas sargs nesa sūtījumu uz pastu. Tūkstošiem tādu kastu toreiz sūtīja tālajā ceļā uz fronti.

Dažkārt meitenes strādāja četras stundas dienā un tomēr uzskatīja, ka padarījušas ļoti maz. Biežāk nekā citas tā domāja trīs draudzenes. Lida, Maša un Saša. Viņas būtu sēdējušas ar adīkļiem līdz pašai naktij, taču, kad metās tumšs, paskarbais, tomēr labsirdīgais vecais sargs ieslēdza zvanu, un trinkšķošie treļļi neapklusa, iekams meitenes nepārtrauca darbu.

— Karš paliek karš, — sargs filozofiski runāja, pavadīdams viņas līdz durvīm. — Bet mācības paliek mācības ... Marš uz mājām un tūlīt pie grāmatām!...

— Meitenes! — Maša kādu dienu ierunājās. — Reizēm es adu un domāju: varbūt tieši tāda dūraiņa dēļ tētis krita. Cimds bija saplīsis, tētis nosaldēja pirkstu, un pēkšņi sākās uzbrukums — fašisti lien. Vajag šaut. Bet pirksts nelokās. Nu, un ...

Viņa drudžaini ievilka elpu, lai neiešņukstētos.

-- Un tagad tas pats! — meitene, bridi klusējusi, turpināja. — Mēs aizgājām! Mums, redziet, jāgatavojas stundām! Bet frontē kādam nav siltu dūraiņu! .. .

— Kas mums liedz adīt mājās? — dedzīgi piebalsoja Saša. — Strādāsim kaut vai visu nakti.

— Bet dzija? — Lida ievaicājās. — Kur tu ņemsi dziju?

— Mums ir kaza! — Masa atbildēja. — Nocirpsim to, un būs dzija! ...

No kazas vilnas nekā daudz noadīt nevar. Iznāca tikai vienam pārim dūraiņu.

Draudzenes padomāja, pastrīdējās un nolēma tos paciņā nosūtīt uz fronti.

— Bet kam lai sūta? Ja jau paciņu, tad pastā katrā ziņā jautās, kam .. . Liks uzrakstīt uzvārdu, — Lida teica. — Precīza adrese arī vajadzīga. Bet mums nekā nav.

— Ja nav, tad būs! — iebilda atjautīgā Masa. — Jebkurā vienībā atradīsies kāds Sidorovs! Bet vienības numuru rakstīsim tādu: pieci viens pieci deviņpadsmit.. . Sidorovam Mihailam Aleksejevičam.

Un tā paciņa ar izdomāto adresātu devās uz fronti.

* * *

Viņš bija drūms un noslēgts. Neviens nebija redzējis viņa sejā ne smaida, ne prieka stariņa, pat ne acumirklīga možuma. Rotā visi sauca viņu par Sidoru, kaut gan karavīra īstais, vārds bija Mihails, bet uzvārds — Sidorovs. Karavīri zināja, ka pirmajās kara dienās Sidorovs bija zaudējis tuviniekus un palicis gluži viens. Triju gadu laikā viņam frontē nepienāca nedz vēstule, nedz atklātne. Viņš pat negaidīja nekādu ziņu, pat nepagrieza galvu, kad staršina vai rakstvedis ienāca zemnīcā un sāka saukt to karavīru uzvārdus, kurus bija aplaimojis lauka pasts.

Starp citu, viņš vispār reti mēdza pagriezt galvu. Arī uzbrukumā Sidorovs gāja, drūmi raudzīdamies tikai uz priekšu. Un tad uz viņu varēja šaut kaut vai ar prettanku lielgabalu, viņš nepagriezīsies, bet tikai ies un ies un raudzīsies uz priekšu. Par viņu mēdza teikt:

— Sidors meklē nāvi.

Palikuši vienatnē ar viņu, daudzi jutās neērti, jo Si-dorovs spēja klusēt dienām ilgi kā mēms. Izdaudzināti jokupēteri viņa klātbūtnē nepavēra muti. Bet, kad viņš gāja prom, ar nožēlu raudzījās uz viņa sagumušo muguru, un kāds jauniņais nopūzdamies teica:

— Ek, ir gan smags raksturs! Dzīvs mironis, nekas vairāk!

— Pats tu esi neaprakts mironis! — rotas vecie karavīri apsauca jauniņo. — Ja tu būtu apbedījis visus tuviniekus un nokarojis trīs gadus, nesaņēmis nevienu rindiņu no mājām, — tad saprastu! Cilvēkam visa dzīve iet šķērsām!...

Reiz rītausmā mūsējiem vajadzēja iztriekt hitleriešus no kādas sādžiņas. Kauja bija sīva. Sevišķi grūti klājās vadam, kas uzbruka kreisajā spārnā. Tur atradās nodegusi lopu novietne. No tās bija pāri palikuši tikai akmens pamati. No turienes, no kvēpos nomelnējušajiem akmeņiem, lidoja nāve: šāva divi ložmetēji, spiezdami cilvēkus pie kūstošā sniega.

— Uz priek-šu-u-u! — cik spēka kliedza vada komandieris.

Karavīri sāka rāpties, bet visapkārt bira tāda ložu krusa, ka kustība tūlīt pat apstājās. Tikai Sidorovs, izdzirdējis pavēli, neapstājās. Viņš rāpās uz priekšu ka pa taisni un, acis nemirkšķinādams, raudzījās uz dzeltenajām uguntiņām, kuras lēkāja gar ložmetēja stobru, kas bija izbāzts pa šauru spraugu ēkas pamata. Lodes ieurbās līdzās: gan priekšā, gan aizmugurē, gan blakus.

Bet viņš tikai rāpās, tālu apsteigdams vada karavīrus. Sastinguši, iespiedušies sniegā, karavīri vēroja viņu. Bet viņš rāpās. Fašistu ložmetējnieki pavērsa uguni pret Sidorovu. Bet viņš rāpās!...

Viņam bija «citrons» un parastā Degtjarjova rokas granāta. Pirmo aiz akmens barjeras viņš aizsvieda «citronu», tad, nenogaidījis sprādzienu, uzlēca kājās un atvēzējās ar granātu. Metienam saspringtā roka vadīja granātu uz priekšu, taču pirksti nepaguva atlaist turekli. Nodegušās govju kūts mūra sienās sprāga «citrons», un tanī pašā mirklī šķembu ievainotā roka kā pātaga bezspēcīgi nokārās lejup. Granāta nokrita gandrīz pie pašām kājām, gaisā uzsviezdama pinkainu uguns un zemes mākoni. Sprādziens atsvieda Sidorovu sāņus.

Iestājās klusums. Ložmetēji pārstāja tarkšķēt. Sādža bija ieņemta. Sidorovu aiznesa uz sanitāro bataljonu.

Tur karavīrs sabija ilgu laiku. Viņa stāvoklis bija tik smags, ka nekādu kratīšanu Sidorovs nebūtu izturējis. Labo kāju amputēja, no krūtīm un no rokas izvilka desmitiem sīku šķembu. Karavīra galva kļuva par baltu marles bumbu ar melnu spraugu mutes vietā.

Pirmoreiz Sidorovs atguva samaņu pēc piecām dienām. Viņš neievaidējās, nesāka runāt. Māsa redzēja, kā Sidorovs, izvilcis no segas apakšas kreiso roku, lēnām aptaustīja pārsieto galvu, kā viņa pirksti pārslīdēja pār ieģipsēto labo roku. Pēc tam viņš pakustināja kāju, saprata, ka otras nav, un, ar visiem pieciem pirkstiem ieķēries gultas malā, raušus norāva ķermeni uz grīdas.

Tie nebija murgi. Viņš tā rīkojās apzināti un no trieciena zaudēja samaņu.

Viņu atkal apguldīja, no jauna pārsēja kājas stumbeni un galvu, nostiepa gar gultu tīklu, lai ievainotais nenokristu otrreiz. Pienāca ārsts, viegli noglāstīja roku, kas nemierīgi aptaustīja tiklu, un teica:

— Tāpēc, lai tu nenokristu ... Tīkls... Guli un neuztraucies — ne tādus vien esam piecēluši.

- Mani nevajag... j— Sidorovs aizsmakušā balsī atbildēja, — karot nevarēšu, bet dzīvot nav jēgas.

— Tu esi karavīrs, nekļūsti par jaunkundzīti! — ārsts parupji teica. — Tiesa gan — kājas nav! Bet rokas —

vai tās, pēc tavām domām, ir nieks? Varēsi gan dzīvot, gan ēst, gan strādāt!

No melnās spraugas marlē atskanēja guldzieni — ne īsti smiekli, ne raudas. Pēc tam Sidorovs apklusa un vairāk ne uz vienu jautājumu neatbildēja ne vārda. Ēst viņš neēda. Gulēja nekustīgi un bija pret visu vienaldzīgs. Ar viņu uzsāka sarunas, centās uzzināt, par ko šis cilvēks domā. Bet vai tad ilgi var runāties ar baltu marles masku, kas ne ar vārdu, ne kustību neliek saprast, ka dzird un dzīvo.

Ārsts darīja visu, lai sarosinātu šo gandrīz nedzīvo ķermeni un piespiestu to cīnīties par dzīvību. Viņš pat ķērās pie visbargākajiem līdzekļiem.

— Par sevis sašaušanu nodod tiesai! — reiz, bez jebkādiem panākumiem nosēdējis pie Sidorova gultas, ārsts skarbi teica: — Bet ko tu dari? Atceries karavīra godu! Tu taču badinies kā rūdīts sevis kropļotājs!

Bet ari šie vārdi nelīdzēja.

Aprīļa sākumā pienāca Mihailam Aleksejevičam Si-dorovam adresēta paciņa. Māsa ienesa to palātā un, sakārtodama spilvenu, teica:

— Jums sainītis, Sidorov... Varbūt atplēst?

Viņa nolika paciņu uz naktsgaldiņa un jau gribēja iet prom, bet ievainotais pēkšņi sakustējās, baltā bumba — galva — pacēlās no spilvena.

— Ko tu teici? — māsa izdzirdēja.

Iepriecināta, ka Sidorovs sācis runāt, viņa atkārtoja:

— Jums ierakstīts sūtījums! Vai gribat, es atvēršu to un pateikšu, kas tur ir?

— Sūtījums? — Sidorovs pārjautāja.

— Nu jā! Paciņa un tanī kaut kas mīksts ...

— Kam?

— Jums! Te tieši tā rakstīts: Mihailam Aleksejevičam Sidorovam ... Paciņa ir gaiši zila, bet rakstīts ar bērna roku. Vai atvērt?

Karavīram galva atslīga uz spilvena.

— Nē... Atstāj tepat! — viņš teica un pamāja ar roku: — Ej!

Vēsts par to, ka Sidorovs sācis runāt, vienā mirklī atlidoja līdz operāciju telpai. Pabeidzis tīrīt kārtējā ievainotā brūces, ārsts ienāca palātā. Sidorovs gulēja ierastajā pozā — uz muguras, nedaudz pagriezies uz kreisajiem sāniem, bet viņš vairs neizskatījās pēc nedzīva ķermeņa. Krūtis elpoja dziļi, cilādamas pelēko segu, kakls bija saspringts, bet pirksti uzmanīgi taustīja gaiši zilo paciņu pie apsietās auss.

Ķirurgs bija labs psihologs. Viņš nojauta, ka šī gaiši zilā paciņa var kļūt ievainotajam par dziedinošām zālēm. Tikai jāizdomā, kā tās labāk lietot. Neteicis ne vārda, ārsts izgāja ārā, sasauca kopā māsas un stingri piekodināja nepieskarties sainītim pat tad, ja ievainotais palūgtu to atvērt.

Šāda piesardzība bija lieka.

Sidorovs neizlaida paciņu no rokas, bet, kad pirksti pagura, paslēpa to zem segas.

Rīta apgaitas laikā viņš strupi jautaja ārstam:

— Kā ar acīm?

— Acis kā jau acis... Tās redzēs, bet atvērt vēl par agru, — ķirurgs vienaldzīgi atbildēja un priecīgi pamirkšķināja māsai.

— Bet kad? — atskanēja satraukta balss.

— To tu, draudziņ, pajautā pats sev! Vajag ēst, vajag dzert, vajag dzīvot! Vai saprati?

Ārsts mānījās. Dienu pirms sūtījuma pienākšanas viņš bija domājis pēc iespējas drīzāk noņemt karavīram no acīm apsēju, cerēdams, ka gaisma labvēlīgi ietekmēs Sidorovu. Bet tagad ķirurgs nolēma apsējus tik drīz nenoņemt. Viņa aprēķins bija vienkāršs. Paciņa karavīru satraukusi un ieinteresējusi. Viņš vēlas redzēt, kurš to sūtījis un kas tanī atrodas. Tātad dzīvei radies mērķis. Lai tas uzmundrina viņu!

Protams, var gadīties, ka, ieraudzījis paciņas saturu, karavīrs sāktu atlabt vēl ātrāk. Taču ķirurgs nevēlējās riskēt. Sazin kas tanī atrodas! ... Ja nu pēkšņi ievainoto atkal pārņem dzīves apnikums? Labāk nogaidīt, līdz viņš atgūs spēkus.

Tanī dienā Sidorovs atļāva sevi paēdināt. Bet trešajā dienā viņam uzradās tāda ēstgriba, kāda ir tikai tiem, kas atspirgst. Viņš klusēja tāpat kā iepriekš, bet šī klusēšana nevienu vairs nebiedēja. Ievainotais nešķīrās no paciņas. Laizdamies miegā, viņš to lika nevis tāpat vien zem spilvena, bet mēdza iebāzt spilvendrānā. Karavīram bija velnišķīga pacietība: viņš ne reizes nevienam nepalūdza sainīti atvērt.

Reiz māsa, gribēdama viņu vēl vairāk sadūšot, vaicāja:

— Sidorov, kad tad ķersimies pie paciņas? Vai gribat, es... "

— Pats! — karavīrs viņu pārtrauca.

Beidzot pienāca diena, kad sprādziena apsvilinātā un šķembu sakapātā seja atbrīvojās no apsējiem. No pārsiešanas punkta Sidorovu atveda uz palātu. Miegdams acis neierastajā gaismā, mirkšķinādams zilganos plakstus, viņš pirmām kārtām sataustīja zem spilvendrānas paciņu, izņēma to un, pārstājis mirkšķināt, cieši skatījās uz māsu. «Ej projām!» acis pavēlēja. Un viņa aizgāja, bet, kad atgriezās, Sidorovs sēdēja gultā. Uz segas bija nolikti dūraiņi un piecas rindiņas gara zīmīte: «Dārgo Mihail Aleksejevič! Mums, trim meitenēm, tēvi krita frontē. Mēs gribam, lai neviens vairs neietu bojā. Nosūtām Jums dūraiņus. Ticam, ka tie nesīs Jums laimi. Lida, Masa, Saša. Tikai neprātojiet, kas mēs esam: Jūs it nemaz it nemaz nepazīstat mūs.»

Karavīrs raudzījās pa logu — uz pavasari. Un viņa seja bija pavasarīga. To nebojāja ne zilganās rētas, ne sarkanās, mezglotās šuves ...

* * *

Lūk, kādu brīnumu paveica triju draudzeņu — Lidas, Masas un Sašas — atsūtītā paciņa!

Tādas paciņas, ko bija iesaiņojušas mazas bērnu rokas, frontē saņēma tūkstošiem.

TRĪS SEPTĪTNIEKI

Zāgeram piemita trīs vājības. Viņš jūsmoja par astroloģiju, veidoja dažādu ticējumu kartotēku un bija iemīļojis stalto, spēcīgo Diānu, kurai pie kakla siksnas karājās trīs medajas. Citādi viņš ne ar ko neatšķīrās no profesionāliem bendēm — fašistu koncentrācijas nometņu priekšniekiem.

Zāgers savu karjeru bija sācis Polijā, saņēmis dzelzs krustu par kādas «nāves fabrikas» vadīšanu un ticis pārcelts augstākā amatā uz Bavāriju. Viņš devās turp ar tādu sajutu, it kā viņu gaidītu pelnīta atpūta kūrortā. Viņam piedāvāja brīnišķīgu vietiņu: nometni, kurā atradās tikai sievietes un bērni.

Nometnes specializāciju bija noteicis īpašs kara noslēpums. Bavārijas kalnu centrā, tālu no apdzīvotām vietām, cēla pazemes rūpnīcu. Hitleriešu pavēlniecība to uzskatīja par ārkārtīgi svarīgu. Tika darīts viss, lai celtniecība noritētu pilnīgā slepenībā. Fašistiem nācās atteikties no ieslodzīto vīriešu bezmaksas darbaspēka. Tika atzīts, ka tas būtu pārāk liels risks. Uz būvi sadzina sievietes un bērnus, kurus speciāla komisija bija izraudzījusi no dažādām Eiropas koncentrācijas nometnēm. Pat Zāgeram neteica, kas tā par rūpnīcu, kādu produkciju tā ražos.

Berlīnē Zāgeram iedeva parakstīt īpašus noteikumus. No tiem viņš uzzināja, ka pat viena cilvēka izbēgšana no nometnes viņam, Zāgeram, nozīmē dienesta pakāpes zaudēšanu un kara tiesu. Turpretī bēgšanas novēršana tika vērtēta kā liels pakalpojums fāterlandei.

īsi pirms aizbraukšanas uz jauno norīkojuma vietu Zāgers ielūkojās savā astroloģiskajā rādītājā, kas pareģoja ilgu mūžu, augstus amatus un ģimenes pieaugumu. Par pēdējo pareģojumu Zāgers k|uva domīgs. Ģimenes viņam nebija. Pret jebkuru mantinieku viņš izjuta dziļu riebumu.

Taču astroloģija nevarēja kļūdīties, un Zāgers pētoši palūkojās uz suni.

— Tu atceries manu likumu? — viņš sausi noprasīja. - - Nekādus mantiniekus! Tas attiecas arī uz tevi. Līdzko būs kucēni, — noslīcināšu ...

Zāgers nometnē ieradās dienā.

Sargpostenis pie pagaidu kazarmām, kas bija saceltas kādus trīssimt metrus no koncentrācijas nometnes dzeloņdrāšu biezā tīkla, sagaidīja viņa mašīnu ar parastajiem saucieniem:

— Achtung! Achtung!

Visi sardzes virsnieki izskrēja uz ceļa.

Zāgers vaļējā mašīnā piecēlās, svinīgi izslējās, ar aukstu skatienu palūkojās attālāk padevīgi nostājušos ļaužu trulajās sejās un ieķērcās:

— Heil Hitler!

— Heil! — norēca virsnieki.

— Vau! Vau! — norēja Diāna.

Zāgers lepojās, ka bija iemācījis sunim pēc katra fašistiskā sveiciena divreiz novaukšķēt.

Nometnes sardzes virsniekus tas pārsteidza. Bet, redzēdami, ka jaunais priekšnieks suni noglauda un iedod tam cukura gabaliņu, virsnieki iztapīgi pasmaidīja un izdarīja pirmo secinājumu: ja gribi, lai tevi labi ieredz, — neuzdrošinies iespert sunim.

Otrs secinājums nāca uz karstām pēdām.

Kad Zāgers izkāpa no mašīnas un devās uz kazarmu, priekšā izskrēja kaķis. Zāgers apstājās un tā savādi nošmakstināja lūpas. Diāna metās uz priekšu, dažos lēcienos panāca kaķēnu, piespieda to pie zemes un, nogaidījusi, kamēr nagu viesuļuguns nedaudz pierimst, koda, skani noklakšķinādama žokļus. Izpildījusi pavēli, tā atgriezās.

— Kam pieder? — Zāgers noprasīja par kaķi un, uzzinājis, ka noteikta saimnieka kaķim nav, bet visbiežāk tas uzturas ceturtajā istabā, noteica: — No šīs istabas visus uz fronti. Rīt.

Tad Zāgers lika virsniekiem iet pa priekšu un tikai pēc tam iegāja kazarmā.

Jaunā priekšnieka kabinets atradās gara koridora galā. Pa kreisi un pa labi melnoja durvju taisnstūri. Virs katrām durvīm spīguļoja baltie emaljas istabu numuri. Aizgājis līdz 13. istabai, Zāgers palēnināja soļus un iedams izmeta:

— No šīs istabas visus uz fronti. Rīt!

Pēc tam viņš veikli izrāva no maksts parabellumu un bez tēmēšanas izšāva durvīs. Uz virsniekiem pašķīda numuriņa emaljas šķembas. Viņi parāvās atpakaļ. Zāgers savilka lūpas tikko jaušamā smaidā un noteica:

— Trīspadsmito numuru kazarmā nedrīkst būt.

Kad aiz priekšnieka un diviem viņa palīgiem aizvērās kabineta durvis, virsnieki atviegloti uzelpoja un uz pirkstgaliem aizgāja tālāk no baismīgajām durvīm.

— Vājprātīgais! — kāds nočukstēja un aprāvās, iedomājies, ka pēc pusstundas šis vaļsirdīgais vārdiņš var nonākt līdz Zāgeram: netrūka gribētāju izkalpoties par katru cenu. Lai kaut kā izgrozītos, tas pats virsnieks steidza piebilst: — Vai arī ģēnijs! Šīs pazīmes bieži vien sastopamas kopā ... Jā, noteikti ģēnijs: pirmkārt, apbalvots ar krustu, otrkārt, tic māņiem. Visi ģēniji ir māņticīgi! ...

Zāgers nebija ne vājprātīgais, ne ģēnijs. Viņš bija aprēķinātājs, turklāt viltīgs. Pat māņticību viņš centās izmantot saviem nolūkiem. Padotos viņš mēdza izraudzīties pats. Pavēlējis aizsūtīt uz fronti dažus kareivjus un virsniekus no vecā sardzes sastāva, Zāgers tādējādi atbrīvoja vietas sev uzticamiem cilvēkiem.

— Cik pēdējās septiņās nedēļās bijis bēgšanas mēģinājumu? — Zāgers jautāja.

— Majora kungs! Pie mums bēgšanas gadījumu nav!

Zāgeram atbilde nebija pa prātam.

— Bet mirstība? — viņš drūmi vaicāja. — Kaut vai pēdējās septiņās dienās?

Kāds no palīgiem ar iedīdīta virsnieka žestu nolika Zāgeram priekšā uz galda sarakstu. Zāgers paskatījās uz skaitļu stabiņu.

— Tā-ā... Sa-aprotu... — viņš nikni norūca un pēkšņi iebrēcās: — Nejēdzība! Patronu izniekošana.

Šaušana aiz gara laika. Izbeigt šo ākstīšanos! Šaut vie^ nīgi bēgšanas gadījumā.

— Ja ... Bet. .. Pārtika ... To izsniedz ar aprēķinu, ka dabiski samazinās gūstekņu skaits ...

Zāgers atplauka.

— Lūk, te jau, kungi, arī slēpjas pierādījums tam, ka jūsu apsardzes dienests nepilda savus pienākumus! Nav tādas nometnes, kur nedomātu par bēgšanu! Jūs vienkārši nepētāt gūstekņus! ... Dodiet sarakstu!

Zāgers apvilka riņķīšus 13., 113., 213. un visiem pārējiem numuriem, kuri beidzās ar 13.

— Ceru, ka skaidrs? — viņš vaicāja. — Šie ir jā-novāc pirmām kārtām ... Protams, bēgot... Regulāri iznīcināmi arī tie, kuri šos numurus saņems pec tam!

Zāgers no jauna paskatījās sarakstā, pašķirstīja to, atrada skaitli 777, pavilka zem tā trīs viļņotas svītras un stingri noteica:

— Trīs septītnieki... Iesaku atcerēties. Nekādu nejaušību. Saglabāt līdz īpašam rīkojumam...

* * *

Bet ieslodzītais ar numuru 777, sasprindzinājis izkaltušās, zili dzīslotās roķeles, šajā laikā stiepa uz klints kori lielu kārklu grozu, pilnu akmeņiem. Grīļodamies viņš kāpa augšup pa nogāzi, un pa atvērto muti viņam izlauzās sēcoša elpa. Sasniedzis virsotni, zēns sašķiebās un kopā ar grozu nokrita zemē. Tas viņam izdevās veikli: grozs apgāzās, akmeņi pārvēlās pār kori un aizripoja lejā bezdibenī.

Zēns paņēma grozu un vilkās atpakaļ, dodams ceļu tādiem pašiem maziem vergiem, kas nāca ar nastu kalnup. Viņu bija daudz. Gluži kā gara ķēde viņi savienoja lejā būvējamo ceļu ar kores virsotni. Ar smagu nastu klunkurēja augšā, bet lejā gāja tukšiem groziem.

Uz ceļa ar cērtēm un lielām lāpstām strādāja sievietes. Viņas smalcināja kaļķakmens gabalus, kas spridzinot bija izsviesti, un meta šķēpeles grozos.

Tālumā rēgojās kalnā izcirstā tuneļa tumšā rīkle. Arī tur līkņāja cilvēki. No tuneļa stiepās plats, līdzens autoceļš. Tas izbeidzās pie kores, pa kuru kāpa lejā zēns ar numuru 777. Tālāk cita aiz citas slējās mežonīgas klintis. Tām cauri tad arī tika cirsts ceļš. To būvēja no pazemes rūpnīcas uz tuvējo dzelzceļa staciju.

Jau izbūvētā autoceļa posma malās bija metāla balsti, uz kuriem turējās maskēšanas tīkls. Lai cik zemu lid* mašīna lidotu, ceļu no tās nevarēja pamanīt.

Virs izcirstā tuneļa uz pakalna nogāzes kā resnas čūskas gulēja caurules. Pa tām speciālos uztvērējos tika nosūknēts tvaiks un dūmi. Hitleriešu inženieri bija

padomājuši par visu. Rūpnīca pat elpoja apslēpti.

Saule laiski slīdēja pa debess jumu. Līdz augstajai, kailajai smailei, aiz kuras tā parasti paslēpās, bija tālu. Tātad tik drīz neatskanēs komanda kārtoties ierindā un iet uz no metni.

777. numurs saviebās kā sāpēs un palūkojās uz sauli. Viņš to neieredzēja, tāpēc ka tā tik kūtri virzījās pa debess velvi. Viņš neieredzēja arī debesis, kam nebija ne gala ne mājās. Tas viss zēnam bija svešs un draudīgs. Viņš atcerējās savu mīļo sauli, kas viņu bija sildījusi pie Odesas, brīnišķās, jaukās debesis virs Melnās jūras un pretēji veselam saprātam domāja, ka gan saule, gan debesis te ir citādas, naidīgas.

Zēns bija nokļuvis šeit, kalnos, pirms diviem mēnešiem. Pa šo laiku viņš bija pārnēsājis ne vienu vien tūkstoti grozu ar ak

meņiem. Notrulinošais, katorgai līdzīgs darbs bija viņu atradinājis kaut ko cerēt un gaidīt. Ko gan cerēt? Kas viņus atradīs šajā kalnu nostūrī? Kas izglābs? Un gaidīt... Ko tad gaidīt? Viņš ļoti labi zināja, kā beigsies viņa dzīve: nespēkā pakritīs... šāviens ... Viņa līķi pārmetīs pār kori, un tas noripos turpat, kur krīt viņa atnestie akmeņi, — bezdibenī. Tāpēc viņš ne uz ko necerēja, neko negaidīja. Tikai naids viņā vēl kvēloja. Naids pret sauli un debesīm. Pret hitleriešiem, kas apsargāja gūstekņus, viņš izjuta nevis vienkārši naidu, bet kaut ko citu, milzīgu un neprātīgu, kam nebija vārda.

Spalgi, gari svilpieni lika zēnam attapties. Visi skrēja prom no ceļa. Fašists aizgāja līdz klintij, pie kuras ceļš spēji izbeidzās. Viņš nočirkstināja šķiltavu ritenīti, aizdedzināja auklu un steidzīgi nozuda spraugā, kas bija nosegta ar dzelzs plāksni. Šeit no šķembām slēpās apsardze, bet gūstekņiem par savu drošību bija jāgādā pašiem.

Sprādzieni ne tikai ārdīja kalnu iežus. Tiem bija arī plānveidīgi jāiznīcina gūstekņi. Spridzināšana tika organizēta ar velnišķu aprēķinu. Grupa spridzinātāju sieviešu izvietoja patronas ar īsām, ļoti īsām auklām. Gūstekņiem sērkociņu nebija. Auklas aizdedzināja kāds no apsardzes kareivjiem. Viņš to darīja tad, kad gūstekņu lielākā daļa bija tuvu sprādziena vietai. Pirms svilpiena neviens nedrīkstēja slēpties. Bet, kad atskanēja svilpiens, līdz sprādzienam bija atlikušas tikai dažas sekundes. Hitlerietis, kas aizdedzināja auklas, vēl paguva paslēpties spraugā, bet gūstekņi nokļuva zem drausmīgas akmeņu krusas. Nogalinātos un ievainotos tūliņ sameta bezdibenī, un darbs turpinājās.

Šoreiz liela, šķautnaina šķemba panāca zēnu ar numuru 777. Akmens trāpīja viņam pa kāju nedaudz lejpus ceļgala. Sākumā zēns sāpes nejuta. Viņam likās, ka viņš skrien ar vienu kāju, bet otras vairs nav. Puisēns pašāva rokas uz priekšu, nokrita uz tām un tūliņ paskatījās uz kāju. Tā bija savā vietā. Caur saplēsto bikšu staru bija redzami kaili ikri. Tie uztūka un kļuva zili, tumšsārtām asinīm izplūstot zem ādas.

Puisēns salieca kāju un mēģināja piecelties. Neizturamas sāpes pāršalca ķermeni. Zēns izstiepās taisns un palika miera. Tagad savu turpmāko likteni viņš varēja paredzēt sekundi pa sekundei.

Pēc sprādziena valdīja dziļš klusums. Tikai gūstekņi klaudzināja koka tupelēm, steigšus atgriezdamies uz ceļa.

Hitlerieši izlīda no paslēptuvēm. Viens no viņiem laiski aplūkoja izārdīto klinti, pārlaida skatienu pār kori un ieraudzīja uz nogāzes guļošo puisēnu. Izvilcis piezīmju grāmatiņu un izsvītrojis 777. numuru, fašists noklakšķināja pirkstus un piegrūda ar automātu divām tuvumā esošajām gūsteknēm. Viņas nometa lāpstas un devās uz kori.

Viena saņēma zēnu aiz padusēm, piespieda pie krūtīm un ievaicājās:

— Kā tevi sauc, manu dēliņ?

Viņš neatbildēja. Zēns skatījās uz otru sievieti, kas bija noliekusies pie viņa kājām un saudzīgi, lai nedarītu sāpes, pabāza roku zem ceļgaliem. Iekritušām acīm viņa aplūkoja pietūkušos, zilgansārtos ikrus. Tad viņu acis sastapās un zēns ieraudzīja tajās tādu maigumu, ka viņam kļuva vieglāk. Viņš pat mēģināja pasmaidīt, aizvēra acis, un viņa seja kļuva mierīga un gaiša, it kā viņu nenestu uz kori, uz bezdibeni, bet gan uz mīkstu un siltu gultu. Viņa vaigos ielija sārtums. Aprautas, nesakarīgas ainas viņam jaucās pa galvu. Atskaldāmo āmuru sitieni, kas skanēja no tuneļa, viņam šķita kā motocikla tarkšķi, kad tēvs viņu vizināja pa stāvajiem piekrastes celiņiem. Spraugā paslēptā lauka telefona nerimtīgā sīkšana atgādināja kamenes zumēšanu skolas dārzā, kur pionieri audzēja Mičurina šķirnes ķiršus un plūmes.

Taču kamenes nelidoja prom. Tās zumēja kaut kur lejā, kamēr hitlerietis neielīda spraugā un nenoņēma klausuli. Turp viņš gāja lēnām, gāzelēdamies, bet ārā izmetās kā apsvilis.

— Zurück! — viņš iekliedzās. Zurück! Zurück!

Sievietes, kas nesa zēnu uz bezdibeņa malu, apstājās.

— Zurück! — fašists nokliedza vēlreiz un māja, lai nes zēnu atpakaļ.

Jau nedēju 777. numurs gulēja netīrā, smirdošā barakā. Zilums uz kājas kļuva violets, tad dzeltens. Pieteikums sāka izzust, sāpes mazinājās. Un pa šo nedēļu neviens hitlerietis zēnam ne reizi neiesita, nenolamāja viņu, nelika celties un iet uz darbu. Viņam neliedza pat ēdienu. Bija noticis kaut kas neparasts. Jebkurš cits pa šo laiku būtu divdesmit reizes līdz nesamaņai piekauts un nošauts.

Zēna blakusgulētaji, kas ik rītus cēlās, kareivju uz-klicdzienu mudināti, un ik vakarus atgriezās barakas pēc četrpadsmit stundu ilgā darba uz ceļa, ar izbrīnu un bažām vēroja savu biedru un klusībā domāja vienu un to pašu: «Kāpēc tāda iecietība? Ar ko viņš izpelnījies hitleriešu labvēlību?»

Bet zēns par to galvu nelauzīja. Viņš bieži atcerējās skatienu, ar kādu viņu bija noglāstījusi sieviete. Šis siltais, starojošais skatiens saistīja visas viņa domas. Tagad viņam bija laika ielūkoties sevī. Kļuvis līdzīgs mežonēnam, zaudējis cerības, viņš agrāk nevienu sava tuvumā neievēroja. Fašisti bija salauzuši viņa gribu, padarījuši viņu par dzīvnieku, kas spēj izjust tikai bailes un naidu. Nepazīstamās sievietes maigais matēs glāsts zēnu atmodināja.

Astotajā dienā viņš palūkojās ārā no barakas, gatavs sadzirdēt bargo: «Halt!» Nometne bija tukša. Sargs, kas staigāja aiz dzeloņstieplēm, pašķielēja uz viņu un neteica ne vārda. Otrs sargs — stūra tornī — arī pamanīja zēnu un arī viņam neuzkliedza.

Tikai tagad 777. numurs pirmoreiz nodomāja: «Kas noticis? Kāpēc esmu vēl dzīvs? Kāpēc fašisti nedzen mani barakā, nedraud ar automātu?» Un viņu pārņēma neprātīga drosme. Viņam gribējās izdarīt kaut ko izaicinošu, gribējās, lai šis vienaldzīgi soļojošais fašists apstātos, uzbrēktu. Taču tas viņam neizdevās. Pat tad, kad viņš nogāja starp barakām kādus četrdesmit soļus un, apmetis līkumu smirdošajai bedrei, kas bija pilna ar netīru ūdeni, iegāja aizliegtajā virtuves zonā, neviens viņam nepiedraudēja.

Tad 777. numurs izdarīja vislielāko pārkāpumu — devās tieši uz koncentrācijas nometnes vārtiem. Divi automātisti viņu sagaidīja drūmiem skatieniem.

— Zurück! — viens paklusi noteica.

— Zurück! — otrs atkārtoja.

Tagad viss kļuva saprotams. Tātad viņam atļauts staigāt tikai pa nometnes teritoriju. Nav nekāda lielā brīvība, taču arī to neviens gūsteknis vēl nebija baudījis.

777. numurs atgriezās pie savas barakas, apsēdās sienmalī un ar piemiegtām acīm pavērās spožajā saulītē. «Jocīgi! ... Kāpēc gan es to ienīdu? Un debesis ... Vai tad tās ir vainīgas?»

Viņa pārdomas iztraucēja pazīstamā gari stieptā čīkstoņa. Tā čīkstēja vārti. Mazais gūsteknis pagrieza galvu un ieraudzīja kareivi ar maisu rokā. Maisā kaut kas spārdījās un kūleņoja, izspīlēdams rupjo audumu. Svilpodams sēru melodiju, kareivis ienāca pa vārtiem un devās uz virtuvi.

Bez samazgu bedres, kur tika salieti visādi netīrumi, tuvumā nebija nevienas ūdenskrātuves. Bet Zāgers bija pavēlējis noslīcināt kucēnus. Nevis nosist, nevis aprakt zemē, bet tieši noslīcināt. Zinādams jaunā priekšnieka stingrību, kareivis neiedrošinājās nepaklausīt. Viņš jau gribēja doties pa kalnu taciņu uz attālo ūdenskritumu, no kurienes piegādāja ūdeni nometnei, bet kāds viņam ieminējās par smirdošo bedri blakus virtuvei.

Ielaidis maisā pāris prāvāku akmeņu, hitlerietis iesvieda to bedre un gāja atpakaļ, joprojām cītīgi svilpodams sēru maršu. Bet pēc brīža, kad aiz viņa aizvērās vārti, pie bedres piegāja 777. numurs. Starp apglumējušiem akmeņiem pelēcīgajā zampā pie bedres malas kūņojās dzīvs kamoliņš. Tas bija vienīgais lai-mes luteklis, kam bija izdevies paglābties. Pārējie Dianas pēcnācēji aizgāja bojā.

Izjuzdams dziļu žēlumu, 777. numurs paķēra kucēnu, ievīstīja to jakas stūrī un aizjoza uz baraku. Šeit viņš noslaucīja kucēnu ar netīru lupatu, kas mētājās zem lāvām, un iebāza mazo, trīcošo radībiņu azote.

— Kur gan tevi lai paslēpju? — viņš čukstēja, ieklausīdamies, kā apsilušais kucēns klusi šņākā. — Un ar ko lai tevi baro, mazo muļķīti? Tev taču droši vien vajag piena un gaļas, bet es esmu pat aizmirsis, kādi tie izskatās... Vai suslu strēbsi? Pārnāks musejie no darba, dabūs pa šķīvelim. Es arī dabūšu ... Vailaksi,ko?

Ārpusē atskanēja skaļas rejas, kas mijās ar žēlabainiem, aicinošiem smilkstiem. Kucēns sāka grozīties un ķepuroties. 777. numurs apklusa un saspringti ieklausījās. Viņš neattapa, ka māte tur meklē un sauc savus kucēnus.

Diāna pieskrēja pie vārtiem, izmeklēja plātāku spraugu un pārlēca pār dzeloņstieplēm. Sargi viņu neaizturēja. Zāgera suns drīkstēja skraidīt visur.

Apošņājusi pēdas, kur kareivis bija gājis slīcināt kucēnus, Diāna metās pie samazgu bedres, žēlabaini iegaudojās, piegrūdusi purnu pie zemes, palīkumoja ap bedri un apņēmīgi devās uz baraku. Tikko jaušama smaka viņu nemaldīgi veda pie dēla.

Kad Diāna parādījās starp divām garām lāvu rindām un priecīgi ieķiukstējās, zēns iekliedzās, apmetās uz vēdera un nosedza kucēnu. Neapstājies suns uzlēca uz lāvas un ar purnu sniecās pretī žēlabainajiem smilkstiem.

Pēc brīža kucēns jau labsajūtā zīda māti, bet tā ar savām gudrajām, dzeltenīgajām acīm vērīgi skatījās uz zēnu.

— Vai tas ir tavs? — viņš vaicāja. — Kas gan tu esi par māti, ja tavus bērnus nozog un slīcina samazgu bedrē?

Diāna pamirkšķināja acis. Āda pie deguna sakrokojās un viegli ietrīsējās. Likās, suns grib teikt kaut ko skumju.

