Cveigs Stefans

Noveles

Stefans Cveigs

Noveles

.

Degošais noslēpums

.

PARTNERIS

Lokomotīve aizsmakusi iekaucās. Zemmeringa bija klāt. Melnie vagoni mirkli atpūtās augstienes sudrabainajā gaismā, pāris raibi ģērbušos cilvēku izmeta laukā, citus ierāva sevi. Sur tur atskanēja piktas balsis, priekšā atkal iesēcās aizsmakušais tvaika rumaks un ievilka melno, grabošo virkni tuneļa alā. Visapkārt atkal pletās dzidra ainava ar gaišām, valga vēja apdvestām tālēm.

Kāds no atbraucējiem, jauns cilvēks, kas patīkami atšķīrās no citiem ar labo apģērbu un graciozo, brīvo gaitu, pats pirmais pasteidzās paņemt fiakru līdz viesnīcai. Zirgi bez steigas rikšoja augšup pa ceļu. Gaisā juta pavasari. Debesīs plīvoja baltie, nemierīgie mākoņi, kādi ir tikai maijā un jūnijā, šie baltie, vēl jaunie un nerātnie klaidoņi, kas gan rotaļādamies traucas pa zilo izplatījumu, lai piepeši paslēptos aiz augstiem kalniem, gan apskaujas un bēg, gan saburzās kā kabatas laka tini, gan sadalās strēlēs un beidzot draiskuļodamies uzliek kalniem baltas cepures. Nemieru juta arī vējā, kas tik nevaldāmi purināja tievos, vēl lietū samirkušos kokus, ka to zari klusi brīkšķēja un no tiem nobira vesels lāšu dzirksteļu spiets. Brīžiem

likās, ka no kalniem nāk vēsa sniega smarža, to ieelpojot varēja just reizē kaut ko saldu un skurbu. Gaisā un zemē viss pauda dzīvību un rūgstošu nemieru. Klusi sprauslādami, zirgi rikšoja pa ceļu lejup. Zvārguļu skaņas steidzās tiem tālu pa priekšu.

Viesnīcā jaunā vīrieša pirmais darbs bija sadabūt viesu sarakstu, ko tas drīz vien vīlies pārskatīja.

«Kāpēc īsti esmu te ieradies?» viņš sev nemierīgi jautāja. «Dzīvot vienam bez sabiedrības kalnos ir ļaunāk nekā atrasties kantorī. Acīm redzot, esmu ieradies vai nu par agru, vai vēlu. Man nekad nelaimējas ar atvaļinājumu. Starp viesiem neatrodu neviena pazīstama vārda. Kaut vismaz te būtu pāris sieviešu, gadītos kāds mazs, ļaunākā gadījumā pavisam nevainīgs flirts, lai šī nedēļa nebūtu jāpavada gluži bez prieka.»

Jaunais vīrietis — kāds barons ar ne visai skanīgu vārdu no Austrijas ierēdņu aristokrātijas, kurš strādāja pilsētas pašvaldības iestādē, bija paņēmis šo mazo atvaļinājumu bez sevišķas vajadzības, tikai tāpēc, ka visi viņa kolēģi bija izmantojuši vienu pavasara nedēļu un viņš arī savējo negribēja veltīt darbam. Viņu nevarēja saukt par garīgi tukšu cilvēku, viņš bija ļoti sabiedrisks, iemīlēts un labi ieredzēts visās aprindās, un pilnīgi apzinājās, ka necieš vientulību. Viņam nebija nekādas vēlēšanās iegrimt sevī, viņš, cik iespējams, izvairījās no šādas vientulības, jo nepavisam negribēja pats sevi tuvāk iepazīt. Viņš zināja, ka tikai saskarē ar cilvēkiem var uzplaukt visi viņa talanti, sirds siltums un pārgalvība, vienam bija salti, un viņš jutās lieks kā sērkociņš kārbiņā.

Saīdzis viņš staigāja šurp un turp pa tukšo vestibilu, gan šķirstīja aiz gara laika laikrakstus, gan spēlēja mūzikas zālē uz klavierēm kādu valsi, pie kam viņa pirksti neizjuta visai labi ritmu. Beidzot viņš sadrūmis apsēdās un skatījās, kā ārā pamazām satumst un no priedulāja kā pelēki tvaiki sāk celties migla. Tā viņš dīkdienībā un nervozēdams nonīka kādu stundu un tad iebēga ēdamistabā.

Te bija aizņemti tikai pāris galdiņu, kuriem viņš pārlaida ātru skatienu. Veltīgi! Neviena paziņas, tikai tur — viņš pavirši atņēma sveicienu — kāds treneris, ko viņš pazina no Vīnes hipodroma, un tur atkal kāda Apļa ielā redzēta seja. Nevienas sievietes, nekādas cerības kaut vai uz nenozīmīgu piedzīvojumu. Aiz īgnuma viņš kļuva vēl nepacietīgāks. Viņš bija viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuriem, pateicoties glītai sejai, visai laimējies un kuri vienmēr gatavi jaunām uzvarām vai jauniem piedzīvojumiem; tie vienmēr alkst mesties nezināmā dēkā, nekas tos nepārsteidz, jo tie visu novērojuši un aprēķinājuši, tie nepalaiž garām nekā erotiska, jo ar pirmo skatienu jau aptver katru sievieti jutekliski — vienalga, vai tā ir drauga sieva vai kalpone, kas attaisa durvis tās mājā. Ja šādus cilvēkus ar saprotamu vieglu nicināšanu sauc par sieviešu medniekiem, tad tas notiek, nemaz nezinot, cik daudz pamatotas patiesības ietverts šai apzīmējumā, jo šādu cilvēku nenogurstošai modrībai tiešām piemīt visi kaislīgie medību instinkti — pēdu dzīšana, satraukums un nežēlīgums. Viņi vienmēr uzmanīgi vēro, vienmēr gatavi līdz beidzamam sekot pa pēdām savam upurim. Viņi allaž ir dedzības pilni, taču nevis kā cēli mīlētāji, bet gan kā auksti, apdomīgi un bīstami spēlmaņi. Starp viņiem atrodami neatlaidīgie, kam visa dzīve pat vēl pēc tam, kad jaunība jau pagājusi, šādās gaidās kļūst par mūžīgu dēku, kam katra atsevišķa diena sadalās simt mazos, jutekliskos pārdzīvojumos, — pavirši uzmests skatiens, gaistošs smaidš, pretim sēžot, aizskarts ceļgals, — un gads atkal pagājis simt šādās dienās, kurām jutekliskais pārdzīvojums ir mūžīgi plūstošais, spirdzinošais un iedvesmojošais dzīvības avots.

Meklētājs tūliņ redzēja, ka te nav neviena partnera spēlei, un nekas nevar būt ļaunāks par spēlmaņa dusmām, kas ar kārtīm rokā pārākuma apziņā sēž pie zaļā galda un velti gaida pretinieku. Barons palūdza laikrakstu. Saīdzis viņš ļāva acīm slīdēt pār rindām, bet domas bija gurdas un streipuļoja aiz vārdiem

ka apskurbušas. Te viņš izdzirda sev aiz muguras nošalcam apģērbu un kādu mazliet dusmīgu balsi ar afektētu akcentu sakām: — Mais tais-toi donc, Edgar![1]

Gar viņa galdu, garām ejot, nočaukstēja zīda tērps, stalti un eleganti paslīdēja kāds stāvs un aiz tā melnā samta uzvalkā tērpies mazs, bāls zēns, kas viņu ziņkārīgi uzlūkoja. Abi apsēdās pretī pie rezervētā galda. Bija redzams, ka zēns cenšas izturēties mierīgi un rātni, lai gan viņa tumšās, nemierpilnās acis runāja citu valodu. Dāma — un nu jaunais barons ievēroja tikai viņu — bija ļoti smalka un ģērbusies ar eleganci, tieši tāda tipa sieviete, kādas viņam ļoti patika, viena no tām mazliet pilnīga auguma ebrejietēm gandrīz pašos brieduma gados, acīm redzot, arī kaislīga, kas prot savu temperamentu slēpt aiz cildenas melanholijas. Viņš nevarēja vēl ielūkoties viņai acīs un apbrīnoja tikai skaisti izliekto uzacu līniju virs maigā deguna, kas gan nodeva viņas rasi, bet tomēr ar cēlo formu padarīja profilu spēcīgu un interesantu. Viņas mati, kā viss šajā sievišķīgajā un pilnīgajā augumā, bija uzkrītoši kupli. Tās skaistums šķita daudz apbrīnots un pauda drošu pašapziņu un iedomību. Viņa pasūtīja ļoti klusā balsī un apsauca zēnu, kas, spēlēdamies ar dakšiņu, trokšņoja. To visu viņa darīja ar šķietamu vienaldzību un, kamēr barons, vērīgi pētīdams, viņu uzlūkoja, nelikās neko manām, lai gan patiesībā tā bija tikai īpaša modrība, kas viņai lika būt tik apvaldīti rūpīgai.

Barona satumsusī seja piepeši kļuva gaišāka, tai pārslīdēja neapzinātas nervozas trīsas, grumbas izlīdzinājās, muskuļi saspringa, tā ka augums izslējās un acis iemirdzējās. Viņš bija līdzīgs tām sievietēm, kam nepieciešama vīrieša klātbūtne, lai atklātos visa to pievilcība. Tikai juteklisks kairinājums sasprindzināja viņa enerģiju līdz pilnai spēka izjūtai. Mednieks nojauta laupījumu. Viņa acis izaicinoši mēģināja notvert sievietes ska-

tienu, kas ar nevērību, garām raugoties, reizēm tika uzmests viņam, bet nekad nedeva skaidru atbildi. Viņam šķita, ka būtu pamanījis arī tās lūpās vieglu smaida atspulgu, bet viņš nebija par to pārliecināts, un viņu uztrauca taisni šī neziņa. Vienīgais, kas viņam kaut ko solīja, bija šī pastāvīgā garām skatīšanās, kura nozīmēja reizē pretošanos un apmulsumu, un tad vēl ārkārtīgi rūpīgais, kā redzams, tikai vērotājam domātais sarunas veids ar bērnu. Viņš juta, ka aiz šā piespiestā uzsvērti izaicinošā miera slēpjas pirmais nemiers.

Arī viņš bija satraukts: spēle sākās. Viņš tīšām kavējās ar savām pusdienām un veselu pusstundu, gandrīz nenovērsdamies, lūkojās uz šo sievieti, līdz bija iepazinis katru tās sejas vaibstu un domās noglāstījis visu tās krāšņo augumu. Ārā kļuva pavisam tumšs, meži bērnišķīgās bailēs nopūtās, kad lielie lietus mākoņi izstiepa pēc tiem pelēkās rokas, istaba kļuva arvien tumšāka un ēnaināka, un cilvēkus, šķiet, arvien ciešāk apņēma klusums. Viņš ievēroja, ka, šī klusuma nomākta, mātes saruna ar bērnu kļuva arvien nebrīvāka, arvien mākslotāka; viņš manīja, ka drīz vien tā apklusīs pavisam. Tad viņš nolēma izmēģināt. Piecēlās pirmais un, ilgi vērdamies viņai garām lauka ainavā, gāja lēni uz durvīm. Tur viņš aši, it kā būtu ko aizmirsis, pagrieza atpakaļ galvu un notvēra sievietes modro skatienu, ar kādu tā nolūkojās viņam pakaļ.

Tas viņu iekairināja. Viņš pagaidīja viesistabā. Drīz vien viņa nāca, vezdama zēnu pie rokas, pašķirstīja, garām ejot, laikrakstus, parādīja zēnam pāris uzņēmumu. Taču, kad barons it kā nejauši pienāca pie galda, izlikdamies, ka meklē laikrakstu, bet patiesībā gribēdams tikai dziļāk ieskatīties viņas valgi mirdzošajās acīs un varbūt pat uzsākt sarunu, viņa aizgriezās prom, uzsita dēlam viegli uz pleca un teica: — Viens, Edgar! Au lit![2] — tad atturīgi aizšalca viņam garām. Barons, mazliet

vilies, noraudzījās viņai pakaļ. Viņš bija cerējis vēl šovakar ar to iepazīties, un šī vēsā izturēšanās viņu pārsteidza. Bet galu galā šādai atturībai piemita zināma burvība, un neziņa, vai varēs gūt panākumus, tieši iekveldināja viņa kāri. Bez tam viņam nu bija partneris, un spēle varēja sākties.

ATRA DRAUDZĪBA

Kad barons otrā rītā iegāja vestibilā, viņš ieraudzīja, ka daiļās svešinieces dēls dedzīgi sarunājas ar abiem lifta zēniem un rāda tiem Kārļa Meija grāmatas ilustrācijas. Viņa māte nebija klāt, tā, acīm redzot, vēl nopūlējās ar savu tualeti. Tikai tagad barons aplūkoja zēnu. Tas bija kautrīgs, fiziski vāji attīstījies, nervozs puika, ap divpadsmit gadu vecs, straujām kustībām un tumšu, apkārt klīstošu skatienu. Kā tas bieži mēdz būt ar bērniem šajā vecumā, viņš izskatījās bez iemesla izbiedēts, it kā būtu iztraucēts no miega un piepeši atrastos svešā apkārtnē. Seja viņam nebija neglīta, bet vēl pilnīgi neizveidojusies, tajā tikai nupat sāka sacensties briedums ar bērnišķību, viss tajā vēl bija neizteiksmīgs, trūka noteiktu un skaidru līniju, tā bija bāla un nervoza. Pie tam viņš bija tieši tajā neizdevīgajā vecumā, kad bērniem vairs neder viņu drēbes, bikses un piedurknes vaļīgi plandās ap kalsnajām kājām un rokām un iedomība vēl neliek pievērst uzmanību savai ārienei.

lā dīkā slaistīdamies, zēns atstāja diezgan nožēlojamu iespaidu. Patiesībā viņš visiem maisījās pa kājām. Drīz viņu pastūma pie malas durvju sargs, kuru tas apgrūtināja ar visādiem jautājumiem, drīz tas traucēja citus pie ieejas; acīm redzot, viņam trūka draudzīgas sabiedrības. Savā bērnišķīgajā pļāpāšanas kārē viņš mēģināja iedraudzēties ar viesnīcas kalpotājiem, kuri, ja bija laiks, patērzēja ar viņu, bet sarunu tūliņ pārtrauca, ja pie-

nāca kāds pieaugušais vai bija jādara kas neatliekams. Barons smaidīdams un ar interesi noskatījās uz nelaimīgo puiku, kurš aplūkoja visu ar ziņkāri, bet no kura visi nelaipni izvairījās. Reiz viņš notvēra tā ziņkārīgo skatienu, bet melnās acis tūliņ bailīgi novērsās un paslēpās aiz nolaistajiem plakstiem. Baronu tas uzjautrināja. Zēns saistīja viņa uzmanību, un viņš prātoja, vai šis bērns, kas vienīgi aiz bailēm bija tik kautrs, nederētu par starpnieku, lai varētu ātrāk iepazīties. Lai vai kā, viņš gribēja pamēģināt. Neuzkrītoši viņš vēroja zēnu, kas atkal izgāja laukā pa durvīm un ar bērnišķīgu maigumu glāstoši pieskārās zirga sārtajām nāsīm, kamēr — viņam nudien nebija laimes — važonis to diezgan rupji pastūma prom. Apbēdināts un garlaikodamies, ar trulu un mazliet skumīgu skatienu viņš atkal sāka slaistīties apkārt. Tad barons viņu uzrunāja:

— Nu, jauno cilvēk, kā tev te patīk? — viņš piepeši iejautājās, cenzdamies runāt pēc iespējas jautri.

Zēns nosarka kā uguns un bikli paskatījās uz svešo. Viņš bailēs pierāva sev klāt roku un apjukumā mīņājās no vienas kājas uz otru. Tas viņam gadījās pirmo reizi, ka svešs cilvēks uzsāka ar viņu sarunu.

— Pateicos, labi, — viņš stomīdamies atbildēja. Pēdējais vārds vienīgi ar mokām tika izdabūts pār lūpām.

— Brīnos gan, — barons smaidīdams sacīja, — te ir diezgan vienmuļi, un vēl tādam jaunam zeņķim kā tu. Ko tad dari visu dienu?

Zēns vēl bija pārāk apjucis, lai varētu tūliņ atbildēt. Vai tas iespējams, ka šis svešais, elegantais kungs vēlējās sarunāties ar viņu, par kuru neviens nelikās ne zinis? Sī doma darīja viņu reizē kautrīgu un lepnu. Viņš ar pūlēm saņēmās.

— Es lasu, un tad mēs daudz pastaigājamies. Reizēm mēs abi ar māmiņu izbraucam pajūgā. Man šeit jāatveseļojas, es biju slims. Ārsts teica, ka man arī daudz jāguļ saulē.

Pēdējos vārdus viņš jau pateica diezgan droši. Bērni vienmēr lepojas ar savu slimību, jo zina, ka briesmas padara tos viņu piederīgajiem divtik mīļus.

— Jā, saule jau ir laba tādiem jaunekļiem kā tu, tā tevi drīz vien iededzinās brūnu. Bet tev taču nav jāguļ visu dienu. Tādiem zēniem kā tu jāskraida apkārt, jābūt nebēdnīgiem un arī drusku nerātniem. Man liekas, tu esi par daudz godīgs. Ar savu biezo sējumu azotī tu izskaties pēc grāmatu tārpa. Kad atceros, kāds es biju palaidnis tavā vecumā! Katru vakaru pārnācu saplēstām biksēm. Nevajag tikai būt pārāk godīgam.

Zēns neviļus pasmaidīja, un viņa bailes izgaisa. Viņš labprāt būtu ko atbildējis, bet negribēja kļūt pārāk pašapzinīgs un drošs pret šo mīļo, svešo kungu, kas tik laipni ar viņu ru nāja. Pārdrošs viņš nekad nebija bijis, bet vienmēr mazliet kautrs un tagad aiz laimes un kauna briesmīgi apjuka. Viņš tik labprāt būtu sarunu turpinājis, bet viņam nekas neienāca prātā. Par laimi, garām gāja viesnīcas lielais, dzeltenais bernardie tis, apošņāja abus un ļāva sevi noglaudīt.

— Vai tev patīk suņi? — barons jautāja.

— Jā, ļoti! Manai vecmāmiņai vasarnīcā Bādenē ir suns. Tas visu dienu staigā man līdzi, kad mēs tur dzīvojam. Bet mēs tur ciemojamies tikai vasaru.

— Mums mājās, manā muižā, suņu ir savs desmits. Ja tu būsi krietns zēns, es tev vienu uzdāvināšu. Brūnu ar baltām ausīm, pavisam jauniņu. Vai tu gribi?

Zēns priekā pietvīka.

— Ak, jā!

Sauciens izlauzās karsti un kāri. Taču bikli un it kā izbijusies tūliņ līdzi zagās apdomība.

— Bet māmiņa neatļaus. Viņa saka, ka nevarot mājā ciest nevienu suni. Tie sagādājot par daudz nepatikšanu.

Barons smaidīja. Beidzot saruna novirzījās par māmiņu.

— Vai māmiņa ir tik stingra?

Zēns apdomājās, paskatījās mirkli viņā it kā jautādams, vai jau drīkst šim svešajam cilvēkam uzticēties. Atbilde bija piesardzīga.

- Nē, māmiņa nav stingra. Viņa man atļauj it visu, tāpēc ka biju slims. Varbūt viņa man atļaus turēt pat suni.

— Vai lai es viņai to palūdzu?

— Jā, lūdzu, dariet to! — zēns gavilēja. — Tad māmiņa noteikti atļaus. Un kāds tas izskatās? Vai tam ir baltas ausis? Vai tas māk nest mantas?

— Jā, tas māk visu. — Baronam bija jāpasmaida par sirsnības dzirkstīm, kam tik ātri bija licis iemirdzēties bērna acīs. Pirmītējais apmulsums bija pārvarēts un dedzīgums, ko visu laiku bija apvaldījušas bailes, jau kūsāt kūsāja. Kautrais, iebiedētais bērns piepeši pārvērtās draiskulīgā zeņķī. Ja nu viņa māte ir tāda pati, barons neviļus domāja, ja nu viņas atturība slēpj tādu pašu dedzīgumu! Bet zēns jau to apbēra ar desmitiem jautājumu.

— Kā sauc suni?

— Karo.

— Karo! — zēns gavilēja. Viņš smējās un priecājās par katru vārdu, apreibis no tā negaidītā pārsteiguma, ka pret viņu kāds izturas laipni. Barons pats brīnījās par saviem ātrajiem panākumiem un nolēma kalt dzelzi, kamēr karsta. Viņš uzaicināja zēnu mazliet pastaigāties, un nabaga puika, jau nedēļām iztvīcis pēc draudzīgas sabiedrības, bija sajūsmā. Neapzināti viņš izpļāpāja to, ko jaunais draugs izvilināja ar īsiem un it kā nejaušiem jautājumiem. Drīz vien barons jau zināja visu par šo ģimeni, pirmām kārtām to, ka Edgars ir vienīgais dēls kādam Vīnes advokātam, kas, acīm redzot, bija cēlies no turīgas ebreju pilsoņu ģimenes. Veikli izprašņādams, viņš drīz dabūja zināt, ka māte nebūt nav sajūsmināta par dzīvi Zemmeringā un sūdzas par labas sabiedrības trūkumu. Pēc Edgara izvairīgās atbildes, vai māmiņa tēti ļoti mīl, viņš pat uzdrošinājās secināt,

ka te viss nav gluži kārtībā. Viņš gandrīz kaunējās, ka tik viegli izdevies naivajam zēnam izvilināt šos mazos ģimenes noslēpumus; Edgars bija ļoti lepns, ka pieaugušo var interesēt tas, ko viņš stāsta, un taisni vai uzmācās jaunajam draugam ar savu uzticību. Pastaigājoties barons bija aplicis viņam roku ap pleciem. Bērna sirds pukstēja aiz lepnuma, ka viņu tik draudzīgi redz pastaigājoties kopā ar pieaugušu cilvēku, un viņš pamazām aizmirsās, čaloja brīvi un nepiespiesti, it kā abi būtu vienā vecumā. Edgars, pēc sarunas spriežot, bija visai gudrs, par daudz prātīgs saviem gadiem, kā vairums slimīgu bērnu, kas atrodas vairāk pieaugušo nekā sava vecuma biedru sabiedrībā, un viņam bija stipri pārkairinātas piekļāvības un naidīguma jūtas. Likās, viņš ne pret ko nevarēja izturēties vienaldzīgi. Par katru cilvēku vai priekšmetu zēns runāja vai nu ar sajūsmu, vai naidu, kas bija tik spēcīgs, ka viņa seja nepatīkami saviebās un kļuva gandrīz ļauna un neglīta. Viņa fanātiski dedzīgajos vārdos bija kaut kas neapvaldīts un spriegs, varbūt to vēl ietekmēja nesen pārciestā slimība un, likās, viņa neveiklība ir tikai ar pūlēm pārvarētas bailes no paša dedzības.

Barons viegli ieguva viņa uzticību. Pagāja tikai pusstunda, un viņam jau piederēja šī karstā, nemierīgi pukstošā sirds. Ir taču tik neizsakāmi viegli piemānīt bērnus, šos vientiešus, kuru mīlestību tik reti cenšas iegūt. Viņam pašam vajadzēja tikai atcerēties pagātni, un viņa valoda kļuva tik bērnišķīgi dabiska un brīva, ka zēns to uztvēra kā līdzīgu savējai un dažās minūtēs zaudēja katru svešuma sajūtu. Viņš bija laimīgs, ka šai vientuļajā vietā negaidot atradis draugu, un vēl kādu draugu! Aizmirsti bija visi mazie Vīnes puikas ar sīkajām balstiņām un bērnišķīgo čalošanu, šai brīdī tie bija pilnīgi izdzēsti no atmiņas. Visa viņa jūsmīgā dedzība nu piederēja jaunajam, pieaugušajam draugam, un viņa sirds lepnumā saviļņojās, kad tas atvadoties vēlreiz uzaicināja viņu rīt priekšpusdienā atkal atnākt. Jaunais draugs viņam vēl pa gabalu pamāja, gluži kā

brālis. Šis mirklis varbūt bija skaistākais viņa mūžā. Bērnus tik viegli piemānīt.

Barons smaidot noraudzījās, kā zēns drāzās projām. Starpnieks bija iegūts. Viņš zināja, ka zēns stāstīdams tagad gluži vai nomocīs māti un atkārtos katru vārdu, pie tam viņš ar prieku atcerējās, cik veikli bija veltījis viņai dažus komplimentus un vienmēr runājis tikai par Edgara «daiļo māmiņu». Ne bija nekādu šaubu, ka vaļsirdīgais zēns ātrāk nerimsies, pirms nebūs viņu iepazīstinājis ar māti. Viņam pašam nu nevajadzēja pakustināt vairs ne pirksta, lai tuvāk iepazītos ar skaisto svešinieci, viņš varēja mierīgi pasapņot un aplūkot apkārtni, jo zināja, ka sirsnīgas bērna rokas ceļ tiltu uz viņas sirdi.

TERCETS

Pēc paris stundām pierādījās, ka plāns izdevies lieliski uū līdz pēdējiem sīkumiem. Kad barons, tīšām mazliet nokavējies. ienāca ēdamzālē, Edgars pielēca no krēsla, aplaimoti smaidīdams, dedzīgi sveicināja un pamāja viņam ar galvu. Viņš tūliņ paraustīja māti aiz piedurknes un sāka viņai kaut ko ātri un uztraukti stāstīt, uzkrītošiem žestiem norādīdams uz baronu. Viņa kaunēdamās un sarkdama apsauca viņu par pārāk skaļo uzvešanos, bet, lai izdarītu zēnam pa prātam, viņai tomēr kaut reizi vajadzēja paskatīties uz baronu, bet tas, atbildot viņas skatienam, cienīgi palocījās. Iepazīšanās bija notikusi. Viņai vajadzēja atņemt sveicienu, bet tad viņa noliecās zemāk pār šķīvi un piesardzīgi izvairījās pa visu pusdienu laiku kaut reizi vēl paskatīties uz baronu. Edgars izturējās gluži citādi, viņš neatlaidīgi lūkojās uz baronu un reiz pat mēģināja pāri galdam ar to sarunāties, kas bija nepieklājīgi un ko māte tūliņ stingri noliedza. Pēc pusdienām Edgaram tika aizrādīts, ka jāiet

17

2 —- Nov«l«s

gulēt, un nu viņam ar mati sākās dedzīga sačukstēšanās, kamēr pēc neatlaidīga lūguma viņam tika atjauts pieiet pie pretējā galda un atvadīties no drauga. Barons pateica viņam pāris sirsnīgu vārdu, kas atkal lika iemirdzēties bērna acīm, un parunājās ar viņu dažas minūtes. Piepeši viņš pieceldamies veikli pievērsās otram galdam, apsveica mazliet apmulsušo kaimiņieni, ka viņai tik gudrs un krietns dēls, jūsmoja par priekšpusdienu, ko bija tik lieliski pavadījis kopā ar to, — Edgars stāvēja pietvīcis aiz prieka un lepnuma, — un, beidzot, tik sīki un pamatīgi apjautājās par tā veselību, ka māte bija spiesta atbildēt. Tā neviļus izraisījās garāka saruna, kurā zēns klausījās godbijīgi un aplaimots. Barons stādījās priekšā, un viņam likās, ka tā skanīgais vārds atstāj uz iedomīgo sievieti zināmu iespaidu. Protams, viņa izturējās ļoti laipni, lai gan bija atturīga un pat drīz atvadījās, — zēna dēļ, kā viņa atvainodamas piebilda.

Zēns skaļi protestēja, viņš neesot noguris un labprāt paliktu nomodā pat visu nakti. Bet māte jau sniedza baronam roku, ko tas ar cieņu noskūpstīja.

Edgars šai naktī gulēja slikti. Laimes izjūta viņā mijās ar bērnišķīgu izmisumu. Šodien viņa dzīvē bija noticis kaut kas neparasts. Pirmo reizi viņš dalījās pieaugušo likteņos. Miegā slīgdams, viņš aizmirsa, ka ir vēl bērns, un iedomājās, ka jau kļuvis liels. Līdz šim, augdams vientuļi un bieži slimodams, viņš nepazina daudz draugu. Viss viņa maigums izpaudās vienīgi pret vecākiem, kas par viņu maz likās zinis, un pret kalpotājiem. Mīlestības spēku vērtē nepareizi, ja ievēro tikai tās ārējo cēloni un nevis to sākotnējo jūtu saspīlējumu, kas izraisa drūmās un skumjās vilšanās un vientulības sāpes un ir iemesls visiem lieliem sirds notikumiem. Zēna sirds bija pārpilna sirsnīgām, neatbildētām jūtām, un nu viņš devās izplestām rokām pretim pirmajam, kas likās to pelnījis. Edgars gulēja tumsā

laimīgs un apmulsis, viņš gribēja smieties, bet nāca rauda*. Viņš mīlēja šo cilvēku kā nekad vēl nebija mīlējis nevienu draugu, ne tēvu, ne māti un pat ne dievu. Visas viņa naivās zēna jūtas tiecās pretī šim cilvēkam, kura vārdu tas bija dabūjis zināt tikai pirms pāris stundām.

Viņš bija pietiekami gudrs, lai viņu nenomāktu negaidītās un savādās draudzības pēkšņums. Viņu mulsināja kaut kas cits *— paša nevērtības un niecīguma sajūta. «Vai tad es esmu viņa cienīgs, tāds mazs, divpadsmit gadu vecs puika, kuram vēl jāiet skolā un kuru vakaros pirmo sūta gulēt?» viņš sevi tirdīja. «Kas es viņam varu būt, ko es viņam varu sniegt?» Viņu darīja nelaimīgu un nomocīja taisni šī nespēja kaut kā parādīt savas jūtas. Agrāk, ja viņš iemīlēja kādu draugu, tad vispirms dalījās ar to savas atvilktnes sīkajos dārgumos — pastmarkās un akmentiņos, bērnu dienu bērnišķīgajā mantībā, bet visas šīs mantas, kas vēl vakar bija vērtīgas un savādas burvības pilnas, pēkšņi likās zaudējušas savu nozīmi, nejēdzīgas un smieklīgas. Kā viņš varēja kādu no tām piedāvāt jaunajam draugam, kuram pat neuzdrošinājās atbildēt ar «tu»? Kā atrast ceļu vai iespēju parādīt savas jūtas? Arvien vairāk viņš saprata, kādas mokas ir būt mazam, nepieaugušam, tikai divpadsmit gadu vecam bērnam, un nekad vēl viņš nebija tik karsti nolādējis savu bērnību un tik dedzīgi ilgojies uzmosties citāds, tāds, kādu redzēja sevi sapņos: liels un stiprs vīrs, tāds pats kā visi pieaugušie.

Sajās nemierīgajās domās spēji ievijās pirmie spilgtie sapņi par jauno vīrišķīgo pasauli. Beidzot Edgars smaidīdams iemiga, bet doma par rītdienas norunu neļāva viņam mierīgi gulēt. Jau ap septiņiem viņš uztrūkās, baidīdamies, ka tikai nenokavē. Viņš steigšus apģērbās, iegāja otrā istabā un apsveica pārsteigto māti, kas parasti tikai ar pūlēm varēja dabūt viņu laukā no gultas, un, pirms tā paguva ko jautāt, devās jau lejā. Viņš nepacietīgi klaiņoja apkārt līdz pulksten deviņiem un aizmirsa paēst brokastis, norūpējies, lai tikai draugam nebūtu uz viņu jāgaida.

Beidzot ap pusdesmitiem bezrūpīgā gaitā ieradās barons. Viņš, protams, sen jau bija aizmirsis norunu, un, kad zēns tik strauji piesteidzās, viņam bija jāpasmaida par lielo dedzību, un viņš izlikās, ka ir gatavs turēt solījumu. Viņš paņēma zēnu atkal zem rokas un staigāja ar laimīgo šurp un turp, maigi un tomēr no teikti izvairīdamies jau tūliņ uzsākt kopīgo pastaigu. Šķita, ka viņš kaut ko gaida, par to vismaz liecināja nervozais, durvīm pievērstais skatiens. Piepeši viņš saslējās. Bija iznākusi Edgara māmiņa un, atņēmusi sveicienu, draudzīgi tuvojās abiem. Viņa smaidīdama piekrita, kad dabūja zināt par nodomāto pastaigu, ko Edgars viņai bija noklusējis, glabādams kā pārāk lielu dārgumu, un drīz vien pieņēma barona uzaicinājumu pievienoties.

Edgars tūliņ sabozās un saknieba lūpas. Cik nepatīkami, ka viņa iznāca tieši šajā brīdī! Sī pastaiga taču bija domāta viņam vienam. Ja viņš māmiņu iepazīstināja ar savu draugu, tad tā bija tikai zināma laipnība, bet dalīties draudzībā viņš negribēja. Re dzot, cik barons ir laipns pret māti, viņā jau pamodās kaut kas līdzīgs greizsirdībai.

Tad viņi trijatā pastaigājās, un bīstamā sava nozīmīguma sajūta bērnā tika vēl jo vairāk veicināta tādēļ, ka abi pieaugušie tam veltīja sevišķu uzmanību. Edgars bija gandrīz vienīgais sarunu priekšmets, pie kam māte ar mazliet liekuļotām rūpēm bažījās, ka viņš ir bāls un nervozs, bet barons smaidot to noliedza un slavēja savu «draugu», kā viņš to sauca. Tā bija Ed garam skaistākā stunda. Nu viņam bija tiesības, kādas viņš vēl nekad savā bērnībā nebija baudījis. Viņš drīkstēja runāt līdzi un netika tūliņ apsaukts, varēja izteikt visādas pārdrošas vēlēšanās, kuras tam agrāk ņēma ļaunā. Nebija ko brīnīties, ka arvien vairāk viņā modās maldīga sajūta, ka viņš ir jau pieaudzis. Gaišajās iedomās bērnība jau bija palikusi aiz viņa kā nelietojamas drēbes, no kurām viņš jau sen izaudzis.

Paklausīdams Edgara mātes lūgumam, kura kļuva arvien laip nāka, barons pusdienoja pie viņu galda. No pretī sēdētājiem viņi bija kļuvuši par blakus sēdētājiem, pazīšanās izveidojās par draudzību. Tercets sākās, un trīs balsis — sievietes, vīrieša un bērna — plūda tīrā saskaņā.

UZBRUKUMS

Nepacietīgajam medniekam likās, ka laiks piezagties tuvāk medījumam. Ģimenes idile šo nolūku traucēja. Ir jau patīkami parunāties trijatā, bet galu galā sarunas nebija viņa mērķis. Un viņš zināja, ka sabiedriskās parašas, ar ko maskējas, vienmēr novilcina vīrieša un sievietes erotiskās attiecības, atņem vārdiem kvēli un uzbrukumam uguni. Nedrīkstēja ļaut viņai sarunā aizmirst viņa īstos nolūkus, kurus — barons bija par to drošs — viņa sapratusi.

Bija daudz iespēju, ka viņa pūles ap šo sievieti nebūs veltas. Viņa bija tais bīstamajos gados, kad sieviete sāk nožēlot, ka palikusi uzticīga patiesībā nemīlētam vīram, un kad viņas skaistuma purpura riets atļauj beidzamo nopietno izvēli — vai nu sievietes, vai mātes mīlu. Dzīve, kas jau sen bijusi izlemta, uzdod šai brīdī vēlreiz jautājumu: magnētiskā gribas adata pēdējo reizi ietrīcas starp cerībām piedzīvot ko erotisku un galīgo rezignāciju. Katrai sievietei tad galīgi jāizšķiras dzīvot vai nu savu, vai sava bērna dzīvi, būt sievietei vai mātei. Baronam, kas bija manīgs novērotājs šādās lietās, likās, ka pamanījis viņā taisni šo bīstamo šaubīšanos. Viņa pastāvīgi izvairījās pieminēt sarunās savu vīru un patiesībā ārkārtīgi maz ko zināja par savu bērnu. Garlaicības ēna, ar melanholiju aizplīvurota tumšajās acīs, tikai viegli apslāpēja tās juteklību.

Barons nolēma rīkoties ātri, tomēr neizrādīt steigu. Gluži otrādi, tāpat kā makšķernieks, kas vilinādams pavelk atpakaļ

auklu ar āķi, tā viņš centās pret šo jauno draudzību izturēties arēji vienaldzīgi un ļaut, lai tīko pēc viņa, kaut gan tīkotājs bija pats. Tāpēc viņš sāka izturēties mazliet augstprātīgi, lika manīt sociālā stāvokļa atšķirību, un viņu kairināja doma, ka iegūs šo krāšņo, pilnīgo un skaisto sievieti, tikai izceļot savu augstprātību, tikai ar savu ārieni, skanīgo aristokrātisko vārdu un vēso izturēšanos.

Karstā spēle sāka viņu jau uztraukt, tāpēc viņš centās būt uzmanīgs. Pēcpusdienā viņš palika savā istabā ar patīkamu apziņu, ka tiek meklēts un gaidīts. Viņa prombūtni nemaz tik ļoti neievēroja tā, kurai patiesībā bija tēmēta, nomocījās tikai nabaga puika. Edgars visu pēcpusdienu jutās ļoti nelaimīgs un vientuļš. Ar zēniem raksturīgo stūrgalvīgo uzticību viņš visas šīs garās stundas neatlaidīgi gaidīja savu draugu. Aiziet vai darīt ko citu viņam likās noziegums pret draudzību. Viņš veltīgi klīda pa gaiteņiem, un, jo vairāk laiks gāja uz vakara pusi, jo vairāk viņa sirds noskuma. Savā rosīgajā fantāzijā viņš jau izdomāja, ka noticis nelaimes gadījums vai arī viņš baronu neviļus apvainojis un aiz nepacietības un bailēm bija jau tuvu raudām.

Kad barons vakarā parādījās pie galda, viņš tika lieliski apsveikts. Edgars, neievērodams mātes brīdinošo saucienu un pārējo viesu izbrīnu, metās viņam pretī un vētraini apskāva to ar savām vājajām rociņām.

— Kur jūs bijāt? Kur jūs bijāt pazudis? — viņš strauji iesaucās. — Mēs jūs visur meklējām.

Māte nosarka par šo pēkšņo vispārinājumu un diezgan skarbi sacīja:

— Sois sage, Edgar. Assieds-toU^3

(Viņa vienmēr runāja ar zēnu franciski, lai gan nemaz tik labi nemaceja šo valodu un, pamatīgāk izskaidrojoties, viegli uzskrēja sēklī.) Edgars paklausīja, bet nemitējās baronu izjautāt.

Neaizmirsti taču, ka barona kungs var darīt, ko grib. Varbūt viņu garlaiko mūsu sabiedrība.

Šoreiz viņa runāja arī savā vārdā, un barons ar prieku juta, ka šis pārmetums prasa pēc komplimenta.

Mednieks viņā kļuva modrs. Viņš bija apreibis un uztraukts, ka tik ātri atradis īstās pēdas un jūt medījumu gluži tuvu pa šāvienam. Acis viņam iemirdzējās, asinis viegli ritēja pa dzīslām, un viņš pats nemaz neapzinājās, cik veikli plūda viņa valoda. Kā ikviens visai erotiski noskaņots cilvēks, viņš kļuva divtik labs un parādīja, kā vien varēja, visas savas spējas, ja zināja, ka patīk sievietēm, tāpat kā daži skatuves mākslinieki tikai tad iedegas, kad jūt satraukto klausītāju masu pilnīgi savā varā. Viņš bija pazīstams kā labs stāstītājs un prata uzburt jutekliskas ainas, bet šovakar viņš izdzēra pāris glāzes šampanieša, ko pasūtīja par godu jaunajai draudzībai, un pārspēja pats sevi. Viņš stāstīja par medībām Indijā, kur bija viesojies pie kāda drauga no augstākām angļu aristokrātijas aprindām, ar gudru ziņu izvēlēdamies šādu neitrālu tematu, jo nojauta, ka šo sievieti satrauc viss eksotiskais un viņai neaizsniedzamais. Bet vispirms viņš pilnīgi apbūra Edgaru, zēnam acis mirdzēja sajūsmā. Tas aizmirsa ēst un dzert un kāri uztvēra katru runātāja vārdu. Nekad viņš nebija cerējis sastapt cilvēku, kas būtu redzējis visas tās brīnumainās lietas, par kurām viņš lasīja savas grāmatās, — tīģeru medības, tumšādainos indiešus un Džager-nata briesmīgos ratus, kuri saberž tūkstošiem cilvēku. Līdz šim viņš neticēja, ka tādi ļaudis ir īstenībā, tāpat kā neticēja pasaku zemēm, bet šai brīdī viņam pirmo reizi atklājās jauna, milzīga pasaule. Viņš nevarēja novērst acu no drauga un aizturētu elpu raudzījās uz tā rokām, kas bija nonāvējušas tīģeri. Viņš tikko uzdrošinājās ko jautāt, un tad viņa balss skanēja drudžaini satraukta. Viņa možā fantāzija uzbūra stāstījuma ainas, viņš redzēja savu draugu purpura seglos uz ziloņa muguras, pa labi un pa kreisi no tā tumšādainus cilvēkus ar

dārgiem turbāniem galvā un tad pēkšņi tīģeri, kas, zobus at ņirdzis, izlēca no džungļiem un iesita ar ķetnu zilonim pa snuķi. Barons pastāstīja vēl daudz ko interesantāku: ar kādu viltību sagūsta ziloņus, kā ar veciem, pieradinātiem dzīvniekiem ievilina slazdos jaunos, pārgalvīgos un savvaļā augušos; bērna acis spoži spīdēja. Te piepeši — viņam likās, ka turpat viņa priekšā pazib naža asmens — māte, pulkstenī paskatījusies, sacīja:

— Neuf heures! Au lit! [4]

Edgars bailēs nobālēja. Gulēt sūtīšana visiem bērniem liekas visbriesmīgākais, kas vien var būt; tā ir atklāta pazemošana pieaugušo sabiedrībā, bērnības kauna zīme, kas norāda, ka viņi vēl ir mazi un viņiem nepieciešams miegs. Bet cik briesmīgs bija tāds kauns šai interesantajā brīdī, kad viņa tam liedza noklausīties līdz galam tik nedzirdētas lietas!

— Tikai vēl vienu brītiņu, māmiņ, atļauj man paklausīties tikai par ziloņiem!

Viņš jau gribēja sākt lūgties, bet tad atcerējās savu jauno, pieauguša cilvēka cieņu. Viņš atļāvās tikai vienu vienīgu mēģinājumu. Bet māte šovakar bija īpaši stingra.

Nē, ir jau vēls. Ej vien augšā! Sois sage, Edgar! Es tev atstāstīšu visus barona kunga piedzīvojumus.

Edgars vilcinājās. Parasti māte viņu apguldīja. Bet viņš nevēlējās lūgties drauga klātbūtnē. Bērnišķīgais lepnums gribēja, lai paliek iespaids, ka viņš aiziet labprātīgi.

— Vai patiešām māmiņ, tu man izstāstīsi visu, visu? Par ziloņiem un visu citu?

— Jā, bērns.

— Un tūliņ! Vēl šovakar!

— Jā, jā, bet ej nu gulēt! Ej!

Edgars brīnījās pats par sevi, ka viņam izdevās, nemaz nenosarkstot, pasniegt baronam un mātei roku, lai gan elsas jau aizžņaudza kaklu. Barons draudzīgi pabužināja viņa cekulu, un tas izraisīja pat smaidu zēna saspringtajā sejā. Tagad viņam gan vajadzēja steigties uz durvīm, citādi tie pamanītu lielās asaras, kas ritēja pa vaigiem.

ZILOŅI

Māte vēl pasēdēja brīdi ar baronu pie galda, bet viņi nerunāja vairs par ziloņiem un medībām. Kopš zēns viņus bija pametis, sarunā iestājās tāds kā viegls saspīlējums, nemiera pilns apmulsums. Beidzot viņi izgāja vestibilā un apsēdās kādā kaktā. Barons bija atjautīgāks nekā jebkad, bet viņa no pāris glāzēm šampanieša bija viegli iesilusi, un tā saruna drīz vien pieņēma bīstamu raksturu. Baronu patiesībā nevarēja saukt par skaistu, viņš tikai bija jauns, viņa tumši iedegusī, enerģiskā, zēniskā seja un galva ar īsi apgrieztajiem matiem izskatījās vīrišķīga, un viņš apbūra ar jauneklīgajām, gandrīz izlaidīgajām kustībām. Viņa tagad ar labpatiku aplūkoja baronu tuvumā un nebaidījās arī vairs viņa skatiena. Bet pamazām vīrieša valodā iezagās pār drošība, kura viņu viegli mulsināja, tas bija it kā pieskāriens viņas augumam, satveršana un palaišana vaļā, kaut kas neizsakāmi valdonīgs, kas lika viņas vaigos saplūst asinīm. Bet tad viņš atkal viegli, brīvi un puiciski iesmējās, un tas piešķīra mazajām vaļībām bērnišķīga joka nevainīgo raksturu. Reizēm viņai šķita, ka vajadzētu kaut ko asi atcirst pretī, bet, tā kā viņa bija koķete pēc dabas, viņai patika šī frivolitāte un viņa izturējās nogaidoši. Aizrāvusies ar pārdrošo spēli, viņa beidzot pat mēģināja baronam piemēroties. Viņa uzmeta tam ašus solī juma pilnus skatienus, padevās jau vārdos un kustībās, pacieta pat viņa pieliekšanos sev klāt, balss tuvumu un elpu, ko reizēm

siltu un drebošu juta uz pleca. Ka visi spēlmaņi viņi aizmirsa laiku un tā iegrima dedzīgajā sarunā, ka atjēdzās tikai, kad vestibilā ap pusnakti sāka izdzēst ugunis.

Padodamās pirmajam izbīlim, viņa tūliņ pielēca kājās un piepeši juta, cik pārdroši daudz atjāvusies. Viņai nebija sveša rotaļāšanās ar uguni, bet nu pamodinātais instinkts nojauta, cik šī rotaļa jau bīstama. Drebot viņai bija jāatzīst, ka nejūtas vairs gluži droša, ka pamats zem kājām grīļojas, un viņa redzēja visu tik satraucoši kā drudža murgos. Galva reiba aiz uzbudinājuma, vīna un dedzīgajām runām un viņu pārņēma muļķīgas, neprātīgas bailes, kādas jau reizēm tamlīdzīgos bīstamos brīžos bija izjutusi, bet nekad vēl tik reibinoši un stipri.

-s- Ar labu nakti! Ar labu nakti, līdz rītam! — viņa steigšus sacīja un gribēja aizbēgt. Aizbēgt ne tik daudz no viņa, kā no šā mirkļa briesmām un jaunās, svešās nedrošības sevī. Bet barons ar maigu varu turēja atvadoties pasniegto roku savā un drebot skūpstīja to nevis, kā parasts, vienu reizi, bet četras vai piecas reizes, sākot ar slaidajiem pirkstgaliem līdz locītavai, pie kam viņa, aiz aukstuma viegli trīsēdama, juta, ka tā asās ūsas kutina ādu. Silta un mulsinoša sajūta izplūda no šīs vietas pa visu ķermeni, bet tai pievienojās saldas bailes, un pulss sāka draudoši sist deniņos; galva viņai kvēloja, bailes, neprātīgas bailes izstrāvoja cauri visam augumam, un viņa strauji atrāva roku.

— Palieciet taču vēl, — barons čukstēja. Bet viņa jau neveiklā steigā devās prom, nepārprotami atklājot savas bailes un apjukumu. Viņš bija panācis savu: viņa tagad bija satraukta un juta, ka domas kļūst arvien neskaidrākas. Viņai nedeva mieru nežēlīgi urdošas bailes, ka vīrietis varētu sekot un viņu satvert, bet tai pašā brīdī viņa jau sāka nožēlot, ka viņš to nedara. Sai stundā būtu varējis piepildīties tas, pēc kā viņa jau gadiem neapzināti bija ilgojusies, tas butu ne tikai satraucošs, pārejošs flirts, bet liels un bīstams piedzīvojums, kura tuvo

dvesmu viņa kāri alka, bet no kura līdz šim pēdējā brīdī arvien bija izvairījusies. Barons tomēr bija par lepnu, lai izmantotu izdevīgu mirkli. Viņš bija pārāk drošs par uzvaru, lai paņemtu šo sievieti ar varu kādā vājības vai noreibuma brīdī, gluži otrādi, krietno spēlmani vilināja cīņa un pilnīgi apzināta atdošanās. Viņa tam nevarēja izbēgt. Viņš zināja, ka tai karstā inde jau iekļuvusi asinīs.

Augšā kāpnēs viņa apstājās, piespiedusi roku pie satrauktās sirds. Viņai vajadzēja kādu brīdi atpūsties. Bija jāsaņemas. No krūtīm izlauzās nopūta, pa pusei aiz atvieglojuma, ka izbēgusi no briesmām, pa pusei it kā aiz žēluma; bet tas viss bija tik mulsinoši un arvien vēl viegli reibināja satrauktās asinis. Puspievērtām acīm, kā piedzērusi, viņa aiztaustījās līdz savām durvīm un atviegloti uzelpoja, kad satvēra vēso rokturi. Nu viņa beidzot bija drošībā!

Lēni viņa vēra durvis. Un tad pēkšņi izbijās. Tumsā kaut kas sakustējās. Uztrauktie nervi neizturēja, viņa jau gribēja saukt palīgā, te klusu atskanēja pavisam samiegojusies balss:

— Vai tu tā esi, māmiņ?

— Ak dievs, ko lu te dari? — Viņa piesteidzās pie dīvāna, kur Edgars saritinājies gulēja un tikko kā bija pamodies. Pirmā mirklī viņa iedomājās, ka bērns slims un tam vajadzīga palīdzība.

Bet Edgars vēl galīgi samiegojies, viegli pārmezdams, sacīja:

— Es tik ilgi tevi gaidīju un tad aizmigu.

— Kāpēc tu mani gaidīji?

— Ziloņu dēļ.

— Kas par ziloņiem?

Tikai tagad viņa saprata. Viņa bija bērnam apsolījusies visu atstāstīt vēl šovakar — par medībām un piedzīvojumiem. Tāpēc puika — šis bērnišķīgais vientiesītis — bija iemanījies viņas istabā un drošā pārliecībā gaidījis viņu pārnākam, līdz iemidzis. Šī neprātība viņu sadusmoja. Varbūt viņa patiesībā

dusmojās pati uz sevi, par kauna un vainas apziņas balsi sevī. ko gribēja pārkliegt.

— Ej tūliņ gultā, palaidni! — viņa tam uzsauca.

Edgars bija pārsteigts. Kāpēc viņa tik dusmīga, viņš taču nekā nebija izdarījis? Sī izbrīna vēl vairāk aizkaitināja uztraukto māti.

— Ej tūliņ savā istabā! viņa dusmās kliedza, jo juta, ka dara tam pāri. Edgars, ne vārda neteikdams, izgāja. Viņš patiesībā bija briesmīgi noguris un miegā kā pa miglu tikai neskaidri juta, ka māte nav turējusi solījumu un izturas pret viņu nez kāpēc slikti. Bet viņš nepretojās. Nogurums darīja viņu vienaldzīgu un trulu; un nu viņš ļoti pukojās pats uz sevi, ka bija te augšā iemidzis un nebija māti sagaidījis nomodā. «Gluži kā mazs bērns,» viņš sev sašutis sacīja, atkal slīgdams miegā.

Jo kopš vakardienas viņš ienīda pats savu bērnību.

SADURSME

Barons bija slikti gulējis. Vienmēr ir bīstami iet gulēt pēc pārtrauktas dēkas: nemierīgā, smagos sapņos pavadītā nakts lika viņam drīz vien nožēlot, ka nav, kā nākas, izmantojis izdevīgo brīdi. Kad viņš no rīta, vēl neizgulējies un saīdzis nonāca lejā, zēns metās pretī no kādas paslēptuves, sajūsmināts apskāva viņu un sāka mocīt ar tūkstoš jautājumiem. Viņš bija laimīgs, ka varēja pabūt kādu mirkli ar savu lielo draugu viens un nebija jādalās ar māti. Zēns uzplijās, lai stāsta visu tikai viņam un nekad vairs mātei, kura, par spīti solījumam, nekā no visiem brīnumiem nebija viņam atstāstījusi. Nepatīkami pārsteigto baronu, kam neizdevās noslēpt īgnumu, viņš apbēra vai ar simt bērnišķīgi uzmācīgiem jautājumiem. Ar šo jautājumu krusu viņš pieradīja savu dedzīgo mīlestību, juzdamies laimīgs,

ka var būt kopā ar ilgi meklēto un kopš agra rita gaidīto draugu.

Barons atbildēja izklaidīgi. Viņu sāka garlaikot bērna mūžīgā uzglunēšana, aušīgie jautājumi un nemaz nekārotā pieķeršanās. Viņam apnika ik dienas klaiņot ar divpadsmitgadīgo puiku un runāt ar to muļķības. Viņam tagad bija svarīgi kalt dzelzi, kamēr tā karsta, un būt kopā tikai ar māti, bet bērna nevēlamā klātbūtne to visu izvērta par problēmu. Viņam pirmo reizi kļuva neērti šī neuzmanīgi pamodinātā maiguma dēļ, jo pagaidām viņš neredzēja nekādu iespēju, kā atbrīvoties no pa rāk sirsnīgā drauga.

Bet varēja jau pamēģināt. Līdz desmitiem, kad viņam ar māti bija norunāts iet pastaigāties, viņš ļāva zēnam dedzīgi čalot, nemaz neklausīdamies tajā, bet tikai šad tad iemezdams pa vārdam, lai viņu neapvainotu, un tajā pašā laikā izšķirstīdams arī laikrakstu. Beidzot, kad pulksteņa rādītāji jau bija gandrīz uz desmitiem, viņš, it kā piepeši atcerējies, lūdza Edgaru aši aiziet līdz otrai viesnīcai un pajautāt, vai nav ieradies viņa brālēns grāfs Grundheims.

Laimīgs, ka var reiz draugam pakalpot, un lepns par savu ziņneša uzdevumu, vientiesīgais zēns tūliņ drāzās kā traks projām, tā ka cilvēki izbrīnījušies noskatījās viņam pakaļ. Bet viņam bija svarīgi parādīt, cik viņš ir veikls, ja tam uztic kādu uzdevumu. Viesnīcā viņam pateica, ka grāfs vēl nav ieradies un nav pat vēl pieteicis sevi. So ziņu viņš nesa atpakaļ ar pirmītējo steigu. Bet vestibilā barona vairs nebija. Tad zēns pieklauvēja pie viņa durvīm, — veltīgi! Nemierīgs viņš apskraidīja visas telpas, mūzikas zāli un kafejnīcu un tad uztraucies drāzās pie mātes, lai pajautātu viņai, bet arī tā bija projām. Portjē, pie kura viņš beidzot gluži izmisis griezās, apmulsināja viņu vēl vairāk, pateikdams, ka tie abi pirms dažām minūtēm aizgājuši.

Edgars pacietīgi gaidīja. Savā vientiesībā viņš nenojauta nekā ļauna. Viņiem kuru katru brīdi jāatgriežas, par to viņš nešau-

bijās, jo baronam bija nepieciešama viņa atbilde. Bet pagāja vairākas stundas, un viņu pārņēma nemiers. Vispār kopš dienas, kad zēna mazajā bērna pasaulē bija ienācis šis svešais, valdzinošais cilvēks, viņš augu dienu bija nemierīgs, uztraukts un samulsis. Tik maigā dvēselē, kāda ir bērnam, katrs pārdzīvojums atstāj pēdas kā mīkstā vaskā. Atkal sākās plakstu nervozā trīsēšana, un viņš izskatījās bālāks. Edgars gaidīja un gaidīja, sākumā pacietīgi, tad nevaldāmā uztraukumā un beidzot bija jau tuvu raudām. Bet vēl arvien viņš nedusmojās. Akli uzticēdamies brīnišķīgajam draugam, viņš domāja, ka noticis pārpratums, un viņu mocīja slepenas bailes, ka viņš varbūt uzdevumu sapratis nepareizi.

Bet cik tas gan bija savādi, ka viņi beidzot atgriezās jautri sarunādamies un neizrādīja nekādu izbrīnu. Likās pat, ka viņi nebija daudz manījuši zēna prombūtni.

— Mēs gājām tev, Edi, pretī, jo domājām, ka pa ceļam sastapsim, — barons sacīja, nemaz neprasīdams, kādu atbildi viņš dabūjis. Un, kad zēns, gluži izbijies, ka viņi to veltīgi nomeklējušies, sāka apgalvot, ka viņš skrējis tikai pa taisnāko ceļu, un gribēja zināt, pa kurieni viņi gājuši, māte īsi pateica:

— Ir jau labi, ir jau labi! Bērniem nevajag tik daudz runāt.

Edgars nosarka aiz dusmām. Nu jau otru reizi tā mēģināja

viņu drauga priekšā pazemot. Kāpēc māte tā darīja, kāpēc viņu vienmēr uzskatīja par bērnu, ja viņš — par to viņš bija pārliecināts — tāds jau sen vairs nav? Skaidrs, ka māte viņu ap šķauda drauga dēļ un gribēja to paturēt sev. Jā, droši vien tā bija viņa, kas baronu ar nodomu aizveda pa nepareizu ceļu. Bet viņš neļaus sevi apmānīt, tas viņai jāzina. Viņš jau gribēja sākt mātei spītēt. Edgars apņēmās šodien pie galda nerunāt ar viņu ne vārda, bet tikai ar savu draugu.

Nodoms tomēr neizdevās, — notika tas, ko viņš vismazāk bija gaidījis: viņa spītību nemaz neievēroja. Jā, pat viņu pašu tie nelikās vairs redzam, lai gan vēl vakar viņš bija to sarunu

centra. Nu viņi sarunājās tikai paši, jokoja un smējās, it kā viņš būtu palīdis zem galda. Asinis sakāpa zēnam sejā, kaklā bija iespriedies it kā kamols, kas smacēja elpu. Ar aizvien lielāku niknumu viņš apzinājās savu briesmīgo nevarību. Viņam vajadzēja mierīgi sēdēt un noskatīties, kā māte atņem draugu, vienīgo cilvēku, ko viņš mīlēja, un viņš nevarēja darīt neko citu kā tikai klusēt. Viņam bija tā, ka vajadzētu uzlēkt kājās un pēkšņi ar abām dūrēm uzsist uz galda, lai atgādinātu sevi. Bet viņš saņēmās, nolika tikai nazi un dakšiņu pie malas un neaiztika vairs ne kumosa. Bet arī šo ietiepīgo badošanos viņi ilgi nepamanīja; tikai, kad pasniedza pēdējo ēdienu, māte ievēroja, ka viņš neēd, un prasīja, vai nav slims. «Pretīgi,» viņš nodomāja, «vienmēr viņa tikai baidās, vai neesmu slims, viss pārējais viņai vienaldzīgs.» Viņš strupi atbildēja, ka .ēst negriboties, un viņa ar to samierinājās. Ne ar ko viņš vairs nevarēja sev pievērst uzmanību. Barons, likās, bija viņu aizmirsis, jo ne reizes vairs neuzrunāja. Asaras aizvien sūrāk dedzināja zēnam acis, un viņam vajadzēja pielietot bērnišķīgu viltību, ātri aizsegt seju ar salveti, lai tie nepamanītu, kā šīs nolādētās bērna asaras rit pa vaigiem, atstādamas sāļu valgmi uz lūpām. Viņš atviegloti uzelpoja, kad pusdienas reiz bija galā.

Pusdienojot māte bija ierosinājusi kopīgu izbraukumu uz Ma-ria-Sucu. To dzirdot, Edgars saknieba lūpas. Ne mirkli tā vairs negribēja viņu atstāt vienu ar draugu. Bet kā viņš to ienīda, kad tā, no galda pieceļoties, sacīja:

- Edgar, tu vēl aizmirsīsi visas skolas mācības. Tev gan reiz vajadzētu palikt mājās un mazliet pamācīties.

Viņš atkal sažņaudza savas mazās dūrītes. Vienmēr tā centās viņu drauga priekšā pazemot, vienmēr atklāti atgādināja, ka viņš vēl bērns, kam jāiet skolā un ko tikai pacieš pieaugušo sabiedrībā. Šoreiz nolūks bija pārāk skaidrs. Viņš nemaz neatbildēja un tikai ātri novērsās.

Ak tu atkal apvainojies? — viņa iesmējās un tad jautāja

baronam: Vai tas tiešām būtu tik slikti, ja viņš kādu stundu

pastrādātu?

Un tad — bērna sirdī kaut kas sasala — barons, kas sauca viņu par savu draugu un pazobojās, ka viņš ir grāmatu tārps, atbildēja:

— Nu, stunda vai pāris tiešām nekaitētu.

Vai tā bija noruna? Vai patiešām tie abi pret viņu sazvērējušies? Zēna skatienā uzliesmoja dusmas.

Tētis aizliedza man te mācīties, tētis grib, lai es te atveseļojos, — viņš attrauca, lepodamies ar savu slimību, izmisumā pieķerdamies tēva vārdam un autoritātei. Teiktais skanēja kā draudi. Bet dīvainākais bija tas, ka abi patiešām sāka justies it kā neērti. Māte novērsās un tikai nervozi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Iestājās nepatīkams klusums.

Kā gribi, Edi, — barons beidzot, piespiesti smaidīdams ierunājās. — Man vairs nav jāgatavojas eksāmeniem, jo sen jau visos esmu izkritis cauri.

Edgars nepasmaidīja par šo joku, bet gan uzlūkoja viņu pētoši un cieši, it kā gribētu ieskatīties sirdī. Kas gan bija noticis? Kaut kas bija pārmainījies, bet zēns nezināja, kāpēc. Viņš nemierīgi paraudzījās visapkārt. Sirdī viņam sita mazs, steidzīgs veserītis —- pirmās aizdomas.

DEGOŠAIS NOSLĒPUMS

«Kas viņus tā pārvērtis?» zēns domāja, braucot sēdēdams viņiem pretim pajūgā. «Kāpēc viņi pret mani nav vairs tādi kā agrāk? Kāpēc māmiņa vienmēr izvairās no mana skatiena, kad to uzlūkoju? Kāpēc viņš vienmēr mēģina ar mani jokot un muļķoties? Viņi abi vairs nerunā ar mani tā kā vakar un aizvakar; man gandrīz liekas, ka viņiem tagad ir gluži citādas sejas. Māmiņai šodien ir tik sārtas lūpas, viņa laikam tās nokrāsojusi.