— Zinu jau, ka tu neesi vainīga, — zēns turpināja. — Pats esmu līdzīgs tavam kucēnam... Tikai viņam ir labāk ... Tu, lūk, atskrēji pie viņa ... atradi... Bet mani...

Un viņš sāka raudāt, mazais, vājais gūsteknītis ar lielo numuru — 777.

Paēdinājusi un nolaizījusi kucēnu, Diāna ar ķepu piebīdīja to tuvāk zēnam un izskrēja no barakas. Instinkts viņai teica, ka labāk atstāt savu dēlu šeit.

* * *

Hitleriešu neizprotamā labvēlība pret ieslodzīto ar numuru 777 palika noslēpums līdz tai naktij, kad Zā-gers deva pavēli izpildīt «pirmā bēgšanas mēģinājuma novēršanas» operāciju. Nekādas bēgšanas nebija. Trīspadsmit cilvēkus, kuriem pēc sarakstiem bija 13., 113., 213. un tā tālāk numuri, naktī izveda ārpus nometnes. Kazarmās izsludināja trauksmi. Gūstekņus ielenca un nop|āva ar automātu kārtām.

Zāgers tūliņ sēdās rakstīt ziņojumu un, [audams fantāzijai pilnīgu vaļu, sīki aprakstīja apstākļus, kādos viņš ar savu modrību novērsis bēgšanas mēģinājumu. Viņš nežēloja savu priekšteci un lika manīt, ka gūstekņi šo «akciju» sagatavojuši agrākās priekšniecības laikā.

«Kāda gan būs atlīdzība?» Zāgers tīksmi domāja, parakstīdams ziņojumu.

Kamēr viņš sapņoja par gaidāmajiem apbalvojumiem, barakas stūrī bija sapulcējusies «centrālā trijotne» — koncentrācijas nometnes pagrīdes organizācijas trīs vadītājas. Šajā «trijotnē» bija arī tā sieviete, kuras laipnais skatiens bija iespiedies atmiņā puisēnam ar numuru 777. Visas trīs jau zināja par gūstekņu apšaušanu. Netika pārspriesta pati apšaušana — tā bija ļoti parasta parādība, — bet gan dīvainā likumsakarība upuru izvēlē un ne mazāk dīvainā izrēķināšanās norise. Agrāk hitlerieši nezaudēja laiku nāvei nolemto atlasei un nekur viņus neveda. Bet tajā naktī gūstekņus pa vienam izsauca no dažādām barakām, nostādīja rindā un izveda aiz vārtiem. Un tikai pēc stundas ceturkšņa noskanēja attali šāvieni.

— Cik bija mūsējo? — viena no sievietēm jautāja.

— Tikai viena, — atbildēja sirma, izdēdējusi vecīte. —« Pārējās nebija organizācijā.

Viņas ilgi klusēja, apsvērdamas notikušo.

Ja hitlerieši butu uzoduši par pagrīdes organizāciju, viņi mēģinātu izokšķerēt visu līdz galam un nesteigtos ar nošaušanu. Tātad neviens nav iekritis? Nejaušība? Nē! Te bija kāda likumsakarība. Bet kāda? Tā atklājās, kad sievietes vēlreiz nosauca nošauto gūstekņu numurus.

Vecīte pirmā izteica aizdomas par skaitli trīspadsmit. Tā likās nejēdzīga un briesmīga patiesība.

— Atcerieties puisēnu, — viņa piebilda. — Viņa numurs — trīs septītnieki. Laimīgs skaitlis... Bet trīspadsmit — velna ducis.

Izvērtējusi visus faktus, «centrālā trijotne» secināja, ka jaunais koncentrācijas nometnes priekšnieks nolēmis haotiskās gūstekņu iznīcināšanas vietā ieviest sistēmu, kas balstītos uz muļķīgu māņticību.

īsajā nakts apspriedē vienojās to izmantot saviem mērķiem. Bet pagrīdes organizācijai bija tikai viens mērķis — uzspridzināt ceļamo rūpnīcu. Viss cits jau bija izmēģināts: bēgt nav iespējams — visapkārt nepārejami kalni, bet uz taciņām izvietoti slēpņi; sacelties — tas nozīmētu, ka nevajadzīgi aizies bojā.simtiem cilvēku. Tā kā nāve visiem tikpat bija neizbēgama, tad mirt nolēma ar jēgu.

Noteikta rīcības plāna organizācijai vēl nebija. Gaidot kādu izdevību, pa gramiem tika krātas sprāgstvielas. Tas bija ļoti riskanti hitleriešu acu priekšā. Likdamas sprāgstvielu šurfos, kas bija izurbti klintīs, sievietes dažreiz paguva atšķelt gabaliņu tola no dzeltenīgās plāksnītes, kas atgādināja ziepes. Tols glabājās organizācijas slēptuvēs un gaidīja savu stundu. Turpat bija arī gabals bikforda auklas un viens detonators. Trūka vienīgi sērkociņu ...

Apmierināts ar nakts operāciju, Zāgers pamodās lieliskā omā.

Izmantodams priekšnieka labo garastāvokli, viņa palīgs beidzot uzdrošinājās paziņot par notikumu, kas nu jau divas dienas nevienam nedeva miera.

— Majora kungs! — palīgs piesardzīgi iesaka, iepriekš pārdomājis katru vārdu. — Iedrošinos ziņot, ka pats liktenis iejaucies jūsu rīkojumos. Diānas kucēni tika noslīcināti, taču viens no viņiem brīnumainā kārtā izglābies. Ko pavēlēsiet ar viņu darīt?

— Ko tas nozīmē — brīnumainā kārtā izglābies? — Zāgers noprasīja.

— Brīnums ir tas, ka viņš tika atrasts sveiks un vesels pie septiņi simti septiņdesmit septītā numura. Diāna skraida uz baraku barot savu kucēnu.

Zāgers sarauca pieri, bet tad viņa skatiens pievērsās ziņojumam par sekmīgo «bēgšanas novēršanu», kas bija sagatavots sūtīšanai uz Berlīni, un viņa garastāvoklis atkal uzlabojās. Viņš izvilka no galda kastīti ar ticējumu kartotēku, paņēma paciņu kartīšu ar burtu «B» un pārcilāja tās. Vienu viņš atlika sānis un, pārlūkojis pārējās, skaļi nolasīja to:

— Brīnumainā kārtā izglābtajam nebūs mirt no tavas rokas, lai tā nenokristu kā nokaltis zars ... Te, lūk, atbilde!

Virsnieks izslējās.

— Vēl viens jautājums, majora kungs! Precizējiet, lūdzu, režīmu septiņi simti septiņdesmit septītajam numuram.

— Vispārējais ... Tikai nekādu nejaušību! Saglabāt līdz īpašam rīkojumam.

Nākamajā dienā puisēnu kopā ar visiem gūstekņiem izdzina darbā. Atnācis uz ceļa, viņš paņēma grozu, taču hitlerietis, kas parasti mēdza aizdedzināt auklas, izsita viņam grozu no rokām un paskaidroja:

— Aizdedzini... Pif-paf! ...

Pirmo auklu viņi aizdedzināja kopīgi. Kad deglis ar klusu švirkstoņu uzliesmoja un zilgana dūmu strūkliņa sāka skriet uz spridzekļa pusi, hitlerietis saķēra mazo gūstekni aiz kakla un vilka līdz uz slēptuvi.

Nodrebēja zeme. Pa dzelzs plāksni, kas nosedza spraugu, norībināja šķembas. Kareivis izgrūda puisēnu no slēptuves un lika viņam sēdēt ceļmala līdz nākamajam sprādzienam.

Otru auklu 777. numurs aizdedzināja patstāvīgi. Kareivis viņam iedeva tukšu kastīti un vienu vienīgu sērkociņu.

Tā pagāja visa diena. Atskanēja svilpiens, puisēns ņēma no hitlerieša sērkociņu un pēc pamudinoša uzklie-dziena: «Schnell!» — devās pie klints, kur bija salikta sprāgstviela, aizdedzināja auklu un skrēja uz spraugu. Darbs viņam nebija vairs tik smags kā agrāk un nebija bīstams. Taču par sevi zēns nedomāja. Uzrāvis sērkociņu, viņš katru reizi paskatījās uz gūstekņiem, kas bēga prom kur kurais. Viņu dēļ puisēns vilcinājās un tikai pēc trešā vai ceturtā uzbrēciena «Schnell!» pielaida auklai uguni.

Reiz šādas vilcināšanās laikā, kad gūstekņi ieguva liekas sekundes, hitlerietis uzbļāva un izšāva garu automāta kārtu. Izdzirdis virs sevis ložu svilpienus, 777. numurs pietupās, aizdegtais sērkociņš nodzisa. Puišelis apjukumā pašvīkāja sērkociņu gar kārbiņas malu, paskatījās pār plecu uz hitlerieti un parādīja nodzisušo sērkociņu. Kareivis pieskrēja viņam klāt, apčamdīja kabatas, niknumā parāva aiz auss un iegrūda viņam jaunu sērkociņu.

— Dedzin!

Pēc šī sprādziena bija diezgan liels starplaiks — gūstekņi vāca nost no ceļa izsvaidītās šķembas un nesa tās projām. 777. numurs sēdēja blakus spraugai un priecājās. Šajā dienā neviens gūsteknis sprādzienu laikā nebija cietis. Puisēnam likās, tos paglābusi viņa viltība.

Viņš nekļūdījās. Iegūtās sekundes ļāva tālāk aizbēgt no akmeņu krusas. Taču šāda palīdzība nevarēja turpināties mūžīgi.

«Centrālās trijotnes» sievietes saprotoši saskatījās. Viena no viņām, grābjot ar lāpstu sprādzienā saskaldīto kaļķakmeni, pievirzījās tuvāk puisēnam. Un atkal viņš ieraudzīja pazīstamās laipnās acis.

— Izbeidz! — viņa Čukstēja. — Aizdedzini nevilcinoties! ... Kad iesim projām, — nostājies man ierindā blakus ...

Uz barakām gāja ap saules rietu.

777. numurs sākumā turējās sievietei aizmugure, bet tad kāds viņu no mugurpuses viegli pagrūda un viņš jau bija vienā rindā ar sievieti.

Pār kalniem nolaidās vakars. Zilgana dūmaka ietina virsotnes. Aizās sabiezēja ēnas. Ik akmens izstaroja mieru un klusu skaistumu. Daba gatavojās atpūsties. Tā nelikās zinis ne par karu, ne cilvēku ciešanām un rūpēm. To nemulsināja koka tupeļu klaudzoņa, nesatrauca daudzsejainais un drūmi vienmuļais gūstekņu bars, kas bija izstiepies garā, pelēkā kolonā.

Tuk-tuk, tuk-tuk! — nevienādā rakstā klaudzēja zoles.

—- Schnell! — hitlerieši laiku pa laikam uzkliedza.

Tuk-tuk, tuk-tuk! — saniknotas atbildēja zoles.

— Dēliņ, — sieviete klusi ierunājās. — Tu tā arī nepateici, kā tevi sauc.

— Sauca par Fedju ...

777. numuram sen nebija vajadzējis skaļi izrunāt savu vārdu. Tas viņu pārsteidza kā tālas, laimīgas pagātnes atbalss.

— Nevis sauca, bet sauc! — sieviete iebilda. — Fedja, tev jāpagādā man kaut vai viens sērkociņš.

Par to, kā izmantot 777. numura priekšrocības, «centrālā trijotne» vienojās nakts sanāksmes laikā. Tika nolemts piesardzīgi aprunāties ar zēnu un, ja viņš būtu piemērots, uzticēt viņam kādu uzdevumu. Kad hitlerieši lika viņam aizdedzināt auklas, sievietes nosprieda ar viņa palīdzību dabūt sērkociņus.

— Tu nedrīksti aizkaitināt zaldātus, — sieviete čukstēja, koka zolēm visapkārt klaudzot, — tev ir jāizpilda viņu pavēles, kamēr sērkociņš nebūs tavās rokās un kamēr to neiedosi man.

Fedjam ļoti gribējās uzzināt, kādēļ vajadzīgs sērkociņš, taču viņš noprata, ka labāk par to netaujāt.

— Dabūšu! — Fedja atbildēja.

— Bet ja nu iekritīsi?

— Nomiršu ...

— Zvēri!

— Pioniera goda vārds!

— Tu esi pionieris?

— Biju ... — Fedja noteica un tūliņ piebilda: — Un esmu!

Tuk-tuk, tuk-tuk! — klaudzēja gūstekņu tupeles.

— Schnell! Schnell! — klaigāja hitlerieši.

Fedja pirmais ieskrēja barakā. Tur jau bija tumšs. Nepacietīgām rokām viņš apčamdīja savu lāviņu un, sajutis pieduramies aukstu, miklu purniņu, pagrāba kucēnu un piespieda pie sejas.

— Manu Pinkainīti! Mēs vel padzīvosim! . ..

Kucēns grūda degunu pie viņa vaigiem, ausīm, grasījās palīst zem jakas. Tā viņi arī aizmiga, divi mazuļi.

Sērkociņus nekādi neizdevās dabūt. Pagāja diena pēc dienas. Fedja izdomāja desmitiem paņēmienu, kā iegūt kaut vienu pašu sērkociņu, bet viss bija velti. Hitlerietis nemitīgi viņu uzmanīja. Bet drīz iespēja zuda pavisam. Fašistu slēptuvē parādījās neliela dinamomašīna. Tagad Fedjam lika nevis aizdedzināt auklu, bet savienot vadus. Detonators eksplodēja no elektriskās dzirksteles.

«Centrālā trijotne» apspriedās vēlreiz. Sievietes atteicās no sava iepriekšējā nodoma iesaistīt Fedju pagrīdes organizācijā. Ne jau tāpēc, ka šaubītos par viņu. Bet viņas visas apzinājās, ka ir nolemtas nāvei, taču 777. numuram bija kāda kripatiņa cerību palikt dzīvam. Nebija nekādas vajadzības pakļaut viņu briesmām, jo vairāk tāpēc, ka ar dinamomašīnas parādīšanos viņš vairs nevarēja būt noderīgs.

Taču Fedjam šis lēmums nebija zināms. Viņš dienām un naktīm domāja par uzdevumu. Viņam visur rādījās sērkociņi, viņš stāstīja par tiem Pinkainītim, abi spēlējās ar sērkociņiem. Fedjam bija saglabājušies kabatā daži apdeguši sērkociņi un viens gluži vesels, tikai bez sēra galviņas. Viņš izbārstīja tos uz lāvas un pavēlēja Pinkainītim:

— Sēr!

Kucēns nesaprata šo konspirēto vārdu, kas nozīmēja «sērkociņi». Taču Fedja katru rītu un katru vakaru neatlaidīgi atkārtoja nodarbības ar kucēnu. Un pamazām tas pierada pie šādas rotaļas — tīri labprāt sāka uzlasīt izmētātos sērkociņus.

Pēc tam mazā dresētāja vārdu krājums papildinājās ar jaunu vārdiņu — «ves-sēr», kas nozīmēja veselu sērkociņu. Viņš izmētāja visus sērkociņus un čukstēja Pinkainītim pie auss:

— Ves-sēr! Ves-sēr!

Viņš gribēja, lai kucēns atnes neapdegušo sērkociņu. Taču šī gudrība Pinkainītim nekādi nedevās rokā. Toties Diāna ātri saprata puisēnu. No rītiem, pirms hitlerieši vēl nebija modinājuši gūstekņus, viņa mēdza skriet uz baraku un barot kucēnu. Fedja un Pinkainītis pamodās, tikko viņa maigi pieskārās ar savu paraupjo mēli. Kad kucēns bija paēdis, Fedja sāka kārtējo nodarbību. Diāna viņus vēroja.

— Ves-sēr! — Fedja teica un pielika Pinkainītim pie deguna neapdegušo sērkociņu.

— Ves-sēr! — viņš atkārtoja un izmētāja sērkociņus pa lāvu.

Kucēns saķēra pirmo pagadījušos sērkociņu un pastiepa Fedjam savu purniņu.

— Nē!

Puisēns neapmierināts kratīja galvu. Dianai satraukumā trīsēja lūpas. Reiz Fedju pārsteidza viņas attapība. Ar purnu pagrūdusi Pinkainīti sānis, viņa pati paķēra neapdegušo sērkociņu un nometa to puisēnam uz ceļiem.

Līksma saviļņojuma pārņemts, Fedja pat piemirsa noglaudīt suni. Vairākas reizes viņš lika Diānai sameklēt un atnest neapdegušo sērkociņu. Tad viņš noslēpa sērkociņus kabatā, parādīja Diānai uz durvīm, satraukti un kaismīgi čukstēdams:

— Ves-sēr, mīļo sunīt! Ves-sēr!...

Diana paskatījās viņā, nolēca no nārām, atvēra ar ķepu durvis un pazuda.

Tajā rītā Fedja nesagaidīja suni atgriežamies. Drīz atskanēja skaļa komanda un gūstekņus aizdzina uz ceļu.

Tas pats atkārtojās arī nakamaja rīta un vēl divas reizes. Diāna paklausīgi gāja ārā no barakas, bet sērkociņus nenesa.

Piektajā dienā Fedja jau bija pārstājis cerēt, tomēr aizsūtīja suni, kā burvju vārdu nočukstējis savu īso «Ves-sēr!». Diāna atgriezās ar kastīti zobos.

Fedja bija tik priecīgs, ka nomutēja suņa raupjo, auksto degunu.

Tajā pašā dienā sērkociņi nonāca pagrīdes organizācijas slēptuvē līdzās tolam un bikforda auklas galiem. Tagad gūstekņiem ierocis bija kaujas gatavībā.

«Centrālā trijotne» atjaunoja sakarus ar kaimiņu koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem, kas strādāja tuneļa iekšienē. Ziņas, ko saņēma no turienes, nebija iepriecinošas. Ar tiem, kas strādāja pazemē un tuvāk saskārās ar būvējamās rūpnīcas noslēpumiem, fašisti apgājās vēl zvēriskāk. Viņu barakas atradās dziļā aizā, pār kuru bija pārliekusies milzīga klints. No gūstekņiem pat neturēja par vajadzīgu slēpt, ka pēc darbu pabeigšanas klinti uzspridzinās un viņus visus kopā ar barakām apraks nogruvums.

Un tomēr «centrālajai trijotnei» izdevās ievākt ziņas, kuru dēļ ar tādām grūtībām viņi atjaunoja sakarus. Galvenie sprāgstvielu krājumi, ko izmantoja ceļa būvē un citos spridzināšanas darbos, glabājās kazemātā kādus desmit metrus no tuneļa ieejas. Kazemāts bija divdaļīgs: priekšpusē, kas bija atdalīta no tuneļa ar dzelzs režģi, pastāvīgi dežurēja divi automātisti, bet tālāk bija redzamas dzelzī kaltas durvis. Aiz tām tad ari atradās sprāgstvielas. Visi bija pārliecināti, ka nav nekādu izredžu tām piekļūt.

Gūstekņu sakrātā tola nebūtu pieticis pat tuneļa sagraušanai. Taču, ja ar šo tolu uzspridzinātu galveno sprāgstvielu krājumu, rūpnīca tik drīz vis nesāktu strādāt. Un «centrālā trijotne» nolēma meklēt iespēju, kā piekļūt pazemes kazemātam.

Uz kaimiņu koncentrācijas nometni nosūtīja zīmīti, kurā jautāja: kā rīkoties, ja radīsies izdevība uzspridzināt rūpnīcu dienā, darba laikā? Citiem vārdiem, — vai gūstekņi ir ar mieru mirt no savu biedru rokas? Atbildi saņēma pēc nedēļas. Uz papīra strēmelītes ar ogli bija uzskrīpāts: «Esam uz visu gatavi. Kaut vai šodien. Koordinātes zināmas. Nāve fašistiem!»

Fedja joprojām nekā nezināja par pagrīdes organizācijas noslēpumiem. Viņu saudzēja. Taču viņš juta, ka atrodas kādu lielu notikumu centra.

Ne jau velti bija ievajadzējies sērkociņu! Zēns noprata, ka tie nepieciešami auklas aizdedzināšanai. Bet, ja ir aukla, — ir arī tols! Un Fedja sapņoja par to brīdi, kad nīstamā kazarma ar hitleriešiem uzlidos gaisā. Viņš bija pārliecināts, ka uzspridzinās tieši kazarmu. «Kaut tikai Diānas tur nebūtu!» viņš domāja un centās ilgāk aizkavēt Dianu barakā.

Bet Pinkainītis auga acīm redzami. Viņš jau bija iemanījies izpildīt daudzas sava mazā saimnieka pavēlēs: skrēja turp, kur Fedja viņam norādīja, gūlās zemē, sargāja šķīvi ar plāno suslu, pēc komandas «Ma!» joza pie Diānas. No rīta, aiziedams darbā, Fedja stingri piekodināja Pinkainītim:

— Paliec viens. Neblēņojies! Guli!

Pinkainītis paklausīgi apgūlās uz lāvas, nolicis galvu starp priekšķepām, un palika kā sastindzis. Vakarā, pārnācis mājās, Fedja viņu atrada tāpat guļam. Vai pa četrpadsmit stundām Pinkainītis kādreiz arī piecēlās vai visu šo laiku gulēja, — nebija zināms. Visticamāk tomēr, ka kucēns pa dienu negarlaikojās. Fedjam pārnākot, tas vienmēr bija paēdis, bet reiz uz lāvas mētājās apgrauzts kauls. Vai to bija atnesusi Diāna vai arī Pinkainītis pats sadabūjis šo gardumu, — neviens nevarēja pateikt.

Ārpus koncentrācijas nometnes Pinkainītis izkļuva sava ceturtajā dzīvības mēnesī.

Fedja jau sen bija gudrojis paņemt kucēnu līdzi uz ceļa, bet neuzdrošinājās: baidījās, ka hitlerieši suni nenošauj vai neatņem. Taču vēlēšanās nešķirties no drauga bija stiprāka par piesardzību. Un Fedju mierināja kāds apsvērums: nometnes apsardze jau sen zināja par kucēnu, taču to neaiztika. Tā Pinkainītis parādījās gūstekņu kolonā.

Tajā dienā atgadījās vēl kāds notikums. Ziemeļos, uz kurieni būvēja ceļu, bija sadzirdama kanonāde. Daudzu sirdīs ielauzās pēkšņs prieks. Līdz koncentrācijas nometnei par stāvokli frontē nonāca visai miglainas un juceklīgas valodas. Fronte šķita kā neaizsniedzami tāla līnija, līdz kurai vairaki tūkstoši kilometru. Un tomēr sirdis ietrīsējās priekā: «Ja nu pēkšņi!» Acis pavērās uz sargu pusi. Viņu sejās gūstekņi gribēja izlasīt, ko nozīmē šīs skaņas. Hitlerieši bija mierīgi. No atsevišķiem vārdiem, ko viņi pārmija, gūstekņi noprata, ka tā nav kanonāde, bet spridzināšanas darbu atbalss. Ceļu būvēja no divām pusēm.

Ap rudeni kalnu autoceļa divi posmi savienojās.

Dienasvidū pa jauno ceļu izbrauca priekšniecība. Trešajā mašīnā sēdēja Zāgers. Pāri bortam rēgojās Diānas galva.

Pinkainītis, kas kopā ar gūstekņiem stāvēja ceļa malā, priecīgi ieķiukstējās un gribēja mesties pie mašīnas.

— Mierā! — Fedja izbijies iesaucās.

Kucēns sastinga un tikai nervozi kustināja asti. Bet Diāna vienīgi pagrieza galvu un aizjoņoja mašīnā garām.

Fedja šim gadījumam nepievērsa uzmanību. Taču Pinkainīša satraukumu ievēroja citi gūstekņi. «Centrālās trijotnes» sievietes saskatījās.

Atgriežoties uz koncentrācijas nometni, iznāca tā, ka 777. numurs atkal gadījās blakus pazīstamajai sievietei.

— Fedja, — viņa nepaskatīdamās ierunājās, — ko tu darītu, ja tev iedotu pielādētu automātu?

Fedja nodrebēja.

— Kur tas ir?

Sieviete neatbildēja, un tad zēns ar bērnišķīgi vientiesīgu pārliecību'izgrūda:

— Es apšautu visus fašistus!

— Viņu ir daudz... tevi, protams, nogalinātu, maziņais!

— Lai! Es tomēr šautu, cik vien spētu!... Bet jūs jau to sakāt tāpat vien ... Pārbaudāt...

— Nē, tā nav! — sieviete atteica. — Klausies mani uzmanīgi un centies saprast... Te nav dzīves. Te visapkārt nāve! To ražos šajā rūpnīcā. Un no šejienes tā lidos uz mūsu Dzimteni, ja vien mēs nestāsimies ceļā ... Mums tas jādara!

— Ko man vajadzēs darīt? — Fedja jautāja.

Kamēr gūstekņu kolona aizkļuva līdz koncentrācijas nometnei, Fedja uzzināja visu, kas viņam turpmāk būs darāms.

Barakā viņš uzrausās uz lāvas, tumsā apskāva Pin-kainīti un čukstēja viņam pie auss, nemanīdams pār vaigiem ritošās asaras:

— Vari man kost! Nu, kod! No visa spēka! Līdz pašam kaulam! Tikai nedomā, ka es tīšām ... Es teicu — labāk pats iešu ... Un ietu arī! Bet neviens tur nevar tikt klāt! Tikai tu varēsi! ...

Pinkainītis laizīja no Fedjas vaigiem sāļās asaras un bezbēdīgi klakšķināja zobus, maigi tvarstīdams viņa pirkstus.

Kad baraka bija iemigusi, Fedja izkratīja no kabatas kaudzīti sīku akmentiņu, noplēsa savam kreklam piedurkni, iebēra tajā akmentiņus, sasēja piedurknes galus un uzkāra šīs sakas kucēnam kaklā.

— Aprodi!...

* * *

Līdz ar ceļa atklāšanu Zāgeram bija vairāk ko darīt. Rūpnīcu bieži sāka apmeklēt augsta priekšniecība. Atbraucējus vajadzēja sagaidīt un pavadīt līdz tuneļa galam. Tur, pie restotajiem dzelzs vārtiem, ciemiņus gaidīja celtniecības priekšnieks. Bet Zāgers devās atpakaļ. Sājos braucienos viņam vienmēr bija līdz Diāna.

Uz ceļa veica pēdējos darbus. Jau vairākas naktis Zāgers vēroja debesis un salīdzināja zvaigžņu un planētu izvietojumu ar astroloģiskās rokasgrāmatas kartēm. Viņš gatavojās uz pārcelšanos un pūlējās izdibināt, kas viņu sagaida nākotnē.

Aizbraukšanai gatavojās arī nometnes apsardze. Hitlerieši zināja, ka koncentrācijas nometne tiek likvidēta. Viss jau bija tam sagatavots. Gūstekņus, kas strādāja pie ceļa būves, bija paredzēts pārvietot uz kaimiņu koncentrācijas nometni, kura atradās aizā. Klintī, kas karājās pāri barakām, jau sen bija saliktas sprāgstvielas. Nebija vēl tikai pavēles no Berlīnes.

Sagaidot ģenerālštāba virsniekus un pārstāvjus no dažādiem kara resoriem, Zāgers katru reizi cerēja, ka

no kāda saņems slepenu vēstuli ar pēdējo pavēli. Taču vēstulē kavējās, un tas Zāgeru kaitināja.

Pec kārtējā ciemiņa aizvadīšanas līdz restotajiem pazemes vārtiem koncentrācijas nometnes priekšnieks, kodīdams lūpas, steidzās uz tuneļa izeju. Šeit viņu gaidīja mašīna. Viņš sēdās blakus šoferim, Diāna uzlēca uz pakaļējā sēdekļa, un Zāgers sapīcis brauca pētīt savus horoskopus.

Reiz saniķojās mašīnas motors. Zāgers apsēdās, Diāna ieņēma savu vietu, bet motors nedarbojās. No-šķendējies par svecēm, šoferis izlēca no mašīnas un pacēla pārsegu.

Šai brīdī atskanēja griezīgi svilpieni. Gūstekņi, kuri strādāja netālu no tuneļa, metās projām no ceļa. No līkuma izbrauca divas mašīnas ar brīdinājuma zīmēm. Tajās veda sprāgstvielas.

Tas bija brīdis, ko tik ilgi gaidīja gūstekņi.

Paslēpusies nogāzē aiz šķembu kaudzes, viena sieviete pietupās un izvilka no saplīsušas blūzes apakšas to pašu Fedjas krekla piedurkni, kuru viņš reiz piebēra ar akmentiņiem un pakara savam draugam kaklā. Fedja pieskrēja pie sievietes un pasauca Pinkainlti. Tas nepretojās — ar ierastu kustību nolieca galvu, lai saņemtu sakas, kurās tagad bija nevis akmentiņi, bet tola gabali.

Uzliesmoja sērkociņš. Izdzirdis pavēlošu «Ma! Mal», Pinkainītis metās skriet pie Diānas, kuru tas jau sen bija pamanījis pie tuneļa ieejas.

Neērtā nasta lieca galvu uz leju. Nopakaļus pa zemi vilkās kūpoša aukla. Taču Pinkainītis priecīgs lingoja pa ceļu līdzās otrai mašīnai.

Hitlerieši, kas apsargāja gūstekņus, ieraudzīja kucēnu un pamanīja viņa kaklā dīvainu drēbes muskuli. Kamēr viņi prātoja un brīnījās, mašīnas ar sprāgstvielām un Pinkainītis ar smago nastu kaklā jau bija garām.

Zāgers pirmais izjuta kaut kādu neskaidru nemieru.

— Vai drīz? — viņš nikni uzkliedza šoferim, nenolaizdams acu no mašīnām, kas nāca arvien tuvāk, un tām blakus skrejošā pinkainā kamola. Tad Zāgera lūša acis pamanīja dūmu strūkliņu, kas vijās sunim iepakaļus. Bet vēl pēc mirkļa, bailēs stingdams, viņš pieleca kājās, izrāva parabellumu un drudžainā steigā sāka šaut uz Pinkainiti.

Priekšējās mašīnas šoferis kaut ko nokliedza Zāgeram un, piedevis gāzi, iebrauca tunelī. Otra mašīna apstājās pie ieejas.

— Sprāgstvielas! — atvēris kabīnes durvis, šoferis izbīlī ierēcās. — Sprāgstvielas vedam!

Bet Zāgers joprojām šāva — bāls, no bailēm vai prātu zaudējis. Viena lode ieskrambāja Pinkainīti. Viņš žēli iekaucās. Diāna atbildot aprauti ierējās un no mugurpuses uzklupa Zāgeram uz pleciem. Mašīnā saķērās un sāka svaidīties divi ķermeņi. Bet tad nodrebēja zeme, pie tuneļa ieejas sacēlās viesulis. To aprija milzīgas liesmu mēles, kas izšāvās no tuneļa. Pēc tam no vēl spēcīgāka grāviena salīgojās klintis. Kalns, zem kura būvēja slepeno rūpnīcu, pāršķēlās uz pusēm un dārdēdams sagruva, aprakdams gan tuneli, gan ceļu. Un vēl ilgi starp klintīm un aizām dunēja atbalss.

KĻAVU SALA

Jaunais kolhoza priekšsēdētājs bija neatlaidīgs un noteikts cilvēks. Drīz vien visi, pat bērni, sajuta viņa stingro roku. Priekšsēdētājs atnāca arī uz skolu, apskatīja to, iepazinās ar skolotājiem un, uzzinājis, ka steidzami vajadzīgs krievu valodas skolotājs, panāca, ka pēc mēneša to atsūtīja. Direktors iepazīstināja bērnus ar Alekseju Aleksandroviču un pateica, ka viņš mācīšot krievu valodu un literatūru.

Visa klase — septiņpadsmit ziņkārīgu acu pāru raudzījās uz drukno, mazliet salīkušo pavecā skolotājā augumu.

— Iepazīsimies! — viņš teica un pārlaida pār skolēniem ātru, bet vērīgu skatienu.

Tā mēdza darīt gandrīz visi jaunie skolotāji. Bērni gaidīja, ka Aleksejs Aleksandrovičs pieies pie galda, atvērs klases žurnālu un sāks saukt viņus pēc alfabēta. Taču iznāca pavisam citādi.

— Lai tie, kam ir draugi vai draudzenes, paceļ rokas! — skolotājs sacīja.

Pacēlās septiņpadsmit rokas.

— Lieliski! — skolotājs turpināja. — Visiem! ... Nolaidiet! Bet tagad lugšu pacelt rokas tikai tiem, kas labi pazīst savu draugu vai draudzeni.

Arī šoreiz pacēlās septiņpadsmit rokas, bet vairs ne tik vienprātīgi.

— Tātad visi varēs veikt manu pirmo uzdevumu. Un proti — palīdzēsiet man labāk iepazīties ar jums. Atveriet burtnīcas un pierakstiet šīsdienas sacerējuma tematu!

Nogaidījis, kamēr apklust papīra čaukstoņa, Aleksejs Aleksandrovičs pabeidza:

— Temats ir šāds: «Mans draugs» vai «Mana draudzene». Jusu rīcība ir četrdesmit minūtes.

Klase pārsteigti iešalcās. Kāds iesmējās. No pēdējā sola atskanēja skaļi čuksti:

— Masa! Es par tevi, bet tu — par mani! Labi? Skolotājs necentās apvaldīt čalas. Viņš piegāja pie

loga, aizlika rokas aiz muguras un aizgriezās, likdams bērniem saprast, ka dod viņiem pilnīgu brīvību. Un troksnis apklusa pats no sevis. Skolēni sāka čirkstināt spalvas ...

Tanī dienā bija piecas stundas: vēsture, ģeogrāfija, krievu valodas stunda, kurā skolēni rakstīja sacerējumu, pēc tam aritmētika un pēdējā — literatūra. Starpbrīdī starp trešo un piekto stundu Aleksejs Aleksandro-vičs paguva izlasīt sacerējumus un, otrreiz ienācis klasē, pārsteidza bērnus ar negaidītu paziņojumu:

— Nu redzat, tagad esam iepazinušies!

— Vai izlasījāt? — atskanēja vairākas balsis.

— Izlasīju! Jūs apzinīgi esat paveikuši uzdoto. Atzīmes es nelikšu. Mēs tikai pārrunāsim jūsu sacerējumus. Sāksim ar šo. — Skolotājs paņēma no kaudzītes apakšējo burtnīcu. — Sacerējums saucas «Mans draugs», taču vārds «draugs» likts pēdiņās, un tas, kā jūs zināt, piešķir vārdam pretēju jēgu. Lasu tālāk: Sava «drauga» uzvārdu es neminēšu. Bet, ja es būtu divreiz stiprāka par viņu, es viņu katrā ziņā piekautu, jo viņš ir vissliktākais cilvēks sādžā: alkatīgs un uzvedas kā huligāns. Sit mazus bērnus, mežā atņem viņiem ogas un sēnes...» Tā sākas sacerējums.

Aleksejs Aleksandovičs aizvēra burtnīcu un jautāja:

— Par kuru šeit rakstīts?

— Tas ir Svahins! — klase iedūcās. — Svahins!

— Piecelies, Svahin! — skolotājs teica.

Noklaudzēja priekšējā sola virsa. Mitja Svahins piecēlās.

— Vai par tevi rakstīts? — Aleksejs Aleksandrovičs vaicāja.

— Kā lai es to zinu! — Svahins lūstošā basā atbildēja un neveikli pārmija kājas.

Vairāk Aleksejs Aleksandrovičs viņu neiztaujāja.

— Sēdies... Un tagad parunāsim par sacerējuma autoru. Autors ar nožēlu raksta: «Ja es būtu divreiz stiprāka par viņu ...» Patiesībā autors ir nevis divreiz, bet gan desmitreiz stiprāks par savu draugu pēdiņās, jo visi pārējie zēni un meitenes ir autora pusē. Vai ne?

— Jā! Jā! — klase piekrītoši iedūcās.

— Bet kas to rakstījis? — drūmi, caur degunu jautāja Svahins.

Skolotājs paskatījās uz viņu, nosodoši piešķiebis galvu, un atbildēja:

— Autors tagad ir sajutis savu spēku, un, es ceru, nebaidīsies nosaukt savu vārdu. Tātad kas to rakstīja?

Pie sienas piecēlās no sola sīciņa meitenīte ar divām jocīgām bizītēm.

— Tā ir... mana burtnīca, — viņa klusi teica un nodūra acis.

Skolotājs piecēlās un piegāja pie viņas.

— Vera Ņikitina, tu esi uzrakstījusi labu, derīgu sacerējumu. Sēdies! Tas palīdzēs tavam draugam atbrīvoties no pēdiņām.

Skolotājs piegāja pie galda un paņēma vairākas burtnīcas uzreiz. Bērni izstiepa kaklus, pūlēdamies ieraudzīt, kuru skolēnu burtnīcas viņš paņēmis. No priekšējā sola atskanēja:

— Kukuškins ... Petuhovs ...

— Pareizi! — Aleksejs Aleksandrovičs teica. — Kukuškins un Petuhovs. Palūkosimies uz viņiem ... Kur viņi ir?

Piecēlās divi draugi, kas sēdēja vienā solā.

Skolotājs atjāva viņiem apsēsties.

— Jūsu sacerējumi, kā saka literatūrzinātnieki, ir tipiski. Pusklase rakstījusi sacerējumus gluži tāpat ka jūs: Petuhovs par Kukuškinu, bet Kukuškins par Petu-hovu. Ļoti labi, ka draudzība jums ir abpusēja ... Palasīsim, kas tad ir iznācis ... «Mans draugs ir Zahar-čiks Kukuškins. Mēs abi nekad nešķiramies un it visu dalām uz pusēm. Pat kolhozā strādājam kopā — ganām zirgus. Bet, ja atgadās kāda ķibele, — mums ir lozungs: «Nenodot vienam otru!» Un es labāk nomiršu, nekā pateikšu par Kukuškinu ...»

Aleksejs Aleksandrovičs mirkli klusēja.

— Un tā tālāk, tādā pašā draudzīgā garā .. . Bet Kukuškina sacerējums sākas tā: «Mans labākais draugs un biedrs ir Andrjuša Petuhovs. Mēs draudzēsimies mūžam, jo viņš ir visuzticamākais cilvēks. Man no viņa nav nekādu noslēpumu. Un viņš līdz kapa malai nevienam tos neizstāstīs ...»

Kaut gan Aleksejs Aleksandrovičs neskopodamies lietoja ironisku pieskaņu, bērni šajos fragmentos nesaskatīja nekā smieklīga.

Tad skolotājs jautāja:

— Kādu Krilova fabulu šie sacerējumi atgādina?

Jautājums bija negaidīts. Klase klusēja. Un šinī klusumā skaidri atskanēja Svahina triumfējoša balss:

— «Dzeguze un Gailis»! Kam Dzeguze gan slavē Gaili? Par to, ka Gailis uzteic Dzeguzi.. .

Klasē tā vēl nekad nebija smējušies — līdz asarām, līdz dūrējiem sānos: bērniem šķita tik jocīgi, ka viņu biedru uzvārdi atbilst fabulas varoņu vārdiem.1 Pat Kukuškins un Petuhovs nenoturējās — smējās kopā ar pārējiem.

— Bet vai zināt, kāpēc mēs smejamies? — skolotājs, paaugstinājis balsi, jautāja. — Ne tāpēc, ka Pctuhova un Kukuškina draudzība būtu smieklīga. Nē! Tā ir ne tik daudz smieklīga, cik pieticīga. Varbūt patiesībā tā nav, taču, pēc sacerējumiem spriežot, iznāk: «Tu klusē [1]

par maniem nedarbiem, bet es nenodošu tevi.» Lūk, uz kā balstās viņu draudzība! Ļodzīgs, nedrošs pamats! Te man ir astoņi pāru sacerējumi, un tie visi rakstīti pēc viena parauga: Dzeguzes un Gaiļi vien! Toties ir arī īsts pārsteigums jums! Kā jūs domājat, kam klasē ir visvairāk draugu?

Atskanēja uzvārdi. Bērni nosauca gandrīz visus. Taču uzvārdu, kuru Aleksejs Aleksandrovičs bija cerējis izdzirdēt, neviens tā arī neminēja.

— Dīvaini! — skolotājs skaļi teica. — Bet viņam veltīti pieci sacerējumi. Un par viņu raksta atklāti, ne tā kā Dzeguzes! Neslēpj pat viņa iesauku. Iesauka ir ne visai patīkama, un es pagaidām vēl nesaprotu, kā tā radusies ... Varbūt uzminēsiet, par kuru ir runa?

Bērni klusēja. Iesaukas bija daudziem, un neviena no tām nebija sevišķi maiga un daiļskanīga.

— Tādā gadījumā, — skolotājs turpināja, — es nolasīšu nevis to, ko raksta par viņu, bet gan viņa paša sacerējumu. Klausieties: «Man ir sešpadsmit draugu, tas ir, visa klase. Reizēm mēs strīdamies, pat kaujamies, bet tas viss nekas, jo mēs esam pionieri. Pašā galvenajā mums visiem jābūt draugiem. Un pats galvenais ir tas, kas teikts pionieru solījumā. Arī mērķis mums, kolhoza pionieriem, ir visiem viens — palīdzēt kolhozam tikt uz kājām.»

Pēc īsa klusuma brīža Aleksejs Aleksandrovičs jau tāja:

— Vai uzminējāt?

Atbildēja atkal tas pats Svahins. Viņš bija vecāks par citiem, ar kautrību nesirga un nebaidījās kļūdīties.

— Paška Vējgrābslis — re, kas! Tā var tikai viņš...

— Jā, tas ir Pavēla Hrustaļova sacerējums! Piecelies, Paša!

Hruslaļovs piecēlās. Tas bija slaids gara auguma zēns, acis viņam bija mazliet skumjas, krietni atstatu viena no otras. Viņš stāvēja mierīgi un ar atklātu skatienu raudzījās uz skolotāju.

— Gribu apsveikt tevi! — Aleksejs Aleksandrovičs teica. — Pieci nosaukuši tevi par savu draugu. Un tā nav nejaušība! Tas jānopelna! Pēc sacerējumiem sapratu, kā tu esi iemantojis draudzību. Tikai viens man

vēl ir neskaidrs — iesauka. Vai tu neapvainosies, ja mēs parunāsim par to?

— Nē, neapvainošos! — Paša stingri atbildēja. — Esmu pieradis ...

Aleksejs Aleksandrovičs uzmanīgi, ar uzvedinošu jautājumu palīdzību sāka noskaidrot, kā radusies iesauka «Vējgrābslis». Sākumā skolēni runāja par to nelabprāt, taču saruna bija tik nepiespiesta un sirsnīga, ka mācību stunda drīz vien izvērtās par interesantu pionieru sanāksmi, kurā bērni daudz ko ieraudzīja citādā, neierastā gaismā.

Paveļam bija divpadsmit gadu, kad viņu pirmo reizi nosauca par «vējgrābsii».

Pēc ogošanas bērni atgriezās no meža. Strīdējās par to, kurš salasījis vairāk melleņu, un nepamanīja, ka nokļuvuši līdz dzeltenam rudzu laukam.

Kāds zēns nešaubīdamies iebrida kolhoza rudzos.

Pavels apturēja viņu un ierosināja apiet lauku. Likums iznāca pamatīgs, un bērniem bija slinkums.

— Ko tur žēlot? — kāds ierunājās.

Bērni devās taisni, nomīdīdami vārpas. Bet Pavels viens pats apgāja lauku. Otrā pusē zēni sagaidīja viņu ar zobgalībām. Viņi bija paguvuši atpūsties, kamēr Pavels kūlās pa ciņiem un grambām.

— Ak tu vējgrābsli! — Mitja Svahins zobojās. — Ta velns ar tiem rudziem! Ja vēl kādam piederētu, bet tic taču ir kolhoza!

Citu reizi par vējgrābsli Paveļu nosauca tēvs.

Tanī dienā gans bija sācis dzert. Kolhoza ganāmpulku un govis, kas piederēja atsevišķiem kolhozniekiem, uzraudzīja divi gana palīgi. Viņi nebija aprēķinājuši laiku un ganāmpulku pārdzina mājās ar nokavēšanos — pēc saules rieta. Uz meža ceļa gandrīz pie pašas sādžas bija sacēlusies kņada. Govis pamanīja vilku un metās skriet kur kurā. Izbijies no trokšņa, vilks aizmuka. Lopi izklīda mežā. Tos meklēt nosūtīja puikas. Un iznāca tā, ka viņi atgriezās sādžā katrs ar savu govi, bet Paša pārdzina uzreiz pusi kolhoza ganāmpulka. Gana palīgi tika galā ar otru pusi! Mežā palika tikai Sarķe — jauna, spilgti ruda govs, kas piederēja Pašas mātei.

Un tad Matvejs Hrustaļovs nosauca dēlu par vēj-grabsli. Izmetis aizvainojošo vārdiņu, tēvs pats aizskrēja uz mežu pec Sarķes. Bet vārds pielipa zēnam un aizvien biežāk un biežāk atgādināja par sevi.

Rudenī kolhoznieki veselām ģimenēm piemājas lauciņos raka kartupeļus. Pavels atkal rīkojās citādi nekā visi pārējie. Sādžā dzīvoja divas vientuļas vecītes. Zēns bieži viņām palīdzēja.

— Taisnība vien ir! — māte nopūzdamās sūrojās. — Tu esi tāds kā vējgrābslis!

Vecītes atlīdzināja Paveļam — iedeva viņam vairākus cara laika sudraba rubļus. Viņš bija kaislīgs kolekcionārs un nespēja atteikties no tādas dāvanas.

Kolekcionēšana ir kā bakas: ja viens saslimis, arī citiem nepaies secen. Drīz vien visi sādžas zēni sāka vākt vecu laiku monētas. Taču par tādu kolekciju, kāda bija Pašam, varēja tikai sapņot. Puikas apskauda viņu un bieži vien nāca paskatīties uz Pētera laika rubļiem, lielām vara kapeikām un senām monētām, uz kurām gada skaitļa vietā bija nesaprotami senslāvu burti.

Paveļam tikai īsu laiciņu piederēja bagātīgā kolekcija. Drīz atgadījās notikums, pēc kura viņam uz visiem laikiem pielipa iesauka — Vējgrābslis.

Kāds zēns saslima ar plaušu karsoni. Pavels aizgāja pie viņa, paskatījās uz biedra karsto, kvēlojošo seju un klusi vaicāja:

— Ko tu gribētu, lai es izdaru tavā labā?

— Atdod man savu kolekciju! — slimais lūdza.

Pavels tūlīt aizskrēja pēc monētām, atgriezās un ar

prieku izbēra uz segas, biedram pie paša deguna, vara un sudraba ripulīšus.

— Še! Tikai atveseļojies!

Slimnieks sajūsmināts ieelpoja veca vara smaržu un aizmiga. Otrā rītā temperatūra kritās, un viņš sāka ātri atspirgt. Bet Paška Vējgrābslis zaudēja kolekciju, ko bija tik cītīgi krājis.

Aleksejs Aleksandrovičs noklausījās šos stāstus, kurus daļēji jau zināja pēc pieciem sacerējumiem, un ilgi neteica ne vārda. Arī skolēni bija pieklusuši. Viņi pirmo reizi atsauca atmiņā visu, ko zināja par Hrustaļovu. Katrs atsevišķais fakts viņiem sākumā bija licies ta ka smieklīgs, kā dīvains, ar vārdu sakot, nesaprotams, tāds, par ko japasmīn: sak, ir nu gan lempis! Bet tagad ... nez kāpēc nevienam nelikās jocīgi klausīties un atcerēties dažādus nostāstus par Pašku Vējgrābsli. Tieši otrādi, vienkopus savāktie fakti viņus pārsteidza. Bērniem pēkšņi atklājās Pavēla lieliskais raksturs. Un viņi sēdēja klusi, pārsteigti par savu atklājumu.

Jau gada sākumā Paveļu Hrustaļovu ievēlēja pulciņa padomē. Bet to jau bija paspējuši aizmirst, jo viņš strādāja klusi un nemanāmi, kaut arī vairāk par citiem pionieriem. Kad sadalīja pienākumus, Paveļam uzdeva rūpēties par pastu.

Vēstuļu un laikrakstu piegāde nebija pionieru pulciņa pienākums.

Kolhozā bija sabiedriskais pastnieks. Par šo darbu viņam aprēķināja diezgan daudz — piecpadsmit izstrādes dienu mēnesī. Taču izstrādes dienas slikti apmaksāja, un pastnieks ļoti labprāt būtu atkratījies no šā darba. Tāda iespēja radās: pastnieks saslima. Kolhoza valde ilgi meklēja viņam aizstājēju, bet pēc tam lūdza palīgā pionierus.

Pastnieka darbs prasa diezgan rūpju. Katru dienu jāmēro četri kilometri līdz pasta nodaļai, pēc tam jādodas atpakaļ un jāiznēsā kolhozniekiem vēstules, naudas pārvedumi un laikraksti.

Pionieri prātoja, kam varētu uzdot tik nepatīkamu pienākumu, un izdomāja: Paškam Vējgrābslim — viņš neatteiksies. Viņam, kā padomes loceklim, vajadzēja sastādīt grafiku un raudzīties, lai pionieri pēc kārtas aizstātu pastnieku. Tā viņš arī izdarīja. Taču grafiku bieži vien neievēroja: vienam kāja «sasāpējusi» tieši tanī dienā, kad pienākusi viņa kārta, citam «pēkšņi uznākušas iesnas», trešais «aizmirsis».

Pavels nebārās, nedraudēja, ka simulantiem un tiem, kas sirgst ar vāju atmiņu, vajadzēs atbildēt pulciņa padomē. Zēns aizstāja viņus — pats gāja uz pastu un piegādāja korespondenci.

Pēc mēneša grafiks bija aizmirsts, bet Hrustaļovs kļuva par īstu pastnieku. Agrākais pastnieks atveseļojās, taču par viņu neviens pat neiedomāja.

v.

Pārrunās bērni atcerējās ari šo faktu. Un otrā dienā pulciņa padomes priekšsēdētājs Sčokins paziņoja, ka pēc stundām būšot pionieru sanāksme.

Klausījās Hrustaļova pārskatu par to, kā viņš veicis uzticēto pienākumu. Pavels runāja maz un saraustīti. Ko tur lai stāsta? Viss ir parasti un ikdienišķi... Gājis uz pastu. Iznēsājis vēstules... Pārdevis markas... Kādas desmit reizes uz muguras atstiepis sūtījumus... Astoņus vieglus, bet ar diviem bijis ko svīst... Un tas ir viss!

Taču bērniem jau bija atvērušās acis. Viņi saprata, kas slēpjas aiz Pavēla skopajiem vārdiem. Kad viņš beidza runāt, Sčokins rezumēja Pavēla ziņojumu:

— Ņemsim palīgā skaitļus! Četri kilometri turp, četri atpakaj, kilometrs pa sādžu. Kopa deviņi. Sešus mēnešus vidēji pa trīsdesmit dienām — simt astoņdesmit. Pareizināsim ar deviņi — tūkstoš sešsimt divdesmit kilometru! Hrustaļovs tos nogājis, lai veiktu pionieru uzdevumu! ... Ierosinu izteikt Pašam Vēj ... Paveļam Mrustaļovam pateicību!

Pionieri ilgi aplaudēja. Tikpat atzinīgi viņi uzņēma Sčokina ierosinājumu paziņot kolhoza valdei, ka uzdevums veikts, pastnieks tagad atveseļojies un pionieri lūdz atbrīvot viņus no šīs sabiedriskās slodzes.

Pavels negaidīti pret to iebilda. Šoreiz viņš runāja labāk.

— Kāpēc atbrīvot no slodzes? Mēs pie tās jau esam pieraduši. Kolhozā jau tāpat visi cilvēki ir nodarbināti. Ja negribat, es varu turpināt viens... Un vēl: kolhozs taču ir mūsu pašu! Vai tad tā ir slodze? Tas ir darbs kolhoza labā. Un vēl ko es gribētu ierosināt... Atcerieties, cik mums sliktas ganības! Govis dzen pa mežu gandrīz vai desmit kilometru. Tām pat nav laika paēst... Bet zāle ir tepat, ar roku aizsniedzama un arī ūdens līdzās ...

— Kur? — Svahins iesaucās.

— Salā! Kļavu salā! — Pavels atbildēja.

— Vai tad tu gribi laivā vest govis uz turieni?

— Ne jau laivā ... Es zinu braslu. Tur tikai trijās vietās jāsaved smiltis — tad govis viegli tiks pāri...

Kad sanāksme beidzās, jau krēsloja. Pionieri sastādīja pastnieku grafiku un nolēma nākamajā dienā apskatīt gan ezeru, gan salu, gan Pavēla ieteikto braslu.

* * *

Stepaneca ezers bija trīs kilometrus plats. Tuvāk dienvidu krastam zaļoja Kļavu salas jaunā lapotne.

Pavels aizveda pionieru pulciņu uz to vietu, kur Kļavu salu no krasta šķīra kādi simt piecdesmit metri. Te krasts kā šaura pussala bija iešķēlis ūdeni. Bet no tās puses, kur atradās Kļavu sala, ezerā stiepās zaļa mēlīte. Ar šo mēlīti sala it kā ķircināja: «Tik tuvu, bet pamēģini aizsniegt!»

Pie krasta, ar strupajiem priekšgaliem ierakušās smalkajās, tīrajās smiltīs, stāvēja divas nedrošas, ar šķērskokiem savienotas laivas. Pavels parādīja tās Aleksejam Aleksandrovičam.

— Jūs ar meitenēm laivās, bet mēs — brišus! Labi?

— Kā pavēlēsi! — skolotājs pajokoja. — Šodien tu esi saimnieks!

Aleksejs Aleksandrovičs stūma laivas ūdenī, bet Pavels paskaidroja zēniem, kā jāiet pa braslu.

— Pirmais iešu es — turieties cieši aiz manis. Un vēl ko ievērojiet: brasls ir taisns kā bulta. Kad iesiet, —

nenovirzieties sāņus: ejiet taisni tur uz to greizo kļaviņu. Labajā pusē tai nav zaru. Vai redzat?

Maijā ūdeni nevar saukt par siltu. Taču Pavels pirmais izmetās peldbiksēs, iebrida ezerā un, bērnus uzmundrinādams, iesaucās:

— Silts kā piens!

Viņš baiļojās, ka aukstais ūdens atvēsinās zēnu vakardienas sajūsmu. Taču Pavels kļūdījās. Viņam pa pēdām ūdenī iegāja Petuhovs un Kukuškins. Skurinādamies un skaļi smiedamies, lai aizdzītu bailes, no krasta nokāpa Ščokins. Viņš neprata peldēt, bet pulciņa padomes priekšsēdētājs taču nedrīkstēja nepiedalīties tādā pasākumā. Vienīgi Mitja Svahins ērtāk atgūlās saulē sasilušajās smiltīs, pabāza zem sāniem kāda zēna drēbes un sagatavojās novērot pārējos.

Neviens nepamanīja, ka Svahins palicis krastā. Par viņu domāt nebija laika. Pārlieku piekrautās laivas brauca lēni, iegrimušas ūdeni līdz pašām malām. Bet puikas, cenzdamies nešļakstīties, uzmanīgi brida aiz Pavēla. Ezers pie paša krasta uzreiz kļuva dziļš. Piecus soļus tālāk ūdens jau sniedzās līdz jostas vietai, toties pēc tam sākās seklums. Sataustījis ar kājām sēkli, Pavels priecīgs sāka čāpot uz priekšu. Ūdens šļakstēja nedaudz pāri potītēm.

— Bet tagad būs dziļš! — sajutis, ka ezera dibens slīd zemāk, Pavels brīdināja. — So braslu es atradu gluži nejauši. Atnācu ar makšķeri. Skatos — vidū starp krastu un Kļavu salu gārnis stāv uz vienas kājas un neslīkst. Tad ieraudzīja mani — palēcās, pāris reižu savicināja spārnus, aizlidoja tālāk, nolaidās uz ūdens un atkal stāv! Un tad es aptvēru — iegāju ūdenī un pā-rbaudīju. Peldēt nekur nevajadzēs ...

Pavels bija teicis taisnību. Visi puikas aizkļuva līdz salai, galvu nesaslapinājuši. Tikai vienā vietā ūdens sniedzās pāri pleciem, bet tiem, kas augumā mazāki, tika arī līdz zodam. Sčokins pārcieta nepatīkamus brīžus, kad saltais ūdens sāka kutināt pie pašām lūpām, taču viņš izturēja šo pārbaudījumu un izkāpa Kļavu salas krastā — apmierināts ar sevi, ar Paveļu un ar visu šo pasākumu.

Bērni jau agrāk bija braukājuši ar laivām pa ezeru un apciemojuši arī salu. Tur pagadījās avenāju puduri un meža upeņu krūmi; tur auga rieksti, un rudenī no zemes izlīda tvirtas saldūksnes. Taču tas viss bija atrodams mežainajā piekrastes strēmelē, bet salas vidū bija nepļautas zāles un lauka ziedu valstība — īstas vairākus hektārus plašas ganības.

Par Kļavu salas bagātībām kolhozā zināja, tomēr gadu no gada tās tā arī palika neskartas. Par braslu neviens nebija dzirdējis: domāja, ka ezers ir ļoti dziļš. Tikai ziemā, kad lopiem aptrūka barības, atcerējās Kļavu salu, nožēloja, ka vasarā tur nav sapļāvuši sienu. Pa ledu to varētu no salas viegli atgādāt. Bet pienāca pļaujas laiks, un atkal bija rokas par īsām.

Aleksejam Aleksandrovičam sala sagādāja patīkamu pārsteigumu. Sākumā Hrustaļova ierosinājums viņam šķita interesants tikai vienā ziņā — kā īsti saimnieciska attieksme pret kolhozu. Bērnišķīga, naiva, nepraktiska, taču skaidra un valdzinoša attieksme. Kad skolotājs kopā ar bērniem devās uz salu, viņš prātoja, kā varētu, neaizvainojot Pašu, pievērst bērnu uzmanību kādam citam viņu spēkiem piemērotam derīgam darbam ...

Apskatījis salu, Aleksejs Aleksandrovičs pārliecinājās, ka Hrustaļovam taisnība. «Skat, kas par puisi!» skolotājs ar sajūsmu nodomāja. Pat viņš, pilsētas iedzīvotājs, bija skaidri sapratis, ka Hrustaļova ideja nav bērnišķīga fantāzija. Ja govis varēs tikt pāri braslam, Kļavu sala tiešām kļūs par lieliskām ganībām.

Pa to laiku bērni sadrūzmējās apkārt skolotājam un gaidīja, ko viņš teiks. Aleksejs Aleksandrovičs nesteidzās ar secinājumiem, lai neiedvestu skolēniem veltīgas cerības. Viņam radās daudz jautājumu, kas ir gluži dabiski cilvēkam, kurš nepazīst lauku dzīvi. Viņš nebaidījās, ka varētu likties smieklīgs, un pateica, par ko šaubās.

— Bet vai govis gribēs brist ūdenī? — skolotājs jautāja.

— Tās tikai vienreiz jāaizdzen, pēc tam ies pašas! — Ščokins atbildēja. — Ja jau es tiku pāri, tad par viņām nav ko bēdāt!

— Tomēr bedres katra ziņā jāaizber ar smiltīm, —*• Pavels piemetināja. — Citādi baidīsies! Ūdens nedrīkst sniegties govīm augstāk kā līdz vēderam.

— Tā-ā! — Aleksejs Aleksandrovičs domīgi teica. — Bet vai tu, Pavel, nezini, cik brasls ir plats? Govis taču rindiņā nenostādīsi. Tās ies barā. Vienas — pa seklumu, bet citas iekjūs dziļumā. Ja kāda gotele noslīks, priekšsēdētājs mums par to paldies neteiks!

Brasla platumu Pavels nezināja.

— Tūlīt pārbaudīšu! — viņš pieteicās. Taču Aleksejs Aleksandrovičs viņu apturēja.

— To vēlāk!... Pieņemsim, ka brasls ir pietiekami plats. Kā tad tu domā aizbērt dziļākās vietas?

Redzēdami, ka skolotājs atzinīgi novērtē Kļavu salas apgūšanas projektu, bērni sāka runāt cits caur citu. Vieni ierosināja nest smiltis ar nestuvēm, citi bija par to, ka jāuzceļ liels plosts un ar to jāpārvadā grants. Paša arī te, izrādījās, bija atjautīgāks par biedriem.

—* Ja varētu izlūgties zirgu un ratus! — viņš domīgi teica. — Bet mums jau nedos! Ja nu jūs ...

* * *

Kolhoza priekšsēdētājs labprāt uzklausīja Alekseju Aleksandroviču un sacīja:

— Zirgu mums ir pamaz, bet... Uz jūsu personisku atbildību ...

Un tā nu svētdienas rītā pie kolhoza valdes, kur beidzamajā, brīvajā istabā pagaidām bija apmeties Aleksejs Aleksandrovičs, piebrauca rati. Grožus turēja Ščo-kins. Aizmugurē sēdēja piecas meitenes ar lāpstām. Skolotājam atbrīvoja visērtāko vietu. Bērais ērzelis paklausīgi nogriezās pa ceļu, kas veda uz Stepaneca ezeru.

Tur jau norisa pētniecības darbi. Zēni Pavēla vadība bija atnākuši uz šejieni agrāk un tagad «iztaustīja» brasla platumu. Brasla malas iezīmēja — gar tām sasprauda garas kārtis, ko nocirta tepat krastā.

Uz salas dega ugunskurs. Zēni pa kārtai skrēja pie tā pasildīties. Katlā, kas bija uzkārts virs uguns, gardi

smaržoja pēc zivju zupas. Pavels jau vakar bija sazvejojis zivis, bet zupu vārīja Petuhovs un Kukuškins.

— Tiklīdz saspraudīsim maikstis līdz salai, tūlīt pusdienosim! — Pavels teica ikreiz, kad viņam šķita, ka bērnu centība atslābst.

Pats viņš jau ilgi strādāja ūdenī; rokas zēnam bija sazilējušas, toties darbs veicās raiti. Saspraustās maikstis izveidoja platu eju, pilnīgi pietiekamu, lai pa to varētu iet ganāmpulks. Līdz salai bija atlikuši kādi divdesmit metri, kad no meža puses atskanēja dobja riteņu rīboņa un ezera krastā izripoja pajūgs. To sveica ar prieka saucieniem. Kāds zēns sāka vicināt maiksti. Arī pārējie pacēla kārtis virs galvas.

Petuhovam rokās nebija nūjas. Viņš paķēra no katla vāku, savicināja to, palēcās un ... nejauši ar ceļgalu iezvēla pa žebērkli, kas saturēja šķērskoku un katlu. Žebērklis sasvērās un apkrita. Katls sāniski ievēlās ugunskurā. Zivju zupa izlija un oglēs sāka čūkstēt.

Petuhovs un Kukuškins kā vienā mutē ievaidējās un izbiedētām acīm blenza viens otrā.

Pa lo laiku Sčokins, salicis plaukstas, iesaucās:

— Nāciet krastā! īsa apspriede! Visi šurp!

— Skrienam, — Kukuškins teica Petuhovam. — Teiksim, ka apkrita bez mums.

Petuhovs nopriecājās:

— Pareizi! Un neviens mūs nevainos. Vai tad mēs vainīgi? Mūs pasauca! Un vainīgais būs Sčokins! Vai ne?

— Protams! — Kukuškins atbildēja. — Briesmīgi viņam ievajadzējies šīs apspriedes! Atradies birokrāts! Skrienam!. ..

Draugi aizskrēja uz braslu. Viņi bija veikli izdomājuši, kā novelt vainu uz Sčokinu, bet nez kāpēc šis izgudrojums tiem nesagādāja prieku. Kad visi sanāca apkārt Aleksejam Aleksandrovičam, vienīgi Petuhovam un Kukuškinam sejas bija saīgušas.

Sčokins pacēla roku:

— Uzmanību!... Ņemsim palīgā skaitļus. Darbā izgāja sešpadsmit cilvēku. Viens nav ieradies — Sva-hins! Starp citu, arī pagājušajā reizē viņš nelīda ūdenī, bet aizgāja mājās, kamēr mēs bijām uz salas. Tikai pēc tam es to aptvēru! Par Svahinu runāsim īpaši. Tagad sadalīsimies grupās. Pavēla brigāde sprauž maik-stis — deviņi cilvēki. Divas meitenes pārcelsim pie ugunskura — lai pabeidz vārīt zivju zupu. Bet Petuhovam un Kukuškinam tur nav ko slaistīties! Viņi nāks manā brigādē — bērt zemi ratos. Skaidrs? Pārtraukums pulksten divpadsmitos.

— Un tad pusdienosim! — Pavels piemetināja. — Katram pa divām zivīm! Bet Aleksejam Aleksandrovičam — vēdzele! Rau, kāda! Es to vakar zem siekstas iespiedu! Tik tikko izvilku!

Petuhovs ar cietēja skatienu paraudzījās Kukuškinā un pēkšņi teica:

— Pusdienu nebūs ... Arī vēdzeles nebūs ... Es visu izlēju ...

Nebijis Petuhovam tik lēnīgs izskats, viņam sadotu pa ribām. Taču viņš stāvēja, galvu nokāris, nelaimīgs un bāls. Bērnu acis ar sašutumu pievērsās Kukuškinam.

Viņš pakāpās atpakaļ, apjucis pavērās uz Alekseju Aleksandroviču un stostīdamies nomurmināja:

— Tā gadijas... Izlējām... Mēs vairs tā nedarīsim ...

Skolotājs izglāba vainīgos.

— Es domāju, ja jau reiz tā noticis, nav nekāds grēks pabadoties.

Bērni neredzēja nekā tāda, kas spētu attaisnot Petu-liovu un Kukuškinu. Tad skolotājs paskaidroja:

— Atcerieties Krilova fabulu!... Pēc šīsdienas notikuma mēs droši varam teikt: «Nē! Tā nav rakstīta par mūsu zēniem!» Mūsu Petuhovs un Kukuškins kļuvuši par godīgiem un principiāliem cilvēkiem. Nupat par to pārliecinājāmies!... Kas attiecas uz pusdienām, — mēs ar meitenēm padomāsim . ..

Pēc šā nepatīkamā piedzīvojuma Petuhovs un Kukuškins strādāja ļoti centīgi. Parejie bērni, darbā aizrāvušies, ātri aizmirsa negadījumu ar zivju zupu, taču abiem draugiem tas neizgāja no prata visu dienu.

Kukuškinu mocīja jautājums: kāpēc Petuhovs atzinās? Viņi taču bija izdomājuši tik veikli! Nebūtu kur piesieties! Bet Petuhovs ņēma un pateica! Taču Kukuškins nenosodīja šādu rīcību. Kaut kur krūtīs slēpās pārliecība, ka arī viņš pats šodien nebūtu pratis novest iecerēto līdz galam. Nespētu melot bērniem. Viņš, protams, neteiktu, ka Petuhovs apgāzis katlu: kopa vārīja zupu, kopā jāatbild, tomēr arī uz citiem vainu nenoveltu. Un kāpēc? Vel pavisam nesen viņš ne tikai nešaubītos, bet pat melotu ar sajūsmu un pēc tam lepotos: cik veikli palīdzējis draugam izkulties no nepatikšanām. Kas tad nu ir mainījies?

Petuhovs neprātoja par šiem «kā» un «kāpēc». Viņš salīdzināja šīsdienas atgadījumu ar citām likstām. Pe-tuhovam bieži vien laimējās noslēpt savu vainu, bet šodien viņš pats bija atzinies. Un tieši šodien viņš jutās labi. Tātad rīkojies pareizi! Tātad tieši ta jādara! Un Petuhovs, ar elkoni piegrūdis Kukuškinam, vaicāja:

— Nu, kā tev šķiet?

— Ļoti vienkārši! — Kukuškins atbildēja. — To visu — Aleksejs Aleksandrovičs! Ja nebūtu viņa, tad gan mēs dabūtu sutu!

— Bet varbūt nedabūtu!

Kukuškins brīdi klusēja, paņēma ar lāpstu smiltis, iesvieda tās ratos un teica:

— Nezinu, var jau būt, ka nedabūtu ...

Līdz pusdienām sasprauda visas maikstis, pieveda un sabēra ezerā piecus vezumus smilšu. Pa to laiku Vera — tā pati meitene, kas bija rakstījusi sacerējumu par Sva-hinu — paguva aizskriet uz sādžu un atnest no Alekseja Aleksandroviča istabas trīs kārbas gaļas konservu un vairākus kilogramus kartupeļu. Katlā sāka burbuļot vira.

Pusdienas ēdot, atcerējās zivju zupu. Petuhovs un Kukuškins dzirdēja ne mazumu joku sakarā ar viņu neizdevušos pavāru karjeru. Taču joki bija labsirdīgi — bez ļaunuma un izsmiekla ...

Kopā ar Alekseju Aleksandroviču bērni vaļas brīžos divas nedēļas strādāja ezerā. Brasls nu bija gatavs, dziļās vietas aizbērtas. Pienāca diena, kad, gana stabulei skanot, piektajā rīta stundā pamodās un izgāja ārā viss pionieru pulciņš. Bērni bija apsējuši pionieru kaklautus.

Ganāmpulks, ko pamudināja bērnu nepacietīgie izsaucieni, saceldams putekļus un maudams, gāja pa sādžu. Pagalmos sāka čīkstēt durvis. Sievietes izdzina no kūtīm savas govis, kas ganījās kopā ar kolhoza lopiem. Arī Mitjas Svahina māte izdzina uz ceļa mazu, spītīgu goteli.

Ščokins piegāja pie viņas.

— Krustmāt Marfa! Šodien ejam uz jaunu vietu. Modiniet Mitju, lai viņš palīdz!

Marfa Svahina, būdama samiegojusies, nesaprata.

— Kas ta jāpalīdz? Gans piedzēries, vai?

— Gans ir te, bet ganāmpulku dzen uz jaunu vietu! Govis pie tās jāpieradina! Ja neatsūtīsict Mitju, nepieņemsim govi: lai neēdusi stāv kūtī!

Svahina atskārta, ka var palikt bez piena. Viņa atmeta ar roku un iegāja istabā.

Mitja parādījās uz lieveņa, kad ganāmpulks jau bija atstājis sādžu. Svahinu govs aizvainota stāvēja ceļa vidū un dusmīgi māva, cenzdamās ar līko ragu aizķert

Ščokinu. Taču Ščokins, apbruņojies ar rīksti, nelaida viņu tālāk. Ieraudzījis Mitju, viņš teica:

— Dzen savu lopiņu ... Pats dzen, pats gani, kur gribi!

Mitja samirkšķināja acis. Līdz viņa apziņai nenonāca Ščokina vārdu jēga, taču viņš samanīja ko nelabu un nikni uzšāva govij ar rīksti. Tā iespītējās. Govs vairs neredzēja ganāmpulku un tīkoja nogriezties sāņus — uz ierastā ceļa. Ik pa brīdim viņu vajadzēja dzīšus dzīt, un Mitja nokļuva līdz ezeram tikai tad, kad pēdējās govis, bailīgi šķielēdamas uz maikstīm, jau gāja pa braslu.

— Kurp tu viņu dzen? — Ščokins jautāja Mitjam.

— Es taču tev teicu: gani, kur gribi!

— Bet es gribu te, uz salas! — Svahins spītīgi atbildēja.

— Daudz ko tu gribi! — iejaucās Vera. — Vai tu braslu ierīkoji?

— Un kas par to? — Svahins izaicinoši atbildēja.

— Visa zeme pieder kolhozam! Nevarat aizliegt!

Tad nu bērni vairs neizturēja. Pāri ezeram atskanēja sašutuma saucieni. Svahins stāvēja biedru priekšā, un no viņa sejas pamazām nozuda nekaunīgā, izaicinošā izteiksme. Mitja vēl centās ko atcirst, taču neviens viņa vārdos neklausījās. Un Svahins apjuka. Ko lai iesāk ar govi? Dzīt uz vecajām ganībām — astoņus kilometrus? Citur nevar — visapkārt mežs vai apsēti tīrumi. Atgriezties sādžā? Bet māte ... Kas tad būs par kliegšanu! Un tēvs... Viņš ir stingrs — viņam groži vienmēr pie rokas! Mitjam pār muguru pārskrēja tirpas. Un visi ieraudzīja, ka viņu pulciņa lielākais un stiprākais puisis Mitja Svahins — nekauņa un kauslis, kas ne vienu reizi vien daudziem bija darījis pāri, sāka raudāt, kļuva maziņš un nemaz vairs neizskatījās briesmīgs.

— Kur lai viņu tagad lieku? — zeņķis sāka vaimanāt nepazīstamā, smalkā balstiņā.

Svahina asaras bija neliekuļotas. Tas noskaņoja bērnus viņam par labu, un Ščokins nolēma saīsināt nopietno sarunu ar Svahinu, ko bērni bija pārdomājuši jau iepriekš. Pulciņa padomes priekšsēdētājs izlaida visu runas vidusdaļu, kuras mērķis bija panākt, lai

Svahins sajustu savu vainu, un pārgāja tieši pie beigām:

— Neraudi! Pierādi ar darbiem!

Pēc toņa Svahins noprata, ka radusies iespēja izkļūt no strupceļa, un ar milzīgu atvieglojuma sajūtu tūlīt izmantoja šo iespēju.

— Ko tikai gribat, biedrīši! — viņš lūdzās, pārlaidis ašu skatienu pār bērnu sejām. — Vai gribat, es ar visu apģērbu ielēkšu ūdenī?

Meitenes iespurdzās. Ščokins pasmaidīja, bet tūlīt pat aizdzina no sejas nevajadzīgo smaidu.

— Ūdenī nevajag... Tu paņemsi lāpstu un dosies uz Kalna Druvu. Tur ik dienas strādā mūsu kolhoznieki, bet viņiem nav ko dzert. Bija avots, taču tas aizsērējis — duļķes vien palikušas. Tu iztīrīsi to — viens pats. Tad parunāsim.

— Bet govs? — Mitja vaicāja un noslaucīja asaras.

Bērni pašķīrās, atbrīvodami ceļu uz braslu. Kāds ar

plaukstu uzsita Svahinu gotelei. Viņa negaidīja otrreizēju uzaicinājumu un tik droši aizklunčoja uz Kļavu salu, it kā nekad nebūtu ganījusies citur.

* * *

Par Kalna Druvu sauca milzīgu lauka ķīli. Tur atradās divas trešdaļas kolhoza zemes. Pirms kara Druvā izraka aku. Laika gaitā tā aizbira, taču avotiņš vēl ilgi skaloja augšā vēsu, skaidru ūdeni. Avotiņš tecēja pa zāli. Bet tagad no akas bija pāri palikusi tikai gropīte ar mālainu ūdeni. Sausā laikā arī tā pazuda. Vasarā kolhoznieki, kas devās strādāt uz Kalna Druvu, ņēma līdzi kannas un krūzes. Līdz pusdienas laikam dzeramā krājumi parasti izsīka. Vajadzēja kādu sūtīt uz sādžu pēc ūdens.

Kad pionieri lēma Svahina likteni, Pavels Hrustaļovs ierosināja uzdot viņam avota iztīrīšanu. Tā nu Mitja rīta agrumā viens pats ieradās Kalna Druvā. Smagi nopūties, viņš iedūra lāpstu mīkstajā, miklajā zemē.

Sākumā Svahins kaut ko murmināja savā nodabā un dusmīgi meta zemes pikas uz visām pusēm. Pēc tam viņš uz brītiņu atlieca muguru, pavērās uz sauli, tad liz cīrūļiem, kas it kā karājās debesis augstu virs galvas, saspļāva plaukstās un ķērās pie darba pa īstam. Lāpsta ritmiski nolaidās un pacēlās. Drīz vien Mitja bija ieracies zemē līdz jostas vietai. Zem kājām parādījās ūdens.

— Te vajadzētu spaini! — viņš skaļi teica.

— Turi! —- kāds viņam tūdaļ atbildēja.

Mitja pārsteigts pagriezās. Avotam tuvojās bērni. Pa priekšu ar spaini rokā gāja Pavels.

— Ar vienu vienīgu lāpstu te nepietiks! — viņš teica un, pastiepdams spaini, atkārtoja: — Turi! Tagad visi ķersimies klāt —• gan jau dabūsim ūdentiņu!

Drīz vien darbs bija gandrīz padarīts. Divus metrus dziļās akas dibenā kļuva redzama ūdens strūkliņa, uzmutuļoja avots. Izmirkuši, dubļiem aplipuši, bērni apsēdās uz izraktās zemes kaudzes un ar lepnumu skatījās, kā ceļas ūdens līmenis. Viņu uzmanību pievērsa jātnieks. Viņš parādījās uzkalnā un tuvojās bērniem.

— Tas taču priekšsēdētājs! — Ščokins brīnījās.

Un tiešām, tas bija kolhoza priekšsēdētājs. Spēji apturējis zirgu, viņš nolēca zemē, piegāja pie avota un aplūkoja to.

— Ūdens?

Neviens viņam neatbildēja, jo viss jau tāpat bija skaidrs.

— Braši bērni! ... — Priekšsēdētājs nobraucīja zodu un piebilda: — Nupat biju Kļavu salā ... Ganās! Ganās, velns parāvis!

Viņš iesmēla plaukstā ūdeni, iedzēra dažus malkus, vērīgi paraudzījās uz bērniem un negaidot jautāja:

— Kāpēc gan ne? Tiksim taču uz zaļa zara? Kā jūs domājat?

— Kā tad citādi! — Ščokins atbildēja.

GAIŠUMIŅŠ, GUDRUMIŅŠ

Skolā vieni sauca Belovu par Gudrumiņu, citi par Gaišumiņu. Un patiesi, viņš bija tāds gaišs un tīriņš. Bālā seja un rokas likās nepazīstam iedeguma, nemaz jau nerunājot par netīrumiem. Gaišie mati bija tik gludi sasukāti, ka šķita it kā pielipuši pie galvas.