Agrāk neredzēju, ka viņa to dara. Un viņš visu laiku rauc pieri, it kā būtu apvainojies. Es taču neesmu viņiem nekā nodarījis, neesmu teicis ne vārda, kas tos varētu sadusmot. Nē, es nevaru būt par iemeslu, jo viņi paši viens pret otru ir savādāki nekā agrāk. Liekas, ka viņi izdarījuši kaut ko tādu, par ko nedrīkst atzīties. Viņi nesarunājas vairs tā kā vakar un arī nesmejas, viņi ir apmulsuši un kaut ko slēpj. Starp tiem ir kāds noslēpums, ko tie negrib man atklāt. Noslēpums, kas man par katru cenu jānoskaidro. Es to zinu, tas būs tas pats, kura dēļ man vienmēr aizslēdz durvis deguna priekšā, par ko ir runa grāmatās un operās, kur vīrieši un sievietes dzied, pastiepuši viens otram pretī rokas, apskaujas un atgrūž viens otru. Tas būs tas pats, kas bija ar manu franču valodas skolotāju, kad tā nesatika ar tēti un tāpēc tika atlaista. Tam visam ir kāda sakarība, es to nojaušu, tikai nezinu, kāda. Ak. uzzināt to, beidzot uzzināt šo noslēpumu, iegūt atslēgu, kas atdara visas durvis! Nebūt vairs bērnam, kam visu noklusē un noslēpj, neļaut vairs atstumt un apmānīt sevi! Tagad vai nekad! Es viņiem izvilkšu šo briesmīgo noslēpumu.»

Pierē viņam ievilkās grumba. Sīkais, divpadsmit gadu vecais zēns izskatījās gandrīz vecīgs, kad sēdēja tik nopietns un domīgs un nepievērsa ne skatiena apkārtnei, kas tik spilgta un krāšņa pletās visapkārt — kalni ar skuju koku mežiem košā zaļumā, ielejas vēlīna pavasara liegajā gaismā. Viņš raudzījās tikai abos pretimsēdētājos, it kā ar savu neatlaidīgo skatienu kā ar makšķeri varētu izvilkt noslēpumu no viņu mirdzošo acu dziļumiem. Nekas tā nesaasina prātu kā mokošas aizdomas, nekas tā neattīsta visas nenobrieduša intelekta spējas kā pēdu meklēšana, kuras pazūd tumsā. Dažreiz tikai plānas durvis šķir bērnu no tās pasaules, kuru saucam par īsto, un nejauša vēja pūsma atrauj viņa priekšā tās vaļā.

Edgars piepeši sajuta nezināmo, lielo noslēpumu tik tverami tuvu kā vēl nekad, viņš to sajuta tepat blakus, vēl neatklātu un

neatminētu, bet tuvu, pavisam tuvu. Tas viņu uztrauca un piešķīra viņam piepešu, svinīgu nopietnību. Viņš neapzināti nojauta, ka stāv uz savas bērnības sliekšņa.

Abos pretimsēdētājos pamodās it kā neskaidras pretrunas, bet tie nenojauta, ka tās rada bērns. Trijatā viņi pajūgā jutās šauri un saspiesti. Traucēja šīs acis, kas vērās pretī ar tumšu un nemierīgu kvēli. Viņi tikko uzdrošinājās sarunāties un paskatīties viens otrā. Viņi nespēja vairs tā kā agrāk uzsākt viegli plūstošu sarunu, tajā par daudz jau raisījās dedzīga vaļība un tie bīstamie vārdi, kuru glaimojošā pārdrošībā trīc slepeni glāsti. Viņu saruna brīdi pa brīdim pārtrūka. Tā apsīka, gribēja atjaunoties, bet vienmēr it kā paklupa un aprāvās bērna stūrgalvīgās klusēšanas dēļ.

Zēna ietiepīgā klusēšana kļuva apgrūtinoša, it īpaši mātei. Viņa to uzmanīgi no sāniem novēroja un izbijās, kad piepeši ieraudzīja, ka zēna sakniebtajās lūpās pirmo reizi pavīd tāda paša izteiksme kā viņas vīram, ja tas bija sadusmots vai saīdzis. Viņai bija nepatīkami atcerēties vīru tieši tagad, kad aizrāvās ar dēku. Zēns ar tumšo, nemierīgo skatienu un saraukto bālo pieri šķita kā rēgs, kā sirdsapziņas sargs un kļuva vēl jo neciešamāks šaurajā pajūgā, tik tuvu tai pretī. Te Edgars pēkšņi paskatījās uz viņu, tikai mirkli. Abi tūliņ nolaida skatienus, jo pirmo reizi sajuta, ka novēro viens otru. Līdz šim viņi viens otram akli uzticējās, bet nu starp māti un bērnu kaut kas piepeši bija izmainījies. Pirmo reizi mūžā viņi sāka viens otru novērot, sāka iet šķirtus ceļus, juta savstarpēju slepenu naidu, kas vēl bija tik pārāk neparasts, ka viņi nedrīkstēja to viens otram parādīt.

4r Visi trīs atviegloti uzelpoja, kad zirgi atkal apstājās pie vies

nīcas. Tas bija neveiksmīgs izbraukums, to juta visi, bet neviens neuzdrošinājās pateikt. Edgars pirmais izlēca no pajūga. Māte aizbildinājās ar galvassāpēm un ātri uzgāja savā istabā. Viņa bija nogurusi un gribēja būt viena. Edgars ar baronu vēl

palika lejā. Barons samaksāja vedējam, paskatījās pulksteni un devās uz vestibilu, nemaz neievērodams zēnu. Slaids un elegants viņš pagāja zēnam garām savā nosvērtajā, līganajā gaitā, kas zēnu bija tā apbūrusi un ko tas vakar s'lepeni pie spoguļa bija mēģinājis atdarināt. Viņš pagāja garām, tieši garām! Kā redzams, zēnu viņš bija aizmirsis un atstāja to stāvot blakus vedējam un zirgiem, it kā viņam nebūtu gar to nekādas daļas.

Edgara krūtīs kaut kas salūza, kad tas redzēja viņu tā paejam garām, viņu, ko, par spīti visam, vēl dievinādams mīlēja. Bērna sirdī pamodās izmisums, kad viņš tā pagāja garām, neaizskardams pat ne ar mēteļa stūri, nepateikdams ne vārda, kaut gan zēns neapzinājās, ka būtu vainīgs. Ar pūlēm notēlotais miers pazuda, samākslotā cienīguma nasta noslīdēja no viņa pārāk šaurajiem pleciem, viņš atkal bija tikai bērns, mazs un pazemīgs kā vakar un vēl pirms tam. Pret paša gribu šī sajūta rāva viņu uz priekšu. Ašiem, drebošiem soļiem viņš steidzās pakaļ baronam, aizstājās tam ceļā, kad tas jau gribēja doties augšā pa kāpnēm, un, tikko asaras valdīdams, vaicāja nomāktā balsī:

— Ko gan jums esmu nodarījis, ka mani vairs neievērojat? Kāpēc jūs tagad vienmēr pret mani tik dīvaini izturaties? Un arī māmiņa? Kāpēc sūtāt mani vienmēr projām? Vai es jūs traucēju jeb vai esmu ko nodarījis?

Barons sabijās. Kaut kas šai balsī viņu mulsināja un lika atmaigt. Viņam kļuva žēl nevainīgā puikas.

— Edi, tu esi muļķis. Es šodien biju nelāgā omā. Bet tu esi jauks zēns un man nudien patīc.

Pie tam viņš krietni sabužināja tā matu cekulu, tomēr novērsdamies, lai nebūtu jāskatās zēna lielajās, valgajās un lūdzošajās acīs. Viņam kļuva grūtāk spēlēt komēdiju, ko bija uzsācis. Viņš pat kaunējās, ka tik rupji rotaļājies ar bērna mīlestību, un viņam bija sāpīgi klausīties sīkajā, neapzinātās elsās trīsošajā balsī.

— Ēj nu augšā, Ēdi, šovakar atkal būsim labi draugi, gan tu redzēsi, — viņš nomierinot sacīja.

— Un jūs nejausiet māmiņai tik ātri raidīt mani projām, vai ne?

— Nē, nē, Edi, neļaušu, — barons smaidīja. — Ej vien tagad augšā, man jāpārģērbjas vakariņām.

Edgars, uz brīdi aplaimots, devās prom. Bet drīz vien vese-rītis krūtīs sāka atkal dauzīties. Kopš vakardienas zēns bija kļuvis vecāks par vairākiem gadiem; svešs viesis — neuzticība jau bija ieperinājusies viņa mazajā bērna sirdī.

Viņš gaidīja. Vēl atlika izšķirošā pārbaude. Viņi sēdēja kopā pie galda. Pulkstenis bija jau deviņi, bet māte nesūtīja viņu gulēt. Viņš jau kļuva nemierīgs. Kāpēc taisni šodien māte ļāva viņam ilgāk te palikt, ja vienmēr bija tik noteikta? Vai barons būtu pastāstījis par viņa vēlēšanos un pirmītējo sarunu? Piepeši viņš rūgti nožēloja, ka ar tik uzticības pilnu sirdi bija šodien skrējis viņam pakaļ. Ap pulksten desmitiem māte negaidot piecēlās un atvadījās no barona. Un savādi, ka tas nelikās nemaz pārsteigts par šo agro aiziešanu un nemēģināja arī viņu, kā parasti, atturēt. Veserītis arvien stiprāk sāka dauzīties zēna krūtīs.

Nu vajadzēja izdarīt stingru pārbaudi. Viņš arī izlikās, ka neko nenojauš un nepretodamies sekoja mātei uz durvīm. Tur viņš pēkšņi pacēla acis. Un patiešām, šai mirklī notvēra mātes smaidošo skatienu, ko tā pār viņa galvu uzmeta baronam; šis skatiens liecināja par saprašanos un kādu kopīgu noslēpumu. Tātad barons bija viņu nodevis. Tāpēc šī agrā aiziešana: šovakar gribēja iemidzināt viņa aizdomas, lai rīt viņš tiem vairs nestāvētu ceļā.

— Blēdis, — viņš nomurmināja.

— Ko tu sacīji? — māte jautāja.

— Neko, — viņš norūca caur zobiem. Arī viņam tagad bija savs noslēpums. Tas bija naids, bezgalīgs naids pret tiem abiem.

KLUSĒŠANA

Edgara nemiers norima. Beidzot viņš izbaudīja tīru un skaidru sajūtu — nicinājumu un atklātu naidu. Zinot, ka stāv tiem ceļā, uzturēšanās to sabiedrībā kļuva viņam par ārkārtīgi nežēlīgu baudu. Viņš priecājās, ka var tos traucēt, ka var vērsties pret tiem ar visu sava naida spēku. Vispirms viņš parādīja zobus baronam. Kad tas no rīta nonāca lejā un, garām ejot, apsveica viņu ar sirsnīgu «Servus, Edi!», Edgars, nepaskatīdamies un nepieceldamies no krēsla, atrūca tikai skarbu: «Labrīt.»

— Vai māmiņa jau lejā?

Edgars lūkojās laikrakstā: — Es nezinu.

Barons bija pārsteigts. Ko tad tas nozīmēja?

— Vai slikti gulēji, Edi, ko? — kā parasts, vajadzēja nākt talkā jokam.

— Nē, — Edgars tikai nicīgi atcirta un atkal iegrima laikraksta lasīšanā.

— Muļķa zēns, — barons pie sevis norūca, paraustīja plecus un gāja projām. Naids bija pieteikts.

Arī pret māti Edgars bija vēss un pieklājīgs. Viņš mierīgi noraidīja neveiklo mēģinājumu aizsūtīt viņu uz tenisa laukumu. Lūpās tikko jaušamais un aiz sarūgtinājuma mazliet greizais smaids rādīja, ka viņš vairs neļaus sevi piekrāpt.

— Es, māmiņ, labāk iešu pastaigāties ar jums, — viņš lieku ļoti draudzīgā balsī sacīja un ieskatījās viņai acīs. Atbilde viņai, protams, nepatika. Tā vilcinājās un, šķiet, kaut ko meklēja. — Pagaidi te mani, — viņa beidzot pateica un aizgāja brokastot.

Edgars gaidīja, bet viņa neuzticība bija modra. Nemiera pil nais instinkts nojauta aiz katra viņu vārda slepenu, naidīgu nolūku. Aizdomas darīja viņu reizēm apbrīnojami gaišredzīgu. Edgars negaidīja, kā norādīts, vestibilā, bet atzina par labāku stāvēt uz ielas, kur varēja uzmanīt ne tikai galveno ieeju, bet ari

visas pārējās durvis. Viņš nojauta viltību. Bet tie viņam vairs neizbēgs. Viņš noslēpās aiz malkas grēdas, kā bija lasījis stāstos par indiāņiem. Apmierināts viņš tikai pasmējās, kad apmē ram pēc pusstundas patiešām redzēja iznākam pa sāndurvīm nodevīgā barona pavadībā māti ar krāšņu rožu pušķi rokās.

Abi šķita ļoti pārgalvīgi. Tie jau atviegloti uzelpoja, ka izbēguši viņam un palikuši vieni ar savu noslēpumu. Viņi sarunādamies smējās un steidzās nogriezties pa meža ceļu.

Nu bija īstais brīdis. Edgars, izlikdamies, ka nejauši te nokļuvis, lēni izlīda no savas paslēptuves aiz malkas grēdas. Pavisam lēni un mierīgi viņš gāja tiem klāt, lai labi ilgi izbaudītu prieku par viņu pārsteigumu. Abi bija samulsuši un apmainījās savādiem skatieniem. Zēns tuvojās lēnām, liekuļotā dabiskumā un nenovērsa no viņiem izsmiekla pilnās acis.

— Ak te tu esi, Edi, mēs jau tevi iekšā meklējām, — māte beidzot sacīja. «Cik nekrietni viņa melo,» puika domāja, bet lupas viņam palika sakniebtas. Tās turēja cieši naida noslēpumu.

Visi trīs stāvēja, nezinādami, ko iesākt. Viņi slepus novēroja cits citu.

— Nu iesim, — sapīkusī sieviete rezignēti teica un saplosīja vienu no skaistajām rozēm. Viņai viegli ietrīcējās nāsis, tas nozīmēja, ka viņa dusmojas. Edgars stāvēja, it kā tas neattiektos uz viņu, skatījās debess zilumā un nogaidīja, līdz tie sāka iet, lai tad veikli pievienotos. Barons vēl mēģināja pierunāt.

— Šodien ir tenisa turnīrs, vai tu esi to jau kādreiz redzējis?

Edgars viņu tikai nicinoši uzlūkoja. Viņš tam pat vairs neat

bildēja, tikai savilka lūpas, it kā gribētu svilpot. Tā bija viņa atbilde. Naids netika vairs slēpts.

Zēna nelūgtā klātbūtne nomāca abus kā lietuvēns. Tā notiesātie slepeni savilktām dūrēm iet aiz cietumsarga. Zēns patiesībā nekā nedarīja un tomēr ik mirkli kļuva nepanesamāks ar saviem glūnošajiem skatieniem acis viņam bija valgas no

aizturētām asarām — un savu kaitinošo īgnumu, kas noraidīja visus tuvošanās mēģinājumus.

— Ej pa priekšu! — māte piepeši dusmās iesaucās, satraukta par viņa nemitīgo ausīšanos. — Nemaisies man pa kājām, tas mani nervozē!

Edgars paklausīja, bet ik pēc pāris soļiem atskatījās un apstājās, ja viņi bija aizkavējušies, kā melnais pūdelis mefistofe liski lenkdams viņus ar skatieniem un ievīdams naida liesmai najos tīklos, no kuriem viņi vairs nespēja tikt ārā.

Zēna drūmā klusēšana saēda kā skābe to labo garastāvokli, un tā skatiens sarūgtināja sarunu. Barons neiedrošinājās pateikt neviena glaima un dusmās nojauta, ka šī sieviete tam atkal izslīd no rokām un ar pūlēm iededzinātā kaisle atdziest bailēs no uzmācīgā un pretīgā bērna. Arvien viņi mēģināja atsākt sarunu, bet tā vienmēr pārtrūka. Beidzot visi trīs gāja klusēdami, klausījās tikai koku šalkoņā un paši savos īgnajos soļos. Zēns bija nomācis katru vēlēšanos runāt.

Tagad visos trijos bija pamodies rūgts naids. Pieviltais bērns ar baudu juta, ka to dusmas bezspēcīgi atsitas pret viņa nicināto būtni, bet viņš gaidīja to dusmu izpausmi ar naidpilnu nepacietību. Viņa acis, izsmejoši mirkšķinādamas, vēroja barona pikto seju. Viņš redzēja, ka tas sakostiem zobiem pie sevis lādas un ka tam jāsavaldās, lai neizgāztu pār viņu šīs lamas: velnišķīgā priekā viņš ievēroja, ka arī māte kļūst arvien sirdīgāka un ka abi meklē iemeslu, lai varētu viņam uzbruki, nostumt viņu pie malas un padarīt nekaitīgu. Bet viņš nedeva nekādu ieganstu, viņa naids bija ilgās stundās norūdīts un nepadevās.

— Iesim atpakaļ! — māte piepeši sacīja. Viņa juta, ka nevarēs vairs ilgāk savaldīties, kaut kas jādara, kaut vai jākliedz par šo spīdzināšanu.

-T- Cik žēl, — Edgars mierīgi piebilda, — ir tik skaisti.

Abi manīja, ka zēns tos izsmej. Bet viņi neuzdrošinājās neko sacīt. Sis tirāns divās dienās bija iemācījies apbrīnojami izlikties. Ne vaibsts sejā nenodeva rūgto ironiju. Nerunādami ne vārda, viņi gāja garo ceļa gabalu atkal atpakaļ. Kad māte ar zēnu atradās istabā vieni, viņa vēl ilgi nevarēja samierināties, īgni viņa nometa pie malas saulessargu un cimdus. Edgars tūliņ redzēja, ka viņa ir satraukta un ka gaidāms skandāls, bet viņš gribēja šo sadursmi un ar nolūku palika istabā, lai viņu kaitinātu. Viņa staigāja šurp un turp, apsēdās, bungoja ar pirkstiem nervozi pa galdu un tad atkal pielēca kājās.

— Cik tu esi izpūris! Cik netīrs tu staigā apkārt! Man kauns no cilvēkiem. Vai tev pašam nemaz nav kauna? Neesi vairs mazais!

Neteikdams ne vārda pretī, zēns piegāja pie spoguļa un sa sukāja matus. Šī klusēšana, šī stūrgalvīgā, saltā klusēšana ar izsmiekla trīsām uz lūpām padarīja māti vai traku. Vislabprātāk viņa būtu puiku nopērusi.

— Ej savā istabā! — viņa tam uzkliedza. Viņa vairs neva rēja paciest tā klātbūtni. Edgars pasmaidīja un izgāja.

Kā tie abi tagad trīcēja viņa priekšā, cik tiem, baronam un mātei, bija bail no katras kopā pavadāmās stundas, no viņa nežēlīgi asā skatiena. Jo neveiklāk abi jutās, jo lielāku labsajūtu atspoguļoja viņa acis, jo izaicinošāks kļuva viņa prieks. Edgars nu mocīja bezpalīdzīgos ar visu gandrīz vēl neapzināto bērna nežēlību. Barons vēl varēja apvaldīt savas dusmas, jo cerēja puikam izspēlēt kādu joku un domāja tikai par savu mērķi. Bel māte arvien vairāk zaudēja pašsavaldīšanos. Viņa juta lielu atvieglojumu, ja varēja tam uzkliegt.

— Nespēlējies ar dakšiņu, — viņa tam pie galda uzsauca. — Tu esi izlaidīgs puika, un nav vērts, ka tev atļauj sēdēt kopā ar pieaugušajiem.

Edgars vienmēr tikai smaidīja, smaidīja, galvu mazliet pagriezis sāņus. Viņš zināja, ka šos uzkliedzienus izraisa izmisums, un

lepojās, ka viņa sevi tā nodod. Viņa skatiens tagad bija pavisam rāms, kā ārstam. Varbūt agrāk viņš būtu uzvedies slikti, lai māti kaitinātu, bet naids ātri vien daudz ko iemāca. Tagad viņš tikai klusēja, vienmēr klusēja, līdz viņa šīs klusēšanas nomocīta sāka kliegt.

Māte to vairs ilgāk nevarēja izturēt. Kad viņi piecēlās no galda un Edgars atkal ar parasto piekļāvību gribēja viņiem sekot, viņa piepeši noskaitās. Viņa aizmirsa visu piesardzību un pēkšņi kļuva patiesa. Sadusmota, ka viņš vienmēr ložņā to tuvumā, viņa saslējās kā zirgs, kam pievilkta pavada.

— Ko tu vienmēr skrien man pakaļ kā trīs gadus vecs bērns? Es tevi negribu pastāvīgi savā tuvumā. Bērni neder pie augušo sabiedrībā. Ievēro to! Paspēlējies kādu stundu viens pats. Lasi vai dari, ko gribi. Liec mani mierā! Tu mani uztrauc ar savu ložņāšanu man apkart un pretīgo īgnumu.

Beidzot viņš tai bija izspiedis atzīšanos. Edgars smaidīja, bel māte un barons šķita samulsuši. Māte apgriezās un gribēja iet prom, dusmodamās pati uz sevi, ka izrādījusi zēnam savu nepatiku. Bet Edgars tikai vēsi piebilda:

— Tētis negrib, ka es te viens klaiņoju apkārt. Tētis lika man apsolīties, ka būšu uzmanīgs un palikšu pie tevis.

Viņš uzsvēra vārdu «tētis», jo reiz jau bija ievērojis, ka tas atstāj uz abiem satriecošu iespaidu. Laikam arī viņa tētis bija iepīts šai degošajā noslēpumā. Tētim bija pār abiem kāda sle peņa, nesaprotama vara, ko viņš, puika, nezināja, jo tikai tēva vārds vien jau abiem sagādāja bailes un nepatiku. Arī šoreiz viņi nekā neatbildēja. Viņi padevās. Māte gāja pa priekšu, barons tai līdzās. Edgars sekoja nevis padevīgi kā kalps, bet skarbs, stingrs un nepielūdzams kā cietuma sargs. Viņš skandi nāja neredzamas važas, ap kurām viņi locījās, bet kuras nespēja saraut. Naids bija rūdījis viņa bērnišķīgos spēkus. Nezinātājs izrādījās stiprāks par tiem abiem, kam noslēpums saistīja rokas.

MEĻI

Laiks negaidīja. Baronam atlika tikai nedaudzas dienas, un tās vajadzēja izmantot. Viņi juta, ka veltīgi pretoties aizkaitinātā bērna spītībai, un tāpēc ķērās pie pēdējā, pazemojošā līdzekļa — bēgšanas, lai kaut pāris stundu izvairītos no bērna tirānijas.

— Nodod šīs ierakstītās vēstules pastā, māte Edgaram sa cīja. Viņi abi atradās vestibilā, barons ārā runājās ar kādu vedēju. Ar neuzticību Edgars paņēma vēstules. Viņš bija pa manījis, ka apkalpotājs mātei kaut ko stāsta. Vai tie beidzot kopīgi gatavoja kaut ko pret viņu?

Viņš vilcinājās. — Kur tu mani gaidīsi?

— Šeit.

— Vai noteikti?

— Jā.

— Bet neej projām! Tātad tu gaidīsi mani šeit, vestibilā, kamēr atgriezīšos.

Savā pārākuma sajūtā viņš ar māti jau runāja pavēloši. Kopš vakardienas daudz kas bija mainījies.

Tad Edgars aizgāja ar abām vēstulēm. Durvīs viņš saskrējās ar baronu. Pirmo reizi kopš divām dienām viņš to uzrunāja:

— Es nodošu tikai šīs divas vēstules. Māmiņa mani gaidīs, kamēr atgriezīšos. Lūdzu, neejiet ātrāk projām!

Barons ātri aizspraucās garām.

— Jā, jā, mēs tevi gaidīsim.

Edgars drāzās uz pastu. Viņam vajadzēja uzkavēties. Kāds kungs, kas tur jau atradās priekšā, uzdeva ierēdnim desmitiem garlaicīgu jautājumu. Beidzot viņš varēja nokārtot savu uzdevumu un tūliņ skrēja ar kvītīm atpakaļ. Viņš atnāca taisni laikā, lai vēl noskatītos, kā māte un barons fiakrā aizbrauc.

Zēns sastinga aiz dusmām. Viņš jau gribēja noliekties un mest tiem pakaļ akmeni. Tātad tomēr ti* viņam izmuka, bet cik

zemiski, cik nekrietni melodami. Jau kopš vakardienas viņš zināja, ka māte melo. Bet ka viņa tik nekaunīgi varēja lauzt doto solījumu, tas laupīja viņam pēdējo uzticību. Viņš vairs nekā nesaprata, kopš bija redzējis, ka vārdi, kuriem bija tik ļoti ticējis, ir tikai ziepju burbuļi, kas piepūtās un sašķīda. Cik briesmīgam jābūt noslēpumam, ja pieaugušie cilvēki pat viņam, bērnam, melo un aizzogas projām kā noziedznieki. Grāmatās, kuras viņš bija lasījis, cilvēki pievīla un nonāvēja cits citu, lai iegūtu naudu, varu vai karaļvalstis. Kāds te bija iemesls, ko tie abi gribēja, kāpēc tie vairījās no viņa, un ko tie gribēja paslēpt neskaitāmajos melu tīklos? Viņš lauzīja galvu. Neskaidri viņš nojauta, ka šis noslēpums ir dzīves atslēga, to uzminēt nozīmētu būt pieaugušam un beidzot, beidzot kļūt par vīru. Ak, dabūt to zināt! Bet viņš vairs nevarēja sakarīgi domāt. Aiz dusmām, ka tie izbēguši, iekvēlojās un satumsa viņa skaidrais skatiens.

Viņš ieskrēja mežā, kur vēl varēja paglābties biezoknī un kur neviens viņu neredzēja, un viņa acis pārplūda karstām asarām.

— Meļi, suņi, viltnieki, blēži, — zēnam bija skaļi jāizkliedz šie vārdi, citādi viņš būtu nosmacis. Dusmas, nepacietība, īgnums, ziņkāre, nevarība un pēdējo dienu sarūgtinājumi, ko viņš bija apspiedis sevī, iedomādamies, ka ir jau pieaudzis, nu bērnišķīgās elsās izlauzās no krūtīm un pārvērtās asarās. Tas bija viņa bērnības pēdējās asaras, pēdējā nesavaldīgā izraudā-šanās, pēdējo reizi viņš sievišķīgi nodevās asaru baudai. Šai brīdī viņš savās neprātīgajās dusmās izraudāja visu — paļāvību, mīlu, ticību, cieņu — visu savu bērnību.

Pavisam cits zēns atgriezās viesnīcā. Viņš bija mierīgs un rīkojās apdomīgi. Vispirms viņš iegāja savā istabā, rūpīgi nomazgāja seju un acis, lai viņi nevarētu gavilēt, redzot asaru pēdas. Tad viņš izdomāja, kā atriebties, un pacietīgi, bez kāda uztraukuma gaidīja.

Vestibilā bija diezgan daudz viesu, kad pie durvīm atkal pieturēja pajūgs ar abiem bēgļiem. Pāris kungu spēlēja šahu, pārējie lasīja laikrakstus, dāmas sarunājās. Turpat drusku notālis pavisam rāmi ar trīsošiem plakstiem sēdēja zēns. Kad māte un barons ienāca pa durvīm un, mazliet nokaunējušies viņu tik piepeši ieraugot, jau stomīdamies gribēja stāstīt kādu sadomātu izrunu, viņš mierīgi devās tiem klāt un sacīja izaicinošā balsī:

— Barona kungs, es gribu jums ko teikt.

Baronam kļuva neveikli. Viņš jutās kā pieķerts.

— Jā, jā, vēlāk.

Taču Edgars pacēla balsi un sacīja skaļi un skarbi, tā ka visi apkārtējie varēja dzirdēt:

— Bet es tūliņ gribu ar jums runāt. Jūs esat izturējies zemiski. Jūs mani piekrāpāt. Jūs zinājāt, ka māmiņa mani gaida, un jūs. . .

— Edgar! — māte sauca, juzdama, ka visu skatieni pievērsti viņai, un metās pie zēna.

Zēns, redzēdams, ka viņu grib pārkliegt, piepeši spalgi iesaucās:

— Es jums vēlreiz, visiem dzirdot, saku, ka negodīgi melojāt un ka tas ir zemiski, tas ir nožēlojami.

Barons nobāla, viesi skatījās šurp, daži smaidīja.

Māte satvēra uztraukumā trīcošo zēnu pie rokas.

— Nāc tūliņ savā istabā, vai arī es tevi visiem redzot nopēršu, — viņa aizsmakusi stomījās.

Bet Edgars jau atkal bija nomierinājies. Viņš nožēloja, ka izturējies tik neapvaldīti. Viņš bija nemierā pats ar sevi, jo patiesībā bija gribējis baronu tikai aukstasinīgi izaicināt, bet pēdējā mirklī dusmas izrādījās spēcīgākas par viņa gribu. Nesteigdamies viņš rāmi pagriezās uz kāpņu pusi.

— Atvainojiet, barona kungs, viņa nepieklājību. Jūs zināt, ka viņš ir nervozs bērns, - māte vēl stomījās, apjukusi no viesu

izsmiekla pilnajiem skatieniem. Viņa neko pasaulē tā nebaidījās kā skandāla un zināja, ka tagad jāsavaldās. Viņa nebēga prom, bet vispirms devās pie portjē, apjautājās par vēstulēm un citām nenozīmīgām lietām un tikai tad uzsteidzās augšā, it kā nekas nebūtu noticis. Bet aiz viņas nošalca čuksti un apspiesti smiekli.

Pa ceļam viņa palēnināja soļus. Viņa arvien bija nevarīga nopietnās situācijās, un tagad patiešām baidījās no gaidāmās izskaidrošanās. Viņa nevarēja noliegt, ka pati vainīga, un bez tam baidījās zēna skatiena, šī neparastā, svešādā, savādā skatiena, kas viņu mulsināja un padarīja nedrošu. Bailēs viņa apņēmās pamēģināt ar labu, jo juta, ka aizkaitinātais bērns būs cīņā stiprāks par viņu.

Lēni viņa atvēra durvis. Zēns sēdēja aukstasinīgs un rāms. Acīs, kad tās uz viņu paskatījās, nebija ne mazāko baiļu un pat ne ziņkāres. Viņš likās ļoti drošs.

— Edgar, — viņa pēc iespējas saudzīgāk iesāka, — kas tev ienācis prātā? Man tevis dēļ bija kauns. Kā gan bērns tik nepieklājīgi var izturēties pret pieaugušu cilvēku! Tev tūliņ jāatvainojas barona kungam.

Edgars skatījās laukā pa logu.

— Nē! — viņš pateica, it kā runātu pāri pretī ar kokiem.

Zēna drosme māti uztrauca.

— Kas ar tevi notiek, Edgar? Tu esi gluži pārvērties. Es tevi vairs nepazīstu. Tu vienmēr biji tik gudrs un paklausīgs bērns, ar tevi varēja par visu aprunāties. Nu uzreiz tu izturies tā, it kā velns būtu tevi apsēdis. Kas tev ir pret baronu? Tev taču viņš tik ļoti patika. Viņš vienmēr bija tik mīļš pret tevi.

— Jā, jo gribēja iepazīties ar tevi.

Viņai kļuva neērti.

— Muļķības! Kas tev nāk prātā! Kā tu vari tā domāt?

Bet tad zēns uztraucās.

*— Viņš ir melis un viltīgs cilvēks. Viss, ko viņš (iara, tiek darīts ar nelietīgu aprēķinu. Viņš gribēja ar tevi iepazīties, tāpēc bija tik laipns ar mani un apsolīja suni. Es nezinu, ko viņš tev apsolījis un kāpēc ir pret tevi tik laipns, bet arī no tevi^4 viņš kaut ko grib, māmiņ, katrā ziņā. Citādi viņš nebūtu tik draudzīgs un laipns. Viņš ir slikts cilvēks. Viņš melo. Novēro reiz viņu, cik viņš viltīgi skatās. Ak, es viņu ienīstu, šo nožē lojamo meli, šo blēdi!

— Bet, Edgar, kā gan tā var runāt!

Viņa bija apmulsusi un nezināja, ko atbildēt. Sirdsapziņa sacīja, ka bērnam taisnība.

— Jā, viņš ir blēdis, esmu par to pārliecināts. Tu pati redzēsi. Kāpēc viņam bail no manis? Kāpēc viņš slēpjas no manis? Viņš zina, ka es redzu viņam cauri un pazīstu viņu, blēdi.

— Kā gan tā var runāt, kā tā var runāt! — Viņa nespēja domāt, nobālušās lūpas stomīdamās atkārtoja vienus un tos pašus vārdus. Viņa piepeši juta briesmīgas bailes un patiesībā nezināja no kā — no barona vai zēna.

Edgars redzēja, ka viņa brīdinājums atstāj iespaidu. Viņš jau priecājās, ka dabūs māti savā pusē un iegūs sabiedroto naidpilnajā cīņā pret baronu. Mīļi viņš piegāja mātei klāt, ap skāva to un viņa balss uztraukumā kļuva pieglaimīga.

— Māmiņ, — viņš sacīja, — tu jau pati būsi ievērojusi, ka viņš negrib neko labu. Viņš tevi padarījis gluži citādu. Tu esi pārvērtusies, ne es. Viņš tevi sakūdījis pret mani, lai dabūtu tevi vienu pašu. Viņš tevi noteikti grib pievilt. Es nezinu, ko viņš tev apsolījis. Zinu tikai, ka viņš neturēs solījumu. Tev jā-sargās no viņa. Kas vienam melo, melo visiem. Viņš ir ļauns cilvēks, kam nevar uzticēties.

Sī balss, maiga un gandrīz asaru aizžņaugta, atskanēja it kā no viņas pašas sirds. Kopš vakardienas viņā bija pamodušās šaubas, kas arvien neatlaidīgāk un neatlaidīgāk atgādināja viņai to pašu. Bet viņa kaunējās atzīties, ka bērnam taisnība. Un

ka tas bieži mēdz but, lai slēptu savu lielo apjukumu, viņa ierunājās jo skarbāk.

— Bērni to nesaprot. Tev arī nav jāiejaucas šais lietās. Tev tikai pieklājīgi jāuzvedas. Tas ir viss.

Edgara seja kļuva atkal salta. — Kā gribi, — viņš asi atteica, — es tevi brīdināju.

— Tātad tu negribi atvainoties?

— Nē.

Viņi naidīgi stāvēja viens pret otru. Māte juta apdraudētu savu autoritāti.

— Tad tu ēdīsi te augšā. Viens. Tu nedrīksti nākt ātrāk pie mūsu galda, kamēr nebūsi atvainojies. Es tev iemācīšu uzvesties. Tu neatstāsi istabu, kamēr nebūšu tev atļāvusi. Saprati?

Edgars smaidīja. Sis spītīgais smaids likās jau saaudzis ar viņa lūpām. Patiesībā viņš dusmojās uz sevi. Cik muļķīgi, ka vēlreiz bija ļāvis vaļu savai sirdij un viņu, meli, vēl brīdinājis.

Nepaskatīdamās vairs uz zēnu, māte izsteidzās laukā. Viņa baidījās no šīm dzeļošajām acīm. Zēns ļoti apgrūtināja, kopš viņa juta, ka tas visu saprot un saka tieši to. ko viņa negrib ne zināt, ne dzirdēt. Viņai bija baigi dzirdēt savu iekšējo balsi, sirdsapziņu, kas bija pametusi viņu un, it kā pārvērtusies par bērnu, par viņas pašas bērnu, staigāja apkārt, brīdinot un izsmejot viņu. Līdz šim bērns bija nācis viņas dzīvei līdzi kā greznums, rotaļlieta, kaut kas tuvs un mīļš, reizēm varbūt arī kā nasta, bet vienmēr iekļaudamies viņas dzīves plūdumā un ritmā. Šodien viņš pirmo reizi saslējās un spītēja viņas gribai. Domās par bērnu tagad arvien ievijās naids.

Kad viņa nu mazliet nogurusi kāpa lejup, bērna balss tomēr ieskanējās viņas pašas sirdī. «Tev jāsargās no viņa.» Brīdinājums nebija apklusināms. Garām ejot, viņai atmirdzēja pretī spogulis. Viņa jautājoši ielūkojās tajā, ciešāk, arvien ciešāk, līdz lūpas smaidot pavērās un atkal savilkās, it kā gribētu teikt

bīstamu vārdu. Vēl vienmēr sirdī skanēja kāda balss, bet viņa paraustīja plecus, it kā nokratīdama neredzamās šaubas, pameta spogulī gaišu skatienu, sakārtoja tērpu un gāja lejā ar apņe mīga spēlmaņa seju, kas skanot ļauj ripot .pār galdu pēdē jiem zelta gabaliem.

pēdas mēnesnīca

Viesmīlis, kas Edgaram istabas aresta laikā atnesa ēdienu, aizslēdza durvis. Noskrapstēja atslēga. Zēns dusmās pielēca kājās: acīm redzot, māte bija likusi ieslēgt viņu kā niknu zvēru. Viņam uzmācās drūmas domas:

«Kas gan notiek lejā, kamēr esmu te ieslēgts? Ko tie abi ta gad norunā? Vai tur beidzot nenotiek tas, kas tiek slēpts, un es to neredzēšu. Ak, šis noslēpums, ko vienmēr un visur jūtu. kad esmu kopā ar pieaugušajiem, kura dēļ nakti noslēdz dur vis, ko slēpj klusinātā sarunā, kad negaidot ieeju istabā, -šis lielais noslēpums, kas man jau kopš vairākām dienām ir tik tuvu, tepat jau rokā, bet ko vēl arvien nevaru uzminēt! Ko gan neesmu darījis, lai to dabūtu zināt! Zagu no tēva rakstāmgalda grāmatas un lasīju, un viss dīvainais bija tajās, es tikai to nesapratu. Jābfit kādam zīmogam vai nu manī vai citos. — kas vispirms jāatlauž, lai noslēpumu atklātu. Es vaicāju, es lūdzu kalpones man paskaidrot šīs vietas grāmatās, bet viņas mani izsmēja. Briesmīgi būt ziņkāres pilnam bērnam un nedrīkstēt neko prasīt, vienmēr kļūt smieklīgam lielo sabiedrībā, it kā tu būtu muļķīgs un nevērtīgs. Bet es to dabūšu zināt, jūtu, ko drīz to zināšu. Daļa man jau ir rokā, un nelikšos mierā, līdz būs viss.»

Viņš klausījās, vai kāds nenāks. Ārā kokos šalca viegla vēja dvesma un stingā mēness vizma starp zariem salūza neskaitāmās staru strēlēs.

«Tas nevar but nekas labs, kas tiem padoma, jo citādi tie nestāstītu tik nožēlojamus melus, lai dabūtu mani projām. Droši vien viņi, nolādētie, nu smejas par mani, ka beidzot tikuši no manis vaļā, bet es smiešos pēdējais. Cik muļķīgi, ka atļāvu sevi ieslodzīt, man vajadzēja turēties kā pielipušam viņiem blakus un novērot katru viņu soli. Zinu, ka pieaugušie vienmēr ir tik neuzmanīgi, un arī viņi sevi nodotu. Pieaugušie vienmēr domā, ka mēs vēl esam mazi un vakaros guļam; viņi aizmirst, ka var izlikties aizmidzis un klausīties, ka var izrādīties par muļķi un būt gudrs. Vēl nesen, kad krustmāte dabūja bērnu, viņi jau sen iepriekš to zināja, tikai manā klātbūtnē izlikās pārsteigti un izbrīnījušies. Bet es arī to zināju, jo dzirdēju jau nedēļām iepriekš viņus par to vakaros runājam, kad domāja, ka guļu. Tā arī šoreiz es viņus, nekrietnos, pārsteigšu. Ai, kaut varētu aiz durvīm noklausīties un slepeni viņus novērot, kad tie jūtas droši. Vai man tagad nevajadzētu zvanīt? Atnāktu apkalpotāja, atslēgtu durvis un prasītu, ko vēlos. Varbūt trokšņot, saplēst traukus? Tad arī atslēgtu. Tai brīdī varētu izšmaukt laukā un viņus uzmanīt. Bet nē, to es negribu. Neviens nedrīkst redzēt, cik zemiski viņi ar mani apietas. Esmu pārāk lepns. Gan viņiem rīt atmaksāšu.»

Kāda sieviete lejā smējās. Edgars sarāvās, tā varēja būt māte. Tai bija iemesls smieties, izsmiet viņu — mazo, nevarīgo, ko ieslēdza, ja tas apgrūtināja, un ko nometa kaktā kā slapju drēbju saini. Uzmanīgi viņš izliecās pa logu. Nē, tā nebija viņa, bet svešas, pārgalvīgas meitenes, kas ķircināja kādu puisi.

Te viņš ievēroja, ka logs neatrodas nemaz augstu. Tikko viņš to pamanīja, jau ienāca prātā doma: izlēkt un novērot tos tagad, kad tie jutās tik droši. Viņš drebēja priekā par savu apņemšanos. Viņam likās, ka nu viņš uzminēs bērnības lielo, mirdzošo noslēpumu. «Laukā, laukā!» Briesmas nedraudēja. Cilvēki garām negāja, un zēns izlēca ārā. Atskanēja čirkstošo oļu

vieglais troksnis, bet neviens to neievēroja. Šais divās dienās ložņāšana un novērošana bija kļuvusi zēna dzīvē par prieku. Arī tagad, kad viņš gluži klusiem soļiem zagās ap viesnīcu, rūpīgi izvairīdamies no spilgtākiem gaismas atspulgiem, viņš izjuta reizē tīksmi un vieglas baiļu trīsas. Uzmanīgi piespiedis vaigu pie rūts, viņš vispirms ieskatījās ēdamistabā. Viņu parastā vieta bija tukša. Viņš meklēja tālāk, iedams no viena loga pie otra. Viesnīcā viņš neuzdrošinājās ieiet, baidīdamies, ka varētu nejauši tiem gaiteņos uzskriet virsū. Viņi nekur nebija atrodami. Zēnu jau gandrīz pārņēma izmisums, te piepeši durvīs parādījās divas ēnas. Viņš atrāvās atpakaļ un ievilkās tumsā. Iznāca māte ar savu pastāvīgo pavadoni. Zēns bija atnācis taisni laikā. Ko viņi runāja? Viņš nevarēja saprast. Viņi sarunājās klusu, un vējš pārāk nemierīgi šalkoja kokos. Bet nu viņš skaidri izdzirda smieklus, mātes balsi. Šādus smieklus viņš tai agrāk nebija dzirdējis, tie bija savādi griezīgi, kairinoši, jutekliski, nervozi smiekli, kas viņam likās sveši un pat biedēja. Viņa smējās. Tātad tas nevarēja būt nekas bīstams, nekas liels un varens, ko viņam noslēpa. Edgars jutās vīlies.

Bet kāpēc viņi atstāja viesnīcu? Kur viņi tagad gāja vieni naktī? Augšā laikam vējš traucās milzu spārniem, jo debesis, kas nupat mēnesnīcā bija skaidras, satumsa. Neredzamu roku mestas melnas segas reizēm ietina mēnesi, un nakts tad kļuva necaurredzama, tā ka tikko varēja saskatīt ceļu, kas atkal iemirdzējās gaišs, kad mēness iznira. Salta, sudrabaina gaisma pārplūdināja apkārtni. Sī gaismas un ēnu rotaļa bija noslēpumaina un vilinoša kā sievietes rotaļāšanās, aizsedzot un atsedzot kailumu. Tieši tagad ainava atkal atklājās visā spožumā. Edgars redzēja šķērsām pār ceļu klīstošus siluetus vai drīzāk tikai vienu, tik cieši viens otram piespiedušies viņi gāja, it kā tos kļautu vienu pie otra iekšējas bailes. Bet kur viņi abi tagad devās? Priedes vaidēja, mežā valdīja baiga rosība, šķita tur notiktu mežonīgas medības.

«Es viņiem sekošu,» Edgars domāja, «vēja un meža šalkās viņi nedzirdēs manus soļus.»

Kamēr viņi apakšā gāja pa plato, gaišo ceļu, viņš augšā, biezoknī, klusi slapstījās no viena koka pie otra un no ēnas ēnā. Viņš tiem sekoja spītīgi un nepielūdzami, gan pateicās vējam, ka tas padarīja nedzirdamus viņa soļus, gan lādēja to, jo tas vienmēr aiznesa no lejas projām viņu vārdus. Ja viņš tikai dzirdētu, ko tie runā, tad noteikti dabūtu zināt noslēpumu.

Lejā abi gājēji neko nenojauta. Viņi jutās laimīgi šai vēlajā, mulsinošajā naktī un aizvien pieaugošajā uztraukumā visu aizmirsa. Ne mazākā nojausma viņus nebrīdināja, ka augšā, zaru mudžekļa tumsā, kāds seko katram viņu solim un divas acis ieurbušās viņos ar kvēlu naidu un ziņkāri.

Piepeši tie apstājās. Edgars aizturēja elpu un cieši piespiedās pie koka. Viņu spēji pārņēma bailes. Ja nu tie griežas atpakaļ un pirmie sasniedz viesnīcu? Ja viņš nepagūst iebēgt savā istabā un māte to atrod tukšu? Tad viss bija zaudēts, tad tie saprastu, ka viņš tos slepeni izspiego, un tad viņam vairs nebūtu nekādu cerību atklāt to noslēpumu. Bet tie abi vilcinājās; kā redzams, tiem bija radušās domstarpības. Par laimi, spīdēja mēness, un viņš varēja visu skaidri redzēt. Barons pamāja uz tumšu, šauru sānceliņu, kas noveda ielejā, kur mēnesnīca vairs nemeta plašu gaismas loku kā šeit uz ceļa, bet lija lejup it kā lāsēm un dīvainām staru strēlēm vizuļoja cauri biezoknim.

«Kāpēc viņš grib iet tur lejā?» Edgars baiļojās. Māte laikam sacīja «nē», bet viņš, tas otrs, mēģināja to pierunāt. Edgars varēja no žestiem manīt, cik neatlaidīgi tas runāja. Bērnu pārņēma bailes. Ko šis cilvēks gribēja no viņa mātes? Kāpēc viņš, šis blēdis, mēģināja to ievilkt tumsā? Piepeši no grāmatām, kas bija viņa pasaule, uzpeldēja možas atmiņas par slepkavībām, nolaupīšanu un tumšiem noziegumiem. Droši vien barons gribēja māti nonāvēt, tāpēc bija to vienu pašu te atvilinājis, bet viņu dabūjis nost no ceļa. Vai saukt palīgā? Slepkava! Sauciens gribēja jau izlauzties no krūtīm, bet lupas bija sausas un neiz-dvesa ne skaņas. Viņš drebēja aiz uztraukuma un tikko varēja noturēties kājās; baiļu pārņemts, viņš mēģināja kaut kur pieturēties — nu viņa rokās lūza kāds zars.

Abi izbijušies pavērsās atpakaļ un skatījās tumsā. Edgars klusi piekļāvās pie koka un, cieši piespiedis sev klāt rokas, mazs un sīks ierāvās dziļi ēnā. Iestājās pilnīgs klusums. Viņi tomēr šķita sabijušies.

— Iesim atpakaļ, — zēns dzirdēja māti sakām. Vārdi bailīgi plūda pār viņas lūpām. Barons, kā redzams, arī pats satraukts, bija ar mieru. Lēnām, cieši viens otram piespiedušies, tie gāja atpakaļ. Viņu apmulsums bija Edgaram laime. Saplēzdams rokas līdz asinīm, viņš rāpus aizlīda pa krūmāju līdz meža līkumam, no kurienes elpu aizraujošā ātrumā drāzās uz viesnīcu, kur pāris lēcienos metās augšā pa kāpnēm. Atslēga, kas viņu bija ieslēgusi, atradās, par laimi, durvju ārpusē. Viņš to pagrieza, ieklupa istabā un tūliņ pat gultā. Viņam vajadzēja pāris minūtes atpūsties, jo sirds tik nevaldāmi dauzījās krūtīs kā zvana mēle pret skanošo zvana kausu.

Tad viņš iedrošinājās piecelties, izliecās pa logu un pagaidīja, līdz viņi nāca. Viņi bija gājuši ļoti ļoti lēni. Zēns uzmanīgi raudzījās pa ēnā iegrimušo logu. Tagad viņi lēnām nāca tuvāk un mēnesnīca apspīdēja viņu drānas. Zaļajā gaismā viņi izskatījās kā rēgi, un zēnu atkal pārņēma saldas šausmas, ka tas tur patiešām ir slepkava un ka viņš ar savu klātbūtni aizkavējis notikt kaut kam briesmīgam. Viņš skaidri redzēja krīta baltās sejas. Mātes sejai bija jūsmīga izteiksme, kādu viņš tai agrāk nebija manījis, barons turpretim likās skarbs un saīdzis. Protams, tāpēc, ka viņa nodoms nebija izdevies.

Viņi bija jau gluži tuvu. Tikai pie pašas viesnīcas viņu augumi atraisījās viens no otra. Vai viņi paskatīsies uz augšu? Nē, neviens nepaskatījās.

«Jūs esat mani aizmirsuši,» zēns domāja nevaldāmās dusmās un slepenā priekā, «bet es jūs ne. Jūs domājat, ka guļu vai vispār nemaz neesmu pasaulē, bet redzēsiet, ka esat maldījušies. Novērošu katru jūsu soli, kamēr atklāšu jūsu — blēžu noslēpumu, šo briesmīgo noslēpumu, kas man neļauj gulēt. Es izjaukšu jūsu sazvērestību. Es neguļu.»

A'bi lēnām tuvojās durvīm. Kad viņi viens aiz otra gāja iekšā mājā, silueti atkal uz mirkli saplūda un viņu ēna kā viena vienīga melna svītra pazuda apgaismotajās durvīs. Tad laukums mājas priekšā kā tāls, sniegā vizošs lauks ieslīga atkal mēnesnīcā.

CIŅA

Smagi elpodams, Edgars novērsās no loga. Vēl nekad savā mūžā viņš nebija šādam noslēpumam bijis tik tuvu. Satraucošo un aizraujošo piedzīvojumu pasaule, grāmatās attēlotā slepkavību un viltus pasaule, pēc viņa domām, vienmēr atradās tur, kur valdīja pasakas, tūliņ aiz sapņiem, neiespējama un neaizsniedzama. Nu piepeši viņš laikam bija iekļuvis šai drausmīgajā pasaulē, un saskare ar to izraisīja viņā drudžainas trīsas. Kas gan bija šis noslēpumainais cilvēks, kas tik negaidot ienācis viņa mierīgajā dzīvē? Vai tas patiešām bija slepkava, kas vienmēr meklēja nomaļas vietas un gribēja ievilkt tumsā viņa māti? Viņam šķita, ka draud briesmas. Viņš nezināja, ko iesākt. Rīt viņš noteikti rakstīs vai arī telegrafēs tēvam. Bet vai neizdibināmās briesmas nevarēja uzbrukt jau šodien un jau šovakar? Māte vēl neatradās savā istabā, bet bija kopā ar ienīsto, svešo cilvēku.

Starp iekšējām durvīm un plānajām, viegli veramajām ārdurvīm bija Šaura telpa, ne lielāka par drēbju skapi. Viņš

iespraucās šai šaurajā, tumšajā telpā, lai sadzirdētu mātes sojus gaitenī. Zēns bija apņēmies ne mirkli neatstāt viņu vienu. Gaitenis, vienas vienīgas lampas blāvi apgaismots, tagad pusnakti bija tukšs.

Beidzot — minūtes šķita briesmīgi garas — zēns izdzirda uzmanīgus solus. Viņš spraigi ieklausījās. Tā nebija ātra gaita, kādā cilvēks dodas tieši uz savu istabu, bet gausi, vilcinoties un pavisam lēni sperti soļi, it kā būtu jākāpj augšā pa bezgalīgi grūtu un stāvu taku. Brīžiem tie sačukstējās un apstājās. Edgars satraukumā drebēja. Vai tie tomēr bija viņi abi, vai barons vēl arvien atradās kopā ar māti? Čuksti vēl skanēja patālu. Bet soļi, kaut arī vilcinādamies, nāca arvien tuvāk. Un nu pēkšņi viņš izdzirda ienīsto barona balsi, kurš kaut ko klusi un aizsmacis sacīja mātei, — ko, to viņš nesaprata, un māte tūliņ sāka spēji pretoties.

— Nē, šodien ne! Nē!

Edgars trīcēja, tie nāca tuvāk, un viņam viss bija jādzird. Katrs solis, lai tas būtu cik lēns būdams, iesmeldza viņam sirdī. Cik pretīga viņam likās šī balss, šī ienīstā cilvēka alkatīgā, nepatīkamā balss!

— Neesiet nežēlīga! Jūs šovakar bijāt tik skaista!

Nu atskanēja otra: — Nē, es nedrīkstu, es nevaru, laidiet mani!

Mātes balsī bija tik daudz baiļu, ka bērns izbijās. Ko tad barons vēl grib no viņas? Kāpēc viņa baidās? Viņi nāca arvien tuvāk un nu bija tieši pret viņa durvīm. Drebošs un neredzams viņš stāv tepat aiz viņiem, labi ja tikai rokas tvēriena attālumā, plāno durvju pasargāts. Balsis skan gluži tuvu.

— Nāciet, Matilde, nāciet!

Zēns atkal dzird māti atvairāmies, nu jau vārgāk, gurstošā pretestībā.

Bet ko tas nozīmē? Viņi taču dodas tālāk tumsā. Māte neiet savā istabā, bet pagājusi tai garām. Kur viņš to aizvelk? Kāpēc

tā vairs nerunā? Vai viņš tai iebāzis mutē vīstokli vai aizžņaudzis kaklu?

Sīs domas liek zēnam zaudēt vai prātu. Trīcošām rokām viņš paver durvis sprīža platumā. Nu viņš redz abus krēslainajā gaitenī. Barons aplicis mātei, kas jau laikam piekāpjas, roku ap vidu un ved viņu lēni projām. Nu viņš apstājas pie savas istabas.

— Viņš grib to aizvilināt, — zēns izbīstas, — nu viņš izdarīs kaut ko briesmīgu.

Spējš grūdiens, tad zēns aizcērt aiz sevis durvis un metas abiem pakaļ. Māte iekliedzas, ieraudzīdama kādu piepeši iznirstam no tumsas, un laikam zaudē samaņu, barons viņu tikai ar pūlēm satur. Bet barons šai mirklī jūt, ka viņa sejā trāpa maza sīka dūre, tā sāpīgi iesit pa muti, un kāds uzklūp un skrāpē viņam kā kaķis. Viņš palaiž vaļā izbiedēto sievieti, kas ātri aizbēg, un tumsā sit ar dūri pretī, nemaz vēl nezinādams, pret ko aizstāvas.

Zēns saprot, ka viņš ir nespēcīgāks, bet tas viņu neattur. Beidzot, beidzot ir pienācis ilgi gaidītais brīdis, kad viņš dedzīgi var atmaksāt par pievilto mīlu un sirdī sakrājušos naidu. Sakostiem zobiem, drudžainā, neprātīgā niknumā viņš ar savām mazajām dūrītēm sit, kur pagadās. Arī barons viņu tagad pazīst, arī viņš naida pilns saslienas pret šo slepeno spiegu, kas sarūgtinājis te viņa pēdējās dienas un izjaucis mīlas rotaļu. Tas rupji sit pretī, kur vien trāpa. Edgars ievaidas, bet neatkāpjas un nesauc palīgā. Klusi un aizkaitināti viņi mirkli cīnās naksnīgajā gaitenī. Beidzot barons apzinās, cik smieklīgs ir cīniņš ar pusaudzi zēnu, un satver viņu stingri, lai pagrūstu prom. Zēns, juzdams, ka spēki zūd, un saprazdams, ka nākamajā mirklī jau būs uzveiktais un izpērtais, ar mežonīgām dusmām iekožas stingrajā, cietajā rokā, kas grib satvert viņa pakausi. Sakostais negribot apspiesti iekliedzas un palaiž viņu vaļā — tikai mirkli, ko puika izmanto, lai iebēgtu istabā un aizšautu bultu.

Naksnīgā cīņa bija ilgusi tikai īsu brīdi. Neviens ne pa labi, ne kreisi nebija to dzirdējis. Visapkārt klusums, viss šķiet iegrimis miegā. Barons slauka asiņojošo roku kabatas drāniņā un uztraukts veras tumsā. Neviens nav klausījies. Tikai augšā mirgo, kā viņam liekas, izsmejoši — vēla, nemierīga uguntiņa.

NEGAISS

«Vai tas bija sapnis, ļauns, briesmīgs sapnis?» izpērušiem matiem otrā rītā pamodies no baiļpilnajiem murgiem, Edgars sev jautāja. Galvā viegli dūca, locītavas likās stīvas, nelokāmas, un apskatījies viņš ar šausmām redzēja, ka gulējis ar visām drēbēm. Zēns uzlēca no gultas, aizstreipuļoja līdz spogulim un satrūkās, ieraugot savu bālo, nobrāzto seju, kurai uz pieres bija uztūcis sārts plankums. Ar pūlēm viņš koncentrēja domas un bailēs atcerējās visu — nakts cīņu gaitenī, to, kā bija ieskrējis atpakaļ istabā un, drebēdams kā drudzī, tāpat neizģērbies un gatavs prom bēgšanai iemeties gultā. Tur viņš bija aizmidzis, iegrimis smagā, nemierīgā miegā un sapņos visu pārdzīvojis vēlreiz, tikai citādi un vēl briesmīgāk, ieelpojot svaigu, plūstošu asiņu valgo izgarojumu.

Lejā pa granti čirkstēja soļi, balsis kā neredzami putni lidoja augšup, un saule dziļi iespīdēja istabā. Vajadzēja būt jau vēlai priekšpusdienai, bet pulkstenis, kurā viņš izbijies paskatījās, rādīja pusnakti, viņš to vakar uztraukumā bija aizmirsis uzvilkt. Viņu uzbudināja tas, ka laiks bija apstājies, un vēl jo vairāk neziņa, kas īsti noticis. Viņš aši sakārtojās un gāja lejā ar nemieru un vieglu vainas apziņu sirdī.

Ēdamistabā māte sēdēja viena pie parastā galda. Edgars atviegloti uzelpoja, ka viņa ienaidnieks nav tuvumā un viņam nav jāredz ienīstā seja, kurai vakar bija iesitis ar dūri. Tomēr, gal dam tuvojoties, viņš jutās nedrošs.

— Labrīt, — viņš sveicināja.

Māte neatbildēja. Viņa pat nepaskatījās, tikai savādi, ar sastingušām acu zīlītēm vēroja ainavu tālumā. Viņa izskatījās ļoti bāla, viegli apēnotām acīm un nervozi trīcošām nāsīm, kas liecināja par uztraukumu. Edgars saknieba lūpas. Sī klusēšana viņu mulsināja. Viņš nezināja, vai baronu vakar smagi ievainojis un vai viņa maz ko zina par nakts sadursmi. Sī nedrošība viņu mocīja. Bet mātes seja joprojām palika tik sastingusi, ka viņš pat nemēģināja vairs to uzlūkot, baidīdamies, ka nodurtās acis aiz pievērtajiem plakstiem varētu piepeši palūkoties un ieurbties viņā. Viņš kļuva gluži kluss, neuzdrošinājās atļauties ne mazāko troksni, pavisam uzmanīgi cēla tasi pie lūpām un atlika atkal atpakaļ, zagšus paskatīdamies uz mātes pirkstiem, kas nervozi spēlējās ar karotīti un, tā ka bija savilkušies, tad liecināja par apslēptām dusmām. Ceturtdaļstundu viņš tā nosēdēja, ar mokām gaidīdams, kas notiks, bet nenotika nekas. Neviens vārds, neviens vienīgs vārds neatvieglināja viņu. Un nu, kad māte piecēlās, vēl arvien neievērodama viņa klātbūtni, viņš nezināja, ko darīt: palikt šeit pie galda sēžam vai sekot viņai. Beidzot viņš tomēr piecēlās un pazemīgi gāja aiz tās, bet tā viņu tīšām neievēroja, visu laiku viņš sajuta, cik smieklīga šī vilkšanās nopakaļ. Viņš palēnināja soļus, lai paliktu aizvien tālāk, bet māte, viņu nemaz neievērodama, iegāja savā istabā. Kad Edgars beidzot uznāca augšā, viņš stāvēja pie aizslēgtām durvīm.

Kas noticis? Viņš nekā vairs nesaprata. Vakardienas drošā pašapziņa bija viņu pametusi. Vai viņš uzbrukdams vakar būtu izturējies nepareizi? Vai viņi tam gatavoja sodu vai jaunu pazemojumu? Viņš juta, ka kaut kam bija jānotiek, drīz bija jānotiek kaut kam briesmīgam. Starp viņiem bija manāma tuva negaisa tveice, divu pielādētu polu elektriskais spriegums, kam vajadzēja atbrīvoties zibens spērienā. So priekšnojautas nastu viņš nēsāja līdzi no istabas istabā četras vientuļas stundas, līdz

viņa šaurais bērna pakausis nolīka zem neredzama svara, un viņš pusdienas laikā jau gluži pazemīgs pienāca pie galda.

— Labdien, — viņš atkal sacīja. Viņam vajadzēja izkliedēt šo klusēšanu, šos briesmīgos draudus, kas bija savilkušies pār viņu kā melns padebesis.

Māte atkal nekā neatbildēja, atkal viņa skatījās garām. Ar jaunām bailēm Edgars juta, ka pret viņu vēršas apzinātas, ilgi krājušās dusmas, kādas līdz šim viņš vēl nepazina. Līdz šim mātes dusmu izplūdumus izraisīja vairāk nervi nekā jūtas, un iie drīz vien pagaisa, pavīdot samierinošam Smaidam. Šoreiz viņš juta, ka pamodinājis mātē neprātīgas dusmas, kas nāk no sirds dziļumiem, un izbijās no šo neapdomīgi izraisīto dusmu spēka. Viņš tikko varēja ēst. Kaklā spiedās kaut kas sauss, kas draudēja viņu nosmacēt. Māte likās no tā visa nekā nemanām. Tikai pieceļoties, viņa it kā neviļus pagriezās un teica:

— Uznāc augšā, Edgar, man ar tevi jārunā.

Tas neskanēja draudoši, bet ledaini vēsi, un Edgaram drebot likās, ka ap kaklu piepeši tiek apliktas dzelzs važas. Viņa spītība bija salauzta. Klusēdams, kā izpērts suns viņš sekoja viņai augšā istabā.

Viņa paildzināja šīs mokas, dažas minūtes klusēdama. Minūtes, kad viņš dzirdēja pulksteni tikšķam, kādu bērnu laukā smejamies un pats savas sirds pukstus. Bet arī viņa, acīm redzot, nejutās droša, jo runādama neuzlūkoja viņu, bet uzgrieza muguru.

— Nerunāšu vairs par tavu vakarējo izturēšanos. Tas bija kaut kas nedzirdēts, un es kaunos, kad domāju par to. Par sekām esi pats vainīgs. Gribu tev nu tikai teikt, ka tā bija pēdējā reize, kad drīkstēji būt viens kopā ar pieaugušajiem. Es nupat aizrakstīju tētim, ka tev tiks pieņemts skolotājs vai arī tevi nodos pansijā, lai tu iemācītos uzvesties. Es negribu vairs tevis dēļ uztraukties.

Edgars stāvēja noliektu galvu. Viņš juta, ka tas ir tikai ievads, draudi, un satraukts gaidīja pašu galveno.