Par tādiem baltiem un labiņiem puisīšiem bieži vien mēdz zoboties. Taču par Šuriku neviens nesmējās. Ar viņu lepojās. Vecāku sapulcēs, pedagogu padomes sēdēs un pionieru pulciņa sanāksmēs — visur viņa vārdu daudzināja kā paraugu citiem — viņš bija teicamnieks un pats labakais posmvedis.

Belova posma pionieri sēdēja ciešā, saliedētā grupiņā pa labi no skolotāja, Šuriks un viņa draugs Romka — priekšējā solā, pārējie četrpadsmit — aizmugurē.

Pēc ziemas brīvdienām otrais un trešais posms apņēmās mācīties bez divniekiem. Belova posma pionieri arī šoreiz pārspēja citus: viņi nosolījās, ka nesaņemšot nevienu trijnieku.

Šuriks katru dienu sasauca īsas apspriedes. Dažas minūtes pirms mācību sākuma posms parasti sapulcējās pie loga skolas gaiteņa galā. Katrs pionieris vaļsirdīgi atzinās, no kā viņš «baidās», citiem vārdiem sakot, kādai stundai tanī dienā nav sagatavojies.

Nekavējoties tika veikti ārkārtēji pasākumi. Sefību par skolēnu uzdeva tam, kas attiecīgajā priekšmetā bija sagatavojies vislabāk. Stundās un starpbrīžos notika steidzama «apmācīšana».

Bīstamākajos gadījumos, kad posmam neglābjami draudēja trijnieks vai pat divnieks, Suriks pavēlēja vainīgajam saslimt. Nedomājiet, ka Belova posma pionieri patvaļīgi izvairījās no stundām! Nē! Viņi gāja uz ārsta kabinetu un sūdzējās par ausi, kurā pēkšņi kaut kas iestrēdzis, par zobu, kas negaidot sācis smelgt un milzt, par galvassāpēm un, lai izklausītos ticamāk, lika noprast, ka viņu dzīvokli piemeklējusi gripas sērga.

Suriks itin labi apzinājās, ka ļaunprātīgi izmantot medicīnas māsas uzticību nav vēlams. Cīņā par labām sekmēm viņš ņēma palīgā arī citādu taktiku. Ārkārtējos gadījumos Belovs ar lietišķu un mazliet skumīgu sejas izteiksmi devās uz skolotāju istabu un tur, atradis attiecīgo skolotāju, nopietni un svarīgi viņam teica:

- Man, kā posmvedim, kāds pionieris sacīja, ka neesot varējis sagatavoties stundai ģimenes apstākļu dēļ. Es lūdzu jūs . ..

Suriks kautrīgi nodūra acis un nosauca sava aizbildināmā uzvārdu.

Tik vaļsirdīga atzīšanās skolotāju atbruņoja.

Un tomēr rūpīgi izstrādātā sistēma reiz tika iedragāta. Vienīgi Belova noteiktā rīcība un autoritāte paglāba posmu no negoda.

Marija Pavlovna — vēstures skolotāja — liktenīgi kļūdījās.

Lavrikova vietā, kas vēl ne reizi ceturksnī nebija atbildējis, viņa izsauca Lavrovu. Bet Romka Lavrovs -Surika draugs — pirms pāris dienām bija saņēmis piecnieku par tematu «Parīzes Komūna», un zēnam nenāca ne prātā, ka viņu izsauks arī tagad.

Kad Romka saīdzis piecēlās, Marija Pavlovna apjauta, ka ir kļūdījusies.

— Gribēju, lai šodien pastāsta Lavrikovs, — viņa teica. — Bet ja nu tu esi piecēlies . . .

- Es apsēdīšos, apsēdīšos, Marija Pavlovna! Romka steigšus izgrūda. — Man tas nemaz nav grūti!

— Nekas, — skolotājaUebilda. — Pastāsti mums par to, kā Parīzes Komūna ietekmēja sabiedrisko dzīvi citās valstīs.

Romkam bija vien jāatbild. Un Belova posmam kā tumšs traips uzkrita pirmais trijnieks.

Romka apsēdās. Viņa seja kvēloja kā nokaitēta krāsns. Taču Suriks neizteica draugam līdzjūtību.

— E-ek, tu-u! — viņš nicīgi nošņācās un līdz stundas beigām uz Romku pat neparaudzījās.

Starpbrīdī par atbildi uz biedru jautājošajiem skatieniem Šuriks demonstratīvi aizgriezās, sakārtoja formas blūzi un iegāja skolotāju istabā.

— Marija Pavlovna! — viņš ar cieņu teica skolotājai. — Stundā atgadījās bēdīgs fakts. Es negribu teikt, ka Lavrovs vēsturē pelnījis vairāk par trijnieku. Jūs novērtējāt objektīvi, tomēr . . . Viss progresīvais sākumā vienmēr lauž sev ceļu ar grūtībām. To ir viegli izsmiet un noniecināt. . . Mans posms cīnās par to, lai atzīmes nebūtu zemākas par četrinieku. Esam uzņēmušies smagas saistības! Esam ierosinājuši svarīgu pasākumu! Cik žēl, ja tas apdzists kaut kāda nejauša trijnieka dēļ!

Surika bālā seja pauda tik patiesu sarūgtinājumu, tādas bažas par posma iedragāto godu, ka Marija Pavlovna sajuta līdzcietību pret posmvedi un nodomāja: «Cik lielisks zēns! Aug īsts vadītājs! Un kā spriež! . . . Varbūt viņam pat ir taisnība. Lavrovs saņēma trijnieku, tātad saistības nav izpildītas. Ja posmam zudīs mērķis, sāksies viduvēju atzīmju birums. Neviens vairs neriskēs apsolīt, ka mācīsies tikai labi un teicami. Un tas viss viena vienīga trijnieka dēļ!»

Labi! — Marija Pavlovna teica. — Es tevi sapratu. Pareizi tas nav, taču izņēmuma kārtā uzskatīšu, ka Lavrovs šodien nav atbildējis. Lai viņš paņem dienasgrāmatu un ienāk pie manis.

Kad klasē uzzināja, ka Suriks novērsis konfliktu, izglābis posma godu un izpalīdzējis Romkam, pat citos posmos neatradās neviena, kam tas nepatiktu. Gluži pretēji, Suriku slavēt slavēja. Bērni augstu vērtē atjautību un prasmi aizstāvēt biedru.

Ja Belovs tādā veidā būtu likvidējis savu paša trijnieku, viņu nosauktu par pielīdēju un nekad to nespētu aizmirst. Taču viņš bija cīnījies par Romkas un par posma interesēm. Tādos gadījumos daudz kas tiek piedots.

Pēc stundām Suriks lika saviem pionieriem palikt klasē.

— Mūsu posmā noticis ārkārtējs gadījums! — viņš skanīgā balsī sacīja. — Noticis Lavrova vainas dēļ. Kāda ir viņa vaina? Tā, ka viņš neprata izkļūt no sarežģītas situācijas. Cerēja tikt galā pats saviem spēkiem un gandrīz vai apkaunoja visu posmu! Bet kādēļ mēs rīkojam īsās apspriedes? Tādēļ, lai jau iepriekš kopējiem spēkiem novērstu tādas nejaušības!

Skolēni klausījās ar apbrīnu. Šuriks, pēc viņu domām, bija varonis.

— Man izdevās likvidēt negadījumu, - Šuriks turpināja. — Bet kur ir garantija, ka tas neatkārtosies? Tā ir, rau, kur: katram atklāti jāatzīst savas vājās vietas!

Šuriks brīdi klusēja, cieši pavērās ikvienā un traģiskā balsī vaicāja:

— Tātad kurš sagādās kārtējās nepatikšanas? Kurš jūt, ka var mūs iegāzt?

Tādu bija ne mazums. Taču šie grēciņi lielākoties vai nu neprasīja tūlītēju iejaukšanos, vai neradīja sevišķas bažas. Tikai viens Šurikam nedeva mieru — fizkultūra. Bija zināms, ka tuvākajās dienās skolotājs rīkos ieskaites slēpošanā trīs kilometru distancē un liks atzīmes. Divi Belova posma pionieri vaļsirdīgi atzinās, ka vairāk par trijnieku viņi nenopelnīšot.

— Redzēsim! — Šuriks noteica un, atstājis vienīgi Romku, atļāva posmam iet mājās.

Divatā viņi devās uz parku, kur ziemā notika nodarbības fizkultūrā, un piegāja pie slēpju ceļa, kas stiepās gar ārējām alejam. Viens aplis bija kilometru garš.

— Tātad būs jābrauc trīs apļi? — Šuriks jautāja.

— Nu jā! — Romka atbildēja.

— Redzēsim! ... Redzēsim! — Šuriks domīgi atkārtoja, soļodams pa slidenajām slēpju sliedēm.

— Vai tu kaut ko izdomāji?

— Naivs jautājums! Tāpēc jau esmu posmvedis!

Romka godbijīgi pašķielēja draugā.

— Vai tas tiesa, ka tevi drīz uzņemšot komjaunatnē?

— Tad ta brīnums! Visus uzņems. Bet ne jau tik drīz. Vajag izpelnīties! Parādīt sevi! . . . Stop!

Viņi apstājās pie liepu šķērsalejas, kurai gar malām bija iedēstīti krūmi. Kailie zari veidoja biezu, ērkšķainu dzīvžogu, kas bija piebiris ar sniegu. Arī te bija iebraukts slēpju ceļš.

— Vai redzi? — Šuriks vaicāja.

— Ko tad? — Romka nesaprata.

— Paklausies: tie, kas slikti slēpo, nogriezīsies šeit, pa mazo apli. Galvenais slēpju ceļš ved taisni, bet viņi dosies pa kreisi. Alejas galā atvilks elpu, pagaidīs tos, kas brauks pa lielo apli, un nemanāmi pievienosies viņiem. Katrā aplī viņi ietaupīs kādus trīssimt metrus. Vai tagad saprati? Aiz krūmiem neviens neieraudzīs, ka viņi nogriežas pa mazo apli. Turklāt fizkultūra ir pirmā stunda — pulksten deviņos. Vēl būs tumšs!... Vajag domāt, domāt, nevis tā kā tu: plunkš — peļķē iekšā un apšļakstini visu posmu! ...

Posmvedis bija aprēķinājis pareizi. Ziemā gaisma aust vēlu. Kad fizkultūras skolotājs izveda slēpotājus parkā, debesīs vēl varēja redzēt zvaigznes.

— Uzmanību . . . Marš!

Sāka strādāt hronometrs, švīkstēt slēpes. Pionieri cits pēc cita startēja un uzbrauca uz slēpju ceļa.

Suriks necentās iekļūt vadībā. Viņš brauca labi, taču steigties nesteidzās. Aiz viņa, neveikli cilādami nūjas, brauca tie divi, kas varēja iegāzt posmu. Citi viņus apdzina, taču skubā neviens par atpalicējiem neinteresējās.

Pie liepu alejas Šuriks un tie abi piebrauca pēdējie. Priekšā attālinādamies vīdēja bērnu augumi. Belovs nogriezās pa kreisi. Sākumā Šuriks tikai gribēja parādīt pagriezienu uz īso ceļu, bet, nogriezies alejā un apsvēris, cik daudz viņš atpalicis no klases biedriem, nolēma arī pats izmantot mazo apli.

Aizbraukuši līdz alejas galam, zēni paslēpās krūmos un paguva atvilkt elpu. Beidzot parādījās pirmie slēpotāji. Palaidis garām kādus piecus skolēnus, Šuriks atkal izveda abus uz kopējā ceļa.

Viltība palīdzēja, arī braucot nākamos divus apļus. Viss posms uzrādīja labu laiku. Skolotājam tas bija patīkams pārsteigums. Kad sakarsušie pionieri noņēma slēpes un nostājās ierindā, viņš teica:

— Braši bērni! Sevišķi mani iepriecina Belova posms. Viņiem tik tiešām daži pionieri slēpoja slikti. Šaubījos, vai viņi sasparosies pat līdz sezonas beigām. Bet viņi nobraukuši distanci ne sliktāk par citiem.

Skolotājs mirkli pagaidīja, izrieza krūtis un svinīgi kā parādē nokomandēja:

— Pirmā posma slēpotājiem — fizkult...

— Urā-ā! — noskanēja parkā.

Biedru jautrais, sirsnīgais apsveikums samulsināja Belova posmu, it īpaši abus pionierus, kas bija saņēmuši nepelnīto uzslavu. Viņiem aizrāvās elpa nevis aiz prieka, bet tāpēc, ka tos pārņēma |oti nepatīkama nemiera sajuta. Labāk šā svinīgā apsveikuma nemaz nebūtu bijis.

Kad slēpotāji bija atgriezušies skolā un pārģērbušies, Šuriks pamanīja pionieru slikto noskaņojumu.

- Kāpēc degunus esat nokāruši? — viņš jautāja.

— Vajag priecāties — tik lielas briesmas garām.

Garam gan, — Romka sadruvējies piekrita,

— tikai, zini, labi tas nav ...

- Zinu! — Šuriks attapās. — Un zinu, kāpēc nav! Jums trūkst īstas mērķtiecības. Cīņu vainago uzvara. Bet uzvarētajam nepārmet. It viss taču prasa ne tikai spēku un prasmi, bet arī veiklību! Vai gribat dzirdēt piemērus? No kurienes? No sporta? Ludzu! . . . Notiek riteņbraucēju sacensības. Līderis rauj, cik spēka ... Finišs jau tuvu. Priekšā — neviena! Bet aizmugurē, aiz līdera, ierindojies otrs riteņbraucējs. Brauc mierīgā garā! Viņam ir viegli: līderis šķeļ gaisu, bet otrs joņo bez pretestības! Līderis nogurst, bet otrs taupa spēkus. Pirms finiša — izrāviens! Un otrs finišē kā pirmais . . . Kas tas ir? Viltība!

— At|auta, Romka izgrūda.

Citu šī piezīme būtu samulsinājusi. Citu, tikai ne Šuriku.

- Vai Puškinam jūs ticat? — viņš negaidīti jautaja. - Atcerieties, kā zaķis — Baldas jaunakais brālis -

noskrēja velnēnu!

Pionieri smaidīja. Bet Šuriks iekarsa un laida darbā visu savu asprātību. Iekāms atskanēja zvans uz stundu, viņam izdevās izkliedēt bērnu drūmo garastāvokli.

* * *

Februāra beigās kādā sapulcē pulciņš apsprieda divus jautājumus: kā atzīmēt pionieru divgades beigas, un ko dāvināt māmuļām astotā marta svētkos.

Pirmo jautājumu izlēma ātri, jo Šuriks Belovs pateica kādu priekšlikumu, kurš visiem iepatikās.

— Vāksim sudrabu! — viņš sacīja. — Tas nav vis nekāds netīrs papīrs vai sarūsējusi dzelzs. Tas ir dārgmetāls!

Kāds neticīgi iesmējās, bet viņu apsauca. Runāja taču Suriks Belovs. Kaut kādas blēņas viņš vis nemelsīs.

- Es dzirdu smieklus, — Suriks turpināja. — Tur smejas atpalikuši cilvēki, kas nelasa avīzes. Speciāli viņiem paskaidrošu savu priekšlikumu. Lai jums top zināms, ka uz parastas fotolentas un uz fotopapīra ir sudraba sāļi. Kad lentu, fotoplati vai fotopapīru attīsta, da|a sāļu paliek šķīdumā. Mēs savāksim attīstītāju un nodosim šķīdumu ķīmiskai rūpnīcai. Tur no tā iegūs īstu sudrabu.

- Bet kur lai ņem šķīdumu? — klusumu pārtrauca jautājums.

— Fotodarbnīcas un pie fotoamatieriem mājās, — Suriks atbildēja. — Tikai norunāsim, ka mūsu posms apkalpos fotodarbnīcas. Otram un trešajam posmam piešķirsim mikrorajonu: lai viņi apstaigā dzīvokļus, atrod fotoamatierus un nodibina ar tiem kontaktu. Nepaies ne mēnesis, un mēs jau būsim nodevuši valstij veselu kilogramu sudraba! Bet vai jūs zināt, ko tas nozīmē? Vesels stienis dārgmetāla! Es galvoju, ka nevienam mājās nav kilograms sudraba!

Ierosinājumu uzņēma ar aplausiem. Pionierus nemulsināja tas, ka savam posmam Belovs noteicis priekšrocības. Neviens neuzsāka strīdu: Suriks izdomājis par sudraba vākšanu, tātad viņam ir tiesības izvirzīt noteikumus.

Debates izvērtās jautājumā par davanām mātēm. Visi bija vienis pratis tikai divos punktos: dāvanas jāizgatavo pašiem skolas galdniecībā, un visām mātēm tās būs vienādas.

Vieni sauca:

Drēbju pakaramo kleitai!

— Dēlīti, uz kura griezt maizi! — atskanēja no istabas otra gala.

— Koka āmuru — gaļas izdauzīšanai!

— Plauktiņu puķēm!

Taču vieniem mājās nebija puķu, citiem mātes negatavoja siteni, bet cepa kotletes no maltas gaļas. Dēlītis maizes griešanai un drēbju pakaramie šķita pārlieku primitīvas dāvanas.

— Vai zupu ēd visi? — Suriks iesaucās.

Protams, zupu ēda katrā ģimenē.

— Es ierosinu — paliktni kastroļiem!

Belovs atkal bija trāpījis naglai uz galvas.

— Pareizi! — pionieri trokšņaini atsaucās, bet Šuriks pieskrēja pie tāfeles un uzzīmēja paliktņa skici.

— Virsa apaļa, no pieckārtaina finiera... Centrā neliels caurums, apakšā četras kājiņas ...

— Pielīmētas! — kāds steidzās piebilst.

— Nē! Piestiprinātas ar skrūvēm! Finieris taču sasils, un līme var atlupt! ...

Pionieru vadītājai, kas piedalījās sanāksmē, ne reizi nevajadzēja iejaukties un palabot pionierus. Viss ritēja apbrīnojami gludi. Un viņa nodomāja: «Cik patīkami, ja pulciņā ir tāds Belovs! Ierosmes bagāts, enerģisks un gudrs. Viņam ir talants — prot sarosināt bērnus, ieinteresēt viņus! ...» Izņēmusi bloknotu, pionieru vadītāja atmiņai pierakstīja: «1. Sazināties ar ķīmisko rūpnīcu — noskaidrot sīkāk. 2. Aprunāties komjaunatnes organizācijā par Belova uzņemšanu VĻICIS biedru rindās. Ir laiks! ...»

Pēc šīs sanāksmes sākās līksma rosība.

Vakaros galdnieku darbnīcu pieskandināja smiekli, joki, dedzīgas balsis. Pionieri strādāja pa brigādēm. Posms bija viena brigāde. Katrs pionieris veica kādu zināmu darbu. Vieni uz finiera plāksnēm uzvilka apļus. Citi tos izzāģēja un noslīpēja. Trešie uz darbgaldiem izvirpoja kājiņas, kas atgādināja masīvus šaha bandiniekus. Ceturtie izurba kājiņās vertikālu caurumu skrūvei. Un, visbeidzot, piektie noņēmās ar montēšanu — pieskrūvēja kājiņas pie finiera apļa. Posmveži bija tehniskās kontroles priekšnieki. Viņiem vajadzēja pieņemt jauno produkciju.

Pirmo paliktni Belova posms nodeva ātrāk par citiem.

— Ur-r-ā-ā! — pieskrūvējis ceturto kājiņu, ieaurojās Romka. — Re, cik skaists! — Zēni uz brīdi pārtrauca darbu un sanāca apkārt Romkas skrūvgaldam. Paliktnis gāja no rokas rokā, izraisīdams lepnumu un sajūsmu. To grozīja gan šā, gan tā — nebija kur piesieties. Su-riks nolika paliktni uz grīdas un pats uzsēdās virsū, pacēlis kājas gaisā. Paliktnis izturēja pārbaudi.

— Tā tikai ir produkcija! — viņš sacīja. — Ņemiet vērā, ka mēs pirmie esam apguvuši tās ražošanu!

— Sacentīsimies, kurš posms izgatavos vairāk, — ierosināja otrā posma vadītājs.

— Piekrītam! - - Suriks atbildēja. - Baidos, ka jūs nepanāksiet!

— Panāksim!

— Šaubos!

— Pacentīsimies un panāksim!

— Ko tur strīdēties! — Suriks iebilda. - Biedri! Vietās! Mūs grib panākt! — viņš nicīgi iesmējās. — Parādīsim, ko nozīmē cīkstēties ar pirmo posmu! ...

Un atkal sāka strādāt darbgaldi, kustēties zāģi. Joki un smiekli noklusa.

Par visgrūtāko darbu uzskatīja kājiņu izgatavošanu. Darbgaldam bija vajadzīgas prasmīgas rokas. Viena neprecīza kustība — un apaļo koka stienīti vajadzēja aizmest kā brāķi. Suriks pats kontrolēja šo darbu. Arī viņš reizi pa reizei stājās pie darbgalda. Un tomēr drīz vien noskaidrojās, ka citos posmos kājiņas izvirpo ātrāk.

Pulksten septiņos darbs galdniecībā beidzās. Līdz tam laikam otrā brigāde gandrīz bija panākusi Belova posmu. Tanī vakarā pēdējo — ceturto paliktni Romka pabeidza vienlaikus ar otrās brigādes montētāju. Abi posmi bija izgatavojuši katrs pa četriem paliktņiem. Trešā brigāde paguva izgatavot tikai trīs.

Otrā vakarā abas pirmās brigādes samontēja sešus paliktņus katra, bet trešā — piecus.

Pienāca sacensības izšķirošā diena. Suriks juta, ka uzvara izslīd viņam no rokām. Un tas viss kaut kādu kājiņu dēļ! Viņš daždažādi izprātojās, kā paglābties no sakāves, bet tikai pēc trešās stundas posmvedim pēkšņi uzausa laimīga doma. Viņš pasauca Romku.

Nākamā stunda sākās bez Romkas. Suriks triumfēja. Viņš iztēlojās, kā Romka, ieslēdzies tukšajā darbnīcā, izvirpo kājiņas. Šai slepus izgatavotajai rezervei vajadzēja izlemt sacensības rezultātus.

Taču durvis pēkšņi atvērās, un klasē ienāca apjukušais Romka. Viņš atvainojās par nosebošanos un apsēdās solā. Apstulbušais Šuriks izdzirdēja satrauktus čukstus:

Darbnīca ir aizņemta — sestajai klasei tur ir stunda! ...

Veikli izdomātā iecere nebija izdevusies. Taču Šuriks nenokāra galvu. Viņam iešāvās prātā kāda cita doma. «Kaut tikai drazas neizsviestu laukā!» viņš nodomāja un visu stundu nosēdēja kā uz adatām. Līdz ar zvanu viņš pielēca kājās un pirms skolotāja izmetās no klases.

Darbnīcā sestās klases skolēni nodeva instrumentus. Pie skrūvgaldiem neviena nebija. Šuriks pieskrēja pie trešās brigādes montētāja darba vietas un iebāza rokas lielā grozā, kur bija sabērtas skaidas un atgriezumi. Viņam bija palicis prātā, ka vakar trešā posma vadītājs, ieraudzījis nelielas plaisas divās kājiņas, izbrāķēja paliktni. Tam piemontēja citas kājiņas, bet izbrāķētās iemeta grozā. Rakņādamies smaržīgajās skaidās, Šuriks meklēja tieši šīs kājiņas. Vienu viņš ar nožēlu iesvieda atpaka] — tā viņa rokās sašķēlās divās daļās. Pārējās, lai gan arī tām bija plaisas, vēl turējās. «Nedēļu vai divas pastāvēs!» Šuriks nosprieda.

Klasē viņš atgriezās balts un labiņš kā parasti. Pirms stundas viņš pat bija paguvis nomazgāt rokas. Ne gru-zītis nebija palicis pie biksēm un formas blūzes, it kā viņš nemaz nebūtu rakņājies skaidās.

Šurika atjautības rezultāti lika sevi manīt, tiklīdz sākās darbs. Otrā posma montētājs, saņēmis finiera ripu, nepacietīgi gaidīja, kad uz darbgalda izvirpos kaut vienu kājiņu. Bet Romka nestāvēja dīkā. Šuriks nolika viņam priekšā četras gatavas kājiņas.

- Uzmanīgi! — viņš brīdināja. — Nespied pārāk stingri! Rūpīgi! Es palīdzēšu . . .

Viņš pielika kājiņu pie finiera tā, lai nodevīgā plaisa nedurtos acīs.

— Skrūvē klāt!

Kur dabūji? — Romka sajūsmināts jautāja.

— Kur dabūju, tur vairs nav! — Šuriks atteica.

— Uzvarēt jums patīk, bet galva jūsu vietā tēvocim jālauza! Ko jūs iesāktu, ja nebutu manis?

Romka paķēra skrūvgriezi un skrūvi.

— To ne! Ņem ar platāku galviņu!

Romka paņēma citu skrūvi un sēkdams pūlējās ar skrūvgriezi.

Kad skrūves galviņa sasniedza caurumu kājiņā, nelielā plaisa paplētās un Romka to pamanīja. Viņš uztraukti iesaucās:

— Skaties!

Šuriks, cik spēka, saspieda kājiņu. Plaisa pazuda.

— Nostiprini!

Romka piespieda skrūvgriezi. Skrūves galviņa cieši piestiprināja kājiņu pie finiera. Šuriks atņēma pirkstus. Plaisa nevērās vaļā.

— Līdz astotajam martam izturēs! — viņš nočukstēja. — Un tad sliktākajā gadījumā var izlabot... Kas tur liels — piemontēt citu kājiņu!...

Romka samirkšķināja rudās skropstas, taču ilgi prātot Suriks viņam neļāva.

— Sarauj, sarauj! Laiks ir zelta vērts!... Atstāsim otro posmu ar garu degunu!

Un atstāja arī...

Klasē bija četrdesmit trīs skolēni. Vajadzēja izgatavot tikpat daudz paliktņu. Ap pulksten septiņiem vakarā uz galda, kur salika gatavo produkciju, jau atradās četrdesmit divi paliktņi. Četrdesmit trešo Romka pašlaik beidza. Tas bija sešpadsmitais pirmā posma izgatavotais paliktnis. Otrais posms izgatavoja piecpadsmit un trešais — divpadsmit paliktņus.

— Nu, ko teiksi? — Suriks jautāja, kad Romka nolika uz galda pēdējo paliktni.

— Tu gan esi burvju mākslinieks! — ar rūgtumu atbildēja otrā posma vadītājs. — Laimes luteklis ... Un arī tavam posmam veicas! Vai zini, kā mēs gatavojāmies šai sacensībai? Mums Petja Gavrilovs divas dienas fabrikā pie meistara mācījās izgatavot kājiņas. Domājām, ka apdzīsim . . .

— Vai tad Gudrumiņu var apdzīt? — kāds iesaucās, un šinī balsī bija jaušama tāda kā uzslava, kā apslāpēts izsmiekls . ..

Pionieri nopirka biezu, sārtu papīru, iesaiņoja paliktņus un līdz astotajam martam atstāja tos noliktavā, kur uzglabāja instrumentus. Tagad visa uzmanība tika pievērsta attīstītāja vākšanai, kuru vienprātīgi nosauca par «sudraba ūdeni».

Otrs un trešais posms drīz vien bija apstaigājuši mājas, kas atradās skolas tuvumā. Pionieri ņēma uzskaitē vairāk nekā piecdesmit fotoamatieru. Tie visi labprāt bija ar mieru palīdzēt skolēniem, solījās izmantoto attīstītāju neliet ārā un uzglabāt, iekāms atnāks «sudraba ūdens» savācēji. Dažos dzīvokļos jau pirmā iepazīšanās ar mājas fotogrāfiem bija laimīga. Dažam labam vanniņā bija palicis jau izlietotais šķīdinājums. četrdesmit trim klases skolēniem.

Skolas saimniecības pārziņa noliktavā parādījās divas milzīgas pudeles no ievu zariem pītos grozos. Vienas pudeles dibenā jau skalojās duļķains šķidrums. Pēc pionieru lūguma saimniecības pārzinis īpašā burtnīcā ierakstīja, cik gramu attīstītāja nodod katrs posms.

No rīta pirms stundām saimniecības pārzinis vienmēr devās uz noliktavu un gaidīja, kad ieradīsies skolēni ar pudelēm un blašķēm. Lielajā pudelē ūdens līmenis lēni, taču nemitīgi cēlās. Tikai Belova posms vēl nebija ielējis tam ne grama šķīdinājuma. Suriks cerēja vienā rāvienā panākt un apdzīt priekšā aizsteigušos posmus. Taču šoreiz liktenis izspēlēja ar viņu ļaunu joku.

Pionieri iegriezās vienā fotodarbnīcā, otrā, trešajā —-visur viņiem atbildēja vienu un to pašu: «Mūs apkalpo otrreizējo izejvielu kantoris. Mums ar to noslēgts līgums, un visus izlietotos ķīmiskos šķīdumus mēs nododam aģentam.» Kad ari ceturtajā fotoateljē paskaidroja to pašu, Šuriks saprata, ka staigāt pa darbnīcām ir veltīgi.

Viņš apjuka un pirmo reizi, atlaizdams posmu uz mājām, nespēja pateikt pionieriem nekā iepriecinoša. Viņam nepaspruka pat daudzsološais «Redzēsim!». Taču pionieri bija tā pieraduši pie posmveža izveicības, ka pārāk nenoskuma.

— Kaut ko jau izdomās! — Romka pārliecināti teica. — Rīt atnāks ar jaunu ideju! ...

Romka uzminēja. Šuriks ieradās skolā vismožākajā noskaņojumā. Bet šis možums viņam maksāja dārgi. Iepriekšējais vakars Belovam bija mokoša pārbaude. Nekad agrāk viņš nebija izjutis tādu nemieru un bailes. Šurikam šķita, ka viņam pietiek tikai vienreiz «izgāzties», neiegūt pirmo vietu, lai no viņa nekas vairs nepaliktu pāri. Bet izgāšanās draudēja nepielūdzama un barga. To nevarēja nedz pārlēkt, nedz apiet. Visi Šurika plāni, visas cerības bruka, sabira pīšļos. Ko tur runāt par komjaunatni! Protams, tagad viņu neuzņems! Bet viņš taču varēja kļūt pirmais komjaunietis klasē!... Arī par posmvedi ievēlēs citu. Un labākais pionieru vadītājs kļūs par parastu Šurku Belovu — par vienu no četrdesmit trim klases skolēniem. *

Bailes iedvesa arī kas cits. Kaut kur dzi|i urdījās doma, no kuras Šurikam metās gan karsti, gan auksti. Kad viņš vairs nebūs posmvedis, kas gan spēs aizliegt kaut vai tam pašam Romkam pastāstīt pionieriem par atgadījumu ar kājiņām, par izdarībām fizkultūras stundā?

Izmisumā Šuriks gandrīz jau nostājās uz vienīgā pareizā, grūtā, bet godīgā ceļa. «Rajons ir liels, foto-amatieru — daudz,» viņš nodomāja, «var apstaigāt mājas, kur nav bijuši otrā un trešā posma pionieri.» Taču pat šinī kritiskajā brīdī pieradums ņēma virsroku

pār labajiem nodomiem. Staigāt augšā un lejā pa bezgalīgām kāpnēm, pa gramiem vākt «sudraba ūdeni» . . . Nē, tas nav atrisinājums! Tā mums citus posmus nepanākt! Un atkal Surika ievingrinātais prāts pakalpīgi sniedza recepti, kā iegūt pirmo vietu. Tā viņam likās vienkārša un pavisam droša.

Ūdens krānā ir cik uziet, bet attīstītājs nemaz tik dārgi nemaksā. Izgatavot šķīdinājumu ir viegli. Tiesa gan, tanī nebūs sudraba, bet pudelē tas sajauksies ar citu pionieru atnesto attīstītāju! . . .

- Ek tu! Panikas cēlājs! — Šuriks nošņācās pats uz sevi un priecīgi iesita ar plaukstu pa pieri.

Posmam viņš noslēpumu neatklāja.

— Romka un vēl divi, šovakar ienāciet pie manis! Paņemiet līdzi kanniņas! ...

Otrā rītā noliktavā pie saimniecības pārziņa ieradās trīs pirmā posma pionieri ar kannām. Saimniecības pārzinis aiz pārsteiguma iekrekšķējās, paņēma Romkam no rokām kannu un sāka liet attīstītāju pudelē, taču šķidrums plūda ar platu strūklu un lija garām pudeles kaklam.

Pjotr Zaharovič! Līst! Romka iesaucās. — Žēl! Tas taču ir sudrabs, nevis ūdens.

Saimniecības pārzinis nolika kannu uz grīdas un norūca:

- Kālab jūs paņēmuši tik neērtus traukus? Ne tā kā citi — atnes pudelītē. Kad to apgāž, ne piliens neaizlīst garām!

Mēs ar pudelītēm nekrāmējamies! — Romka lepni atbildēja. — Mums ir cits vēriens! Ja reiz nesam, tad nesam! Tūlīt var manīt!

Joprojām rukdams, saimniecības pārzinis iegāja noliktavas kaktā. Tur atradās otra pudele ar piltuvīti kaklā. Tanī Pjotrs Zaharovičs tad arī ielēja duļķaino šķidrumu no visām trim kannām.

Burtnīcā parādījās jauns ieraksts — «Pirmais posms — 6», tas nozīmēja — seši litri.

Katru dienu Belova posma pionieri atnesa vienu vai divas kannas šķīduma. Un ikreiz saimniecības pārzinis

lēja šķidrumu no kannām pudelē ar piltuvīti, bet no citu posmu pudelītēm un blašķēm — pirmajā pudelē, kas stāvēja pie noliktavas durvīm.

* * *

Astotais marts iepriecināja ar siltu, pavasarīgu laiku. Skolēni nespēja vien nosēdēt solos. Starpbrīdī starp piekto un sesto stundu pionieri aiznesa papīrā iesaiņotos paliktņus no darbnīcas uz klasi. Bet, kad atskanēja zvans no pēdējās stundas, visi drāzās lejā uz garderobi. Pēc piecpadsmit minūtēm skola jau bija tukša.

Romka dzīvoja blakus ielā. Viņš pārskrēja mājās apmēram pulksten trijos pēcpusdienā. Tēvs tonedēļ strādāja nakts maiņā, bet māte līdz pulksten četriem dežurēja atrās palīdzības punktā. Romka atrada tēvu virtuvē un nemaz nebrīnījās, ieraugot, ka viņš apsējis mātes gaišzilo priekšautu. Tēvs jau vakar bija atklājis viņam noslēpumu:

— Es rīt pagatavošu pusdienas, bet tu nekavējies skolā — uzposīsi dzīvokli.

— Skaidrs! — Romka sazvērnieciski atbildēja un nozīmīgi apjautājās: — Kā tev ar dāvanu?

— Bet tev? — tēvs savukārt vaicāja.

— Nē! Vispirms pasaki tu! — Romka iebilda.

- Kādēļ es? Tu esi jaunāks! — tēvs nepiekāpās.

Viņi strīdējās, strīdējās, kamēr nolēma tagad atlikt dāvanu apskati. Iegājis virtuvē, Romka intriģējoši pagrozīja rokās papīrā ietīto sainīti. Tēvs pasmaidīja un izņēma no skapīša savu dāvanu, kas arī bija iesaiņota papīrā. Romkam iemirdzējās acis.

— Parādi!

— Vispirms tu, un tad es!

Atkal pietrūka vienprātības. Romka paslēpa paliktni zem gāzes plīts un paķēra grīdas suku. Sākās ģenerāltīrīšana.

Pēc pulksten četriem, kad metāliski nožvadzēja lifta durvis un gaitenī sāka klaudzēt pazīstamie ātrie soļi, dzīvoklī jau valdīja spodrība, bet cepeškrāsnī gaidīja kastroļi ar gatavajām pusdienām.

Tēvs palīdzēja mātei noģērbt mēteli. Romka pasniedza viņai istabas kurpes. Pirmā dāvana bija uzmanība.

Mātes seja atmirdzēja laimīgā smaida. Tēvs pasniedza otru dāvanu — smaržu pudelīti.

— Mūsu karalienei! — tēvs galanti paklanījās.

Pēc tam Romka iedeva savu sainīti.

Māte pataustīja to, paostīja papīru, pacilāja sainīti rokā, lai uzzinātu, cik tas smags, un, ielūkodamas dēlam acīs, jautāja:

— Kas tas ir — tronis vai kronis?

Drīzāk gan tronis! — Romka atjokoja un paskaidroja: — Tronis kastrolim!... Paši izgatavojām!

Viņš pasniedza mātei šķēres, lai viņa varētu pārgriezt saitīti.

- Dāvanas mēdz atraisīt! — māte teica un saka pacietīgi šķetināt vaļā mezgliņus.

Beidzot saitīte nokrita, papīrs atvērās un visi ieraudzīja gluži jaunu glītu paliktni ar kājiņām un mirdzoši gludu, nopulētu virsu.

— To tu esi labi izdomājis! — tēvs palielīja Romku. — Liec uz galda savu meistardarbu - - noderēs! Tūlīt pacienāsim mūsu karalieni ar karaliskām pusdienām!

Galdu klāja tēvs un dēls. Māte sēdēja parastajā vietā un ar mīļu smaidu raudzījās uz viņu neveiklajām rokām. Beidzot galds bija uzklāts. Tēvs atvēra cepeškrāsni un izņēma no tās kastroli ar treknu zupu. Kastrolis ērti novietojās uz paliktņa galda vidū. Romka pasniedza zupas karoti. Tēvs noņēma vāku. Te pēkšņi kaut kas nokrakšķēja kā rieksts zem smaga zābaka, kastrolis sašķiebās un sāka slīdēt nost no paliktņa uz Romkas pusi. Māte ievaidējās, ar kailām rokām satvēra karsto kastroli aiz malas un neļāva tam apgāzties.

Bet pēc tam . . . Pēc tām mātei iezieda applaucētos pirkstus ar ziepēm. Viņai ļoti sāpēja. Bet vēl vairāk sāpēja Romkam.

* *

Aizvadījis vecākus uz astotajam martam veltīto svinīgo sēdi kultūras namā, Suriks atgūlās uz dīvāna, pastiepa roku pie grāmatu plaukta, paņēma brošūru un sāka lasīt VĻKJS statūtus. Spalgs zvans priekšistabā lika viņam satrūkties. «Kas tad nu?» viņš nodomāja un gāja atvērt. Uz kāpņu laukumiņa stāvēja Romka.

- Vai tu esi ... viens? — viņš jautāja, dīvaini šķobīdams lūpas.

— Vie-iens! — Suriks brīnījās. — Kas tad ir?

- Tāpat vien... Jāaprunājas no sirds... Bez lieciniekiem!

Viņš pārkāpa pār slieksni, ar brīkšķi aizcirta durvis, izstiepa roku ar paliktni, kas bija pavērsts ar kājiņām uz augšu. Suriks ieraudzīja, ka vienas kājiņas trūkst. Tās vietā rēgojās uz sāniem nošķiebusies skrūve.

— Vai pazīsti? — Romka iekliedzās. — Tas ir paliktnis! . . . Ta-as paliktnis!

Romkas roka ar visu paliktni pacēlās un nolaidās uz Surika gludi sasukātās galvas . . . Vēl un vēlreiz . . .

- Tas tev par kājiņu! — Romka iesaucās. — Tas par tavu ideju! Tas par manu māti! . . .

Belovs bija spēcīgāks par Romku. Kad Šuriks attapās pēc negaidīta uzbrukuma, paliktnis izlidoja Romkam no rokām un viņš pats, saņēmis pāris smagus belzienus, tika piespiests pie sienas.

- Sit! — Romka ieb|āvās. — Vari sist līdz nāvei! Tik un tā visi uzzinās, kāds tu esi riebeklis!

Pateiksi — jā? Pateiksi? — Suriks sēca, kratīdams Romku aiz krūtīm. — Nosūdzēsi?

— Pateikšu!

- Tev pašam, muļķi, būs slikti! Kas pieskrūvēja kājiņu? Tu!

— Pateikšu! — Romka tikai atkārtoja. — Pateikšu! Pateikšu!

Sis izmisīgais «Pateikšu!» padarīja Belovu bezspēcīgu.

Nevarīgā niknuma viņš vel pagrūstīja Romku, taču viņu aizvien uzmācīgāk pārņēma bailes no atmaskošanas, tās stindzināja sirdi. Belovs palaida Romku vaļā un ieskrēja istabā.

Dzīvoklī iestājās klusums.

Romka, smagi elsdams, pastāvēja pie sienas, ieklausījās un tad ielūkojās istabā. Belovs gulēja uz dīvāna ar seju uz leju.

- Labs ir.. . Piķis ar tevi! — Romka noteica. — Nekā neteikšu ... Bet sēdēt kopa ar tevi nesēdēšu un pāriešu citā posmā! Tikai tu nepriecājies — gan par tevi paši uzzinās! Visu uzzinās!... Bet es rokas nesmērēšu!...

Sākot ar nākamo dienu, Belovs priekšējā solā sēdēja viens. Romka pārsēdās labajā spārnā pie trešā posma. Klasē nojauta, ka draugi sastrīdējušies. Minēja gan šādus, gan tādus strīda iemeslus. Taču skaidri neviens nezināja, kas noticis, bet Romka nekādos paskaidrojumos neielaidās.

Belovs centās izturēties tāpat kā agrāk neatkarīgi un autoritatīvi. Taču visi, arī viņš pats, juta, ka briest skandāls.

Tas sākās Belovam pilnīgi negaidīti — garajā starpbrīdī.

- Ķīmiķi atbraukuši! Atveduši sudrabu! — skolu aplidoja priecīga vēsts.

Pie pionieru istabas sanaca vesels bars skolēnu. Visiem, kas vēlējās paraudzīties uz sudrabu, kurš iegūts no šķīduma, istabā nebija vietas, taču Šuriks veikli izlauzās cauri aizmugurē stāvošo skolēnu rindām un piekļuva pie durvīm. Tur viņš apstājās — lepns un mierīgs. Tagad visi ieraudzīs īstu sudrabu un atcerēsies, ka tieši viņš ierosinājis vākt attīstītāju. Šuriks cerēja, ka sudraba stienītis izklīdinās virs viņa galvas sabiezējušos mākoņus.

Pie galda pionieru istabas vidū piegāja pusmūža sieviete. Viņa laipni uzsmaidīja, atvēra dzeltenu ādas portfeli, izņēma grāmatu, pašķirstīja to un satvēra pirkstos smalku gaišpelēka metāla plāksnīti.

— Rau, te ir jusu metāls! — viņa sacīja.

— Tik maz? — kāds vīlies ievaicājās.

- Nav jau tik maz! — sieviete atbildēja. — Ja katra klase skolā, pilsētā, visā valstī savāks tikpat daudz sudraba, tad tas būs ne mazāk, kā iegūst lielās raktuvēs. Un iznāks tā, it kā valstij būtu radušās vēl vienas raktuves.

Skolēni ieinteresēti saskatījās.

- Jūs esat braši pionieri! Liels paldies jums! — sieviete turpināja. Bet... man vajadzēs jūs apbēdināt ... Šo sudrabu mēs ieguvām no vienas šķīdinājuma pudeles. Otra pudele bija vēja zieds. Kāds rīkojies negodīgi. Mēs, pieaugušie, to saucam par krāpšanu, bet jus... Nu, tā jau ir jusu darīšana — noskaidrot un izlemt, kā saucas tāda rīcība. Es tikai gribu jus lūgt — nedariet tā, nekrāpiet ne sevi, ne savus biedrus, ne mūs — ķīmiķus ...

Pionieri stāvēja klusi, nepakustēdamies. Neviens, izņemot Romku, vēl nebija paguvis prātā nosaukt Belova uzvārdu. Taču Šurikam šķita, ka visu acis ar nicinājumu raugās uz viņu. Viņš spēji pagriezās un, galvu nokāris, sāka spraukties laukā no pūļa. Ticis brīvībā, Suriks metās skriet pa skanīgo gaiteni, bet aizmugurē aizvien skaļāk uzbangoja sašutuma saucieni — tie vēstīja lielu vētru.

JŪRAS GLIEMEŽVĀKI

Septītās klases posmvede Vera Udaļnova bija pati spriganākā meitene skolā. Arī posms viņai bija skaļš un spurīgs, it īpaši meitenes. Tiklīdz kaut kas gadījās, viņas tūdaļ saskrēja kopā, un tad pāridarītājam neklājās labi.

Veras tēvs, robežsargs, bija kritis sadursmē ar ienaidnieku. Spiegs toreiz iznāca no juras. Visa skola zināja vietu pilsētas pludmalē, kur bija notikusi traģēdija.

Pēc tēva nāves meitene ilgi slimoja. Tomēr viņa nezaudēja možumu un sparu. Gluži pretēji — Vera kļuva vēl noteiktāka un enerģiskāka.

Iedama pa pludmali, meitene bažīgi raudzījās uz tēva bojā ejas vietu. Ja tur apmetās kāds cilvēku bariņš, kas Verai nez kāpēc nepatika, viņa bez kautrēšanās gāja klāt un teica skarbi un tieši:

Te kritis robežsargs, bet jūs tik sēžat.

Un cilvēki steigšus posās projām, mulsi vērdamies uz dīvaino meiteni ar sarkano kaklautu.

Pirms dažiem mēnešiem Verai uzradās patēvs. Šo faktu Vera uzņēma visai mierīgi un saprātīgi.

— Kas viņš ir? - meitene jautāja mātei.

— Viņš, Veriņ, ari no robežsargiem ... Pazinis mūsu tēti... Draudzējies ar viņu .. .

— Labi, māmiņ, tikai neliec man saukt viņu par tēti! Ja izdosies pats no sevis, lai izdodas! Bet, ja ne, saukšu viņu par tēvoci...

— Petju ... — māte nedroši piebilda.

— Par tēvoci Petju, — Vera atkārtoja.

Tā mazajā, baltaja mājiņā pie pilsētas parka pēc ilga laika atkal apmetās vīrietis. Vera tūlīt salīdzināja viņu ar tēvu. Tēvocim Petjam salīdzinājums nenāca par labu. Neliela auguma, zilām acīm, ar klusu balsi un vijīgam kustībām, viņš nemaz neatgādināja tēvu — īstu karavīru ar balsi, kas dārdēja ka pērkons, un kuplām uzacīm virs tēraudpelēkām acīm. «Kas nu viņš par robežsargu!» Vera nodomāja par tēvoci Petju un paraudzījās uz viņa uzplečiem ar trim zvaigznītēm.

Tēvocis Petja nesagādāja Verai nekādus patīkamus pārsteigumus, nekā nedāvināja un pat necentās tuvāk iepazīt meiteni. Vismaz Vera nejuta apgrūtinošu uzmanību no patēva puses.

Pirmā nopietnā saruna starp viņiem notika uz ielas.

Veras posms darbojās brīvprātīgo kārtības sargu vienībā. Ik dienas pirms tumsas iestāšanās pionieru patruļa staigāja pa pilsētu un raudzījās, lai kāds nenomīdītu mauriņu, nepluktu puķes un nepiemētātu pludmali.

Reiz meitenes pamanīja mazu puišeli, kas tirgojās ar jūras gliemežvākiem.

— Tikko no jūras dibena! — viņš skanīgā balsī aicināja pircējus. — Lielākie — rubli, mazākie — piecdesmit kapeikas. Gluži svaigi! Ar jūras paisumu! Šalc vien!

Veras posms ielenca pārdevēju.

No kuras skolas? — Udaļnova bargi jautāja. — Pionieris?

Puišelis ieraudzīja nevis iebraucēju ziņkārīgos skatienus, kuri alka iegūt dienvidu dabas eksotiskās veltes, bet gan šejienes meiteņu bargās acis. Rokas viņam ietrīcējās, gliemežvāki izbira no audekla maišeļa.

- Kur tu dzīvo? — Vera prašņāja tālāk, taču viņas balss jau skanēja manāmi laipnāk. Iežēlojusies par apjukušo puišeli, viņa pieliecās, lai salasītu izbirušos gliemežvākus. Puika izmantoja izdevīgo brīdi. Viņš palēcās kā āzis un metās skriet augšup pa ielu, skanīgi plikšķinādams basās pēdas pa asfaltu. Puika joza tik ātri, ka neviena meitene necentās viņu panākt.

- Palaidāt vaļā likuma pārkāpēju? — Vera izdzirdēja pazīstamu balsi.

Pionieru patruļai tuvojās tēvocis Petja.

- Vai tad mēs zinājām, ka viņam tik ātras kājas! -Vera dusmīgi atbildēja. — Viņam vajadzētu nodarboties

ar fizkultūru, nevis ar tirgošanos! ... Tik un tā mēs viņu dabūsim rokā, ja ne šodien, tad rīt.

Bet vai citus ķerat? — tēvocis Petja jautāja. — Nu, kaut vai pieaugušos?

Ar pieaugušajiem ir grūtāk, — Inga atbildēja. — Tiklīdz viņus ieraugām, tūlīt saucam milici. Bet tagad jau miliči kļuvuši pārlieku pieklājīgi. Ja mums dotu varu, mēs tūdaļ nodibinātu kārtību!

Tēvocis Petja sazvērnieciski piemiedza aci, pielieca galvu, apkampa meitenes ap pleciem un teica:

- Ja gribat, došu jums kādu padomu un palīdzēšu nodibināt kartību.

Meitenes saskatījās un nogaidoši pievērsās tēvocim Petjam.

— Es sadabūšu jums akvalangu, iemācīšu rīkoties ar to un parādīšu, kur jūrā ir daudz gliemežvāku. Jūs tos izdalīsiet bez maksas. Un tā izbeigsies šī tirgošanās: tādu konkurenci neviens neizturēs!

Meitenes sāka lēkāt aiz prieka. Pat Vera, ļaudamās pateicības jūtām, mīļi pieskārās tēvoča Petjas piedurknei. Starp uzacīm, kas bija kuplas kā tēvam, iegūla pārsteiguma rieviņa. Meitene jau sen sapņoja par akvalangu. Taču par to Vera nekad nebija runājusi, tēvocim Petjam dzirdot. «Vai tā ir nejauša sagadīšanās vai arī viņš uzminējis manu vēlēšanos?» Vera nodomāja.

Draudzeņu prieka saucieni pārtrauca viņas domas.

— Kad?

— Bet kur mācīsimies peldet?

— Vai varēs ienirt līdz pašam dibenam?

Tēvocis Petja nepaguva atbildēt uz visiem jautājumiem, taču Veras jautājumu viņš nepalaida gar ausīm. Viņa vaicāja, vai būšot arī baloni ar skābekli vai tikai maska vien.

— Protams, būs! — viņš atbildēja. — Un parūpēšos, lai tie nekad nebūtu tukši!...

* * *

Svētdienas rītā no skolas iznāca pionieri ar koferīšiem rokās. Varēja nodomāt, ka viņi iet pastaigā. Izgājuši aiz skolas žoga, viņi devās dažādos virzienos. Vieni aizsoļoja uz tirgus pusi, citi uz pludmali, trešie uz dendrāriju. Drīz vien tajās vietās, kur parasti uzturējās gliemežvāku un buksusa nieciņu, pelēkā krāsā nopin-dzelētu pudeļu pārdevēji, ieradās pionieru patruļas.

Šoreiz viņi necentās aizturēt mazgadīgos tirgoņus un nesauca palīgā milici. Pionieri atvēra koferīšus ar lieliskiem gliemežvākiem un izlika plakātu: «Biedri iebraucēji! Mūsu pilsētas viesi! Steidzieties saņemt no šejienes pionieriem dāvanu atmiņai par Melno jūru!»

Patruļas izgāja agri, kad tirgoņi vēl bija mājās. Katram, kas, spilgtā plakāta vilināts, pienāca pie kofera, pionieri uzdeva tikai vienu jautājumu:

— No kurienes jūs esat?

Viņiem nosauca daždažādas mūsu valsts pilsētas un apgabalus. Pēc tam patruļnieks laipni piedāvāja:

— Izvelieties jebkuru un pasveiciniet savas pilsētas pionierus!

Gliemežvāku krājumi ātri izsīka, taču līdz tirgoņu atnākšanai to pietika. Pārsteigti viņi raudzījās uz plakātu, uz pionieriem, uz gliemežvākiem un tad gāja projām. Vieni neizlika preci, jo tiem sametās kaunsLciti nolēma nogaidīt: ne jau katru dienu atkārtosies tadas nebūšanas.

Vera kopā ar Ingu izdalīja gliemežvākus uz tās ielas stūra, kur viņām bija izmucis mazais puišelis. Meitenes jau sen viņu bija aizmirsušas. Taču puišelis pats atgādināja par sevi. Vera jau iztālēm pamanīja viņa audekla maisiņu un piebikstīja draudzenei:

— Lai nu kā, bet šodien viņš man neaizbēgs! Ja bus jādzenas paka), es skriešu, bet tu paliec pie kofera!

Puika, nekā ļauna nenojauzdams, bezrūpīgi vicinādams maisiņu, tuvojās ielu krustojumam. Izlasījis plakātu, viņš tikai pēc brīža saprata, ko tas nozīmē. Toties gliemežvāki koferī nepatīkami viņu pārsteidza. Parasti šo ielu krustojumu neviens neaizņēma. Te bija viņa valstība. Puišelis paskatījās uz nelūgtajiem konkurentiem, pazina viņus un tūdaļ griezās atpakaļ.

Vera metās zeņķim pa pēdām. Izdzirdējis, ka viņam dzenas pakaļ, puišelis sāka vēl ātrāk zibināt papēžus, no ietves nogriezās uz bruģa, aizšmauca taksometram gar pašu priekšu un nozuda alejā. Gara mašīnu rinda nošķīra Veru no puikas. Bet, kad iela atbrīvojās, mazais tirgonis jau bija ticis līdz alejas galam.

«Tūlīt atskatīsies!» Vera nodomāja un paslēpās aiz magnolijas stumbra. Bēglis apstājās, aši pameta skatienu atpakaļ un iegāja pa vārtiņiem.

Vera sevī pasmējās par naivo puišeli un devās pie tiem pašiem vārtiņiem. Tie bija aizslēgti. Liels, pelēks aitu suns, kas gulēja aiz dzelzs žoga, naidīgi blenza uz meiteni. Suns nerēja, neņirdza zobus. Tas uzmanīgi vēroja. Kad Vera pieklauvējamai kāds iznāktu nomājas, aitu suns uzlēca uz augstā lieveņa un nozuda aiz pavērtajām durvīm. Pēc brīža suns atkal parādījās uz lieveņa. Aiz tā iznāca jauna, skaista sieviete ar otiņu rokā.

— Vai tu pie manis, meitenīt? — viņa jautāja dziļā krūšu balsī.

- Pie jums! — Vera atbildēja un piemetināja: — Var jau būt, ka pie jums ne. Es vēl skaidri nezinu ... Man jāaprunājas ar tā zēna māti, kurš tikko te ienāca. Vai tā esat jūs?

- Tu esi kļūdījusies, meitenīt! — sieviete iebilda.

Pašlaik te neviens nav nācis. Es kopš paša rīta

sēžu pie gleznas — neesmu atgājusi no molberta. Man ir dēls, bet viņš ir slims — saaukstējies un jau trešo dienu neiet pastaigāties. Tu kaut ko jauc.

— Piedodiet, lūdzu! — Vera teica. — Es droši vien nepamanīju. Bet vai jūs nezināt, varbūt kaimiņu mājā dzīvo zēns, kam ir audekla maisiņš, kurā viņš lasa gliemežvākus? Viņš bieži tos pārdod. Skraida basām kājām ... Un ātri skrien — nevar ne panākt!

- Nezinu, kā lai tev palīdz! — sieviete pasmaidīja. - Zēnus ar gliemežvākiem esmu sastapusi. Mans Nikolajs jau ari bieži noņemas gan ar krabjiem, gan ar jūras gliemežvākiem. Nu, un basas kājas vasarā nav nekāds retums! .. .

Vera aizgāja prom no vārtiņiem gluži apmulsusi. Viņa lēni devas cauri alejai. Pa kreisi un pa labi atradās cita citai līdzīgas mājiņas ar vienādiem dzelzs režģiem, ar standartveidīgiem vārtiņiem uz divām eņģēm...

Vēlu vakarā, pabeidzis neatliekamus darbus, majors Dragins atcerējās kāda ārējās novērošanas posteņa ziņojumu. Sis ziņojums pienāca dienas vidū un Dragi-nam, kurš parasti smaidīja reti, izraisīja skaļus smieklus. Arī tagad viņš pasmaidīja, izņēma no seifa ziņojumu, kas viņu bija sasmīdinājis, pārlasīja skopās rindiņas un lika, lai izsauc viņa palīgu — vecāko leitnantu Pjotru Smirnovu.

Pjotrs Zaharovičs jau posās mājup. Tur viņš cerēja dzirdēt patīkamas ziņas. «Diez kā Verai šodien veicies?» Pjotrs Zaharovičs nodomāja. Viņš zināja, kā pionieri gatavojas šim pasākumam, un pat palīdzēja viņiem izdomāt tekstu plakātam un izvēlēties gliemežvāku izdalīšanas vietas. «Šodien būs ko paklausīties!»

Negaidītais izsaukums pie priekšnieka piespieda Pjotru Zaharoviču atlikt domas par mājām. Vecākais leitnants izslējās un iegāja majora kabinetā.

Dragins sagaidīja viņu ar jautājumu:

— Vai atceries, nesen nolēmām pārtraukt kāda posteņa ārējo novērošanu?

— Atceros!

- Ilgi novērojam — un nekā! Šodien bija pēdēja reize. Un ko tu domā? Tieši šodien postenis pamanījis interesantu apmeklētāju!

Pjotrs Zaharovičs piecēlās. Viņa zilās acis satumsa un piemiedzās.

Uz šo objektu — mazu vienstāva mājiņu, pareizāk sakot, pie tās saimnieces, stiepās smalks aizdomu pavediens, kas bija radies pirms trim gadiem.

Veras tēva — robežsarga Udaļnova traģiskās bojā ejas un spiega pašnāvības lietā izmeklēšanu vadīja Pjotrs Zaharovičs. Viņa rīcībā bija visai skopas ziņas.

Pjotra Zaharoviča draugam, robežsargam Udaļno-vam, bija atvaļinājums. Tanī dienā, kad Udaļnovs gāja bojā, viņš no paša rīta bija devies makšķerēt. Par tālākajiem notikumiem Pjotrs Zaharovičs sprieda pēc aculiecinieku vārdiem.

Droši vien Udaļnovs pēc kaut kādām pazīmēm bija sapratis, ka šis cilvēks ir spiegs, un sekojis viņam pa pludmali. Traģēdija norisinājās pēc tam, kad šejienes puišeļu bariņā, kas sauļojās pie paša ūdens, atskanēja sajūsmas sauciens:

— Rau, kur iet robežsargs!

Spiegs pagriezās un izšāva uz Udaļnovu. Robežsargs metās viņam virsū. Notika spēja sadursme. Spiegs izšāva vēlreiz. Udaļnovs pakrita. Spiegu atbruņoja vīrieši, kas atpūtās pludmalē. Viņi pastāstīja, ka pirms nāves robežsargs pateicis divus teikumus: «Viņš ir no jūras . . . Meklējiet sievieti . . .»

Kamēr pārsēja Udaļnovu, spiegam bija izdevies noindēties.

Un tas bija viss, ko Pjotrs Zaharovičs zinaja. Pēc ilga un neatlaidīga darba viņš tomēr uztvēra kādu pavedienu. Tas bija visai nedrošs. Šāds pavediens neļāva izvērst aktīvu darbību. Cerībā iegūt jaunas ziņas vajadzēja aprobežoties ar pasīvu novērošanu. Ilgā un rūpīgā ārējā novērošana nekā nedeva.

Sieviete, kas dzīvoja mazajā vienstāva mājiņā, iztika ar pensiju, ko saņēma par vīru, kas bija kritis kaujās pie Berlīnes. Viņai bija arī papildu ienākumi. Šejienes artelis, kas izgatavoja rakstainus galdautus un pārklājus, pasūtīja viņai zīmējumu paraugus.

Tūlīt pēc kara sieviete adoptēja bāreni zēnu. Taču puisēns nomira. Tad viņa adoptēja otru. Zēns arī tagad dzīvoja pie viņas. Pjotrs Zaharovičs zināja, ka puišelis pārdod gliemežvākus. Nebija manīts, ka viņš vai sieviete darītu vēl kaut ko nosodāmu. Nolēma izbeigt ārējo novērošanu. Un pēkšņi — pēdējā dienā — interesants apmeklētājs!

Lūk, kāpēc Pjotrs Zaharovičs piecēlās un acis viņam satumsa.

— Ļoti interesants apmeklētājs! — Dragins atkārtoja. — Viņu, protams, pamanīja. Un lūk, kas noskaidrojās: pēc mūsu objekta apciemošanas apmeklētājs piegājis pie saldējuma pārdevēja un nopircis divus eskimo. Pēc tam uz nākamās ielas stūra viņš saticies ar savu palīgu un vienu eskimo iedevis tam, bet otru apēdis pats. Turpat uz ielas stūra izveidota īsta konspiratīvas satikšanās vieta: pie viņiem nākuši un nākuši daždažādi cilvēki, jokojušies un par kaut ko pateikušies. Nu, un galu galā šis apmeklētājs ieradies ... Vai zini, kur?

Pjotrs Zaharovičs nesapratnē raudzījās uz Draginu.

— Tavā mājā! — majors pabeidza. — Un šis apmeklētājs bija ...

— Vera? — Pjotrs Zaharovičs jautāja.

— Tā pati! Tava brašā meita!

Abi sāka smieties.

— To es tev izstāstīju kā joku — lai naktī būtu saldāks miegs! — Dragins paskaidroja. — Lai gan iegūtas jaunas ziņas, ārējo novērošanu izbeidza. Bet intereses pēc tu tomēr pajautā meitai, kādēļ viņa gājusi uz turieni.

— Zinu, kādēļ gājusi. Puišeļa dēļ! Reiz viņu pama-

nīja, taču viņš aizskrēja. Bet tagad droši' vien bija iekritis otrreiz.

— Tomēr tu pārbaudi! — Dragins teica un atvadījās no Pjotra Zaharoviča. Bet te iezvanījās tālrunis: no Maskavas pieprasīja ziņas svarīgā jautājumā. Abiem vajadzēja aizkavēties.

Mājās Pjotrs Zaharovičs pārnāca ļoti vēlu, un visus pionieru jaunumus viņam izstāstīja nevis Vera, bet sieva. Vera jau gulēja. No rīta gadījās otrādi. Pjotrs Zaharovičs vēl nebija piecēlies, kad pie Veras jau atskrēja Inga. Viņas paņēma akvalangu un devās uz jūru: vajadzēja papildināt gliemežvāku krājumus.

Gliemežvāku sagāde Veras posmā bija noorganizēta ar plašu vērienu. Strādāja trijās maiņās pa trim cilvēkiem katrā. Divi sēdēja laivā, trešais nolaidās dibenā. Tāds darbs nevienam neapnika. Citi posmi neatlaidīgi lūdzās, lai arī viņus iesaistot šinī darbā. Taču Vera bija nepielūdzama. Akvalangu lietoja tikai viņas posms.

Pirmajā maiņā bez Veras un Ingas vēl strādāja Raja. Laiva, kas piederēja viņas tēvam, bija posma ekspedīcijas kuģis. Kad Inga un Vera atskrēja uz pludmali, laiva jau stāvēja malā, bet Raja, ģērbusies peldkostīmā, bija atgūlusies līdzās un aiz gara laika raudzījās uz pašgājēju liellaivu, kas lēnām izauga pie apvāršņa.

— Kāds ir ūdens? — Vera iejautājas.

— Silts! Divdesmit četri grādi! — Raja atbildēja. — Un dzidrs kā stikls! Braucam drīzāk! Šodien mūsu norma — vesels simts.

Meitenes iekāpa laivā. Vera vilcinājās. Pēdējā brīdī viņa pamanīja, ka tanī vietā, kas viņai bija svēta, pludmalē izģērbjas cilvēki. Būdami parasti kurviesi, kam patīk saules peldes, viņi pat nenojauta, kādu vētru meitenes sirdī saceļ viņu krekli, kas nevērīgi nomesti uz līdzenajiem, viļņu nogludinātajiem akmeņiem.

Pludmalē bija maz cilvēku: vēl pārāk agrs. «Kāpēc viņi ierīkojušies tieši šeit?» Vera noskaitusies domaja un grasījās skriet pie viņiem. Bet tad meitene ieraudzīja kādu mazuli. Gluži kaiis, nevaldāmas bērnišķīgas sajūsmas pārņemts, viņš mēģināja palēkāt uz vienas kājiņas. Bet tas viņam neveicās. Tad mazulis apgūlās uz vedera un sāka jocīgi tirināt gaisa abas kajas. Viņš iedomājās, ka peld pa jūras viļņiem.

Un Vera neskrēja viņiem klāt. Iekodusi lupā, meitene iekāpa laivā. Raja apsēdās pie airiem un, ar tiem skardama akmeņaino dibenu, izdarīja dažus spēcīgus vēzienus. Krasts lēnam attālinājās.

Uz jūras nebija vēja. Tikai viegla ņirboņa plūda no peldētavas, kas bija norobežota ar bojām, — tur jau kāds plunčājās. Saule vēl nekarsēja. Tās siltie stari glāstīja. Ūdens sudrabaini guldzēja zem laivas priekšgala. Tālumā draiskojas delfīni. Viņi dzinās pakaļ cits citam, lēca laukā no ūdens. Šķita, ka tas nav lielu zivju bars, bet viena gara, dzīva būtne — milzīga ūdens čūska.

Ja varētu pieradināt kādu delfīniņu! — Raja sapņaini teica. — Kā Beļajeva Cilvēks-amfībija.

Ko vēl negribēsi! Inga iebilda. Viņai nepatika fantastiskas grāmatas. Par Beļajevu Inga nejūsmoja. — Labāk saki paldies, ka pie mums nav haizivju! Varētu notikt tāpat ka filmā «Pēdējā colla»!

- Viņš pats bija vainīgs! — Raja attrauca. — Naudas dēļ riskēja ar dzīvību. Pie mums tā nemēdz būt! Un vispār mūsu jūra ir mīļa un labiņa. Ta nenes nelaimi!

— Nes gan! — Vera dusmīgi iesaucās.

Meitenes aptvēra, ka nejaušā saruna Veru sāpīgi aizskārusi. Raja nosarka.

Piedod, Vera! Man neienāca prātā, — viņa samulsusi teica.

* * *

Visvairāk gliemežvāku bija apmēram trīssimt metru attālumā no peldētavas, kas piederēja sanatorijai. Te, astoņu metru dziļumā, atradās īsta molusku valstība. Samērā nelielā platībā jūras dibens ar tiem bija sētiņ nosēts. Lai nokļūtu šinī vietā, vajadzēja braukt taisni, tā, lai laivas priekšgals būtu pavērsts pret bāku, bet malas — pret dzelzceļa tuneļa tumšo spraugu. Braucot šādā virzienā, laiva sasniedza vietu, no kurienes pavērās skaists skats uz kādu ledus klātu kalna virsotni. Tieši te vajadzēja meklēt gliemežvākus.

Raja nenomaldījās no kursa. Tiklīdz pa labi, aiz zaļajām kalnu atradzēm, pavīdēja šaura, balta ledus cepures strēmele, meitene apstādināja laivu. Draudzenes palīdzēja Verai aizsprādzēt balonu siksnas un pasniedza tīkliņu, ar kādu parasti mēdz iet uz tirgu pēc produktiem.

Meitene no laivas priekšgala ieslīdēja ūdenī un ienira zem tās.

Jūras dibena Veru apņēma brīnumaina zemūdens pasaule. Rēgainā gaismā snauda ūdensaugi. Starp diviem akmeņiem noenkurojies krabis laiski kustināja stūrainās kājas. Gurdi plātīja žaunas kaut kādas zivteles, kas nekustīgi it kā karājās ūdenī.

Kad Vera pirmoreiz nolaidās jūras dibenā, zemūdens pasaule viņu apbūra. Meitene aizmirsa gliemežvākus un kādas desmit minūtes jūsmoja par noslēpumaini spīguļojošajām krasām. Tagad viņa pie tā jau bija pieradusi. Vera netērēja laiku veltīgi. Viņa tūdaļ pamanīja kāda gliemežvāka maliņu, kas bija paslēpies aiz violeta uzkalniņa, — un pirmais guvums iekļuva tīkliņā.

Vera meklēja gliemežvākus tāpat, kā mežā meklē sēnes.

Tikai viņa nevis gāja, bet peldēja, pašķirdama ūdensaugu glumās pinkas. Vieni gliemežvāki bija tukši, citos mita g|ēvie mīkstmieši moluski.

Meitene meta tīkliņā gan tukšos, gan pilnos gliemežvākus. Viņa priecājās, ka nasta ar katru brīdi kļūst smagāka.

Nekas netraucēja darbā. Zem ūdens valdīja klusums. Tikai augšā dažbrīd atskanēja šļaksti. Jūras dibenam pamīšus pārslīdēja te gaišas, te tumšas svītras. Vera pacēla acis un neskaidri ieraudzīja cilvēka ķermeņa apveidu. Tas viņu nepārsteidza. Atpūtnieku vidū pagadījās labi peldētāji. Rāmā laikā viņi aizpeldēja tālu prom no krasta.

Lēnām virzīdamās uz priekšu, meitene nok|uva līdz pazemam, akmeņainam valnim. Iepriekšēja reizē viņa te bija atradusi ļoti daudz gliemežvāku. Šķita, ka tie bija sadomājuši pārcelties dziļāk jūrā, sākuši rāpties pa dibenu, uzdūrušies valnim, nebija spējuši tikt tam pāri un tur palikuši guļam līdzās akmeņiem.

Taču šodien gliemežvāku bija mazāk. Vera sāka peldēt gar akmeņu grēclu, pēc tam nolēma paraudzīties otrpus valnim un ar kāju viegli atspērās pret dibenu.

Kad meitenes acis jau atradās vienā līmenī ar augšējo akmeni, viņa ieraudzīja savu atspulgu — tādu pašu masku, tādus pašus balonus aiz muguras, tādas pašas zaļas pleznas kājās.

Bet patiesībā aiz akmeņu grēdas peldēja cits akvalangists, un pēc mirkļa meitene to saprata. Viņa pieķērās pie akmeņiem un, elpu aizturējusi, paslēpās.

Vera nespētu paskaidrot, kas viņai bija licis slēpties. Tikai tas, ka sastapšanās ar otru cilvēku zem ūdens ir neparastāka par sastapšanos uz ielas.

Pieplakusi pie glumajiem akmeņiem, Vera pāris mirkļu vēroja svešinieku. Viņš peldēja ritmiski, taupīdams spēkus, nesteigdamies, taču arī netūļādamies. Peldētājs meiteni nepamanīja, bet Vera viņu paguva aplūkot. Tas bija vīrietis ar spēcīgiem muskuļiem un spalvainām krūtīm. Atšķirībā no Veras aparāta viņa akvalangam bija lielāki baloni, starp kuriem pa muguru stiepās garš metāla stienis, kas augšgalā bija resnāks.

Metra attālumā no akvalangista un mazliet augstak nekā viņš pats peldēja kāds apaļš, tumšs priekšmets, kas ar smalku saitīti bija piesiets vīrietim pie jostas. Vera ilgi nespēja saprast, kas tas par priekšmetu. Pēc tam viņa aptvēra: peldētājam līdzi slīdēja saitē piesieta parasta volejbola bumba.

Vīrietis aizpeldēja līdz akmeņu grēdai, nolaidās dibenā un pieskārās pie sejas maskas ar roku, uz kuras pamirdzēja tā kā pulkstenis, tā kā kompass. Viņš uzmanīgi izcēla dažus prāvus akmeņus, noņēma pleznas un iemeta tās vienā no izveidotajiem iedobumiem. Pēc tam viņš pietupās, atsprādzēja siksnas un, nenoskrū-vējis gaisa pievadcauruli, turpat ielika balonus kopā ar metāla stieni.

Vera bija pārsteigta: cik dīvains akvalangists, ko viņš grib darīt? Taču, iekams viņa bija atradusi atbildi uz šo jautājumu, nepazīstamais norāva no sejas masku, uzlika virsū baloniem, ar veiklu kustību nosedza to visu ar dažiem plakaniem akmeņiem un spēji uzpeldēja augšup...

Gaidīt ir grūts uzdevums. Taču meitenēm, kas bija palikušas laivā, neiznāca garlaikoties. Sākumā viņas runāja par Veru un pašgājēju liellaivu, kas lēnām tuvojās piestātnei, pēc tam viņu uzmanību saistīja kāda gleznotāja. Viņas laiva pabrauca garām. Laivas priekšgalā bija piestiprināts plats ķīļrāmis. Uz īpaša soliņa atradās krāsu komplekts — daždažādas spilgtas tūbiņas.

Pie ķīļrāmja piestiprinātais audekls vienā pusē bija balts kā buras, bet otrā uz tā iezīmējās pazīstamā kalnu ainava ar ledus cepuri.

Sieviete vērīgi aplūkoja meitenes, uzsmaidīja viņām un, apturējusi laivu apmēram piecdesmit metru attālumā, pārsēdās tuvāk pie audekla un paņēma otu. Viņas kustības bija skaistas un plastiskas. Pēc pāris otas triepieniem viņa atmeta galvu, atvirzīja roku sāņus un ilgi vērās audeklā.

Meitenes nenolaida no viņas jūsmīgus skatienus.

Bet pludmalē un peldētavās pamazām saradās cilvēki. Jūra atdzīvojās. Gan šur, gan tur zem ūdens pavīdēja peldētāju pleci un galvas. Garām laivām sāka peldēt cilvēki. Meitenēm tikpat kā nepievērsa uzmanību. Toties gandrīz vai katrs peldētājs nogriezās uz mākslinieces laivas pusi: ne jau katru dienu mēdz gleznot laivā.

Meitenēm garām aizpeldēja kāds ūdenspolo mīļotājs. Pat te viņš nešķīrās no bumbas. Peldēdams kraulā, viņš ar profesionālu veiklību grūda bumbu pa priekšu. Ticis līdz gleznotājas laivai, ūdenspolo cienītājs ar roku pieķērās pie malas. Sieviete pagriezās un kaut ko sacīja. Bumba ielidoja laivā. Bet vīrietis pievilkās ar rokām un vienā rāvienā ielēca laivas pakaļgalā.

Pāris mirkļu ūdenspolo mīļotājs un sieviete sēdēja līdzās un jūsmoja par gleznu. Pēc tam vīrietis satvēra airus un laiva sāka attālināties.

— Viņš to iztraucēja! — Inga neapmierināti teica.

177

12 — Nogrimušais zvans

— Bet varbūt tas ir viņas virs? — Raja iebilda.

— Nu un tad? Vīri to vien tikai dara kā traucē! Kas attiecas uz mani, es gan nekad neprecēšos! Briesmīgi man vajag kādam pakļauties!

— Bet vai tu ar lellēm esi spēlējusies? — Raja uzdeva āķīgu jautājumu, taču Inga nepaguva atbildēt. Ūdens sāka mest burbuļus, un līdzās laivai iznira Vera. Viņu satvēra aiz rokām un līdz ar pustukšo tīkliņu ievilka laivā.

— Šodien ir maz? Vai ne? — Raja līdzjūtīgi apprasījās, pēc acumēra noteikdama, cik tīkliņā gliemežvāku.

Vera norāva masku. Draudzenes vienā balsī ievaidējās. Veras seja viņas pārsteidza.

— Meitenes! — Vera teica. — Spiegs ... Bet es esmu muļķe! Izlaidu viņu no acīm ... Laikā neaptvēru. Tagad viņš ir aizbēdzis... Aizpeldējis... Un viņam ir spēļu bumba, bet tanī — īsta bumba!

Bumba? — Inga pārjautāja.

— Volejbola ...

Raja maigi apskāva Veras galvu, piespieda to sev klāt un saudzīgi kā slimniecei teica:

— Nomierinies, Veriņ! Tas aiz noguruma! Bet cilvēku ar bumbu mēs redzējām! Viņš droši vien ir gleznotājas vīrs. Rau, kur viņi brauc! Vai redzi laivas priekšgalā gleznu?

— Gleznotāja? — Vera pārjautāja un ilgi raudzījās uz slīdošo laivu.

* * *

Pjotrs Zaharovičs divreiz zvanīja uz mājām — jautāja sievai, vai Vera nav atgriezusies.

— Tiklīdz atgriezīsies, lai katrā ziņā piezvana! — viņš palūdza.

Pjotram Zaharovičam nez kāpēc nedeva mieru šis sīkums: iepriekšējā vakarā viņš nebija aprunājies ar Veru, nebija uzzinājis, kādēļ viņa gājusi uz nelielo mājiņu, kas ilgu laiku tika novērota.

Tālrunis ilgi klusēja. Beidzot tas ietrinkšķējās. Pjotrs Zaharovičs pacēla klausuli, cerēdams izdzirdēt Veras balsi. Taču zvanīja kāda cita meitene.

— Pjotr Zaharovič! Te zvana Raja ... Veras uzdevumā. Vera lūdza jums pateikt, ka viņa atrodas pie saldējuma pārdotavas līdzās dendrārijam. Mums ir tādas nelielas aizdomas. Varbūt jūs atbrauksiet? Tikai pēc tam nebariet mūs, ja ... viss veltīgi!

— Jā! Tūlīt! — Pjotrs Zaharovičs atbildēja, un pēkšņi viņu pārņēma nemiers.

Pa dienesta tālruni viņš piezvanīja majoram Dragi-nam, izsauca trīs līdzstrādniekus, un robežsargu mašīna aizdrāzās uz dendrāriju.

Pie kafejnīcas, kur vasarā pārdeva saldējumu, stāvēja Raja.

— Pjotr Zaharovič, viņi aizgāja! — meitene paziņoja.

— Viņi bija divi — vīrietis un sieviete. Vīrietis atpeldēja ar akvalangu, bet sieviete ir gleznotāja. Viņa to gaidīja laivā. Vera sievieti pazina! Viņa jums uzrakstīja gleznotājas adresi. Te tā ir!