— Tu baronam tūliņ atvainosies.

Edgars saslējās, bet viņa nejāva sevi pārtraukt.

— Barons šodien aizceļojis, un tu rakstīsi viņam vēstuli, ko tev diktēšu.

Edgars atkal sakustējās, bet māte bija stingra.

— Nekādu pretrunu. Te ir papīrs un tinte, — sēdies!

Edgars paskatījās uz viņu. Viņas acīs bija ciets, nelokāms lēmums. Tādu viņš māti nekad nebija redzējis, — tik stingru un mierīgu. Viņu pārņēma bailes. Viņš apsēdās, paņēma spalvaskātu, bet nolieca seju zemu pār galdu.

— Augšā datums. Vai ir? Pirms uzrunas izlaist vienu rindu! Tā. «Ļoti godājamais barona kungs!» Izsaucējs. Atkal izlaist vienu rindu. «Diemžēl, dabūju zināt,» — vai ir jau? — «dabūju zināt, ka esat atstājis Zemmeringu.» Zemmeringa ar divi «m», «un tāpēc man jāraksta Jums, lai gan biju nodomājis personīgi,» mazliet ātrāk, nav jāraksta kaligrafiski, «atvainoties par savu vakarējo izturēšanos. Kā jums māmiņa būs teikusi, es vēl atveseļojos no grūtas slimības un ātri uztraucos. Bieži vien daudz ko redzu pārspīlēti un nākamajā brīdī nožēloju ...»

Pār galdu nolīkusī mugura atliecās. Edgars apgriezās, atkal bija pamodusies viņa spītība.

— To es nerakstīšu, tas nav taisnība.

— Edgar!

Mātes balsī skanēja draudi.

— Tas nav taisnība. Es neesmu neko darījis, kas man būtu jānožēlo. Neesmu darījis neko sliktu, par ko man būtu jāatvainojas. Es tikai tev gāju palīgā, kad tu sauci.

Viņas lūpas nobālēja, nāsis ietrīcējās.

— Es tevi saucu palīgā? Tu esi traks!

Edgars saskaitās. Viņš strauji pielēca kājās,

— Jā, tu sauci palīgā pagājušo nakti gaitenī, kad viņš tevi aizturēja. «Laidiet mani, laidiet mani!» — tu sauci. Tik stipri, ka dzirdēju to savā istabā.

— Tu melo, es nebiju ar baronu gaitenī. Viņš mani pavadīja tikai līdz kāpnēm.

Edgara sirds vai apstājās par šiem pārdrošajiem meliem. Balss aprāvās, un viņš raudzījās mātē stiklainām acīm.

— Tu nebiji — gaitenī? Un viņš — viņš — tevi neturēja ciet? Nebija ar varu apskāvis?

Viņa smējās. Salti, sausi smiekli.

— Tu esi sapņojis.

Tas zēnam bija par daudz. Viņš jau zināja, ka pieaugušie melo, ka viņiem ir mazas, gudras izrunas, skaidri jaušami meli un viltīgas divdomības. Bet šī nekaunīgā, saltā liegšanās aci pret aci laupīja viņam savaldīšanos.

— Un vai šos zilumus arī esmu izsapņojis?

Kas lai zina, ar ko esi kāvies? Bet man nav jāielaižas ar tevi nekādās diskusijās, tev jāpaklausa, un tas viss. Sēdies un raksti!

Viņa bija ļoti bāla un pēdējiem spēkiem mēģināja apvaldīt uztraukumu.

Bet Edgarā kaut kas apdzisa, tā bija pēdējā ticības dzirk stele. Viņš nesaprata, kā var patiesību tik vienkārši samīt kājām kā degošu sērkociņu. Sirdi sažņaudza it kā ledaina roka, un viņam pār lūpām izlauzās asi, ļauni un nesavaldīgi vārdi.

— Tātad es to esmu nosapņojis? To, kas notika gaitenī, un šos zilumus. Un to, ka jūs abi vakar mēnesnīcā pastaigājāties un ka viņš tevi gribēja novest no ceļa, — varbūt arī to? Vai domā, ka ļaušu sevi kā mazu bērnu ieslēgt istabā? Nē, es neesmu tāds muļķis, kā jūs domājat. Ko es zinu, to zinu.

Nekaunīgi viņš raudzījās mātē, un, redzot sava bērna seju tik tuvu un naidā saviebtu, viņa nespēja vairs savaldīties. Pārskaitusies viņa iesaucas!

— Turpini! Tūliņ tu rakstīsi vai arī . . .

— Vai? — zēna balss bija kļuvusi izaicinoši rupja.

— Vai arī es tevi nopēršu kā mazu bērnu.

Edgars nicīgi paspēra soli tuvāk un tikai iesmējās.

Te pēkšņi viņa iesita zēnam sejā. Edgars iebrēcās. Kā slīkstošais, kas kuļas rokām ap sevi, tikai ar neskaidru dūkoņu ausīs un sārtu miglu acīs, tā viņš neko vairs neredzēdams aizstāvējās abām dūrēm. Viņš juta, ka iesit kaut kam mīkstam, juta, ka iesit pa seju, izdzirda kliedzienu . . .

Sis kliedziens atgrieza viņu īstenībā. Viņš atjēdzās un apjauta, ka izdarījis ko briesmīgu, ka bija iesitis savai mātei. Viņu pārņēma spējas bailes, kauns un šausmas, nevaldāma vēlēšanās aizskriet projām, iegrimt zemē, pazust, tikai neredzēt viņas skatiena. Viņš metās uz durvīm un ātri pa kāpnēm lejā, izskrēja uz ielas un devās projām, tikai projām, it kā pakaļ dzītos traku suņn bars.

PIRMĀ ATZIŅA

Tālāk lejā uz ceļa zēns beidzot apstājās. Viņam vajadzēja pieturēties pie koka, tik ļoti bailēs un satraukumā trīcēja kājas, un elpa aizgūtnēm izlauzās no pārmocītajām krūtīm. Bailes, kas viņu vajāja par to, ko izdarījis, nu žņaudza kaklu un kratīji kā drudzī. Ko lai viņš iesāk? Kur lai bēg? Jau šeit, tuvējā mežā, tikai ceturtdaļstundas attālumā no mājas, kur viņš dzīvoja, to pārņēma vientulības sajūta. Viss likās citādāks, naidīgāks, bīstamāks, kopš viņš bija viens un bez palīdzības. Koki, kas vakar vēl draudzīgi šalca, pēkšņi pacēlās ap viņu tumši un draudoši. Vai tas, kas viņu sagaidīja, nebūs vēl svešāks un nesaprotamāks? Puikam reiba galva, apzinoties, ka viņš ir viens lielajā, nezināmajā pasaulē. Nē, to viņš nespēja, viņš

to vēl nespēja. Bet pie kā lai bēg? No tēva viņam bija bailes, tas ātri uztraucās, bija nepieejams un tūliņ sūtītu viņu atpakaļ. Bet atpakaļ viņš negribēja, tad labāk doties nezināmās, svešās pasaules briesmās. Viņam likās, ka nekad nevarēs uzlūkot mātes seju un aizmirst, ka iesitis tai ar dūri.

Tad viņam ienāca prātā vecmāmiņa, šī vecā, labā un mīļā sieviete, kas viņu kopš bērnības bija lutinājusi un vienmēr bijusi glābiņš, kad mājās draudēja sods vai pārestība. Viņš paslēpsies pie tās Bādenē, līdz būs pārskrējušas pirmās dusmas, no turienes viņš rakstīs vecākiem vēstuli un atvainosies. Doma, ka viņš nu viens un nepieredzējis stāv pasaulē, šīs ceturtdaļstundas laikā bija padarījusi viņu pazemīgu un viņš nolādēja savu lepnumu, šo muļķīgo lepnumu, ko svešs cilvēks ar meliem bija pamodinājis viņa sirdī. Viņš negribēja būt nekas cits kā tikai bērns, paklausīgs, pacietīgs, bez kādas lieluma mānijās, kuras muļķību viņš tagad sajuta.

Bet kā nokļūt Bādenē? Kā pārvarēt lielo attālumu? Steigšus viņš tvēra mazo ādas maciņu, ko vienmēr nēsāja līdz. Paldies dievam, tur vēl mirdzēja jaunais zelta divdesmit kronu gabals, ko viņam uzdāvināja dzimšanas dienā. Nekad viņš nebija varējis saņemties to izdot, bet gandrīz ik dienas apskatījies, vai tas vēl ir, tīksminājies ar to, juties bagāts un monētu arvien pateicīgā maigumā ar kabatas drāniņu nospodrinājis, kamēr tā laistījās kā maza saule. Bet viņu uztrauca pēkšņa doma — vai ar to pietiks? Viņš tik bieži bija braucis ar vilcienu, nemaz nedomādams, ka par to jāmaksā vai arī cik tas varētu maksāt — kronu vai simt kronu. Pirmo reizi viņš nojauta, ka dzīvē ir tādas lietas, par kurām viņš nekad nav domājis, ka visi tie daudzie priekšmeti, kas viņam visapkārt, ir īpatnējas vērtības un tiem ir sava sevišķa nozīme. Pirms stundas vēl viņam bija licies, ka zina visu, bet tagad viņš juta, ka nevērīgi pagājis garām tūkstoš noslēpumiem un neskaidriem jautājumiem, un kaunējās, ka viņa nabadzīgā gudrība klūp jau pie pirmajām

dzīves kāpnēm. Viņš kļuva arvien biklāks un viņa nedrošie soļi līdz piestātnei arvien gausāki. Bieži vien viņš bija sapņojis par bēgšanu, gribējis doties pasaulē, kļūt par ķeizaru, karali, kareivi vai dzejnieku, bet nu viņš baiļodamies skatījās uz mazo, gaišo ēku un domāja tikai par to, vai ar divdesmit kronām pietiks, lai nokļūtu pie vecmāmiņas. Sliedes aizmirdzēja tālumā, piestātne bija tukša un pamesta. Edgars kautrīgi pielīda pie kases un čukstot, lai neviens nesadzirdētu, jautāja, cik maksā biļete līdz Bādenei. No tumšā lodziņa viņā paskatījās izbrīnījusies seja un divas acis aiz briļļu stikliem uzsmaidīja biklajam bērnam.

— Vai pilnu biļeti?

— Jā, — Edgars stomījās. Bez mazākā lepnuma, drīzāk bailēs, ka varētu maksāt pārāk dārgi.

— Sešas kronas.

— Lūdzu!

Atvieglots viņš pastūma mīļoto, spožo monētu, noskanēja atpakaļ izdotā nauda, un, turot rokā brūno papes gabaliņu, kas solīja brīvību, bet kabatā dzirdot klusināto sudraba skaņu, Edgars piepeši atkal jutās neizsakāmi bagāts.

Sarakstā viņš redzēja, ka vilcienam jāpienāk pēc divdesmit minūtēm. Edgars iespiedās kaktiņā. Pāris cilvēku stāvēja uz perona, neko ne darīdami, ne domādami. Bet uztrauktajam zēnam likās, ka visi uzlūko tikai viņu un brīnās, ka tāds bērns jau ceļo viens, it kā bēgšana un pārkāpums viņam būtu rakstīti uz pieres. Viņš atviegloti uzelpoja, kad vilciens beidzot tālumā pirmo reizi iekaucās un šņākdams tuvojās stacijai, vilciens, kam vajadzēja aizvest viņu pasaulē. Tikai iekāpjot, viņš ievēroja, ka biļete derēja trešajai klasei. Līdz šim viņš vienmēr bija braucis pirmajā, un nu atkal izjuta, ka kaut kas mainījies, ka dzīve var būt dažāda, ko viņš agrāk nebija ievērojis. Viņa ceļa biedri bija citādi nekā parasti. Pāris itāliešu strādnieku raupjām rokām

un rupjām balsīm; tie sēdēja tieši pretī ar lāpstām un kapļiem rokās un tumšām, skumīgām acīm raudzījās savā priekšā. Viņi laikam bija smagi nostrādājušies ceļu darbos, jo daži noguruši iemiga klabošajā vagonā un, atspiedušies pret cieto, netīro atzveltni, gulēja vaļējām mutēm. Viņi ir strādājuši, lai nopelnītu naudu, Edgars prātoja, bet viņš nevarēja iedomāties, cik daudz tas varētu būt. Viņš atkal nojauta, ka nauda ir kaut kas tāds, kas ne vienmēr ir, bet ko vajag iegūt. Pirmo reizi viņš apzinājās, ka pieradis pie pārticības, bet ka pa labi un kreisi no viņa veras tumši bezdibeņi, ko viņa skatiens vēl nav skāris. Viņš pirmoreiz nojauta, ka ir dažādi amati un likteņi un ka viņu apņem noslēpumi, kas ir tepat ap viņu, bet ko viņš agrāk nekad nav manījis. Edgars daudz iemācījās šai vienā stundā, kopš bija viens; viņš daudz ko redzēja no šaurās kupejas, kuras logi vērās pasaulē. Viņa tumšo baiļu māktajā dvēselē sāka lēnām kaut kas plaukt, kas vēl nebija laime, bet jau izbrīns par dzīves daudzveidību. Viņš saprata, ka bija bēdzis aiz bailēm un mazdūšības, bet pirmo reizi viņš bija rīkojies patstāvīgi un piedzīvojis kaut ko īstu, kam līdz šim nebija pievērsis uzmanību. Pirmo reizi varbūt viņš pats bija kļuvis par tādu pašu noslēpumu tēvam un mātei, kāda līdz šim viņam bija apkārtējā pasaule. Citām acīm viņš raudzījās pa logu. Viņam bija tā, it kā pirmo reizi visu redzētu īstenībā, it kā no apkārtējām lietām būtu nokritis plīvurs, un nu tās parādītu savu patieso būtību. Mājas lidoja garām kā vēja nestas, un viņam bija jādomā par cilvēkiem, kas tajās dzīvoja; vai tie bagāti vai nabagi, laimīgi vai nelaimīgi, vai arī tie, tāpat kā viņš, ilgojās visu dabūt zināt, un vai varbūt tur bija bērni, kas līdz šim bija tikai rotaļājušies tāpat kā viņš. Dzelzceļa sargi, kas ar plīvojošiem karodziņiem stāvēja ceļmalās, nu viņam vairs neizlikās kā agrāk tikai uzvilktas lelles un nedzīvas rotaļlietiņas, kas tur noliktas nejauši, bet zēns saprata, ka tur stāvēt bija viņu liktenis, viņu cīņa par eksistenci. Arvien ātrāk ritēja riteņi, un, izlocīdamies kā čūska, vil-

ciens noripoja ielejā. Arvien blāvāki un arvien tālāki kļuva kalni, jau bija sasniegts līdzenums. Viņš vēlreiz paraudzījās atpakaļ, kad kalni jau pavērās skatienam zilgi un ēnaini, tāli un neaizsniedzami, un viņam šķita, ka tur, kur tie lēnām saplūst ar miglaino apvārsni, mīt viņa bērnība.

MULSINOŠA TUMSA

Kad vilciens piestāja Bādenē un Edgars palika viens uz perona, kur jau bija iedegtas ugunis, un zaļi un sarkani signāli spīdēja tālumā, šī raibā ainava negaidot radīja piepešu nemieru par tuvojošos nakti. Dienu viņš bija juties drošs, jo apkārt taču bija cilvēki, varēja atpūsties, atsēsties uz sola vai raudzīties veikalu skatlogos. Bet kā viņš izturēs, kad cilvēki atkal nozudīs savās mājās, — katram būs gulta, tie tērzēs un pavadīs mierīgu nakti, bet viņam vainas apziņā vajadzēs klīst apkārt svešam un vientuļam. Ak, atrast ātrāk pajumti, ne mirkli vairs nepalikt zem klajām, svešām debesīm — tā bija viņa vienīgā skaidrā vēlēšanās.

Steidzīgi viņš devās prom pa pazīstamo ceļu, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi, līdz beidzot nonāca pie vasarnīcas, ko apdzīvoja vecmāmuļa. Skaistā vasarnīca atradās platas ielas malā, bet nebija visai labi saredzama; baltā, veclaicīgi laipnā māja slēpās labi koptā dārzā aiz vīnstīgām un efejām, gaiši blāvodama aiz zaļumu mākoņa. Edgars raudzījās caur sētas treliņiem kā svešinieks. Iekšā nemanīja nekādas dzīvības, logi bija aizvērti, kā redzams, visi ar viesiem atradās dziļāk dārzā. Viņš jau satvēra vēso rokturi, — te notika kaut kas savāds: viss, kas viņam kopš divām stundām šķita tik viegls un saprotams, pēkšņi kļuva neiespējams. Kā lai viņš ieiet, kā lai apsvei-

cinis, kā lai pacieš jautājumus un uz tiem atbild? Kā izturēt pirmo skatienu, kad vajadzēs paziņot, ka slepeni aizbēdzis no mātes? Un kā lai izskaidro savu briesmīgo rīcību, ko viņš pats vairs nesaprata? Iekšā noklaudzēja kādas durvis. Piepeši viņu sagrāba trakas bailes, ka varētu kāds iznākt, un viņš skrēja tālāk, pats nezinādams, kurp.

Pie kūrmājas parka zēns apstājās, jo tur bija tumšs un viņš necerēja sastapt nevienu cilvēku. Tur varbūt viņš varēs apsēsties un beidzot, beidzot mierīgi padomāt, atpūsties un tikt skaidrībā par savu likteni. Bikli viņš iegāja parkā. Pie ieejas dega pāris laternu un piešķīra jauno lapu caurspīdīgajam zaļumam dīvaini ūdeņainu vizmu. Tālāk, kur viņam bija jāiet lejā pa nogāzi, pavasara nakts mulsajā tumsā viss pletās kā neskaidra, tumša, rūgstoša masa. Edgars kautri paslīdēja garām tiem pāris cilvēkiem, kas te sēdēja laternu gaismas lokā sarunādamies vai lasīdami, — viņš gribēja būt viens. Bet neapgaismoto taku ēnainajā tumsā nebija miera. Tur viss bija pilns klusām, biklām čalām un runām, kas bieži sajaucās ar vēja elpu vieglajās lapās, tur bija dzirdama soļu švīkoņa, apslāpēti čuksti, kaut kādas saldas elsas, nopūtas un baiļpilni vaidi, ko varēja izdvest kā cilvēki, tā dzīvnieki un trauksmainā miegā dusošā daba. Tas bija bīstams, nomācošs, slepens un satraucoši noslēpumains nemiers, kas te elpoja, neapzināta rūgšana, kam par iemeslu bija tikai pavasaris, bet tas dīvaini biedēja bezpalīdzīgo bērnu.

Gluži mazs viņš salīka uz kāda sola necaurredzamajā tumsā un mēģināja apdomāt, kas viņam mājās būtu jāsaka. Bet domu pavediens viegli izslīdēja, pirms viņš paguva to satvert, un negribot viņam bija jāklausās un jāklausās apslāpētajās skaņās un tumsas noslēpumainajās balsīs. Cik briesmīga bija šī tumsa, cik mulsinoša un tomēr cik noslēpumaini skaista! Vai tie bija dzīvnieki vai cilvēki, vai tikai teiksmainā vēja roka, kas uzbūra šīs šalkas, brīkšķus, zuzoņu un vilinošās skaņas? Viņš klausījās.

Tas bija vējš, kas nemierīgi traucās caur lapām, bet nu viņš skaidri redzēja arī cilvēkus, apskāvušos pārus, kas nāca augšup no gaišās'pilsētas un padarīja tumsu noslēpumainas dzīvības pilnu. Ko viņi gribēja? Zēns nevarēja to saprast. Viņi nesarunājās, jo viņš nedzirdēja balsis, tikai soļi nemierīgi čirkstēja pa granti un šur tur laukumos viņu stāvi aizslīdēja zagšus kā ēnas, bet tie visu laiku bija apskāvušies, tāpat kā toreiz māte ar baronu. Noslēpums — lielais, mirdzošais un liktenīgais noslēpums bija arī te. Arvien tuvāk viņš dzirdēja nākam soļus un nu arī apspiestus smieklus. Zēnu pārņēma bailes, ka nācēji varētu viņu te atrast, un viņš vēl dziļāk ierāvās tumsā. Bet tie, kas tagad no necaurredzamās tumsas uzmaldījās uz ceļa, viņu neredzēja. Apskāvušies tie gāja garām. Edgars jau atviegloti uzelpoja, piepeši tie apstājās tieši pret viņa solu. Viņi piekļāva viens otram sejas, zēns neko skaidri nevarēja redzēt, viņš tikai dzirdēja, ka nopūta izlauzās pār sievietes lūpām, vīrietis izdvesa kaislus,' neprātīgus vārdus, un izbiedēto zēnu pārņēma neskaidra nojausma, likdama tīksmi notrīsēt. Mirkli tie palika tā stāvot, tad grants atkal nočirkstēja zem aizejošo soļiem, kas drīz vien izskanēja tumsā.

Edgars nodrebēja. Asinis viņam sāka ritēt straujāk un tīk-smāk. Pēkšņi viņš juta, cik neciešami viens ir šajā mulsinošajā tumsā, viņu pārņēma nepārvarama tieksme pēc laipnas balss, glāsta, gaišas istabas, pēc cilvēkiem, kurus mīlēja. Viņam šķita, ka visa šās mulsās nakts vārā tumsa iesūkusies viņā un plosa viņa krūtis.

Viņš pielēca kājās. Tikai mājup, mājup, būt kaut kur mājās siltā un gaišā istabā, būt kopā ar cilvēkiem. Kas ar viņu varēja notikt? Viņu varēja sist un rāt, bet viņš nekā vairs nebaidījās, kopš bija izjutis šo tumsu un bailes no vientulības.

Tās viņu, pašam neapzinoties, dzina uz priekšu, un piepeši viņš atkal stāvēja pie vasarnīcas, satvēris durvju vēso rokturi.

Viņš redzēja, ka caur zaļo lapotni nu atmirdz apgaismoti logi, un domās aiz katras gaišās rūts skatīja labi pazīstamās telpas un cilvēkus. Jau šis tuvums vien, šī pirmā mierinošā sajūta, ka viņš atrodas to cilvēku tuvumā, kas viņu mīl, sagādāja laimi. Ja viņš vēl vilcinājās, tad tikai tāpēc, lai izbaudītu šo sajūtu.

Te kāda balss aiz muguras iztrūkusies skaļi iekliedzās:

— Edgars! Tur jau viņš ir!

Vecmāmuļas kalpone bija viņu ieraudzījusi, metās viņam klāt un satvēra aiz rokas. Durvis no iekšpuses tika atgrūstas vaļā, suns riedams izlēca viņam pretī, no mājas nāca ar uguni; viņš dzirdēja balsis, kas sasaucās gavilēs un bailēs, tuvāk nākošu soļu un balsu sirsnīgo kņadu, ieraudzīja pazīstamus stāvus. Vispirms savu vecmāmiņu atplestām rokām un aiz tās, viņam likās, ka sapņo, — māti. Saraudātām acīm, drebošs un izbiedēts, viņš ļāvās šiem pārmērīgajiem, dedzīgajiem jūtu uzplūdumiem un nezināja, ko darīt un ko teikt, pats nesaprazdams, vai pārdzīvo bailes vai laimi.

PĒDĒJAIS SAPNIS

Tas notika tā: viņu šeit jau ilgi bija meklējuši un gaidījuši. Māte, par spīti dusmām, bija sabijusies par satrauktā bērna neprātīgo bēgšanu un likusi Zemmeringā to meklēt. Kad jau bija sacēlies vislielākais uztraukums un izteiktas bīstamākās aizdomas, kāds vīrietis paziņoja, ka redzējis zēnu ap pulksten trijiem stacijā pie kases. Tur ātri vien dabūja zināt, ka Edgars nopircis biļeti līdz Bādenei, un māte nekavējoties brauca viņam pakaļ. Viņai pa priekšu devās satraukuma pilnas telegramas uz Bādeni un uz Vīni tēvam, un jau kopš divām stundām visi dzinās bēglim pakaļ.

Nu viņi turēja to ciet, bet ne ar varu. Ar apvaldītām gavilēm viņš tika ievests istabā, un savādi, ka viņam nesāpēja skarbie pārmetumi, ko viņš dzirdēja, jo tuvinieku acīs bija prieks un mīla. Pat šī izlikšanās, šīs liekuļotās dusmas ilga tikai mirkli. Tad vecmāmuļa asarām acīs atkal apskāva viņu, neviens vairs nerunāja par viņa pārkāpumu, un viņš juta ap sevi brīnišķīgu gādību. Kalpone novilka viņam svārkus un atnesa siltākus, vecmāmiņa jautāja, vai viņš nav izsalcis un vai kaut ko nevēlas; tie viņu izvaicāja un mocīja ar savu maigo rūpību, bet, redzol viņa apjukumu, atstāja mierā. Zēns kāri izbaudīja tik nicināto un tomēr nepieciešamo sajūtu būt atkal tikai bērnam, un viņu pārņēma kauns par pēdējo dienu iedomību, kad visas šīs priekšrocības bija gribējis iemainīt pret vientulības mānīgo prieku.

Blakus ieskanējās tālrunis. Viņš dzirdēja mātes balsi, dzirdēja atsevišķus vārdus:

— Edgars . . . Atgriezies ... Ar pēdējo vilcienu.

Viņš brīnījās, ka māte nebija teikusi skarbus vārdus, bet gan apskāvusi un tā dīvaini ielūkojusies acīs. Arvien vairāk viņš izjuta nožēlu, vismīļāk viņš būtu atbrīvojies no vecmāmuļas un krustmātes gādības, iegājis pie mātes, lai lūgtu piedošanu, un gluži pazemīgi vienatnē viņai pateicis, ka grib būt atkal bērns un paklausīt. Bet, kad viņš klusu piecēlās, vecmāmuļa, mazliet izbijusies, jautāja:

— Kur tu gribi iet?

Viņš sakaunējies palika stāvot. Tiem jau bija bail, ja viņš tikai pakustējās. Viņš tos visus bija pārbaidījis, un nu tie uztraucās, ka tik viņš atkal neaizbēg. Vai viņi varēja iedomāties, ka neviens šo bēgšanu tā nenožēlo kā viņš pats!

Galds bija uzklāts, un viņam steigšus deva vakariņas. Vecmāmuļa sēdēja viņam blakus un nenovērsa ne acu. Vecmāmuļa, krustmāte un kalpone ieslēdza viņu it kā klusā lokā, kura

sirsnība brīnišķīgi nomierināja. Zēnu mulsināja tikai tas, ka māte nenāk istabā. Ja tā būtu nojautusi, cik viņš pazemīgs, tad gan noteikti ienāktu.

Ārā norībēja rati un apstājās pie mājas. Visi tā uztraucās, ka arī Edgars kļuva nemierīgs. Vecmāmuļa izgāja laukā, tumsā atskanēja skaļas balsis, un viņš piepeši saprata, ka ieradies tēvs. Edgars iztrūcies pamanīja, ka nu atkal palicis istabā viens un pat šī īslaicīgā vienatne viņu satrauca. Tēvs bija stingrs; viņš bija vienīgais, no kura zēns patiešām baidījās. Edgars ieklausījās. Tēvs šķita uztraukts, viņš runāja skaļi un dusmīgi. Reižu reizēm nomierinoši atskanēja mātes un vecmāmiņas balss, kuras gribēja to maigāk noskaņot. Bet tēva balss palika skarba, skarba (tāpat kā soļi, kas nu nāca šurp, tuvāk un aizvien tuvāk, nu jau tie skanēja blakus istabā, tad turpat pie durvīm, kas tika atgrūstas vaļā.

Tēvs bija ļoti liela auguma. Kad nu viņš ienāca, satraukts un, kā šķita, patiešām saniknots, Edgars viņa priekšā jutās neizsakāmi mazs.

— Kā tev, puika, ienāca prātā bēgt prom? Kā tu varēji māti tā uztraukt?

Viņa balss bija dusmīga, rokas pacēlās neapvaldītā kustībā. Aiz viņa klusu bija ienākusi māte. Viņas seja bija skumju apēnota.

Edgars neatbildēja. Viņam bija tāda sajūta, ka vajadzētu attaisnoties, bet kā gan viņš varēja stāstīt, ka ticis pievilts un sists? Vai tēvs to saprastu?

— Nu, vai nevari parunāt? Kas tad tur bija? Tu vari mierīgi stāstīt. Vai tev tika darīts pāri? Vajag taču būt kādam iemeslam, ja tā aizskrien projām. Vai kāds tevi sāpināja?

Edgars vilcinājās. Atmiņas viņu atkal sadusmoja, viņš jau gribēja sūdzēties. Te viņš ieraudzīja — un sirds viņam apstājās, — ka māte tēvam aiz muguras dīvaini pamāj. So mājienu

viņš sākumā nesaprata. Nu viņa to uzlūkoja, acīs viņai bija sirsnīgs lūgums. Lēni, pavisam lēni viņa pacēla pirkstu pie lūpām, dodama zīmi klusēt.

Zēns juta, ka piepeši visu augumu caurstrāvo siltuma vilnis, tas bija liels un neprātīgs prieks. Viņš saprata, ka māte lūdz glabāt noslēpumu, ka viņa mazajās bērna lūpās atrodas liktenis. Viņu pārņēma gaviļu pilns lepnums, ka māte viņam uzticas. Radās spēja uzupurēšanās drosme, griba vēl pastiprināt savu vainu, lai parādītu, cik viņš jau vīrišķīgs. Zēns saņēmās.

— Nē, nē . . . Nebija nekāda iemesla. Māmiņa bija ļoti laba pret mani, bet es nebiju pieklājīgs, es slikti izturējos... un tad . . . tad aiz bailēm aizbēgu.

Tēvs uzlūkoja viņu pārsteigts. Viņš bija sagaidījis visu, tikai ne šo atzīšanos. Viņš vairs nespēja dusmoties.

— Nu, ja tu nožēlo, tad jau viss ir labi. Tad šodien vairs par to nerunāšu. Ceru, ka citreiz būsi apdomīgāks. Lai tas vairs neatkārtotos!

Viņš vēl brīdi pastāvēja un noraudzījās zēnā. Viņa balss kļuva maigāka.

— Cik bāls tu izskaties! Bet man liekas, ka esi atkal paaudzies. Ceru, ka vairs nedarīsi tādas bērnišķības. Tu tiešām neesi vairs nekāds mazulis un vari jau būt prātīgs.

Edgars visu laiku skatījās tikai uz māti. Viņam likās, ka tās acīs kaut kas iemirdzas. Vai tas bija tikai gaismas atspulgs? Nē, tās spīdēja gaiši un valgi, un ap viņas lūpām bija pateicīgs smaids. Nu viņu sūtīja gulēt, bet viņš vairs nenoskuma, ka tie atstāj viņu vienu. Viņam bija tik daudz ko pārdomāt, tik daudz spilgtu un bagātīgu pārdzīvojumu. Pēdējo dienu sāpes aizmirsās, viņš bija sava pirmā piedzīvojuma varā un jutās kā apreibis, neskaidri nojauzdams turpmākos notikumus. Laukā satumsušajā naktī šalca koki, bet viņam nebija vairs bailes. Kopš

viņš zināja, cik ir laimīgs, viņš bija zaudējis savas nepacietīgās alkas pēc dzīves. Viņam likās, ka šodien pirmo reizi iepazinis dzīves īstenību, neskaitāmi daudzo bērnības melu neaizplīvurotu, visā tās neattēlojami bīstamajā skaistumā. Viņš nekad nebija iedomājies, ka diena var būt tik pārpilna daudzām un dažādām sāpju un prieka mijām. Viņu aplaimoja doma, ka priekšā vēl daudz šādu dienu un visa dzīve gaida, lai atklātu viņam savus noslēpumus. Viņš bija ieguvis pirmo nojausmu par dzīves daudzveidību, pirmo reizi viņam likās, ka viņš saprot cilvēka esamību, ka cilvēki ir nepieciešami viens otram arī tad, ja šķiet naidīgi, un ka ir ļoti jauki būt mīlētam. Viņš nevarēja vairs ne par vienu lietu vai cilvēku domāt ar naidu, viņš neko vairs nenožēloja un pat pret baronu, nodevēju un savu rūgtāko ienaidnieku, juta savādu pateicību, jo tas bija atvēris viņam durvis uz šo pirmo izjūtu pasauli.

To visu, jau liegi savītu ar sapņu ainām un gandrīz jau pusmiegā, tumsā bija ļoti tīksmi un saldi pārdomāt. Te viņam likās, ka durvis piepeši atveras un kāds klusu ienāk. Skaidri viņš tūlīt vēl nevarēja aptvert, jo bija pārāk samiegojies, lai atdarītu acis. Dziļi elpodams, viņš manīja, ka mīksta, silta un maiga seja pieglaužas viņa sejai, un zināja, ka tā ir māte, kas viņu skūpsta un glāsta viņam galvu. Viņš juta skūpstus un asaras un, maigi atbildēdams šiem glāstiem, uzskatīja tos par izlīgumu un par pateicību, ka mācējis klusēt. Tikai daudz daudz gadu vēlāk viņš saprata, ka šīs klusās asaras bijis vīstošas sievietes solījums turpmāk dzīvot vienīgi savam bērnam, atteikšanās no dēkas, atvadīšanās no visām pašas iegribām. Viņš nezināja, ka māte bija viņam pateicīga, jo viņš to bija izglābis no sekla piedzīvojuma, un, apskaudama viņu, dāvāja mīlestības saldi rūgtās sāpes kā mantojumu uz priekšdienām. To visu zēns vēl nesaprata, tikai juta, ka ir laime tikt mīlētam un ka šī mīlestība jau ieaudusi viņu lielajā pasaules noslēpumā.

Kad viņa atņēma roku un lūpas atrāvās no tā mutes un klu* sais stāvs aizslīdēja projām, uz lūpām palika vēl kaut kas silts kā vēsma. Glāsmaini viņu apņēma ilgas vēl bieži sajust tik maigās lūpas un kļūt tik liegi apskautam, bet šī tik ļoti alktā noslēpuma nojauta bija jau miega apēnota. Vēlreiz domās paslīdēja garām visas pēdējo stundu spilgtās ainas, vēlreiz vilinoši tika pārlapota viņa jaunības grāmata. Tad zēns iemiga, un sākās viņa mūža dziļākais sapnis.

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

..

Mazajā Rivjeras pansijā, kur dzīvoju gadus desmit priekš kara, pie mūsu galda reiz izcēlās dedzīgas pārrunas, kas draudēja izvērsties par niknu ķildu un izraisīt pat naidu un apvainojumus. Ļaudīm pa lielākai daļai ir trula fantāzija. Viņus nespēj satraukt tas, kas viņus neskar tieši un kā ar asmeni neieurbjas sirdī, bet, ja kādreiz viņu acu priekšā notiek kaut mazākais nieks, kas var attiekties arī uz pašiem, viņi pārmērīgi uzbudinās. Parasto vienaldzību tad nomaina negaidīta un pārspīlēta dedzība.

Tā bija arī šoreiz mūsu gluži pilsoniskajā sabiedrībā, kas parasti mierīgi tērzēja, dzina seklus un vieglus jokus un pēc maltītes izklīda: precētais vācu pāris devās izbraukumos un nodarbojās ar fotografēšanu, omulīgais dānis noņēmās ar garlaicīgo makšķerēšanu, cienījamā angļu dāma lasīja grāmatas, precētais itāliešu pāris brauca izklaidēties uz Montē Karlo, bet es zvilnēju dārza krēslā vai arī strādāju. Taču šoreiz mēs visi bijām iekaisuši strīdīgā sarunā, un, ja kāds no mums piepeši pielēca kājās, tad tas notika nevis kā parasti, lai pieklājīgi

atvadītos, bet pārsteidzīgā sarugtinajuma, kas pašlaik, ka jau minēju, pārgāja dusmās.

Notikums, kas tā satrauca mūsu mazo sabiedrību, bija diezgan dīvains. Pansija, kurā mēs septiņi dzīvojām, no ārpuses izskatījās kā atsevišķa vasarnīca — ai, cik pa logiem bija skaists skats uz klintīm izroboto jūrmalu! — bet patiesībā tā bija tikai lielās viesnīcas «Palace» lētākā piebūve, tieši savienota ar dārzu, tā ka mums bija pastāvīga saskare ar tās viesiem. Sājā viesnīcā dienu iepriekš bija noticis pamatīgs skandāls. Ar pusdienas vilcienu 12 un 20 minūtēs (man laiks tik noteikti jāuzdod tāpēc, ka tas svarīgi ne vien šai epizodē, bet arī mūsu uztraukto sarunu tematam) bija atbraucis jauns francūzis un noīrējis istabu ar logiem uz jūru, kas vien jau liecināja par viņa labajiem materiālajiem apstākļiem. Viņš pievērsa uzmanību ne vien ar atturīgu eleganci, bet arī ar īpašu un visai valdzinošu skaistumu: sievišķīgi šaurajā sejā gaišas, zīdainas ūsas ietvēra jutekliski siltas lūpas, pār balto pieri cirtojās mīksti, brūni, viļņaini mati, un skatiens bija liegi glāstošs, — viss viņā bija maigs, piemīlīgs un patīkams, un tomēr viņam nepiemita nekas neīsts un mākslots. Ja no tālienes viņš sākumā mazliet atgādināja tās rozā uzpūtīgās vaska lelles, kas ar spieķi rokā lielo modes veikalu vitrīnās reprezentē vīrišķīgā skaistuma ideālu, tad, tuvāk aplūkojot, izzuda katrs ārišķības iespaids, jo viņam piemita (retums!) iedzimta un dabiska laipnība. Garām ejot, viņš sveicināja visus ar vienādu vienkāršību un sirsnību, un bija tiešām patīkami vērot, cik brīvi viņš vienmēr parādīja savu pakalpību. Viņš steidzās padot mēteli dāmai, kas gāja uz garderobi, katram bērnam dāvāja laipnu skatienu vai pajokojās ar to; izrādījās, ka viņš ir sabiedrisks un reizē atturīgs — īsi sakot, šķita, ka viņš pieder pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kurus jo daiļākus dara apziņa, ka citiem patīkama viņu gaišā seja un jauneklīgā pievilcība. Pārējiem viesiem, kas pa lielākai daļai bija vecīgi un slimīgi, ļoti patika viņa sabiedrība, un viņš uzva-

rošā jaunības gaitā un ar to straujo vieglumu un spirgto dzīves izjūtu, kas dažiem tik bagātīgi piemīt, neatvairāmi iekaroja visu simpātijās. Divas stundas pēc atbraukšanas viņš jau spēlēja tenisu ar abām tuklā, omulīgā Lionas rūpnieka meitām, divpadsmit gadus veco Aneti un trīspadsmit gadus veco Blanšu, kamēr viņu māte, smalkā, maigā un ļoti atturīgā Henrietes kundze, klusi smaidot, noskatījās, cik nevainīgi koķeti abas pusaudzes flirtē ar jauno svešinieku. Vakarā viņš nokvernēja stundu pie šaha galda, starp citu, neuzmācīgi pastāstīdams pāris jauku anekdotu, un tad atkal ilgi pastaigājās ar Henrietes kundzi šurp un turp pa terasi, kamēr viņas vīrs, kā parasti, spēlēja domino ar kādu veikalu draugu; bet vēlu vakarā es viņu vēl redzēju krēslainajā birojā iegrimušu aizdomīgi intīmā sarunā ar viesnīcas sekretāri. Otrā rītā viņš pavadīja uz zveju manu kaimiņu — dāni, izrādīdams pie tam apbrīnojamas zināšanas, pēc tam ilgi tērzēja ar Lionas rūpnieku par politiku, pie kam atkal apliecināja, ka ir labs sarunu biedrs, jo bija dzirdams, kā klintīs atbalsojas druknā kunga skaļie smiekli. Pēc pusdienām, — lai izprastu situāciju, ir svarīgi, ka tik sīki pastāstu par visām viņa laika iedalījuma fāzēm, — viņš atkal kādu stundu sēdēja divatā ar Henrietes kundzi dārzā un dzēra melnu kafiju, tad spēlēja tenisu ar viņas meitām un parunājās viesistabā ar precēto vācu pāri. Ap sešiem, kad gāju nodot pastā vēstuli, satiku viņu pie piestātnes. Viņš nāca steidzīgi man pretī un it kā atvainodamies stāstīja, ka tiekot pēkšņi aizsaukts, bet atgriezīšoties pēc divām dienām. Pievakarē viņa patiešām vairs nebija ēdamistabā, bet pie visiem galdiem runāja tikai par viņu un cildināja viņa patīkamo, jautro izturēšanos.

Vakarā — varēja būt ap vienpadsmitiem — sēdēju savā istabā, lai pabeigtu lasīt kādu grāmatu, kad piepeši pa atvērto logu izdzirdu satrauktus izsaucienus un kliedzienus un pāri pretī viesnīcā novēroju savādu rosību. Vairāk uzbudināts nekā ziņkārīgs aizsteidzos tūliņ līdz piecdesmit soļu attālajai viesnīcai un

atradu kā viesus, tā kalpotājus vislielākajā uztraukumā. Hen-rietes kundze, kamēr viņas vīrs, kā vienmēr, akurāti spēlēja ar savu draugu no Namuras domino, nebija pārnākusi no ikvakara pastaigas gar jūrmalu, tā ka bija jābaidās, vai nav notikusi nelaime. Parasti tik mierīgais un smagnējais vīrs drāzās kā vērsis gar jūrmalu, un, kad viņš uztraukumā drebošu balsi sauca naktī: «Henriete! Henriete!» — šai kliedzienā izskanēja līdz nāvei ievainota milzīga dzīvnieka mežonīgās bailes. Viesmīji un izsūtāmie zēni uztraukti skraidīja pa kāpnēm augšā un lejā, pamodās visi viesi, un tika zvanīts policijai. Bet druknais vīrs ar vaļā vesti mīņājās un streipuļoja gan uz vienu, gan otru pusi, elsodams un bezprātīgi saukdams: «Henriete! Henriete!» Pa to laiku augšā bija pamodušies bērni un, naktstērpos pie loga stāvēdami, sauca pēc mātes; tēvs tūlīt uzsteidzās augšā tos mierināt.

Un tad notika kaut kas tik briesmīgs, ka to gandrīz nevar nemaz atstāstīt, jo pārāk liels cilvēka satraukums dažreiz izpaužas tik dramatiski, ka tā satriecošo iespaidu nav iespējams attēlot ne gleznā, ne izteikt vārdos. Plecīgais, lielais vīrs piepeši nāca lejā pa čīkstošajām kāpnēm pārvērstu, ļoti nogurušu un tomēr niknu seju. Rokā viņam bija vēstule.

— Sauciet visus atpakaļ, — viņš vēl apvaldītā balsī sacīja pārvaldniekam. — Sauciet visus ļaudis atpakaļ, nemeklējiet! Mana sieva ir mani atstājusi.

Galīgi satriektais vīrs savaldījās, tik pārcilvēciski savaldījās, ka ļaudis, kas sadrūzmējušies ziņkārīgi viņā nolūkojās, piepeši izbijās, nokaunējās, samulsa un novērsās. Viņam vēl atlika tieši tik daudz spēka, lai, nevienu neuzlūkojot, grīļodamies paietu mums garām un izslēgtu lasītavā elektrību; tad bija dzirdams, kā viņa pilnīgais, smagais augums dobji atkrīt sēdeklī, un atskanēja nevaldāmas, dzīvnieciskas elsas. Tā varēja raudāt tikai cilvēks, kas nekad nebija raudājis. Mūs it visus līdz pašam pēdējam apkalpotājam apmulsināja šīs mežonīgās sāpes. Ne vies-

mīļi, ne arī kāds aiz ziņkārības pienākušais viesis neuzdrošinājās pasmaidīt vai izteikt kādu nožēlojošu piezīmi. Klusu, cits pēc cita, it kā kaunēdamies no šā satriecošā jūtu izplūduma mēs atgriezāmies savās istabās. Ugunis pamazām izdzisa, čukstu un klusinātu valodu pilnās mājas tumšajā istabā gluži viens trīcēja un elsoja šis satriektais cilvēks.

Saprotams, ka šāds notikums, kas bija kā zibens spēriens un norisa turpat mūsu acu priekšā, stipri satrauca viesus, kuri parasti tikai garlaikojās vai arī bezrūpīgi pavadīja laiku. Bet šis dīvainais gadījums noderēja tikai par ieganstu dedzīgajai sarunai, kas izraisījās pie mūsu galda, no vārdiem gandrīz jau pārgāja darbos un patiesībā bija pamatīgs disputs, kurā mēs nikni aizstāvējām pretējus dzīves uzskatus. Kādas pļāpīgas kalpones dēļ, kas bija izlasījusi vēstuli, kuru satriektais vīrs nevarīgās dusmās bija saburzījis un nometis uz grīdas, visi drīz vien dabūja zināt, ka Henrietes kundze nav aizbraukusi viena, bet kopā ar jauno francūzi (kas nu ātri zaudēja gandrīz visu simpātijās). No pirmā acu uzmetiena šķita pilnīgi saprotams, ka šī «Bovarī kundze» pametusi resno, provinciālo vīru elegantā, jaunā skaistuļa dēļ. Bet visus ļoti uztrauca tas, ka ne rūpnieks, ne viņa meitas, nedz arī Henrietes kundze pati nekad agrāk nebija redzējusi šo švītu, tātad pietika ar divas stundas ilgo sarunu vakarā uz terases im ar dārzā pie melnās kafijas pavadīto stundu, lai pamudinātu trīsdesmit trīs gadus veco, godīgo sievu naktī atstāt savu vīru un divus bērnus un uz labu laimi sekot pilnīgi svešam, jaunam frantam. Mani galda biedri vienbalsīgi atzina šos šķietamos faktus par maldināšanu un mīlētāju viltīgu manevru. Henrietes kundzei, protams, jau sen esot bijuši slepeni sakari ar šo jaunekli un pavedējs šeit ieradies, lai tikai vēl norunātu pēdējos sīkumus par bēgšanu, jo — viņi secināja — tas esot pilnīgi neiespējams, ka tik kārtīga sieviete jau pēc trīs stundu pazīšanās aizskrietu tam līdzi uz pirmo mājienu. Es joka pēc biju citos ieskatos un enerģiski aizstāvējuiespēju, pat ticamību, ka gadiem ilga sarūgtinoša un garlaicīga laulības dzīve var novest sievieti līdz tādam patvaļīgam solim. Mani negaidītie iebildumi visus ātri iesaistīja sarunā, kas kļuva jo satrauktāka tāpēc, ka abi precētie pāri, kā vācu, tā itāliešu, taisni apvainojoši nicīgi nosauca šādu mīlestību no pirmā acumirkļa par muļķību un banāli romantisku izdomu.

Nav nozīmes te atstāstīt visus vētrainās vārdu maiņas sīkumus, kas norisēja laikā no zupas līdz pudiņam: pie galda atjautīgi ir tikai pieredzes bagātie, un argumenti, ko lieto tādas nejaušas ķildas karstumā, ir lielāko tiesu banāli, jo tiek sameklēti ātrumā. Grūti arī izskaidrot, kāpēc mūsu sarunas tik drīz pieņēma tādu apvainojošu veidu; man šķiet, strīdu radīja tas, ka abi precētie vīri pēkšņi gribēja justies droši, ka viņu sievas nekad neizmantos šādu seklu un bīstamu iespēju. Diemžēl, mani apstrīdot, viņi zināja tikai pateikt, ka tā varot runāt katrs, kas pēc nejaušām un pārāk lētām uzvarām tikai kā jauneklis spriež par sievietes psihi. Tas mani jau zināmā mērā aizkaitināja, un, kad vācu dāma šo argumentu aptriepa vēl ar pamācības sinepēm, pasacīdama, ka ir īstas sievietes un arī tādas, kam staiguļu daba, pie pēdējām pieskaitīdama Henrietes kundzi, es pilnīgi zaudēju pacietību un pārgāju uzbrukumā. Tā skaidrā fakta noliegšana, ka sieviete savā dzīvē reizēm pret savu gribu un apziņu ir padota noslēpumainiem spēkiem, slēpj tikai bailes no pašu instinktiem un demonisma, un šķiet, ka daži cilvēki ar lielu prieku grib justies stiprāki, tikumīgāki un tīrāki par «viegli pavedamajiem». Es atzīstu, ka ir godīgāk, ja sieviete kaislīgi un brīvi seko savai tieksmei, nevis, kā parasti, aizvērtām acīm pieviļ vīru viņa paša rokās. Tā apmēram arī pateicu, un, jo vairāk pārējie nu, sarunai iekaistot, nosodīja nabaga Henrietes kundzi, jo dedzīgāk es to aizstāvēju (patiesībā daudz vairāk, nekā gribēju). Sī aizraušanās, studentu valodā runājot, bija kā rapiera dūriens abiem precētajiem pāriem, un tie uzbruka man tik sašutuši un ne visai saskanīgā kvartetā, ka vecajam dānim ar jautro seju, kurš sēdēja it kā tiesnesis futbola sacīkstē ar hronometru rokā, bija šad tad atgādinot jāuzsit uz galda: — Genllemen, please. — Bet tas līdzēja tikai uz mirkli. Kāds no precētiem vīriem jau trešo reizi piesarcis uzlēca kājās, un viņa sieva tikai ar pūlēm to nomierināja, — īsi sakot, vēl brīdis un mūsu vārdi pārietu darbos, ja misis C. sarunas kūsājošos viļņus piepeši neaplietu ar maigu eļļu.

Sī cienījamā sirmā, vecā angļu dāma bija kā pēc klusas norunas mūsu galda goda prezidente. Bija patīkami redzēt, kā viņa, pret visiem vienlīdz laipni noskaņota, klusēdama un ļoti nopietni klausīdamās, taisni sēdēja savā vietā; viņas aristokrātiski atturīgā būtne izstaroja apbrīnojamu pašsavaldīšanos un mieru. Viņa ļāva sev tuvoties tikai līdz zināmai robežai, lai gan ar smalku taktu prata ikkatram parādīt sevišķu laipnību. Pa lielākai daļai viņa sēdēja dārzā un lasīja grāmatas, reizēm spēlēja klavieres, bet tikai retumis pievienojās pārējai sabiedrībai vai arī moži sarunājās. Viņu tikko manīja, un tomēr viņai pār mums visiem bija dīvaina vara. Kad viņa nu pirmo reizi iejaucās sarunā, mēs visi sakaunējāmies par to, ka bijām izturējušies pārāk neapvaldīti un skaļi.

Misis C. izmantoja nepatīkamo pauzi, kas iestājās, kad vācietis strauji pielēca kājās un atkal lēnām tika atvests atpakaļ pie galda. Negaidot viņa pacēla gaišās, pelēkās acis, mirkli šaubīdamās uzlūkoja mani, lai tad ar gandrīz lietišķu skaidrību mēģinātu izprast sarunas tematu.

— Tātad jūs, ja esmu pareizi sapratusi, domājat, ka Hen-rietes kundze un sieviete vispār var neviļus tikt ievilkta piepešā dēkā, ka var būt gadījumi, ķurus viņa pati pirms stundas uzskatītu par neiespējamiem, un gandrīz nemaz nevar prasīt, lai viņa atbildētu par savu soli.

— Es tam noteikti ticu, cienītā kundze.

— Bet tad jau visas morāliskās normas būtu pilnīgi liekas un tiktu attaisnots katrs tikumības pārkāpums. Ja jūs patiešām

-pieņemat, ka crime passionel^5, kā franoi saka, nav nekāds no ziegums, kāpēc tad vēl vajadzīga valsts tiesa? Nemaz nevajag daudz labas gribas — un jums tās ir apbrīnojami daudz, — viņa, viegli smaidot, piebilda, — lai katru noziegumu pamatotu ar kādu kaislību un šīs kaislības dēļ to attaisnotu.

Viņas skaidrais un reizē gandrīz jautrais runas veids man tik ļoti patika, ka es, nejauši atdarinādams viņas lietišķību, pa pusei jokojot, pa pusei nopietni atbildēju:

— Valsts tiesa šādus jautājumus, bez šaubām, izšķir stingrāk nekā es, tās pienākums ir bez žēlastības aizsargāt vispārējos tikumus un parašas, tāpēc tā ir spiesta nevis attaisnot, bet notiesāt. Bet es, privātpersona, nesaprotu, kāpēc man brīvprātīgi jāuzņemas prokurora loma, ja labāk patīk aizstāvja profesija. Man vairāk dara prieku cilvēkus saprast nekā tiesāt.

Misis C. brīdi raudzījās manī savām skaidrajām, pelēkajām acīm un vilcinājās. Es jau baidījos, ka viņa mani nav pareid sapratusi, un gribēju teikto atkārtot angliski, bet viņa dīvainā nopietnībā, it kā eksaminējot, turpināja uzdot jautājumus.

— Vai jums tas neliekas nosodāmi un briesmīgi, ja sieviete atstāj vīru un divus bērnus, lai sekotu cilvēkam, par kuru vēl nemaz nevar zināt, vai tas ir viņas mīlestības vērts? Vai jūs tiešām varat attaisnot tik vieglprātīgu un bezbēdīgu izturēšanos, ja šī sieviete turklāt nav jauna un jau bērnu dēļ vien nedrīkst zaudēt cieņu?

— Atkārtoju jums, cienītā kundze, — es apgalvoju, — ka šajā gadījumā atturos tiesāt vai notiesāt. Jums varu mierīgi atzīties, ka iepriekš mazliet pārspīlēju — šī nabaga Henrietes kundze, zināms, nav nekāda varone, nedz piedzīvojumu meklētāja, nemaz jau nerunājot par kaislīgu mīlētāju. Cik viņu pazīstu, man viņa liekas tikai ikdienišķa, vāja sieviete, pret kuru sajūtu mazliet cieņu, jo viņa stingri sekojusi savai gribai, bet

nožēlojamāk jau ir tas, ka viņa, droši vien rit, ja ne šodien, kļūs ļoti nelaimīga. Viņa varbūt rīkojusies pārsteidzīgi un muļķīgi, bet nekādā ziņā ne zemiski un nekrietni, un tāpēc arvien apgalvošu, ka nevienam nav tiesību šo nabaga nelaimīgo sievieti nicināt.

— Un jūs pats, vai jūs pret viņu sajūtat vēl arvien to pašu cieņu? Vai jums liekas, ka nav nekādas atšķirības starp visu cienītu sievieti, ar kuru aizvakar sarunājāties, un to, kas vakar aizskrēja līdzi pilnīgi svešam cilvēkam.

— Nekādas. It nekādas, un pat ne vismazākās.

— Is that so?[6] — tā neviļus ierunājās angliski. Likās, viņu bija ļoti ieinteresējusi šī saruna. īsu mirkli padomājusi, viņa atkal vaicājoši pacēla pret mani savu skaidro skatienu.

— Un, ja jūs rīt sastaptu Henrietes kundzi, teiksim, Nicā, kopā ar šo jaunekli, — vai jūs viņu sveicinātu?

— Protams.

— Un vai jūs runātu ar viņu?

— Protams.

— Un, ja jūs būtu precējies, vai jūs — vai jūs iepazīstinātu tādu sievieti ar savu sievu, it kā nekas nebūtu noticis?

— Protams.

— Would you really? [7] — viņa neticīgi un pārsteigta atkal jautāja angliski.

— Surely I would^8 — es nejauši tāpat angliski atbildēju.

Misis C. klusēja. Likās, viņa vēl arvien ko nopietni pārdomāja, bet tad piepeši, pārsteigta pati par savu drosmi, manī raugoties, sacīja:

— 1 don’t know, if I would. Perhaps 1 might do it also.[9]

Un apbrīnojami dabiski un brīvi, tā, kā tikai angļi prot bez nepieklājīgas steigas, tomēr galīgi izbeigt sarunu, viņa piecēlās un laipni sniedza man roku. Tā kā viņa bija iejaukusies mūsu strīdā, atkal iestājās miers, un mēs, nesenie pretinieki, bijām sirds dziļumos viņai par to pateicīgi, diezgan pieklājīgi atvadījāmies, un pāris vieglu atjautību izkliedēja bīstami sasprindzināto atmosfēru.

Lai gan mūsu saruna beidzās, parādot bruņniecisku pieklājību, tomēr pēc karstās vārdu maiņas starp oponentiem un mani bija radies viegls vēsums. Vāciešu pāris izturējās rezervēti, bet itālieši man nākamajās dienās arvien ironiski apjautājās, vai neesmu ko dzirdējis par «cara signora Henrietta» [10]. Lai cik godprātīga arī šķita mūsu izturēšanās, tomēr lojālā un parastā saticība pie mūsu galda bija zudusi.

Pretinieku ironiskais vēsums man kļuva jo jūtamāks tāpēc, ka misis C. pēc minētās sarunas bija pret mani sevišķi laipna. Lai gan viņa izturējās ļoti rezervēti un ārpus ēdienu reizēm reti kad sarunājās ar kādu galda biedru, tad tagad mani vairākas reizes dārzā uzrunāja, gandrīz jāsaka, pagodināja, jo, ievērojot viņas atturību, jau īsa saruna ar viņu bija sevišķa labvēlība. Ja gribu būt patiess, man jāatzīstas, ka viņa mani tieši uzmeklēja un izmantoja katru izdevību, lai uzsāktu ar mani sarunu, darīdama to tik nepārprotami, ka man, ja viņa nebūtu veca, sirma dāma, varētu ienākt prātā godkārīgas un savādas domas. Mūsu saruna vienmēr neatvairāmi un neizbēgami atgriezās pie sākotnēja punkta — pie Iienrietes kundzes; šķita, ka viņai ir slepens prieks apvainot par nepastāvīgu un tukšu šo sievieti, kas aizmirsusi savus pienākumus. Bet reizē arī likās, ka viņa priecājās par to, ka manas simpātijās pieder maigajai

un trauslajai Henrietes kundzei un nekas mani nevar piespiest noliegt šis simpātijās. Viņa mūsu sarunas arvien novirzīja šai gultnē, tā ka beidzot nezināju vairs ko domāt par šo savādo, gandrīz kaprīzo neatlaidību.

Tas turpinājās piecas vai sešas dienas, un viņa vēl ne ar vārdu nenodeva, kāpēc viņai kļuvis nepieciešams šāds sarunu veids. Ka tas tiesa, kļuva man skaidrs, kad, reiz pastaigājoties, neviļus ieminējos, ka esmu savu laiku šeit jau nodzīvojis un parīt domāju aizceļot. Viņas parasti mierīgā seja dīvaini saspringa un zilganpelēkās acis satumsa.

— Cik žēl! Tik daudz ko gribēju ar jums vēl pārrunāt.

Un kopš šā brīža manāma izklaidība un nemiers liecināja,

ka viņa visu laiku prāto par ko citu, kas to ļoti nodarbina. Beidzot likās, ka viņu pašu moka šī noslēgtība, jo, kad pēkšņi iestājās klusums, viņa negaidot sniedza man roku.

— Nevaru pašlaik skaidri pateikt to, ko gribēju jums sacīt. Labāk rakstīšu. — Un straujākiem soļiem, nekā parasti, viņa aizsteidzās uz mājas pusi.

Pievakarē, īsi pirms pusdienām, savā istabā patiešām atradu vēstuli ar viņas enerģisko, atklāto rokrakstu. Diemžēl, neesmu veltījis lielu uzmanību savu jaunības gadu papīriem, tāpēc nevaru pilnīgi precīzi atstāstīt šās vēstules saturu, bet atceros tikai, ka viņa jautāja, vai drīkst pastāstīt man kaut ko no savas dzīves. Viņa rakstīja, — tas esot tik sens notikums, ka gandrīz vairs nemaz neietekmējot viņas tagadējo dzīvi, un, tā kā es parīt aizceļojot, viņai būšot jo vieglāk runāt par to, kas viņu mokot un nodarbinot viņas domas jau vairāk nekā divdesmit gadu. Ja mani neapgrūtinātu tāda saruna, viņa lūdzot veltīt tai kādu stundu.

Mani ārkārtīgi pārsteidza šī vēstule, kuras saturu atstāstu tikai īsumā: jau tas vien, ka rakstīts bija angliski, piešķīra tai lielu skaidrību un noteiktību. Man tomēr nenācās viegli atbildēt, saplēsu trīs uzmetumus, līdz uzrakstīju:

«Jūtos pagodināts, ka dāvājat man tik daudz uzticības, un apsolos godīgi atbildēt, ja Jūs man ko jautāsiet. Es, protams, nedrīkstu Jūs lūgt stāstīt man vairāk, nekā pati vēlaties. Bet stāstot esat patiesa kā pati pret sevi, tā mani. Lūdzu, ticiet man, ka Jūsu uzticību izjūtu kā sevišķu pagodinājumu.»

Zīmīte vakarā tika nosūtīta uz viņas istabu, otrā rītā saņēmu atbildi:

«Jums pilnīgi taisnība: daļējai patiesībai nav nekādas nozīmes, vienmēr jāzina viss. Es saņemšu Visus spēkus, lai ne sev, ne arī Jums neko nenoklusētu. Ienāciet pēc pusdienām manā istabā, —. sešdesmit septiņu gadu vecumā nav jābaidās, ka tikšu pārprasta. Dārzā vai cilvēku tuvumā nevaru runāt. Varat ticēt, ka man nebija viegli vispār izšķirties par šo soli.»

Dienā mēs vēl sastapāmies pie galda un laipni parunājāmies par vienaldzīgām lietām. Bet, satiekot mani dārzā, viņa, jau manāmi samulsusi, izvairījās, un man likās reizē sāpīgi un aizkustinoši, kā šī vecā, sirmā dāma kautri kā meitene aizl3ēga no manis pa pīniju aleju.

Vakarā norunātā stundā pieklauvēju pie viņas durvīm, kas man tūliņ tika atvērtas. Istaba tinās blāvā krēslā, jo tikai maza galda spuldzīte meta dzeltenu loku jau satumsušajā telpā. Misis C. apsveica mani gluži brīvi, piedāvāja krēslu un apsēdās pretī: es nojautu, ka ikviena viņas kustība jau iepriekš apdomāta, taču, acīm redzot, pret viņas gribu iestājās klusums, --klusums pirms grūtas apņemšanās, kas ieilga, bet es neuzdrošinājos to pārtraukt, jo nojautu, ka stiprai gribai jāpārvar stipra pretestība. No viesistabas reizēm uzlidoja augšā neskaidras, saraustītas valša skaņas; spriegi klausījos tajās, lai nejustu klusēšanas smago nastu. Arī viņai, šķiet, kļuva nepatīkams šis nedabiskais, satraukuma pilnais klusums, jo, piepeši saņēmusies, viņa teica:

— Tikai pirmo vārdu grūti izteikt. Jau kopš pāris dienām esmu apņēmusies būt gluži atklāta un patiesa: ceru, ka man tas

izdosies. Varbūt tagad vēl nesaprotat, kāpēc jums, svešam cilvēkam, to visu stāstu, bet nepaiet neviena diena, ne stunda, kad es nedomātu par šo notikumu, un jūs varat man, vecai sievai, ticēt, ka neizturami visu mūžu raudzīties vienā vienīgā dzīves punktā, redzēt vienu vienīgu dienu. Viss, ko gribu jums stāstīt, notika divdesmit četru stundu laikā, bet es dzīvoju jau sešdesmit septiņus gadus un esmu sev bieži līdz nejēdzībai atkārtojusi, ka tas taču neko nenozīmē, ja cilvēks reiz mirkli izturējies neprātīgi. Taču nav iespējams tikt viegli vaļā no tā, ko ļoti nenoteikti apzīmējam par sirdsapziņu, un toreiz, kad dzirdēju jūs tik prātīgi runājam par Henrietes kundzi, iedomājos, ka varbūt izdotos tikt vaļā no šādām atmiņām un nemitīgajiem pašpārmetumiem, ja varētu reiz saņemties un kādam cilvēkam brīvi izstāstīt šo notikumu. Ja es nepiederētu anglikāņu baznīcai, bet būtu katole, bikts jau sen man būtu devusi izdevību atklāt vārdos šo noslēpumu, — bet mums nav lemts šāds mierinājums, un tāpēc šodien tik dīvaini mēģinu atvieglot sevi, izstāstīdama visu jums. Zinu, ka tas ir ļoti savādi, bet jūs nevilcinoties pieņēmāt manu priekšlikumu, un es pateicos jums par to.

Tātad, kā jau minēju, gribētu jums pastāstīt tikai par vienu vienīgu dienu savā mūžā — viss pārējais man šķiet nenozīmīgs un citus cilvēkus tikai garlaikotu. Tas, kas notika līdz manas dzīves četrdesmit otrajam gadam, ir ļoti parasts. Mani vecāki bija bagāti Skotijas muižnieki, mums piederēja lielas rūpnīcas un zeme, un mēs pēc aristokrātu paražas lielāko gada daļu pavadījām savās muižās, bet ziemu — Londonā. Astoņpadsmit gadu vecumā kādās viesībās iepazinos ar savu nākamo vīru, viņš bija pazīstamās R. ģimenes jaunākais dēls un desmit gadus nokalpojis Indijā armijā. Mēs drīz apprecējāmies un dzīvojām mūsu aprindu bezrūpīgo dzīvi, trīs mēnešus ik gadus pavadīdami Londonā, trīs savās muižās, pārējo laiku ceļodami pa Itāliju, Spāniju un Franciju. Mūsn laulību nekad neaptumšoja ne mazākā ēna, abi mūsu dēli tagad ir jau pieauguši. Kad man bija

četrdesmit gadu, piepeši nomira vīrs. Tropos pavadītajos gados viņš bija ieguvis aknu kaiti; briesmīgi mocīdamies, viņš nomira divu nedēļu laikā. Mans vecākais dēls toreiz jau bija karaklausībā, jaunākais mācījās koledžā, pēkšņi jutos pilnīgi viena, bet biju pieradusi pie mīļu cilvēku tuvuma, un šī vientulība man sagādāja neiedomājamas mokas. Man šķita neiespējami palikt vēl kaut dienu tukšajā mājā, kur katra lieta atgādināja mīļotā vīra traģisko zaudējumu, tāpēc nolēmu turpmāk, kamēr mani dēli vēl nebūs apprecējušies, daudz ceļot.

Patiesībā man kopš šā brīža dzīve šķita pilnīgi nenozīmīga un lieka. Vīrs, ar kuru divdesmit trīs gadus ik brīdi tiku dalījusies katrā domā, bija miris, bērniem nebiju vairs vajadzīga, baidījos ar savu drūmo noskaņu un skumjām sarūgtināt viņu jaunību, — bet pati sev nekā nevēlējos un neprasīju. Vispirms pārcēlos uz Parīzi, aiz gara laika staigāju pa veikaliem un muzejiem; bet pilsēta un visas lietas man šķita svešas, es izvairījos no cilvēkiem, jo nespēju paciest to laipnos un līdzjūtīgos skatienus, redzot manu sēru tērpu. Nevaru vairs pastāstīt, kā pagāja šie trulie, bezmērķīgās klejošanas mēneši; zinu tikai to, ka arvien vēlējos mirt, bet man trūka spēka pašai piepildīt šīs mokošās ilgas.

Otrajā sēru gadā, tātad četrdesmit divu gadu vecumā, pati sev neatzīdamās, ka klaiņoju, lai bezmērķīgi nosistu laiku, es marta beigās biju nokļuvusi Montē Karlo. Patiesību sakot, mani turp bija aizvedusi garlaicība, tā mokošā tukšuma sajūta, no kuras kļūst pat nelabi un kuru kaut cik gribēju aizgainīt ar viegliem, satraucošiem ārējiem iespaidiem. Jo mazāk pati spēju aizrauties, jo stiprāk tiku vilināta turp, kur visātrāk griezās dzīves karuselis: kas paši vairs neko nepiedzīvo, tos satrauc tikpat kā izrāde vai mūzika citu cilvēku kaislības.

Tāpēc arī bieži gāju uz Kazino. Man patika skatīties, kā citu cilvēku sejām nemierīgi pārslīd vai nu laimes, vai mulsuma trīsas, kamēr sevī pašā jutu tikai briesmīgu vienaldzību. Mans

vīrs, lai gan nebija vieglprātīgs, šad tad labprāt apmeklēja spēļu zāli, un neviļus paliku uzticīga viņa agrākajam paradumam. Tur arī sākās šis divdesmit četru stundu ilgais piedzīvojums, kas bija aizraujošāks par katru spēli un uz vairākiem gadiem pārvērta manu dzīvi.

Todien pusdienoju pie savas radinieces hercogienes M.; pēc vakariņām nejutos vēl tik nogurusi, lai dotos pie miera. Iegāju spēļu zālē, pati nepiedalīdamās spēlē, klīdu ap galdiem un savā īpatnējā veidā vēroju sadrūzmējušos spēlētājus. Es saku — īpatnējā veidā, jo to man reiz iemācīja nelaiķis vīrs, kad, apnikusi skatīties, es sūdzējos, ka man garlaicīgi redzēt vienmēr vienas un tās pašas sejas: vecas, savītušas sievietes, kas stundām sēž savā vietā, pirms uzdrošinās izdarīt iemaksu, rūdītus profesionāļus un mūžīgās koķetes, visu to šaubīgo, raibo sabiedrību, kura, kā jau zināt, nebūt nav tik jauka un romantiska kā tiek pausts nožēlojamos romānos, kur to iztēlo par fleur d’elegance^11 un Eiropas aristrokratiju. Un turklāt tas bija Kazino priekš divdesmit gadiem, kad vēl ripoja skaidra, rokām taustāma nauda: čaukstošās banknotes, zelta napoleoni un lepnie pieefranku gabali; tas bija daudz pievilcīgāk nekā tagad, kad jaunajās, moderni celtajās, krāšņajās spēļu pilīs Kūka firmas apkalpotā pilsoniskā tūristu sabiedrība garlaikoti šķiež neizskatīgās spēļu markas. Jau toreiz mani maz interesēja šīs cita citai līdzīgās vienaldzīgās sejas, kamēr reiz mans vīrs, kas aizrāvās ar hiromantiju — zīlēšanu no rokas — iemācīja man gluži īpatnēju novērošanas veidu, kas bija daudz saistošāks, satraucošāks un aizraujošāks par kūtro sekošanu spēles gaitai, proti, nemaz neskatīties uz sejām, bet tikai uz galda četrstūri un savukārt tikai uz cilvēku rokām un to īpatnējo izturēšanos. Nezinu, vai arī jūs dažreiz neviļus neesat raudzījies tikai uz zaļo galdu, tikai uz zaļo četrstūri, kura vidū kā piedzērusi no

skaitļa uz skaitli streipuļo lode un kvadrātu laukumos kā sēkla krīt virpuļojoši papīra gabali un apaļas zelta un sudraba monētas, ko krupjē lāpstiņa kā asa slota aizslauka vienā paņēmienā vai arī pa kaudzītei piestumj pie laimīgā vinnētāja. Pieņemot šādu perspektīvu, redz kustamies tikai rokas — ap zaļo galdu ir daudz baltu, satrauktu un gaidošu roku, kas raugās ārā no savas piedurknes alas kā lēcienam sagatavojies plēsoņa, katra citāda veidojuma un citādas krāsas, — daža kaila, cita gredzeniem un skanošām važiņām rotāta, cita spalvaina kā meža dzīvnieks, cita mikla un lokana kā zutis, bet visas ir uzbudinātas un dreb lielā nepacietībā. Man tad neviļus vienmēr bija jādomā par hipodromu, kur uztrauktie zirgi pie starta tikai ar pūlēm novaldāmi, lai pirms laika nedrāztos uz priekšu; arī šīs rokas tāpat drebēja, cēlās un slējās uz augšu. Visu var dabūt zināt pēc šīm rokām, pēc tā, kā tās gaida, kā tās tver un atraujas: mantrausi pēc sarauktajiem pirkstiem, izšķērdētāju pēc nevērīga žesta, aprēķinātāju pēc mierīgām, izmisušo pēc drc-bulīgām kustībām; simtiem cilvēku zibens ātrumā nodod sevi, naudu tverot, — vai nu to saņurca, vai nervozi saburza, vai arī, gurdi nolaiduši savilktās dūres, spēles laikā ļauj tai palikt uz galda. Cilvēks spēlējot nodod sevi, tā ir vispārzināma patiesība, to atzīstu, bet varu teikt, ka spēles laikā vēl skaidrāk viņu nodod paša roka. Visi vai gandrīz visi spēlmaņi drīz vien iemācās valdīt pār savu seju — virs apkaklītes tiem ir auksta, bezkaislīga maska, viņi izlīdzina rievas ap muti un sakostiem zobiem apvalda uztraukumu, noslēpj nemieru acīs un nerāda nervozo sejas muskuļu trīsas, pieņemdami mākslotu un stilizēti cēlu vienaldzības izteiksmi. Bet tieši tāpēc, ka viņi drudžaini un visiem spēkiem pūlas valdīties, lai neatklātu savas dvēseles spoguli — seju, tie aizmirst rokas un aizmirst, ka ir cilvēki, kas novēro tikai šīs rokas un uzmin pēc tām visu, ko grib noslēpt smaidot savilktās lūpas un tīši vienaldzīgais skatiens. Bet pa to laiku rokas gluži nekaunīgi nodod visapslēptākās jūtas. Neatvai-

rāmi pienāk mirklis, kas atmodina šos ar pūlēm apvaldītos un šķietami rāmos pirkstus no cēli nevērīgās pozas: tajā īsajā mirklī, kad ruletes lodīte ieripo mazajā iedobumā un tiek izsaukts laimesta skaitlis, tajā mirklī katra no šīm simt vai piecsimt rokām, pakļaudamās pirmatnējam spēkam, nejauši izdara savu īpatnēju un pilnīgi individuālu kustību. Un, ja mēdz novērot šo roku mežu, kā, sava vīra aizraušanās pamudināta, pati to darīju, tad dažādo temperamentu negaidītā izpausme valdzina vairāk nekā teātra izrāde vai mūzika. Es pat nevaru jums attēlot, cik dažādas ir spēlmaņu rokas: mežonīgas plēsoņas ar spalvainiem, savilktiem pirkstiem, kas sažņaudz naudu kā spīlēs, un nervozas, drebošas, bāliem nagiem, kuras tikko uzdrošinās to satvert, cēlas un zemiskas, brutālas un kautras, viltīgas un reizē it kā nedrošas — bet katrs roku pāris ir citāds, katrs dzīvo savu īpatnēju dzīvi, atskaitot četrus vai piecus krupjē roku pārus. Tās ir tikai roboti un, salīdzinot ar pārējām, dzīvības pilnajām rokām, funkcionē lietišķi, izdarīgi un ar pilnīgi vienaldzīgu precizitāti, kā tērauda rādītāji skaitītājā. Bet arī šīs rāmās rokas pretstatā trauksmainajām un alkaina-jām atstāj dīvainu iespaidu: man gribētos teikt, ka tās, citādi tērptas, atgādina kārtības ievedējus satrauktā un saviļņotā nemiernieku pūlī. Turklāt man bija patīkami jau pēc dažām dienām iepazīties ar atsevišķu roku daudzajiem paradumiem un tieksmēm; pēc pāris dienām man jau bija paziņas starp tām, un es tās iedalīju, gluži kā cilvēkus, simpātiskās un nīstamās, dažas ar savu kustīgumu un alkatību bija man tik pretīgas, ka vienmēr novērsu no tām skatienu kā no kaut kā nepieklājīga. Katra sveša roka pie galda bija man jauns, interesants piedzīvojums. Bieži vien aizmirsu uzlūkot seju, kas, smokinga plet-krekla apkaklītes ietverta vai arī virs briljantiem rotātām krūtīm, izskatījās kā salta sabiedriska maska.

Kad tajā vakarā, pagājusi garām diviem pārāk aizņemtiem galdiem, tuvojos trešajam un sagatavoju jau dažus naudas ga-

bālus, es mēmajā, saspringtajā un aiz klusuma it kā drebošajā pauzē, kas iestājas vienmēr, kad jau līdz nāvei nogurusī lodīte vēl svārstās starp diviem skaitļiem, pēkšņi izdzirdu pāri pretī pie galda gluži savādu troksni, it kā lūstošu kaulu knakšķēšanu. Neviļus paskatījos turp. Tad es ieraudzīju — un nudien izbijos — divas rokas, kādas vēl nekad nebiju redzējusi, labā un kreisā bija saķērušās kopā kā niknas bestijas un lauzīja un žņaudza viena otru tik krampjaini, ka pirkstu locītavas krakšķēja kā sausi rieksti, kad tos pārkož. Tās bija īpaši skaistas rokas, neparasti slaidas, neparasti šauras un tomēr muskuļainas — ļoti baltas ar blāviem, maigi noapaļotiem, perlamutram līdzīgiem nagiem. Es lūkojos uz tām visu vakaru un pat brīnījos par šīm neparastajām un vienreizējām rokām, bet mani tomēr biedēja to nemiers, ārkārtīgi kaislīgais kustīgums un savstarpējā nervozā cīņa. Tūliņ sapratu, ka te jūtu pārpilns cilvēks sakoncentrējis visas savas kaislības pirkstgalos, lai tās viņu pašu nesaplosītu. Un tad — mirklī, kad lodīte ar sausu skaņu ieslīdēja iedobumā un krupjē izsauca skaitli, — tai mirklī abas rokas piepeši noslīga lejup kā reizē cauršauti zvēri. Tās noslīga lejup ne vien gurdi, bet patiesi kā nedzīvas un ar tik liegu vāruma, vilšanās, izmisuma un bezcerības kustību, ka nemaz nevaru to atstāstīt. Nekad, ne pirms, ne pēc tam neesmu redzējusi tik izteiksmīgas rokas, kurās runāja katrs muskulis un pārdzīvojums izpaudās tik jūtami — gandrīz vai pa visām porām. Mirkli tās rāmas un nedzīvas gulēja uz zaļā galda kā ūdens malā izmestas medūzas. Tad viena, labā, sāka no pirkstgaliem atkal lēni atdzīvoties, tā drebēja, parāvās atpakaļ, griezās pati ap sevi, šūpojās, virpuļoja un beidzot nervozi satvēra žetonu, ko šaubīdamās pavalstīja kā mazu ritentiņu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Piepeši tā uzmeta kūkumu kā panteris un nosvieda, jā gandrīz vai izspļāva simtfranku gabalu uz melnā laukuma. Tūliņ kā pēc signāla uztraukums pārņēma arī rāmi guļošo kreiso roku, tā pamodās, tuvojās, lēni nāca klāt drebo-

šajai un pēc sviediena it kā nogurušajai māsai, un tad abas trīsot dusēja kopā; to kauliņi klusu atsitās pret galdu kā zobi, kas tric salā, — nē, nekad, nekad vēl nebiju redzējusi tik ārkārtīgi izteiksmīgas rokas, tik krampjainu uztraukumu un spriegumu tajās. Viss pārējais šai velvētajā telpā — dūkoņa, kas atskanēja no apkārtējām zālēm, krupjē skaļie izsaucieni, cilvēku iešana un nākšana un pati lodīte, kas, no augšas nomesta, kā apsēsta drāzās pa apaļo, spīdīgi gludo sprostu, — visi šie daudzie, spilgtie, nervus kairinošie, rūcošie un dūcošie iespaidi man piepeši vairs neeksistēja, redzēju tikai abas drebošās, dzīvības pilnās, gaidošās, salstošās un baiļu pārņemtās rokas un raudzījos uz tām kā apburta.

Beidzot nevarēju vairs ilgāk izturēt: man bija jāredz seja, jāredz cilvēks, kam piederēja šīs noslēpumainās rokas, un bikli, — jā, nudien bikli, jo baidījos no šīm rokām, — mans skatiens slīdēja augšup gar piedurkni uz šaurajiem pleciem. Es atkal sarāvos, jo šī seja runāja to pašu nevaldāmo, dīvaini satraukto valodu, ko rokas; tikpat maiga un gandrīz sievišķīgi skaista tā pauda to pašu briesmīgo apmātību. Nekad nebiju redzējusi tik atklātu un tādas aizrautības pilnu seju, un man bija izdevība labi novērot šo masku, šo aklo skulptūru; neprātīgās acis ne mirkli nepalūkojās ne pa labi, nedz kreisi: redzokļi starp ieplestajiem plakstieniem bija sastinguši, melni, kā nekustīgas stikla lodītes, un tajās atspoguļojās otra lodīte — sarkankoka krāsā, kas kaprīzi virpuļoja un vēlās pa apaļo ruletes disku. Man vēlreiz jāsaka, ka nekad vēl nebiju redzējusi tik možu un valdzinošu seju. Tā bija šaura, maiga, mazliet iegarena un tāpēc tik izteiksmīga, gadus divdesmit četrus veca jaunekļa seja. Kā seja, tā rokas neatstāja visai vīrišķīgu iespaidu, viņš drīzāk izskatījās kā azartā aizrāvies zēns, bet to visu ievēroju tikai vēlāk, jo sākumā šai sejā redzēju vienīgi neapvaldītu alkatību. Šaurā, iztvīkusī, pavērtā mute atklāja līdz pusei zobus: desmit soļu atstatumā varēja manīt, ka tie drudžaini klab, pie kam

lupas palika pavērtas. Pār pieri krita mikla, salipuši gaišu matu cirta, nāsis visu laiku drebēja, it kā zem ādas trīsuļotu sīki, neredzami vilnīši. Uz priekšu nolīkusī galva neapzināti liecās arvien zemāk, un likās, arī viņš pats tiks ierauts mazās lodītes virpulī. Nu tikai sapratu, kāpēc viņš tik krampjaini lauzīja rokas: tikai šis pretspars, tikai šis spriegums noturēja vēl līdzsvarā viņa augumu, kas bija gatavs saļimt.

Nekad — man tas allaž jāatkārto — nekad nebiju redzējusi seju, kurā kaislības izpaustos tik atklāti, dzīvnieciski un nekautrīgi, un es cieši raudzījos šajā sejā, — tās neprāts apbūra mani un saistīja tāpat kā viņa skatienus virpuļojošās lodītes lēcieni un kustības. Kopš šā brīža zālē neredzēju vairs nekā cita; salīdzinot ar šo kaistošo seju, viss man šķita blāvs un nespodrs, izplūdis un pelēks, un varbūt jau kādu stundu vēroju tikai šo cilvēku un katru viņa kustību: redzēju, kā viņa acis spoži iedzirkstas, kā krampjaini savītās rokas pēkšņi atraisās viena no otras un drebot pastiepjas pirksti, kad krupjē pastumj to kārajam tvērienam divdesmit zelta gabalus. Viņa seja šai mirklī piepeši kļuva gaiša un gluži jauna, grumbas izlīdzinājās, acis sāka mirdzēt un nervozi salīkušais augums, uzvaras izjūtas pārņemts, tīksmi un viegli saslējās; pēkšņi viņš sēdēja brīvi, kā jātnieks seglos, pirksti lepni un mīlīgi spēlējās ar apaļajām monētām un šķindināja tās, likdami tām dejot un rotaļīgi skanēt. Tad viņš atkal nemierīgi pagrieza galvu, kā jauns medību suns, kas ošņā īstās pēdas, pārlaida skatienu pār zaļo galdu, lai piepeši, ar ātru kustību nobērtu visu zelta naudas kaudzi kādā no četrstūrainajiem laukumiem. Un tūliņ viņš atkal sāka saspringti vērot spēli. Ap lūpām atkal sāka drebēt sīkie trīsu vilnīši, rokas sažņaudzās un jauneklīgo seju pārņēma kāras gaidas, līdz šis lielais sasprindzinājums spēji pārvērtās vilšanās sajūtā: nupat vēl puiciski satrauktā seja saruka, nobāla un novecoja, acis satumsa un izdzisa, un tas viss notika vienā vienīgā mirklī, kad lodīte apstājās uz gluži cita skaitļa. Viņš bija zau-

dējis. Dažus mirkļus viņš raudzījās ar gandrīz trulu skatienu, it kā neko nesaprastu; bet, tikko atskanēja krupjē skarbais sauciens, pirksti atkal izvilka pāris naudas gabalu. Taču pašapziņa bija zudusi, vispirms viņš nolika monētas uz viena laukuma, tad apdomājies pārlika uz otra un, kad lodīte jau ripoja, padodamies pēkšņai iedomai, ar drebošu roku aši uzmeta vēl pāris banknošu uz to pašu laukumu.

Sie uztraucošie laimēšanas un zaudēšanas paisumi un bēgumi ilga bez pārtraukuma apmēram stundu, un es pa šo laiku ne brīdi nenovērsu savaldzināto skatienu no viņa pārvērstās sejas, kurā iedegās un atkal dzisa visas kaislības; neizlaidu no acīm maģiskās rokas, kas ik ar muskuli dzīvi atspoguļoja visu spontāni kāpjošo un krītošo sajutu gammu. Teātrī nekad nebiju tik cieši raudzījusies aktierī kā šajā sejā, kurā nemitīgi un spēji mainījās nokrāsa un sajūtas, tāpat kā gaismas un ēnu rotaļa kādā ainavā. Nekad vēl mani tā nebija aizrāvusi spēle, kā dzīvojot līdzi šī svešā cilvēka uztraukumam. Ja kāds būtu mani novērojis šai brīdī, tam, redzot manu stingo un ciešo skatienu, liktos, ka esmu hipnozes varā, un patiešām biju galīgi apmāta, — nevarēju atraut acu no šās vaibstu rotaļas, un viss pārējais telpā — gaisma, smiekli, cilvēki un skatieni — apņēma mani neskaidri, kā dzelteni dūmi, kuros šī seja bija liesma starp liesmām. Es nekā nedzirdēju, nekā nejutu, neredzēju cilvēkus, kas spraucās man garām, un pārējās rokas, kuras piepeši izstiepās kā taustekļi, lai nomestu vai saraustu naudu; neredzēju lodīti, nedzirdēju krupjē balsi un tomēr kā sapnī manīju visu, kas notiek, jo to krasi un spilgti atspoguļoja šo roku pārmērīgais satraukums. Man nebija jāskatās uz ruleti, lai zinātu, vai lodīte paliek uz sarkano vai melno, rit vai apstājas: katra fāze, zaudējums un laimests, gaidas un vilšanās liesmaini atplaiksnījās nervozi trīsošajā sejā, kuru bija pārvērtusi azarta kaislība.

Bet tad pienāca briesmīgs brīdis — brīdis, kuru jau visu laiku neskaidrās bailēs tiku paredzējusi, — tas bija vilcies kā

negaiss par maniem sasprindzinātajiem nerviem un piepeši devā tiem triecienu. Ar klusu knakšķi lodīte atkal bija ieripojusi iedobumā, atkal uz mirkli divsimt mutes aizturēja elpu, līdz krupjē balss šoreiz pavēstīja — Zero^12, — pie kam lāpstiņa steigšus no visām pusēm savāca skanošās monētas un čaukstošo papīra naudu. Sai mirklī abas sažņaugtās rokas izdarīja baiļpilnu kustību, tās pietrūkās augšup, lai satvertu kaut ko neesošu, un tad noslīga kā zemes pievilkšanas spēka pārvarētas, līdz nāvei nogurušas uz galda. Piepeši tās vēlreiz atdzīvojās, drudžaini traucās no galda atpakaļ uz paša ķermeni, rāpās kā mežonīgi kaķi pa koka stumbru visgarām augumam — uz augšu, leju, pa kreisi un pa labi, nervozi ielienot visās kabatās, lai sameklētu vēl kaut kur aizkritušu naudas gabalu. Taču tās arvien atgriezās tukšā, lai tad jo dedzīgāk turpinātu neprātīgo, veltīgo meklēšanu; bet pa to laiku jau atkal riņķoja ruletes disks, citiem atsākot spēli, šķindēja monētas, tika stumdīti krēsli un zāli pildīja dūkoņa un simtiem sīku trokšņu. Es drebēju šausmās, jo pārdzīvoju visu tik skaidri, it kā tie būtu manis pašas pirksti, kas tur izmisumā vandījās pa saburzīto drēbju kabatām an krokām, meklēdami kādu naudas gabalu. Un piepeši cilvēks tur pāri pretī pie galda strauji piecēlās — tā pieceļas, kad negaidot kļūst nelabi un jāraušas kājās, lai nenosmaktu; viņam aiz muguras ar troksni apgāzās krēsls. Viņš aizstreipuļoja prom no galda, neko nemanīdams un neievērodams arī kaimiņus, kas bailīgi un pārsteigti no viņa izvairījās.

To redzot, gluži vai sastingu. Tūliņ sapratu, ka šis cilvēks iet — nāvē. Kas tā pieceļas, tas vairs neatgriežas viesnīcā, krogā, pie sievietes, vilciena kupejā, vispār dzīvē, bet gāžas tieši bezdibenī. Pat vistrulākajam šajā spēļu ellē vajadzēja saprast, ka šim cilvēkam vairs nebija atbalsta ne mājās, ne bankā, ne pie radiem, ka viņš te bija paspēlējis pēdējo naudu, licis uz

spēles savu dzīvību un tagad streipuļoja kaut kur projām, katra ziņā projām no šīs dzīves. Visu laiku mani kaut kas baidīja un kopš pirmā acumirkļa, kad viņu ieraudzīju, dīvainā kārtā jutu, ka šajā spēlē ir kas vairāk par zaudējumu un laimestu, un tomēr, kad redzēju, ka viņa acīs piepeši izdzisa dzīvība un nāves bālums pārklāj nupat vēl tik možo seju, mani trāpīja it kā zibens šautra. Mani tā bija savaldzinājušas viņa vijīgās kustības, ka brīdī, kad šis cilvēks pietrūkās kājās un streipuļoja projām no galda, neviļus kaut kur pieķēros, jo ar visu savu būtni jutu viņa nedrošo gaitu, tāpat kā iepriekš ar katru nervu šķiedru biju dzīvojusi līdzi viņa azartam. Tad sajutu it kā grūdienu, man bija viņam jāseko; pati nemaz negribot, paspēru soli. Tas notika pavisam neapzināti, nemaz neapjautu, ko daru, kad, nevienu neievērodama un nekā nejuzdama, skrēju pa gaiteni uz durvīm.

Viņš stāvēja pie ģērbtuves, sulainis pasniedza viņam mēteli, bet viņa paša rokas vairs neklausīja, tāpēc sulainis viņam kā slimniekam palīdzēja iebāzt tās mēteļa piedurknēs. Redzēju, ka viņš mehāniski ķer ar roku vestes kabatā, lai iedotu tam dzeramnaudu, bet pirksti atkal nekā neatrada. Šķita, ka viņš tūlīt atkal visu atcerējās, apjucis norūca kaut ko sulainim un, tāpat kā iepriekš, devās spēji uz priekšu, streipuļodams kā piedzēris lejup pa Kazino kāpnēm; sulainis brīdi noskatījās viņam pakaļ — vispirms ar nicīgu, bet tad ar saprotošu smaidu.

Jauneklis bija tā satriekts, ka man kļuva neērti raudzīties. Negribot novērsos, sakaunējusies, ka esmu tikpat kā uz skatuves nolūkojusies sveša cilvēka izmisumā; bet tad neizprotamas bailes pēkšņi atkal dzina mani uz priekšu. Liku ātri pasniegt virsdrēbes un, nekā īpaša nedomādama, gluži automātiski un neapzināti izsteidzos tumsā pakaļ šim svešajam cilvēkam.

Misis C. uz brīdi pārtrauca stāstījumu. Viņa nekustēdamās sēdēja man pretī un stāstīja gandrīz nepārtraukti ar viņai raksturīgo mieru un lietišķību, kā vien var stāstīt tikai iepriekš

Sagatavojies un visus notikumus rūpīgi pārdomājis cilvēks. Tad viņa pirmo reizi aprāvās, mirkli vilcinājās un piepeši uzrunāja mani:

— Apsolījos kā jums, tā arī pati sev, — viņa mazliet nemierīgi ierunājās, — izstāstīt visu pilnīgi atklāti. Bet tagad man jāprasa, lai jūs arī ticētu šai atklātībai un nepiedēvētu manai rīcībai slepenus motīvus, par kuriem tagad varbūt arī nekaunētos, bet kādu toreiz nemaz nebija. Man tātad jāatkārto, ka, izsteigdamās uz ielas pakaļ šim satriektajam spēlmanim, es jauneklī nebūt nebiju iemīlējusies — nemaz nedomāju par viņu kā par vīrieti, patiešām toreiz, kad man bija jau pāri par četrdesmit gadu, pēc vīra nāves neveltīju vairs vērības nevienam vīrietim. Kaut kas tāds jau uz visiem laikiem piederēja pagātnei. Es jums to saku, un man tas jāsaka, jo citādi nesapratīsiet nekā no tām briesmām, kas notika vēlāk. Protams, man būtu grūti nosaukt vārdā sajūtu, kas mani toreiz ar tādu spēku dzina pakaļ nelaimīgajam: tur bija arī ziņkāre, bet galvenokārt briesmīgas bailes vai, labāk sakot, bailes no kaut kā šausmīga, kas jau no paša sākuma kā draudošs mākonis bija nemanot savilcies pār šo jaunekli. Bet šādas sajūtas jau pirmām kārtām tādēļ vien nevar analizēt un izklāstīt, ka tās pārāk spēcīgi, pārāk strauji un pārāk spontāni seko cita citai, — varbūt neizdarīju neko vairāk kā tikai instinktīvu glābējas kustību, ar kādu uz ielas parauj sānis bērnu, kas grib paskriet zem automašīnas. Vai tad var izskaidrot, kāpēc cilvēki, kas paši neprot peldēt, lec no tilta dzelmē glābt slīkstošo? Noslēpumaina vara viņus rauj lejā, pirms tie paguvuši apdomāties, cik neprātīgs, viņu pārdrošais solis; gluži tāpat, neko nedomādama un neapzinādamās, ko daru, devos pakaļ nelaimīgajam ārā pa spēļu zāles durvīm un tālāk uz terases.

Esmu pārliecināta, ka arī jūs, tāpat kā jebkurš jūtīgs cilvēks, pakļautos nemiera pilnai ziņkārei, jo nav iespējams iedomāties briesmīgāku skatu par to, kā šis labi ja divdesmit četrus gadus

vecais jauneklis lēni kā sirmgalvis, grīļodamies kā piedzēris, ar gurdiem, nevarīgiem soļiem gausi novilkās lejā pa kāpnēm uz ielas. Tur viņš smagi kā maiss nokrita uz sola. To redzot, atkal nodrebēju, juzdama, ka ar šo cilvēku ir beigas. Tā nokrīt tikai mirušais vai arī tāds, kurā vairs nav ne mazākā dzīvības dzirksts. Galva viņam noslīga atpakaļ pār sola atzveltni, rokas nokārās gurdi un slābani; laternas nespodrajā mijkrēslī katrs garāmgājējs būtu noturējis viņu par pašnāvnieku. Un tad — nevaru izskaidrot, kā pēkšņi man parādījās šī vīzija, bet tā bija reāla, aptverama un briesmīga, — redzēju šai brīdī, ka viņš ir jau nošāvies, un manī pamodās neatvairāma pārliecība, ka viņam kabatā ir revolveris un ka rīt viņu sastingušu, nedzīvu un asinīm noplūdušu atradīs uz šā vai cita sola. Viņš novēlās uz sola kā akmens, kas krīt dziļumā tik ilgi, kamēr sasniedz bezdibeni; nekad nebiju redzējusi, ka ar kustību var izpaust tādu nogurumu un izmisumu.

Un tagad iedomājieties, ko izjutu: atrados divdesmit vai trīsdesmit soļu no sola, uz kura nekustīgi gulēja sabrukušais jauneklis, un nezināju, ko iesākt; no vienas puses, gribēju palīdzēt, no otras, iedzimtā un ieaudzinātā kautrība atturēja mani uzrunāt uz ielas svešu vīrieti. Debesis bija apmākušās, un gāzes laternas dega ar nespodru liesmu, tikai retumis garām aizsteidzās kāds gājējs; tuvojās jau pusnakts, un es ar šo pašnāvnieku parkā biju gandrīz viena. Jau daudzas reizes saņēmos, lai viņam tuvotos, bet vienmēr mani atturēja kauns vai arī kāda dziļāka nojausma, ka krītošais mēdz paraut līdzi glābēju, — un tā šauboties pati skaidri sapratu, cik šī situācija ir nejēdzīga un smieklīga. Es tomēr nevarēju ne viņu uzrunāt, ne aiziet, nedz arī darīt kaut ko citu vai viņu pamest. Ceru, ka ticēsiet, ja teikšu, ka laikam veselu stundu, bezgalīgi garu stundu, kamēr neredzamās jūras tūkstošiem sīko viļņu šļaksti skaldīja laiku, šaubīdamās staigāju šurp un turp pa terasi, tik ļoti mani satrieca un saistīja šā cilvēka neizbēgamās bojā ejas aina.

Mam tomēr nebija drosmes kaut ko teikt vai darīt, un, tā gaidot, es būtu nostāvējusi līdz dziļai naktij vai arī varbūt beidzot aiz patmīlības, padodamās gudram saprātam, gājusi uz mājām, jā, man pat liekas, ka jau biju apņēmusies pamest šo nožēlojamo nelaimes putnu nemaņā te guļam, bet tad stihisks spēks izšķīra visu manā vietā. Sāka līt lietus. Jau visu vakaru vējš pār jūru bija dzenājis smagus, tveicīgus pavasara mākoņus, ik elpas vilcienā, ik sirds pukstā bija jūtams, ka padebeši noslīguši gluži zemu, — pēkšņi noplīkšķēja pirmā lāse, un nu jau ar smagām, slapjām, vēja trauktām strūklām sāka šalkt ražens lietus. Negribot pabēgu zem kioska nojumes un, lai gan izpletu lietussargu, tomēr lietus strūklas apšļakstīja manas drēbes. Sašķīzdamas pret zemi, lāses pārvērtās saltos, sīkos ūdens putekļos, un tie pārklāja man seju un rokas.

Bet — tas bija tik briesmīgs skats, ka, to atceroties, vēl tagad, pēc diviem gadu desmitiem, man sažņaudzas sirds, — nelaimīgais šajos ūdens plūdos palika kā sastindzis sēžot uz sola un nepakustējās. Pa visām notekām plūda un guldzēja ūdens, no pilsētas atskanēja ratu rīboņa, gan šurp, gan turp steidzās cilvēki saceltām apkaklēm, viss dzīvais bikli sarāvās, bēga, slēpās un meklēja pajumti, cilvēki un dzīvnieki izjuta bailes no satrakotās stihijas, — tikai melnais, sakumpušais cilvēks uz sola nemaz nepakustējās. Es jau teicu, ka šim cilvēkam bija brīnišķīgas spējas katru savu izjūtu dzīvi atspoguļot ik ar kustību un žestu, bet nekas pasaulē nebūtu varējis tik satricinoši attēlot lielo izmisumu, pilnīgo atteikšanos pašam no sevis un sastingumu kā šis nekustīgums, šī nejūtīgā sēdēšana lietū un arī tas, ka viņš bija par gurdu, lai pieceltos un paspertu pāris soļu līdz pajumtei. Neviens tēlnieks un neviens dzejnieks — ne Mikelandželo, nedz arī Dante nekad man nav likuši tā izjust vislielāko izmisumu un postu kā šis cilvēks, kas ļāva lietum sevi samērcēt un bija par kūtru un gurdu, lai kaut ar vienu vienīgu kustību paglābtu sevi.

Es neizturēju, es nevarēju citādi. Izskrēju lietū, kas šaustīja mani slapjām pātagām, un sapurināju pilošo kamolu uz sola.

— Nāciet! — satvēru viņa roku. Kaut kas gaišs pavīdēja viņa stiklainajā skatienā. Šķita, ka viņš gribēja izdarīt kādu kus tību, taču nesaprata mani.

— Nāciet! — jau gandrīz dusmīgi vēlreiz paraustīju slapjo piedurkni. Tad viņš negribot, grīļodamies lēnām piecēlās.

— Ko jums vajag? — jauneklis vaicāja, un man nebija ko atbildēt, jo pati nezināju, kur viņu vest: gribēju viņu tikai izglābt no saltās lietus gāzes un šausmīgā, nāvējošā izmisuma. Neatlaidu viņa roku un aizvilku šo gribu zaudējušo cilvēku līdz kioskam, kur šaurā nojume to kaut nedaudz aizsargāja pret vēja trauktajām lietus brāzmām. Nu vairs nezināju nekā ko iesākt, un arī negribēju. Tikai aizvilkt šo cilvēku sausumā, zem jumta: pirmajā brīdī neko citu nedomāju.

Tā mēs abi stāvējām līdzās nelielajā sausajā laukumiņā, aiz muguras mums bija slēgtā kioska slēģi, virs galvām tikai šaura jumta maliņa, un nerimstošās lietus lāses reižu reizēm apšļāca mūsu drēbes un sejas. Situācija kļuva nepatīkama. Nevarēju taču vairs ilgāk stāvēt blakus šim izmirkušajam, svešajam cilvēkam. Bet, atvilkusi viņu šurp, nespēju vairs vienkārši, ne vārda neteikusi, viņu pamest. Kaut kam bija jānotiek. Pamazām saņēmos, lai skaidri apdomātu, ko darīt. Vislabākais būtu bijis aizvest viņu ar pajūgu uz mājām un tad arī pašai doties mājup: gan viņš rīt zinās, kā pats sev palīdzēt.

— Kur jūs dzīvojat? — es jautāju nekustīgajam līdzās stāvētājam, kas truli raudzījās vētrainajā naktī.

— Man nav dzīvokļa . . . Tikai vakarā atbraucu no Nicas . . . Pie manis nevar nākt.

Pēdējo teikumu uzreiz nesapratu. Tikai vēlāk man kļuva skaidrs, ka šis cilvēks bija noturējis mani par netikli, par vienu no tām sievietēm, kas naktīs bariem klīst ap Kazino, cerēdamas izvilkt naudu laimīgam spēlmanim vai arī kādam piedzērušam.

Ko gan lai viņš citu būtu domājis? Tikai tagad, kad jums to stāstu, saprotu, cik neticamā un dīvainā situācijā biju iekļuvusi. Ko gan lai viņš citu par mani domātu, jo tas, kā es aizvilku viņu sev līdzi no sola, nudien neliecināja, ka esmu dāma. Bet šī doma man tūliņ neienāca prātā. Tikai vēlāk — un tad jau bija par vēlu — aptvēru drausmīgo pārpratumu, sapratu, kādās domās viņš ir par mani. Citādi nekad nebūtu teikusi to, kas varēja tikai apstiprināt viņa maldus.

— Tad jāpaņem istaba viesnīcā. Jūs nedrīkstiet te palikt. Jums kaut kur jāapmetas.

Tūliņ apķēros, cik nepatīkami esmu pārprasta, jo viņš nemaz nepavērsās pret mani, bet tikai ar manāmu ironiju atrunājās:

— Nē, man nevajag istabas, man nekā vairs nevajag. Nepūlies, no manis nekā neizspiedīsi! Neesi atradusi īsto, man nav naudas.

Tas atkal tika pateikts ar tik briesmīgu noskaņu, ar tik satriecošu vienaldzību, un bez tam mani tā aizkustināja šī slapjā, galīgi izmirkušā, bezgala izmocītā cilvēka stāvēšana pie sienas, ka nemaz neatlika laika muļķīgi apvainoties. Jutu tikai to pašu, ko pirmajā mirklī, kad redzēju viņu izstreipuļojam no zāles, un to pašu, ko visu laiku biju jutusi šai pēdējā, neticamajā stundā: te uz nāves sliekšņa stāv jauns cilvēks, kas dzīvo un elpo, un man viņš jāglābj. Es piegāju tuvāk.

— Nerūpējieties par naudu un nāciet! Šeit jūs nedrīkstiet palikt, gan jūs kaut kur nogādāšu. Nerūpējieties ne par ko, bet tagad iesim!

Viņš pagrieza galvu, un, kamēr visapkārt vienmuļi šļakstēja lietus un no notekām plīkšķot mums pie kājām plūda ūdens, jutu, ka viņš tumsā pirmo reizi mēģina saskatīt manu seju. Likās, arī viņa augums lēnām atmodās no sastinguma.

— Nu, kā gribi, — viņš piekāpdamies sacīja. — Man viss vienalga . . . Kāpēc gan ne? Iesim. — Es izpletu lietussargu,

viņš pienāca klāt un paņēma mani zem rokas. Man nepatika šī pēkšņā intimitāte, tā uztrauca mani, un sirds man sažņaudzās aiz bailēm. Bet man nebija drosmes viņam kaut ko aizliegt; ja es viņu tagad atstumtu, viņš nogāztos bezdibenī, un viss, ko līdz šim biju darījusi, būtu veltīgs. Mēs pagājām nedaudz soļu atpakaļ uz Kazino pusi. Tikai tagad man ienāca prātā, ka nezinu, ko ar viņu iesākt. Ātrumā apsvēru, ka vislabāk būtu aizvest viņu uz kādu viesnīcu un iespiest viņam rokā naudu, lai viņš tur varētu pārnakšņot un rīt braukt mājās; par tālāko vairs nedomāju. Gar Kazino strauji brauca vairākas ekipāžas, es pasaucu vienu, un mēs iekāpām. Kad vedējs vaicāja, kurp braukt, ātrumā nezināju, ko atbildēt. Bet tad, apķerdamās, ka šo galīgi izmirkušo un slapjo cilvēku neuzņems nevienā labākā viesnīcā, un kā patiesi nepiedzīvojusi sieviete, nemaz nenojauzdama, cik tas kompromitējoši, uzsaucu vedējam:

— Uz kādu vienkāršāku viesnīcu!

Vienaldzīgais, izmirkušais vedējs uzšāva zirgiem. Svešinieks man līdzās klusēja, riteņi klabēja, un lietus sparīgi sitās pret rūtīm; man šķita, ka šajā tumšajā, zārkam līdzīgajā kastē vedu mirušo. Mēģināju izdomāt un atrast kādu vārdu, lai pārtrauktu savādo un baigo klusumu, kas valdīja starp mums, bet man nekas neienāca prātā. Pēc dažām minūtēm rati apstājās, es izkāpu pirmā un samaksāju vedējam, kamēr mans pavadonis, it kā samiegojies, aizcirta durtiņas. Nu mēs stāvējām mazas, svešas viesnīcas durvju priekšā; stikla jumtiņš drusku aizsargāja pret lietu, kas vienmuļi šalca ap mums necaurredzamajā nakts tumsā.

Svešinieks, nevarēdams vairs nostāvēt, bija neviļus atspiedies pret sienu. No viņa slapjās cepures un saburzītajām drēbēm pilēja un tecēja ūdens. Viņš bija kā slīcējs, kas tikko izvilkts no ūdens, bet vēl nav nācis pie samaņas, un tai vietā, kur viņš stāvēja un atbalstījās pret sienu, tecēja vesela urdziņa. Taču viņš nemaz necentās nopurināties pats vai arī nopurināt cepuri.

no kuras visu laiku pār pieri un seju plūda ūdens. Viņš nekā nejuta, un es nevaru jums izteikt, kā mani uztrauca šī cilvēka posts. Nu vajadzēja rīkoties. Iebāzu roku somiņā.

— Te būs simt franku, — es sacīju, — noīrējiet sev istabu, bet rīt brauciet atpakaļ uz Nicu.

Viņš pārsteigts paskatījās manī.

— Es novēroju jūs spēļu zālē, — piebildu, redzēdama, ka viņš vilcinās. — Zinu, ka esat visu paspēlējis, un baidos, ka gribat izdarīt kādu muļķību. Tas nav nekāds kauns, ja pieņemsiet palīdzību . . . Ņemiet!

Bet viņš ar negaidītu sparu atstūma manu roku.

— Tu esi laba sieviete, — viņš sacīja, — bet neizšķied savu naudu. Man vairs nevar palīdzēt. Ir gluži vienalga, vai šo nakti vēl guļu vai ne. Rīt tikpat visam beigas. Man nevar palīdzēt.

— Nē, jums jāņem, — es uzstāju, — rīt jūs domāsiet citādi. Bet tagad ejiet iekšā un izgulieties. Dienas gaismā viss liekas gluži citāds.

Taču, kad es atkal sniedzu naudu, viņš gandrīz nikni atgrūda manu roku.

— Lai paliek, — viņš drūmi atkārtoja, — tam nav nekādas nozīmes. Labāk to izdarīt šeit laukā, nekā piegānīt cilvēkiem istabu ar asinīm. Ar simt frankiem man nevar līdzēt un ar tūkstoti arī ne. Rīt taču ar pēdējiem pāris frankiem es ietu atkal uz spēļu zāli un nemestu ātrāk mieru, līdz viss būtu pagalam. Kāpēc sākt vēlreiz? Man pietiek.

Jūs nevarat saprast, kā mani satrauca šī dobjā balss. Bet iedomājieties: jums turpat līdzās stāv un elpo jauns, glīts cilvēks, un jūs zināt — ja nepieliksiet visas pūles, šis jauneklis, kas domā, runā un elpo, pēc pāris stundām būs jau miris. Un nu es ar dusmām gribēju salauzt šo nesaprātīgo pretestību. Satvēru viņu aiz rokas.

— Beidziet muļķoties! Ejiet iekšā un noīrējiet istabu, bet rīt oņo rīta atnākšu un aizvedīšu jūs uz piestātni. Jums jātiek pro-

jām no šejienes, jau rīt jums jābrauc uz mājām, es nerimšos, kamēr neredzēšu jūs ar biļeti sēžam vilcienā. Jaunībā nevar aiziet no dzīves tikai tāpēc, ja zaudēti pāris simtu vai tūkstošu franku. Tas ir gļēvums, tā ir tikai muļķīga dusmu un izmisuma lēkme. Rit pats atzīsiet, ka man taisnība.

— Rīt! — viņš ironiski un drūmi atkārtoja. — Rīt! Ja tu zinātu, kur jau būšu rīt! Ja pats to zinātu! Esmu nudien mazliet ziņkārīgs. Nē, ej mājās, draudziņ, nepūlies un neizšķied savu naudu.

Bet es vairs nepiekāpos. Iekaisu dusmās, un mani pārņēma tāda kā mānijā. Ar varu satvēru viņa roku un iespiedu tajā naudas zīmes.

— Jūs ņemsiet naudu un tūliņ iesiet iekšā! — Un es apņēmīgi piegāju pie durvīm un piespiedu zvana pogu. — Tā, tagad piezvanīju, tūliņ iznāks durvju sargs, ejiet iekšā un liecieties gulēt. Rīt ap deviņiem jūs šeit gaidīšu un tūliņ aizvedīšu uz piestātni. Nerūpējieties vairs ne par ko, gādāšu par visu, lai jūs nokļūtu mājās. Bet nu liecieties gulēt, izgulieties un nedomājiet vairs neko!

Sai brīdī durvīs no iekšpuses noskrapstēja atslēga un durvju sargs tās atvēra.

— Nāc! — viņš piepeši skarbā, stingrā un sarūgtinātā balsī iesaucās, un jutu, ka viņa pirksti kā spīlēs sažņaudz manu roku. Es izbijos ... Tā izbijos, ka sastingu kā triekas vai zibens ķerta, un nekā vairs nesapratu . . . Gribēju pretoties, izrauties . . . Bet mana griba bija kā paralizēta . .. Un es ... Jūs sapratīsiet.. . Man . . . Man bija kauns cīnīties ar svešu cilvēku, durvju sargam redzot un nepacietīgi gaidot. Un tā nu. . . Tā pēkšņi atrados viesnīcā. Gribēju runāt un kaut ko sacīt, bet nespēju . . . Viņš valdonīgi un cieši turēja manu roku . . . Nemaz neapjautu, ka mani uzvelk pa kāpnēm . . . Noskrapstēja atslēga.

Piepeši atrados vienatnē ar šo svešo cilvēku svešā istabā, un vēl tagad nezinu, kā sauca viesnīcu.

Misis C. atkal apklusa un negaidot piecēlās. Šķita, ka viņai grūti parunāt. Viņa piegāja pie loga un klusēdama raudzījās brīdi laukā vai ari tikai piespieda pieri pie vēsās rūts: man nebija drosmes skatīties uz viņu, jo sāpīgi bija vērot vecās dāmas uztraukumu. Tāpēc sēdēju klusu, nekā nejautādams, līdz viņa atkal mierīgi atgriezās savā vietā un apsēdās man pretī.

— Tā, grūtākais nu ir pateikts. Un ceru, jūs man ticēsiet, ja vēlreiz apgalvošu, ja zvērēšu pie visa, kas man svēts, pie sava goda un saviem bērniem, ka līdz tam brīdim .nemaz nedomāju . . . par tuvību ar šo svešo cilvēku, ka patiešām negribot un pilnīgi neapzinoties pēkšņi biju iekļuvusi šajā situācijā kā lamatās. Apsolījos būt patiesa kā pret jums, tā arī pati pret sevi, tāpēc vēlreiz atkārtoju, ka šajā traģiskajā dēkā mani bija ierāvusi tikai satraukta griba palīdzēt un nevis kāda cita sajūta.

Neprasiet, lai atstāstu, kas notika tai naktī un tai istabā; pati neko neesmu aizmirsusi un nekad neaizmirsīšu. Tajā naktī cīnījos par kāda cilvēka dzīvību un atkārtoju: tā bija cīņa uz dzīvību un nāvi. Pārāk skaidri apzinājos, ka šis svešinieks, šis gandrīz jau pazudušais cilvēks grimstot kaislīgi un alkatīgi vēl ķērās pie pēdējā salmiņa. Juzdams zem kājām jau bezdibeni, viņš turējās pie manis, bet es sakopoju visus spēkus, lai glābtu viņu kā vien varēdama. Tādas stundas cilvēks varbūt piedzīvo tikai reizi mūžā un no miljoniem cilvēku tikai viens. Arī es, ja nebūtu šī briesmīgā notikuma, nekad nenojaustu, cik kvēli, ar kādu izmisumu un neapvaldītām alkām satriekts un pazudis cilvēks vēl pēdējo reizi dzer sārto dzīvības nektāru. Divdesmit gadu biju nodzīvojusi, nepazīdama dzīves tumšās varas, un nekad nebūtu sapratusi, cik fantastiski un vareni daba var dažreiz pāris īsos mirkļos apvienot karstumu un aukstumu, nāvi un dzīvību, sajūsmu un izmisumu. Šī nakts bija tik pārpilna ar cīņām un sarunām, kaislībām, dusmām un naidu, lūdzoties izlietām asarām un noreibumu, ka man tā šķita ilgstam tūkstoš gadu; mēs abi apskāvušies metāmies tās dziļumā, viens dusmu pārņemts, otrs nekā neapzinādamies, un iznācām no šā baigā bezdibeņa pilnīgi pārvērtušies, ar citām domām un jūtām.

Bet negribu par to runāt. Nevaru un negribu neko attēlot. Man tikai jāpastāsta jums par briesmīgo brīdi, kad otrā rītā atmodos. Atmodos no tik smaga miega un tik dziļas nakts, kādu nekad nebiju pazinusi. Ilgi nevarēju atvērt acis, un pirmais, ko ieraudzīju, bija svešas istabas griesti, pēc tam saskatīju pilnīgi svešu, nepazīstamu, pretīgu telpu un nesapratu, kā esmu te iekļuvusi. Sākumā mierināju sevi, ka tas vēl tikai sapnis, tikai mazliet gaišāks un jaukāks sapnis, kas atausis pēc smagajiem murgiem, bet aiz logiem jau spīdēja spilgta un nepārprotami īsta saules gaisma, rīta gaisma, no ielas ieskanēja ratu rīboņa, tramvaju zvanīšana un cilvēku balsis. Sapratu, ka vairs nesapņoju, bet esmu pamodusies. Neviļus pacēlos sēdus, cenzdamās atcerēties, kur atrodos, un nu. . . kad paskatījos sāņus ... es ieraudzīju — un nekad nevarēšu attēlot jums savas šausmas — ieraudzīju platajā gultā sev blakus guļam svešu cilvēku — svešu, pilnīgi, pilnīgi svešu, puskailu, nepazīstamu cilvēku . . .

Nē, nav aprakstāmas šīs šausmas: tas mani tā satrieca, ka atslīgu bez spēka gultā. Bet tā nebija laba nemaņa vai aizmiršanās, gluži otrādi: zibens ātrumā man viss kļuva skaidrs un līdz ar to neizprotams, un man bija tikai viena vēlēšanās — nomirt aiz riebuma un kauna, ka piepeši atrodos kopā ar pilnīgi svešu cilvēku svešā gultā un tādā viesnīcā, kam droši vien šaubīga slava. Vēl skaidri atceros, kā man sastinga sirds, aizturēju elpu, it kā tā varētu izdzēst savu dzīvību un galvenokārt apziņu, to skaidro, briesmīgi skaidro apziņu, kas visu aptvēra un tomēr nekā nesaprata.

Nekad nezināšu, cik ilgi tā sastingusi biju gulējusi: tik stingi laikam tikai mirušie guļ zārkā. Zinu tikai, ka biju aizvērusi acis un lūdzu dievu, kādu augstāku varu, lai tā nebūtu taisnība, lai tie būtu murgi. Bet nevarēju vairs apmānīt savus pārkairinātos jutekļus, dzirdēju, ka blakus istabā runā cilvēki, šļakst ūdens, ka laukā, gaitenī, šļūc soļi, un katrs troksnis mani neatlaidīgi pārliecināja, ka briesmīgais nomods ir patiesība.

Nezinu pateikt, cik ilgi vilkās šis drausmīgais stāvoklis: šādiem mirkļiem cits laika mērs nekā parastajai dzīvei. Piepeši mani pārņēma bailes, trakas un stindzinošas bailes, ka šis svešais cilvēks, kuram pat nezināju vārdu, varētu piepeši uzmosties un mani uzrunāt. Tūliņ sapratu, ka man tikai viena iespēja: jāapģērbjas un jābēg, pirms viņš nav pamodies, lai viņš mani vairs neredzētu, lai man ar viņu nebūtu vairs jārunā. Jāglābjas laikus, jāglābjas, jāglābjas, jāatgriežas iepriekšējā dzīvē, viesnīcā, un tūliņ ar nākošo vilcienu jādodas projām no šīs nolādētās vietas un no šīs zemes, lai nekad vairs viņu nesatiktu, nekad vairs neredzētu, lai nebūtu neviena liecinieka un neviens nekā nezinātu un nevarētu mani apvainot. Sī doma deva man spēkus. Ļoti uzmanīgi, sprīdi pa sprīdim, zagšus (lai tikai nesaceltu troksni) izkāpu no gultas un sameklēju drēbes. Ļoti piesardzīgi apģērbos, ik brīdi baidīdamās, ka tik viņš nepamostas, un beidzot biju gatava, viss bija izdevies, kā nākas. Tikai mana cepure gulēja zemē otrpus gultas, un tai brīdī, kad uz pirkstgaliem gāju to pacelt, — es nevarēju citādi, man vēlreiz bija jāieskatās sejā šim svešajam cilvēkam, kas bija kā akmens no jumta malas nokritis manā dzīvē. Gribēju pamest tikai vienu vienīgu skatienu, bet. . . Tas bija dīvaini, ka šis svešais, guļošais jauneklis man patiešām izskatījās svešs: pirmajā mirklī vairs nepazinu viņa vakarējo seju. Azarta briesmīgi satrauktie, krampjaini savilktie vaibsti bija izlīdzinājušies, tā bija pavisam cita, gluži bērnišķīga zēna seja, kas pat staroja skaidrībā un mierā. Vakar sakniebtās un zobos iekostās lūpas bija viegli pavērtas un gandrīz vai smaidīja; gaišie mati maigi vijās ap gludo pieri, un elpa liegi cilāja krūtis.

Varbūt atceraties, es jums jau stāstīju, ka nevienā cilvēka vēl nebiju novērojusi tik neganti izpaužamies mantkāri lun kaislības kā šai svešiniekā pie spēļu galda. Un man jāsaka, ka pat ne bērniem, kurus šūpulī reizēm apstaro eņģeļu rāmais miers, neesmu redzējusi sejā tādu skaidrību un tik svētlaimīgu miegu. Sai sejā, kur tik tēlaini izpaudās visas sajūtas, tagad bija lasāma laimīga atbrīvošanās no iekšējas nomāktības — kā cilvēkam, kas izglābies un atrodas drošībā. Tas mani tā pārsteidza, ka pārdzīvotās bailes un šausmas novēlās no pleciem kā smaga, tumša nasta, — nekaunējos vairs, biju pat gandrīz priecīga. Viss briesmīgais un neaptveramais piepeši ieguva jēgu, es priecājos, es lepojos ar domu, ka ziedodamās esmu izglābusi šo skaisto, maigo jaunekli, kas tagad te dusēja klusi un liegi kā zieds, bet ko šodien varētu arī atrast bez dzīvības, sadauzītu, asiņainu, ar saplosītu seju un stiklainām acīm pie kādas klints: es viņu izglābu, viņš bija glābts. Kā māte (nevaru to izteikt citādi) noraudzījos uz dusošo, kam vēlreiz — ar lielākām mokām nekā pašas bērniem — biju devusi dzīvību. Un šajā netīrajā istabā, šajā pretīgajā nejauša gadījuma dēļ apmeklētajā viesnīcā es izjutu — var būt, ka tas skan smieklīgi — to pašu, ko baznīcā: svētlaimi brīnuma un svētuma priekšā. Dzīves visbriesmīgākais brīdis pārvērtās par visbrīnišķīgāko un gaišāko.

Vai manas kustības izraisīja troksni? Vai neviļus ko pateicu? Nezinu. Bet gulētājs piepeši atvēra acis. Es izbijos un pavirzījos tālāk. Viņš pārsteigts raudzījās visapkārt im šķita, gluži tāpat kā es, ar pūlēm atbrīvojās no dziļā miega skavām un apmulsuma. Viņa skatiens neatlaidīgi klīda pa svešo, nepazīstamo istabu un tad izbrīnījies apstājās pie manis. Bet, pirms viņš paguva ko pateikt vai apdomāties, es jau saņēmos. Nedrīkstēju atļaut sacīt nevienu vārdu, jautāt ko vai izrādīt familiaritāti, nekas vairs nedrīkstēja tikt atgādināts, paskaidrots vai pārrunāts par to, kas notika vakar un šajā naktī.

— Man tagad jāiet, — steigšus sacīju. — Palieciet un

apģērbieties! Divpadsmitos satiksimies pie Kazino, tad parūpēšos par visu tālāko.

Pirms viņš paguva ko atbildēt, es jau biju izbēgusi laukā, lai tikai vairs neredzētu šo istabu. Neatskatīdamās izskrēju no viesnīcas un nezināju, kā to sauc, tāpat kā cilvēku, ar kuru tajā biju pavadījusi nakti.

Misis C. uz mirkli pārtrauca stāstījumu. Kad viņa atkal ierunājās, viņas balss vairs nebija tik saspringta un izmocīta: kā ar pūlēm kalnā uzvilkti rati viegli un ātri ripo lejup, tā viņa tagad pilnīgi brīvi turpināja atzīšanos.

— Pa rīta saulē mirdzošajām ielām steidzos uz savu viesnīcu. Negaiss bija izkliedējis tumšos mākoņus tāpat kā nemieru manā sirdī. Atcerieties, — es jums stāstīju, ka pēc vīra nāves biju pilnīgi atteikusies no dzīves. Saviem bērniem nebiju vairs vajadzīga, pati sev apnikusi, bet visa dzīve ir maldi, ja tai nav noteikta mērķa. Nu man atkal reiz bija radies pienākums. Es biju izglābusi cilvēku, pieliekot visus spēkus, izrāvusi to no iznīcības rokām. Vēl bija jāveic tikai daži sīkumi un šis uzdevums jāizpilda līdz galam. Tātad aizsteidzos uz savu viesnīcu, nepievērsu uzmanību pārsteigtajam portjē, kas brīnījās, ka tikai ap deviņiem rītā pārrodos mājās, — mani nenomāca vairs ne kauns, ne dusmas, bet piepeši manī bija pamodusies dzīvotgriba un asinis silti saviļņoja jaunā, negaidītā apziņa, ka esmu nepieciešama. Savā istabā ātri pārģērbos un neapzināti (to pamanīju tikai vēlāk) apmainīju sēru tērpu pret gaišāku, tad aizgāju uz banku izņemt naudu un steidzos uz piestātni, lai dabūtu zināt, kad atiet vilciens; pati pabrīnījos par noteiktību, ar kādu nokārtoju vēl pāris citu lietu. Nu atlika tikai aizvest no šejienes un izglābt cilvēku, ko liktenis bija iemetis manās rokās.

Protams, bija grūti vēlreiz sastapties ar viņu, viss vakarējais bija noticis tumsā un mulsumā, mēs bijām kā divi akmeņi, kas

piepeši sadūrušies kalnu strautā; tikko paziņam viens otru, un es nebiju pārliecināta, vai svešinieks mani vēl atcerēsies. Vakar — tā bija nejaušība, noreibums, divu apmulsušu cilvēku neprāts, bet šodien jau man būs jāatklāj viņam kaut kas vairāk, jo nesaudzīgi spilgtajā dienas gaismā tuvošos viņam tāda, kāda esmu, — kā dzīvs cilvēks.

Bet viss notika daudz vieglāk, nekā domāju. Tikko norunātā laikā tuvojos Kazino, kāds jauneklis uzlēca no sola un steidzās man pretī. Viņa pārsteigums bija tik liels, tas likās tikpat bērnišķīgs, patiess un līksms kā viņa izteiksmīgie žesti: viņš steidzās man pretī, acis aiz prieka un godbijīgas pateicības viņam mirdzēja, bet, redzot manu apmulsumu, viņš pazemīgi nolaida plakstus. Cilvēki tik reti izrāda pateicību, un tieši vispateicīgākie neprot to izteikt, bet apjukuši klusē, kaunas un pat stomās, lai slēptu savas jūtas. Taču šis cilvēks, kam dievs, noslēpumainais tēlnieks, katrai kustībai bija piešķīris juteklisku skaistumu un vijīgumu, ar visu savu būtni izstaroja dedzīgu pateicību. Viņš noliecās pār manu roku un pastāvēja tā mirkli, pazemīgi noliecis savu zēnisko galvu, lūpām godbijīgi skardams vienīgi pirkstgalus, un tikai tad pagāja tālāk un, aizkustināti uzlūkodams mani, apjautājās, kā jūtos; katrā viņa vārdā bija tik daudz cieņas, ka dažos mirkļos izzuda visas manas bažas. It kā atspoguļojot šīs apskaidrotās jūtas, ari visas apkārtnes ainava bija pārvērtusies: vakar nikni sabangotā jūra nu bija tik klusa un gaiša, ka piekrastes viļņos redzējām pamirdzam ikkatru balto oli; Kazino, šīs elles dūksts, mauru stila celtne pacēlās pret skaidrām, dzidri zilām debesīm, un kiosks, kura nojumē mūs vakar iedzina lietus gāze, bija pārvērties par puķu veikalu: juku jukām cits citam blakus te gulēja lieli baltu, sarkanu un raibu puķu pušķi, kurus pārdeva jauna meitene, ģērbusies košā blūzē.