Pjotrs Zaharovičs paskatījās uz saburzīto papīriņu — šī adrese tam sen bija zināma.

— Viņi devās prom pa to ielu, — Raja stāstīja tālāk.

— Bet Vera tiem pakaļ. Inga aizskrēja vēlrejz piezvanīt jums. Bet es gaidīju, kad jūs atbrauksiet.

* * *

•

Vīrietis un sieviete kā seni un labi paziņas mierīgi gāja pa ielu. Vīrietis nesa ķīļrāmi ar nepabeigto gleznu, bet sieviete bezrūpīgi vicināja bumbu, no kuras jau bija izlaists gaiss.

Pēc sievietes možās, laimīgās sejas spriežot, vīrietis teica viņai kaut ko patīkamu. Taču tā bija garāmgājējiem domāta maskēšanās.

— Lūdzu, iegaumējiet, ka Naifa izgāšanās vēl aizvien ir uz jūsu sirdsapziņas! — vīrietis runāja. — Ja ar mani atgadīsies kas tamlīdzīgs, jūs izsvītros no saraksta. Bet, kas notiek ar tiem, kurus Bens izsvītro no saraksta, jūs zināt.

— Velti uztraucaties! — sieviete atbildēja.

— Es ceru! — vīrietis sacīja. — Kopš toreizējās izgāšanās pagājuši trīs gadi. Naifs bija brašs puisis — izstājās no spēles pēc visiem likumiem. Domāju, ka jūs pareizi esat novērtējusi viņa pašnāvību un saprātīgi izmantojāt laiku. Trīs gadus mēs jūs netraucējām. Jums palaimējies! Jūsu valstī tik ilgs atvaļinājums ir sapnis!

Viņi brīdi klusēja. Ielu krustojumā vīrietis galanti palīdzēja sievietei nokāpt no ietves un ar tādu pašu izsmalcinātu pieklājību atbalstīja viņu zem elkoņa, kad ielas pretējā pusē sieviete atkal spēra kāju uz ietves.

— Tātad baidīties nav nekāda pamata? — viņš jautāja. — Nav bijis nekādu dīvainu apmeklējumu?

— Ja es gribētu būt sīkumaina, tad ... — sieviete sastomījās. — Bet tas tiešām ir smieklīgi! Šinīs dienās bija atnākusi meitene. Pareizāk sakot, vakar... Viņa, redziet, ir no tā sauktās pionieru patruļas. Pamanījusi, ka Nikolajs pārdod gliemežvākus un nolēmusi aprunāties ar viņa māti. Bērnu niekošanās! Tā nav bīstama, taču ar Nikolaju vajadzēs uzmanīties.

Vīrietis sāpīgi saspieda sievietei roku.

— Par to vajadzēja brīdināt pašā sākumā. Tam, kas, jūsuprāt, ir bērnu niekošanās, var būt liktenīga nozīme!

— Man sāp! — sieviete teica un ar acīm norādīja uz viņa pirkstiem, kas bija sakniebuši roku.

— Lai dievs dod, ka nesāpētu vairāk! — vīrietis draudīgi atteica un, aizgājis līdz pirmajam ielu krustojumam, caur zobiem nokomandēja: — Pa labi!

Viņi nogriezās aiz stūra un apstājās.

— Tūlīt es jums viņu parādīšu! Jūsu uzdevums — pazīt to un uzsākt sarunu. Par pārējo parūpēšos es. Starp citu, jūs esat tālredzīga sieviete, meitene seko mums no paša krasta. Pēc visa tā nebūs nekāds brīnums, ja jūsu pagrabā mūs sagaidīs vesels robežsargu vads!

Sieviete spēji atkāpās, un bezrūpības maska nozuda no viņas sejas.

— Apzinātā nodevībā es jūs nevainoju, — vīrietis ar nicinājumu piebilda. — Tam jums pietrūktu prāta. Ņemot vērā jūsu tālredzību, robežsargi tur varēja iekārtoties arī bez jūsu ziņas.

Viņi devās atpakaļ'un uz ielas stūra sadūrās ar Veru. Vīrietis sajuta, ka sievietes roka ietrīcējās. Taču šobrīd viņu vairāk interesēja meitene.

Vera samulsa, taču ne tik daudz, lai tas kļūtu aizdomīgi. Pirmais drausmīgās nojautas radītais satraukums jau bija paguvis norimt. Viņa visai mierīgi sekoja vīrietim un sievietei un katram gadījumam bija izdomājusi dažus vientiesīgus jautājumus par to pašu mazo klaidoni. Kad abi nogriezās aiz stūra, Vera paātrināja soli, lai neizlaistu viņus no acīm, un ... iekrita primitīvajās lamatās.

— Ai, lūdzu, piedodiet! — viņa apjukusi sacīja. — Es jums sekoju no pašas jūras. Taču pieiet klāt man bija neērti — jūs sarunājāties... Es gribu pavaicāt: vai neesat satikusi to zēnu?

— Cik tu esi neatlaidīga! — sieviete laipni atbildēja.

— Pionieriem taču tādiem jābūt! — iejaucās vīrietis. — Tikai tu, mīļo meitenīt, kaut kur kļūdies. Ja vajag kādu sameklēt, jāprasa vīriešiem: viņi ir vērīgāki — redz vai zemei cauri. Es zinu, kas tev vajadzīgs un ko tu meklē.

Vera ar naivu skatienu pavērās viņā un jautāja:

— Vai jums jau pastāstīja?

— Jā, pastāstīja ...

Iestājās klusums. Vīrietim radās iespaids, ka nekā bīstama nav. Veras izturēšanās un atbildes nedaudz mazināja viņa bailes, kas bija radušās jau kafejnīcā, kad viņš pie ieejas ieraudzīja to pašu meiteni, kuru bija ievērojis krastā. Taču piesardzība prasīja rūpīgāku pārbaudi. Vīrietis vēl īsti neticēja.

Bet Vera vairs nesvārstījās. Šaubas bija zudušas. Tagad meitene skaidri zināja, ka viņai līdzās ir ienaidnieks, kaut gan Vera nespēja un pat necentās izprast, kā šī pārliecība bija radusies. Meiteni satrauca kas cits: kā rīkoties, ja vīrietis pateiks, lai viņa iet savu ceļu un liek tos mierā?

— Zini ko? — vīrietis beidzot noteica. — Nāc mums līdz! Tu man visu sīki izstāstīsi, un es centīšos tev palīdzēt.

Tā viņi devās uz priekšu: vīrietis — labajā, sieviete — kreisajā pusē, bet Vera — vidū.

Pjotrs Zaharovičs bija cerējis panākt Veru, iesēdināt viņu mašīnā un tikai tad izlemt, ko darīt. Taču viņš nokavēja. Vera jau gāja vidū — starp vīrieti un sievieti.

Gūstīt spiegu un viņa palīdzi uz ielas bija riskanti: varēja ciest Vera un garāmgājēji. Pjotrs Zaharovičs brīdi padomāja, tad pavēlēja biedriem:

— Divi sekos viņiem. Trešais nāks man līdzi! Visticamāk, ka viņi iet uz mājām . . . Saņemsim ciet tur! Uz ielas rīkoties tikai ārkārtējā gadījumā!

Divi robežsargi izkāpa no mašīnas, un gaišā «Volga» aiztraucās uz priekšu.

— Mājā ir suns un varbūt puišelis, — Pjotrs Zaharovičs, skaidri izrunādams vārdus, it kā diktējot mašīnrakstītājai, teica biedriem. — Jūsu uzdevums — tieši piecas minūtes novērst suņa uzmanību. Es iekļūšu pa logu mājas viņā pusē. Par puiku parūpēšos es. Kad viņi ienāks mājā, esiet modri! Mana izskaidrošanās ar tiem nevilksies ilgi, un jūsu klātbūtne būs nepieciešama.

Pie vārtiņiem, kur Vera vakar bija sarunājusies ar sievieti, piegāja robežsargs. Suns mierīgi raudzījās uz viņu. Robežsargs paraustīja vārtiņus. Suns piecēlās kājās, taču nepieskrēja pie mājas. «Puišeļa nav!» Pjotrs Zaharovičs, kas iztālēm vēroja suni, atviegloti nodomāja un nešaubīdamies iegāja kaimiņu pagalmā.

Piecas minūtes robežsargs staigāja gar žoga dzelzs režģi, un gudrais suns aiz žoga, ne soli neatkāpdamies, klusi viņam sekoja. Kad zināmais laiks bija pagājis, robežsargs nozuda. Suns atgūlās parastajā vietā un, pašķielējis uz karsto sauli, saldi nožāvājās. Pāris reižu tas modri saslēja ausis un pagrieza galvu uz mājas pusi: it kā saklausīja kaut kādas tikko jaušamas skaņas. Bet pat suņa ausij tās bija pārāk neskaidras, tāpēc tas nomierinājās un sagaidīja saimnieci ar tādu izskatu, it kā būtu godam veicis savu pienākumu.

— Ēsta! Savējie! — gleznotāja teica, atslēgdama vārtiņus un ļaudama Verai iet pa priekšu. Aiz meitenes pagalmā ienāca arī vīrietis. Arēji tas vēl aizvien bija tas pats labi koptais, ļoti pieklājīgais un patīkamais cilvēks. Taču iekšēji viņš trīcēja aiz bailēm un niknuma. Kamēr viņi gāja pa ielu, vīrietis uzdeva Verai daudz āķīgu jautājumu, kuri varētu apmulsināt pat pieaugušu cilvēku. Vera ilgi nebija ievilināma slazdos. Viņa moži, ar humoru pastāstīja, kā dzinusies pakaļ puišelim, kas pārdevis gliemežvākus, kā pionieri noorganizējuši un sarīkojuši dāvanu izsniegšanu par velti.

— Kur tad jūs ņemat tik daudz gliemežvāku? — vīrietis jautāja.

— Mums ir akvalangs, — Vera atbildēja un tanī pašā mirklī saprata, ka to nebija vajadzējis teikt. Verai iešāvās prātā, ka jāpieskrien pie pirmā miliča, ko ieraudzīs stāvam postenī. «Bet arī spiegs taču metīsies skriet!» meitene tūlīt aptvēra. «Un viņš var aizbēgt! Nē, jāiet līdzās, jāiet, iekāms atbrauks tēvocis Petja!» Un viņa turpināja šo nevienlīdzīgo «divkauju».

— Tātad akvalangs! — vīrietis noteica. — Nu, tad man viss skaidrs! Tu esi iekritusi, meitenīt! Iekritusi!

— Vai tad lietot akvalangu aizliegts? — Vera naivi jautāja.

— Nē, nav aizliegts. Es saku «iekritusi» tādā nozīmē, ka man izdevies uzzināt pionieru noslēpumu. Jūs droši vien to neizpaužat?

— Nekāda noslēpuma nav! Visi to zina!

Vīrietis turpināja sarunu, bet nu jau prātoja par ko citu: «Meitēns bijis jūrā un visu redzējis! Viņu vajag likvidēt! Un nekavējoties! ... Bet ko darīt ar šo?» viņš pameta skatu uz gleznotāju. «Tiklīdz viņu piespiedīs pie sienas, visu izpļāpās! Pateiks pazīmes ... Arī viņa jānovāc no ceļa!»

Kad vīrietis iegāja pagalmā, viņš zināja, ka iznāks no turienes viens pats un pievakarē jau būs ticis pēc iespējas tālāk prom no šīs mājas.

Vera nojauta draudošās briesmas, taču neatlaidīgi gāja uz priekšu. «Nevar būt, ka tēvocis Petja nepagūtu!» kāda iekšēja balss viņai teica. «Atbrauks! Tūlīt atbrauks! Adrese taču viņam ir! Vēl brītiņu jāpaciešas!»

— Durvis nav aizslēgtas! — sieviete sacīja. — Ejiet iekšā!

— Nu nē! — vīrietis iesmējās. — Sievietei, it īpaši saimniecei, jāiet pa priekšu!

Gleznotāja paraustīja plecus, uzkāpa lievenī, atgrūda durvis un pārkāpa pār slieksni. Vīrietis ar rokas mājienu aicināja Veru tai sekot un teica:

— Lūdzu!

Vera pārkāpa augsto slieksni. Viņa neatskatījās, taču dzirdēja, ka vīrietis nāk aiz muguras. Durvis aizcirtās. Brīdi bija gluži tumšs. Pēkšņi grīda zem kājām nodrebēja. Verai aiz muguras kāds smagi nokrita. Pagalmā skumīgi kā pirms nāves iesmilkstējās suns. Vera atskatījās — un tanī pašā mirklī durvis atkal atvērās. Meitene ieraudzīja kaut kādus cilvēkus, kas bija iebrukuši gaitenī, un tēvoci Petju, kurš bija noliecies pār apdullināto spiegu.

— Pārmeklēt! — Pjotrs Zaharovičs pavēlēja robežsargiem un pēkšņi, īsi un aprauti iekliedzies, lēca, strauji atgrūda Veru sāņus un saķēra mazītiņo pistoli, ko bija satvērusi gleznotājas roka. Noplīkšķēja ne visai skaļš šāviens. Verai domātā lode ietriecās krūtīs Pjot-ram Zaharovičam.

Otrreiz izšaut sieviete nepaguva. Pieskrējušie robežsargi viņu atbruņoja.

* * *

Palātā pie Pjotra Zaharoviča ielaida tikai trešajā dienā. Pirmā ienāca Vera.

Pjotrs Zaharovičs gulēja ar aizvērtām acīm. Seja viņam bija pelēcīga, bet virs segas bezspēcīgi izstieptās rokas nedabiski baltas, it kā nedzīvas.

Vera uz pirkstgaliem piegāja pie gultas galvgaļa, piespiedusi plaukstas pie krūtīm, apsēdās uz krēsla maliņas un ieklausījās slimnieka smagajā elpā. Pēc tam viņa pieliecās Pjotram Zaharovičam pie auss un skumji nočukstēja:

— Tēt! Nemirsti! Nedrīkst... Divreiz zaudēt tēvu nevar!

Plakstiņi Pjotram Zaharovičam ietrīsējās, taču ne-pavērās. Sakustējās lūpas, un Vera izdzirdēja:

— Nu, ja jau ... tētis ... nemiršu. Apsolu.

Pjotrs Zaharovičs solījumu izpildīja. Augusta vidū viņš pirmo reizi bez citu palīdzības piecēlās no gultas. Cauršautajai plaušai bija nepieciešams svaigs gaiss, un viņš no agra rīta līdz vēlam vakaram sēdēja laivā kopā ar jūras gliemežvāku medniecēm. Vera ne mirkli neatstāja slimnieku vienu. Viņa pat atteicās nolaisties jūras dibenā. Šinī laikā meitene tikai vienreiz bija ienirusi zem ūdens, lai parādītu ūdenslīdējam vietu, kur spiegs toreiz paslēpa akvalangu.

Veru un citas meitenes mocīja ziņkārība. Taču Pjot-ram Zaharovičam viņas neuzdeva nevienu jautājumu. Viņš pats uzsāka sarunu par to, kas bija piedzīvots.

— Nu, mīļās draudzenītes, — vai jums ir vēlēšanās nopietni aprunāties? — viņš reiz jautāja. — Noslēpumus glabāt jūs protat, un nav neviena, kas varētu mūs noklausīties: visapkārt jūra un saule. Bet no tās liellaivas, — Pjotrs Zaharovičs pamāja uz tumšo punktiņu tālumā, — šodien nav ko bīties!

— Izlem .pats, tēt! — Vera visu vārdā atbildēja.

— Tad klausieties! Tuvākajās dienās jūsu senais paziņa — mazais tirgonis atkal pārdos gliemežvākus. Es jums stingri piekodinu — neievērojiet viņu! Vai zināt, kā to dara? Skatieties un neredzat, it kā neviena nebūtu! Tā vajag! ... Viņš veic mūsu uzdevumu ... Un tagad paraugieties uz pašgājēju liellaivu! Tā virzās uz priekšu lēni, taču katru piektdienu piebrauc pie mūsu piestātnes — pārvadā benzīnu.

Kaut kur jūrā ienaidnieki nolaiž ūdenī akvalangistu, kas apgādāts ar lielu skābekļa krājumu un ar īpašu metāla stieni — zondi. Zondes galā piemontēts magnēta piesūceknis. Viltīga ierīce! Vajag tikai pielikt zondi, nu, kaut vai pie liellaivas dibena, un tiks iedarbināta ierīce — tā tik stingri savienos zondi ar laivas dibenu, ka ne atraut. Turies tikai pie stieņa un peldi — neviens nepamanīs!

Kad līdz krastam vairs nav tālu, var atvienot piesūcekni, kādu gabalu nopeldēt zem ūdens, noņemt akvalangu un iejukt peldētāju barā. Bet vēl labāk, ja .norunātā vietā sagaida laiva ar kādu zīmīgu signālu, — piemēram, ar audeklu, kas uzstiepts uz ķīļrāmja. Tad tikai atliek mierīgi iekāpt laivā, atraisīt bumbas pārvalku un izņemt no turienes plānas drēbes, apavus, dokumentus, naudu un pat īpašu vieglu pistoli.

Taču, lai laiva varētu parādīties norunātajā vietā, vajadzīgs puišelis. Viņš nevienu nepazīst un nekā nezina. Puika tikai pārdod gliemežvākus un saņem par to naudu. Viņam piekodināts, ka visas papīra naudas zīmes jāliek kabatā un atlikumu rubļos nedrīkst izdot.

Gleznotāja apskatīja naudu un atrada to vienīgo rubļa zīmi, uz kuras bija slepens uzraksts. Tā noslēdzās loks. Tas pastāvēja vairākus gadus. Tikai pirmos divus gadus gliemežvākus pārdeva cits puišelis.

Pirms trim gadiem spiegs centās ielavīties mūsu valstī. Taču viņu sagaidīja varonīgs robežsargs. Ienaidnieki uz laiku spraugu iekonservēja. Pirms pusotra mēneša otrs spiegs zem ūdens šķērsoja robežu. Viņu sagaidīja drosmīgā robežsarga meita.

Ir pamats domāt, ka ieradīsies arī trešais. Redziet, kādēļ es lūdzu jūs neievērot mazo gliemežvāku pārdevēju. Arī bez viņa jums ir pret ko cīnīties.

— Vairs nav, tēt! — Vera iebilda. — Pa to laiku, kamēr tu veseļojies, spekulanti mūsu pilsētā tikpat kā izskausti.

— Ko tu saki? — Pjotrs Zaharovičs brīnījās. — Ta vajadzētu rīkoties ar visiem nešķīsteņiem! ...

IZLABOTĀ KĻŪDA

Tas bija notikumiem bagāts gads. Divi no tiem astotās klases skolēnus sevišķi iepriecināja. Pirmais — dzimšanas dienu grafiks. Klases labākie mākslinieki pūlējās no sirds, izrotāja ar zīmējumiem lielu, baltu papīra lapu, uzrakstīja uz tās visus septiņpadsmit uzvārdus, atzīmēja datumus un pakarināja grafiku visredzamākajā vietā. Sākot no šīs dienas, pionieriem bija radušies gadā septiņpadsmit jauni svētki. Pareizāk, sešpadsmit, jo trešajā februārī bija divas dzimšanas dienas — Voltam Romodanovam un Aņai Šesterovai.

Otrs notikums — darbnīcas. Abi skolas šefi — lokomotīvju remonta depo un mēbeļu fabrika — uzdāvināja pionieriem atslēdznieku un galdnieku darbnīcu iekārtas. Katru vakaru skolā ieradās strādnieki, nokāpa pagraba telpās un noņēmās ar darbgaldu, ēvelsolu un aizsarg-sietu uzstādīšanu.

Darbnīcas nodeva visu skolas audzēkņu rīcībā, bet galvenie noteicēji bija astotās klases skolēni. Tika nolemts, ka viņi organizēs skolas inventāra remonta kombinātu un ņems savā aizgādībā visas piecpadsmit pilsētas mazbērnu novietnes un bērnudārzus: labos vecās rotaļlietas un darinās bērniem jaunas.

Visvairāk runāja un strīdējās par kombināta vadītāja kandidatūrām. Galīgi šo jautājumu vajadzēja izlemt pulciņa kopsapulcē balsojot. Pagaidām katrs aģitēja par savu kandidatūru. Visbiežāk pirmsvēlēšanu ķīviņos un strīdos tika minēts Volta Romodanova vārds.

Voltam par godu jāsaka — viņš pats par sevi necīnījās, nesačukstējās kaktos ar draugiem, kuru viņam bija daudz. Tomēr arī citus kandidātus direktora amatam viņš neieteica.

Zēni starpbrīdi sapulcējas, atkal pieskaras sasāpējušam jautājumam, klaigā, strīdas, bet Volts stāv un mierīgi viņos noraugās: «Kādēļ gan uztraukties? Pienāks laiks, nobalsosiet un ievēlēsiet to, kuru vajadzēs!»

— Nu, bet kā tu pats domā? — zēni viņam uzplijās.

— Par ko tad? — atjautāja Volts, saraukdams skaistās, izliektās uzacis.

— Par to pašu direktoru! — zēni saniknojās, nesaprazdami viņa uzsvērto mieru.

— Kuru ievēlēs, tas arī būs direktors.

— Bet ja nu tevi?

— Tad direktors būšu es ...

— Bet varbūt labāk citu?

— Tad būs cits! — atbildēja Volts, un viņa lielajās, brūnajās acīs pavīdēja zobgalīga dzirksts.

Redzēdami šo dzirksti, zēni nezin kādēļ pārstāja strīdēties. Patiešām: kuram gan no viņiem ir tik daudz tiesību uz goda amatu kā Romodanovam?

Pirmkārt, viņš ir apaļš teicamnieks. Otrkārt, viņš pats ar savām rokām samontējis uztvērēju. Treškārt, viņš ir lielisks zēns: mierīgs, nevienam bez iemesla pāri nedara, un kādas dāvanas viņš pasniedz saviem klases biedriem dzimšanas dienās! Elpa aizraujas! Ceturtkārt . . . Bet ko nu ceturtkārt! Arī piektkārt un desmitkārt Volts ir neapšaubāmi labāks par citiem!

Pat meitenes bija par Romodanovu. Viņš patika visām: ir klases modes dāmām, kuras jūsmoja par Volta rūpīgi iegludināto bikšu vīli, ir tādām, kāda bija Sesterova.

Aņa nevarēja bieži pirkt jaunas kleitas un kurpes. Taču viņa neapskauda savas elegantās draudzenes, bet zēnu apģērbam nepavisam nepievērsa uzmanību. Viņai patika Volta savaldība, pārliecinošās atbildes stundās, vienādā attieksme pret visiem zēniem un meitenēm. Tieši Aņai tas nozīmēja sevišķi daudz, jo citi klases biedri dažreiz izturējās pret viņu ar tādu kā vēsu iecietību. Visi saukāja viņu par Aņku. Bet Volts nelietoja nicīgus piedēkļus. Viņš uzrunāja meiteni laipni un pieklājīgi — par Aņu un sasveicinoties ar cieņu paspieda viņas lielo, raupjo roku.

Divdesmit devītā janvārī darbnīcās pabeidza iekārtu montēšanu. Atlika vēl tikai šur tur uzstādīt koka aizžogojumus, iestiklot kantora telpu, kur strādās direktors un viņa vietnieki. Šefi solījās to visu pabeigt līdz ceturtajam februārim. Pionieri bija nolēmuši tajā pašā dienā sasaukt vēlēšanu sapulci. Bet pagaidām viņi lūdza, tai strādnieki ielaižot viņus pagrabā paskatīties kombinātu.

Pirmais slieksni pārkāpa Volts. Aiz viņa pagraba telpā sanāca visa klase. Skolēniem pavērās plašais, elektriskās gaismas pielietais cehs ar divām mirdzošu darbgaldu rindām. Katra darba vieta bija gādīgi iežogota ar metāla režģi. Tērauda žokļus sakniebušas, saimniekus gaidīja spīles. Uz ēvelsoliem gulēja vīles, veseri, urbjmašīnas, mikrometri. Cauri istabai pa zemu eju ar ieapaļu velvi bija redzams otrs cehs — galdniekiem. Arī tur spīguļoja darbgaldi. Kaktu aizņēma rokas spiede. Bet līdzās, atņirdzis pēc darba izsalkušos zobus, vizēja elektriskā zāģa disks.

— Jā-ā-ā, tas ir ko vērts! — svinīgi noteica kāds pionieris.

Bērnu neviltotā sajūsma aizkustināja pusmūža strādnieku, kurš vadīja montēšanu.

— Redzu, — viņš teica, noņemdams brilles vienkāršā metāla ietvarā, — ka neesam veltīgi centušiesl Jūs protat cienīt citu cilvēku darbu!... Pareizi! Nāciet uz šejieni kā uz svētnīcu, tikai ne jau uz dieva, bet darba svētnīcu! Un strādājiet! .. .

Pionieri apstaigāja darbgaldus. Katrs atsevišķi tie bija bērniem jau pazīstami un nepārsteigtu viņus, bet, savākti vienuviet, izvietoti kā īstā rūpnīcā, radīja priekšstatu par milzīgu spēku, kurš spēj veikt brīnumus. Un, galvenais, visa šī bagātība piederēja viņiem — astotās klases skolēniem.

Volts, iedams no vienas darbgaldu rindas pie otras, kā īsts saimnieks noglāstīja statņus, grozīja spīļu rokturus un pēkšņi pagriezās pret pionieriem, kuri nāca aiz viņa.

— Te var ne tikai rotaļlietas labot, — viņš teica. — Ar tādām mašīnām var būvēt, ko vien grib! Un peļņa arī būs. Tagad ikvienam uzņēmumam j'ābut rentablam. Bet ar rotaļlietām vien nevar pat darbgaldu amortizāciju atmaksāt!

Volts labprāt palepojās ar savām speciālo terminu zināšanām. Bet vecajam briļļainajam strādniekam Volta ekonomiskie apsvērumi lāgā nepatika.

— Šiem darbgaldiem ir grūts uzdevums, — vecais strādnieks teica. — Un arī rentabilitāte tiem ir tāda neparasta ... Tu iedarbini darbgaldu, taču frēze skar ne tikai metālu, bet arī tavu sirdi! Tu domā, ka apvirpo metāla stieni, bet patiesībā darbgalds slīpē tevi pašu, izveido no tevis cilvēku! Redzi nu, kur tā rentabilitāte slēpjas! To nevar vis aprēķināt rubļos, tā parādās cilvēkos, kurus izaudzinājusi skolas darbnīca!

— Tas pats par sevi saprotams, -»- piekrita Volts, nesaklausījis vecā strādnieka vārdos slēpto pārmetumu. —Bet nauda arī vajadzīga. Organizēsim kopīgu fondu, sakrāsim līdzekļus, bet vasarā nopirksim tūristu ceļazīmes un dosimies pārgājienā! Vai tad tas ir slikti?

Pionieri piekrītoši sāka čalot.

— Uz Kaukāzu! — kāds iesaucās.

— Var arī uz Kaukāzu, — iecietīgi piekrita Volts.

— Romodanov! Romodanov! — sauca Oļegs Korot-kovs. — Skaties! Vai redzi, kur tev kabinetu iekārtojuši!

Bērni barā metās uz to ceha stūri, kur uz zema paaugstinājuma slējās viegla koka piebūve — kantora telpa ar vēl neiestiklotiem logiem un finiera durvīm, uz kurām jau lepojās plāksnīte ar uzrakstu — «Kombināta direktors».

— Kādēļ tad tieši man? — jautāja Volts, vieglā mulsā un priekā smaidīdams. — Tas izšķirsies ceturtajā.

— Ko nu izliecies? — attrauca Oļegs. — Nobalsosim! ... Vai ne, puikas?

Par atbildi atskanēja saucieni:

— Un tu vēl jautā!

— Nolemts!

— Kaut vai tūlīt!

— Nē, tagad nevajag! — prātīgi noteica Volts. — Pacietieties! Pienāks ceturtais, un tūlīt ievēlēsim direktoru un visus pārējos.

— Vai tiešām visus ievēlēsim? — prasīja Oļegs. — Pat apkopējas?

— Kādēļ apkopējas? — brīnījās Volts. — Tā jau pavisam cita nomenklatūra!

— Bet kas tad gribēs būt par apkopēju?

Pionieri pieklusa. Tad kāda balss bikli ieminējās:

— Sesterova! ... Kas gan cits, ja ne Aņka? ...

Visi paraudzījās meitenē.

— Esmu ar mieru! — atbildēja Aņa. Vispārējās uzmanības samulsināta, viņa paslēpa rokas zem priekšauta un pietvīka.

Bet pionieri devās tālāk, apskatīdami visu plaša saimniecību. Un visur, kur viņi apstājās, vienmēr dzirdēja Volta mierīgo, prātīgo balsi. Romodanovs gluži neviļus iejutās direktora lomā.

* * *

Trešajā februārī pirmā stunda bija ģeometrija. Skolotāja Marija Fjodorovna nesteidzīgi ienāca klasē. Viņa nebrīnījās, redzēdama, ka 'skolēni ģērbušies svētku tērpos.

Parastā apsveikuma vietā skolotāja piegāja pie galda, paskatījās uz Romodanovu, pēc tam uz Sesterovū un teica:

— Šodien mums ir svētki... Divkārši svētki... Na sirds apsveicu dzimšanas dienā Aņu Sesterovū, — Marija Fjodorovna uzsmaidīja meitenei. — No visas sirds apsveicu arī tevi, Volt Romodanov! Nezinu, ko lai tev novēlu! Sekmes mācībās ... Bet tādi vēlējumi jau tev ir lieki!

— Sekmes kombināta vadīšanā! — iesaucās Oļegs Korotkovs.

— Lai nu tā būtu ... — skolotāja pasmaidīja. — Ari es tev no visas sirds novēlu sekmes un panākumus jaunajā darbā.

Klase aplaudēja, sniedza rokas Voltam. Sesterovū aizmirsa. Arī viņa pati šajā mirklī, vispārējās jūsmas aizrauta, aplaudēja un priecājās par Voltu. Bet Volts lēni nolieca lepno galvu, ar skaistu kustību to_ atkal pacēla, atmeta atpakaļ tumšos matus un, par pārsteigumu visiem, arī sāka aplaudēt, sniegdams rokas pret Sesterovū.

Tas bija cildens žests. Romodanovs dāsni dalījās savā laimē ar Aņu. Tagad arī citi atcerējās meiteni.

Aplausi kļuva skaļāki, Sesterova atplauka. Jūtu uzplūdumā viņa pat kļuva skaistāka. Sirdi pildīja karsta pateicība.

Visas sešas stundas Aņas ausīs skanēja aplausu atbalss. Viņa tajos ieklausījās kā melodijā, kas izskan gaisā, bet neizplēn dvēselē. Un neviens viņu netraucēja pilnīgi atdoties gaišajam, vieglajam priekam. Viņu neizsauca neviens skolotājs: pēc nerakstīta skolas likuma dzimšanas dienā skolēnam uzdevumus neatprasīja.

Kad stundas bija beigušās, nolēma tā: sešos pionieri sapulcēsies pie Volta, bet deviņos — uz kādu stundu iegriezīsies pie Sesterovas.

Aņa traucās uz mājām kā meteors.

— Māmiņ! Ja tu zinātu, kā man aplaudēja! — viņa sauca, ieskriedama istabā.

Aņas māte pēc vīra nāves smagi slimoja un vēl tagad nebija pavisam atžirgusi. Vārgām rokām viņa apkampa meitu un jautāja:

— Kādēļ tad aplaudēja?

— Māmiņ, cik tu jocīga! Vai tad tu aizmirsi? Apsveica mani un Romodanovu! Arī viņam šodien dzimšanas diena! Vai tu saproti, kāda sagadīšanās: viņš mūsu klasē ir vislabākais, bet dzimis vienā dienā ar mani!

— Bet tu taču arī esi man laba meita! Kādēļ tu tā runā? — māte noskūpstīja meiteni. — Ak tad apsveica tevi un aplaudēja?

— Jā! Skanēja visa skola!

— Arī mēs tevi neesam aizmirsuši!... Borja, Vika! Kur jūs esat? Aļoša! . ..

Blakus istabas durvis atvērās, un no turienes iznāca dīvaina procesija. Pa priekšu tuntuļoja vismazākais brālis — resnītis Aļoša. Izstieptās rokās viņš turēja plakātu, uz kura greiziem, sarkaniem burtiem bija rakstīts: «Apsveicam mūsu māsiņu!» Aiz viņa, tikai ar pūlēm saglabādami sejās oficiāli svinīgo izteiksmi, soļoja Vika ar sudraba karoti rokā. Pirms nedēļas Aņa to salauza un no bēdām pat apraudājās. Vika salodēja karoti un tagad — uzdāvināja viņai to veselu, ar tikko samanāmu alvas svītriņu uz kāta.’

Ari Boriss neapsveica māsu tukšām rokām. Viņš bija pārkravājis savas burtnīcas un grāmatas tēva vecajā karavīra somā, bet jauno, nesen pirkto portfeli uzdāvināja māsai. Patiesību sakot, šis portfelis arī bija tieši viņai domāts. Taču, kad sakrāja naudu pirkumam, Aņa sāka protestēt, jo Boriss gāja uz skolu ar grāmatām padusē, bet viņai tomēr bija sadriskāts portfelītis, kuru gan vajadzēja vai katru dienu labot. Boriss trīs nedēļas lepojās ar jauno portfeli, bet pirms māsas dzimšanas dienas aizgāja uz šķūnīti, parakņājās veco grabažu kaudzē un izcēla no turienes tēva karavīra somu. «Neko darīt — dāvana vajadzīga!» viņš nolēma.

Aņa neatteicās — nevarēja taču sarūgtināt brāli. Līdz asarām aizkustināta, viņa skūpstīja visus trīs — Aļošu pašu pēdējo.

— Bet tas no manis! — teica māmuļa un pasniedza meitai skaistu svētku kleitu.

Aņa pazina audumu. Tas glabājās skapī vēl no tiem laikiem, kad ģimenē viss bija labi.

— Pati šuvu! — piebilda māte.

— Māmiņ mīļā, bet ko tev teica ārsts?

Aņa centās runāt pārmetoši: ārsts tiešām bija aizliedzis mātei pārpūlēties. Bet kleita bija tik skaista, ka pārmetums izpalika.

— Tu nebēdā! Tagad es drīz vien būšu atkal pavisam vesela! — atbildēja māte. — Saimniekosim abas. Tev jau droši vien ir līdz kaklam apnikušas šīs brokastis, pusdienas un vakariņas! Es labi zinu, ko nozīmē paēdināt piecus cilvēkus!

— Māmiņ, tas nemaz nav grūti! Bet, redzi, šodien! ... — Aņa pašūpoja galvu un pievēra acis. — Šodien viesu vien mums būs sešpadsmit un vēl mēs paši pieci — pavisam divdesmit viens! Bet tu neuztraucies un nerūpējies!

— Vai tad tiešām nāks visa klase? — jautāja māte.

— Kā gan citādi? Mums tā ir pieņemts! Ap sešiem iesim pie Volta, bet deviņos — nāks pie manis! Es jau visu izdomāju: izvārīsim kartupeļus, bet tiem klāt pasniegsim sardeles! Pēc tam tēju ar konfektēm!

— Taldējumu vajag... — savu vārdiņu iebilda arī Aļoša.

193

13 — Nogrimušais zvans

— Dumiķīti, tagad taču ir ziema. Kas tad ziemā ēd saldējumu!

— Bet ko tu Voltam dāvināsi? — māte jautāja AņaL

Māte nezināja, ka meitene jau sen pati par to daudz

domājusi. Aņa, protams, atrastu dāvanu piecpadsmit gadus vecam zēnam, bet ikvienam pirkumam bija vajadzīga nauda, un ģimenē tika uzskaitīts katrs rublis. Prātā viņa pārcilāja visas savas lietiņas, bija gatava dāvināt jebkuru dārgumu, kas piederēja tikai viņai, tomēr nekā piemērota neatrada.

Aņa atcerējās 0|ega Korotkova dzimšanas dienu. Ari toreiz dāvanas meklēšana bija īstas mokas. Neko neizdomājusi, viņa nopirka konfekšu kārbu. Oļegs, dāvanu saņemdams, saviebās, ne visai taktiski pateica, ka konfektes gan neesot nonākušas īstajās rokās, un atdeva kārbu meitenēm. Tās ironiski pasmaidīja, tomēr konfektes apēda, bet Aņa ilgi pārmeta sev muļķību un, satikdamās ar Oļegu skolā, sarka. Meitenei šķita, ka apvainojusi viņu.

— Mums līdz pensijai vēl atlikuši divpadsmit rubļi, teica māte, redzēdama meitas apmulsumu. — Paņem kādus trīs četrus rubļus ... Gan jau iztiksim.

— Nē, māmiņ, — pretojās Aņa. — Pirkt nevar nekādā ziņā ... Tur vajag kaut ko tādu ... Bet par trīs rubļiem — pati saproti ... Viņš taču ir īsts cilvēks! Paga, paga! ... — Aņa sāka runāt čukstus, kā to dara negaidītu un priecīgu atklājumu brīžos. — Es viņam uzdāvināšu savu vismīļāko grāmatu — «Stāstu par īstu cilvēku»! Nu? Tas būs ļoti zīmīgi.

Borisam māsas iedoma nepatika. Viņš zināja, ar kādu mīlestību Aņa izvēlas grāmatas savai mazajai bibliotēkai. Un Poļevoja stāstam bija vēl cita īpaša vērtība: kādreiz tēvs to skaļi lasīja priekšā bērniem. Šos vakarus labi atcerējās gan Aņa, gan Boriss, gan Vika. Tikai Aļoša vēl bija par mazu, lai saprastu karavīra varoņdarba skarbo patiesību.

— Šī grāmata taču mums pašiem vajadzīga! — teica Boriss.

— Bet vai tad dāvina to, kas pašiem nav vajadzīgs? — atjautāja Aņa. — Neesi taču skops! Ja tu pazītu Voltu!... Sev mēs vēlāk nopirksim citu. Māmiņa atveseļosies, mums atkal klāsies labāk, un tad katrā ziņā nopirksim!

Grāmatu izcēla no plaukta, ietina baltā, čaukstoša papīrā, pārsēja ar zilu lenti. Pēc tam māte atgūlās atpūsties, bet Aņa izrīkoja brāļus. Vika aizjoza uz veikalu pēc sardelēm. Boriss devās pie kaimiņiem — aizņemties dakšiņas un šķīvjus svētku vakariņām. Pat Aļošam radās darbs — viņš mazgāja kartupeļus. Aņa gribēja visu padarīt pati, bet brāļi viņu draudzīgi atraidīja.

— Ej saģērbies! — ar skarbu maigumu teica Vika. — Tiksim galā bez tevis. Nav vērts rokas smērēt!...

Arī Romodanovu ģimenē gatavojās svinībām. Uz garā, ar sacietinātu galdautu pārklātā galda lepojās vāzes ar apelsīniem, šķīvjos sārtojās sulīgais lasis. Pudelē dzirkstīja ābolu vīns. Galda vidū uz lielas paplātes gozējās kliņģeris. Uz tā vizēja piecpadsmit iedzeltenas svecītes.