Es ielūdzu jaunekli uz pusdienām kādā mazā restorānā; tur svešais man izstāstīja savu traģisko dēku. Tā pilnīgi apstiprināja visu, ko tūlīt nojautu, tiklīdz uz zaļā galda ieraudzīju viņa

trīcošās nervozās rokas. Viņš bija cēlies no vecas Austrijas poļu aristokrātu dzimtas, gatavojās diplomāta karjerai, studēja Vīnē un pirms mēneša ar ļoti labām sekmēm bija nolicis pirmo eksāmenu. Lai atzīmētu šo dienu, viņa tēvocis, augstāks ģenerālštāba virsnieks, pie kura viņš dzīvoja, bija aizvedis viņu fiakrā uz Prāteri, un viņi kopā aizgājuši uz hipodromu. Tēvocim laimējies, tas vinnējis trīs reizes pēc kārtas: ar biezu banknošu žūksni kabatā viņi devušies vakariņot uz lepnu restorānu. Otrā dienā nākošais diplomāts saņēmis no tēva kā atzinību par sek mīgi izturēto eksāmenu tik lielu naudas summu, kādu parasti izdevis pa visu mēnesi; pirms divām dienām viņam tā būtu likusies liela, bet tagad, pēc vieglā laimesta, tā bija nenozīmīga un šķita maza. Tūliņ pēc pusdienām viņš atkal aizbraucis uz hipodromu, kaislīgi aizrāvies ar spēli; un vai nu tā bijusi laime vai drīzāk nelaime, bet, kad, sacīkstēm beidzoties, viņš atstājis Prāteri, tad tēva atsūtītā summa bijusi trīskāršojusies. Nu viņš nodevies azartam, spēlēdams gan hipodromā, gan kafejnīcās vai klubos, nositis tur laiku, kavējis studijas, sabeidzis nervus un, galvenais, izšķiedis naudu. Viņš nevarējis vairs ne par ko citu domāt, nevarējis mierīgi gulēt un nekādi savaldīties. Reiz naktī, pārnācis no kluba, kur visu bija zaudējis, viņš izģērbjoties atradis vestes kabatā aizmirstu, saņurcītu banknoti. Viņš nespējis atturēties, atkal apģērbies un sācis klaiņot apkārt, līdz kādā kafejnīcā sastapis pāris domino spēlētāju, ar kuriem kopā nosēdējis līdz rītam. Reiz viņam izlīdzējusi precētā māsa un samaksājusi viņa parādus augļotājiem, kas labprāt kreditējuši ievērojamas aristokrātu ģimenes mantinieku. Kādu laiku viņam atkal laimējies, bet tad sācis iet neatturami uz leju, un, jo vairāk viņš zaudējis, jo nepieciešamāks bijis lielāks laimests, lai samaksātu parādus un turētu doto goda vārdu. Viņš jau sen bija ieķīlājis pulksteni un savas drēbes, un beidzot noticis visbriesmīgākais: viņš izzadzis vecajai krustmātei no skapja divus auskarus, kurus viņa reti nēsājusi. Vienu viņš ieķīlājis par lielu

summu, ko tai pašā vakarā četrkārtīgi laimējis. Viņš auskaru tomēr nav izpircis, bet riskējis ar visu naudu un zaudējis. Zādzība pirms viņa aizceļošanas vēl nebijusi atklāta, viņš ieķīlājis arī otru auskaru un, padodamies pēkšņai iedomai, atbraucis uz Montē Kurlo, lai ruletes spēlē iegūtu tīkoto bagātību. Viņš šeit jau bija pārdevis savu somu, drēbes, lietussargu; nebija atlicis vairs nekas cits ikā tikai revolveris ar četrām patronām un dārgakmeņiem izrotāts krustiņš, viņa kūmas kņazes X dāvana, no kuras viņš nav gribējis šķirties. Bet arī šo krustiņu viņš pēcpusdienā bija pārdevis par piecdesmit frankiem, lai vakarā vēl pēdējo reizi, riskējot ar visu, izjustu spēles satraucošo prieku.

To visu viņš man izstāstīja ar viņa možajam raksturam īpatnēju valdzinošu piemīlību. Es klausījos aizkustināta, sajūsmināta, uztraukta; man ne brīdi nenāca prātā dusmoties par to, ka cilvēks, kas sēž kopā ar mani pie galda, patiesībā ir zaglis. Ja vēl vakar man, sievietei ar nevainojamu pagātni, kam sabiedrībā parādīja vislielāko un konvencionālāko cieņu, kāds būtu teicis, ka draudzīgi sēdēšu blakus gluži svešam jauneklim, kas nedaudz vecāks par manu dēlu un nozadzis pērļu auskarus, es domātu, ka tas ir jucis. Viņa stāstījuma laikā neizjutu nekādas šausmas, jo viņš to visu izklāstīja tik brīvi un aizrautīgi, it kā runātu par drudža murgiem vai slimību, nevis par skandalozu rīcību. Un tam, kas pats būtu piedzīvojis kaut ko tik pārsteidzoši negaidītu kā es pagājušo nakti, tam vārds «neiespējami» būtu zaudējis katru nozīmi. Šais desmit stundās biju vairāk iepazinusi dzīves īstenību nekā četrdesmit mierīgi pavadītajos gados.

Viņa grēksūdzes laikā mani tomēr biedēja kaut kas cits — tas bija drudžainais spīdums viņa acīs un viņa sejas nervozā trīsēšana, kad viņš stāstīja par savu azartu. Jau atmiņas vien viņu satrauca, un viņa izteiksmīgā seja ārkārtīgi skaidri — gan līksmi, gan mokpilni atspoguļoja visus spēles momentus. Neviļus viņa rokas, šīs brīnišķās, slaidās, nervozās rokas, gluži

tapai kā pie spēļu galda atkal pārvērtās par plēsīgam un trauksmaini drebošām būtnēm; kamēr viņš stāstīja, redzēju, kā tā$ piepeši sāk trīcēt, savilkties dūrēs un sažņaugties, tad atkal atslāba un par jaunu savijās kopā. Kad viņš atzinās auskaru zādzībā, tad izdarīja (es neviļus sarāvos) zibenīgi ašu, zaglīgu tvērienu: skaidri redzēju, kā pirksti sakampj rotaslietas un steigšus paslēpj dūrē. Ar neizsakāmām šausmām sapratu, ka šo cilvēku viņa kaislība saindējusi līdz pēdējai asins lāsei.

Stāstījuma laikā mani uztrauca un sāpināja vienīgi jaunā, tīrā un patiesībā bezrūpīgā cilvēka nožēlojamā padošanās tik neprātīgai kaislībai. Tāpēc domāju, ka mans galvenais pienākums ir draudzīgi pierunāt nejaušo aizbildināmo, lai viņš tūliņ atstāj Montē Karlo, kur kārdinājumi ir visbīstamāki, un vēl šodien atgriežas savā ģimenē, pirms nav pamanīts, ka pazudušas rotas, un uz visiem laikiem izpostīta viņa nākotne. Apsolīju naudu ceļam un rotu izpirkšanai, protams, tikai ar noteikumu, ja viņš vēl šodien aizceļo un dod man godavārdu, ka nekad vairs neņems rokās kārtis, ne arī nodosies cita veida azarta spēlēm.

Nekad neaizmirsīšu, ar cik pazemīgu un tad aizvien apskaidrotāku un dedzīgāku pateicību mani uzklausīja šis svešais, pazudušais cilvēks, kā viņš gluži vai no lūpām nolasīja manus vārdus, kad solījos viņam palīdzēt; neaizmirsīšu ar kādu žestu viņš piepeši izstiepa pār galdu abas rokas, lai satvertu manējās, parādīdams reizē pielūgsmi un svētu solījumu. Viņa gaišajās, parasti viegli mulsajās acīs bija asaras, viss augums nervozi trīsēja laimīgā uztraukumā. Jau vairākkārt esmu jums mēģinājusi attēlot viņa izteiksmīgos vaibstus, bet šo acu skatienu nevaru aprakstīt: tajā bija tāda ekstāze un tik apgarota svētlaime, kādu reti kad var manīt cilvēka sejā; to var salīdzināt tikai ar vieglu ēnu, kas pavīd, mostoties no sapņa, kad it kā vēl jaušam eņģeļa gaistošo vaigu.

Kāpēc noklusēt: es padevos šim skatienam. Pateicība ielīksmo, jo sastopam to tik reti, maigums aizkustina, un man, nopietnai, vēsai sievietei, tāds jūtu uzplūdums bija kaut kas patīkams un aplaimojoši jauns. Un vēl — dzīvē atgriezies bija ne vien šis satriektais, bojā ejošais jauneklis, pēc vakarējā lietus brīnumaini atmodusies bija arī visa daba. Kad iznācām no restorāna, žilbinoši mirdzēja jau pilnīgi nomierinājusies jūra, tā saplūda ar debesīm, un zilgmē šaudījās tikai baltās kaijas. Jūs taču pazīstat Rivjeru. Tā vienmēr ir skaista, bet banāla kā skatu karte košās krāsās, tas ir kūtrs un dusošs daiļums, kas, būdams gandrīz orientāls savā krāšņumā, vienaldzīgi atklāj sevi jebkuram skatienam. Bet reizēm, tas gan ir ļoti reti, pienāk dienas, kad šis daiļums pamostas un parāda sevi, tas žilbina spilgtām, fanātiski mirdzošām krāsām, uzvaroši nokaisa jums ceļu ziediem, deg un kaist ar juteklisku kvēli. Un tik līksma diena bija izvērtusies arī toreiz pēc vētrainās negaisa nakts; ielas vizēja tīri noskalotas, debesis bija tirkiza krāsā, un valgajā, sulīgajā zaļumā kā spilgtas lāpas iedegās ziedoši krūmi. Vēsīgajā, saulainajā gaisā kalni šķita pēkšņi kļuvuši gaišāki un tuvāki: tie ziņkārīgi drūzmējās ap 9podri tīro, zaigojošo pilsētiņu, visapkārt bija jūtams dabas uzmudinošais aicinājums, un sirds neviļus tam padevās.

— Paņemsim pajūgu, — es sacīju, — un pabraukāsimies gar piekrasti.

Viņš sajūsmināts piekrita; šķita, ka šis jauneklis tikai pirmoreiz kopš atbraukšanas paraugās apkārtējā dabā. Līdz šim viņš bija pazinis vienīgi smacīgo Kazino zāli ar tās tvanīgo sviedraino gaisu, pretīgo, ķēmīgo cilvēku drūzmu un pelēko, skarbo, šalcošo jūru. Bet tagad mūsu priekšā kā izplests milzu vēdeklis gulēja saulainā krastmala, un skatiens aplaimots klejoja tālēs. Mēs braucām lēni pajūgā (toreiz vēl nebija automašīnu) pa brīnišķo ceļu garām neskaitāmajām vasarnīcām un ainavām, un pie katras mājas, pie katras zaļo pīniju paēnā slīgstošas vasar-

nīcas radās slepena vēlēšanās: te varētu dzīvot klusi, mierīgi, savrup no pasaules.

Vai esmu kādreiz dzīvē bijusi laimīgāka nekā šajā brīdī? Nezinu. Man līdzās sēdēja jauneklis, kas vēl vakar atradās nāves un nelaimes varā, bet nu to negaidot apņēma žilbā saules gaisma. Likās, viņš būtu kļuvis par vairākiem gadiem jaunāks. Viņš bija gluži kā bērns, skaists, rotaļīgs bērns ar pārgalvīgām, bet godbijīgām acīm, un mani visvairāk sajūsmināja viņa smalkjūtība: ja ceļš bija pārāk stāvs un zirgiem bija grūti vilkt, viņš veikli izlēca no ratiem, lai pastumtu no mugurpuses. Ja nosaucu vārdā vai norādīju ceļmalā uz «kādu ziedu, viņš steidzās to noplūkt. Mazu krupīti, kas, vakarējā lietus izvilināts, lēni rāpoja pa ceļu, viņš pacēla un uzmanīgi aiznesa atpakaļ zālē, lai to nesaspiestu garām braucošie rati. Pie tam viņš visu laiku pārgalvīgi stāstīja visjocīgākos un jaukākos notikumus. Man šķiet, ka smiekli viņu savā ziņā paglāba, jo citādi viņš būtu sācis dziedāt, lēkāt vai darīt ko neprātīgu, tā viņu aplaimoja un apreibināja pēkšņā pārmaiņa.

Kad mēs lēni braucām caur mazu ciematu kalnos, viņš piepeši godbijīgi pacēla cepuri. Es pabrīnījos: ko viņš, svešais starp svešajiem, te sveicināja? Viņš viegli piesarka, kad jautāju, un gandrīz atvainodamies paskaidroja, ka esam pabraukuši garām baznīcai, un pie viņiem Polijā kā visās stingri katoliskās zemēs jau no bērnības mācot pie katras baznīcas un kapelas noņemt cepuri. Mani dziļi aizkustināja šī godbijība pret reliģiju, tūliņ atcerējos arī krustiņu, par kuru viņš bija stāstījis, un vaicāju, vai viņš ir dievticīgs. Un, kad viņš, drusku samulsis, kautri atbildēja, ka cerot izpelnīties dieva žēlastību, man ienāca prātā kāda doma.

— Pieturiet! — uzsaucu vedējam un ātri izkāpu no ratiem. Viņš izbrīnījies man sekoja.

t Kur mēs iesim?

*— Nāciet līdzi! — es tikai atbildēju.

Gāju, viņa pavadīta, atpakaļ uz baznīcu, — uz mazu, no ķieģeļiem celtu lauku dievnamu. Izbalsinātās sienas iekšpusē bija pelēkas un kailas, durvis stāvēja vaļā, tā ka mijkrēslī dziļi iespiedās dzeltens staru kūlis, mazo altāru ietvēra zilganas ēnas. Vīraka tvana pilnajā pustumsā kā aizplīvurotas acis mirgoja divas sveces. Mēs iegājām, viņš noņēma cepuri, iemērca roku svētā ūdens traukā, pārmeta krustu un noslīga ceļos. Tikko viņš piecēlās, satvēru viņu aiz rokas.

— Pieejiet, — es mudināju, — pie altāra vai kādas svētbildes, kas jums dārga, un dodiet solījumu, ko pateikšu priekšā.

Viņš pārsteigts un gandrīz izbijies paskatījās manī, bet, tūlīt attapdamies, iegāja kādā nišā, pārmeta krustu un paklausīgi noslīga ceļos.

— Atkārtojiet, ko teikšu, — uztraukumā drebēdama, sacīju, — atkārtojiet: «Es zvēru.»

— Es zvēru, — viņš atkārtoja, un es turpināju: «ka nekad vairs nepiedalīšos nevienā azarta spēlē, lai tā būtu kāda būdama, un nekad vairs neupurēšu šai kaislībai ne savu godu, ne dzīvību.»

Drebēdams viņš atkārtoja šos vārdus: tukšajā telpā tie skanēja skaidri un skaļi. Tad iestājās klusums, tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā laukā rāmi šalko koki, kuru lapotnes šūpo vējš. Pēkšņi viņš nometās ceļos kā grēku nožēlotājs un tādā ekstāzē, kādu nekad vēl nebiju redzējusi, ātri un juceklīgi sāka runāt kaut ko nesaprotamu poliski. Tā laikam bija dedzīga lūgšana, pateicības un zemošanās pilna lūgšana, jo viņš bez mitas satrauktā nožēlā pazemīgi skāra ar pieri pulti, arvien dedzīgāk izrunādams svešās skaņas un arvien spēcīgāk un sirsnīgāk vienu un to pašu vārdu. Nekad — ne agrāk, ne arī vēlāk neesmu dzirdējusi tā lūdzamies nevienā pasaules baznīcā. Viņa rokas krampjaini turējās pie lūgšanas pults, viņa augumu aiz milzīga satraukuma kratīja drebuļi, kas viņam reizēm lika paslieties uz augšu, bet reizēm atkal noslīgt pie zemes. Viņš vairs nekā ne

redzēja, ne juta: likās, viņš atradās citā pasaulē — vai nu šķīstīšanās ugunīs, vai arī kādā svētākā sfērā. Beidzot viņš lēnām piecēlās, pārmeta krustu un ar pūlēm pagriezās pret mani. Kājas viņam trīcēja, seja bija bāla, it kā viņš būtu ļoti noguris. Bet, ieraugot mani, acis viņam iemirdzējās, izmocīto seju apskaidroja tīrs un patiešām dievbijīgs smaids; viņš pienāca tuvāk, noliecās zemu, pēc krievu paražas, un satvēra manas rokas, godbijīgi aizskardams tās lūpām:

— Dievs man jūs sūtījis. Es viņam par to pateicos.

Nezināju nekā, ko atbildēt. Vēlējos tikai, lai pēkšņi pār zemajām pultīm iedūktos ērģeles, jo jutu, ka man viss izdevies: šo cilvēku biju izglābusi uz mūžīgiem laikiem.

Mēs iznācām no baznīcas mirdzošajā, žilbinoši gaišajā maija dienas saulē: nekad pasaule man nebija likusies tik skaista. Vēl divas stundas lēni braucām pajūgā pa gleznaino apkaimi, kur ceļš ik pagriezienā pavēra jaunu ainu pār pakalniem. Bet mēs vairs nerunājām. Pēc tāda jūtu kāpinājuma visi vārdi šķita nenozīmīgi. Kad mūsu skatieni neviļus sastapās, es kautri novērsos: mani pārāk saviļņoja pašas paveiktais brīnums.

Ap pieciem pēc pusdienas atgriezāmies Montē Karlo. Man bija vēl norunāts apciemot radus; šo vizīti nevarēju atlikt. Patiesībā man gribējās arī mazliet atpūsties pēc visa pārdzīvotā. Laimes bija par daudz. Jutu, ka man jānomierinās pēc šīs pārmērīgās ekstāzes, kādu vēl nekad nebiju pazinusi. Tāpēc lūdzu savu aiz bildināmo tikai uz mirkli ienākt man līdzi viesnīcā; tur, savā istabā, iedevu viņam naudu ceļam un rotu izpirkšanai. Mēs norunājām, ka pa to laiku, kamēr viesošos, viņš apgādās sev biļeti, bet vakarā satiksimies stacijas vestibilā pulksten septiņos — pusstundu pirms vilciena atiešanas, kas viņu caur Dže-novu aizvedīs mājās. Kad gribēju sniegt piecas banknotes, viņam manāmi nobāla lūpas.

— Nē . . . Tikai ne naudu . . . Lūdzu, tikai ne naudu! — viņš teica caur sakostiem zobiem, ātri un nervozi atraudams drebo-

sos pirkstus. — Tikai ne naudu... Tikai ne naudu... Ne gribu to redzēt, — viņš vēlreiz atkārtoja, it kā viņu būtu pārņēmis riebums vai bailes. Bet es nomierināju viņu, teikdama, ka viņš jau tikai aizņemas un, ja viņam neērti, var izrakstīt man kvīti.

— Jā . . . jā . . . kvīti, — viņš novērsies čukstēja, salocīja banknotes un nepaskatījies ātri iebāza kabatā, it kā tās būtu netīras un liptu pie pirkstiem, bet tad aši, nervozā rokrakstā uzmeta pāris vārdu uz zīmītes. Kad viņš pacēla galvu, piere viņam bija nosvīdusi valga: šķita, ka viņā kaut kas aug un plešas plašumā, un, nodevis man zīmīti, viņš sarāvās (es izbijusies neviļus atkāpos), spēji nokrita ceļos un noskūpstīja manu svārku malu. Tā bija tik dīvaina izdarība, ka, juzdama tās spēcīgo varu, nodrebēju. Mani pārņēma savādas trīsas, es samulsu un varēju tikai čukstot pateikt:

— Paldies jums, ka esat tik pateicīgs. Bet tagad, lūdzu, ejiet! Vakarā septiņos vēl atvadīsimies stacijā.

Viņš uzlūkoja mani, viņa acis bija spožas aiz saviļņojuma: mirkli man likās, ka viņš grib kaut ko teikt, tikai mirkli šķita, ka viņš traucas man pretī. Bet tad viņš pēkšņi vēlreiz zemu zemu palocījās un atstāja istabu.

Misis C. atkal apklusa. Viņa piecēlās, piegāja pie loga un nekustēdamās ilgi raudzījās laukā, redzēju, ka viņas augumu krata vieglas trīsas. Piepeši viņa apņēmīgi apgriezās un viņas līdz šim tik mierīgās, rāmās rokas izdarīja spēju kustību, it kā gribēdamas kaut ko saraut. Tad viņa stingri un gandrīz izaicinoši paskatījās manī un negaidot atkal turpināja:

— Apsolījos jums, ka būšu pilnīgi atklāta. Nu redzu, cik nepieciešams bijis šāds solījums. Tikai tagad, kad pirmo reizi apņemos pareizi attēlot visu šo notikumu un meklēju vajadzīgos vārdus, kā izteikt toreizējo juceklīgo un mulso pārdzīvo-

jumiu, tikai tagad pareizi izprotu daudz ko tādu, ko toreiz ne zināju vai arī negribēju zināt. Tāpēc esmu stingri apņēmusies būt patiesa kā pret sevi, tā arī pret jums: toreiz, tai mirklī, kad jauneklis atstāja istabu un es paliku viena, mani pārņēma tāda kā trula nemaņa un es sajutu sirdī asu sāpi, — kaut kas bija mani ievainojis līdz nāvei, bet es nezināju vai arī negribēju zināt, kāpēc mana aizbildināmā aizkustinoši godbijīgā izturēšanās mani tā sāpināja.

Taču tagad, vēlēdamās it sīki visu pēc kārtas atcerēties, raugoties notikušajā it kā no malas un piesaukdama jūs par liecinieku, nedrīkstu noklusēt vai gļēvi noslēpt nevienu apkaunojošu sajūtu, un tagad skaidri zinu: toreiz mani sāpināja vilšanās — vilšanās, ka šis jauneklis aizgāja tik paklausīgi, nemaz nemēģinādams iegūt mani, palikt pie manis... Ka viņš pazemīgi un godbijīgi padevās manam pirmajam lūgumam aizceļot un nemēģināja mani apskaut. . . Ka viņš godāja mani tikai kā svēto, kas parādījusies viņa ceļā, un neredzēja manī sievieti.

Tā bija vilšanās — vilšanās, kurā neatzinos sev ne toreiz, nedz vēlāk, bet sievietes intuīcija saprot visu bez vārdiem. Tagad nemānīšu vairs sevi: ja šis cilvēks toreiz būtu mani apskāvis un būtu to vēlējies, es ietu ar viņu līdz pasaules galam, aptraipītu savu vārdu un aizmirstu savus bērnus. Es būtu nedzirdīga pret ļaužu valodām un saprāta balsi, es aizskrietu viņam līdzi, tāpat kā Henrietes kundze jaunajam francūzim, kuru viņa iepriekš vēl nemaz nepazina ... Es nejautātu, kurp un uz cik ilgu laiku, nepamestu ne skatienu atpakaļ uz agrāko dzīvi... Es ziedotu šim cilvēkam savu naudu, vārdu, īpašumu un godu . . . Ietu ubagot, un pasaulē laikam nebūtu tādu dubļu, ko viņa dēļ neiz-bristu. Es aizmirstu kaunu un apdomību, ja tikai viņš man tuvotos kaut ar vienu vārdu vai soli. Ja viņš būtu mēģinājis mani apskaut, tad zinu, ka būtu pazudusi tai pašā mirklī. Bet es jau teicu, ka šis dīvaini apmātais cilvēks vairs neredzēja ne mani, ne sievieti manī; un cik ļoti, cik aizrautīgi biju tiekusies pēc

viņa, to apjautu tikai tad, kad paliku viena, un kaislība, kas bija pavīdējusi viņa gaišajā, gandrīz apgarotajā sejā, mocīja mani un vientulībā plosīja manu sirdi. Ar pūlēm saņēmos, apciemojums, ko nevarēju atlikt, šķita vēl nepatīkamāks. Man likās, ka galvā uzmaukta smaga dzelzs ķivere, un es grīļojos zem tās svara; kad beidzot gāju uz otru viesnīcu pie radiem, domas bija izklaidīgas un soļi neveikli. Kamēr citi moži sarunājās, sēdēju klusēdama un arvien izbijos, kad nejauši pacēlu acis un ieraudzīju neizteiksmīgās sejas, kas man šķita saltas kā maskas, salīdzinot ar to, kuru vienmēr atdzīvināja gaismas un ēnu rotaļa. Sī saviesīgā sabiedrība bija briesmīgi stinga un nedzīva, un man šķita, ka sēžu kopā ar miroņiem; kamēr metu tasē cukuru un izklaidīgi piedalījos sarunā, manā iztēlē it kā ar katru sirds pukstu arvien no jauna atausa tā vienīgā seja, kuru vērot man bija vislielākais prieks un kuru — briesmīgi iedo māties! — pēc pāris stundām redzēšu pēdējo reizi. Laikam klusu nopūtos vai ievaidējos, jo mana vīra māsīca piepeši paliecās uz manu pusi un apjautājās, kas man vainas, vai es nejūtoties labi, jo izskatoties tik bāla un nomākta. Sis negaidītais jautājums pamudināja mani ātri un viegli atrast veiklu izrunu, ka man patiešām sāp galva, un es lūdzu lai atļauj man nemanot aiziet.

Nu atkal biju savaldījusies un nekavējoties steidzos uz viesnīcu. Tikko paliku tur viena, mani pārņēma vientulības un pamestības sajūta, kam pievienojās karstas ilgas pēc jaunekļa, no kura šodien bija jāatvadās uz visiem laikiem. Es staigāju šurp un turp pa istabu, bez kādas vajadzības atrāvu atvilktnes, pārģērbos un pārmainīju matos lentu, tad nostājos pie spoguļa un pētīju sevi, vai, tā izrotājusies, varētu viņu savaldzināt. Piepeši sapratu, ko gribu: jādara viss, lai tikai nezaudētu viņu. Un šajā nomāktības mirklī mana griba kļuva par apņemšanos. Noskrēju lejā pie portjē un paziņoju, ka aizbraucu ar vakara vilcienu. Nu vajadzēja pasteigties: pazvanīju kalponei, lai

palīdz man sakravāt mantas, atlika tik maz laika; un, kamēr mēs abas steigšus bāzām somās drēbes un dažādus tualetes piederumus, es iztēlojos, kas tas gan būs par pārsteigumu: kā pavadīšu viņu līdz vilcienam un tad pēdējā, īpašā pēdējā mirklī, kad viņš jau atvadoties sniegs man roku, pēkšņi sekošu pārsteigtajam līdzi kupejā un palikšu kopā ar viņu šo nakti, kā ari nākošo — cik ilgi vien viņš mani gribēs. Es biju apskurbusi, noreibusi aiz prieka un, mezdama drēbes somās, kalponei par iz brīnu reizēm skali iesmējos; jutu, ka manas domas ir gluži sajukušas. Kad atnāca nesējs, lai paņemtu somas, raudzījos viņā, nekā nesaprazdama, — pārāk grūti bija domāt par parastām lietām, jo mani bija pārņēmis liels uztraukums.

Laiks steidzās, varēja būt jau gandrīz septiņi, līdz vilciena atiešanai labākajā gadījumā atlika divdesmit minūtes, protams, mierināju sevi, ka nu vairs neeju atvadīties, jo esmu nolēmusi sekot viņam, cik ilgi vien viņš gribēs. Kalpotājs iznesa somas, steidzos uz viesnīcas kasi nokārtot maksājumus. Administrators jau izdeva naudas atlikumu un gribēju doties tālāk, bet te kāda roka viegli aizskāra manu plecu. Es sarāvos. Tā bija māsīca, kas, norūpējusies par manu šķietamo neveselību, bija atnākusi mani apraudzīt. Acīs man satumsa. Viņa mani traucēja, katrs nokavētais mirklis varēja būt liktenīgs, bet pieklājība prasīja, lai kaut brīdi ar viņu parunājos.

— Tev jāliekas gultā, — viņa apgalvoja, — tev noteikti ir drudzis.

Droši vien viņai bija taisnība, pulss man deniņos stipri sita, reizēm biju tuvu nemaņai un priekš acīm tumsa zilgas ēnas. Taču atteicos iet gultā un centos izlikties pateicīga, lai gan ik vārds mani kaitināja un vismīļāk būtu rupji noraidījusi nevēlamo gādību. Nelūgtā viešņa tomēr palika, palika, piedāvāja man odekolonu un pati ieberzēja ar to man deniņus; bet es skaitīju minūtes, domāju par viņu un prātoju, kā izbēgt no šīs nepatīkamās līdzjūtības. Jo nemierīgāka kļuvu, jo lielākas aiz-

domas viņai modās, beidzot viņa gandrīz vai ar varu gribēja mani piespiest iet augšā istabā un apgulties. Bet, kamēr viņa vēl mēģināja mani pierunāt, pametu skatienu uz viesnīcas pulksteni: tas rādīja bez divām minūtēm pusastoņus, bet septiņos trīsdesmit piecās minūtēs atgāja vilciens. Un skarbi, vairīdamās, ar brutāli vienaldzīgu izmisumu atgrūdu māsīcas roku:

— Sveiki, man jāiet!

Neraizēdamās par viņas izbrīna pilnajiem skatieniem un atpakaļ nelūkodamās, padrāzos garām pārsteigtajiem viesnīcas kalpotājiem, izskrēju pa durvīm uz ielas un steidzos uz piestātni. Nesēja uztrauktie mājieni, kas gaidīdams stāvēja ar somām, jau pa gabalu lika noprast, ka ir pats pēdējais laiks. Metos dusmīgi uz peronu, bet kontrolieris mani aizturēja: biju aizmirsusi nopirkt biļeti. Kamēr par katru cenu gribēju viņu pierunāt, lai tomēr laiž mani garām, vilciens sāka kustēties: drebēdama cieši raudzījos, vai nenotveršu vēl kādā vagona logā viņa skatienu, rokas mājienu vai sveicienu. Bet, vilcienam paātrinot gaitu, nevarēju vairs saskatīt pazīstamo seju. Vagoni ripoja garām arvien ātrāk, un pēc mirkļa manas satumsušās acis redzēja vairs tikai kūpošu melnu mākoni.

Nezinu, cik ilgi biju tur kā pārakmeņota nostāvējusi, nesējs laikam bija vairākkārt veltīgi mani uzrunājis, pirms uzdrošinājās aizskart manu roku. Tad tikai atjēdzos. Vai lai viņš nesot somas atkal atpakaļ uz viesnīcu? Pagāja pāris minūtes, līdz apdomā jos; nē, tas bija neiespējami, tik smieklīgi un pārsteidzīgi aizskrējusi projām, nevarēju un negribēju tur vairs atgriezties, nekad vairs ne; un, ar nepacietību ilgodamās palikt viena, liku viņam nodot somas uzglabāšanā. Tikai tagad nemitīgi kustīgajā ļaužu drūzmā, kas trokšņodami gan saplūda, gan izklīda pa uzgaidāmo telpu, mēģināju domāt, saprātīgi domāt, kā pārvarēt rūgtuma pilnās smacējošās dusmas, nožēlu un izmisumu, jo — kādēļ gan slēpt? — doma ka aiz pašas vainas esmu nokavējusi pēdējo tikšanos, nežēlīgi kā nokaitēts asmens dedzināja manu

sirdi. Man gribējās kliegt, tik sāpīgi man dūrās sirdī sarkani nokaitētā smaile. Tikai pavisam vēsa rakstura cilvēkiem retu mis izlaužas tāda lavīnai vai orkānam līdzīga kaislība, kad pār viņu sagrūst visu aizvadīto gadu un neizlietoto spēku smagums. Nekad ne pirms, ne pēc tam neesmu pārdzīvojusi tādu vilšanos un dusmu pilnu nevarību kā šai mirklī, kad biju jau gatava uz vispārdrošāko soli, kad vienā paņēmienā biju ar mieru pamest savu saudzēto, neizbaudīto un godīgo dzīvi, bet piepeši stāvēju pie nejēdzīgas sienas, pret kuru manas kaislīgās jūtas atsitās nevarīgi kā ar pieri.

Viss, ko pēc tam darīju, arī, protams, bija tikpat neprātīgs; tas bija nejēdzīgi, pat muļķīgi, gandrīz kaunos jums to stāstīt, bet esmu solījusies neko nenoklusēt: tātad es atkal meklēju viņu . . . Tas ir, es atmiņā uzbūru katru mirkli, ko biju pavadījusi kopā ar viņu . . . Neatturami mani atkal pievilka visas tās vietas, kur bijām kopā vakar — dārza sols, no kura viņu aizvedu, spēļu zāle, kur viņu pirmo reizi ieraudzīju, un pat šaubīgā viesnīca, jo tikai vēl reizi, vēl vienīgu reizi vēlējos pārdzīvot visu notikušo no jauna. Un rīt es gribēju pa to pašu ceļu braukt pajūgā gar piekrasti, lai vēlreiz atmiņā uzburtu katru viņa vārdu, katru kustību, — jā, mans jūtu mulsums bija tik neprātīgs un bērnišķīgs. Bet padomājiet, cik strauji mani pārsteidza visi šie notikumi, — nejutu neko citu kā tikai vienu vienīgu apdullinošu triecienu. Bet inu, pārāk skarbi atmodināta no sava noreibuma, gribēju apmānīt sevi ar to, ko saucam par atmiņām, malku pa malkam vēlreiz izbaudīt visu piedzīvoto. Protams, to var saprast vai arī nesaprast. Varbūt, lai saprastu, vajadzīga kvēla sirds.

Vispirms gāju uz spēļu zāli, lai uzmeklētu galdu, pie kura viņš bija sēdējis, un tur starp daudzajām rokām domās atrastu viņa rokas. Es iegāju zālē: atcerējos, ka toreiz, kad viņu pirmo reizi ieraudzīju, viņš sēdēja otrajā istabā pie galda pa kreisi. Tik skaidri iztēlojos katru viņa žestu, ka tikpat kā mēnessērdzīga,

aizvērtām acīm un izstieptām rokām atrastu viņa vietu. Tā nu devos cauri pirmajai telpai. Un tad, kad no durvīm vēros drūzmā, ar mani notika kaut kas dīvains; tur, tajā vietā, kur biju viņu iedomājusies, tur — vai tie būtu drudža murgi? — viņš patiešām sēdēja . . . Viņš . . . Viņš . . . Tieši tā, kā iztēlojos .. . Gluži tāpat kā vakar, stingi raudzīdamies uz lodīti un «pokaini bāls, bet viņš . . . Viņš . . . Patiešām viņš.

Es tā izbijos, ka gandrīz iekliedzos. Vīzija bija tik neiespējama, ka savaldījos un aizvēru acis.

«T-u esi prātu zaudējusi... Tu murgo . .. Tev ir drudzis,» es sev sacīju. «Tas ir neiespējami, tu redzi halucinācijas. . . Pirms pusstundas viņš aizbrauca.»

Tikai ipēc šiem vārdiem atvēru atkal acis. Bet, man par izbailēm, viņš sēdēja tur tāpat kā iepriekš . . . Starp miljoniem roku pazītu viņējās. . . Nē, nesapņoju, tā bija īstenība. Viņš nebija aizbraucis, kā solījās, neprātis sēdēja tepat, ceļam iedoto naudu viņš bija atnesis pie zaļā galda un spēlēja, pilnīgi padodamies savai kaislībai, kamēr es izmisumā tiecos pēc viņa.

Spējš impulss lika man pavirzīties uz priekšu; dusmas man aizmigloja acis, neprātīgas, trakas dusmas, gribēju nožņaugt šo zvēresta lauzēju, kas tik nekaunīgi bija nopulgojis manu uzticību, manas jūtas un uztrpurēšanos. Bet laikus savaldījos. Tīšām lēni (cik daudz tas prasīja spēka!) piegāju pie galda un nostājos viņam taisni pretī; kāds kungs man laipni atbrīvoja vietu. Starp rnums atradās tikai divi metri zaļās drānas, un, kā no balkona raugās izrādē, tā varēju noraudzīties viņa sejā, tajā pašā sejā, kura pirms pāris stundām staroja pateicībā un kuru apņēma dieva žēlastības oreols, bet kurā tagad atkal kvēloja visas kaislību elles ugunis. Rokas, tās pašas rokas, kuras vēl pēcpusdienā redzēju vissvētākajā zvērestā cieši aptveram baznīcas solu, tagad ar saliektiem pirkstiem kā baudkāri vampīri vandījās pa naudu. Viņš bija vinnējis, viņš laikam bija daudz, ļoti daudz vinnējis: viņa priekšā juku jukām spīdēja vesela

žetonu, luidoru un banknošu kaudze, čaugans, nevērīgi samests mudžeklis, kurā ar labpatiku ieslīdēja tin kavējās viņa pirksti, viņa drebošie, nervozie pirksti. Redzēju, kā viņš gludināja un locīja atsevišķas naudas zīmes, rotaļājās un tīksminājās ar monētām un tad piepeši pagrāba veselu sauju un nometa uz kādu no laukumiem. Viņa nāsis tūliņ atkal ietrīsējās, krupjē saucier.s lika atrauties viņa alkaini mirdzošajām acīm no naudas un pievērsties lēkājošajai lodītei, viņš pilnīgi nodevās tās vērošanai, tikai elkoņi stingri, kā pienagloti balstījās uz zaļā galda. Pilnīgā apmātība šķita vēl briesmīgāka, vēl baismīgāka nekā iepriek šējā vakarā, jo katra viņa kustība iznīcināja manī to tēlu, kas staroja uz šā zelta fona un ko vieglprātīgi biju ieslēgusi sirdī.

Mēs atradāmies tikai divu metru attālumā viens no otra; cieši uzlūkoju viņu, bet viņš mani nemanīja. Viņš nepaskatījās uz mani, viņš neviena neredzēja, jo skatiens slīdēja tikai pār naudu un nemierīgi sekoja ripojošajai lodītei: viņa prāts un jūtas piederēja neprātīgajam zaļajam laukumam. Visa pasaule un visa cilvēce šim azarta apsēstajam bija koncentrējusies stingri nostieptās drānas četrstūrī. Zināju, ka varētu šeit nostāvēt stundām ilgi un viņš nenojaustu manu klātbūtni.

Bet ilgāk to vairs neizturēju. Pēkšņā apņēmībā apgāju ap galdu, apstājos viņam aiz muguras un skarbi satvēru aiz pleca. Viņš paskatījās atpakaļ, mirkli pārsteigts raudzījās manī stiklainām acīm, kā piedzēries, kuru ar pūlēm uzpurina no miega un kura skatiens vēl ir neskaidrs, it kā aizplīvurots. Tad šķita, ka viņš mani pazīst, drebot pavērās lūpas, viņš uzmeta man aplaimotu skatienu un klusu, it kā noslēpumu uzticēdams čukstēja:

— Veicas labi . . . Tūliņ zināju, ka tā būs, tikko ienācu un ieraudzīju, ka viņš ir šeit. . . Tūliņ to zināju . . .

Es viņu nesapratu. Redzēju tikai, ka viņš apreibis no spēles, ka šis neprātis ir visu aizmirsis: kā savu solījumu un norunu, tā mani un visu pasauli. Bet pat tagad, kad viņš bija tā apmāts,

mani aizrāva viņa ekstāze, neviļus pakļāvos tai un apjukusi tikai jautāju, kas tad šeit ir.

— Lūk, tas vecais krievu ģenerālis ar vienu roku, — viņš čukstēja, pieliecies man tuvu, lai neviens nedzirdētu lielo noslēpumu. — Lūk, tas ar sirmo vaigubārdu, aiz viņa stāv kalpotājs. Viņam vienmēr laimējas, jau vakar viņu novēroju, laikam viņam ir kāds paņēmiens, un es vienmēr lieku turpat. . . Ari vakar viņš vienmēr laimēja . . . Izdarīju tikai kļūdu, ka spēlēju tālāk, kad viņš jau bija aizgājis... Tā bija mana kļūda . . . Viņš vakar laikam laimēja divdesmit tūkstošus franku . . . Un arī šodien pastāvīgi laimē . . . Tagad vienmēr lieku tāpat kā viņš . . . Tagad . . .

Pēkšņi viņš aprāvās pusvārdā, jo krupjē griezīgi iesaucās: — Faites votre jèu! [13] — un viņa skatiens jau bija aizmaldījies projām un kāri raudzījās turp, kur cienīgi un mierīgi sēdēja sirmais krievs, apdomīgi uzlikdams uz ceturtā laukuma papriekš vienu un tad vilcinādamies otru naudas gabalu. Viņš tūliņ drudžaini pagrāba no savas naudas kaudzes veselu sauju un uzmeta uz tā paša kvadrāta. Kad krupjē pēc brītiņa uzsauca — Zéro! — un tā lāpstiņa vienā rāvienā noslaucīja visu no galda, viņš kā brīnumam noskatījās pakaļ naudai, kas aizplūda projām. Bet vai domājat, ka viņš pavērsās pret mani? Nē, es vairs nebiju viņam prātā. Es biju aizmirsta, pazudusi, izgaisusi no viņa dzīves, viņš uztraukti vēroja tikai krievu ģenerāli, kas pavisam vienaldzīgi svārstīja rokā divus naudas gabalus, pārdomādams, uz kuru skaitli likt.

Nevaru attēlot jums savu sarūgtinājumu un izmisumu. Padomājiet, ko pārdzīvoju: biju gatava ziedot šim cilvēkam visu dzīvi, bet viņš izturējās pret mani kā pret mušu, ko aizdzen, nevīžīgi pamājot ar roku. Mani atkal pārņēma dusmu vilnis. Satvēru tik nikni viņa roku, ka viņš sarāvās.

— Celieties tūliņ augšā! — es viņam klusu, bet pavēloši čukstēju. — Nožēlojamais, atcerieties, ko šodien zvērējāt baznīcā !

Viņš raudzījās manī apmulsis un gluži bāls. Acīs viņam pavīdēja vainas apziņa kā nopērtam sunim, lūpas drebēja. Likā% viņš atcerējās visu, kas noticis, un izbijās pats par sevi.

— Jā . . . Jā, — viņš stomījās. — Ak dievs, ak dievs ... Jā. Es jau eju, piedodiet... -- Viņš jau sāka vākt kopā naudu, sākumā ātri un steigdamies, bet tad, it kā pretspēka pamazām pievārēts, kļuva arvien kūtrāks. Skatiens atkal aizslīdēja līdz krievu ģenerālim, kas pašlaik spēlēja pret banku.

— Vēl mirkli, — viņš aši uzmeta piecus naudas gabalus uz tā paša laukuma. — Tikai vēl šo reizi. . . Zvēru, ka tūliņ iešu . . . Tikai vēl šo reizi. . . Tikai vēl. ..

Viņa balss aprāvās. Lodīte bija sākusi ripot un rāva viņu sev līdzi. Sis apmātais atkal izslīdēja man no rokām, nevaldīja vairs pats par sevi un tika ierauts gludā iedobumā, kur lēkāja un griezās mazā lodīte. Krupjē atkal iesaucās, un lāpstiņa atkal aizslaucīja viņa piecus naudas gabalus; viņš bija zaudējis. Bet viņš neatskatījās. Viņš bija mani aizmirsis tāpat kā zvērestu un vārdu, ko deva vēl pirms minūtes. Viņa alkatīgā roka jau atkal sniedzās pēc saplakušās naudas kaudzītes un apskurbušo skatienu kā magnēts pievilka pretimsēdošais laimes nesējs.

Mana pacietība bija galā. Sapurināju viņu vēlreiz, bet tagad jau spēcīgi.

— Tūliņ celieties augšā! Tūliņ! ... Jūs teicāt, ka spēlēsiet tikai vēl vienu reizi . . .

Te notika kaut kas negaidīts. Viņš spēji atskatījās, bet man pievērstā seja vairs nebija padevīga un izklaidīga, tā bija neprātīgu dusmu pilna, gailējošām acīm un niknumā drebošām lūpām.

— Lieciet mani mierā! — viņš šņāca. — Ejiet prom! jūs atnesat anan nelaimi. Es vienmēr zaudēju, kad esat šeit. Tā bija vakar, un tā ir ari šodien. Ejiet projām!

Mirkli sastingu. Bet, redzot viņa neprātu, nevarēju savaldīt arī savas dusmas.

— Es nesu jums nelaimi? — iesaucos. — Melis, zaglis, jūs man zvērējāt. . .

Bet tālāk netiku, jo apmātais pielēca kājās un atgrūda mani, neievērodams kņadu, kas sacēlās visapkārt.

— Lieciet mani mierā! — viņš nesavaldīgi skaļi kliedza.

Neesmu jūsu aizbildniecībā ... Se . . . Še . . . Ņemiet savu

naudiu! — Un viņš nometa man pāris simt franku zīmes. — Bet tagad lieciet mani mierā!

Viņš to izkliedza pavisam skaļi, kā apmāts, nepievērsdams uzmanību simtiem apkārtējo cilvēku. Visi skatījās, sačukstējās, rādīja uz mums, smējās, pat no blakus telpām spiedās šurp ziņkārīgie. Man šķita, ka man ir norautas drēbes un es stāvu kaila visu šo ziņkārīgo ļaužu priekšā . . .

— Silence, Madame, s’il vous plait![14] — krupjē skaļi un valdonīgi teica un uzsita ar lāpstiņu uz galda. Tas bija domāts man, šis nožēlojamais radījums apsauca mani. Pazemota un apkaunota kā skuķis, kam pasviesta nauda, stāvēju šo ļaužu priekšā, kuri ziņkārīgi sačukstējās. Divsimt, trīssimt nekautrīgu aou raudzījās man sejā, un, kad, satriekta aiz pazemojuma un kauna, novērsu skatienu, tas sastapās ar pārsteigumā ieplestām acīm — tā bija mana māsīca, kas raudzījās manī, nekā nesaprazdama, ar pavērtu muti un, it kā atgaiņājoties, paceltu roku.

Tas man bija kā ar veseri pa pieri: pirms viņa paguva pakustēties un atjēgties, izskrēju laukā no zāles; man vēl pietika

spēka aizsteigties līdz solam, līdz tam pašam solam, uz kura viņš vakar bija sabrucis. Un tikpat nespēcīga, nogurusi un salauzta arī es nokritu uz cietajiem, nejutīgajiem dēļiem.

Kopš tā laika pagājuši divdesmit četri gadi, un tomēr vēl tagad man asinis sastingst dzīslās, kad iedomājos, kā, viņa izsmiekla šausta, stāvēju daudzu svešu cilvēku priekšā. Un atkal ar izbailēm domāju, cik gan vājš, nožēlojams un niecīgs ir tas, ko lepni saucam par dvēseli, garu, jūtām un ciešanām, kuras, sasniedzot pat visaugstāko pakāpi, nespēj pilnīgi sagraut sāpošo miesu, izmocīto ķermeni, ja pārdzīvojam šādas stundas un nenomirstam — nesabrūkam kā zibens ķerts koks. Tikai mirkli izjutu šīs sāpes, tā ka noslīgu uz sola bez elpas, klusi un gandrīz ar tīksmi nojauzdama savu galu. Bet es jau teicu, ka jebkuras sāpes ir gļēvas, tās atkāpjas daudz spēcīgākās dzīvotgribas priekšā, kurai pār mums daudz stiprāka vara nekā nāves izjūtām pār mūsu garu. Nesaprotu, kā vēl spēju piecelties pēc tāda satricinājuma, un tomēr atkal piecēlos, nezinādama, protams, ko darīt. Piepeši man ienāca prātā, ka manas somas jau atrodas piestātnē, un nu jutu tikai vienu vēlēšanos: prom, prom, prom, tikai prom no šejienes, no šī nolādētā elles nama. Neskatīdamās vairs apkārt, aizsteidzos uz piestātni un jautāju, kad atiet nākošais vilciens uz Parīzi; dežurants atbildēja, ka ap desmitiem, un es tūliņ liku nodot savu bagāžu. Pulksten desmitos apritēja (tieši divdesmit četras stundas kopš briesmīgās sastapšanās, divdesmit četras tik pretrunīgu jūtu brāzmas pilnas stundas, ka mana iekšējā pasaule bija uz visiem laikiem iedragāta. Bet pagaidām aptvēru tikai vienu vārdu, kas nemitīgi satrauktā ritmā skanēja man ausīs: prom! Prom! Prom! Pulss kā ķīli dzina to deniņos: prom! Prom! Prom no šīs pilsētas, prom pašai no sevis, uz mājām, pie savējiem, savā agrākajā, pati savā dzīvē! No rīta ierados Parīzē, tur no vienas piestātnes devos tūliņ uz otru un tad tieši uz Buloņu, no Buloņas uz Duvru,

no Duvras uz Londonu, no Londonas pie sava dēla, — visu šo attālumu nekavēdamās, neprātodama, nekā nedomādama, paveicu četrdesmit astoņās stundās. Četrdesmit astoņas stundas negulēju, nerunāju, neēdu, bet klausījos tikai riteņu klaboņā: prom! Prom! Prom! Prom! Kad beidzot, neviena negaidīta, ierados uz laukiem pie dēla, visi izbijās, laikam taču manī pašā un manā skatienā bija kaut kas tāds, kas mani nodeva. Dēls gribēja apskaut un noskūpstīt. Es atvairījos: neizturami bija iedomāties, ka viņš varētu pieskarties lūpām, kas šķita aptraipītas. Neatbildēju uz jautājumiem un liku tikai sagatavot vannu, jo līdz ar ceļa putekļiem man vajadzēja nomazgāt no sevis arī pēdējās atmiņas par šā apmātā un manis necienīgā cilvēka kaisli. Pēc tam uzvilkos savā istabā un divpadsmit, četrpadsmit stundu gulēju, kā nosista, nekad — ne agrāk, ne arī kādreiz vēlāk neesmu tā gulējusi, un tikai tagad zinu, ko nozīmē būt mirušam un gulēt zārkā. Radi rūpējās par mani kā slimnieci, bet man bija sāpīga viņu gādība, kaunējos no viņu godbijības un cieņas, un man vienmēr bija jāsavaldās, lai pēkšņi nesāktu kliegt, ka aiz trakas un neprātīgas kaislības pievīlu, aizmirsu un jau gandrīz pametu viņus.

Pēc tam bez kāda mērķa aizbraucu uz mazu francu pilsētiņu, kur nevienu nepazinu, jo mani vajāja iedoma, ka ikviens cilvēks jau ar pirmo acu uzmetienu redz manu kaunu un pārvērtību, tik ļoti pazemota un aptraipīta jutos. Reizēm, kad rītos pamodos savā gultā, man bija lielas bailes atdarīt acis, atcerējos atkal nakti, pēc kuras no rīta pēkšņi pamodos līdzās svešam, puskailam cilvēkam, un tad man, tāpat kā toreiz, bija tikai viena vēlēšanās — nomirt.

Bet laikam ir liela vara un vecumā dīvaini izbāl viss pārdzīvotais. Tad jūtams jau nāves tuvums, pār ceļu slīgst tās melnā ēna, notikumi šķiet mazāk spilgti un nesatrauc mūs vairs tik ļoti, jo zaudē savu bīstamo varu. Pamazām atguvos no šī trieciena; un, kad pēc daudziem gadiem viesībās sastapu jaunu poli.

Austrijas vēstniecības atašeju, un apjautājos par zināmo ģimeni, bet viņš man pastāstīja, ka viņa radinieka dēls pirms desmit gadiem Montē Karlo nošāvies, — es pat nenodrebēju. Man tas gandrīz vairs nesāpēja: varbūt — kāpēc noliegt savu egoismu — sajutu pat zināmu atvieglojumu, jo nu vairs nebija jābaidās viņu vēl kādreiz sastapt; neviena cita liecinieka vairs nebija kā tikai mana pašas atmiņa. Kopš tā laika kļuvu mierīgāka. Novecot — tas taču nozīmē nebaidīties vairs no pagātnes.

Tagad jūs arī sapratīsiet, kāpēc man piepeši ienāca prātā stāstīt jums par šo pašas piedzīvojumu. Kad jūs aizstāvējāt Henrietes kundzi un apgalvojāt, ka divdesmit četrās stundās var pilnīgi pārmainīties sievietes liktenis, man likās, ka runa ir par mani; es biju jums pateicīga, jo pirmo reizi jutos it kā attaisnota. Un tad nodomāju: kaut varētu reiz izkratīt sirdi, varbūt tas padarītu manu atmiņu nastu vieglāku, varbūt tad rīt varētu ieiet tajā zālē, kur viņu tik liktenīgi sastapu, un nejust vairs naidu ne pret viņu, nedz pati pret sevi. Tad man no krūtīm noveltos smags akmens un ar visu savu svaru uzgultos pagātnei, lai tā nekad vairs neatmostos. Tas bija labi, ka varēju jums to visu izstāstīt: man tagad ir vieglāk, un esmu gandrīz jautra . . . Pateicos jums par to.

Ar šiem vārdiem viņa piecēlās, un sapratu, ka stāsts ir galā. Mazliet apmulsis, gribēju kaut ko teikt. Laikam viņa to no jauta, jo ātri attrauca:

— Nē, lūdzu, nerunājiet . . . Man negribētos, ka jūs kaut ko atbildētu vai sacītu . . . Paldies, ka manī noklausījāties, un vēlu jums laimīgu ceļu.

Viņa pienāca un atvadoties sniedza man roku. Neviļus ieskatījos viņai sejā, un šīs vecās sievietes seja man šķita valdzinoši skaista, kad viņa laipni un reizē kautri vērās manī. Vai nu tas

bija visa izjustā atspulgs, vai arī samulsums, kas pārklāja viņas seju ar pēkšņu sārtumu līdz pat sirmajiem matiem, bet viņa stāvēja kā jauna meitene, atmiņu satraukta un kautrēdamās par savu atzīšanos. Neviļus aizkustināts, gribēju atrast vārdus, lai izteiktu viņai savu cieņu, taču nevarēju parunāt. Tad noliecos un godbijīgi noskūpstīju viņas savītušo, kā rudens lapu viegli trīsošo roku.

AMOKA SKRĒJIENS

.

Izkraujot kādu lielu okeāna tvaikoni, 1912. gada martā Neapoles ostā notika dīvains nelaimes gadījums, par kuru laikraksti sniedza plašas un ļoti fantastiski izpušķotas ziņas. Lai gan biju tvaikoņa «Oceamia» pasažieris, man, tāipat kā pārējiem, neizdevās kļūt par šā neparastā gadījuma aculiecinieku, jo tas norisinājās naktī, kad uzņēma ogles un nogādāja malā kravu, bet mēs, lai glābtos no trokšņa, visi bijām aizgājuši krastā un pavadījām laiku kafejnīcās vai teātros. Tomēr man šķiet, ka daži minējumi, par kuriem toreiz atklāti neizteicos, slēpj sevī šī satraucošā notikuma patieso izskaidrojumu un, tā kā pagājuši daudzi gadi, tad varu droši pastāstīt par kādu sarunu, kas saistās ar šo savādo gadījumu.

Kad kuģniecības aģentūrā Kalkutā gribēju sev pasūtīt biļeti uz tvaikoņa «Oceania» un braukt atpakaļ uz Eiropu, ierēdnis nožēlodams paraustīja plecus. Viņš vēl nezinot, vai būšot iespējams nodrošināt man kajīti, jo īsi pirms lietus perioda iestāša-

nās biļetes vienmēr izpārdodot jau Austrālijā, viņam vispirms jāsagaidot telegrama no Singapūras. Otrā dienā viņš iepriecināts paziņoja, ka var man izgādāt vēl vietu zem klāja kuģa vidū, kas, zināms, gan nebūšot visai ērta. Es ar nepacietību gaidīju, kad varēšu atgriezties mājās: tāpēc nevilcinājos ilgi un liku sev rezervēt šo vietu.

Ierēdnis bija informējis mani pareizi. Kuģis bija pārpildīts un kajīte slikta — mazs, šaurs, četrstūrains bunkurs mašīnu tuvumā, to apgaismoja tikai apaļā iluminatora nespodrā acs. Sasmakušais, smagais gaiss oda pēc eļļas un pelējuma: ne mirkli nevarēju atiet no elektriskā ventilatora, kas sanēdams griezās virs galvas kā prātu zaudējis tērauda sikspārnis. No lejas skanēja mašīnu rīboņa un vaidi, it kā pa kāpnēm neatlaidīgi raustos augšup kāds ogļu nesējs, augšā bija dzirdama nemitīga kāju švīkstoņa šurp un turp pa promenādes klāju. Iestūmis ceļa somu šai smacīgajā ūķī, bēgu atkal atpakaļ uz klāja un, augšā uz kāpis, kā ambru dzēru saldeni maigo vēju, kas pār viļņiem plūda šurp no sauszemes.

Bet arī augšējā klājā bija saspiesti un nemierīgi: tas mudžēt mudžēja no cilvēkiem, kas nervozi, aiz piespiedu dīkdienības, nemitīgi čalodami pastaigājās šurp un turp. Mani nez kāpēc kaitināja sieviešu čivināšana un mēļošana un nepārtrauktā klaiņošana pa šauro klāja celiņu, pa kuru satraukti tērzējošais pūlis slīdēja garām krēsliem, lai vienmēr atkal no jauna sastaptos. Es tikko biju redzējis citu pasauli un uztvēris vienu otrai trakā steigā sekojošas ainas. Nu gribēju pārdomāt, analizēt, sakārtot un atsaukt iztēlē visu, kas spilgti bija iespiedies acīs, bet drūzmā uz klāja, kurš atgādināja bulvāri, nebija ne mirkli atpūtas un miera. Rindas grāmatā izplūda, garāmgājēju ēnām pazibot uz tām. Saules pielietajā, drūzmainajā kuģa klāja pastaigas vietā nebija iespējams palikt vienatnē ar sevi.

Trīs dienas mēģināju to paciest, raudzījos rezignēti uz cilvēkiem un uz jūru, bet jūra bija allaž vienāda — zila un klaja

un tikai saulrietā piepeši iemirdzējās visās varavīksnes krāsas. Un arī cilvēkus jau pazinu pārāk labi, kad trīs reizes bija apritējušas divdesmit četras stundas. Katra seja man bija pazīstama līdz apnikumam, nesatrauca vairs sieviešu spalgie smiekli un nekaitināja divu holandiešu virsnieku skaļais strīds līdzās. Atlika vienīgi bēgšana, bet kajītē bija karsti un smacīgi, un salonā angļu jaunavas nepārtraukti bungoja klavieres, izvēlēdamās pie tam visnodrāztākos valšus. Beidzot apņēmīgi izmainīju dienas kārtību, apreibinājies ar pāris glāzēm alus, jau pēcpusdienā nozudu kajītē, lai nosnaustos pa vakariņu un deju laiku.

Kad pamodos, manā mazajā zārkā bija gluži tumšs un kluss. Ventilatoru biju izslēdzis, «deniņus apņēma valgs un smags gaiss. Biju it kā apstulbis: pagāja vairākas minūtes, līdz atjēdzos, kur atrodos un cik varētu būt pulkstenis. Laikam bija jau pāri pusnaktij, jo nedzirdēju ne muziķu, nedz arī nemitīgo soļu švīkstoņu; tikai mašīnas — milzeņa pulsējošā sirds — elsodamas dzina kuģa krakšķošo korpusu uz priekšu, nepārredzamā tālē.

Taustīdamies uzkāpu uz klāja. Tur bija tukšs. Un, kad paskatījos uz dūmeņa tumšo torni un spokaini spīdošajiem takelāžas apaļkokiem, man acīs piepeši ieplūda brīnumains gaišums. Debesis staroja. Tās bija tumšas, salīdzinot ar zvaigznēm, kas pie tām gaiši vizēja, un tomēr tās staroja; likās, ka samta priekškars aizsedz spožu spožu gaismu un dzirkstošās zvaigznes ir tikai lūkas un spraugas, pa kurām spiežas šis neattēlojamais gaišums. Nekad vēl debesis nebiju redzējis tādas kā šajā naktī — tik starojošas, tēraudzilas, stingas un tomēr dzirkstošas, lāsmojošas un gaismas pārplūdinātas, kura lija no mēness un zvaigznēm un šķita degam kaut kur noslēpumainā dziļumā. Visas kuģa kontūras uz samtaini tumšās jūras fona vizēja spilgti, kā balti nolakotas; tauvas, rājas, visi sīkie priekšmeti, viss izkusa gaismas plūdos. Ugunis mastos un novērotāja

apaļā acs virs tām šķita karājamies tukšuma dzeltenas zemes zvaigznes starp starojošām zilgmes māsām.

Tieši virs galvas atradās noslēpumainais zvaigznājs Dienvidu Krusts; ar vizošām dārgakmeņu naglām piekalts bezgalībai, tas šķita šūpojamies, lai gan kustību radīja tikai kuģis — peldo šais milzis, kas, viegli drebēdams un elpodams ar pilnu krūti, gan pacēlās, gan iegrima un šķēla tumšos viļņus. Stāvēju un raudzījos augšup: jutos kā zem dušas, kad lejup silti līst ūdens, tikai šoreiz tā bija gaisma, kas balta un liega glāstīja rokas, maigi pārplūdināja plecus un galvu un šķita pat iespiežamies manī, jo pēkšņi jutos kā apskaidrots. Elpoju brīvi, viegli un aplaimots izjutu kā dzidru dzērienu uz lūpām maigo, dzirkstošo, viegli reibinošo gaisu, kurā bija augļu smarža un tālu salu dvesma. Nu pirmo reizi, kopš biju uzkāpis uz klāja, mani pārņēma svētais sapņošanas prieks un vēl kaut kas cits, jutekliskāks, — tieksme sievišķīgi atdoties šim maigumam, kas bija ap mani. Man gribējās atgulties un raudzīties augšup uz baltajiem hieroglifiem. Bet visi atpūtas krēsli bija aizvākti, nekur uz tukšā promenādes klāja neatradu vietiņu, kur pasapņodams varētu atpūsties.

Taustīdamies devos pamazām tālāk uz kuģa priekšgalu, un gaisma, kas, arvien pieaugdama, plūda no visiem apkārtējiem priekšmetiem, mani pilnīgi apžilbināja. Sī baltā, spilgti kvēlā zvaigžņu gaisma darīja jau gandrīz sāpes, man gribējās paslēpties kaut kur tumsā, izstiepties uz paklāja, nejust šo spožumu sev apkārt, bet gan plūstam sev pāri un atspoguļojamies apkārtējos priekšmetos, lai varētu to vērot kā ainavu no krēslainas istabas. Klupdams pār tauvām un paiedams garām dzelzs vinčām, beidzot nokļuvu līdz kuģa priekšgalam un raudzījos lejā, kā ķīlis šķeļ tumsu un viļņos izplūdusī mēnesnīca putodama dzirkstī abās pusēs ūdens vagai. Sis arkls arvien pacēlās un arvien atkal iegrima tumši plūstošajā irdnē, un es izjutu visas uzveiktās stihijas mokas, izjutu visu zemes spēka prieku

šai vizuļojošajā rotaļā. Visu to vērojot, man pazuda laika sajuta. Nezinu, vai nostāvēju tur stundu vai tikai dažas minūtes: kuģa milzīgais šūpulis aizšūpoja mani pāri laika robežām. Sajutu tikai, ka mani pārņem tīksmīgs nogurums. Gribēju gulēt, sapņot, un tomēr žēl bija aiziet no šī burvīguma un atgriezties savā zārkā. Neviļus sataustīju ar kāju tauvas rituli. Apsēdos, aizvēru acis, bet tās neaizplīvuroja tumsa, jo pār tām un pār mani plūda sudrabots spožums. Lejā saklausīju ūdens klusās čalas, virs manis nedzirdami paloja visuma gaišā straume. Pamazām šīs šalkas atbalsojās manās asinīs: nemanīju vairs pats sevi, nezināju, vai tā ir mana elpa vai tie ir kuģa tālie sirdspuksti, es plūdu, izplūdu pusnakts valstības nemitīgajās šalkās.

Kluss un sauss klepus iztraucēja mani, atskanēdams tepat līdzās. Uztrūkos no sava sapņu skurbuma. Ar pūlēm atvēru acis, kas bija apžilbušas no baltā spožuma, kurš spiedās pat caur plakstiem: man tieši pretī borta ēnā iemirdzējās tā kā briļļu stiklu atspulgs. Un piepeši iekvēlojās liela, apaļa dzirksts — pīpes uguntiņa. Kad te apsēdos, raudzīdamies tikai lejup uz ķīļa šķelto, putojošo vagu un augšā uz Dienvidu Krustu, acīm redzot, nebiju pamanījis kaimiņu, kas arī droši vien tepat visu laiku nekustīgi sēdēja. Neviļus, vēl apmulsis, sacīju vāciski:

— Atvainojiet!

— 0, lūdzu, — balss tumsā atbildēja.

Nevaru izsacīt, cik dīvaini un baigi bija sēdēt klusu tumsā turpat blakus cilvēkam, kuru neredzēju. Neviļus man radās sajūta, ka šis cilvēks blenž uz mani tāpat kā es uz viņu, bet balti vizošā, plūstošā gaisma pār mums bija tik stipra, ka paši atradāmies ēnā un redzējām tikai viens otra siluetu. Man šķita, ka dzirdu vienīgi elpas vilcienus un kā sūcot pakšķ pīpīte.

Klusēšana kļuva nepanesama. Vislabāk būtu gājis projām, bet tas būtu pārāk pēkšņi un nelaipni. Apjukumā sameklēju

cigareti. Uzliesmoja sērkociņš, uguntiņa trīsēdama mirkli apgaismoja šauro telpu. Ieraudzīju aiz briļļu stikliem svešu seju, ko vēl nekad uz kuģa nebiju redzējis ne ēdienu reizēs, nedz arī uz klāja, un vai nu man acis iesāpējās no pēkšņā uguns uzliesmojuma, vai arī tā bija halucinācija, bet šī seja izskatījās briesmīgi saviebta, drūma un dīvaina. Taču, pirms paguvu viņu skaidri saskatīt, tumsa jau atkal aprija ātri pazibējušos vaibstus, redzēju tikai auguma apveidu, tumšu uz tumša fona, un reizēm it kā tukšumā pīpes uguntiņas sarkano aplīti. Ne viens, ne otrs nerunājām, un klusums mūs smacēja un nomāca kā itropu gaiss. Beidzot vairs neizturēju. Piecēlos un laipni sacīju:

— Ar labu nakti.

— Ar labu nakti, — tumsā atbildēja piesmakuši, skarba, ierūsējusi balss.

Klupdams pār takelāžu, lēni gāju projām. Piepeši aiz manis atskanēja steidzīgi un nedroši soļi. Tas bija pirmītējais kaimiņš. Negribot apstājos. Viņš nepienāca pavisam klāt, tumsā nojautu viņa gaitā it kā bailes un nomāktību.

— Piedodiet, — viņš steigšus ierunājās, — ka griežos pie jums ar lūgumu. Es . . . es . . . — viņš sastomījās un aiz satraukuma nevarēja parunāt, — es . . . man ir personīgs . . . pilnīgi personīgs iemesls atturēties . . . sēru gadījums . . . izvairos no sabiedrības uz klāja ... No jums nē . . . nē, nē... Gribēju tikai lūgt. . . būšu jums ļoti pateicīgs, ja nevienam uz klāja nestāstīsiet, ka esat mani te redzējis . . . Man ... tā sakot, ir personīgi iemesli, kas mani pašlaik kavē tikties ar cilvēkiem ... jā . . . tātad . . . man būtu nepatīkami, ja jūs pieminētu, ka šeit kāds nakti... ka es . . .

Balss atkal aprāvās. Izkliedēju viņa apmulsumu, steigšus apgalvodams, ka izpildīšu viņa vēlēšanos. Sniedzām viens otram roku. Tad atgriezos savā kajītē un iegrimu smagā, murgainā, sapņu cauraustā miegā.

Turēju solījumu un nestāstīju nevienam uz klāja par dīvaino sastapšanos, lai gan man bija diezgan liels kārdinājums to darīt, jo ceļojumā pa jūru katrs nieks — bura pie apvāršņa, virs ūdens uzlidojis delfīns, tikko pamanīts flirts, paviršs joks — kļūst par notikumu. Pie tam mani mocīja ziņkārība uzzināt kaut ko vairāk par šo neparasto pasažieri: pētīju kuģa sarakstos pēc vārda, kāds varētu būt viņam, un vēroju cilvēkus, vai tiem nav ar viņu kāds sakars. Visu dienu jutu nervozu nepacietību un patiesībā gaidīju tikai vakaru, minēdams, vai atkal viņu satikšu. Psiholoģiskām mīklām ir pār mani taisni bīstama vara, mani kairina iespēja nojaust sakarību, un neparasti cilvēki, atrazdamies tikai tuvumā, var iededzināt manī tādu vēlēšanos tos iepazīt, kas gandrīz līdzinās tieksmei iegūt sievieti. Diena man šķita pelēka un gara un aizplūda kā smiltis starp pirkstiem. Agri aizgāju gulēt: zināju, ka ap pusnakti katrā ziņā pamodīšos.

Un patiešām — pamodos ap to pašu stundu kā vakar. Uz pulksteņa gaišās ciparnīcas abi rādītāji bija saplūduši vienā spožā svītrā. Steidzīgi uzkāpu no tveicīgās kajītes uz klāja vēl tveicīgākajā naktī.

Zvaigznes mirdzēja tāpat kā vakar un lēja pār drebošo kuģi izkliedētu gaismu, augstu virs galvas liesmoja Dienvidu Krusts. Viss bija tāpat kā vakar — tropos dienas un naktis ir kā dvīņi, vairāk līdzīgas cita citai nekā pie mums — tikai manī vairs nebija vakarējo maigo, plūstošo, sapņaino šupu. Kaut kas mani vilka uz priekšu un mulsināja, un es zināju, kurp tieku vilkts: pie melnajiem tauvu rituļiem kuģa priekšgalā, lai redzētu, vai viņš, noslēpumainais, tur atkal nekustīgi sēž. Augšā atskanēja kuģa zvans. Tas mani rāva uz priekšu. Negribot, soli pa solim tomēr tiku vilkts uz priekšu, un padevos. Vēl nebiju sasniedzis vakarējo vietu, kad tur piepeši iegailējās sarkana acs: pīpe. Tātad viņš tur sēdēja.

Neviļus aiz bailēm parāvos atpakaļ un paliku stāvam. Nāka-

mājā mirklī jau būtu devies atpakaļ. Tad tumsā kaut kas sakustējās, kāds piecēlās, paspēra pāris soļu un piepeši sev tieši līdzās laipnu un vainīgu izdzirdu viņa balsi.

— Piedodiet, — viņš sacīja, — jūs, acīm redzot, gribat atkal ieņemt savu vietu un laikam taisījāties bēgt, kad mani ieraudzījāt. Lūdzu, sēdieties, es jau tūlīt iešu.

Steidzos savukārt viņu lūgt, lai viņš paliek, apgalvodams, ka gribēju doties prom tikai, lai viņu netraucētu.

— Jūs mani netraucējat, — viņš sacīja ar rūgtuma pieskaņu balsī, — gluži otrādi, priecājos, ka beidzot vairs neesmu viens. Kopš desmit dienām neesmu izrunājis ne vārda . . . patiesību sakot, jau kopš gadiem ... un tad ir tik grūti, varbūt tāpēc, ka var nosmakt, ja visu apslēpj tikai sevī. . . Nevaru vairs nosēdēt kajītē, šajā . . . šajā zārkā . . . nevaru vairs . . . un arī cilvēkus nevaru paciest, tāpēc ka viņi augu dienu smejas ... To es tagad nevaru izturēt. . . dzirdu šos smieklus pat kajītē un aizbāžu ausis . . . protams, neviens jau nezina, ka . . . nu viņi jau nezina, un bez tam — svešiem gar to nav nekāda daļa . . .

Viņš atkal aprāvās un tad gluži negaidot un steigšus sacīja: — Negribu jūs apgrūtināt. . . piedodiet manu pļāpību.

Viņš palocījās un gribēja aiziet. Bet es noteikti biju tam pretī.

— Jūs mani nebūt neapgrūtināt. Arī es »priecājos, ka varu te klusu pārmīt kādu vārdu ... Vai nevēlaties cigareti?

Viņš paņēma. Es aizdedzināju to. Mirgojošajā gaismā pie melnās borta sienas atkal pavīdēja viņa seja, bet nu tā bija man pievērsta tieši: acis aiz briļļu stikliem kāri un neprātīgi cieši pētīja manu seju. Man kļuva baigi. Jutu, ka šis cilvēks grib runāt, ka viņam jārunā. Un zināju, ka man jāklusē, lai viņam palīdzētu.

Mēs atkal apsēdāmies. Viņam līdzās bija vēl otrs atpūtas krēsls, ko viņš man piedāvāja. Mūsu cigaretes šad tad iegai-

lējās, un pēc tā, cik tumsā nemierīgi trīsēja viņējās gaismas loks, redzēju, ka viņa roka dreb. Bet es klusēju, un viņš klu sēja. Tad piepeši viņš rāmi iejautājās:

— Vai esat ļoti noguris?

— Nē, nepavisam ne.

Balss tumsā atkal vilcinājās.

— Es ļoti gribētu jums ko vaicāt... tas ir, es gribētu jums kaut ko izstāstīt. Zinu, ļoti labi zinu, cik muļķīgi griezties pie pirmā, ko sastopu, bet. . . man . . . man ir briesmīgs nervu saspīlējums . . . esmu nonācis līdz tādai robežai, ka man katrā ziņā ar kādu jārunā . . . citādi aiziešu bojā . . . Gan jūs to sapratīsiet, kad ... jā, kad jums izstāstīšu . . . Zinu, ka nevarēsiet man palīdzēt. . . bet esmu gluži slims šīs klusēšanas dēļ . . . un slimnieks pārējo acīs vienmēr ir smieklīgs . . .

Pārtraucu viņu un lūdzu taču sevi tā nemocīt. Lai stāsta vien . . . Nevaru, zināms, neko apsolīt, bet katra cilvēka pienākums piedāvāt savu palīdzību. Ja kādam ir grūtības, tad dabiski, ka pienākums palīdzēt. ..

— Pienākums . . . piedāvāt savu palīdzību .. . pienākums mēģināt. . . Tātad arī jūs domājat, ka ir pienākums . . . pienākums piedāvāt palīdzību.

Trīs reizes viņš atkārtoja šos vārdus. Man kļuva baigi, dzirdot, cik viņš truli un īgni tos atkārto. Vai šis cilvēks bija vājprātīgs? Varbūt viņš bija piedzēries?

iPiepeši it kā es šīs aizdomas jau būtu izteicis skaļi, viņš sacīja gluži citādā balsī:

— Jūs varbūt mani noturēsiet par jukušu vai piedzērušu. Nē, tāds vēl neesmu, vēl ne. Tikai vārds, ko pateicāt, mani ārkārtīgi saviļņoja . . . ārkārtīgi, jo tas ir tieši tas, kas mani tagad moka . .. vai mums ir pienākums . . . pienākums . . .

Viņš atkal sastomījās. Tad apklusa un pēc brīža ierunājās no jauna.

Ar vārdu sakot, esmu ārsts. Mūsu praksē bieži vien ir tādi gadījumi, tik liktenīgi. . . nu, teiksim, tādi, kad stāvi it kā uz robežas un nezini, kāds tavs pienākums ... jo nav taču tikai viens pienākums vien, ir pienākums pret savu tuvāko un arī pašam pret sevi, pret valsti un pret zinātni. . . Protams, jāpalīdz, tāpēc jau mēs esam . . . bet tādi principi pastāv tikai teorētiski . . . Cik tad tālu jāsniedzas šai palīdzībai? . . . Lūk, jūs esat svešs cilvēks, im es arī esmu jums svešs un lūdzu jūs nestāstīt nevienam, ka esat mani redzējis . . . Labi, jūs klusējat, izpildāt šo pienākumu ... Es lūdzu jūs parunāties ar mani, jo beidzos vai nost aiz klusēšanas . . . Jūs esat gatavs mani uzklausīt . . . labi. . . Bet tas jau ir viegli... Ja nu es jūs lūgtu sagrābt mani iun pārmest pār bortu . . . Tad laipnības un gatavības palīdzēt vairs nebūtu .. . Kaut kur taču tā beidzas . . . tur, kur tas skar mūs pašus, mūsu pašu atbildību .. . kaut kur taču tam jābeidzas . . . kaut kur ir pienākuma robežas. . . Vai varbūt tieši ārstam tas ir neierobežots? Vai viņam jābūt glābējam un pasaules lāpītājam tikai tāpēc, ka kabatā ir diploms latīņu valodā, vai tiešām viņam jāizposta sava dzīve un dzīslās jārit nevis asinīm, bet ūdenim, ja kāda... ja kāds pacients nāk un vēlas, lai viņš ir cēls un izpalīdzīgs, un labs? Jā, pienākumam kaut kur ir robežas . . . tur, kur mūsu spēki beidzas, tieši tur . . .

Viņš apklusa un tad turpināja:

— Piedodiet... es runāju tik satraukti... bet neesmu piedzēris . . . Vēl ne . . . atzīšos jums mierīgi, ka arī tā tagad ar mani bieži notiek šajā sasodītajā vientulībā . . . Apdomājiet, septiņus gadus esmu nodzīvojis gandrīz tikai starp iezemiešiem un dzīvniekiem ... un tad aizmirst runāt mierīgi. Ja sāk, tad kūsā pāri. . . Bet pagaidiet... jā, atcerējos . . . gribēju jums vaicāt, gribēju izklāstīt kādu gadījumu un vaicāt, vai mūsu pienākums ir palīdzēt . . . gluži pašaizliedzīgi palīdzēt. . . Bet baidos, ka tas var ieilgt. Vai patiešām neesat noguris?

— Nē, nebūt ne.

— Es ... es jums pateicos ... Vai nevēlaties?

Viņš pataustīja aiz sevis tumsā. Viena pret otru atsitās divas, trīs, varbūt pat vairāk pudeļu, ko viņš bija nolicis sev līdzās. Viņš piedāvāja man glāzi viskija, es ieņēmu tikai nelielu malku, kamēr viņš izdzēra savējo vienā paņēmienā. Brīdi valdīja klusums. Tad atskanēja zvans: pusviens.

— Tātad . . . gribētu jums pastāstīt par kādu gadījumu. Iedomājaties, ka ārsts nelielā pilsētiņā . . . vai patiesībā uz laukiem . . . ārsts . . . ārsts, kas . . .

Viņš atkal aprāvās. Tad piepeši ar visu krēslu pievirzījās man tuvāk.

— Tā nu neiet. Man jāizstāsta jums viss tieši no paša sākuma, citādi jūs to nesapratīsiet. To, to nevar izklāstīt kā piemēru vai teoriju . . . man jāizstāsta jums kāds notikums. Nedrīkst ne kaunēties, ne slēpties. . . Arī manā priekšā cilvēki izģērbjas kaili un rāda man savas kreveles, urīnu un ekskrementus .. . Ja grib, lai palīdz, nedrīkst būt nekādu izrunu un neko nedrīkst noklusēt. . . Tātad nestāstīšu jums atgadījumu, kas būtu noticis ar kādu izdomātu ārstu. Izģērbšos kails un teikšu: es . . . Sājā nejēdzīgajā vientulībā, šajā nolādētajā pasaules malā, kur izplēn dvēsele un izžūst kaulu smadzenes, esmu zaudējis arī kaunu.

Laikam izdarīju kādu kustību, jo viņš apklusa.

— Ak, jūs protestējat. . . saprotu, ka esat sajūsmā par Indiju, tempļiem un palmām, visu divu mēnešu ilgo ceļojuma romantiku. Jā, tropi ir burvīgi, ja pa tiem izbrauc vilcienā, automašīnā vai ar rikšu; es izjutu to pašu, kad pirms septiņiem gadiem te pirmo reizi atbraucu. Par ko gan nesapņoju, — gribēju mācīties valodas un oriģinālā lasīt svētās grāmatas, pētīt slimības, strādāt kā zinātnieks, iepazīt vietējo iedzīvotāju

psihi — tā taču runā eiropiešu žargonā — gribēju kļūt cilvēcības un civilizācijas misionārs. Visi, kas te atbrauc, izsapņo to pašu sapni. Bet šajā siltumnīcā ar neredzamajiem stikliem ikvienam zūd spēki, drudzis — no tā nevar izbēgt, lai rītu cik rīdams hinīnu, — notrulina nervus, cilvēks kļūst gurds un slinks, mīksts kā medūza. Eiropietis zaudē savu īsto seju, ja no lielām pilsētām nokļūst tādā sasodītā, purvainā bedrē: agri vai vēlu, bet visi paklūp, vieni sāk žūpot, citi smēķē opiju, vēl citi per vietējos un pārvēršas par zvēriem — katram uznāk kaut ikāds trakums. Tu ilgojies pēc Eiropas, sapņo kādu dienu staigāt atkal pa pilsētas ielu, sēdēt gaišā mūra nama istabā kopā ar baltajiem cilvēkiem, tu gadiem sapņo par to, bet pienāk laiks, kad varētu dabūt atvaļinājumu, un esi par kūtru, lai brauktu. Zini, ka esi tur viņā pusē aizmirsts un kļuvis svešs, jūties kā pēdējais kāju pamesls. Tādēļ paliec te un iestiedz purvā, un aizej bojā šajos karstajos, mitrajos mežos. Lai nolādēta diena, kad pārdod sevi un nokļūsti šajā mēslu bedrē...

Starp citu — tas nenotika arī gluži brīvprātīgi. Es studēju Vācijā, kļuvu ārsts, pat labs ārsts un strādāju Leipcigas klīnikā; kādā tagad jau aizmirsta medicīnas žurnāla gadagājumā toreiz daudz ievērības izraisīja raksts par jauniem iešļircinājumiem, kurus pirmais sāku praktizēt. Tad iemīlējos kādā sievietē, ar kuru iepazinos slimnīcā: viņa bija novedusi savu iemīļoto tiktāl, ka tas bija viņu sašāvis, un drīz vien arī es kļuvu tikpat neprātīgs. Viņa izturējās augstprātīgi un vēsi, kas padarīja mani vai traku — valdonīgām un nekautrīgām sievietēm vienmēr bijusi vara pār mani, bet šī sieviete mani galīgi satrieca, es pazaudēju galvu. Darīju visu, ko viņa gribēja, es — kādēļ gan lai neteiktu, pagājuši jau septiņi gadi — viņas dēļ iztērēju slimnīcas naudu, un, kad tas atklājās, bija skandāls. Tēvocis sedza iztrūkumu, bet manai karjerai bija beigas. Tieši tad dabūju zināt, ka Holandes valdība vervē ārstus darbam kolonijās un piedāvā rokasnaudu. Es tūliņ nodomāju, ka tur

nebūs saldā dzīve, ja izsniedz rokasnaudu, zināju, ka šajās drudža plantācijās kapu krusti aiug trīsreiz ātrāk nekā pie mums, bet, ja cilvēks ir jauns, tam šķiet, ka drudzis un nāve draud tikai citiem. Man nebija arī lielas izvēles, aizbraucu uz Roterdamu, parakstīju līgumu uz desmit gadiem, dabūju visai krietnu žūksni naudas, pusi aizsūtīju uz mājām tēvocim, bet otru pusi man ostas kvartālā izmakšķerēja kāda sieviete, kurai izdevās mani aptīrīt tikai tāpēc, ka viņa ibija ļoti līdzīga tai nolādētajai kaķei. Aizbraucu no Eiropas bez naudas, bez pulksteņa un bez jebkādām ilūzijām, un nebiju sevišķi noskumis, kari atstājām ostu. Tad sēdēju uz kuģa klāja, tāpat kā jūs, un redzēju Dienvidu Krustu un palmas, biju sajūsmināts — ak, meži, vientulība, klusums, es sapņoju! Nu, vientulību izbaudīju pa krietnam. Mani neaizsūtīja uz Batāviju vai Surabaiju, uz pilsētu, kur ir cilvēki un klubi, un golfs, un grāmatas, un laikraksti, bet gan — nosaukumam nav nekādas nozīmes — uz kādu nomaļu posteni, divu dienu brauciena attālumā no tuvākās pilsētas. Pāris garlaicīgu, izkaltušu ierēdņu, pāris mistrojumu, tā bija visa mana sabiedrība, bet visapkārt tikai meži, plantācijas, biezokņi un purvs.

Sākumā bija vēl ciešami. Nodevos dažādām studijām; kad reiz apgāzās automašīna, kurā viceprezidents izdarīja inspekcijas braucienu, un viņš pārlauza kāju, es viens, bez palīgiem, izdarīju operāciju, par kuru tad daudz runāja. Vācu indes un iezemiešu ieročus, nodarbojos ar dažādiem niekiem, lai tikai nezaudētu možumu. Bet tas viss turpinājās tik ilgi, kamēr manī vēl turējās spēks, ko biju paņēmis līdz no Eiropas: vēlāk es savītu. Tie daži eiropieši, kuri te dzīvoja, mani garlaikoja, nedraudzējos vairs ar viņiem, dzēru un nodevos sapņiem. Atlika tikai vairs trīs gadi, tad varēju aiziet pensijā, atgriezties Eiropā un sākt dzīvi no jauna. Patiesību sakot, nekā cita vairs nedarīju kā tikai gaidīju, klusi gulēju un gaidīju. Un tā es nīktu vēl šodien, ja viņa ... ja tas nebūtu noticis,

Balss tumsā apsīka. Arī pīpe vairs nekvēloja. Valdīja tāds klusums, ka atkal saklausīju čalojam ūdeni, kas putodams vērpās ap kuģa priekšgalu, un tālos, dobjos mašīnas sirdspukstus. Labprāt būtu aizdedzinājis cigareti, bet baidījos sērkociņa pēkšņā uzliesmojuma un refleksa viņa sejā. Viņš joprojām klusēja. Nezināju, vai viņš jau beidzis stāstīt vai aizsnaudies, vai arī tikai tāpat guļ, tik dziļa bija viņa klusēšana.

Piepeši atskanēja viens vienīgs spēcīgs kuģa zvana sitiens: pulkstenis viens. Viņš sakustējās, dzirdēju atkal iešķindamies stiklu. Acīm redzot, viņa roka taustījās, meklējot viskiju. Klusu noguldzēja ieņemts malks — tad atkal ieskanējās balss, bet šoreiz spraigāk un dedzīgāk.

— Jā, tātad ... pagaidiet... jā, tas notika tā. Es sēžu tur augšā savā nolādētajā ligzdā, jau mēnešiem ilgi sēžu nekustīgi kā zirneklis tīklā. Pašlaik bija beidzies lietus periods, lietus nedēļām bija bungojis pa jumtu, neviens neiegriezās pie manis, neviens eiropietis, diendienā pavadīju laiku ar savām dzeltenajām sievām un savu labo viskiju. Toreiz biju galīgi nogājis no grauda, gluži slims pēc Eiropas: ja lasīju kādā romānā par gaišām ielām iun baltām sievietēm, man sāka trīcēt rokas. Nevaru jums pilnīgi attēlot šo stāvokli, tā ir zināma veida tropu slimība, briesmīgas, drudžainas un tomēr nevarīgas ilgas pēc dzimtenes, kas reizēm pārņem cilvēku. Tā nu toreiz sēdēju laikam pie atlasa un sapņoju par ceļojumiem.

Pēkšņi kāds uztraukti klauvē pie durvīm, tur stāv zēns un kāda no manām sievām, abiem acis gluži platas aiz brīnumiem. Viņi strauji žestikulē: mani meklē dāma, lēdija, baltā sieviete.

Es pielēcu kājās. Neesmu dzirdējis piebraucam ne pajūgu, nedz automašīnu. Baltā sieviete šajos džungļos?

Gribu jau skriet pa kāpnēm lejā, bet savaldos. Iemetu skatienu spogulī, steigšus mazliet sakārtojos. Esmu nervozs, nemierīgs, mani moka nepatīkama nojauta, jo nezinu neviena visā pasaulē, kas mani apmeklētu aiz draudzības. Beidzot kāpju lejā.

Dāma gaida priekštelpā un steigšus nāk man pretī. Viņas seju aizsedz biezs ceļojuma plīvurs. Gribu viņu sveicināt, bet viņa jau ātri ierunājas pirmā.

«Labdien, doktor,» viņa saka angliski, runādama ļoti tekoši (pārāk tekoši, it kā jau iepriekš iemācījusies). «Piedodiet, ka iebrūku pie jums. Bet mēs nupat bijām stacijā, mūsu mašīna palika tur.» — «Kāpēc viņa nav braukusi tieši līdz mājai,» man zibensātrumā ienāk prātā. «Tad atcerējos, ka jūs te dzīvojat. Esmu tik daudz par jums dzirdējusi, tas bija īsts brīnums, ko izdarījāt ar viceprezidentu, viņam kāja atkal ir pilnīgi vesela, viņš spēlē golfu tāpat kā agrāk. Ak jā, visi pie mums vēl par to runā, un mēs labprāt atdotu savu īgno ķirurgu un vēl divus citus piedevām, ja jūs gribētu pārnākt pie mums. Bet kāpēc jūs nekad neredz, jūs taču dzīvojat kā jogs.»

Un tā viņa turpina čalot, arvien vairāk steigdamās un nelaizdama mani pie vārda. Sājā tukšajā čalošanā ir viegls nervo-zums un nemiers, un tā uztrauc arī mani. Kāpēc viņa tik daudz runā, es sev jautāju, kāpēc viņa nesaka savu vārdu un nenoņem plīvuru? Vai viņai ir drudzis? Vai viņa ir slima? Vai viņa ir prātu zaudējusi? Kļūstu arvien nervozāks, jo apzinos, cik smieklīgi stāvēt mēmam viņas priekšā šais valodas plūdos. Beidzot viņa atvelk elpu, un varu lūgt viņu augšā. Viņa pamāj savam zēnam, lai paliek lejā, un pirmā sāk kāpt augšup pa kāpnēm.

«Cik pie jums jauki,» viņa saka, pārlaizdama skatienu manai istabai. «Ak, skaistās grāmatas! Tās es labprāt visas izlasītu!» Viņa pieiet pie plaukta un pēta grāmatu nosaukumus. Pirmo reizi, kopš esam satikušies, viņa brīdi klusē.

«Vai drīkstu jums piedāvāt tēju?» es jautāju.

Viņa nemaz neatskatās un raugās tikai uz grāmatām.

«Nē, pateicos, doktor... mums tūliņ atkal jābrauc tālāk... man nav daudz laika... tas ir tikai mazs izbraukums... Ak, te jums ir arī Flobērs. man viņš ļoti patīk . . , apbrīnojams, pāvi-

sairi apbrīnojams darbs — «Education sentimentale» [15] . . . Redzu, jūs lasāt arī franciski. . . Cik daudz gan jūs zināt! . . . Jā, vācieši jau visu iemācās skolā . . . Nudien lieliski, ja zina tik daudz valodu! . . . Viceprezidents paļaujas tikai uz jums <un vienmēr saka, ka esat vienīgais, kura nazim viņš atkal ļautos .. . Mūsu vecais ķirurgs der tikai bridža spēlei.. . Vai zināt ko (viņa vēl arvien stāv aizgriezusies prom), šodien arī man ienāca prātā, ka vajadzētu ar jums konsultēties. Un, kad braucām jums tieši garām, es domāju . . . nu, jūs droši vien esat aizņemts . . . atnākšu labāk citu reizi.»

«Beidzot tā atklāj kārtis!» es tūliņ atskārtu, bet neko neizrādīju un apgalvoju, ka uzskatīšu tikai par godu, ja varēšu viņai pakalpot tūliņ un kad vien viņa vēlēsies.

«Nav nekas nopietns,» viņa sacīja, pa pusei pavērsdamās pret mani un šķirstīdama no plaukta paņemtu grāmatu, «nekas nopietns . . . Sīkumi. . . Kā jau sievietei. . . Reibonis, nesamaņa. Šorīt brauciena laikā kādā pagriezienā pilnīgi zaudēju samaņu . . . Zēnam vajadzēja atbalstīt mani automašīnā un atnest ūdeni. Laikam šoferis brauca pārāk ātri. . . Kā jūs domājat, doktor?»

«Man tā uzreiz grūti spriest. Vai jums bieži uznāk tādi reiboņi?»

«Nē... tas ir, jā . . . pēdējā laikā . . . tieši pašā pēdējā laikā ... jā . . . šāda nemaņa un nelabuma sajūta.»

Viņa jau atkal pievēršas grāmatu plauktam, noliek grāmatu atpakaļ vietā, paņem kādu citu un šķirsta. Dīvaini, kāpēc viņa šķirsta grāmatas... tik nervozi, kāpēc viņa nepaceļ acis zem plīvura? Ar nodomu nesaku nekā. Man ir prieks likt viņai gaidīt. Beidzot viņa atkal ierunājas savā pļāpīgajā, bezrūpīgajā tonī.

«Nav nekas nopietns, vai ne, doktor? Tā nav nekāda tropu slimība . . . nekas bīstams ...»

«Man vispirms jāparbauda, vai jums nav drudzis. Vai drīkstu pataustīt jūsu pulsu?»

Tuvojos viņai. Bet viņa viegli izvairās, atkāpdamās sāņus.

«Nē, nē, man nav drudža. . . noteikti, pavisam noteikti nav . . . Katru dienu mēru temperatūru, kopš . . . kopš sākās šie reiboņi. Karstuma nav, vienmēr precīzi 36,4. Arī ar kuņģi viss kārtībā.»

Brīdi vilcinos. Visu laiku jau manī gruzd aizdomas: jūtu, ka šī sieviete kaut ko grib no manis, uz džungļiem taču nebrauc, lai runātu par Flobēru. Lielai viņai gaidīt vienu, divas minūtes.

«Piedodiet,» es tad tieši saku, «vai drīkstu jums gluži atklāti ko jautāt?»

*< Protams, doktor! Jūs taču esat ārsts,» viņa atbild, bet jau atkal pagriež man muguru un rotaļājas ar grāmatām.

«Vai jums ir bērni?»

«Jā, dēls.»

«Un vai jums .. . vai jums arī agrāk ... es domāju toreiz, vai jums bija līdzīgas sajūtas?»

«Jā».

Nu viņas balss ir gluži citāda. Pavisam skaidra un noteikta, ne vēsts vairs no tērgošanas, un nepavisam vairs ne nervoza.

«Un vai būtu iespējams, ka jūs . . . piedodiet šo jautājumu ... ka jūs atkal esat līdzīgā stāvoklī?»

«Jā.»

Viņa atcērt asi kā ar nazi. Viņas novērstajā sejā nenodreb ne vaibsts.

«Varbūt, cienītā kundze, vislabākais būtu jūs izmeklēt... Vai drīkstu jūs varbūt lūgt. . . ienākt otrā istabā?»

Nu viņa pēkšņi apgriežas. Caur plīvuru manī veras salts un stingrs skatiens.

«Nē... nav vajadzīgs... es ļoti labi zirni, kas ar mani notiek.»

Balss brīdi vilcinās. Tumsa atkal pamirdz piepildīta glazē.

— Tātad klausieties. . . bet vispirms mēģiniet mirkli iedomāties to visu. Pie cilvēka, kas iet bojā savā vientulībā, ierodas sieviete, kopš gadiem atkal pirmā baltā sieviete ienāk viņa istabā. Un es piepeši sajutu telpā kaut ko ļaunu, briesmas. Es nodrebēju: man bija bail no stingrās noteiktības, kas piemita šai sievietei, kura ienāca, bezrūpīgi čalodama, un tad piepeši atklāja savu vēlēšanos, izvilkdama to kā nazi. Es jau zināju, tūliņ zināju, ko viņa no manis grib — tā nebija pirmā reize, kad sievietes to man prasīja, bet tās ieradās citādi: nāca nokaunējušās un lūgdamās, ar asarām un solījumiem. Te turpretim bija . . . jā, cieta, gandrīz vīrišķīga noteiktība. Jau pirmajā mirklī jutu, ka šī sieviete ir stiprāka par mani, ka viņa var mani pakļaut savai gribai. Bet. . . bet... arī manī pamodās ļaunums . . . vīrieša pretestība, it kā sarūgtinājums, jo . . . es jau sacīju. . . pirmajā mirklī un iekams biju viņu redzējis, jau sajutu šajā sievietē ienaidnieku.

Brīdi klusēju. Klusēju stūrgalvīgs un sarūgtināts. Jutu, ka viņa mani caur plīvuru uzlūko — uzlūko tieši un izaicinoši un grib piespiest mani runāt. Bet es nepadevos tik viegli. Sāku ru nāt, bet. . . izvairīdamies. Neviļus pat atdarināju viņas pļāpīgo un vienaldzīgo toni. Izlikos, ka neko neaptveru, jo — nezinu, vai arī jūs varat to saprast, — gribēju viņu piespiest izteikties skaidri, negribēju piedāvāt, bet gan . . . lai tieši viņa . . . mani lūdz, jo viņa ienāca tik valdonīgi. . . uin es taču zināju, ka taisni tad sievietēm ir vara pār mani, ja tās ir augstprātīgas un vēsas.

Runāju pavisam ko citu, — ka viņai nav nekā ko raizēties, šādi reiboņi ir parasta parādība, tie pat nodrošina normālu norisi. Citēju piemērus no medicīnas žurnāliem . . . runāju, runāju mierīgi un rāmi, aplūkodams viņas stāvokli kā ļoti vienkāršu parādību un . . . un visu laiku gaidīju, ka viņa mani pārtrauks. Zināju, ka viņa neizturēs.

Patiešām viņa jau skarbi pamāja ar roku, it kā aizslaucīdama (projām visus mierinošos vārdus.

«Tas nav tas, doktor, kas mani padara nedrošu. Pirmo reizi, kad gaidīju savu puisēnu, vispār biju veselāķa . . . tagad neesmu vairs ali right. . . man ir sirdslēkmes ...»

«Ak, sirdslēkmes,» es, izlikdamies norūpējies, atkārtoju. «Tūliņ paklausīšos.» Un sarosījos, it kā gribētu piecelties un paņemt stetoskopu.

Bet viņa jau mani atturēja. Balss nu bija gluži skarba un noteikta — kā pavēle.

«Man ir sirdslēkmes, doktor, un lūdzu jūs ticēt tam, ko saku. Negribētu ziedot daudz laika pārbaudei — domāju, ka jūs varētu man veltīt drusku vairāk uzticības. Es vismaz esmu jums pietiekami parādījusi savējo.»

Nu tā jau bija cīņa, atklāts izaicinājums. Un es to pieņēmu.

«Uzticība prasa atklātību, pilnīgu atklātību. Runājiet skaidri, esmu ārsts. Un vispirms noņemiet plīvuru, apsēdieties, lieciet mierā grāmatas un atmetiet izrunas. Pie ārsta nenāk aizplīvurojusies.»

Viņa paskatījās manī spīva un lepna. Mirkli viņa vilcinājās. Tad apsēdās un pacēla plīvuru. Redzēju seju, kādu baidījos ieraudzīt, — pilnīgi mierīgu, stingru, apvaldītu un skaistu seju, kurā vecums vēl nebija atstājis nekādu pēdu; viņai bija pelēka* acis, kādas mēdz būt anglietēm, — tajās, šķita, dusēja miers, bet tās tomēr slēpa sevī dziļu kaislību. Šaurā, sakniebtā mute, ja negribēja, neatklāja nevienu noslēpumu. Mirkli uzlūkojām viens otru — viņa reizē pavēloši un pētoši, tik salti un nežēlīgi stingri, ka neizturēju un neviļus novērsu skatienu.

Viņa viegli pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Tātad arī viņa nervozēja. Tad piepeši viņa strauji sacīja:

«Vai zināt, doktor, ko no jums gribu, vai ne?»

«Man liekas, zinu. Bet labāk runāsim pavisam atklāti. Jūs gribat izbeigt šo stāvokli. . . Gribat, lai atbrīvoju jūs no rei-

boņiem un nelabuma sajūtas, novērsdams . . . novērsdams galveno iemeslu. Vai ne tā?»

«Jā.»

Šis vārds nokrita kā giljotīnas asmens.

«Vai zināt arī, ka šādi mēģinājumi ir bīstami. . . abām •pusēm? ...»

«Jā.»

«Ka likums man to aizliedz?»

«Ir gadījumi, kad to neaizliedz, bet pat ieteic.»

«Bet tad nepieciešams ārsta secinājums.»

«Nu tad taisiet tādu secinājumu. Jūs esat ārsts.»

Pie tam viņa uzlūkoja mani skaidri, stingi un pat acu nepamirkšķinādama. Tā bija pavēle, un es, vājais, drebēju, apbrīnodams viņas gribas dēmonisko spēku. Bet es vēl izlocījos, negribēju ierādīt, ka biju jau uzveikts.

«Tikai ne par ātru! Novilcināt! Piespiest viņu lūgties,» manī iedzirkstīja ļauns prieks.

«Tas ne vienmēr ir ārsta varā. Bet esmu gatavs kopā ar kādu kolēģi slimnīcā ...»

«Negribu jūsu kolēģi. . . esmu atnākusi pie jums.»

«Vai drīkstu jautāt, kāpēc tieši pie manis?»

Viņa vēsi paskatījās manī.

«Man nav jums ko slēpt. Tāpēc ka dzīvojat nomaļus, tāpēc ka nepazīstat mani, tāpēc ka esat labs ārsts un tāpēc ka . . .» nu viņa pirmo reizi vilcinājās, «droši vien nepaliksiet vairs ilgi šajā apvidū, it īpaši, ja . . . ja varēsiet pārvest mājās prāvāku summu.»

Man pārskrēja saltas trīsas. Mani apstulbināja šis skaidrais iepriekšējais tirdznieciskais aprēķins. Viņa vēl nebija atdarījusi lūpas lūgumam, bet visu jau sen izkalkulējusi, vispirms izsekojusi man un tad sākusi dzīt pēdas. Jutu, ka viņas dēmoniskā griba uzveic mani, bet dziļi saniknots pretojos. Vēlreiz piespiedu sevi būt lietišķam — gandrīz pat ironiskam.

«Un vai šo prāvāko summu jūs ... jus nodosiet manā rīcībā?»

«Par jūsu palīdzību un tāpēc, lai jūs tūliņ aizceļotu.»

«Vai zināt, ka ar to pazaudēšu savu pensiju?»

«Es jums to atlīdzināšu.»

«Jūs runājat ļoti skaidri . . . Bet gribu zināt vēl vairāk. Kādu summu jūs esat nolēmusi honorāram?»

«Divpadsmit tūkstošus guldeņu, ko izmaksās pret čeku Amsterdamā.»

Es . . . drebēju ... es drebēju aiz dusmām un... un arī apbrīnoju viņu. Visu viņa bija aprēķinājusi, kā summu, tā arī izmaksas veidu, kas spiestu mani aizceļot, viņa bija mani novērtējusi un nopirkusi, vēl nemaz nepazīdama, un rīkojusies ar mani, apzinādamās savu varu. Man ļoti gribējās viņai iesist sejā . . . Bet, kad drebot piecēlos — arī viņa bija piecēlusies — es ieskatījos viņai tieši acīs, un, raugoties uz šīm sakniebtajām lūpām, kuras negribēja lūgt, un uz augstprātīgo pieri, kas negribēja noliekties, mani. . . mani pārņēma varmācīga iekāre. Laikam viņa kaut ko nojauta, jo savilka augstu uzacis, it kā pretodamās uzmācībai; mēs piepeši vairs neslēpām savu naidu viens pret otru. Zināju, ka viņa mani ienīst tāpēc, ka biju tai vajadzīgs, un es ienīdu viņu par to, ka viņa . . . negribēja lūgties. Sai mirklī, šai vienīgajā klusēšanas mirklī mēs pirmo reizi runājām viens ar otru pilnīgi atklāti. Kā čūska man piepeši iedzēla kāda doma, un es viņai sacīju ... es viņai sacīju . ..

Bet pagaidiet, tā jūs nesapratīsiet, ko es izdarīju ... ko pasacīju . . . man vispirms jāpaskaidro, kā . . . kā man radās šī neprātīgā doma . . .

Tumsā atkal viegli ieskanējās glāze. Un balss kļuva satrauktāka.

— Ne tāpēc, ka gribētu sevi atvainot, attaisnot vai nomazgāt tīru . . . Bet citādi jūs nesapratīsiet. . . Nezinu, vai kādreiz esmu bijis labs cilvēks, bet. . . liekas, ka izpalīdzīgs esmu bijis

vienmēr .. . Tur manā bezjēdzīgajā dzīvē tas taču bija vienīgais prieks — ar saujiņu zināšanu, ko biju iekalis savās smadzenēs, saglabāt kādam radījumam dzīvību . . . Jutos tad kā pat? dievs . . . Nudien, tie bija skaistākie brīži manā dzīvē, kad atnāca tāds dzeltens puisis, zilganbāls aiz bailēm, ar čūskas sakostu, satūkušu kāju un jau vaimanāja, lai negriež viņam to nost, un man laimējās viņu glābt. Stundām ilgi esmu braucis, lai sniegtu palīdzību sievietei, kas saslimusi ar drudzi. Jau Eiropā tajā klīnikā, kur strādāju, tiku palīdzējis arī tā, kā gribēja mana viešņa. Bet tad, mazākais, jutu, ka esmu kādam vajadzīgs, tad zināju, ka glābju kādu no nāves vai izmisuma — un sajūta, ka esi nepieciešams otram cilvēkam, — tā vajadzīga pašam, lai palīdzētu.

Bet šī sieviete — nezinu, vai varēšu jums to attēlot, — viņa mani uztrauca un radīja manī pretestību ar savu augstprātību jau pirmajā acumirklī, kad ienāca it kā pastaigādamās, viņa pamodināja manī — kā lai saka . . . viņa pamodināja manī visu nomākto, apslēpto, ļauno un lika viņai pretoties. Mani padarīja vai traku tas, ka viņa spēlēja dāmu un, būdama nepieejami vēsa, sāka tirgoties, kad runa gāja par dzīvību un nāvi. . . Un tad . . . tad . . . grūtniecības stāvoklī taču nenokļūst, tikai golfu vien spēlējot... es zināju ... tas ir, man briesmīgi skaidri bija jāiztēlojas — un tieši tā bija mana doma, — ka šī vēsā, augstprātīgā un saltā sieviete, kas nicīgi sarauca uzacis virs tēraud-pelēkajām acīm, kad viņu it kā atvairīdamies ... jā, gandrīz noraidoši uzlūkoju, ka viņa pirms diviem vai trim mēnešiem bija kaila vārtījusies ar vīrieti pa gultu un varbūt pat vaidējusi aiz tīksmes, un viņu augumi saplūduši kā lūpas skūpstā ... Manās smadzenēs iedegās tieši šī doma, kad viņa uzlūkoja mani tik augstprātīgi un tik nepieejami vēsi, gluži kā angļu virsnieks . . . un tad, tad viss manī saspringa . . . biju kā apsēsts ar domu pazemot viņu . . . Kopš šā mirkļa redzēju caur drānām viņas augumu kailu . . . kopš šā mirkļa dzīvoju tikai ar domu viņu

iegūt, izspiest vaidu no šīm nežēlīgajām lūpām, just šīs saltās un augstprātīgās sievietes tīksmi tāpat kā tas otrs, tas otrs, kuru nepazinu. To . . . to gribēju jums paskaidrot. . . Lai cik zemu biju grimis, nekad vēl kā ārsts nebiju izmantojis situāciju sev par labu . . . Bet šoreiz tā nebija iekāre, nekas seksuāls, nudien ne . . . es būtu atzinies . . . tikai tieksme uzveikt viņas augstprātību . . . uzvarēt kā vīrietim . . . Man liekas, es jums jau sacīju, ka augstprātīgām un šķietami vēsām sievietēm arvien bijusi vara pār mani , . . bet tagad, tagad visam pievienojās vēl tas, ka dzīvoju te jau septiņus gadus un nebiju ieguvis balto sievieti, un ka nepazinu pretošanos. . . Vietējās meitenes, mazie, čivinošie, mīlīgie radījumi, dreb aiz godbijības, ja baltais cilvēks, ja «kungs» tās grib iegūt... tās izkūst padevībā, ir vienmēr pieejamas, vienmēr gatavas klusu un guldzoši smiedamās pakalpot. . . Bet tieši šī verdziskā padevība sagandē visu baudu . . . Vai nu saprotat, vai saprotat, kā tas mani satrieca, kad piepeši ieradās šī augstprātības un naida pilnā sieviete, noslēgusies sevī līdz matu galiņiem, bet starojoša savā noslēpumā un glabādama sevī pārdzīvotās kaislības... Ja tāda sieviete pārdroši ienāk sprostā pie cilvēka, kāds biju es, — vientuļa, izsalkuša, no visas pasaules noslēgta cilvēka, kas gandrīz jau kļuvis par zvēru . . . Gribēju to tikai pastāstīt tāpēc, lai jūs saprastu visu pārējo . . . to, kas nu notika. Tātad . . . ļaunas iekāres pilns, apsēsts ar domu redzēt viņu kailu, juteklisku un padevīgu, saņēmos un izlikos vienaldzīgs. Es vēsi sacīju:

«Divpadsmit tūkstošus guldeņu? . . . Nē, par to es neko nedarīšu.»

Viņa paskatījās manī, mazliet nobālusi. Laikam jau viņa nojauta, ka pretojos ne jau tāpēc, ka alkstu naudu. Tomēr viņa jautāja:

«Cik tad jūs prasāt?»

Nevarēju vairs vēsi turpināt sarunu. «Spēlēsim ar atklātām kārtīm. Neesmu komersants . . . nedz arī nabaga aptieķnieks no

«Romeo un Jūlijas», kas pārdod lipdi par corrupted gold [16] . . . Varbūt esmu kaut kas gluži pretējs. Šādā ceļā nesasniegsiet to, ko vēlaties.»

«Tātad jūs negribat to darīt?»

«Par naudu ne.»

Mirkli iestājās pilnīgs klusums. Bija tik klusu, ka dzirdēju viņu elpojam.

«Ko tad vēl jūs varat vēlēties?»

Nu es vairs neizturēju.

«Vispirms vēlos, lai jūs ... lai jūs ar mani nerunātu kā ar tirgoni, bet kā cilvēku. Lai jūs, ja jums vajadzīga palīdzība, neuzmāktos man tūliņ ar savu nožēlojamo naudu . . . bet gan lūgtu . . . mani, cilvēku, lūgtu jums, cilvēkam, palīdzēt. . . Esmu ,ne vien ārsts, man ir ne vien pieņemamās stundas . . . Man ir arī citas stundas. Varbūt ka esat ieradusies tieši tādā stundā ...»

Viņa mirkli klusē. Tad lūpas viņai viegli savelkas, nodreb un viņa ātri saka:

«Un ja es lūgtu . . . tad jūs to darītu?»

«Atkal jau tirgojaties — jūs esat ar mieru lūgt tikai tad, ja vispirms apsolos. Papriekš jums jālūdz, un tad es atbildēšu.»

Viņa atmet galvu kā stūrgalvīgs zirgs. Saniknota raugās manī.

«Nē, — es jūs nelūgšos. Tad labāk iešu bojā.»

Nu mani sagrābj dusmas, neprātīgas dusmas.

«Tad uzstādīšu savas prasības, ja negribat lūgties. Domāju, ka man nemaz nav jāpasaka skaidrāk — jūs zināt, ko no jums prasu. Tad — tikai tad jums palīdzēšu.»

Brīdi viņa mani uzlūko. Pēc tam — ak, nevaru jums izsacīt, cik tas bija briesmīgi, — viņas seja mirkli sastinga un ... un viņa pēkšņi sāka smieties ... ar neizsakāmu nicināšanu smējās man acīs ... ar nicināšanu, kas mani pārvērta pīšļos ... un arī

apbūra . . . Šie smiekli līdzinājās eksplozijai, tie izraisījās tik pēkšņi, tik nevaldāmi, (tik strauji un spēji, un tajos skanēja tāda nicināšana, ka es. . . jā, ka es biju gatavs nokrist pie zemes un skūpstīt viņai kājas. Tas ilga tikai mirkli... It kā zibens spēriens, bet es viss degu . . . Tad viņa pagriezās un gāja steigšus uz durvīm.

Neviļus gribēju viņai sekot . . . atvainoties . . . lūgt viņu . . . es biju galīgi satriekts . . . bet viņa vēlreiz atskatījās un sacīja . . . nē, viņa pavēlēja:

«Neiedrošinieties man sekot vai mani izspiegot... Jūs to nožēlosiet.»

Un durvis aiz viņas jau aizcirtās.

Atkal vilcināšanās. Atkal klusums . . . Atkal tikai šīs šalkas, it kā viļņotu mēnesnīca. Un tad beidzot atskanēja viņa balss.

— Durvis aizcirtās . . . bet es stāvēju sastindzis uz. vietas . . . Pavēle bija mani tikpat kā hipnotizējusi. . . Dzirdēju, ka viņa nokāpj lejā, aiztaisa ārdurvis . . . dzirdēju visu un tiecos pēc viņas, lai. . . es nezinu . . . lai sauktu atpakaļ, sistu vai ari nožņaugtu . . . panākt viņu . . . panākt. . . Un tomēr nevarēju pakustēties. Kājas un rokas bija it kā no strāvas paralizētas . . . Es biju satriekts, viņas skatiena valdonīgā zibens satriekts līdz dvēseles dziļumiem . . . Zinu, ka to nevar ne izskaidrot, ne arī izstāstīt. . . Varbūt ka tas izklausās smieklīgi, bet es joprojām stāvēju. Pagāja minūtes, varbūt piecas, varbūt desmit, pirms varēju atraut kājas no grīdas.

Bet, tikko paspēru soli, jau jutu, ka viss degu, un sāku skriet. . . Mirklī nodrāzos lejā pa kāpnēm . . . Viņa varēja būt aizgājusi pa ceļu tikai līdz stacijai. . . Metos uz šķūni pēc velosipēda, redzu, ka esmu aizmirsis atslēgu, atrauju slēdzeni, bam-buks krakšķ un sabirst... un esmu jau uzlēcis velosipēdā un

dzenos viņai pakaļ . . . man . . . man viņa japanak, pirms ta sasniedz automašīnu . . . man jārunā . . .

Ceļš put vien... tikai tagad apjaušu, cik ilgi augšā esmu stāvējis kā sastindzis . . . bet. . . meža līkumā gandrīz pie pašas stacijas ieraugu viņu; viņa steidzas ātriem, stingriem soļiem, un viņu pavada zēns . . . Bet arī viņa, acīm redzot, ir mani pa manījusi, jo kaut ko saka zēnam, tas paliek iepakaļ, bet viņa iet tālāk viena. . . Ko viņa grib darīt? Kāpēc viņa grib būt viena? ... Vai viņa grib ar mani runāt tā, lai zēns nedzird? ... Kā neprātīgs minu pedāļus . . . Pēkšņi kāds metas šķērsām pāri ceļam . . . Zēns . . . pagūstu vēl pagriezt velosipēdu sāņus tin nogāžos zemē . . .

Pieceļos lādēdamies. . . neviļus savelku dūri, lai iezveltu lempim, bet viņš izvairās . . . Paceļu velosipēdu un gribu tajā atkal uzsēsties. Bet blēdis aizskrien man priekšā, satver velosipēdu un saka nepareizā angļu valodā: «You remain here.»*

Jūs neesat dzīvojis tropos . . . Jūs nezināt, cik tā ir liela nekaunība, ja tāds dzeltens nelietis aiztur baltā «kunga» velosipēdu un viņam, «kungam», pavēl palikt uz vietas. Par atbildi iesitu tam ar dūri sejā . . . Viņš sagrīļojas, bet cieši tur velosipēdu. Viņa acis, viņa šaurās, gļēvās acis ir plaši ieplestas verdziskās bailēs . . . bet viņš tur stūri, tur to velnišķīgi stingri. . . ((You remain here,» viņš atkal stostās. Par laimi, man nebija klāt revolvera. Es būtu viņu nošāvis.

«Prom, nelieti!» iesaucos. Viņš saraujas un uzlūko mani, bet neatlaiž velosipēdu vaļā. Es vēlreiz iesitu viņam pa galvu, viņš vēl arvien tur to ciet. Tad mani sagrābj dusmas . . . redzu, ka viņa jau ir projām, varbūt jau pavisam aizbraukusi ... un dodu zēnam īstu boksera sitienu zem zoda, tā ka viņš pakrīt. Nu man atkal velosipēds ir rokā . . . uzlecu tajā, bet nevaru

# Palieciet šeit! (Angl.)

pabraukt. . . niknajā cīniņā saliekušies spieķi . . . Drudžainām rokām mēģinu tos iztaisnot... Tas neizdodas . . . Nosviežu velosipēdu uz ceļa blakus nelietim, kas, asinīm noplūdis, pieceļas un pabēg sāņtis . . . Un tad — nē, jūs to nevarat saprast, cik tas ir smieklīgi, ja visu cilvēku priekšā eiropietis . . . bet nezināju vairs, ko daru . . . man bija tikai viena doma: viņai pakaļ, panākt viņu . . . un es skrēju, skrēju kā traks pa ceļu garām būdām, kur dzeltenie salašņas drūzmējās izbrīnā, redzēdami balto cilvēku — ārstu skrienam.

Sviedriem pārplūdis nonācu stacijā . . . Mans pirmais jautājums: «Kur automašīna?» . . . Tikko aizbraukusi. . . Cilvēki raugās manī izbrīnījušies: es laikam izskatījos kā prātu zaudējis, kad ierados te nosvīdis un noputējis un, vēl skriedams, izkliedzu savu jautājumu. . . Redzu lejā uz ceļa balti nokūpam automašīnu . . . viņai tas izdevies . . . izdevies kā jāizdodas visam viņas stingrajam, nežēlīgi stingrajam aprēķinam.

Bet bēgšana viņai nelīdzēs . . . Tropos starp eiropiešiem nav nekādu noslēpumu. Visi pazīst cits citu, katrs nieks izvēršas par notikumu ... Ne par velti viņas šoferis veselu stundu nostāvējis pie pārvaldes ēkas . . . Pēc dažām minūtēm zinu visu . . . Zinu, kas viņa ir . . . ka viņa dzīvo — jā, valdības rezidencē, «astoņu stundu brauciena attālumā pa dzelzceļu ... ka viņa ir — teiksim, kāda liela komersanta sieva, ārkārtīgi bagāta, cienījama angliete. Zinu, ka viņas vīrs piecus mēnešus uzturējies Amerikā un ieradīsies tuvākajās dienās, lai ņemtu viņu līdzi uz Eiropu.

Bet viņa — un šī doma dedzina mani kā uguns — ir stāvoklī ne vairāk kā divus vai trīs mēnešus.

Līdz šim varēju jums vēl visu izskaidrot. Varbūt tikai tāpēc, ka līdz šim brīdim sapratu vēl pats sevi... kā ārsts noteicu arvien sava stāvokļa diagnozi. Bet tad mani pārņēma tāds kā drudzis . . . pazaudēju kontroli pār sevi. . . tas ir, labi apzinājos, cik tas viss neprātīgi, ko daru, bet man vairs nebija nc kādas varas pašam pār sevi... Es sevi vairs nesapratu. Kā

apmāts skrēju tikai uz savu mērķi. Bet pagaidiet. . . varbūt tomēr varēšu jums to izskaidrot. . . Vai jūs zināt, kas ir amoks?

— Amoks? . . . Šķiet, ka atceros. . . Kaut kāda noreibuma pakāpe pie malajiešiem . . .

— Vairāk nekā noreibums vien ... Tas ir trakums, līdzīgs suņu trakumsērgai . . . nejēdzīgas, asinskāras monomanijas lēkme, ko nevar salīdzināt ne ar vienu citu alkoholiskās saindēšanās veidu ... Es pats, šeit dzīvodams, esmu pētījis dažus: gadījumus, — kad runa ir par citiem, mēs vienmēr esam ļoti gudri un ļoti lietišķi, — un tomēr man nekad nav izdevies atklāt slimības pirmcēloņa briesmīgo noslēpumu . . . Tam droši vien ir kāds sakars ar klimatu, šo tveices pilno atmosfēru, kas atstāj iespaidu uz nerviem kā negaisa tuvums, līdz piepeši tie vairs neiztur . . . Tātad amoks . . . jā, amoks, tas notiek šādi: kāds malajietis, gluži vienkāršs, gluži labsirdīgs cilvēks, sūc savu dziru ... sēž truls, vienaldzīgs, gļēvs . . . tāpat kā es sēdēju savā istabā ... un pēkšņi tas uzlec kājās, paķer dunci un izskrien uz ceļa . . . skrien tikai uz priekšu, vienmēr tikai uz priekšu . . . pats nezinādams, kurp . . . Katru, kas pagadās ceļā, cilvēks vai zvērs, viņš nodur un, asinis redzot, iekaist vēl vairāk . . . Putas parādās skrējējam uz lūpām, viņš kauc kā vājprātīgs . . . bet skrien, skrien, skrien, neskatās vairs ne pa labi, ne kreisi, skrien tikai, spalgi kliegdams, ar asiņainu dunci rokā, šausmīgi taisni uz priekšu... Ciemu iedzīvotāji zina, ka amoka skrējēju nevar aizturēt nekāda vara . . . Kad tas parādās, tie brīdinādami auro: «Amoks! Amoks!» — un visi bēg... Bet viņš skrien, nekā nedzirdēdams, skrien, nekā neredzēdams, un nodur katru, kas gadās ceļā . . . kamēr viņu nošauj kā traku suni vai arī viņš pats sabrūk ar putām uz lūpām.

Es to redzēju reiz pa savas mājas logu . . . Tas bija drausmīgs skats ... un tikai tāpēc, ka biju to redzējis, sapratu pats sevi tais dienās. Jo gluži tāpat, ar to pašu briesmīgo uz priekšu raidīto skatienu, nepavērdamies ne pa labi, ne kreisi, tai pašā

apmātībā metos pakaļ . . . šai sievietei. . . Nezinu, kā visu to izdarīju, tik trakā skrējienā un tik neprātīgā ātrumā . . . Desmit minūtes, nē, piecas, nē, divas minūtes pēc tam, kad zināju, visu par šo sievieti — viņas vārdu, māju un likteni — jau drāzos ar steigā sadabūtu velosipēdu atpakaļ uz savām mājām, iemetu ceļa somā uzvalku, iebāzu kabatā naudu un aizbraucu uz dzelzceļa staoiju . . . aizbraucu, nebrīdinot rajona administratoru . . . neatstājot sev vietnieku, 'pametu durvis vaļā un visu likteņa ziņā . . . Kalpi drūzmējās ap mani, sievietes brīnījās un izjau tā ja, es neatbildēju, pat neatskatījos . . . aizbraucu uz staciju un ar nākošo vilcienu devos uz pilsētu . . . Bija pagājusi tikai stunda, kopš šī sieviete ienāca manā istabā, bet es jau biju pametis visu savu iedzīvi un amoka skrējienā traucos tukšumā . . .

Skrēju tieši ar galvu sienā . . . Pulksten sešos vakarā ierados .. . Sešos desmit minūtēs biju pie viņas mājas un liku sevi pieteikt. . . Tas bija . . . jūs sapratīsiet . . . visneprātīgākais un muļķīgākais solis, ko vien varēju izdarīt. Bet amoka skrējējs ir akls, viņš neredz, kur skrien . . . Pēc dažām minūtēm kalpotājs atgriezās . . . pieklājīgs un vēss . . . cienītā kundze nejūtoties labi un nevarot mani pieņemt.

Izstreipuļoju laukā pa durvīm ... Vēl kādu stundu klaiņoju ap māju neprātīgās cerībās, ka viņa varbūt mani meklēs . . . Tikai tad noīrēju istabu piekrastes viesnīcā un liku uznest divas pudeles viskija ... tās un divkārša veronāla deva man palīdzēja ... beidzot iemigu... un šis smagais, murgpilnais miegs bija vienīgais atelpas brīdis skrējienā uz dzīvību un nāvi.

Noskanēja kuģa zvans. Divi skarbi, smagi sitieni, kas trīsuļodami izplūda gandrīz nekustīgajā gaisā kā rāmā dīķī un tad pamazām izdzisa klusajās, nemitīgajās šalkās ap kuģa priekšgalu, kuras visu laiku pavadīja ceļa biedra dedzīgo stāstījumu. Pretī sēdošais cilvēks tumsā laikam bija uztrūcies kājās, viņa

valoda aprāvās. Atkal dzirdēju, ka roka tausta pudeli, atkal izdzirdu kluso guldzienu. Tad, acīm redzot, nomierinājies, viņš turpināja stingrākā balsī.