Pussešos atskanēja durvju zvans. Gaitenī ievēlās bariņš zēnu ar Oļegu Korotkovu priekšgalā. Viņš pirmais dedzīgi kratīja Voltam roku un sniedza prāvu saini.

— Noliec šeit! — Volts pamāja uz galdiņu stūrī. — Paldies ... Nu nevajadzēja taču, zēni! ...

Klases biedri novietoja dāvanas uz galdiņa, atģērbās un apmulsuši mīņājās priekštelpā.

— Ko jūs kautrējaties! — gādīgi teica Volts. — Nāciet iekšā! Tūlīt ieslēgšu radiolu,bet tieši sešos — pie galda!

No vidējās istabas atskanēja Georga Otsa patīkamā balss. Neveiklības mirklis bija pagājis. Visi atdzīvojās. Svētki sākās.

Bet viesi nāca un nāca. Volts pats atvēra durvis un pieņēma apsveikumus. Uz galda krājās dāvanu kaudze.

Aņa ieradās viena no pēdējām.

— Es tev atnesu īsto cilvēku! — viņa, mīļi smaidīdama, pajokoja. — Te tas ir!

Volts paskatījās uz taisnstūrveida sainīti, pārsietu ar lenti, nojauta, kas tajā iesaiņots, un atjokoja:

— Ar citu dāvanu es tevi nemaz nelaistu iekšā!...

Aņa palūkojās uz kaudzē sakrautajām veltēm.

— Kā? Un tieši tur?

— Jā-jā! Liec vien ... Vēlāk visu izšķirosim!

Meitene mirkli padomāja, aplūkodama nevērīgi samē-

tāto sainīšu gubu, un nolika savu grāmatu pašā virsū.

Tajā brīdī ar svinīgu, samtaini dobju skaņu sita pulkstenis, vēstīdams, ka ir jau seši.

— Biedri viesi! Lūdzu pie galda! — Volta māte atvēra durvis uz ēdamistabu, kur jau bija iedegtas visas piecpadsmit jubilejas sveces.

Paukšķēja korķi, glāzēs putoja ābolu vīns. Volta tēvs teica īsu apsveikuma runu, un pēc pirmā tosta vecāki diplomātiski atstāja bērnus vienus.

Aņa sēdēja garā galda galā pie loga. Viņai te patika viss: ir bagātīgi klātais galds, ir dzeldinoši aukstais dzēriens, ir 0|ega Korotkova asprātības. 0|egs, uzrunādams Voltu, dēvēja viņu tikai par biedru direktoru un tīšām izlikās tik lišķīgs un pieglaimīgs, ka visi vai plīsa no smiekliem.

Bet laiks neapturami ritēja tālāk. Pulkstenis sita pēc katrām piecpadsmit minūtēm un atgādināja Aņai, ka drīz būs deviņi un visa. šī jautrā kompānija ieradīsies pie viņas. Viņu gan mazliet mulsināja tas, ka pēc lepnā galda pie Romodanova viņas cienasts varbūt liksies pārlieku vienkāršs. Taču meitenes pieredzējusī saimnieces acs ievēroja, ka Volta galdam bija tikai aukstie ēdieni. «Nekas,» viņa pati sevi mierināja. «Pastaigās ārā pa aukstumu un ar prieku apēdīs karstos kartupeļus un sardeles.»

Iedomājusi salu, Aņa pavērās logā. Sākās putenis. Sniegs nikni triecās pret stiklu. Vētras gaudas bija dzirdamas pat cauri aizlīmētajiem logiem.

— Paskatieties, kāds putenis! — iesaucās Aņa.

Pie galda valodas pieklusa. Bērni pagriezās uz loga pusi.

— Nu, un kas par to! Lai puteņo! — iesaucās Volts. — Mums ir silti! Dejosim!

— Dejosim! Dejosim! — piekrita arī pārējie.

Zēni un meitenes piecēlās kājās. Atkal ieskanējās radiola. Aņa izdejoja divus trīs apjus lēnā valsī, tad izslīdēja gaitenī. Ne šeit, ne ēdamistabā nebija neviena cilvēka. Viņa sameklēja papīra strēmeli un uzrakstīja — «Gaidu visus deviņos», nolika zīmīti uz nesagrieztā kliņģera galda vidū, saģērbās un klusām izgāja uz kāpnēm. Vajadzēja taču paskatīties, vai brāļi visu sagatavojuši, vai viesiem pietiks krēslu, vai kartupeļi nav pārvārījušies. Izgājusi uz ielas, meitene ienira virmojošā sniega jūrā un tūlīt nozuda puteņa vērpetēs.

Bet viesības pie Volta turpinājās. Neviens nepamanīja Aņas prombūtni. Bija jautri un trokšņaini. Deja sekoja pēc dejas. Romodanoviem bija bagātīgs plašu krājums.

Spodri vizēja parketa grīda. Kājas pašas slīdēja vieglās, aicinošās mūzikas ritmā. Laiks izzuda. Tikai pulkstenis joprojām sita ik pēc piecpadsmit minūtēm.

* * *

Divdesmit viens šķīvītis ar kūpošiem kartupe|iem un piebriedušām sardelēm cieši sadrūzmējās uz apaļā galda.

— Atdzisīs, Aņa! — māte ieteicās. — Pagaidi, kad viņi atnāks!

— Neuztraucies, māmiņ! Volts ir tik noteikts! Viņam viss uz minūti aprēķināts. Pati redzēsi — arī uz šejieni viņš visus atvedīs tieši deviņos! ... Man tikai nepatika tas, kā viņš rīkojas ar dāvanām ... Es gan tā nedarīšu: pati tās saņemšu un padošu Aļošam. Bet tu, Aļoša, dāvanas iztīsi un novietosi šeit — uz dīvāna. Visiem būs interesanti!

Aņa kā putniņš aplidoja ap galdu, pamanīja kādu nomelnējušu dakšiņu.

— Vika! Žigli notīri! Smilšpapīrs ir kumodes kreisajā atvilktnē! ...

Vika paķēra dakšiņu un metās uz virtuvi. Māsas satraukums pielipa visiem.

— Galds mums gan būs vienkāršāks, — sprieda Aņa. — Bet tas jau nav galvenais! Galvenais — lai viss būtu tīrs un kārtīgs! ... Un arī kartupeļi nepavisam nav slikti... Paši redzēsiet — kad viņi nosaluši atnāks, nebeigs vien slavēt! ... Bet kāda mana kleita, māmiņ? Laba? Tur jau nebija laika paskatīties!

— Man liekas — laba, — atbildēja māte.

— Laba, laba! — apstiprināja arī Boriss. — Pašā laikā.

— Nu tad ir brīnišķīgi! — Aņa palēkdamās, virpuļu virpuļiem izskrēja no istabas.

— Atvēršu durvis! Tūlīt viņi būs klāt! ...

* * *

Pusdesmitos Volts ieskatījās tukšajā ēdamistabā. «Vajadzētu palūgt, lai mamma pasniedz tēju,» viņš nodomāja un pamanīja Aņas zīmīti. To izlasījis, viņš ierasti sarauca uzacis, ieklausījās vēja raudās aiz loga, nodrebinājās un saņurcīja papīra lapiņu.

Desmitos dzēra tēju. Pat tagad Aņas prombūtni neviens nepamanīja. Volts par zīmīti neko neteica: negribējās sabojāt svētku vakaru un cīnīties ar puteni tikai tādēļ, lai kādu stundu garlaikotos. Vai tādēļ bija vērts locīt kājas?

* * *

Aņa par visa vaininieku uzskatīja puteni: «Pati tik tikko pārkļuvu mājās, bet viņi droši vierr iegriezās nepareizā ielā.» Viņa gribēja ģērbties un iet pretī, bet Boriss izņēma viņai mēteli no rokām un pakāra atpakaļ uz vadža.

— Sasildi sardeles ... Es aiziešu.

Atkal iešņācās gāze, ūdens sāka vārīties. Galds kļuva tukšs. Vajadzēja mazgāt šķīvjus. Kartupeļus iebēra atpakaļ kastrolī un nolika uz plīts. Aļoša aizsnaudās uz dāvanām paredzētā dīvāna. Māte un Vika palīdzēja mazgāt traukus.

— Viņi taču atnāks, vai ne? — atkārtoja Aņa. — Tas nevar būt! ...

— Protams, atnāks! — māte mierināja. — Aizkavējās ... Ja viens, tad var atskriet ātri. Bet viņu ir daudz! Kamēr visi saģērbjas ... Kamēr atnāk.

* * *

Aņu atcerējās tikai divpadsmitos, kad viesi posās mājup. Arī Sesterovai bija sagādātas dāvanas. Vieni tās bija noglabājuši kabatās, otri cepurēs. Kad bērni sāka ģērbties, viņi tās gluži neviļus pamanīja.

Labais noskaņojums pēkšņi izgaisa.

— Kad tad viņa aizgāja? — kāds paklusi jautāja, kaunīgi slēpdams savu dāvanu aiz muguras. — Būtu jel pateikusi...

— Iesim tagad pie viņas!

Neviens nepaguva šo priekšlikumu ne atbalstīt, ne noraidīt — pulkstenis nosita divpadsmit. Skaņas, kas nupat vēl likās svinīgas, varenas līksmes pilnas, tagad kaitināja ar savu rāmo nesteidzīgumu.

— Vēls ... — ieminējās Oļegs Korotkovs. — Nakts ... Bet viņai taču slima māte... Ja nu rītu... Atvainosimies, apsveiksim un ... dāvanas arī...

— Un tev nebūs kauns naktī mierīgi gulēt?

— Es taču neesmu vainīgs! — neiecietīgi atcirta Oļegs. — Paši esat labie!

— Nestrīdēsimies! — noteikti pateica Volts. — Kādēļ meklēt vainīgos? Ir taču izeja!

Kā vienmēr, viņš runāja mierīgi un nosvērti. Izdzir-duši viņa balsi, visi sajuta zināmu atvieglojumu un pat nedomāja, vai rīkojas pareizi, kad, paklausot Volta padomam, sāka kravāt koferī Aņai paredzētās mantas.

Volts iegāja ēdamistabā, iznesa dažas kūkas, apelsīnus, konfekšu turziņu.

— Viņai ir trīs brāļi — lai panašķojas! — viņš paskaidroja. — Un tagad atliek tikai viens — nogādāt sūtījumu adresātam. Ierosinu to uzticēt Oļegam. Viņš dzīvo Aņai kaimiņos. Bet mēs viņu pusceļu pavadīsim. Arī putenis jau pierimis. Nobeigsim mūsu svētkus ar mazu pastaigu. Oļeg, nu, ko tu par to saki?

— Direktora pavēle ir likums! Vai būs vēl kādi norādījumi? — Oļegs saliecās kā jautāšanas zīme.

Neviens par šo joku nesmējās. Pat Volts neapmierināti saviebās.

Oļegs iztaisnojās, pietvīka un, lai neviens to nepamanītu, pieliecās un paņēma koferi.

— Nu, vai tad iesim? ...

Arā bija kluss un rāms. Sniegs saputināts milzum daudz. Likās, mājas sagumušas, iegrimušas zemē par veselu metru. Stūrī vējš bija sanesis augstu kupenu — līdz pat pirmā stāva logam. Skaņas noslāpa pūkainajos sniega vālos.

— Kur iesim? — jautāja Oļegs.

— Cauri karjeram, — atbildēja Volts. — Tur tuvāk.

Oļegs pagriezās pa kreisi — uz karjeru, no kurienes

veda smiltis pilsētas jaunceltnēm. Cauri karjeram vijās taciņa — visīsākais ceļš starp divām pilsētas daļām, kas bija izpletušās plašā puslokā. Taciņa bija aizputināta, bet bērni bija tik daudzas reizes pa to gājuši, ka nebaidījās nomaldīties. Viņi izstiepās garā rindā un brida pa dziļo sniegu, cenzdamies mīt Oļega pēdās.

Volts cerēja, ka ara zēni un meitenes kļūs jautrāki. Viņš pat mēģināja uzsākt rotaļu: pagrāba mīksto,

irdeno sniegu un meta to sev pāri galvai, tēmēdams tiem, kuri naca aiz viņa, un, saslējis apkakli, gaidīja, kad pret muguru atsitīsies sniega pika. Bet neviens negribēja draiskuļot. Tikai sniegs gurkstēja zem kājām.

«Neizdevās ... Nepamanīja!» nodomāja Volts un vēlreiz meta sniegu.

— Pietiek blēņoties! — kāds īgni noteica.

Voltam no šī nelaipnā toņa kļuva vēsi. Tā ar viņu vēl nekad neviens nebija runājis. Viņš nolocīja apkakli un ieklausījās. Viņam šķita, ka aizmugurē sačukstas. Volts nobijās: ja nu kāds tomēr redzējis, ka viņš aizmeta prom Aņas zīmīti! Viņš iedomājās, kā šī vēsts čukstus aptekā visu klases biedru rindu. Viņš neizturēja un pagriezās atpakaļ ... Nē, neviens nesačukstējās. Zēni un meitenes gāja klusēdami, skatīdamies uz savām kājām, nepatīkama atgadījuma nomākti.

Voltam kļuva vieglāk.

— Kādēļ jūs apklusāt! — viņš iesaucās. — Viņa taču nav nemaz tik smalka un jūtīga!

Viņam neatbildēja

Lai nebūtu jāraud mājās, Aņa, neklausīdamās apbēdinātās mātes un brāļu mierinājumos, izskrēja uz ielas. Sākumā viņa brida pa kupenām gar tumšajām mājām, apstājās tālu no laternām un, kodīdama

lūpas, slaucīja asaras, kuras ritēja pār vaigiem. Pēc tam, ieraudzījusi kādu vēlīnu gājēju un nevēlēdamies ar viņu satikties, iegriezās šķērsielā un apsēdās uz baļķa, kas gulēja ietves malā.

Viņa vainoja tikai sevi. Tēvs un māte jau kopš bērnības bija viņai mācījuši ikvienas nelaimes cēloni meklēt pašai sevī. «Ko gan es tādu izdarīju? Kādēļ viņi neatnāca? Kā es viņus esmu apvainojusi?» domāja Aņa un beidzot arī atrada atbildi uz šiem jautājumiem. «Nu, protams! Aizgāju slepus kā tāda muļķīte! Pat paldies nepateicu, neatvadījos no Volta vecākiem! Bet bērni nodomāja, ka negribu viņus pie sevis aicināt!»

Šī doma Aņu šausmināja. Ar kādām acīm viņa rīt rādīsies skolā? Ko teiks biedri? Stāstīt par zīmīti? ... Bet to varēja arī nepamanīt! Aizlidoja un pazuda starp šķīvjiem un bļodām. Ko darīt? Kā izlabot savu rīcību? Steigties pie Volta? .. . Bet visi taču jau izklīduši... Aizgājuši gulēt... Tikai Volta māte droši vien novāc netīros traukus ...

Aņa pielēca no baļķa. Jā! Tā arī jādara! Viņa aizskries līdz Volta mājai, paskatīsies, vai virtuves logā vēl gaisma, un, ja tas būs gaišs, piezvanīs un visu visu izstāstīs! Un palūgs, lai pamodina Voltu uz īsu mirklīti...

Asaras Aņai nožuva, un viņa sāka skriet. «Ja tikai vēl būtu logā gaisma!» viņa sevī atkārtoja.

Milzīgajā karjera bedrē sniega slānis bija tik biezs, ka meitene nevarēja paskriet. Pat iet bija grūti. Ik uz soļa viņa iegrima līdz ceļiem un juta, ka velteņos iebirušais sniegs stindzina kājas.

Līdz karjera pretējai stāvajai malai parasti varēja aiziet kādās desmit minūtēs. Bet Aņai pagāja pusstunda, kamēr viņa izbrida cauri aizputinātajai bedrei. Aizgājusi līdz stāvajai kraujai, viņa apstājās atvilkt elpu un paskatījās apkārt. Putenis bija pārveidojis pazīstamās karjera kontūras. Agrāk pa labi un pa kreisi no celiņa slējās dzeltenīgas, stāvas smilšu sienas. Tagad tās bija pazudušas. Lejā tās aizsedza kupenas, bet augšā vējš bija pieplacinājis biezu sniega pārkari, kas liecās pār kupenām. Starp tām un pārkari bija palikusi tikai šaura spraudziņa.

— Kā tas sniegs gan turas! — brīnījās Aņa un ieklausījās: viņai šķita, ka pārkare gurkstēdama sagumst zem sava svara. — Tūlīt nogāzīsies zemē!

Taču pārkare joprojām brīnumainā kārtā turējās pie bedres augšējās malas, bet sniega gurkstēšana bija dzirdama joprojām. Aņu kaut kas it kā parāva, un viņa, slīdēdama un stigdama sniegā, pa aizputināto celiņu uzskrēja uz karjera kores. Pretī viņai vilkās skumīgi stāvi. Gājēji, acīm redzot, bija nomaldījušies no ceļa un lēni brida pa balto klajumu. Priekšējais nesa koferi.

Aņas sirds laimē notrīsēja. Viņa apstājās. Galvā virpuļoja domas. «Kartupeļi vēl nav atdzisuši — tie ir nolikti uz plīts ... Māmiņa nedusmosies, ka viņi atnākuši tik vēlu ... Aļošu gan nav vērts modināt... Bet sardeles? Daļa no tām ir verdošajā ūdenī pārplīsušas... Cik tad ilgi tās var vārīt? Nekas! Sliktākās atstās pašiem! Jā! Vēl tēja! ... Bet to jau ātri! ... Cik viņi tomēr jauki! Atnāca gan!... Draugi!»

Pēdējais domās izteiktais izsauciens vairs neietilpa līksmes pilnajā Aņas dvēselē un izlauzās uz āru.

— Drau-gi-i! — iesaucās Aņa un piespieda rokas pie sirds. Oļegs apstājās.

— Aņa-a-a! — viņa izdzirda līksmu atbalsi.

Un tūlīt visa rinda sāka klaigāt un māt ar rokām. Oļegs uzmeta čemodānu uz pleca un skrēja pie Šestero-vas, augstu celdams kājas. Pēkšņi viņš dīvaini saruka un pazuda kopā ar visu čemodānu. Atskanēja dobjš troksnis un apslāpēts kliedziens. Pēc tam kaut kas baismi nošvīkstēja — un liels pārkares gabals nogāzās zemē. Tur, kur vēl nupat bija balta sniega sega, tagad rēgojās tukšums.

Kad, visiem redzot, iet bojā cilvēks, daudzi apjūk, nezina, ko darīt. Vajadzīgs kāds grūdiens, kas viņus atkal it kā atmodina. Šādos gadījumos tieši pirmais vārds bieži vien izšķir cietušā likteni. Ja šo vārdu saka drosmīgs un aukstasinīgs cilvēks, — arī pārējie steidzas viņam līdzi glābt nelaimē iekļuvušo. Bet, ja gļēvulīgs zaķapastala saceļ paniku, bailes pārņem arī pārējos.

Sešpadsmit cilvēki sastinga pie kraujas. Pirmais atguvās Volts.

— At-pa-ka-aļ! — viņš iekliedzās un sāka mīņāties. — Te ir krauja!

Un visi atlēca atpakaļ, bet daži pat aizskrēja prom no bīstamās vietas.

— Uz kurieni! — izmisīgi un pārmetoši iesaucās Aņa. — Volt! Volt! ... Ko tu dari! ... Uz kurieni! . ..

Atbildi negaidīdama, Aņa noripoja pa stāvo, gandrīz vertikālo bedres sienu, kur pēc nobrukuma bija vairs tikai kailas smiltis, un iestiga līdz jostas vietai irdenajā sniega un smilšu putrā, grāba un meta ar rokām projām auksto masu. Viņa aizmirsa pārējos. Meitene domāja tikai par viņu — par aprakto Oļegu, kuram vairs nav ko elpot. Viņas roka sataustīja kaut ko cietu. Kā kurmis Aņa ar galvu ierakās sniegā, rausa to projām ar pleciem, krūtīm, degunu. Viņa pazaudēja velteni un pat nepamanīja to. Viņa arī nepamanīja, ka drīz viņai līdzās sāka strādāt vēl citas rokas.

— Tur jau viņš ir! — kāds iesaucās.

Oļegu satvēra, aiznesa tālāk prom no bedres sienas. Aņa notupās viņam līdzās sniegā, pavilka ārā no slapjā mēteļa apakšas savas kleitiņas malu un noslaucīja Oļegam seju.

— Elpošana! .. . Vajadzīga mākslīgā elpināšana! ... — noņurdēja Volts, kurš stāvēja pionieriem aiz muguras.

Aņa noliecās pār Oļegu un pūta elpu viņa nāsīs.

Pēc tam skolēni jokoja: «Aņa kā pats dievs iepūtusi Oļegam dzīvību!» Taču tas bija vēlāk, pēc nedēļas, bet tagad visi gaidīja brīnumu. Un tas notika: Oļegs pavēra acis un nošķaudījās ...

* * *

Sapulce sākās tieši piecos.

Vecākā pionieru vadītāja pulciņa vārdā pateicās šefiem, kuri arī piedalījās sapulcē, par darbnīcas iekārtošanu. Pēc tam vajadzēja ievēlēt kombināta vadītājus.

— Sāksim ar pašu galveno, — viņa teica, — ar direktoru. Lūdzu .. .

.Viņai neļāva pabeigt.

— Šesterovu! — reizē iesaucās vairākas balsis.

Visi pielēca kājās un ritmā sāka aplaudēt un skandēt:

— Ses-te-ro-vu! Ses-te-ro-vu! A-ņu! Ses-te-ro-vu!

JAUNĀ MĀJA

Tā bija gaiša sešstāvu skaistule. Ar lieliem logiem tā skatījās tieši parkā un gaidīja jaunos iemītniekus.

Todien pie jaunās mājas piebrauca tikai četras kravas mašīnas ar mantām.

Viena no mašīnām pievakarē apstājās pie vidējām parādes durvīm. No kabīnes izlēca meitene, kādus četrpadsmit gadus veca, ar īsi apcirptiem matiem, uzrautu, ziņkārīgu deguntiņu. Aiz viņas parādījās sieviete, bet no kravas kastes izlēca vīrietis kombinezonā ar dziļu krūšu kabatu, no kuras rēgojās laikrakstu vīstoklis.

Visi trīs sastājās pie mašīnas un klusēdami apskatīja jauno namu.

Šoferis nolaida pakaļējo bortu un piegāja pie laimīgās ģimenes.

— Glīta māja! — viņš teica. — Kurā stāvā? Vai atsevišķs dzīvoklis?

— Atsevišķs! — atbildēja sieviete un nopūtās, it kā viņa tikai tagad īsti aptvertu, ka uz visiem laikiem šķīrusies no mazās istabiņas.

— Ceturtais stāvs, — viņa piebilda, — trīsdesmit sestais dzīvoklis! Redziet, tur ir mūsu trīs logi, ar balkonu!

— Vai krausim mantas ārā? — vaicāja šoferis.

— Kā tad, kā tad! — atguvās sieviete un pagriezās pret vīru: — Miša, ķeries klāt!... Bet tu, Ļuda, uzskrien mūsu dzīvoklī, — paskaties, vai durvis vaļā! Varbūt vajadzēs iet pie sētnieka pēc atslēgām.

Meitene pieskrēja pie augstajām ieejas durvīm. Tās klusi un paklausīgi atvērās, pēc tam aiz viņas atkal aizvērās. Ļuda atradās plašā koridorā. Platas kāpnes veda otrā stāvā. Blakus tām savā būrī snauda lifta kabīne.

Visur vizēja svaigais krāsojums. Kāpņu telpā valdīja dīvains klusums. Meitenes soļi aizskanēja pa visiem stāviem, un viņa neviļus sāka tipināt uz pirkstgaliem. Pašas biklums viņai šķita jocīgs. Nevaldāmi dedzīgu jūtu pārņemta, Ļuda pieskrēja pie lifta, noglāstīja spožo metāla sietu un, salikusi plaukstas, skaļi iekliedzās:

— Mā-ā-ja! Mū-ūsu jau-kā! La-a-bā!

No augšas pa lifta šahtu atpakaļ skanēja atbalss:

— ... a-bā! ... a-bā!

Ļuda pagrieza durvju rokturi. Lifts draudzīgi pamirkšķināja ar elektrisko spuldzīti. Kabīnē iedegās gaisma.

— Vai tu jau strādā? — brīnījās meitene.

Viņa iegāja lifta kabīnē un nospieda pogu. Kabīne viegli slīdēja augšup.

Ceturtajā stāvā bija divas durvis. Virs labējām vizēja emaljēts aplītis ar ciparu «37», virs kreisajām tāds pats aplītis ar ciparu «36». Ļuda nospieda melno zvana podziņu. Aiz durvīm melodiski iešķindējās.

— Lūdzu iekšā! — svinīgi teica Ļuda un pavēra neaizslēgtās durvis ...

Vēlu vakarā, uz ātru roku izvietojuši mēbeles, jaunie iemītnieki apsēdās dzert tēju. Dzīvoklis vēl bija patukšs. Balsis istabās skanēja neierasti skaļi.

— Miša, mēs tomēr izdarījām muļķību, neņemdami līdzi skapi un kumodi, — teica Ļudas māte. — Skaties, cik daudz tukšu vietu!

— Gan sagādāsim! — atbildēja tēvs. — Kauns vest vecas grabažas uz jaunu dzīvokli... Un kumodē bija ķirmji — tu taču zini... Šos te, — viņš pamāja ar galvu uz apbružātajiem izbīdāmajiem krēsliem, — arī metīsim prom! Tie te būs tikai līdz pirmajai algai! .. . Radinies dzīvot ar ērtībām! Šaurību aizmirsīsim drīz vien! . . .

Tēvs izvilka žūksni laikrakstu, kuri bija adresēti vel uz veco dzīvokli.

— Tās nu ir pēdējās atmiņas par mūsu būrīti, kaut 4as izputētu! Pastnieks iebāza man kabatā, kad rāpos jau mašīnā. Paskatīsimies, ko tad šodien labu raksta ...

Viņš atšķīra laikrakstu.

Visu pirmo lappusi aizņēma lieliem burtiem salikts virsraksts. — «Padomju Savienības Komunistiskās partijas Programma», — tēvs skaļi izlasīja. — Projekts ... Kāda sagadīšanās! Tas tikai ir ko vērts! Ievērojamā dienā esam pārcēlušies! ...

Tēvs ātri pārlasīja laikraksta rindas un apstājās tajā vietā, kur bija runa par dzīvokļu problēmu.

— Paklausies, Maša! Drīz ikvienai ģimenei, ieskaitot jaunās, būs labiekārtots dzīvoklis. Mēs neesam jauna ģimene, bet dzīvoklis mums jau ir, — jokodamies iesaucās tēvs. — Tātad mums tas vairs nav ne projekts, ne programma, bet gan īstenība!... Šis paragrāfs ir domāts Ļudai! Vai ne?

Ļuda pietvīka, bet māte teica:

— Tu nelēkā no vienas rindkopas uz otru! Lasi no sākuma.

Un jaunā, vēl neiekārtotā un pustukšā dzīvokļa skanīgajās istabās kļuva dzirdami partijas programmas vārdi...

* * *

No rīta tēvs un māte aizgāja uz darbu. Ļuda palika viena. Viņa paņēma bloknotu, kurā jau vakar bija ierakstījusi šīsdienas uzdevumus. Māmiņa bija likusi uzzināt, kur ir veļas mazgātava, aptieka un diētiskais veikals. Vajadzēja veikt arī tēva uzdevumus — aiznest uz telefona nodaļu izziņu par to, ka vecajā dzīvoklī aparāts nodots, bet numurs atvienots. Bez tam tēvs lūdza ieiet namu pārvaldē uzzināt, kas uzstāda televizora un radio antenas. Bet, pirms ķērās pie darba, meitene nolēma paklaiņot pa tukšo namu, apskatīt dzīvokļus.

Viņa uzkāpa pašā augšā — sestajā stāvā — un sašutusi apstājās. Uz kāpņu laukumiņa jaunajām, neno-mīdītajām, nesen noslīpētajām flīzēm bija ar krītu uzrakstīts: «Es -ļ- māja = komunisms!»

Ļuda necentās saprast uzraksta jēgu. Greizie burti saniknoja meiteni līdz sirds dziļumiem. Jaunā māja! ... Tajā vēl nebija sākuši dzīvot cilvēki, bet kāda roka to jau bija aptraipījusi! Ļuda strauji piegāja pie durvīm

un piezvanīja. Neskaidra nojauta viņai teica, ka uzraksta autors ir tepat līdzās.

Neviens nerādījās. 40. dzīvoklis bija vēl tukšs.

Tad meitene tikpat apņēmīgi piezvanīja pie blakus durvīm un tūlīt izdzirda steidzīgus soļus. Kāds palēkdamies skrēja pa gaiteni. Durvis atvērās, un Ļudā raudzījās pelēkas, spriganas zēna acis.

— Vai tu esi tas plus māja? Jā? — dusmās aizelsdamās, viņa jautāja.

Zēns paraudzījās uz baltajiem burtiem, uz kuriem stāvēja Ļuda, un jocīgi sašķobīja degunu.

— Jā, es!... Un kas tad ir?

— Tas, ka ar tādiem kā tu komunismu nekad neuzcels! — bērtin nobēra meitene. — Un veltīgi tu tur uzsmērēji vienlīdzības zīmi!

Zēns apmulsa.

- Pagaidi... Pagaidi... Vai tu domā, ka es esmu ... tāds ... neapzinīgais? Vispirms es gribēju uz sienas... Bet tad pārdomāju... un uz grīdas... Te taču nobružāsies! . . . To es no prieka!

— Noslauki! — pavēlēja Ļuda.

Zēns paklausīgi švīkāja ar slotu flīzes.

— Tā ne! ... Atnes lupatu ... Slapju.

Un atkal zēns paklausīja — ieskrēja dzīvoklī, atgriezās ar slapju lupatu un neveikli sāka bružāt nost krītu.

— Dod šurp!

Ļuda izrāva viņam no rokām lupatu un žigli pabeidza darbu.

To es no prieka, — atkārtoja zēns. — Ne jau katru dienu pārceļas uz jaunu dzīvokli . . . Arī istabā uzrakstīju .. .

Ko-o? — draudīgi pārprasīja Ļuda un atlieca muguru.

— Nē, nē! Ne jau uz grīdas! — steidzīgi piebilda zēns. — Ja gribi, pārliecinies pati! Skaties!...

Viņš pavēra plašāk durvis, iegāja dzīvokļa gaitenī un atvēra vēl kādas saulainas istabas durvis. Ļuda ieraudzīja uz grīdas garu papīra loksni un izlasīja: «Es dzīvošu komunismā!»

- Nāc iekšā! — zēns viņu aicināja. — Tā ir mana istaba .. . Bet plakātu novietošu virs galda! Mēs atbraucām vakarrīt. Es nolēmu jaunajā dzīvoklī sākt pavisam jaunu dzīvi! Sastādīšu dienas režīmu, lai katra minūte tiktu lietderīgi izmantota!

— Ko tu visu laiku skandini — «es» un «es»! ... «Es plus māja, es dzīvošu ...»

Šī piezīme zēnu apmulsināja. Viņš apklusa un apvainots raudzījās meitenē, pret kuru, pats nezinādams, kādēļ, bija tik atklāts. Bet viņa turpināja:

— Ja jau sāk dzīvot pa jaunam, tad to vajag darīt visiem, kaut vai visai mājai!

— Visiem jau es nevaru pavēlēt!

— Bet pavēlēt nemaz nevajag. Vajag ar labu. Vajag tikai sākt, gan tad citi pievienosies!

Vēl pirms dažiem mirkļiem Ļudai nebija nekāda plāna. Bet pēc tikšanās ar zēnu viņai radās interesanta doma. Ļuda to sevi ilgi neglabāja.

— Kā tevi sauc? — viņa zēnam noprasīja.

— Igors.

— Bet es esmu Ļuda ... Es tev tūlīt pateikšu, ar ko vajag sākt! Māmiņa lika uzzināt, kur atrodas veļas mazgātava, aptieka, veikali... Bet tas taču būs vajadzīgs visiem! Nāc uzzināsim un paziņosim jaunajiem iemītniekiem. Pēc tam vēl kaut ko izdomāsim ... Galvenais ir iesākt! ...

Nākamajā dienā pie visām nama ārdurvīm parādījās plakāti: «Ienācēj! Noslauki kājas un atstāj aiz sliekšņa savus sliktos paradumus! LPS.» Pie liftiem bija pat divi plakāti. Viens lepns un svinīgs: «Mēs dzīvosim komunismā!» Otrs lietišķs, bet intriģējošs: «Pionieri! Nekavējoties ierodieties LPS — 41. dzīvoklī.»

Nama jaunos iemītniekus gaidīja vēl viens pārsteigums. Dzīvokļos redzamā vietā bija noliktas papīra lapiņas ar tekstu mašīnrakstā: «Ja jums vajadzīgas izziņas par sadzīves jautājumiem, lūdzu nāciet uz 41. dzīvokli. LPS garantē palīdzību. Bet pagaidām darām jums zināmu, ka ...» un tālāk sekoja garš uzskaitījums. Noslēpumainais LPS paziņoja tuvāko veikalu, ateljē, aptiekas, veļas mazgātavas, remonta darbnīcu adreses un telefona numurus.

Jaunie iemītnieki šos pārsteigumus uztvēra dažādi. Lielākā daļa pabrīnījās un uzslavēja nezināmā LPS rosmi. Bet gadījās arī citādi.

Piemēram, Koļas māti, lādzīgu, bet īgnu un nervozu sievieti, plakāti tā apmulsināja, ka viņa, kamēr vīrs un dēls pārvietoja mantas, ne reizi viņus neizrāja, lai gan iemeslu netrūka.

Viņa savaldījās ilgi, taču, kad vīrs ne sevišķi vērīgi nometa gaitenī pēdējo saini, vecais ieradums guva virsroku.

— Ko tu ārdies? — sieva viņam uzbruka. — Pat malku tā nesviež, bet tajā sainī — kastroļi!

Vīrs neatbildēja. Atliecis raženos plecus, viņš paskatījās visapkārt un pasmaidīja kā bērns — plati un jūsmīgi. Jaunās iezilganās tapetes, lampu matstikla abažūri, parkets —tas viss viņu ielīksmoja. Bet Koļa—-viņš jau bija izlodājis visu dzīvokli un pašlaik pētīja ar baltām flīzēm izlikto vannas istabu.

Tēvs, nekustēdamies no vietas un nepārstādams smaidīt, aizsmēķēja papirosu un izpūta pa nāsīm milzīgu dūmu mutuli.

— Atkal sākas manas mocības! — traģiskā balsi iesaucās māte un metās pie loga.

Pie lielā augšloga karājas brūna zīda aukliņa. Viņa to parāva. Augšlogs atvērās.

— Ak kungs! Cik tievu aukliņu piesējuši! — viņa sāka vaimanāt. — Nepaies nedeļa, un notrūks! ... Nikolaj!

Koļa atskrēja. Bet māte jau bija aizmirsusi, kādēļ viņa saukusi. Viņa pamanīja uz palodzes aprakstīto papīra lapiņu. Acis viņai kļuva apaļas.

— Kas viņiem atļāva nākt mūsu dzīvoklī? — viņa teica, pazeminādama balsi.

— Kādiem viņiem? — līksmi jautāja Koļa un ieskatījās pa-pīrītī. Viņš tūlīt pamanīja trīs burtus — LPŠ. — Tie jau nemaz nav viņi. Tā ir kāda iestāde!

Māte atcerējās plakātu pie lifta un pēkšņi mainīja toni:

— Vai tu jau tur biji?

— Kad es tur varēju būt?

— Tad skrien! Iznāks vēl nepatikšanas!

Un Koja joza uz 41. dzīvokli.

Viņš atgriezās pēc pusstundas nopietns un svinīgs.

— Man ir uzdevums, — viņš teica. — Tik drīz neatgriezīšos. Tagad es esmu LPS loceklis!

Parasti cilvēks dzīvo, kā pašam ienāk prātā, sevišķi daudz nedomādams par saviem ieradumiem. Bet pēkšņi viņa apziņā iespiežas negaidīta saruna vai nejaušs vārdiņš, un cilvēks pārmainās. Par tādu vārdu Kojas mātei kļuva noslēpumainais LPS. Tas pārsteidza viņu, ieejot jaunajā mājā, lika savaldīties jaunaja dzīvoklī. Un tagad, kad šo vārdu izteica dēls, tas atkal apturēja ierasto skarbo vārdu plūsmu. Var jau but, ka ias nemaz nebija LPS, kas viņu apvaldīja. Ļoti iespējams, ka māte pati bija aprimusi, kļuvusi mierīgāka un maigāka.

Koļa to tūlīt juta un aizjoza, pat nepaskaidrodams, kas īsti ir šis LPS un kādus uzdevumus tas viņam devis.

Pie mājas valdīja līksma kņada. Piebrauca mašīnas. Rosījās jaunie iemītnieki, izkrāva dīvānus, skapjus, krēslus. Pie kāpnēm izauga mantu kaudzes. Kas tur bija!

Pie kreisās puses kāpnēm pletās vesels kaktusu un gumijkoku mežs. Starp tiem uz saliekama alumīnija krēsla sēdēja sirma vecīte. Viņa nupat bija aiznesusi vienu no puķu podiem uz savu istabu un tagad atpūtās.

- Vecmāmiņ, es esmu no LPS! Jums vajag palīdzēt? — jautāja Koļa, pieskrējis pie vecītes.

— Bet vai tu puķes nenolauzīsi?

— Vai es, vai?

Koļa satvēra tuvāko kaktusa podu.

— Kurš te ir Nikolajs Streļcovs? Vai tu? — aiz muguras atskanēja sīka zēna balss.

Koļa pagriezās. Viņa priekšā stāvēja nepazīstams puišelis.

- Mani pie tevis atsūtīja LPS — lai palīdzot! Kas jādara?

— Pagaidām nesīsim puķes! .. . Ņem!

Kad kaktusi un gumijkoki bija pārvietoti, izrādījās, ka LPŠ palīdzība vajadzīga vēl diviem veciem pensionāriem. Koļa apskatīja viņu lietas, un viņa secinājums bija visai bēdīgs.

- Mēs netiksim galā, — viņš teica savam palīgam. — Skrien uz štābu un ziņo!

Drīz vien uz ielas izskrēja Igors un Ļuda. Uz piedurknēm viņiem bija sarkanas lentas ar tiem pašiem burtiem— LPŠ. Uzzinājuši, kurš dzīvoklis piešķirts pensionāriem, Ļuda, daudz nedomādama, devās augšā pa kāpnēm. Koja un Igors viņai sekoja.

* * *

Tas bija pats pirmais zvans. Tas atskanēja negaidīti un apklusināja abus dvīņus, kuri divbalsīgi brēca platajos divvietīgajos ratiņos. Zvans iztraucēja ne tikai viņus, bet arī viņu vecākus. Vīrs un sieva saskatījās, atstāja istabas vidū trīsdaļīgo spoguli, kuru viņi jau desmito reizi pārbīdīja no viena kakta otrā, un abi piegāja pie durvīm.

- Godīgi runājot, — vīrs nokāsēdamies teica, — šodien jebkurš viesis ir nevēlams.

Sieva noplātīja rokas.

— Nu, ko lai dara ... Atver!

Aiz durvīm stāvēja meitene un divi zēni.

- Jums būs brīnišķīgi kaimiņi — divi pensionāri, — teica Ļuda. — Bet vai jūs nevarat palīdzēt viņiem uznest mantas?

Vīrs atkal laipni nokāsējās.

- Redzat, mums pašiem ir ļoti daudz darba... Šodien, zināt, ir tāda īpaša diena ...

— Gan diena ir īpaša, gan nams īpašs! — atbildēja meitene. — Visi mūsu mājas iemītnieki būs draugi. Cilvēks cilvēkam draugs, bet kaimiņš kaimiņam — jo vairāk. Jūs viņiem šodien palīdzēsiet uznest mantas, bet viņi pasēdēs pie bērniem, kad jūs vakarā gribēsiet iet uz teātri.

Vīrs un sieva saskatījās. Sieva pasmaidīja.

.— Labi, labi, palīdzēsim! Tikai.. .

Viņa atskatījās uz ratiņiem ar pieklusušajiem mazuļiem.

— Koļa, tu paliec un uzmani bērnus! — pavēlēja Ļuda un paskaidroja jaunajiem iemītniekiem, — mēs esam no LPS ... Tātad varat būt bez rūpēm — viss būs kārtībā!...

* * *

Kāpņu telpā pie 41. dzīvokja bija sapulcējušies pieci vai seši zēni un meitenes. Viņi zvanīja un klauvēja pie durvīm, kur bija piestiprināta kartona plāksnīte ar uzrakstu «Labo Pakalpojumu Štābs». Taču dzīvoklī neviena nebija. Bet pionieri nesteidzās aiziet.

Beidzot noskrapstēja lifta durvis. Parādījās Ļuda un Igors.

— Sveiki, draugi! — Ļuda vienkārši, kā vecus paziņas apsveica atnākušos. — Paldies, ka atnācāt! Tagad padomāsim, ko vēl var paveikt mūsu LPS!...

DZĪVES GADS

Kāpēc viņiem vajadzēja iet tieši pa šo ielu? Būtu izvēlējušies jebkuru citu ceļu, netiktu sabojāts gaišais svētku noskaņojums!

Agri no rīta viņi devās uz elektrisko vilcienu, lai brauktu uz demonstrāciju Ļeņingradā. Viņi steidzās, jo no stacijas līdz celtniecības trestam bija tālu, bet tramvaji Pirmajā Maijā no pulksten astoņiem pa galvenajām ielām vairs negāja. Vasja Krugļakovs nesa karogu, ko viņa brigāde bija izcīnījusi pirmajā ceturksnī. Dmit-rijs Rusovs ejot čīgāja harmonikas. Pulkstenis bija ne vairāk par pieciem. Ciemats vēl nebija pamodies. Mūrnieki izbrīnījās, redzēdami, ka viņiem pretim nāca pusaudžu bars. Blakus gāja konvojnieki. Bet pat tad, ja nebūtu konvojnieku, ikviens atšķirtu šos pusaudžus no citiem. Viņu apģērbs bija tīrs un kārtīgs. Viņi arī nelikās izbadējušies vai nemazgājušies, jo vairāk tādēļ, ka viņus veda tieši no pirts. Un tomēr šķita, ka viņi ir apzīmogoti. Tie bija nepilngadīgie likuma pārkāpēji, kas atgriezās savā kolonijā.

Viņi gāja ļodzīdamies, vienaldzīgi gan pret svētkiem, gan pret pavasari. Sastapuši pretimnācēju skatienus, viņi sadrūma. Vieni kaunīgi novērsās, citi nevērīgi caur zobiem nospļāvās.

Ieraudzījuši kolonistus, jaunie celtnieki pārstāja jokot un smieties. Kuram gan patīk satikt ieslodzītos un vel tādā dienā, kāds ir Pirmais Maijs, kad viss — gan daba, gan cilvēki — dzied par brīvību un laimi! Vasja Krugļakovs nepatikā sarāvās. Dmitrijs Rusovs saviebās un ar nožēlu paskatījās uz likuma pārkāpēju bariņu. Viņa pirksti joprojām mehāniski ņirbināja taustiņus, un harmonikas it kā šņukstēja.

Šajā brīdī viņi atradās blakus — jaunie mūrnieki un nepilngadīgie noziedznieki. Izdzirdis harmonikas, viens no kolonistiem — plecīgs puisis ar īsi apgrieztu matu šķipsnu virs labās acs — pagrieza galvu.

— Beidz čīgāt! Ko āksties! — viņš sēcošā balsī uzkliedza.

— Samojedov! — konvojnieks viņu apsauca.

Puisis nikni pazibsnīja ar acīm un novērsās.

Pēc šīs tikšanās mūrnieku garastāvoklis apmācās. Rusovs noņēma rokas no harmonikas, Krugļakovs satina plandošo karogu.

— Tas nu gan ir negants, — noteica Iļja Karasevs.

— To tiem velniem vajag! — viņu partrauca Vasja Krug|akovs. — Tādus nav ko žēlot!

— Kādēļ tad nav ko žēlot? — iebilda Dmitrijs Rusovs. — Arī viņi ir cilvēki .. . Kļūdījušies vienu reizi, otru ... Vai nu maz kas dzīvē atgadās.

— Nu tad redzi, kas atgadās! — atbildēja Krugļa-kovs. — Mana māte 1942. gadā stāvēja rinda pec maizes. Un viens tāds smurgulis izrava viņai no rokām somiņu. Somiņa bija pārtikas kartītes. Pec mēneša viņa nomira bada . .. Pēdējas drusciņas atdeva man . .. Saprati?

— Par to tu vaino fašistus! — teica Iļja Karasevs. — Ja nebūtu viņu, nebūtu arī tā smurguļa. Un arī tava māte būtu palikusi dzīva.

— Bet varbūt tu pateiksi, ko lai vaino tagad? — ironiski jautāja Vasja.

— Ko lai vaino? — pārjautāja Dmitrijs Rusovs. — Visus pēc kārtas: tevi, sevi, viņu ...

— Tos skaistos vārdus tu paglabā citai reizei! Sitos nepāraudzinās... Vai redzēji, kā viņš paglūnēja uz karogu? Kā vilks! Aug īsts ienaidnieks!

— Tu, Vasja, pārspīlē! — teica Iļja. — Kas nu viņš par ienaidnieku! Nu, iepinās zēns, piesprieda gadiņus — tāpēc uznāk niknums. Uz cilvēkiem šņāc, bet naktī droši vien iespiež seju spilvenā un raud pēc mātes, pēc skolas ... Var gan pāraudzināt...

— Nu tad pamēģini!

— Kāpēc es viens? Pamēģināsim visi...

Iļjas Karaseva priekšlikums izskanēja gaisā. Neviens to neatbalstīja. Mūrnieki klusēdami izvairījās no atbildes un varbūt nekad vairs nepieskartos šim jautājumam. Bet atgadījums vakarā lika Vasjas Krugļakova brigādei vēlreiz padomāt par kolonistiem.

No Ļeņingradas celtnieki atgriezās vēlu, ar pēdējo vilcienu. Ciemats jau gulēja. Taču ielās vēl dega svētku ugunis. Pie ciema padomes visā ēkas fasādes augstumā stāvēja cipars «1», neona caurulītes izlocīdamās izstaroja maigu gaismu un veidoja vardu «Maijs». No kinoteātra jumta pa ieslīpu līkni ik pēc minūtes bez skaņas aiztrauca augšup elektriskā raķete. No katras mājas dvesa miers un klusums.

Pēkšņi atskanēja trauksmains milicijas svilpiens. Aiz mājas stūra noklaudzēja steidzīgi soļi. No turienes izskrēja kāds jaunietis.

— Stāt! — skanēja viņam nopakaļ. — Turiet!

— Mums nu gan šodien laimējas! — teica Iļja. — Laikam sācis ālēties .. . Varbūt aizturēsim?

Mūrnieku pulciņš sadalījās un aizšķērsoja ielu. Jaunietis viņus ieraudzīja, apstājas, papurināja matu šķipsnu un apjucis paskatījās uz visām pusēm. Jauns svilpiens viņam uzcirta ka ar pātagu. Viņš nolieca galvu un metās tieši uz Vasju Krugļakovu. Vasjam vienā rokā bija karoga kāts, viņš varēja rīkoties tikai ar kreiso. Bet Krugļakovs bija spēcīgs un veikls. Viņš satvēra jaunieša zodu un piespieda to viņam pie kakla. Bēgli ielenca. Vasja viņu atlaida. Un nu visi pamanīja, ka tas ir tas pats kolonists, kurš viņus no rīta nolamāja.

— Izbēdzis! — atskārta Iļja.

Puisis uzmeta viņam tramīgu skatienu.

— Atlaid, šodien taču svētki! — viņš čukstēja.

— Turi muti, tu ... — atbildēja Vasja.

— Bet kādēļ ne? Viņš tagad var laboties! — iebilda Rusovs.

— Jā, jā! Sapratu jau, kā tad! — atcirta Vasja un satvēra jaunieti aiz apkakles.

— Neaiztiec! — puisis rāvās sānis. — Esmu inteliģents cilvēks!

Mūrnieki pasmaidīja.

— Tad ta inteliģents! — iesmējās Vasja.

Piesteidzās milicis un divi sargi.

— Paldies, biedri! — teica viens no sargiem un iedunkāja bēgli. — Iesim! Nu kusties, kusties ...

Mūrnieki devās uz kopmītni. Oma bija nelāga. Pat Vasja Krugļakovs, paskatījies puišu apjukušajās sejās, jutās neveikli.

— N-ja-jā! Tas nu gan nebija pareizi, — teica Dmit-rijs Rusovs. — Tādos svētkos parasti mēdz būt amnestijas.

Krugļakovs saskaitās.

— Ko tu īsti iedomājies! Šā vai tā viņu nākamajā dienā notvers! Kur tad viņš lai paliek! Tā jau no kolonijas projām netiks!

Viņi rājās un strīdējās līdz pašai kopmītnei. Nolikās gulēt cits ar citu neapmierināti. Jau palīdis zem segas, Rusovs norūca pa visu istabu.

— Atradušies varoņi! Visa brigāde rīko tvarstīšanu!

— Paraudi vien! — atcirta Vasja. — Ej noglaudi viņam galviņu. Bet viņš tev pa to laiku ielīdīs kabatā!

No rīta piecēlās vēlu. Istabā gluži kā vasarā spīdēja saule. Bet mūrnieki vēl arvien bija sadrūmuši un, lai gan ar brigadieri sarunājās, tomēr tikai tad, ja citādi nebija iespējams. Un Vasja Krugļakovs to juta.

Nekad agrāk brigādē nebija strīdu. Pat līdz tai dienai ne, kad viņiem piešķīra komunistiskā darba brigādes nosaukumu, mūrnieki dzīvoja draudzīgi kā viena sirds un viena dvēsele, no pusvārda saprata cits citu.

Saspīlētās attiecības turpinājās līdz pusdienai. Pirmais padevās Vasja.

Ēdnīcā viņš vienmēr sēdēja brigadiera goda vietā — divu kopā sabīdītu galdu galā. Un, lai kuram apkalpotāja pasniedza zupu vai otro ēdienu, pirmo šķīvi mūrnieki vienmēr padeva brigadierim. Bet šodien šķīvis neceļoja pa apli. Apkalpotāja to nolika priekšā Iļjam. Viņš mierīgi paņēma karoti un sāka ēst.

Starp pirmo un otro ēdienu, kad puiši klusēdami sēdēja un grūtsirdīgi vēla maizes lodītes, Vasja teica:

— Nu labi! Pietiks bozties! Kuram taisnība, to, kā mēdz sacīt, rādīs vēsture... Bet tagad man ir tāds ierosinājums: iesim uz koloniju un uzņemsimies šefību par mūsu inteliģentu. Vai gribat?

Dmitrijs Rusovs — pats labsirdīgākais visā brigādē — paskatījās brigadierī un aizkustināts pasmaidīja:

— Tu tikai esi puika ... Ak galviņa, galviņa! Es gan tādas lietas nekad neizdomātu! Bet vai tad mums viņu dos?

Noņemties vajadzēja daudz. Puiši gaja uz komjaunatnes rajona komiteju, uz prokuratūru. Viņi bija tiesa, kur izskatīja Grigorija Samojedova lietu, un panaca savu. Līdz nākamai svētdienai visi dokumenti bija nokārtoti.

Samojedova svinīgā nodošana komunistiskā darba brigādei bija sarīkota no rīta.

Pie kolonijas augstajiem vārtiem, kas bija līdz galam atvērti, zem sava karoga sarindojās Vasjas Krugļakova brigāde. Bet aiz vārtiem līnijā nostājās kolonisti. Kolonijas priekšnieks teica īsu runu:

— Šodien viens no jums atkal iegūst tiesības saukties par biedru! — viņš teica. — Biedri Samojedov, soli uz priekšu!

Grigorijs, sapurinājis matu šķipsnu, neveikli ar labo kāju izklupa no ierindas. Priekšnieks pasniedza viņam dokumentus.

— Vārti tev atvērti. Ticu, ka tu neatgriezīsies atpakaļ! Gribu, lai vārti arvien biežāk un biežāk atveras tiem, kuri aiziet no kolonijas. Un lai tie nekad vairs nav jāatver citiem mazgadīgajiem likuma pārkāpējiem.

Pusaudži sakustējās, sāka čukstēties. Kāda balss skaļi jautāja:

— Bet kādēļ tad viņi Samojedovu ņem pie sevis?

Samojedovs pagriezās, atieza zobus un piedraudēja

ar dūri. Priekšnieks izteiksmīgi palūkojās Krugļakova. Vasja saprata, ka vajag paskaidrot brigādes izvēli.

— Kādēļ izvēlējāmies? — viņš skaļi teica. — Jus visi varat aiziet no šejienes kā labi cilvēki. Un tas notiks drīz! Ļoti drīz! Bet Samojedovam vajadzīga stipra roka, kas palīdzētu viņam pārkāpt slieksni. Mes sniedzam viņam roku, uzņemam savā brigādē, zem šī karoga, un’darīsim visu, lai viņš neapkaunotu ne komunistiskās brigādes nosaukumu, ne sarkano karogu!

— Laimīgu ceļu, biedri Samojedov! — teica priekšnieks. — Varat iet — jūs esat brīvs!

Samojedovs neuzticīgi devās uz vārtiem. Kolonisti viņu pavadīja ar skaudīgiem skatieniem.

Piegājis pie vārtiem, viņš vēlreļz pagriezās atpakaļ, sapurināja matu šķipsnu un pārkāpa senilgoto robežu. Vārti aizvērās.

Mūrnieki bija jau iepriekš norunājuši, ka Samojedo-vam neko nejautas un par pagātni viņam neatgādinās.

— Nu, kādi ir tavi tālākie plāni? — teica Dmitrijs Rusovs, kad viņi gāja prom no kolonijas.

Samojedovs īsi paraustīja plecus.

— Kādi plāni? Visi plāni taču ir jums! Kas tad es esmu? Tpi! ... Izpirkāt mani no kolonijas, nu tad — žmiedziet ar . . . Tikai ne pārlieku, citādi aizmukšu!

— Uz kurieni? — jautāja Iļja.

- Ha! Uz kurieni? Uz ziemeļiem! Tur ir lielais rublis! Naudiņas kā spaļu!

Krugļakovs naidīgi paraudzījās Samojedovā.

Ko tad tu darīsi ar naudu? Un vai tu maz zini, kas tā ir? Vairāk par rubli neesi rokā turējis! Un ari tas nebija tavējais!

Samojedovs atbildēja viņam ar tikpat naidīgu skatienu un jautāja:

— Cik tad tu norauj?

— Nu, kādus pāris simtus.

— Bet man rokās bijuši pieci simti! Vai mani starpību? Un brīvības — cik uziet! Es tā vis neskraidīju ar karogu kā tu!

Vasja tikai ar pūlēm apvaldīja roku, kas cēlās sitienam.

— Es tevis dēļ to nesu, — viņš caur zobiem teica, — bet redzu, ka veltīgi! Neesi tā vērts! Zaļš, ja ne vēl sliktāk! Un nu klausies, ko tev teikšu: ir nedomā pieskarties karogam! Piekaušu!

— Ļoti pateicos par tādu aizliegumu!

Samojedovs ākstīgi paklanījās.

Jaunā brigādes locekļa gultu novietoja kaktā, tālāk no durvīm un loga, lai viņš naktī nesadomā aizmukt.

Tā bija vienīgā piesardzība. Citādi mūrnieki savu ierasto kārtību nemainīja: skapjus, naktsgaldiņus, galdus neaizslēdza, naudu nenoglabāja, bet, tieši otrādi,

centās to atstāt redzamā vietā, lai pieradinātu Samoje-dovu nepieskarties svešai mantai.

Jau pašā pirmajā vakarā puiši sameta naudu un iedeva Grigorijam piecdesmit rubļu kombinezonam un pārtikai, lai viņš varētu nodzīvot līdz algai.

— Nopelnīsi, atdosi, — teica Iļja.

— Bet cik tad es dabūšu?

— Pirmajos mēnešos rubļus četrdesmit.

- Bet kādēļ viņš grābj divus simtus? — jautāja Samojedovs un pamāja uz Krugļakova pusi.

- Iemācies strādāt tapat kā viņš, un arī tu saņemsi. Un to matu šķipsnu gan apcērp — traucēs darbā!

Tā nu ir mana darīšana! — nomurmināja Samojedovs.

Nākamaja dienā brigāde devās uz celtni. Samojedo-vam uzdeva sagatavot un iznēsāt javu. Puisis strādāja labi. Ar saviem piecpadsmit gadiem viņš bija neparasti stiprs un viegli vien veica uzdevumu. Krugļakovs vairākas reizes pārbaudīja javas kvalitāti, taču Samojedovs stingri ievēroja proporcijas.

- Tu esi lietaskoks, biedri Samojedov! - jokodamies teica Vasja.

Samojedovs uz joku neatbildēja.

— Ak tad pārbaudi gan visu? Vagaris atradies! — viņš ņirgājās.

— Un tu joprojām spurojies? Ezis!

Sliedes šķinda aicināja pusdienās. Samojedovs nesa smilšu spaini uz otro stāvu. Izdzirdis signālu, viņš atstāja spaini vidū uz slīpā dēļa, kam pakāpienu vieta bija uzsisti šķērskoki, un gāja atpakaļ. Kad līdz zemei bija palicis pusmetrs, Samojedovs lēca. Dēlis salīgojās, spainis apgāzās, smagi nolidoja zemē un gandrīz uzkrita uz galvas Iļjam Karasevam, kurš gāja garām.

Galva gan palika vesela, bet kreisās kājas pirkstiem tika krietni. Iļja iekliedzās ne tik daudz aiz sāpēm, cik aiz pārsteiguma. Samojedovs nobāla un paskatījās uz visām pusēm tā, it kā gaidītu sitienu. Bet neviens neteica ne vārda. Viņam tas bija briesmīgāk nekā desmit krietnas pļaukas.

Iļja saņēmās un nostrādāja pēc pusdienām vēl stundu.

Kāja smeldza arvien vairāk un vairāk. Beidzot viņš neizturēja un aizgāja uz ambulanci.

Pirmo reizi daudzos mēnešos Krugļakova brigāde dienas normu neizpildīja.

Atgriezušies no darba, mūrnieki atrada Iļju gultā.

— Pāris dienas vajadzēs pagulēt, — viņš vainīgi teica.

— Varens sākums! — noteica Krugļakovs.

Samojedovs stāvēja visiem aiz muguras. Viņš norāva

no galvas jauno cepuri, nosvieda to uz grīdas un histēriski kliedza:

— Varat sūtīt mani atpakaļ! Nemaz neesat man tik ļoti vajadzīgi! Vai nu tur, vai šeit — vienalga jāstrāda!

— Netrako!

Ja šo skarbo vārdu teiktu kāds cits, Samojedovs kļūtu tiešām nevaldāms. Bet to teica Iļja. Grigorijs nokāra galvu, un tikai viņa lūpas drebēja.

Rusovs pacēla no grīdas cepuri, pakāra to uz naglas. Puiši izklīda, bet Samojedovs palika pie Karaseva gultas.

- Aizskrien pēc ziedes, — palūdza Iļja. — Droši vien bus jau gatava. Te ir recepte.

Samojedovs aizgāja.

Klusumu, kurš istabā turpinājās diezgan ilgi, pārtrauca Iļja.

— Un tomēr esmu apmierināts, ka viņu paņēmām.

— Tagad ir par vēlu nožēlot, — atbildēja Vasja Krugļakovs. — Atpakaļ vest vairs nevaram, — būs kauns pa visu pilsētu.

— Nav jau runa par kaunu, bet gan par cilvēku ... Nospļauties man par tiem pirkstiem! Goda vārds man nav žēl, tādēļ ka jūtu: tas viss viņam ķēries pie sirds!

— Ja pāraudzināšana notiks tādā veidā, tad mēs visi drīz vien staigāsim ar salauztām rokām un pārsistām galvām, — iedzēla Krugļakovs.

— Bet tu, Vasja, tomēr izturies pret viņu slikti, — teica Rusovs. — Rejaties kā suņi... Gribat viens otram iekost, vai? Nemēro viņu ar tādu pašu mērauklu kā visus pārējos. Tu domā, ar to vien pietiek, ka ieskaitījām mūsu brigādē, viņš tūlīt kļūs par eņģeli? Atceries, cik daudz mēs cīnījāmies par komunistiskā darba brigādes nosaukumu? Bet, liekas, mēs taču neatnācām uz celtniecību no kolonijas?

— Tev taisnība ... Bet es nevaru piedot viņa uzskatus par naudu. Un par karogu arī... Gribu, zinu, ka vajag piedot, tomēr nevaru.

— Bet tu pārvari šo «nevaru». Ļauj cilvēkam nomierināties. Viņš taču ir kā uzvilkta stīga!...

Samojedovs atgriezās drīz. No vienas kabatas viņš izvilka ziedes trauciņu, no otras vīna pudeli.

— Salīgsim mieru! — viņš noņurdēja un nolika pudeli uz galda.

Iļja aiz brīnumiem piecēlās gultā sēdus, pēc tam uz labās kājas pielēca pie galda. Paņēma pudeli.

— Lai notiek! — viņš teica, izsita korķi un aizleca tālāk pie atvērtā loga. Vīns guldzēdams lija ārā pa logu.

— Ak tā! — aizsvilās Samojedovs.

— Sēdies! — viņu pārtrauca Iļja. — Salīgsim mieru ... Tikai noteikumi būs citi! Mēs brigādē nedzeram! Un arī tu nedzersi! Ja nopirksi kino biļetes, — iesim! Uz teātri aicināsi, — iesim un vēl paldies teiksim. Uz muzeju arī! Protams, ne jau katru dienu! Trīs reizes nedēļā mums ir nodarbības celtniecības tehnikumā, arī tu mācīsies! Cik klases esi beidzis?

Samojedovs pēkšņi izlaidīgi pasmaidīja.

— Esmu inteliģents cilvēks. Es tādu komunismu nevaru pacelt! Pārlieku smags.

— Vai tu maz saproti, ko un kā tu runā? Tev ir piecpadsmit gadu, bet, kad paklausās tavā valodā, — bail metas! Palaidies un izlaidies ... Es tev prasu — cik klases esi beidzis?

— Sešas, — neskanīgi atteica Samojedovs.

— Mācīsies septītajā! Rit pat visu sarunāsim . ..

Dzīve pamazām nokārtojās. Samojedovs ar grūtībām,

lēni, bet tomēr ievirzījās sliedēs. Celtnē viņu sāka mācīt par mūrnieku. Viņu mācīja Rusovs. Viņš ari pavadīja Grigoriju vakaros uz strādnieku jaunatnes skolu.

Reiz, tiklīdz viņi izgāja no kopmītnes, Samojedovs apstājās.

— Tālāk iešu viens pats! — viņš teica.

— Bet vai neaizķersies? — jautāja Dmitrijs Rusovs.

Samojedovs iebāza lielā pirksta nagu starp zobiem, saspieda to un tad ar ska|u klikšķi izrāva āra. Tas nozīmēja, ka viņš ir devis goda vārdu.

— Nu, nu! — noteica Rusovs, un viņa balsī jaudās ticība. — Labāk jau bez pavadoņa.

— Tu man tici? — iesaucās Samojedovs, un viņa acīs iemirdzējās neslēpts prieks.

— Ticu! Kādēļ gan lai neticētu?

— Tad tici arī turpmāk! — dedzīgi čukstēja Samojedovs. — Aizvāciet taču savu nolādēto naudu! Pat naktīs vairs neguļu — uzmanu! Ja nu vējš uzpūš vai nejauši nokrīt! Kur palika? Samojedovs nozaga! Katru dienu

to pārskaitu, lai neviens rublis netrūktu. Brigadierim šodien rublis nezin kur pazuda — pieliku savējo!

Rusovs satraukts atgriezās istabā. Neko biedriem neteikdams, viņš piegāja pie Krugļakova skapīša. Uz tā mētajās nauda.

— Cik tur tev ir, Vasja?

— Un kas tad ir? — Krugļakovs saausījas. — Trīsdesmit.

— Pārskaiti! ...

Mūrnieki ieinteresēti sanaca ap skapīti. Vasja saka skaitīt. Izrādījās, tieši trīsdesmit rubļi.

Par maz! Pameklē! — svinīgi pavēlēja Rusovs.

— Ko tu muļķojies? — prasīja Krugļakovs, tomēr paskatījās zem sedziņas, skapītī, pēc tam atbīdīja skapīti no sienas.

Uz grīdas gulēja rublis.

Kad Samojedovs pārnāca no skolas, nauda bija nolikta. Vasja atdeva viņam rubli un paspieda roku ...

Tuvojās otrā ceturkšņa beigas. Brigāde centās. Lai gan Iļja nestrādāja slimās kājas dēļ tikai nedēļu, procentu rādītāji bija sliktāki nekā pagājušajā ceturksnī. Tas bija izskaidrojams vēl ar to, ka mūrnieki daļu darba laika iztērēja Samojedova apmācīšanai. Tā vai citādi, bet kaimiņu ciema brigāde, ar kuru sacentās Krugļa-kova mūrnieki, bija tikuši priekšā. Toties tagad, kad Samojedovam īpašu uzraudzību vairs nevajadzēja, varēja saraut.

Iļja, Dmitrijs un brigadieris strādāja skaisti. Neviena lieka kustība! Viena roka uzmet javu, otra uzliek ķieģeli. Nekādas aizkavēšanās! Acs precīzi nolūko vietu, kur jābūt ķieģelim. Un ķieģelis kā likts, tā paliek. Aiz tā otrs, trešais... Un siena aug ar katru mirkli. Samojedovs tādu meistarību vēl nebija iemācījies. Viņam atkal un atkal vajadzēja ņemt palīgā svērteni — pārbaudīt savu darbu. Viņš uzmūrēja vienu rindu, otru un skatījās, vai ķieģeļi nav atvirzījušies no vertikāles, vai saglabājusies horizontālā līnija. Pārbaudes viņu nomocīja. Viņš nolaiž svērteni un redz: ķieģeļi izspiedušies. Puisis griež zobus un sāk labot. Bet biedri pa to laiku jau mūrē jaunu rindu.

Taču kļūdas atgadījās arvien retāk. Beidzot pienāca diena, kad Samojedovs vairs ne reizes nekļūdījās, mūrējums bija nevainojams. Nākamajā dienā viņš mēģināja paātrināt tempu. Pavēroja, kā strādā Rusovs, un sāka likt ķieģeli pie ķieģeļa. Darbs aizrava. Viņš nepamanīja, kā skrien laiks. Darba dienas beigās Samojedovs paņēma svērteni, nolaida to gar jauno mūrējumu. Starp pavedienu un sienu izveidojās niecīgs leņķis, kurš uz leju paplašinājās. Ar aci to varēja tikko pamanīt. Bet tas bija.

Samojedovam sirds sažņaudzās. «Vai tiešām vajadzēs mūri nojaukt? Izniekot visu dienu! Un tieši tad, kad biedri taupa sekundes!» Un Samojedovs nolēma izlabot k|ūdu citādi.

No rīta, nevienam ne varda neteicis, viņš mūrēja tālāk, apzinīgi atvirzīdams ķieģeļus uz iekšpusi. Viņam šķita, ka tā sienu izlīdzinās.

Pēc pusdienas atnāca būvdarbu vadītājs, pastavēja klusēdams, pavēroja Samojedova darbu un aizgāja. Bet pēc maza brītiņa atskrēja Rusovs. Viņš pārbaudīja sienu un tūlīt atklāja Samojedova blēdību.

— Ej pieņemt ķieģeļus, — viņš klusi teica un saka jaukt mūri.

Samojedovs slāja uz celtņa pusi. Celtnis bija novietots tajā vietā, kur atradās Rusova iecirknis. Tagad iecirknis bija tukšs. Siena neauga.

Samojedova rokas drebēja, kad viņš pievilka pie sevis trosē iekarināto smago konteineru ar ķieģeļiem. Viņš ķieģeļus izkrāva. Sauca, lai padod otru konteineru. Matu šķipsna līda acīs. Viņš nikni atmeta to atpakaļ, satvēra trosi un vilka klāt pie paaugstinājuma kārtējo konteineru. Bet roka paslīdēja, konteiners kā vēzeklis aizlīgojās uz pretējo pusi un ar visu smagumu atsitās pret sienu.

Jaunais, vēl nesacietējušais mūris padevās. Sienā radās ieliekums.

Samojedovs neizturēja. Viņš nokrita uz paaugstinājuma netīrajiem dēļiem un sāka histēriski raustīties.

Viņu nerāja. Pat tad, kad kļuva skaidrs, ka Krugļa-kova brigāde šajā ceturksnī būs otrā vietā, neviens neizrādīja, ka tā ir Samojedova vaina.

Jūlija pirmajā dekādē trestā rezumēja sacensību galīgos rezultātus. Ceļojošo Sarkano karogu pasniedza kaimiņu ciema brigādei. Tovakar Krugļakova mūrnieki staigāja sadrūmuši.

—- Atceries, — brigadieris teica Samojedovam, — tu baidījies, ka es esot piekalts pie karoga? Slikti bija mani piekaluši! Ja tu prastu ...

— Vasja! — uzsauca Rusovs.

Samojedovs piecēlās.

— Uz kurieni? — uztraucās Iļja.

— Man laiks uz skolu, — atbildēja Samojedovs.

Pulksten desmitos mūrnieki sāka uztraukties. Samo-jedova nebija. Viņš nepārnāca arī vienpadsmitos un divpadsmitos. Novēlējis klausītājiem labu nakti, apklusa radio. Bet mūrnieki vēl negāja gulēt. Ar katru mirkli pieauga pārliecība, ka zēns aizbēdzis. Krugļakovs klusītēm rāja sevi par dzēlīgajiem vārdiem, kurus viņš bija pateicis Samojedovam. Bet tagad nožēlām vairs nebija nekādas nozīmes. Vajadzēja kaut ko darīt.

— Kur mēs viņu meklēsim? — jautāja Vasja, lai gan saprata, ka bez milicijas palīdzības atrast Samojedovu ir gandrīz neiespējami. Viņš varēja ar jebkuru vilcienu aizbraukt uz Ļeņingradu, varēja iemanīties tālsatiksmes vilcienā un doties uz citu pilsētu.

— Pagaidīsim vēl, — teica Rusovs.

— Nē! — iebilda Iļja. — Vajag apstaigāt visu ciemu, varbūt viņš bēdās kaut kur nolīdis.

— Kas tad viņam par bēdām! — iecirtās Krugļakovs. — Karogu taču mums atņēma, un viņš jau nu šī iemesla dēļ necels ne ausi!

Neviens nemēģināja Samojedovu aizstāvēt. Bet arī sēdēt, rokas salikuši, mūrnieki nevarēja; viņi norunāja maršrutus, izgāja uz ielas un izklīda uz visām pusēm.

Bija jau gandrīz otrā nakts stunda, kad viņi pa vienam atgriezās kopmītnē. Apsēdās pie galda. Neviens neko nejautāja — viss tāpat bija skaidrs.

Pēkšņi nočīkstēja ārdurvis. Gaitenī bija dzirdami uzmanīgi soļi, un istabā ienāca Samojedovs.

Ja viņš būtu iereibis, piekauts vai arī viņu gūstītu kaut visa ciema milicija, mūrnieki par to nebrīnītos, bet tas, ko viņi ieraudzīja, viņus sastindzināja. Samojedovs nesa uz pleca karogu, to pašu Ceļojošo Sarkano karogu, kuru šorīt pasniedza otrai brigādei.

— Še, turi! — lepni teica Samojedovs un pasniedza karogu Krugļakovam. — Manis dēļ tu viņu pazaudēji! Tā taču bija! Tādēļ arī es tev viņu atdodu! Ar to nu tā lieta cauri, brigadieri!

Ne Vasja, ne mūrnieki neko nesaprata. Viņi blisināja acis un skatījās gan uz Samojedovu, gan uz karogu.

— Turi, — atkārtoja Samojedovs. — Un nedomā, stundas nenokavēju. Uzrakstīju algebras kontroldarbu un laidos pie viņiem uz ciemu.

— Tu nozagi? — tikko dzirdami jautāja Vasja. Samojedovs nemaz neapmulsa.

- Zog naudu, dažādas mantas, — viņš atbildēja. — Bet karogu atkaro! Tad nu es arī... pielietojot kara viltību.

Dīvainas, divējādas jūtas pārņēma mūrniekus. No vienas puses, bija noticis kliedzošs, nedzirdēts fakts: brigādes loceklis izdarījis zādzību. Un nevis parastu zādzību! Viņš bija nozadzis karogu brigādei — sacensības uzvarētājai. Bet no otras puses šaja zādzībā bija kaut kas naivs, bērnišķīgs. Samojedovs izdarīja zādzību ne jau savtīgu iemeslu dēļ, bet lai izpirktu savu vainu.

— Nu gan tu esi ievārījis putru! — pēc ilgas klusēšanas teica Rusovs. — Vai tad tā atkaro karogu?

- Bet kā tad? — bez agrākās pārliecības jautāja Samojedovs. — Viņi mūs pārspēja ar procentiem, mēs viņus — ar viltību.

Ilgi domāja, ko darīt tālāk. Pec tam gaisma istabā nodzisa. Mūrnieki ar karogu izgāja uz ielas. Elektriskie vilcieni vēl negāja. Līdz kaimiņu ciemam bija kādi četri kilometri. Gandrīz visu ceļu viņi skrēja. Bet rītausmā karogs bija atkal savā vietā — kaimiņu brigādes kopmītnes sarkanajā stūrītī.

Tas bija Samojedova pēdējais pārkāpums. Pavasaris atnāca agrs un spējš. Saule papūlējās un divās nedēļās nokausēja sniegu. Sestajā aprīlī brigāde svinēja Samojedova dzimšanas dienu. Viņam tagad bija sešpadsmit gadu. Šajā dienā viņš pārkārtoja frizūru: atsukājamatu šķipsnu atpakaļ. Tagad viņš vairs ne ar ko neatšķīrās no saviem biedriem. Taisnība, viņš bija sešus gadus jaunāks par viņiem, bet ārēji tas izpaudās maz: aizritējušie gadi bija atstājuši savas pēdas.

Aprīļa vidū Ceļojošais Sarkanais karogs atgriežas brigādē. To saņemdams, Krugļakovs pasmaidīja ar tikko manāmu šķelmību. Mūrnieki aši saskatījās. Viņi atcerējās, kā Samojedovs toreiz naktī ienesa karogu is-tabā. Par šo gadījumu nekad neviens cits neuzzināja.

Sarkano karogu plīvas atnesa Pirmo Maiju. Agri no rīta ciema iedzīvotāji steidzās uz staciju. Uz turieni devās arī mūrnieki. Tāpat ka pirms gada, Dmitrijs Rusovs bezrūpīgi čīgaja harmonikas. Iļja Karasevs

iesprauda Samojedovam svētku uzvalka pogcaurumā ziediņu. Vasja Krugļakovs nesa karogu.

Viņi piegāja pie jauna četrstāvu nama. Pagājušā gada’maijā šeit stāvēja tikai kailas pirmā stāva ķieģeļu sienas. Bet tagad glītais, gaišais nams vēroja ielu ar siltām dzīvības pilnām acīm. Bija redzami balti aizkari, puķes. Kādā logā, piespiedusi deguntiņu pie stikla, raudzījās mīlīga, ziņkārīga bērna sejiņa. Meitenīte vicināja mazu karodziņu un kaut ko sauca, bez skaņas plātīdama muti.

— Tā taču ir mūsu māja! — teica Iļja.

— Un jaunā iedzīvotāja mūs apsveic! — piebilda Rusovs. — Redzi, māj ar karodziņu!

— Atļauj, es viņai atbildēšu, — teica Samojedovs un pastiepa roku, lai paņemtu no Krugļakova karogu.

Vasja atdeva viņam karogu. Samojedovs to sakārtoja, pamāja meitenītei un tad nesa karogu tālāk pa svētku rosmes pilno ciema ielu.

SATURS

Nogrimušais zvans. Tulkojusi L. Riekstiņa .

Večas aptieka. Tulkojusi L. Riekstiņa......

Pirmā diena. Tulkojusi A. Zariņa.......

Zilo papīrlšu noslēpums. Tulkojusi L. Riekstiņa .

Paciņa. Tulkojusi D. Nātiņa.........

Trīs septītnieki. Tulkojusi L. Riekstiņa.....

Kļavu sala. Tulkojusi D. Nātiņa.......

Gudrumiņš, Gaišumiņš. Tulkojusi D. Nātiņa . .

Jūras gliemežvāki. Tulkojusi D. Nātiņa ....

Izlabotā kļūda. Tulkojusi A. Zariņa.....

Jaunā māja. Tulkojusi A. Zariņa.......

Dzīves gads. Tulkojusi A. Zariņa......

А. Власов, А. Млодик О ВАС, РЕБЯТА Детгиз Ленинград 1962 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore L. Hiļimonoka. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore Z. Ivanāne. Korektore I. Skalberga. Nodota salikšanai 1966. g. 26. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 26. aprīlī. Papīra formāts 84X108732. 7,25 fiz. iespiedi.; 11.89 nzsk. iespiedi.; 12,19 izdevn. I. Metiens 10 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20117-J1862. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 62.

K2

1

Vārdu spēle: Kukuškins — atvasinājums no vārda «кукушка» (dzeguze); Petuhovs atvasinājums no vārda «петух» (gailis).

Content

Vlasovs Aleksandrs, et al Nogrimušais zvans

NOGRIMUŠAIS ZVANS

VEČAS APTIEKA

PIRMĀ DIENA

ZILO PAPĪRIŠU NOSLĒPUMS

PACIŅA

TRĪS SEPTĪTNIEKI

KĻAVU SALA

GAIŠUMIŅŠ, GUDRUMIŅŠ

JŪRAS GLIEMEŽVĀKI

IZLABOTĀ KĻŪDA

JAUNĀ MĀJA

DZĪVES GADS

SATURS

1