— Grūti būs jums izstāstīt visu, kas sekoja. Tagad šķiet, ka man toreiz bijis drudzis, katrā ziņā biju tik satraukts, ka atrados tuvu ārprātam — amoka skrējienā, kā jau sacīju. Neaizmirstiet, — tas bija otrdienas vakars, kad atbraucu, bet sestdien — dabūju to starp citu zināt — ar tvaikoni no Jokohamas vajadzēja ierasties viņas vīram; atlika tikai trīs dienas, trīs īsas dienas, lai viņa izlemtu un es viņai palīdzētu. Saprotiet: zināju, ka man viņai tūliņ japaļidz, un tomēr nevarēju pateikt ne vārda. Un taisni šī nepieciešamība atvainoties par savu smieklīgo un neprātīgo izturēšanos dzina mani uz priekšu. Zināju, cik dārgs katrs acumirklis, zināju, ka viņai tas ir dzīvības un nāves jautājums, un tomēr man nebija nekādu iespēju ne pačukstēt viņai ko, nedz dot kādu mājienu, jo tieši mana trakā un muļķīgā pakaļdzīšanās bija viņu izbiedējusi. Tas bija . . . jā, pagaidiet ... tā mēdz būt, ja kādam skrien pakaļ, lai brīdinātu no slepkavas, bet šis cilvēks tevi pašu notur par slepkavu un dodas tālāk pretī savam postam . . . Viņa manī redzēja tikai amoka apsēsto, kas viņu vajā, lai pazemotu, bet es . . . tā bija visbriesmīgākā pretruna ... es nemaz vairs par to nedomāju . . . es jau biju galīgi iznīcināts, gribēju viņai tikai palīdzēt, tikai pakalpot. . . Būtu izdarījis slepkavību, noziegumu, lai tikai viņai palīdzētu . . . Bet viņa, viņa to nesaprata. Kad no rīta pamodos un tūliņ atkal aizskrēju līdz viņas mājai, pie durvīm stāvēja zēns, tas pats zēns, kam biju iesitis pa seju, un, kad viņš mani iztālēm ieraudzīja — laikam bija mani gaidījis — tad pazuda durvīs. Varbūt viņš to darīja tikai tāpēc, lai mani slepeni pieteiktu . . . varbūt. . . Ak, šī neziņa, kā tā mani tagad sāpina ... varbūt viss jau bija sagatavots, lai mani pieņemtu... bet tad, zēnu ieraugot, atcerējos savu pazemojumu, un neuzdrošinājos mēģināt vēlreiz viņu sastapt. . . Kājas man drebēja. Pie

paša sliekšņa apgriezos un gāju atkal projām . . . Gāju projām, kamēr viņa varbūt, tāpat mocīdamās, mani gaidīja.

Nu vairs nezināju, ko darīt svešajā pilsētā, kur zeme dega zem kājām . . . Piepeši man kaut kas ienāca prātā, pasaucu vedēju un braucu pie viceprezidenta, tā paša, kam biju toreiz savā punktā palīdzējis, un liku sevi pieteikt. . . Laikam jau manā ārienē bija kaut kas dīvains, jo viņš uzlūkoja mani izbijies un viņa laipnībā bija manāms nemiers. Varbūt viņš manī jau saskatīja amoka skrējēju. Saņēmies īsi pateicu, ka lūdzu pārcelt mani uz pilsētu, ka nevaru vairs ilgāk izturēt savā postenī . . . man tūliņ jāpārmaina dzīves vieta . . . Viņš paskatījās manī . . . Nevaru jums izstāstīt, kā viņš manī paskatījās. Tā tikai ārsts skatās uz slimnieku... «Nervu sabrukums, mīļo doktor,» viņš tad sacīja, «es to saprotu pārāk labi. Nu, gan jau nokārtosim: bet pagaidiet . . . teiksim, četras nedēļas . . . man vispirms jāatrod jums vietnieks.» — «Nevaru gaidīt, nevienu dienu,» es atbildēju. Viņš uzmeta man vēlreiz savādu skatienu. «Jāpaciešas, doktor,» viņš nopietni sacīja, «mēs nedrīkstam posteni atstāt bez ārsta. Bet apsolu jums, ka jau šodien sākšu visu kārtot.»

Paliku stāvam sakostiem zobiem: pirmo reizi skaidri jutu, ka esmu pārdots cilvēks, vergs. Jau saslējos spītībā, bet viņš veikli pasteidzās pirmais: «Jūs esat atradis no cilvēkiem, doktor, un tas beidzot izvēršas par slimību. Mēs visi brīnījāmies, kāpēc jūs nekad neatbraucat un nekad neņemat atvaļinājumu. Jums nepieciešama sabiedrība, izklaidēšanās. Atnāciet vismaz šovakar, gubernators rīko pieņemšanu, jūs sastapsiet visu koloniju, un daži jau sen vēlas iepazīties ar jums, bieži par jums ir apjautājušies un gribētu, lai jūs pārceltos uz šejieni.»

Pēdējie vārdi mani pārsteidza. Apjautājušies par mani? Vai tā būtu bijusi viņa? Negaidot gluži pārvērtos: tūliņ pateicos laipni par ielūgumu un apgalvoju, ka ieradīšos tieši laikā. Un ierados pat pārāk laikā. Vai man jums jāteic, ka, nepacietības dzīts, biju pats pirmais valdības nama lielajā zālē? Dzeltenie

kalpotāji kailām kājām klusu skraidīja šurp un turp un — kā manai aptumšotajai apziņai likās — smējās man aiz muguras. Kādu ceturtdaļstundu biju vienīgais eiropietis un vēroju klusos sagatavošanās darbus; biju tik vientuļš, ka dzirdēju pulksteni tikšķam vestes kabatā. Pēdīgi ieradās pāris ierēdņu ar savām ģimenēm un beigu beigās iznāca arī gubernators, kas iesaistīja mani garākā sarunā: es rosīgi un, kā man likās, veikli atbildēju, līdz... līdz, piepeši noslēpumainas nervozitātes pārņemts, zau dēju visu sabiedrisko veiklību un sāku stomīties. Lai gan stā vēju ar muguru pret zāles durvīm, pēkšņi jutu, ka viņa ir ienā kusi, ka viņa ir tuvumā: nevarētu jums pateikt, kā man radās šī mulsinošā pārliecība, bet, kamēr vēl runāju ar gubernatoru un viņa vārdi skanēja man ausīs, jutu aiz sevis viņas tuvumu. Par laimi, gubernators drīz beidza sarunu — es jau gandrīz būtu aši atskatījies, tik stipri bija sakairināti nervi un tik ļoti gribējās to darīt. Un patiešām, tikko apgriezos, redzēju viņu taisni tajā vietā, kur neapzināti biju nojautis viņu atrodamies. Viņa sarunādamās stāvēja kāda bariņa vidū, ģērbusies dzel tenā vakartērpā, kas atsedza šauros, baltos, kā blāvs ziloņkauls vizošos plecus. Viņa smaidīja, un tomēr man likās, ka viņai sejā pavīd nervoza izteiksme. Piegāju tuvāk — viņa mani neredzēja vai arī negribēja redzēt — un vēroju šo smaidu, kas piemīlīgi un laipni rotājās ap liegajām lūpām. Un šis smaids mani atkal apreibināja, jo es . . . es taču zināju, ka tas ir meli, liekulība, izlikšanās meistardarbs. Šodien ir trešdiena, man ienāca prātā, sestdien pienāks kuģis, ar kuru atbrauks vīrs . . . kā viņa tā var smaidīt tik ... tik droši un bezrūpīgi smaidīt un nevērīgi rotaļāties ar vēdekli, nevis sažņaugt to bailēs? Es . . . es, svešinieks ... jau divas dienas drebēju, gaidot šo brīdi . . . Es, svešinieks, mokoši pārdzīvoju viņas bailes un izmisumu . . . bet viņa ierodas ballē un smaida, smaida, smaida ...

Kaut kur aizmugurē atskanēja mūzika. Sākās deja. Vecāks virsnieks uzlūdza viņu, atvainodamās viņa pameta savus sa

runu biedrus un devās tam pie rokas man garām uz otru zāli. Mani ieraugot, viņas sejai pārskrēja pēkšņas trīsas, — bet tas ilga tikai mirkli, pirms paguvu izšķirties — ©veicināt vai ne, viņa jau laipni man pamāja kā nejaušam paziņam: «Labvakar, doktor!» — un bija jau garām. Neviens nenojauta, kas slēpās šai pelēki zaigajā skatienā, un es, es pats to nezināju. Kāpēc viņa sveicināja . . . Kāpēc mani uzreiz pazina? Vai tā bija paš-aizsargāšanās vai tuvošanās, vai tikai pēkšņs apjukums? Nevaru jums attēlot, kāds uzbudinājums mani pārņēma, biju saviļņots un satraukts līdz neprātam, kad redzēju viņu, virsnieka apskautu, mierīgi dejojam ar bezrūpības vēso vizmu uz pieres, turklāt es taou zināju, ka viņa ... ka viņa, tāpat kā es, domā tikai par to . . . tikai par to . . . ka mums abiem ir kopējs un briesmīgs noslēpums ... un viņa dejoja . . . Šais mirkļos manas bailes, vēlēšanās un iekāre sasniedza augstāko pakāpi. Nezinu, vai mani kāds novēroja vai ne, bet ar savu izturēšanos katrā ziņā nodevu sevi vairāk nekā viņa spēja noslēpt — nevarēju pat raudzīties citā virzienā, man vajadzēja ... jā, man vajadzēja uzlūkot viņu, iztālēm ieurbos ar acīm viņas atturīgajā sejā, vai maska nenokritīs uz mirkli. Un viņa laikam nepatīkami izjuta šo stingo skatienu. Kad viņa atgriezās kopā ar savu partneri, tā pazibsnīja man ar acīm pavēloši asi un it kā aizraidīdama: pierē atkal ievilkās augstprātīgā dusmu grumba, ko jau pazinu.

Bet. . . bet... es jau jums sacīju . . . mani dzina amoks, neskatījos ne pa labi, ne kreisi. Es tūliņ viņu sapratu — šis skatiens nozīmēja: nepievērs sev uzmanību! Savaldies! Zināju, ka viņa ... kā lai saku . . . prasa no manis šai ļaužu pilnajā zālē diskrētu izturēšanos... Sapratu, ka gadījumā, ja es tagad ietu mājās, tad rīt varētu būt drošs, ka viņa mani pieņems . . . ka viņa tikai tagad, tikai tagad grib izvairīties no manas uzkrītošās sirsnības, jo viņa baidās — un ar pilnām tiesībām, — ka es savā neveiklībā varētu izraisīt scēnu . . . Redziet. . . zināju visu, sapratu šo pelēko acu pavēlošo skatienu . . . bet tas gāja

pāri maniem spēkiem, man vajadzēja ar viņu runāt. Un tā grīļodamies aizvilkos līdz pulciņam, kur viņa stāvēja sarunādamās, un pievienojos tam, lai gan pazinu tikai nedaudzius no klātesošajiem; gribēju dzirdēt viņu runājam uin tomēr arvien bailīgi sarāvos kā nopērts suns, kad viņas skatiens salti paslīdēja man garām, it kā es būtu tikai audekla portjera, pie kuras stāvēju, vai arī gaiss, kas to viegli saviļņoja. Stāvēju, tvīkdams pēc kāda vārda, ko viņa teiktu, pēc kāda saprotama mājiena, stāvēju un stāvēju kā stabs, ar stingu skatienu un klausījos sarunā. Katrā ziņā citi jau bija to pamanījuši, katrā ziņā, jo neviens man neteica ne vārda, un viņai vajadzēja paciest manu smiēklīgo izturēšanos.

Nezinu, cik ilgi būtu tā stāvējis . . . varbūt mūžību . . . nevarēju salauzt burvību, kas sakala manu gribu. Mani paralizēja tieši mana trakā neatlaidība . . . Bet viņa to vairs ilgāk neizturēja ... Ar viņai piemītošu graciozu vieglumu viņa pagriezās pret viesiem un sacīja: «Esmu mazliet nogurusi. . . gribu reiz agrāk aiziet gulēt. . . Ar labu nakti! ...» — un, pieklājīgi, vēsi pamādama ar galvu, viņa jau paslīdēja man garām . . . Redzēju vēl pierē augsti savilkto grumbu un tad vairs tikai muguru, balto, vēso, kailo muguru. Pagāja brīdis, pirms sapratu, ka viņa iet projām ... ka viņu vairs neredzēšu, nevarēšu ar viņu šovakar vairs runāt, šai pēdējā vakarā, kad iespējama glābšana . . . Mirkli stāvēju vēl kā sastindzis, līdz to aptvēru . . . un tad . . . tad . . .

Bet pagaidiet. . . pagaidiet... tā jūs nesapratīsiet visu mana soļa nejēdzību un muļķību . . . Man vispirms jāpastāsta jums par telpu . . . Tā bija valdības ēkas lielā zāle, spoži apgaismota un gandrīz tukša, milzīga zāle . . . pārīši bija aizgājuši dejot, vīrieši spēlēt kārtis . . . Tikai kaktos sarunājās daži pulciņi. . . zāle tātad bija tukša un katra kustība lustru spilgtajā gaismā uzkrītoša . . . Un viņa lēnām gāja pa šo lielo, plašo zāli, savā neattēlojamā mierā, šad un tad atņemdama pa sveicienam . . .

Tik lieliskā, vēsā un cildenā mierā, kas mani tā apbūra . . . Es . . . es jau sacīju, ka biju palicis uz vietas, biju kā paralizēts, līdz sapratu, ka viņa iet projām . . . un tad, kad to sapratu, viņa bija jau zāles otrā galā, pie pašām durvīm . . . Tad . . . ak, man vēl tagad kauns to atcerēties . . . mani kāds it kā pagrūda un es skrēju, — dzirdiet, es skrēju . . . negāju, bet skrēju, kurpēm skaļi klaudzot, pa zāli viņai pakaļ . . . Dzirdēju savus soļus, redzēju sev izbrīnā pievērstus skatienus . . . Šķita, ka ielīdīšu vai zemē aiz kauna . . . Skriedams apzinājos savu neprātu . . . bet nevarēju . . . nevarēju vairs apstāties . . . Pie durvīm viņu panācu . . . Viņa apgriezās . . . Tēraudpelēiko acu skatiens ieurbās manī, nāsis drebēja aiz dusmām . . . sastomījos jau . . . bet tad . . . tad . . . viņa piepeši spalgi iesmējās — gaišiem, bezrūpīgiem, sirsnīgiem smiekliem un sacīja skaļi . . . tik skaļi, lai visi varētu dzirdēt: «Ak, doktor, nu tikai jūs atcerējāties recepti manam puisēnam ... Jā, zinātnieki . . .» Pāris tuvumā stāvošie viesi arī labsirdīgi iesmējās . . . Sapratu un biju pārsteigts, ar kādu veiklību viņa glāba situāciju. Paķēris kabatas portfelīti, izrāvu no bloknota tukšu lapu, ko viņa nevērīgi paņēma, pateikdamās ar saltu smaidu . . . un aizgāja . . . Pirmajā mirklī sajutu atvieglojumu . . . Redzēju, ka viņa lieliski maskējusi manu neprātību un glābusi situāciju . . . bet tūliņ arī sapratu, ka esmu visu zaudējis, ka šī sieviete ienīst mani dedzīgās neprātības dēļ . . . ienīst vairāk par nāvi... ka simtiem reižu varu tuvoties viņas durvīm un viņa aizdzīs mani projām kā suni.

Streipuļodams gāju caur zāli. . . Manīju, ka cilvēki manī noraugās... Laikam izskatījos dīvains. Aizgāju uz bufeti un izdzēru citu pēc citas divas, trīs, četras glāzes konjaka. Tas mani glāba no nemaņas . . . Nervi vairs nevarēja izturēt, tie bija it kā saplosīti... Tad slepeni kā noziedznieks izslīdēju pa kādām sāndurvīm laukā ... Ne par kādu pasaules bagātību nebūtu varējis iziet vēlreiz cauri zālei, kur visās sienās vēl skaļi atbalsojās viņas smiekli. . . gāju. . . nevaru vairs tieši pateikt,

'kur es gāju . . . Biju paris dzertuvēs un piedzēros . . . piedzēros kā cilvēks, kas visiu grib aizmirst. . . bet. . . nespēju notrulināt savu apziņu ... smiekli skanēja manī spalgi un ļauni... smieklus, šos nolādētos smieklus nespēju apslāpēt. . . Klīdu pēc tam vēl apkārt pa ostu . . . Revolveri biju atstājis viesnīcā, citādi būtu nošāvies. Ne par ko citu vairs nedomāju, un ar šo pašu domu atgriezos mājās. . . vienīgi ar domu par kumodes atvilktni kreisajā pusē, kur gulēja mans revolveris . . . tikai ar šo vienu domu.

Ja toreiz nenošāvos. . . zvēru, ka tas nebija gļēvums — nospiest jau uzvilkto salto gaili man būtu atpestīšana . . . Bet kā lai jums to izskaidroju . . . jutu, ka man vēl ir kāds pienākums . . . pienākums palīdzēt, šis nolādētais pienākums. Vai prātu zaudēju, iedomādamies, ka varētu būt vēl viņai noderīgs, ka esmu tai vajadzīgs ... bija jau ceturtdienas rīts, kad pārrados viesnīcā, un sestdien ... es jums jau sacīju . . . sestdien pienāca kuģis, un es zināju, ka šī sieviete, šī augstprātīgā, lepnā sieviete nepārdzīvos kaunu vīra un sabiedrības priekšā . . . Ai, kā mani mocīja domas par neprātīgi zaudēto dārgo laiku, par manu trako pārsteidzību, kas bija izjaukusi katru savlaicīgu palīdzību . . . Stundām ilgi, zvēru jums, stundām ilgi staigāju šurp un turp pa savu istabu un lauzīju galvu, kā varētu viņai tuvoties, vērst visu atkal par labu un palīdzēt, jo bija pilnīgi skaidrs, ka viņa mani vairs neielaidīs savā mājā . . . Dzirdēju vēl viņas smieklus un redzēju dusmu trīsas ap nāsīm . . . stundām, patiešām stundām mētājos šurp un turp pa trīs metrus plato istabeli. . . Bija jau liela diena, bija jau priekšpusdiena.

Un tad piepeši metos pie rakstāmgalda . . . izrāvu žūksni pastpapīru un sāku viņai rakstīt. . . visu rakstīt. . . vēstulē gaudoju kā suns, lūdzu piedošanu, saucu sevi par vājprātīgu un par noziedznieku . . . Lūdzu man uzticēties . . . Zvērēju nākamajā stundā pazust no pilsētas un no kolonijas, ja viņa vēlēsies — pat no pasaules ... lai tikai viņa man piedod un uzticas, un ļauj

sev palīdzēt pēdējā, pašā pēdējā brīdī . . . Satraukts aprakstīju tā divdesmit lappuses. . . Tā laikam bija traka un neiedomājama vēstule, kādu var uzrakstīt tikai delīrijā, jo, kad piecēlos no galda, biju pārplūdis sviedriem . . . istaba griezās, un man vajadzēja izdzert glāzi ūdens. Tikai tad mēģināju vēstuli vēlreiz pārlasīt, bet man kļuva baigi jau pēc pirmajiem vārdiem . . . Drebēdams salocīju to un bāzu jau aploksnē. Piepeši man atausa it kā gaisma. Tūliņ atradu īstos, izšķirošos vārdus. Satvēru vēlreiz spalvu un uzrakstīju uz pēdējās lapas: «Gaidīšu šeit, Piekrastes viesnīcā, jūsu piedošanas vārdu. Ja līdz pulksten septiņiem nesaņemšu nekādu atbildi, nošaušos.»

Tad paņēmu vēstuli, pazvanīju, lai atnāk zēns, un liku viņam tūlīt noīdot to pēc piederības. Beidzot bija pateikts viss — viss!

Mums blakus kaut kas nošķindēja un sāka ripot. Ar neuzmanīgu kustību viņš bija apgāzis viskija pudeli; dzirdēju, kā viņa roka meklēdama taustās pa grīdu un tad piepeši to satver: ar plašu vēzienu viņš pārlaida iztukšoto pudeli pār bortu. Balss dažas minūtes klusēja, tad viņš turpināja vēl drudžaināk, sa-trauktāk un steidzīgāk nekā iepriekš.

— Neesmu vairs nekāds ticīgais . . . neticu ne debesīm, ne ellei... bet, ja ir elle, tad nebaidos no tās, jo tā nevar būt ļaunāka par stundām, kādas pavadīju, sākot no priekšpusdienas līdz novakarei . . . Iedomājieties mazu, saulē piekārsušu istabeli, kas dienvida laikā kļūst arvien tveicīgāka . . . mazu istabeli, tikai galdiņu un krēslu, un gultu . . . Un uz šā galda tikai pulksteni un revolveri un pie galda cilvēku . . . kas visu laiku raugās vienīgi uz sekundu rādītāju . . . cilvēku, kas neēd un nedzer, nesmēķē un nekustas . . . kas visu laiku . . . klausieties: visu laiku, trīs stundas pēc kārtas, blenž uz ciparnīcas balto apli un mazo rādītāju, kurš tikšķēdams apskrien loku . . . Tā . . .

tā pavadīju šo dienu, tikai gaidīju, gaidīju, gaidīju... Bet gaidīju kā . . . tieši tāpat kā amoka skrējējs — nejēdzīgā un trulā, neprātīgā un stingrā neatlaidībā.

Nu . . . neattēlošu jums šīs stundas . . . tās nav attēlojamas . . . Pats vairs nesaprotu, kā to var pārdzīvot un . . . nesajukt prātā. Tātad . . . pulksten trijos divdesmit divās minūtēs . . . zinu to noteikti, jo raudzījos taču pulkstenī . . . piepeši atskan klauvējiens pie durvīm . . . Pielecu kājās . . . metos kā tīģeris uz laupījumu, ar vienu lēcienu pāri visai istabai pie durvīm, atrauju tās vaļā. Gaitenī stāv mazs ķīniešu puika ar salocītu zīmīti rokā, es kāri tveru pēc tās, bet zēns tūliņ aizslīd projām un pazūd.

Attaisu vaļā zīmīti, gribu to lasīt... un nevaru izlasīt. . . Acu priekšā man ir sarkani loki. . . iedomājieties šīs mokas, beidzot, beidzot esmu saņēmis no viņas kādu vārdu. . . bet burti dreb un lēkā acu priekšā . . . Iemērcu galvu ūdenī... nu kļūst labāk . . . Vēlreiz paņemu zīmīti un lasu:

«Par veļu! Bet gaidiet mājās. Varbūt jus vel pasaukšu.»

Uz saņurcīta, no kāda veca prospekta noplēsta papīra gabaliņa nav paraksta . . . Vārdi nav rakstīti parastā, noteiktā rokrakstā, bet steigšus un tikai kaut kā. Nezinu, kāpēc šis papīra gabaliņš mani tā uztrauc. . . Tam piemita kaut kas noslēpumains un baigs, tas rakstīts it kā bēgot, kaut kur uz palodzes vai ekipāžā . . . Neaprakstāmas bailes, steiga un izmisums dvesmoja pretī no šīs slepenās zīmītes ... un tomēr . . . tomēr biju laimīgs: viņa man atrakstīja, man nevajadzēja vēl mirt, drīkstēju viņai palīdzēt. . . varbūt... es drīkstēju . . . ak, nodevos visneprātīgākajiem minējumiem un cerībām. Simtiem un tūkstošiem reižu lasīju mazo zīmīti, skūpstīju to . . . pētīju, vai neatradīšu vēl kādu aizmirstu, nepamanītu vārdu . . . mana iztēle kļuva arvien spēcīgāka un arvien juceklīgāka, tas bija fantas-

tisks nomoda sapnis ... it kā sastingums — gluži truis am tomēr rosīgs — uz miega un nomoda robežas, kas vanbūt ilga ceturtdaļstundu, bet varbūt vairākas stundas.

Piepeši sarāvos ... Vai neklauvēja? . . . Aizturēju elpu . . . minūti, divas minūtes nāves klusums . . . Un tad atkal pavisam klusu, kā peles skrubināšanās — lēns, bet neatlaidīgs klauvējiens . . . Pielēcu kājās, galva man vēl griezās, attaisīju durvis — uz sliekšņa stāvēja zēns, viņas zēns, tas pats, ko biju piekāvis . . . Viņa brūnā seja bija pelnu pelēka, apjukušais skatiens vēstīja nelaimi . . . Man kļuva baigi . . . «Kas . . . kas noticis?» stomīdamies jautāju. ((Come quickly!» [17] viņš sacīja . . . Vairāk neko. Tūliņ drāzos lejā pa kāpnēm, viņš man pakaļ. Uz ielas gaidīja mazi ratiņi — sado, mēs iesēdāmies . . . «Kas noticis?» es viņam jautāju . . . Viņš uzlūkoja mani drebēdams un klusēja sakniebtām lūpām. Jautāju vēlreiz — viņš klusēja un klusēja. Vislabāk būtu iesitis viņam ar dūri pa seju, bet. . . mani aizkustināja taisni šī suniskā padevība .. . Tāpēc vairs neko nejautāju . . . Rati tādā steigā joņoja caur drūzmu, ka gājēji lādēdamies metās sāņus; atstājām aiz sevis eiropiešu kvartālu un gar piekrasti nokļuvām pilsētas lejas daļā un tālāk, vēl tālāk ķīniešu kvartāla skaļajā jūklī. . . Beidzot iegriezāmies kādā šaurā ieliņā, kaut kur pavisam nomalē. Apstājāmies pie kādas zemas mājeles ... Tā bija netīra un it kā zemē iegrimusi, ielas pusē atradās mazs veikaliņš, ko apgaismoja tauku svece... tas bija kāds no tiem veikaliņiem, aiz kuru izkārtnes slēpjas opija smēķētava vai prieka māja, zagļu ligzda vai zagtu mantu noliktava . . . Zēns steigšus pieklauvēja . . . Pavērās durvju sprauga, un kāda balss čukstot kaut ko ilgi taujāja . . . Nevarēju to vairs izturēt, izlēcu no ratiem un atgrūdu vaļā durvis . .. Veca ķīniete, klusi iekliegdamās, aizbēga . . . Zēns man sekoja,

veda mani pa gaiteni. . . attaisīja durvis . . . tad vēl kādas un ieveda tumšā telpā, kur nelabi oda pēc degvīna un sarecējušām asinīm. Tur kāds vaidēja ... es taustīdamies gāju uz priekšu . . .

Balss atkal aprima. Un kas tad atskanēja, likās vairāk elsas nekā valoda.

— Es . . . es gāju taustīdamies ... un tur . . . tur uz netīra salmu pinuma . . . aiz sāpēm savilcies kamolā . . . gulēja vaidošs radījums . . . tur gulēja viņa . . .

Nevarēju tumsā saskatīt viņas seju . . . Acis man nebija vēl apradušas . . . sataustīju beidzot. . . viņas roku . . . karstu . . . degoši karstu . . . Viņai bija drudzis, stiprs drudzis . . . Un es nodrebēju . . . tūliņ sapratu visu . . . Viņa te bija aizbēgusi no manis . . . Ļāvusi kādai netīrai ķīnietei sevi sakropļot tikai tāpēc, ka te bija vairāk pārliecināta par klusēšanu . . . bija labāk ļāvusi kādai velnišķīgai raganai sevi nobendēt, nekā uzticējusies man . . . tikai tāpēc, ka es, neprātīgais . . . nebiju saudzējis viņas lepnumu, nebiju viņai tūlīt palīdzējis . . . tāpēc ka viņa no nāves baidījās mazāk nekā no manis . . .

Saucu, lai padod gaismu. Zēns aizskrēja: riebīgā ķīniete drebošām rokām atnesa kūpošu petrolejas lampu . . . tikko savaldījos, lai neķertos dzeltenajai nelietei pie rīkles. . . Viņa nolika lampu uz galda. . . Dzeltena gaisma krita uz izmocīto ķermeni. . . Un piepeši. . . piepeši man it kā ar roku bija atņemta visa apmātība, dusmas un uzvandīto kaislību netīrā dvesma . . . Nu biju tikai ārsts, izpalīdzīgs, pētījošs, zināšanām bagāts cilvēks . . . pilnīgi aizmirsu sevi... ar modru un skaidru prātu cīnījos pret visbriesmīgāko . . . Kailo ķermeni, pēc kura biju tiecies savos sapņos, izjutu vēl tikai... kā lai saka ... kā matēriju, kā organismu . . . nemanīju vairs viņu, bet gan dzīvību, ko aizsargāju pret nāvi, redzēju sievieti, kas locījās bries-

migās mokās . . . Viņas asinis, viņas karstās, svētās asinis pārplūdināja man rokas, bet es nepārdzīvoju ,ne laimi, nedz šausmas . . . Biju tikai ārsts . . . īredzēju tikai ciešanas . .. un redzēju . . .

Tūliņ redzēju, ka viss zaudēts, ja nenotiks brīnums . . . viņa bija noziedzīgas, neveiklas rokas sakropļota un pa pusei noasiņojusi . . . Un man šai smirdošajā alā nebija nekā ar ko apturēt asiņošanu, nebija pat tīra ūdens . . . viss, kam pieskāros, lipa aiz netīrumiem.

«Mums tūliņ jābrauc uz slimnīcu,» es sacīju. Bet, tikko biju to pateicis, viņas nomocītais augums krampjaini saslējās. «Nē ... nē . . . labāk mirt... lai neviens nekā nezinātu . . . neviens nezinātu ... uz mājām . . . uz mājām ...»

Es sapratu . . . viņa cīnījās vairs tikai par savu noslēpumu, par savu godu . . . bet ne par dzīvību . . . Un es — paklausīju . . . Zēns atnesa nestuves. . . noguldījām viņu uz tām ... un tad . . . gurdu un drudža mocītu, tikpat kā mirušu nesām viņu pa nakts tumsu ... uz mājām . . . aizraidījām pārsteigtos, pārbiedētos kalpotājus ... kā zagļi ienesām viņu istabā un aizslēdzām durvis . . . Un tad . . . tad sākās cīņa, ilga cīņa ar nāvi . . .

Pēkšņi kāda roka tā sažņaudza manu elkoni, ka gandrīz iekliedzos aiz bailēm un sāpēm. Tumsā viņa sarauktā seja bija tik tuvu manējai, ka redzēju spēji pazibam baltos zobus un briļļu stiklus mirdzam mēnesnīcas blāvajā gaismā kā divas milzīgas kaķa acis. Un nu viņš vairs nerunāja — bet, izmisīgu dusmu kratīts, kliedza:

— Vai jūs, svešais cilvēk, šeit mierīgi sēdēdams atpūtas krēslā un izpriecas braucienā vērodams pasauli, vai jūs zināt, kā ir, kad cilvēks mirst? Vai esat jau kādreiz bijis klāt, vai esat redzējis, kā augums lokās, rokas ar zilganiem nagiem tver

tukšumā, krūtis gārdz un viss ķermenis pretojas, pat ik pirksts saslejas pretī (briesmām, bet acis izspiežas neiedomājamās šausmās? Vai esat to kādreiz piedzīvojis, jūs, slaist un pasaules apceļotāj, jūs, kas runājat par palīdzību kā par pienākumu? Esmu to bieži kā ārsts redzējis . . . man tas bijis tikai notikums klīnikā, fakts . . . esmu to, tā sakot, pētījis, bet pārdzīvojis tikai ^vienreiz, dzīvojis un nomiris līdzi esmu tikai toreiz tai naktī. . . tai briesmīgajā naktī, kad sēdēju un lauzīju galvu, lai kaut ko izdomātu, atrastu un izgudrotu, kā apturēt asinis, kas plūda un plūda, un plūda, lai novērstu drudzi, kas sadedzināja viņu man acu priekšā ... lai aizdzītu nāvi, kura arvien vairāk tuvojās un kuru nevarēju aizgainīt no šīs gultas. Vai saprotat, ko tas nozīmē — būt ārstam, zināt visus līdzekļus pret visām slimībām — apzināties pienākumu palīdzēt, kā jūs tik gudri sakāt, — un tomēr nevarīgi sēdēt pie mirējas, zināt un nekā nespēt. . . zināt tikai vienu, zināt tikai briesmīgo patiesību, ka nav iespējams palīdzēt, kaut arī pārgrieztu pats sev visas vēnas . . . redzei mīļoto augumu, sāpju mocītu, nevarīgi noasiņojam, skaitīt pulsu, kas sit un tad it kā izdziest. . . pazūd zem taviem pirkstiem . . . būt ārstam un nespēt it nekā, nekā, nekā, nekā . . . tikai sēdēt un murmināt lūgšanu kā prātu izkūkojusi vecene baznīcā, vai arī vīstīt dūres pret nožēlojamo dievu, pie tam apzinoties, ka tāda nemaz nav . . . Vai jūs to saprotat? Vai saprotat to? . . . Es . . . es nesaprotu tikai vienu, — kā var nenomirt līdzi tādos mirkļos... kā var otrā rītā tomēr piecelties, tīrīt zobus un aplikt kaklasaiti... kā var vēl dzīvot pēc visa pieredzētā, jūtot, ka šī dzīvā elpa, pirmais cilvēks, par kuru tā cīnījos, ko gribēju paturēt ar visiem dvēseles spēkiem ... ka tas aizslīd no manis . . . kaut kur, ik mirkli arvien ātrāk aizslīd projām un es savās kaistošajās smadzenēs nevaru nekā izdomāt, lai viņu paturētu . . .

Un pie tam, lai manas mokas velnišķīgi pavairotu, pievienojās vēl tas . . . Sēžot pie viņas gultas, — biju iedevis viņai morfiju,

lai mazinātu sāpes, un raudzījos, kā viņa guļ kaistošiem vaļīgiem, drudža nomocīta, — jā . . . sēžot pie viņas gultas, visu laiku jutu aiz muguras divas acis, kas uzlūkoja mani briesmīgā sasprindzinājumā ... Tur salīcis uz grīdas sēdēja zēns un klusu čukstēja kādu lūgšanu . . . Kad mūsu skatieni sastapās, tad . . . nē, nevaru jums to attēlot. . . tad viņa suniski padevīgajās acīs parādījās kaut kas tik lūdzošs, tik ... tik pateicīgs, un tai pašā brīdī viņš pacēla pret mani irokas it kā lūgdams, lai viņu glābju . . . Vai saprotat: pret mani, pret mani viņš pacēla rokas kā pret dievu . . . pret mani . . . bet es zināju, ka esmu nevarīgs un ka viss zaudēts ... ka esmu te tikpat lieks kā skudra, kas rāpo pa zemi. . . Ak, šis skatiens, kā mani mocīja šī fanātiskā, aklā ticība manai prasmei . . . Man gribējās viņam uzkliegt un iespert ar kāju, tik ļoti viņš mani sāpināja . . . Un tomēr jutu, ka mūs abus vieno mīlestība pret viņu ... un noslēpums . . . Viņš sēdēja man tepat aiz muguras, klusi, kamolā sarāvies, kā modrs dzīvnieks . . . tikko es kaut ko prasīju, viņš piesteidzās nedzirdami ar savām basajām kājām un pasniedza man prasīto, viss drebēdams ... un gaidu pilns, it kā tā būtu palīdzība . . . glābiņš . . . Zinu, ka viņš būtu atdevis dzīvību, lai viņai palīdzētu . . . tāda bija šī sieviete, un tāda vara viņai bija pār cilvēkiem . . . un es . . . es nespēju glābt ne pilienu viņas asiņu ... Ak šī nakts, šī briesmīgā nakts, nebeidzamā nakts, kas pagāja cīnoties starp dzīvību un nāvi!

Pret rītu viņa vēlreiz pamodās . . . Viņa atvēra acis ... nu tās vairs nebija augstprātīgas un saltas. . . tajās bija valgs drudža spīdums, kad tā pārlaida svešādu skatienu pār istabu. Tad viņa uzlūkoja mani: šķita, ka viņa kaut ko pārdomā un grib kaut ko atcerēties, raudzīdamās manī ... un piepeši. . . es redzēju . . . viņa atcerējās . . . tad viņas sejā pavīdēja tā kā bailes un riebums . . . kaut kas . . . kaut kas naidīgs un briesmīgi satraukts . . . viņa sāka metāties rokām, it kā gribētu bēgt . . . prom, prom, prom no manis . . . redzēju, ka viņa

domā par . . . toreizējo liktenīgo stundu . . . Bet tad viņa atjēdzis . . . uzlūkoja mani mierīgāk, smagi elpoja . . . jutu, ka viņa grib runāt un kaut ko teikt. . . Rokas atkal sakustējās, viņa gribēja piecelties, bet bija par vārgu. Es nomierināju viņu un atkal atguldīju. Tad viņa uzlūkoja mani ar ilgu, izmocītu skatienu . . . Lūpas klusi kustējās ... Tā bija tikai pēdējā dziestošā skaņa, kad viņa sacīja:

«Vai neviens to nedabūs zināt? . . . Neviens?»

«Neviens,» atbildēju ar pārliecinošu spēku, «es jums apsolu.»

Bet viņas acis bija vēl nemierīgas . . . Kalstošām lūpām viņa neskaidri, ar pūlēm izrunāja:

«Zvēriet. . . neviens nedabūs zināt. . . zvēriet!»

Es pacēlu pirkstus zvērestam. Viņa raudzījās manī. . . Skatiens bija neizsakāms . . . Tas bija maigs, silts, pateicīgs . . . Jā, patiešām, patiešām pateicīgs. . . Viņa gribēja vēl kaut ko sacīt, bet tas kļuva viņai par grūtu. Ilgi viņa gulēja, piepūles gluži izmocīta, aizvērtām acīm. Tad sākās briesmīgais . . . briesmīgais . . . viņa mocījās vēl garu un grūtu stundu: tikai pret rītu viņa izdzisa . . .

Viņš ilgi klusēja. Pamanīju to tikai tad, kad no klāja vidus nakts klusumā atskanēja zvans, — viens, divi, trīs spēcīgi sitieni — pulkstenis trīs. Mēnesnīca bija kļuvusi blāvāka, bet gaisā jau nedroši audās kāds cits zeltains gaišums, un vējš atlidoja reizēm kā viegla pūsma. Vēl pusstunda, stunda un būs diena, skaidrā gaisma izdzēsīs visas šīs šausmas. Tā kā mūsu kaktā nekrita vairs tik biezas un melnas ēnas, redzēju skaidrāk viņa vaibstus — viņš bija noņēmis cepuri, redzēju viņa kailo pakausi un izmocīto seju, kas tagad šķita jo briesmīgāka. Bet man jau atkal pievērsās mirdzošie briļļu stikli, viņš saslējās, un viņa balsij bija zobgalīga, asa pieskaņa.

— Viņai nu bija pienācis gals, bet man vēl ne. Biju viens ar nelaiķi — bet viens svešā mājā, gluži viens svešā pilsētā, kas

necieta nekādu (noslēpumu, un man . . . man vajadzēja noslēpumu sargāt... Jā, iedomājieties tagad visu situāciju: sieviete no kolonijas labākās sabiedrības, pilnīgi vesela, kas iepriekšējā vakarā vēl dejojusi gubernatora ballē, piepeši guļ mirusi savā gultā . . . pie viņas atrodas svešs ārsts, iko, acīm redzot, ataicinājis viņas kalpotājs . . . Neviens visā mājā nav īredzējis, kad un no kurienes viņš ieradies . . . Naktī viņa pārnesta uz nestuvēm, un tad aizslēgtas durvis ... un no rīta viņa jau mirusi. . . tikai tad tiek pasaukti kalpotāji, un piepeši visa māja skan no vaimanām . . . tai pašā mirklī to uzzina kaimiņi un visa pilsēta ... un tikai viens cilvēks, kam viss jāizskaidro... es, svešinieks, nomaļa posteņa ārsts . . . Iepriecinoša situācija, vai ne? . . .

Zināju, kas mani sagaida. Par laimi, pie manis bija zēns, krietnais puika, kas nolasīja man katru vēlēšanos no acīm — arī šis dzeltenais velnēns saprata, ka cīņa te vēl nav beigusies. Es viņam tikai pateicu: «Kundze vēlas, lai neviens nedabū zināt, kas noticis.» Viņš raudzījās manī ar valgām, tomēr apņēmīgām suņa acīm: «Yes, sir,» vairāk zēns neko neteica. Bet viņš nomazgāja no grīdas asiņu traipus, piekopa visu vislabākajā kārtībā — un taisni šī noteiktā rīcība palīdzēja man atgūt atkal pašsavaldīšanos. Zinu, ka nekad mūžā neesmu tā koncentrējis savu enerģiju un ka nekad to vairs nedarīšu. Ja cilvēks visu zaudējis, tad ar izmisuma spēkiem cīnās par pēdējo, un šis pēdējais bija viņas vēlēšanās — glabāt noslēpumu. Pilnīgā mierā sagaidīju cilvēkus un stāstīju viņiem visiem vienu un to pašu izdomāto stāstu, ka zēns, ko viņa sūtījusi pēc ārsta, nejauši saticis mani ceļā. Bet, šķietami mierīgi runādams, es gaidīju . . . visu laiku gaidīju pašu galveno . . . līķa apskati, kam vajadzēja notikt, pirms viņu kopā ar viņas noslēpumu ieguldām zārkā . . . Neaizmirstiet, ka bija jau piektdiena, un sestdien vajadzēja atbraukt vīram . . .

Beidzot pulksten deviņos izdzirdu, ka tika pieteikts pilsētas ārsts. Es biju aizsūtījis ipēc viņa — viņš Bija mans priekšnieks un reizē konkurents, tas pats, par ko viņa vēl nesen tik nicīgi Bija izteikusies un kas, acīm redzot, jau Bija dabūjis zināt, ka lūdzu, lai mani pārceļ. Jau pirmajā acumirklī nojautu: viņš ir pret mani naidīgs. Bet tieši tas deva man spēkus.

Jau priekšnamā viņš jautāja: «Kad kundze ...» viņš nosauca tās vārdu, «nomira?»

«Pulksten sešos no rīta.»

«Kad viņa aizsūtīja pēc jiums?»

«Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā.»

«Vai jūs zināt, ka viņas ārsts Biju es?»

«Jā, Bet nebija laika . . . un tad . . . nelaiķe katrā ziņā vēlējās mani. Viņa aizliedza saukt kādu citu ārstu.»

Viņš cieši paskatījās manī: bālā, viegli izblīdusī seja pārlija ar sārtumu, nojautu, ka viņš ir sarūgtināts. Bet tieši tas Bija man vajadzīgs — visiem spēkiem tiecos pēc ātra atrisinājuma, jo jutu, ka nervi vairs ilgi neizturēs. Viņš gribēja atcirst kaut ko dzēlīgu, bet tad tikai nevērīgi sacīja: «Ja domājat, ka varat iztikt bez manis, tad tomēr mans dienesta pienākums ir konstatēt nāvi ... un kā tā iestājusies.»

iNeatbiidēju un ļāvu viņam iet pa priekšu. Tad apgriezos, aizslēdzu durvis un noliku atslēgu uz galda. Viņš pārsteigumā sarauca uzacis: «Ko tas nozīmē?»

Mierīgi nostājos viņam pretī: «Te nav jākonstatē īstais nāves cēlonis, bet gan — jāatrod kāds cits. Sī sieviete ataicināja mani, kad jau . . . kad jau bija notikusi neveiksmīga iejaukšanās . . . nevarēju viņu vairs glāBt, Bet apsolīju glābt viņas godu, un to es darīšu. Un lūdzu jūs man palīdzēt!»

Acis viņam bija gluži platas aiz izbrīna. «Jūs taču negribat teikt,» viņš sastomījās, «lai es, pilsētas ārsts, slēpju noziegumu?»

«Jā, gribu, man tas jāgrib.»

«Lai jūsu nozieguma dēļ es . . .»

«Teicu jau, ka neesmu aizskāris šo sievieti, citādi . . . citādi nestāvētu jūsu priekšā, bet sen jau būtu padarījis sev galu. Viņa ir izpirkusi savu pārkāpumu — ja to gribat tā saukt, pasaulei nekas nav jāzina. Necietīšu, ka šis sievietes gods tiek nev a j a dizīg i aptraipits.»

Mans noteiktais tonis viņu tikai vēl vairāk sakaitināja.

«Jūs necietīsiet... tā . . . nu jūs esat mans priekšnieks . . . vai arī iedomājaties, ka jau tas esat. . . Pamēģiniet tikai man pavēlēt . . . Tūliņ jau domāju, ka te kāda netīra lieta, ja jūs ataicina no jūsu kakta . . . krietnu praksi te uzsākat, nudien, krietns paraugs . . . Bet nu es sākšu izmeklēšanu, es, un varat būt drošs, ka protokols, zem kura būs parakstīts mans vārds, būs pareizs. Es neparakstīšu melus.»

Izturējos gluži mierīgi.

«Šoreiz jums tomēr vajadzēs to darīt. Gitādi vairs neatstāsiet šo istabu.»

Pie tam bāzu roku kabatā — revolvera man nebija klāt. Bet viņš sarāvās. Paspēru soli tuvāk un cieši raudzījos viņā.

«Paklausieties, ko jums sacīšu . . . lai neaizietu līdz galējībai. Mana dzīvība man nav neko vērta . . . sveša arī ne — tiktāl nu īreiz esmu nonācis . . . Man ir svarīgi turēt tikai savu solījumu, ka šis nāves iemesls paliks noslēpums. Dzirdiet: dodu jums goda vārdu, ja parakstīsiet apliecību, ka šī sieviete mirusi . . . nu, aiz kaut kādas nejaušības, vēl šonedēļ atstāšu pilsētu un Indiju. . . iin, ja gribat, nošaušos, tikko zārks būs ielaists zemē un varēšu būt drošs, ka neviens . . . saprotiet — neviens vairs neko nevarēs izpētīt. Ceru, ka jums ar to pietiks — ar to vajag pietikt.»

Laikam manā balsī bija kaut kas draudošs un bīstams, jo, kad neviļus tuvojos, viņš atkāpās piepešās bailēs kā . . . tāpat kā cilvēks bēg no amoka skrējēja, kad tas drāžas virsū, dunci vicinādams . . . Un tad uzreiz viņš pilnīgi pārvērtās . . . kaut kā saduga iun .aprima . . . skarbā izturēšanās pagaisa . . . Viņš nomurmināja, vēl tikai pavisam vāji pretodamies:

«Tā būs pirmā reize manā mūžā, kad parakstu viltotu apliecību . . . bet gan jau kaut ko izdomāsim . . . saprotu, ka viss var atgadīties . . . Bet es taču nevarēju uzreiz ...»

«Zināms, ka nevarējāt,» piebalsoju, lai viņu iedrošinātu («Tikai ātrāk! Ātrāk!» pulsēja man deniņos), «bet nu, zinādams, ka tikai sarūgtinātu dzīvu cilvēku un būtu nežēlīgs pret nelaiķi, jūs taču nevilcināsieties.»

Viņš pamāja. Piegājām pie galda. Pēc dažām minūtēm apliecība bija gatava (tā tika publicēta arī laikrakstā (un ticami aprakstīja sirdstrieku). Tad viņš piecēlās un paskatījās manī:

«Jūs aizceļojat vēl šonedēļ, vai ne?»

«Goda vārds.»

Viņš vēlreiz paskatījās manī. Manīju, ka viņš grib izlikties stingrs un lietišķs.

«Pasūtīšu tūliņ zārku,» viņš sacīja, lai slēptu apjukumu. Bet laikam taču manī bija kaut kas. . . kādas briesmīgas. . . mokas — viņš piepeši sniedza man roku un negaidītā sirsnībā kratīja manējo. «Tieciet tam visam pāri,» viņš sacīja; nezinu, ko viņš ar to domāja. Vai biju slims? Vai biju . . . prātu zaudējis? Pavadīju viņu līdz durvīm, atslēdzu tās — bet aiztaisīju pēdējiem spēkiem. Tad man atkal sāka klauvēt deniņos, viss salīgojās un sagriezās: tieši pie viņas gultas sabruku ... tā . . . tāpat kā izmocīts amoka skrējējs nokrīt pec sava neprātīgā skrējiena.

Viņš atkal apklusa. Mani kratīja drebuļi: vai tā (bija pirmā rīta vēja brāzma, kas, viegli šalkodama, pārskrēja klājam? Bet izmocītā seja, ko nu jau liegi apspīdēja ausmas atblāzma, atkal saspringa:

Nezinu, cik ilgi tā nogulēju uz paklaja. Tad man kāds pieskārās. Es pamodos. Tas bija zēns, pazemīgi un bailīgi viņš stāvēja manā priekšā un nemierīgi «raudzījās acīs.

«Kāds grib ienākt. . . redzēt viņu . . .»

«Neielaist nevienu.»

«Jā . . . bet. ..»

Acīs viņam bija izbailes. Viņš gribēja kaut ko sacīt un tomēr neuzdrošinājās. Kaut kas nomāca uzticamo radījumu.

«Kas tur ir?»

Zēns uzlūkoja mani drebēdams, it kā baidīdamies no sitiena. Un tad pateica — nenosaukdams vārdu . . . Kur tādam pirmatnējam radījumam pēkšņi rodas tik daudz saprāta, kā tas gadās, ka pavisam tumšus cilvēkus reizēm apgaro neizsakāma smalkjūtība? . . . Zēns sacīja . . . gluži klusu un bailīgi:

«Tas ir viņš.»

Pielēcu kājās, jo tūliņ sapratu, un mani pārņēma vēlēšanās un nepacietība redzēt nepazīstamo. Iedomājieties, cik tas bija savādi... visās šajās mokās, drudžainajā uztraukumā, bailēs un steigā pilnīgi biju aizmirsis «viņu» . . . aizmirsu, ka te iejaukts vēl kāds cilvēks . . . tas, kuru šī sieviete bija mīlējusi un kuram kaislīgi bija sniegusi to, ko man liedza . . . Pirms divpadsmit, pirms divdesmit četrām stundām būtu vēl ienīdis šo cilvēku un vēlējies saplosīt. . . Tagad ... es nevaru, nevaru jums attēlot, kā traucos to redzēt. . . mīlēt, jo viņa bija to mīlējusi.

Ar vienu lēcienu biju pie durvīm. Tur stāvēja jauns, pavisam jauns, gaišmatains virsnieks, ļoti neveikls, ļoti slaids un ļoti bāls. Viņš izskatījās kā bērns tik . . . tik aizkustinoši

jauns . . . un mani neizsakāmi saviļņoja tas, kā viņš pūlējās <būt vīrišķīgs, parādīt stingru stāju . . . slēpt savu satraukumu . . . Tūliņ redzēju, ka viņa roka dreb, kad viņš to pacēla pie cepu res. Vismīļāk būtu viņu apskāvis ... jo viņš bija gluži tāds, kādu vēlējos redzēt cilvēku, kuram piederējusi šī sieviete . . . ne pavedējs, nedz augstprātīgs nelga . . . nē, viņa bija atdevusies gandrīz vēl bērnam, tīrai, maigai būtnei.

Jauneklis stāvēja manā priekšā gluži apmulsis. Mans alka tīgais skatiens iun mana straujā tuvošanās samulsināja viņu vēl vairāk. Ūsiņas uz virslūpas nodevīgi raustījās . . . Sis jaunais virsnieks, šis bērns, ar pūlēm valdīja asaras.

«Piedodiet,» viņš beidzot sacīja, «ļoti gribētu . . . ļoti gribētu . . . kundzi... vēl redzēt.»

Neviļus, nemaz to neapzinādamies, apliku viņam, svešiniekam, roku ap pleciem un ievedu viņu kā slimnieku istabā. Viņš pārsteigts paraudzījās manī ar neizsakāmi siltu un pateicīgu skatienu ... jau šajā mirklī jutām kaut kādu tuvību . . . Piegājām pie nelaiķes . . . Viņa gulēja balta uz baltiem palagiem jutu, ka manā klātbūtnē viņam ir neērti . . . tāpēc pagāju nost, lai atstātu viņu vienu. Viņš lēnām devās tuvāk . . . nedrošiem, gausiem soļiem . . . Redzot viņa drebošos plecus, nojautu, kā sāpes plosa viņam sirdi . . . viņš gāja kā . . . kā pret vētru un negaisu . . . Un piepeši sabruka pie gultas ceļos . . . gluži tāpat kā pirmīt es.

Tūliņ piesteidzos, piecēlu viņu un aizvedu līdz krēslam. Viņš nekaunējās vairs un izraudāja savas sāpes. Nespēju neko pateikt — neviļus tikai neglāstīju viņa gaišos, kā bērnam tik mīkstos matus. Viņš satvēra manu roku . . . ļoti maigi un tomēr bikli . . . un piepeši jutu viņa ciešo skatienu.

«Sakiet man patiesību, doktor,» viņš stomījās, «vai viņa pati padarījusi sev galu?»

«Nē,» es atbildēju.

«Un vai . . . vai kāds ... ir vainīgs viņas nāvē?»

«Nē,» es atkal atbildēju, lai gan man pār lūpām gandrīz pārvēlās kliedziens: «Es! Es! Es! .. . Un tu! . . . Mēs abi! Un viņas lepnums, viņas nelaimīgais lepnums!» Bet atturējos. Atkārtoju tikai vēlreiz: «Nē . . . neviens nav vainīgs ... tas bija liktenīgs gadījums!»

«Nevaru tam ticēt,» viņš ievaidējās, «nevaru tam ticēt. Vēl aizvakar viņa bija ballē, smaidīja un pamāja man. Kā tas iespējams un kā tas varēja notikt?»

Stāstīju garu izdomājumu. Arī viņam neatklāju nelaiķes noslēpumu. Visas tās dienas runājāmies kā divi brāļi, vienādu jūtu saistīti un apgaroti. . . un neatzināmies viens otram, bet sapratām, ka visa mūsu dzīve pieder šai sievietei. . . Reizēm tas man gandrīz jau pārvēlās pār lūpām, bet tad sakodu zobus — viņš nedabūja zināt, ka viņa nesa zem sirds viņa bērnu ... ka man būtu vajadzējis šo bērnu, viņa bērnu, nonāvēt, un ka viņa pati aizrāva to līdz ar sevi nebūtībā. Un tomēr runājām tikai par viņu tais dienās, kad slēpos pie viņa, sava jaunā paziņas ... jo — aizmirsu jums pateikt — mani meklēja . . . Vīrs pārbrauca, kad zārks jau bija aiztaisīts . . . Viņš negribēja ticēt oficiālajam atzinumam... Ļaudis visu ko melsa, un viņš meklēja mani . . . Bet nespēju satikties ar cilvēku, kas bija licis viņai ciest. . . paslēpos . . . četras dienas neizgāju no mājas, mēs abi neatstājām dzīvokli. . . Viņas iemīļotais nopirka man kuģa karti ar pieņemtu vārdu, lai es varētu aizbēgt. . . Kā zaglis uzlavījos naktī uz klāja, lai neviens mani nepazītu . . . Pametu visu, kas man piederēja . . . māja ar visu septiņos gados paveikto darbu, visa mana manta bija pamesta likteņa varā ... Un priekšniecība droši vien jau izsvītrojusi mani no sarakstiem, jo bez atļaujas atstāju savu posteni... Bet nevarēju vairs dzīvot tajā mājā un tajā pilsētā . . . pasaulē, kur

viss atgādināja viņu . . . tka zaglis bēgu naktī, lai tikai būtu projām ... lai aizmirstu . . .

Bet.. . kad uzkāpu uz kuģa .. . naktī. . . pusnaktī . . . mans draugs bija kopā ar mani. . . tad . . . tad . . . pašlaik pacēla ar ceļamo krānu . . . kaut ko četrstūrainu, melnu . . . viņas zārku .. . dzirdiet: viņas zārku . . . viņa man sekoja, tāpat kā es agrāk viņai... un man vajadzēja stāvēt un izlikties vienaldzīgam, jo turpat bija arī viņas vīrs . . . Viņš pavada to uz Angliju . . . varbūt viņš grib tur izdarīt sekciju . . . viņš pārņēmis to savā ziņā ... nu tā atkal pieder viņam ... ne vairs mums, mums . . . abiem . . . Bet esmu vēl šeit. . . palikšu pie viņas līdz pašam pēdējam brīdim . . . viņš, viņš nekad to nedrīkst dabūt zināt. . . pratīšu aizsargāt viņas noslēpumu pret katru mēģinājumu . . . pret šo nelieti, kura dēļ viņa gājusi nāvē . . . Nekā, nekā viņš nedabūs zināt . . . viņas noslēpums pieder man, tikai man vienam . . .

Vai tagad saprotat. . . vai tagad saprotat. . . kāpēc negribu redzēt cilvēkus . . . negribu dzirdēt viņu smieklus . . . kad tie flirtē un tvīkst viens otra tuvuma ... jo lejā . . . lejā, kravas telpā, starp tējas un kokosriekstu maisiem stāv zārks ... Es nevaru tur tikt, telpa ir aizslēgta . . . bet zinu to ar visu savu būtni, apzinos ik mirkli. . . arī tad, kad te spēlē valsi un tango. . . tas taču ir muļķīgi, jūras dziļumā guļ miljoniem mirušo, katrā vietā uz zemes, kur vien speram kāju, trūd līķis ... un tomēr es nevaru izturēt, nevaru izturēt, ja rīko masku balles un tik alkatīgi smejas . . . Nelaiķe, jūtu, ka viņa ir te, un zinu, ko viņa no manis grib . . . zinu, ka man ir vēl kāds pienākums .. . vēl nav beigas . . . viņas noslēpums nav vēl glābts ... viņa mani vēl neatbrīvo . . .

Vidus klājā atskanēja soļu šļūcieni un šļaksti: jūrnieki sāka berzt klāju. Viņš sarāvās kā noziegumā pieķerts: bālajā sejā pavīdēja bailes. Piecēlies viņš norūca:

— Es jau eju... es jau eju.

Grūti bija skatīties aiz viņu — uz viņa iekaisušajām acīm uri pietūkušajiem plakstiņiem, kas bija sarkani vai nu no viskija, vai asarām. Viņš izvairījās no manas līdzjūtības: nojautu viņa sadugušajā augumā kaunu, bezgalīgu kaunu, ka bija atzinies man šai naktī. Neviļus sacīju:

«Vai drīkstu varbūt pēcpusdienā apmeklēt jūs kajītē . . .»

Viņš palūkojās manī — lūpas savilkās zobgalīgā, skarbā un ciniskā smīnā, ļauni skanēja katrs grūšus izgrūstais vārds.

«Ahā ... Tā saucamais pienākums palīdzēt. . . ahā ... Ar šo vārdiņu jums laimējās pavedināt mani izpļāpāties. Bet nē, mīļais, pateicos. Nedomājiet, ka man tagad ir vieglāk, kad līdz pat pēdējam sīkumam esmu atklājis jums savu sirdi. Manu sabojāto dzīvi neviens vairs nevar salāpīt. . . sliekas, esmu par velti kalpojis cienījamai Holandes valdībai . . . pensija ir pagalam, atgriežos Eiropā nabags kā suns . . . suns, kas kaukdams skrien pakaļ zārkam . . . Amoku nevar ilgi skriet nesodīts, beidzot skrējējs tiek notriekts zemē, un ceru, ka drīz būšu galā .. . Nē, pateicos par laipno apmeklējumu. . . man kajītē jau ir savi ceļa biedri. . . pāris pudeļu laba, veca viskija, kas mani reizēm mierina, un tad vēl mans vecais draugs, krietnais brau-niņš, pie kura es, diemžēl, neesmu īstā laikā ķeries... tas beidzot palīdzēs labāk par visu pļāpāšanu. . . Lūdzu, nepūlieties . . . cilvēkam vienmēr vēl paliek viņa vienīgās tiesības — nobeigties, kā pašam patīk ... un lai viņu pie tam netraucē sveša palīdzība.»

Viņš vēlreiz uzlūkoja mani ironiski un . . . pat izaicinoši, bet jutu: tas bija tikai kauns, bezgalīgs kauns. Tad viņš ierāva galvu plecos, neatsveicinājies pagriezās un gāja stipri salīcis šļūcošiem soļiem pa jau gaišo klāju uz kajīti. Vairāk neesmu viņu

redzējis. Velti nomeklējos viņu divas nākošās naktis parastajā vietā. Viņš bija pazudis, un es varētu domāt, ka viss bijis sapnis vai fantastiska parādība, ja manu uzmanību nesaistītu kāds pasažieris — holandiešu lieltirgotājs ar sēru lentu ap roku; man stāstīja, ka viņa sieva tikko mirusi ar kādu tropu slimību. Nopietns un sagrauzts viņš pastaigājās nomaļus no citiem, un doma, ka zinu viņa slepenākās rūpes, darīja mani savādi kautru; arvien novērsos, kad viņš gāja garām, lai mans skatiens nenodotu, ka zinu vairāk par viņa likteni nekā viņš pats.

Neapoles ostā pēc tam notika tas dīvainais nelaimes gadījums, kura izskaidrojums laikam jāmeklē svešinieka stāstā. Vairums pasažieru vakarā bija izkāpuši krastā, es apmeklēju operu un pēc tam vēl pasēdēju kādā gaišā kafejnīcā Romas ielā. Kad laivā atgriezāmies uz tvaikoņa, man tūliņ dūrās acīs, ka ap kuģi kaut ko meklēdamas braukā vairākas laivas ar lāpām iun acetilēna lukturiem, bet augšā uz klāja tumsā staigā karabinieri un žandarmi. Pajautāju kādam jūrniekam, kas noticis. Tas izvairījās atbildēt, un bija skaidrs, ka komandai dota pavēle klusēt. Arī otrā dienā, kad kuģis atkal mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, devās tālāk uz Dženovu, nekā nevarēja dabūt zināt. Tikai itāliešu laikrakstos vēlāk lasīju romantiski izpušķotu nelaimes gadījuma aprakstu, kas noticis Neapoles ostā. Tajā naktī, avīzēs bija rakstīts, vēlā stundā, lai ar sēro skatu nesatrauktu pārējos pasažierus, laivā no kuģa tika nolaists zārks ar kādas no Holandes kolonijām atvestas cienījamas dāmas mirstīgajām atliekām. To pašlaik vīra klātbūtnē nesuši lejā pa trapu, kad piepeši kaut kas smags gāzies zemē no augšējā klāja un ierāvis sev līdzi dziļumā kā zārku, tā arī nesējus un nelaiķes vīru. Kāds laikraksts apgalvoja, ka tas bijis kāds vājprātīgais, kas meties no augšas lejā uz trapu, citā bija

rakstīts, ka traps pats notrūcis aiz pārmērīga svara: lai nu bija kā būdams, kuģniecības sabiedrība bija darījusi visu, lai aizplīvurotu patiesību. Laivām ar pūlēm izdevies izglābt nesējus iun nelaiķes vīru, bet cinka zārks tūliņ nogrimis dzijumā un nebijis vairs atrodams. Lasītāji nodomāja, ka tai īsajai ziņai, kas tajā pašā laikā parādījās un vēstīja, ka ostā izskalots ap četrdesmit gadu veca vīrieša līķis, nav nekāda sakara ar romantiski aprakstīto nelaimes gadījumu, bet man, tikko izlasīju šīs nedaudzās rindas, šķita aiz laikraksta lapas pēkšņi atkal spokaini pavīdam mēnesnīcas apspīdētā bālā seja un mirdzošie briļļu stikli.

NEREDZAMĀ KOLEKCIJA

.

.

VĀCU INFLĀCIJAS EPIZODE

Otrā piestātnē aiz Drēzdenes mūsu kupejā iekāpa kāds pavecs vīrs, pieklājīgi sveicināja un paskatījies pamāja man vēl īpaši, kā labam paziņam. Pirmajā mirklī es viņu nepazinu; bet, tikko viņš, viegli pasmaidīdams, nosauca savu vārdu, tūliņ atcerējos: tas bija viens no Berlīnes ievērojamākajiem mākslas antikvāristiem, pie kura miera laikā ibieži biju aplūkojis un pircis senas grāmatas un autogrāfus. Mēs drīz vien sākām pļāpāt par dažādām nenozīmīgām lietām. Gluži negaidot, viņš sacīja:

— Man tomēr jums jāpastāsta, no kurienes pašlaik nāku, jo šī epizode ir gandrīz visdīvainākā, ko es, vecs mākslas lietu tirgotājs, trīsdesmit septiņos darba gados esmu piedzīvojis. Jūs droši vien zināt, kā tagad, ikopš naudas vērtība izkūpējusi kā dūmi, mūsu nozarē iet; jaunie bagātnieki piepeši sajūsminājušies par gotiskajām madonnām un senajiem izdevumiem, vecām gravīrām un gleznām; nevar viņiem nemaz pietiekami daudz to savākt, pat jāsargās, lai viņi galīgi neiztīra visu māju. Ar lielāko prieku viņi nopirktu pat aproču pogas no piedurk nēm un lampu no rakstāmgalda. Tā nu kļūst arvien grūtāk pie-

gādāt jaunas preces — piedodiet, ika šos (priekšmetus, uz kuriem mēs parasti esam raudzījušies ar godbijību, piepeši saucu par precēm, — bet šī nejaukā rase mūs novedusi tiktāl, ka brīnišķu venēciešu gravīru sākam uzskatīt par zināmas dolāru summas ekvivalentu un Gverčīno zīmējumu — par pāris simtfranku zīmju iemiesojumu. Nekāda pretestība neatbaida šo trako pircēju (neatlaidīgo uzmācību. Un tā es kādu irītu biju atkal galīgi iztukšots un vislabprātāk būtu taisījis ciet logu aizvirtņus, tāds kauns man bija, kad mūsu vecajā veikalā, ko mans tēvs bija mantojis no vectēva, redzēju mētājamies tikai nožēlojamas grabažas, kuras agrāk neviens ielas tirgotājs ziemeļos nebūtu krāvis savos ratos.

Sai nereize man piepeši ienāca prata pārlapot mušu vecā*: veikala grāmatas, lai uzmeklētu senu klientu, kam varbūt va-irētu atkal izvilt pāris dublētu. Šāds vecs klientu saraksts ir allaž kā tāds mirušo saraksts, it īpaši šajos laikos, un tas man neko daudz nedeva: vairums mūsu agrāko klientu jau sen bija izūtrupēti vai arī miruši, un uz tiem nedaudzajiem, kas vēl dzīvoja, nevarēja daudz ko cerēt. Bet tad piepeši uzdūros veselam žūksnim vēstuļu, ko laikam gan bija rakstījis mūsu visvecākais klients, kuru tādēļ vien biju piemirsis, ka jau kopš kara sākuma, 1914. gada, viņš vairs nebija mums neko pasūtījis, nedz pieprasījis. Sarakstīšanās bija ilgusi — patiešām bez pārspīlējumiem — gandrīz sešus gadu desmitus; viņš bija pircis jau no mana tēva un vectēva, tomēr nevarēju atcerēties, ka manas trīsdesmit septiņus gadus ilgās darbības laikā kādreiz būtu apmeklējis mūsu veikalu. Viss norādīja, ka viņš ir viens no tiem dīvainajiem, vecmodīgajiem un jocīgajiem vāciešiem, kurus attēloja MenceJis un Spicvegs un kuri izzuduši, saglabādamies līdz mūsu dienām kā retumi tikai mazās provinces pilsētiņās. Viņa sacerējumi tbija kaligrafiski un skaidri uzrakstīti, summas ar lineālu un sarkanu tinti pasvītrotas, skaitļus viņš rakstīja vienmēr divas reizes, lai nerastos nekādi pār-

pratumi; tāpat arī tas, ka irakstot viņš izlietoja vienīgi sev adresētu vēstuļu tīrās lapas un otrādi apgrieztas aploksnes, no-irādīja uz īsta provinciāļa sīkumainību un fanātisku taupīgumu. Šais dīvainajos dokumentos bija rakstīts ne vien viņa vārds, bet arī pilns tituls: atvaļināts mežsaimniecības un ekonomikas padomnieks, atvaļināts leitnants, apbalvots ar pirmās šķiras dzelzs krustu. Viņam, septiņdesmito gadu veterānam, ja nu viņš vēl bija dzīvs, bija jau, mazākais, savi astoņdesmit gadi uz pleciem. Bet šis smieklīgais un jocīgais skopulis, senu grafiku kolekcionārs, kā izrādījās, bija neparasti gudrs, ar izcilām zināšanām un vissmalkāko gaumi: salikdams lēnām vienkop viņa pasūtījumus kopš gandrīz sešiem gadu desmitiem, kur par pirmajiem iepirkumiem bija skanējuši vēl sudraba graši, es sapratu, ka šis mazais provincietis tai laikā, kad par dālderi varēja nopirkt veselu kaudzi skaistāko vācu kokgriezumu, pavisam klusi būs savācis tādu vara gravīru kolekciju, kas ar lielu godu varētu stāvēt līdzās jauno bagātnieku skaļi izreklamētajiem krājumiem. Tas, ko viņš pie .mums vien pusgadsimta laikā bija iegādājies par mazām summām markās un feniņos, tagad bija radījis apbrīnojamu vērtību, bez tam varēja paredzēt, ka viņš arī utrupēs un pie citiem tirgotājiem būs ieguvis ne mazāk izdevīgu pirkumu. Kopš 1914. gada no viņa tomēr nebija pienācis vairs neviens pasūtījums, bet es taču tik labi zināju par visiem mākslas lietu tirdzniecības notikumiem, ka man nebūtu varējusi paiet secen šāda mantu daudzuma izūtrupēšana vai pārdošana: tātad šim dīvainajam cilvēkam vajadzēja būt vēl dzīvam vai arī kolekcija atradās viņa mantinieku rokās.

Tas viss mani ieinteresēja, un tūlīt nākamajā dienā, tas ir, vakar vakarā, es devos tieši uz turieni, taisnā ceļā uz vienu no visnomaļākajām provinces pilsētiņām, kādas ir Saksijā, un, kad no mazās piestātnes lēni gāju pa galveno ielu, man likās gandrīz neiespējami, ka vienā no šīm banālajām mājelēm, kuras bija pieblīvētas ar sīkpilsoņu grabažām, dzīvotu cilvēks, kam, nevai-

nojami uzglabāti, «pieder visi brīnišķīgākie Rembranta, kā arī Dīrera un Manteņa darbi. Pastā uz jautājumu, vai šeit mitinās kāds .mežsaimniecības un ekonomikas padomnieks ar tādu vārdu, kā par brīnumu, dabūju «zināt, ka vecais vīrs patiešām vēl ir dzīvs, un es — atklāti sakot, ar pukstošu sirdi — jau priekšpusdienā posos ceļā.

Man nenācās grūti sameklēt viņa dzīvokli. Tas atradās ierāvēja arhitekta sešdesmitajos gados steigšus uzceltas vienkāršas provinces mājeles otrajā stāvā. Pirmo stāvu apdzīvoja kārtīgs drēbnieku meistars, otrajā stāvā pa kreisi spīdēja kāda pasta pārziņa izkārtni te, bet pa labi bija porcelāna tāfelīte ar padomnieka vārdu. Kad bikli piezvanīju, durvis tūliņ atvēra ļoti veca, sirma sieviete ar glītu, melnu aubīti galvā. Es pasniedzu viņai savu vizītkarti un jautāju, vai varētu runāt ar mežsaimniecības padomnieka kungu. Izbrīnījusies un ar manāmu neuzticību viņa uzlūkoja vispirms mani un tad vizītkarti: likās, šajā pamestajā pilsētiņā un vecmodīgajā mājā apmeklējums no citurienes ir vesels notikums. Viņa laipni lūdza mani pagaidīt, paņēma vizītkarti un iegāja istabā; dzirdēju viņu klusu čukstam un tad piepeši skaļu, ķildīgu vīrieša balsi:

Ak, R. . . . kungs no Berlīnes, no lielā antikvariāta . . . Lai tik nāk, lai tik nāk! .. . Ļoti priecājos!

Un vecā māmiņa jau iztipināja atkal laukā un lūdza mani istabā.

Es novilku mēteli un gāju iekšā. Vienkāršās istabas vidū, pie cēlies kājās, stāvēja vecs, bet vēl spēcīgs vīrs ar kuplām ūsām, ģērbies ar tresēm izrotātos, gandrīz vai militāros mājassvārkos, un sirsnīgi sniedza man pretī abas rokas. Bet šis atklātais, neapšaubāmi draudzīga un spontāna apsveikuma žests nesaskanēja ar dīvaino sastingumu viņa stājā. Viņš nenāca man ne soli pretī, un man vajadzēja mazliet nepatīkami pārsteigtam doties pie viņa, lai satvertu viņa roku. Bet, kad gribēju to satvert, pamanīju, ka viņš rokas «tur taisni un nekustīgi, ka tās

nemeklē manējo, bet gan gaida. Nākamajā mirklī sapratu visu: šis cilvēks /bija akls.

Jau kopš bērnības man vienmēr bijis neērti stāvēt akla cilvēka priekšā, nekad neesmu varējis apslēpt kaunu un apmulsumu, īredzot kādu cilvēku gluži kā dzīvu un tomēr zinot, ka viņš neuztver mani tā kā es viņu. Arī tagad, kad zem izpūru-šajām, kuplajām, sirmajām uzacīm redzēju šīs nedzīvās acis, kas stingi vērās tukšumā, man bija vispirms jāpārvar izbailes. Bet aklais nedeva man daudz laika šādam pārsteigumam, tikko mana roka aizskāra viņējo, viņš jo spēcīgi to sakratīja un, omulīgi, skaļi un strauji runādams, atkal mani apsveica:

— Rets apmeklējums, — viņš platu muti smējās man tieši sejā, — tiešām brīnums, ka arī kāds no Berlīnes lielajiem kungiem kādreiz iemaldās mūsu ligzdā . . . Bet tas nozīmē, ka jāuzmanās, ja kāds no tirgotāju kungiem dodas ceļā .. . Mūsu mājās mēdz vienmēr sacīt: vārtus un kabatas ciet, kad Čigāni nāk ... Jā, varu iedomāties, kāpēc mani uzmeklējat... Ar veikaliem tagad mūsu nabaga panīkušajā Vācijā iet slikti, nav vairs pircēju, un tad lielie kungi atceras atkal savus vecos klientus un uzmeklē savas aitiņas . . . Bet pie manis, baidos, jums nebūs laimes, mēs, nabaga vecie pensionāri, esam priecīgi, ja mums ir galdā gabals maizes. Kad jūs paaugstināt tik neprātīgi cenas, mēs nevaram vairs turēt līdzi . . . Mūsējie pazūd uz visiem laikiem.

Es tūliņ piebildu, ka viņš mani pārpratis, ka neesmu nācis viņam neko pārdot, bet man tikai nejauši gadījies būt te tuvumā un negribēju laist garām izdevību apmeklēt viņu kā mūsu veikala ilggadīgu klientu un vienu no Vācijas ievērojamākiem kolekcionāriem. Tikko biju izteicis vārdus «vienu no Vācijas ievērojamākiem kolekcionāriem», vecā vīra seja dīvaini pārvērtās. Viņš vēl arvien stāvēja taisni un stīvi istabas vidū, bet viņa stāja pēkšņi ieguva apskaidrotību un iekšēju lepnumu, viņš pagriezās uz to pusi, kur, pēc viņa domām, atradās sieva, it kā

gribētu sacīt: «Vai dzirdi?» — un teica lēni, maigā, priecīgā balsī, bez tās militāri skarbās pieskaņas, kādā nupat bija runājis:

— Tas patiešām ir ļoti ļoti jauki no jūsu puses . . . Bet jūs neesat nācis par velti. Jūs redzēsiet kaut ko tādu, ko nedabūjat vis īredzēt katru dienu pat savā lepnajā Berlīnē . . . Pāris eksemplāru, par kuriem skaistāku neatradīsiet ne «Albertīnā», ne arī nolādētajā Parīzē . . . Protams, ja sešdesmit gadus ir kolekcionārs, tad tiek pie mantām, kas vis nemētājas tieši uz ielas. Luīze, padod man skapja atslēgu!

Bet nu notika kaut kas negaidīts. Vecā māmiņa, kas stāvēja viņam līdzās un, pieklājīgi smaidīdama, bija klusi un laipni klausījusies mūsu sarunā, piepeši lūgdamās pacēla pret mani abas rokas un tai pašā mirklī noliedzoši papurināja galvu, tā ka sākumā neko nesapratu. Tad viņa piegāja pie vīra un uzlika tam viegli rokas uz pleciem.

— Bet, Hervart, — viņa atgādināja, — tu nemaz nejautā kungam, vai viņam tagad ir laiks apskatīt kolekciju, drīz jau būs pusdienas. Un pēc ēšanas tev stunda jāatpūšas, to ārsts stingri noteicis. Vai nebūtu labāk, ja tu parādītu kungam visu pēc pusdienām, un tad mēs kopā padzertu kafiju? Tad arī Annemarija būs mājās, viņa saprot visu daudz labāk un var tev palīdzēt!

Un vēlreiz, vīram neko nenojaušot, ļoti lūdzoši pamāja ar galvu.

Tagad es sapratu. Zināju, ka viņa vēlas, lai noraidu tā tūlītējo nodomu, un steidzīgi pateicu, ka esmu ielūgts uz pusdienām. Man būtu prieks un pagodinājums, ja drīkstētu apskatīt viņa kolekciju, bet tas man pirms pulksten trijiem gan nebūs iespējams, pēc tam atkal labprāt iegrieztos.

Vecais vīrs novērsās, pukodamies kā bērns, kam atņemta mīļākā rotaļlietiņa.

— Zināms, — viņš rūca, Berlīnes kungiem nekad nav ļaika. Bet šoreiz jums būs jāatrod laiks, jo te nav vis trīs vai

pieci eksemplāri, bet divdesmit septiņas mapes, katra atsevišķam meistaram, un neviena no tām nav pustukša. Tātad pulksten trijos; bet esat laikā, citādi netiksim galā.

Viņš atkal sniedza man, neko neredzēdams, pretī roku.

— Ievērojiet, jūs drīkstat priecāties vai arī — dusmoties. Un, jo vairāk dusmosieties, jo vairāk priecāšos. Tādi mēs, kolekcionāri, esam: visu sev, un neko citiem! — Un viņš man vēlreiz spēcīgi pakratīja roku.

Vecā sieviņa pavadīja mani līdz durvīm. Visu laiku jau biju novērojis viņā zināmu neveiklību un sejā mulsu baiļu izteiksmi. Bet nu pie pašām durvīm viņa ļoti nomāktā balsī stomīdamās jautāja:

— Vai . . . vai mana meita Annemarija drīkstētu . . . drīkstētu aiziet pēc jums un jūs atvest? ... Tā būs labāk ... aiz daudziem iemesliem ... Jūs droši vien pusdienojat viesnīcā?

— Protams, priecāšos, tas būs patīkami, — es sacīju.

Un patiešām stundu vēlāk, kad mazajā istabā viesnīcā pie tirgus laukuma biju tikko beidzis pusdienot, apkārt skatīdamās, it kā kaut ko meklēdama, te ienāca vienkārši ģērbusies, jau vecīga sieviete. Es gāju viņai klāt, stādījos priekšā un sacīju, ka esmu gatavs tūliņ iet viņai līdzi, lai apskatītu kolekciju. Bet, piepeši nosarkdama, un ar tādu pašu satraukumu un apjukumu kā māte viņa Jūdza, vai nevarētu vispirms parunāt ar mani pāris vārdu. Un es tūliņ redzēju, ka viņa jūtas nomākta. Vienmēr, kad viņa saņēmās un mēģināja runāt, nemierīgs, nervozs sārtums pārklāja pat pieri un ;roka burzīja apģērbu. Beidzot, stomīdamās un arvien vairāk apmulsdama, viņa iesāka:

— Māte atsūtīja mani pie jums . . . Viņa man visu izstāstīja, un . . . mēs jūs ļoti lūdzam . . . Mums patiesībā vajag jūs informēt, pirms nākat pie tēva . . . Tēvs, zināms, gribēs rādīt jums savu kolekciju, bet kolekcija . . . kolekcija . . . nav vairs pilnīga .. . Trūkst vairāki eksemplāri... Diemžēl, pat ļotj daudzi..,

Viņai atkal vajadzēja ievilkt elpu, tad viņa mani pēkšņi uzlūkoja un steidzīgi sacīja:

— Man jāriunā ar jums pilnīgi atklāti. . . Jūs zināt, kādi tagad laiki, jūs sapratīsiet visu . . . Tēvs kopš kaira sākuma palicis pilnīgi akls. Viņa redze jau agrāk bieži bija traucēta, bet tad uztraukums viņam pilnīgi atņēma acu gaismu; kaut gan viņam ir septiņdesmit seši gadi, viņš, protams, gribēja doties līdzi uz Franciju un, kad armija nevirzījās uz priekšu tikpat ātri kā 1870. gadā, briesmīgi uztraucās, uin tad viņam sāka strauji pasliktināties redze. Citādi viņš vēl ir pilnīgi žirgts, vēl nesen viņš varēja staigāt stundām ilgi un nodoties pat iemīļotajām medībām. Nu viņa pastaigas beigušās, un vienīgais prieks palikusi kolekcija, to viņš skata katru dienu ... Tas ir, viņš jau to neredz, viņš jau nekā vairs neredz, bet izņem katru pēcpusdienu visas mapes, lai vismaz citu pēc cita aptaustītu eksemplārus, vienmēr tajā pašā kārtībā; viņš tos kopš gadu desmitiem zina jau no galvas . . . Nekas cits viņu tagad vairs neinteresē, un man vienmēr jālasa viņam priekšā, kas laikrakstos teikts par cenu paaugstinājumiem, un jo augstākas kļūst cenas, jo viņš jūtas laimīgāks ... jo . . . tas jau ir visbriesmīgākais, ka tēvs nekā vairs nesaprot, ne kādi tagad laiki, ne kas notiek ar cenām. Viņš nezina, ka esam visu pazaudējuši un ka ar viņa pensiju nevar iztikt mēnesī ne divas dienas . . . Pie tam mans māsasvīrs kritis karā un māsa palikusi viena ar četriem bērniem . . . Bet tēvs nekā nezina par mūsu materiālajām grūti bām. Vispirms .mēs taupījām, taupījām vēl vairāk nekā agrāk, bet tas nelīdzēja. Tad mēs sākām pārdot — neaizskārām, pro tams, viņa iemīļoto kolekciju . . . Pārdevām nedaudzās rotaslietas, kas mums piederēja, bet tas bija tīrais nieks, jo tēvs kopš sešdesmit gadiem katru feniņu, ko varēja atlicināt, izdeva tikai par savām lapām. Un kādu dienu nekā vairs nebija . . . Mēs nezinājām, ko iesākt . . . Un tad . . . tad mēs ar māti pārdevām Yieniu eksemplāru. Tēvs nekad to nebūtu atļāvis, viņš nemaz ne

zina, cik slikti mums klājas, viņš nenojauš, cik grūti «melnaja» tirgū sagādāt kaut mazumiņu pārtikas, viņš arī nezina, ka esam karu zaudējuši un ka mums atņemta Elzasa un Lotringa, mē? viņam vairs nelasām to visu no laikrakstiem priekšā, lai viņš neuztrauktos.

Tas bija ļoti dārgs eksemplārs, ko pārdevām, — kāda Rembranta gravīra. Tirgotājs piedāvāja mums par to daudzus, daudzus tūkstošus mārku, un mēs cerējām, ka būsim gadiem nodrošināti. Bet jūs jau zināt, kā nauda kūst. . . Noguldījām atlikumu bankā, taču pēc pāris mēnešiem viss bija pagalam. Tā mums vajadzēja pārdot vēl vienu eksemplāru un tad vēl vienu, un tirgotājs atsūtīja naudu vienmēr tikai tad, kad tā jau bija zaudējusi vērtību. Tad mēs piedalījāmies ūtrupēs, bet arī tur mūs apkrāpa, kaut arī summas bija miljoniem lielas. . . Kamēr šie miljoni nonāca līdz mums, tie vienmēr bija jau kļuvuši par bezvērtīgiem papīriem. Lai glābtu tikai kailo, nožēlojamo dzīvību, viss labākais no viņa kolekcijas, izņemot pāris vērtīgu eksemplāru, ir pamazām aizceļojis, bet tēvs nekā nenojauš.

Tāpēc arī māte izbijās, kad jūs šodien ieradāties ... Ja viņš jums atvērs mapes, tad viss kļūs zināms. . . Vecajos vākos, kurus viņš pazīst pēc taustes, esam pārdoto vietā ielikušas kopijas vai arī tām līdzīgas lapas, tā ka aptaustot viņš nekā nemana. Un, ja viņš tās var aptaustīt un saskaitīt (viņš ļoti labi atceras to secību), tad priecājas gluži tāpat kā agrāk, kad aplūkoja tās redzīgām acīm. Bez tam mūsu mazajā pilsētiņā nav neviena, kuru tēvs uzskatītu par cienīgu redzēt viņa dārgu mus . . . Un viņš tik fanātiski mīl katru atsevišķu gravīru, ka, liekas, viņam salūztu sirds, ja viņš nojaustu, ka viss jau izslīdē jis viņam no rokām. Kopš agrākais Drēzdenes vara gravīru nodaļas vadītājs miris, jūs pa šiem gadiem esat pirmais, kam viņš grib rādīt savas mapes. Tāpēc lūdzu jūs . . .

Un vecīgā sieviete piepeši pacēla rokas, un acis viņai valgi iemirdzējās.

— Mēs jūs lūdzam . . . nedariet viņu nelaimīgu . . . nedariet mūs nelaimīgus . . . Neizpostiet viņam šo pēdējo ilūziju, palīdziet mums, lai viņš ticētu, ka visas gravīras, par kurām viņš stāstīs, atrodas vēl turpat. . . Viņš to nepārdzīvotu, ja pat tikai nojaustu. Varbūt esam nodarījušas viņam pāri, bet nevarējām citādi: ir taču jā dzīvo . . . Un cilvēka dzīvība — četri manas māsas bāreņi, taču nozīmē daudz vairāk nekā apdrukātas lapas . . . Līdz pat šai dienai neesam liegušas viņam nekādu prieku: viņš ir laimīgs, katru pēcpusdienu trīs stundas pēc kārtas šķirsta savas mapes un ar katru gravīru sarunājas kā ar cilvēku. Bet šodien ... varbūt šodien būtu viņa laimīgākā diena, viņš taču kopš gadiem ilgojas savus dārgumus parādīt kādam lietpratējam. Lūdzu . . . Sirsnīgi jūs lūdzu, neizpostiet viņam šo prieku!

Tas tika pateikts tik aizkustinoši, ka nespēju nemaz atstāstīt. Ak dievs, kā antikvārists esmu redzējis daudz nekrietni izpostītu, inflācijas nejēdzīgi pieviltu cilvēku, kam visdārgākās no senajām ģimenes rotaslietām izkrāptas par sviestmaizi, bet te liktenis bija izspēlējis sevišķi ļaunu joku — tas viss mani jo dziļi saviļņoja. Protams, apsolījos klusēt un darīt to labāko, ko vien varu.

Mēs sākām iet: pa ceļam sarūgtināts uzzināju, ar kādiem blēdīgiem paņēmieniem šīs nabaga vientiesīgās sievietes krāptas, bet tas tikai pavairoja manu apņēmību, cik iespējams, viņām palīdzēt. Mēs uzkāpām otrajā stāvā, un, tikko aizskārām durvju rokturi, tā jau izdzirdām vecā vīra līksmi dziedošo balsi:

— Nāciet! Nāciet!

Ar akla cilvēka jutīgo dzirdi viņš mūsu soļus bija saklausījis jau uz kāpnēm.

— Hervarts nevarēja šodien nemaz gulēt aiz nepacietības parādīt jums savus dārgumus, — vecā māmuļa smaidot sacīja.

Viens vienīgs meitas skatiens bija viņu jau nomierinājis — vīna zināja, kā es izturēšos. Uz galda izliktas gaidīja mapju kaudzes, un, tikko aklais sajuta manu roku, tā, ne vārda neteicis, tūliņ satvēra mani aiz elkoņa un apsēdināja krēslā.

— Tā, nu tūliņ sāksim — ir daudz ko skatīt, un Berlīnes kungiem jau nekad nav laika. Sai pirmajā mapē man ir Dī-īrers, gandrīz pilns komplekts, kā jūs pārliecināsieties, — pie tam viena gravīra skaistāka par otru. Bet varēsiet spriest pats, paskatieties! — viņš uzšķīra pirmo lapu. — Lielais zirgs.

Ļoti saudzīgi, kā aiztikdams kaut ko trauslu, viņš lielā uzmanībā, pieskardamies tikai ar pašiem pirkstgaliem, izņēma no mapes vākus, kuros bija ielikts vienīgi apdzeltējis papīrs, un sajūsmināts turēja savā priekšā nevērtīgo lapu. Mirkli viņš uzlūkoja to, patiesībā nekā neredzēdams, bet kā ekstāzē, un, turot izstieptajā rokā acu augstumā tukšo lapu, kā uz burvja mājienu viņa seja pieņēma tādu izteiksmi, it kā viņš patiešām ko redzētu. Viņa aklajās acīs ar sastingušajām zīlītēm piepeši atspoguļojās gaisma un apziņa, — vai tas bija papīra atspīdums vai arī iekšēja saviļņojuma mirdzums?

Nu, — viņš lepni jautāja, — vai esat jebkad redzējis skaistāku novilkumu? Cik asi, cik skaidri izdalās katra detaļa! Esmu šo lapu salīdzinājis ar Drēzdenes eksemplāru, bet tas izskatījās gluži izplūdis un blāvs. Un pie tam ģenealoģija! Lūk! — Un viņš apgrieza lapu un irādīja tik noteikti ar nagu tukšās lapas otrā pusē uz atsevišķām vietām, ka neviļus paskatījos, vai patiešām tur nav atzīmes. — Jā, te ir kolekcionāra Naglera zīmogs, te Remija un Esdaila; vai mani ievērojamie priekšteči varēja iedomāties, ka viņu gravīras nokļūs reiz šai mazajā istabelē?

Man pārskrēja auksts pār muguru, kad viņš, nekā nenojauzdams, tik sajūsmināts slavēja pilnīgi tukšu lapu, un baigi bija noskatīties, kā viņš ar pirksta nagu precīzi līdz milimetram norādīja uz neredzamajām kolekcionāru atzīmēm, ko bija uzbfl-

rusi tikai viņa fantāzija. Kakls man sažņaudzās aiz uztraukuma, nezināju nekā ko atbildēt; bet, kad apmulsis uzlūkoju abas sievietes, redzēju atkal trīcošās un uztrauktās sirmgalves lūdzoši paceltās rokas. Tad saņēmos un sāku savu lomu.

— Lieliski! — beidzot norūcu. — Brīnišķīgs novilkums. — Un tūliņ viņa seja sāka starot aiz lepnuma.

— Bet tas vēl nav nekas, — viņš triumfēja, — jums vispirms jāredz «Melanholija» vai «Kaisle», krāsains eksemplārs, kāda otra laikam pasaulē vairs nav. Palūkojieties tik! — Un atkal viņa pirksti maigi noglāstīja kādu iedomātu attēlu. — Sie svaigie, šie sulīgie un siltie toņi! Visa Berlīne ar saviem mākslas vēsturniekiem un antikvāristiem stāvētu vai uz galvas, lai dabūtu šādu gravīru.

Tā viņš sajūsmināts un līksms runāja veselas divas stundas. Nē, es jums nevaru izstāstīt, cik tas bija jocīgi, — skatīt ar viņu kopā šīs simt vai divsimt tukšās lapas vai nožēlojamās reprodukcijas, kas šā nelaimīgā cilvēka atmiņā, kurš neko nenojauta, tomēr bija tik neiedomājami īstas, ka viņš nekļūdīdamies nevainojamā secībā runāja par katru atsevišķi un slavēja to vissīkākās detaļas. Neredzamā kolekcija, sen jau izkaisīta visos vējos, šim aklajam un aizkustinoši pieviltajam cilvēkam vēl bija tepat, un viņa iztēles kaislīgais spēks lika arī man gandrīz tai ticēt. Tikai reizi pēkšņas atmošanās briesmas pārtrauca sajūsmas pilnā vērojuma somnabulo drošību: aplūkojot Rembranta «Antiopi» (izmēģinājuma novilkumu, kam patiešām vajadzēja būt neiedomājami vērtīgam), viņš atkal bija slavējis skaidro iespiedumu, nervozi ar «gaišredzīgo» pirkstu vilcis pa papīru, labpatikā zīmēdams iespieduma līniju, bet jutīgie pirksta nervi nebija atraduši uz svešās lapas pazīstamos padziļinājumus. Pār viņa pieri piepeši pārlaidās ēna, balss kļuva nedroša.

— Tā taču ir . . . Tā taču ir «Anliope»? — viņš viegli samulsis čukstēja; es tūliņ saņēmos, steigšus izņēmu ierāmēto

lapu viņam no rokām un sajūsmināts sāku visiespējamākos sīkumos runāt īpar gravīru, ko arī es pazinu. Aklā vīra samulsusī seja atkal kļuva gaiša. Un, jo vairāk es gravīru slavēju, jo sirsnīgāka, maigāka un līksmāka atplauka viņa grumbu izvagotā, izburbējusī seja.

— Reiz esmu sastapis cilvēku, kas kaut ko saprot, — viņš gavilēja, lepni pavērsies pret savējiem. — Beidzot, beidzot arī jūs nu dzirdat, ko manas gravīras ir vērts. Jūs vienmēr neticīgi pukojāties, ka visu naudu ieguldu savā kolekcijā: ir jau tiesa, sešdesmit gadu laikā neesmu lietojis ne alu, ne vīnu, ne tabaku, neesmu tērējis naudu ne par ceļojumiem, ne teātriem, ne grāmatām, bet tikai taupījis un taupījis šīm gravīrām. Kādreiz, kad manis vairs nebūs, gan jūs redzēsiet, — tad jūs būsiet bagātas, visbagātākās pilsētā, tik bagātas kā pašas lielākās bagātnieces Drēzdenē, tad jūs vēl priecāsieties par manu neprātu. Bet, kamēr dzīvoju, neviena vienīga gravīra neatstās šo māju — vispirms iznesiet laukā mani un tad tikai manu kolekciju.

Un pie tam viņa roka noglāstīja sen iztukšotās mapes, it kā tās būtu kaut kas dzīvs. Man bija baigi, bet reizē biju arī aizkustināts, jo pa visiem kara gadiem nebiju neviena vācieša sejā redzējis tik pilnīgu un tik tīru svētlaimi. Sievietes, stāvēdamas viņam līdzās, noslēpumaini atgādināja vācu meistargravīras sieviešu tēlus, kas, atnākušas apmeklēt sava pestītāja kapu, godbijīgās izbailēs un līksmā ekstāzē izbrīnījušās stāv uzlauztās, tukšās velves priekšā. Un kā gravīrā jaunavas, nojaušot pestītāja parādīšanos, tā arī šīs abas vecīgās, rūpju saliektās, nabadzīgās sīkpilsones smaidīja caur asarām, sirmgalvja bērnišķīgā prieka apstarotas; nekad nebiju redzējis tik aizkustinošu ainu. Vecais vīrs nevarēja vien noklausīties manās uzslavās, visu laiku kravāja un grozīja lapas, kāri uztverdams katru manu vārdu. Jutu atvieglojumu, kad melīgās mapes beidzot tika nostumtas pie malas un viņam negribot vajadzēja atbrīvot

galdu kafijas tasēm. Bet kas gan bija mana atvieglotā vainas apziņa, salīdzinot to ar neapvaldīto, skaļo prieku un pārgalvību, ko pārdzīvoja vīrs, kas bija it kā kļuvis par trim gadu desmitiem jaunāks! Viņš stāstīja (neskaitāmas anekdotes par pirkumiem un meklējumiem, katru palīdzību noraidīdams arvien piecēlās, lai atkal un atkal izņemtu kādu gravīru: viņš bija pārgalvīgs un apskurbis kā no vīna. Kad beidzot sacīju, ka man jāatvadās, viņš patiešām izbijās, saīga kā stūrgalvīgs bērns un piecirta spītīgi ar kāju pie grīdas: tā nevajagot, es neesot vēl redzējis ne pusi. Abām sievietēm stūrgalvīgā sapīkuma dēļ nācās ļoti grūti viņu pārliecināt, ka nedrīkst mani vairs ilgāk aizturēt, jo es nokavēšu vilcienu.

Kad viņš beidzot pēc izmisuma pilnas pretošanās padevās un sākām atvadīties, viņa balss kļuva gluži maiga. Viņš saņēma manas rokas, un viņa pirksti ar akla cilvēka jutīgumu glāstīdami slīdēja man līdz pat locītavām, it kā viņš gribētu par mani izzināt vairāk un sacīt ko sirsnīgāku, nekā iespējams ar vārdiem.

— Jūs ar savu apciemojumu sagādājāt man lielu lielu prieku, — viņš «teica saviļņojumā, kas nāca no sirds dziļumiem un ko es nekad neaizmirsīšu. — Tā patiešām bija laime beidzot, atkal reiz beidzot aplūkot manas mījās gravīras kopā ar lietpratēju. Bet jūs redzēsiet, ka nebūsiet veltīgi mani, vecu un aklu vīru, apmeklējis. Apsolu jums — lai mana sieva ir lieciniece — ka pievienošu savam testamentam vēl vienu punktu, kurā manas kolekcijas izpārdošana tiks novēlēta jūsu cienījamai firmai. Jums būs gods pārvaldīt šos nezināmos dārgumus līdz tai dienai, kad tie tiks izkaisīti pa visu pasauli. — Pie tam viņš glāstoši uzlika roku uz izlaupītajām mapēm.

— Apsoliet man vienīgi pagatavot skaistu katalogu: tas būs mans piemineklis, man nevajag labāka.

Es paraudzījos uz sievu un meitu, kas bija cieši pieglaudušās viena otrai, un reizēm trīsas pārskrēja no vienas auguma uz otru, it kā viņas būtu viens ķermenis, kas nodreb kopīgā sa-

viļņojumā. Jutos gluži svinīgi, kad šis savā neziņā aizkustinošais cilvēks novēlēja kā dārgumu manā pārziņā savu neredzamo, sen izgaisušo kolekciju. Saviļņots apsolīju viņam to, ko nekad nevarēju izpildīt; atkal gaiši iemirdzējās aklo acu zīlītes; jutu, cik ļoti viņš ilgojas mani redzēt: nojautu to pēc maiguma um viņa pirkstu glāstošā pieskāriena, kad viņš pateicībā un atzinībā spieda man roku.

Sievietes pavadīja mani līdz durvīm. Viņas neuzdrošinājās runāt, jo tēva smalkā dzirde uztvertu katru vārdu, bet cik sirsnīgi un pateicības pilnas staroja viņu asarām pieplūdušās acis! Gluži apstulbis novilkos lejā pa kāpnēm. Man nudien bija kauns: biju kā pasakā eņģelis iegājis nabaga ļaužu istabā un tikai ar gudru viltību un nekautrīgiem meliem padarījis aklu cilvēku uz stundu redzīgu, lai gan patiesībā biju nācis kā nožēlojams pau-ninieks nolaupīt kādam ar blēdību pāris dārgu gravīru. Tagad paņēmu līdzi daudz ko vairāk: šai smacīgajā, drūmajā laikā atkal reiz biju varējis izbaudīt tīru sajūsmu un kristalizētu, tikai mākslas izraisītu ekstāzi, kādu mūsdienu cilvēki laikam sen vairs nepazīst. Es sajutu — nevaru to citādi nosaukt — godbijību, lai gan vēl arvien kaunējos, īsti nezinādams, kāpēc.

Atrados jau uz ielas, kad augšā veroties iečīkstējās logs un dzirdēju saucam savu vārdu: patiešām, vecais vīrs nebija varējis atturēties un ar aklajām acīm raudzījās man nopakaļ virzienā, kur nojauta mani aizejam. Viņš izliecās tik tālu pār logu, ka abām sievietēm vajadzēja viņu uzmanīgi pieturēt, vicināja ar kabatas lakatiņu un sauca līksmā, skanīgā zēna balsī:

— Laimīgu ceļu!

Sis skats bija neaizmirstams: sirmgalvja jautrā seja tur

augšā, logā, raudzījās pāri visiem saīgušajiem, nervozajiem, nevaļīgajiem gājējiem ielā; no mūsu pretīgās dzīves īstenības to maigi pacēla augšup laimes pilnas ilūzijas gaišais mākonis. Un man atkal ienāca prātā senie, patiesie vārdi, — liekas, tos sacījis Gēte, — ka kolekcionāri ir laimīgi cilvēki.

GRĀMATNIEKS MENDELIS

.

Reiz, kad atkal biju Vīnē un atgriezos no kāda apciemojuma pilsētas nomalē, mani negaidot pārsteidza lietus gāze, kas cilvēkus kā ar slapju pātagu raiti sadzina zem nojumēm un māju vārtos, un arī es steigšus meklēju patvērumu. Vīnē, par laimi, ik uz stūra gaida kafejnīca, — ar pilošu cepuri un stipri samirkušiem pleciem iebēgu kādā, kura atradās tieši pretī. Tā bija viena no parastākajām priekšpilsētas kafejnīcām; tās ir gandrīz šabloniski vienādas, bez jaunmodīgajām, no Vācijas aizgūtajām pilsētas centru dejasgrīdu atrakcijām, vīniski patriarhālas un pārpildītas vienkāršiem cilvēkiem, kas vairāk uzmanības veltī laikrakstiem nekā cepumiem. Lai gan šai vakara stundā jau smacīgais gaiss bija caurausts ziliem tabakas dūmu lokiem, tomēr kafejnīca ar gluži jaunajiem samta dīvāniem un spožo alumīnija kasi izskatījās spodra. Steigā nebiju papūlējies uz ielas izlasīt nosaukumu, — bet kam tas bija vajadzīgs? Nu sēdēju siltumā un nepacietīgi lūkojos caur zilganajām lietus lāšu noskalotajām rūtīm, gaidīdams, kad apnicīgajam lietum labpatiks atkāpties pāris kilometru tālāk.

Es tātad nīku (bezdarbībā un sāku jau padoties tai kūtrajai pasivitātei, ko it kā narkozi neredzami iztvaiko katra īsta Vīnes kafejnīca. Aiz gara laika uzlūkoju cilvēkus, kam telpas mākslīgais apgaismojums iezīmēja zem acīm neveselīgas ēnas, vēroju jaunavu pie kases, kura mehāniski izdalīja viesmīļiem cukuru un katrai kafijas tasei karotīti, pa pusei snauduļodams, neapzināti lasīju man galīgi vienaldzīgos plakātus pie sienām, un pat gandrīz priecājos par šāda veida garīgu trulumu. Bet piepeši dīvainā kārtā pamodos no pussnaudas, sajuzdams savādu nemieru, tāpat kā niecīgas zobu sāpes, kad vēl nezina, vai tās sākas labajā vai kreisajā pusē, augšējā vai apakšējā žoklī; sajutu tikai neizprotamu satraukumu un nemieru. Jo piepeši, - nebūtu gan varējis pateikt, kā, — apzinājos, ka esmu te jau bijis pirms vairākiem gadiem un ka mani ar šīm sienām, krēsliem, galdiem, ar šo svešo, dūmaino telpu saista kādas atmiņas.

Jo vairāk pūlējos atšķetināt atmiņu pavedienu, jo viltīgāk un izvairīgāk tas izslīdēja man no rokām — tas spīguļoja neskaidri kā medūza visdziļākajā zemapziņā un tomēr nebija ne satverams, nedz iegūstams. Veltīgi aplūkoju katru priekšmetu šai telpā: protams, daudz kas man bija svešs, piemēram, kase ar čirkstošo automātisko skaitītāju un tāpat arī sienas segums, kas bija sarkankoka imitācija, — tas viss droši vien bija parādījies vēlāk. Un tomēr, tomēr biju šeit reiz pirms divdesmit vai vairāk gadiem bijis, kā nagla sienā, neredzami paslēpts, te glabājās kaut kas no sen pārdzīvotā. Ar visiem jutekļiem ieniru šai telpā un reizē arī pats sevī — un tomēr, nolādēts! — nevarēju atsaukt zudušās, no prāta izgaisušās atmiņas.

Es dusmojos, kā dusmojamies vienmēr, ja kāda neveiksme liecina par mūsu garīgo spēku izsīkumu un nevarību. Tomēr nezaudēju cerību vēl atmodināt šīs atmiņas. Zināju, ka man jāatrod tikai kāds sīks āķītis, kur pieķerties, jo mana atmiņa ir dīvaina, reizē laba nm slikta, savā ziņā stūrgalvīga un spī

tīga, bet arī neiedomājami uzticama. Tā uzņem savā tumšajā paslēptuvē svarīgākos notikumus un sejas, visu lasīto un pārdzīvoto un nekā vairs nedod labprāt atpakaļ no šīs zemapziņas uz gribas pavēli vien. Taču man jāiegūst tikai visvieglākais pieturas punkts, kāda skatu karte, pāris rindu uz aploksnes, apkvēpusi laikraksta lapa, un aizmirstais tūliņ iznirst no tumši plūstošās straumes atkal pilnīgi dzīvs un taustāms kā izmakšķerēta zivs. Tad atceros cilvēku visos sīkumos, viņa muti, mutē robu starp zobiem kreisajā pusē, ko redz smejoties, šo smieklu lūstošo skaņu un kā pie tam sāk raustīties ūsas un kā šais smieklos iznirst cita, jauna seja — to visu tad tūliņ redzu kā vīzijā un pēc gadiem atceros katru vārdu, ko šis cilvēks man jebkad teicis. Bet, lai pagātni redzētu un justu, man vienmēr vajadzīgs kāds kairinājums, kāds sīks palīgs dzīves īstenībā. Tāpēc aizvēru acis, lai spriegāk varētu domāt, lai iztēlotos un satvertu šo noslēpumaino makšķeres āķi. Bet nekā! Atkal nekā! Izgaisis un aizmirsts! Un es biju tik sarūgtināts par slikto, stūrgalvīgo atmiņas aparātu savā galvaskausā, ka gribēju sist sev ar dūrēm pa pieri, kā dauza bojātu automātu, kurš netaisni nedod to, kas vajadzīgs. Nē, nevarēju vairs ilgāk palikt mierīgi sēžam, tā mani uztrauca šī neveiksme, uin galīgi sadusmots piecēlos, lai ievilktu elpu. Bet dīvaini — tikko biju pagājies pāris soļu pa lokālu, tā mirgodams un dzirkstīdams manī sāka aust pirmais fosforiscējošais gaišums. Atcerējos, ka pa labi no kases bija jāieiet kādā telpā, kur nebija logu un kur dega tikai mākslīga gaisma. Un patiešām: tā tas bija. Lai gan citādi tapsēta, tomēr šī bija tā pati četrstūrainā, patumšā istaba, spēļu istaba. Priecīgi satraukts (jutu, ka tūliņ zināšu visu), instinktīvi skatījos visapkārt, meklēdams atsevišķus priekšmetus. Divi biljarda galdi snauda kā zaļi, klusi, gļotaini dīķi, kaktos atradās spēļu galdiņi, pie viena no tiem divi galma padomnieki vai profesori spēlēja šahu. Un kaktā tieši līdzās dzelzs krāsnij, no kuras netālu atradās tālruņa kabīne, stāvēja mazs, četrstūrains galdiņš.

Piepeši mani trāpīja it kā zibens. Es tūliņ zināju, tūliņ, vienā vienīgā karstā, laimē trīsošā mirklī: ak dievs, tā taču bija Mendeļa, Jēkaba Mendeļa, grāmatnieka Mendeļa vieta, un pēc divdesmit gadiem es atkal biju nokļuvis viņa galvenajā miteklī Gluka kafejnīcā Alzera ielā. Jēkabs Mendelis, ka tik neizprotami ilgi varēju aizmirst viņu, šo visdīvaināko un teiksmaināko cilvēku, šo pasaules brīnumu, kas bija slavens universitātē un šaurā, cienījamā sabiedrības lokā — kā man varēja pagaist no atmiņas šis grāmatu mags un mākleris, kas ik dienas te sēdēja no rīta līdz vakaram, — Gluka kafejnīcas gudrības, slavas un goda simbols.

Man vajadzēja tikai uz mirkli aizvērt acis, un iztēlē jau atausa viņa skaidrais un samērīgais tēls. Es atkal redzēju, kā viņš te vienmēr sēdēja pie četrstūrainā galdiņa ar netīri pelēko marmora plati, kas vienmēr bija apkrauta grāmatām un papīriem. Viņš te sēdēja nelokāms un nesatricināms, kā noburts caur brillēm stīvi raudzīdamies grāmatā, viņš te sēdēja, lasot dūkdams un murminādams, augumu un bāli plankumaino pliko pauri šūpodams; tas bija hederā, ebreju pamatskolā, austrumos iegūts paradums. Te, tikai pie šā galda, viņš lasīja savus katalogus un grāmatas, tāpat kā viņam bija skolā mācījuši lasīt talmudu, viegli dziedādams un kā pēc takts līgodamies. Kā bērns iemieg un aizmirst pasauli, kad to kā hipnotizējot ritmiski šūpo uz augšu un leju, tā, pēc šo ticīgo domām, šūpojot un zvalstot kūtro augumu, arī gars var vieglāk nokļūt aizmirstības laimē. Un patiešām Jēkabs Mendelis neredzēja un nedzirdēja nekā ap sevi. Viņam līdzās trokšņoja un ķildojās biljarda spēlētāji, skraidīja marķieri, zvanīja tālrunis; tika berzta grīda, kurināta krāsns, bet viņš nekā nemanīja. Reiz degoša ogle bija izkritusi no krāsns, divus soļus no viņa jau svila un kūpēja parkets; juzdams nejauko smaku, kāds viesis pamanīja briesmas un steigšus metās dzēst gruzdošo vietu; bet pats Jēkabs Mendelis, kas atradās tikai pāris soļu attālumā un bija jau kodīgu

dūmu apņemts, nemanīja nekā. Jo viņš lasīja tā, kā citi lūdz dievu, kā spēlmaņi nododas azartam un dzērāji apstulbuši blenž tukšumā, viņš lasīja, iegrimis tik aizkustinošā aizmirstībā, ka tas veids, kā lasa visi pārējie cilvēki, man kopš tā laika vienmēr ir licies tikai profanācija. Sai mazajā Galieijas grāmatu tirgotājā Jēkabā Mendelī es, vēl jauneklis būdams, pirmo reizi redzēju lielo pilnīgās koncentrēšanās noslēpumu, kas rada kā māksliniekus, tā zinātniekus, patiesi gudros un galīgi neprātīgos, — šo traģisko īstas apsēstības laimi un nelaimi.

Pie viņa mani aizveda kāds vecāks universitātes kolēģis. Es toreiz interesējos par šodien vēl maz pazīstamo Paracelza pēcteci, ārstu un magnetizētā ju Mesmeru, bet nesekmīgi; attiecīgie darbi par viņu, kā izrādījās, bija nepilnīgi, un bibliotekārs, pie kura es, vēl nepieredzējis jauneklis, griezos pēc izziņas, nelaipni atrūca, ka literatūra jāuzrāda man pašam un nevis viņam. Toreiz minētais kolēģis man pirmo reizi nosauca viņa vārdu.

— Es tevi aizvedīšu pie Mendeļa, — viņš man apsolīja, tas zina visu un var pagādāt visu, tas dabūs tev visretāko grāmatu no jebkura vācu antikvariāta. Viņš ir viskrietnākais cilvēks visā Vīnē un pie tam vēl savādnieks, no izmirstošo grāmatu tārpu sugas.

Tā mēs divatā aizgājām uz Gluka kafejnīcu, un, lūk, tur ar bārdu noaudzis, brillēm uz acīm un ģērbies melnās drēbēs, sēdēja grāmatnieks Mendelis un lasīdams šūpojas kā krūms vējā. Mēs iegājām, viņš mūs nemanīja. Viņš tikai sēdēja un lasīja, un šūpoja ķermeņa augšdaļu pār galdu ui priekšu un atpakaļ, bet viņam aiz muguras, pie sienas pakārts, šūpojās viņa nonēsātais melnais mētelis, kam visas kabatas bija piebāztas ar laikrakstiem un zīmītēm. Lai mūs pieteiktu, mans draugs stipri ieklepojās. Bet Mendelis, vērdamies caur biezajiem briļļu stikliem grāmatā, vēl nekā nemanīja. Beidzot mans draugs pieklauvēja pie galda gandrīz tikpat skaļi un stipri, kā klauvē pie durvīm, — tad Mendelis beidzot pacēla galvu, mehāniski

pastūma nost no pieres lielās brilles metāla ietvaros un no izspūrušo, pelnpelētko uzacu apakšas uz mums cieši skatījās divas savādas acis, tās bija mazas, melnas, modras acis, ašas un šaudīgi dzeļošas kā čūskas mēle. Mans draugs mūs iepazīstināja, un es izteicu savu lūgumu, pie kam vispirms — šo viltību draugs bija man ļoti ieteicis — izlikdamies pikts, sūdzējos par bibliotekāru, kas nebija gribējis palīdzēt. Mendelis atzvēlās krēslā un rūpīgi nospļāvās. Tad viņš īsi iesmējās un sāka runāt stiprā austrumnieku izloksnē:

— Viņš negribēja? Nē, — viņš nevarēja! Tas jau ir nelietis, īsts ēzelis. Es viņu pazīstu, lai dievs žēlīgs, jau kādus divdesmit gadus, bet viņš vēl arvien nekā nav iemācījies. Saņemt algu, tas ir vienīgais, ko tādi var! Viņiem labāk vajadzētu kraut ķieģeļus, šiem doktoru kungiem, nekā sēdēt pie grāmatām.

Tā, krietni atvieglojot sirdi, ledus bija lauzts, un labsirdīgs rokas mājiens ielūdza mani pirmo reizi pie četrstūrainā, piezīmēm izraibinātā marmora galdiņa, šā man vēl nepazīstamā bibliogrāfisku atklājumu altāra. Es īsumā pastāstīju par savu vēlēšanos: dabut Mesmera laikabiedru darbus par magnētismu, kā ari visas vēlākās gramatas un polemiskos rakstus par un pret Mesmeru. Tiklīdz biju beidzis, Mendelis mirkli piemiedza kreiso aci, gluži kā šāvējs pirms šāviena. Bet šīs koncentrētās uzmanības vaibsts ilga nudien tikai mirkli, tad, it kā lasīdams neredzamu katalogu, viņš veikli uzskaitīja divus vai trīs dučus grāmatu, minot katrai izdevēju, gada skaitli un aptuvenu cenu. Es apmulsu. Kaut arī iepriekš sagatavots, nebiju to gaidījis. Taču likās, ka viņam patika mans apjukums, jo viņš tūdaļ uz savas atmiņas klaviatūras spēlēja tālāk manas tēmas visbrīnišķīgākās bibliogrāfiskās variācijas. Vai es negribētu kaut ko zināt arī par somnabulistiem, par pirmajiem mēģinājumiem ar hipnozi un par Gasneru, par velna izdzīšanu un kristīgo zinātni un Blavatsku? Atkal bira vārdi, nosaukumi, paskaidrojumi: tikai tagad sapratu, ar kādu īpatnēju atmiņas spēju brīnumu

biju sastapies; Jēkabs Mendelis nudien bija apkārtstaigājošs leksikons, universālkatalogs. Pārsteigts raudzījos uz šo bibliogrāfijas fenomenu, kas bija ievīstījies neizskatīgā, pat mazliet notraipītā Galicijas vecu grāmatu tirgotāja apvalkā. Bērtin nobēris man kādus astoņdesmit nosaukumus, ārēji vienaldzīgs, bet iekšēji ļoti apmierināts par savu izspēlēto trumpi, viņš spodrināja brilles ar kabatas drāniņu, kas kādreiz droši vien bijusi balta. Lai mazliet slēptu savu izbrīnu, nedroši iejautājos, kuras no šīm grāmatām viņš varētu man pagādāt.

— Nu redzēsim, kā būs iespējams, — viņš norūca. — At nāciet rīt atkal, gan Mendelis jums pa to laiku kaut ko pagādās, un, ko nevar atrast vienā vietā, to var citā. Kam galva uz pleciem, tas visu atrod.

Es sirsnīgi pateicos un aiz pārmērīgas laipnības izdarīju rupju kļūdu, solīdamies vēlamo grāmatu nosaukumus uzrakstīt uz zīmītes. Tai pašā brīdī jutu, ka draugs brīdinādams piegrūž ar elkoni. Bet bija jau par vēlu! Mendelis uzmeta man skatienu — un kādu skatienu! — tajā bija lasāms reizē triumfs un aizvainojums, izsmiekls un pārākuma apziņa, tas bija taisni karalisks skatiens, Šekspīra varoņa Makbeta skatiens, kad Makdufs neuzveicamajam varonim ieteic padoties bez cīņas. Tad viņš atkal īsi iesmējās, lielais ādamābols viņa kaklā stipri sakustējās uz augšu un leju, acīm īredzot, viņš ar pūlēm norija skarbu vārdu. Un jebkurš lamuvārds no labā, krietnā grāmatnieka Mendeļa mutes būtu bijis pelnīts; jo tikai svešiniekam, tikai nezinātājam («amhorecam», kā viņš izteicās) varēja ienākt prātā apvainojošā iedoma viņam, Jēkabam Mendelim, pašam Jēkabam Men-delim, uzrakstīt kādas grāmatas nosaukumu kā grāmatu veikala māceklim vai bibliotēkas darbiniekam, it kā šīm ārkārtējām, šīm dimanta smadzenēm jebkad būtu bijis nepieciešams šāds rupjš palīglīdzeklis. Tikai vēlāk sapratu, cik ļoti ar šo pieklājīgo priekšlikumu biju sarūgtinājis viņa neparasto ģēniju, j« šis mazais, saņurcītais, savā bārdā pilnīgi ievīkstījies un pie

tam vēl kuprainais Galicijas ebrejs Jēkabs Mendelis bija atmiņas titāns. Aiz šīs netīri bālās, kā ar pelēku suņu apaugušās pieres slēpās neredzamā atmiņu irakstā kā no tērauda izliets ikviens nosaukums, kāds jebkad ticis iespiests uz titullapas. Pēc pirmā pieprasījuma viņš zināja katra darba, vienalga, vai tas parādījies tikai vakar vai arī bija divsimt gadu vecs, publicēšanas vietu, izdevēju, cenu, sākotnējo un antikvariāta, un nekļūdīgā iztēlē tūliņ atcerējās katras grāmatas iesējumu un ilustrācijas un faksimila pielikumus. Ikvienu grāmatu, vai nu viņš to bija turējis pats savās rokās, vai arī aplūkojis tikai no tālienes vitrīnā vai bibliotēkā, viņš skatīja tikpat optiski skaidri kā radošs mākslinieks savus iekšējos un ārpasaulei vēl neredzamos tēlus. Ja kāda grāmata Rēgensburgas antikvariāta katalogā tika piedāvāta par sešām markām, viņš tūliņ atminējās, ka cits šīs pašas grāmatas eksemplārs pirms pāris gadiem kādā Vīnes ūtrupē bijis dabūjams par četrām kronām, kā arī atce rējās cilvēku, kas to ieguvis; nē, Jēkabs Mendelis nekad neaizmirsa nevienu grāmatas nosaukumu un nevienu skaitli, viņš pazina katru stādu, katru infuzoriju un katru zvaigzni mūžam mainīgajā un nemierīgajā grāmatu pasaules kosmosā. Katrā nozarē viņš zināja vairāk nekā speciālisti, viņš pārzināja bibliotēkas labāk nekā bibliotekāri, viņš zināja daudzu firmu stāvokli no galvas pamatīgāk nekā īpašnieki ar visām piezīmēm un kartotēkām, pie kam viņa rīcībā nebija nekas cits kā tikai atcerēšanās maģija, tikai neiedomājamā atmiņa, kuras patieso spēku var parādīt ar simt atsevišķiem piemēriem. Protams, šī atmiņa varēja attīstīties un izveidoties tik velnišķīgi nekļūdīga tikai ar mūžīgā katras pilnības noslēpuma — ar koncentrācijas palīdzību. Sis dīvainais cilvēks nezināja nekā cita uz pasaules kā tikai grāmatas; jo visas parādības viņa acīs ieguva (realitāti tikai tad, ja bija pārvērstas burtos, ja bija sakopotas grāmatā un reizē it kā sterilizētas. Bet arī pašās grāmatās viņš nemeklēja to jēgu, tajās izteiktās domas un saturu: viņš kaislīgi iegaumēja

tikai nosaukumu, cenu, izskatu un pirmo titullapu. Maz izlietojama un bez lidojuma, tikai simttūkstoš grāmatu nosaukumu un vārdu virkne, kas neatrodas nevienā katalogā, bet gan iespiesta kāda zīdītāja dzīvnieka mīkstajā smadzeņu garozā, tāda šī Jēkaba Mendcļa specifiskā antikvariāta atmiņa savā vienreizējā pilnībā nebija mazāk fenomenāla kā Napoleona spējas atcerēties sejas, Mecofanta valodas, Laskera šaha gājienus, Buzoni kompozīcijas. Ja šīs smadzenes būtu izmantotas pētniecībā, sabiedrības labā, tad būtu mācījušas un pārsteigušas tūkstošiem un simtiem tūkstošu studentu un zinātnieku, atnesušas lielu labumu zinātnei un kļuvušas nenovērtējams ieguvums tām sabiedriskajām dārgumu glabātavām, ko saucam par bibliotēkām. Bet šī augstākā pasaule ibija uz visiem laikiem slēgta Galicijas mazajam, neizglītotajam vecu grāmatu tirgotājam, kas nebija apguvis nekā vairāk par to, ko mācīja talmuda skola. Un tā šīs fantastiskās spējas varēja parādīties tikai slepenos atklājumos pie marmora galdiņa Gluka kafejnīcā. Ja reiz gadīsies liels psihologs (mūsu intelektuālā pasaule vēl arvien gaida viņa darbus), kas tikpat neatlaidīgi un pacietīgi, kā Bifons kārtoja un klasificēja dzīvnieku sugas, savukārt īpaši aprakstīs tās maģiskās varas daudzveidību, īpatnības un pirmatnējās formas, ko mēs saucam par atmiņu, un izklāstīs tās variantus, tad viņam būs jāatceras Jēkabs Mendelis, šis cenu un titulu ģēnijs, šis nezināmais aktikvārās zinātnes meistars.

Nezinātājiem Jēkabs Mendelis pēc profesijas, protams, bija tikai mazs grāmatu atkalpārdevējs. Katru svētdienu laikrakstos «Neue Freie Presse» un «Neuer Wiener Tageblatt» parādījās viens un tas pats stereotipais sludinājums: «Pērku vecas grāmatas, maksāju augstākās cenas, ierodos uz pirmo aicinājumu. Mendelis, Alzera iela, — sekoja tālruņa numurs, kas patiesībā atradās Gluka kafejnīcā. Viņš rakņājās pa grāmatu krātuvēm, katru nedēļu kopā ar vecu nesēju, kam bija bārda kā ķeizaram, atvilka jaunu laupījumu uz savu galveno mitekli, bet no

turienes nesa atkal projām, jo viņam nebija koncesijas kārtīgai tirdzniecībai ar grāmatām. Tā viņam bija jāapmiorinās ar maiz-ienesīgu sīkumtirdzniecību. Studenti pārdeva viņam savas mācību grāmatas, caur viņa rokām tās ceļoja no vecākās paaudzes ikreiz uz jaunāko, bez tam viņš sameklēja un apgādāja vajadzīgo grāmatu par nelielu piemaksu. Pie viņa lēti varēja dabūt labu padomu. Bet naudai <viņa pasaulē nebija nekādas nozīmes; nekad viņu neredzēja citādi ģērbušos kā vienos un tajos pašos nonēsātajos svārkos, no trīta, pēcpusdienā un vakarā viņš dzēra glāzi piena un apēda pāris maizītes, pusdienās viņam kaut ko atnesa no ēdnīcas. Viņš nesmēķēja, nespēlēja kārtis, var pat teikt, ka viņš nedzīvoja, aiz brillēm dzīvoja tikai acis un neatlaidīgi piesātināja šīs noslēpumainās būtnes smadzenes ar vārdiem, grāmatu un autoru nosaukumiem. Un mīkstā, auglīgā smadzeņu masa kāri uztvēra to visu kā pļava tūkstošiem un atkal tūkstošiem lietus lāšu. Cilvēki viņu neinteresēja, un no visām cilvēciskajām kaislībām viņš varbūt pazina tikai vienu — viscilvēciskāko — godkārību. Ja kāds simt vietās jau izmeklējies un piekusis cilvēks atnāca pie Mendeļa pēc izziņas un viņš tūliņ varēja dot padomu, tas vien jau darīja viņu laimīgu un līksmu, un varbūt vēl arī tas, ka Vīnē un ārpus tās dzīvoja pāris desmit cilvēku, kas godāja un izlietoja viņa zināšanas. Katrā miljonu apdzīvotā, haotiskā konglomerātā, ko saucam par pilsētu, var dažās vietās atrast mazas noslīpētas plāksnītes, kas savā sīkajā virsmā atspoguļo vienu un to pašu pasauli; daudzi tās neredz, un novērtēt tās var tikai lietpratējs, kas aizrāvies ar šo pašu kaislību. Un visi šie grāmatu draugi pazina Jēkabu Mendeli. Ja pēc padoma mūzikas jautājumos griezās mūzikas draugu biedrībā pie Eizebija Mandiševska, kas ar pelēku aubīti galvā, laipni smaidīdams, sēdēja tur starp mapēm un notīm un ar pirmo acu uzmetienu atrisināja visgrūtākās problēmas, ja vēl šodien katrs, kas grib dabūt ko zināt par veco Vīnes teātri un kultūru, griežas tieši pie visu zinošā Glosija

tēva, tad nedaudzie Vīnes ticīgie bibliofīli, tikko vajadzēja pārkost kādu cietu riekstu, ar tādu pašu paļāvību devās svētceļojumā uz Gluka kafejnīcu pie Jēkaba Mendeļa. Man, ziņkārīgam jauneklim, bija sevišķs prieks noskatīties šādu Mendeļa konsultāciju. Ja viņam nolika priekšā vienkāršāku grāmatu, viņš nicīgi aizsita vākus ciet un tikai norūca: — Divas kronas, — bet, ieraugot kādu unikumu vai retumu, godbijīgi atzvēlās krēslā, palika zem grāmatas papīru, un varēja redzēt, ka viņš piepeši kaunas par savām netīrajām, ar tinti notrieptajām rokām un melnajiem nagiem. Tad viņš sāka viegli, uzmanīgi, milzīgā godbijībā, lapu pēc lapas šķirstīt reto eksemplāru. Neviens nedrīkstēja viņu šādā mirklī traucēt, tāpat kā īstu ticīgo lūgšanā, un patiešām šajā aplūkošanā, aptaustīšanā, apostīšanā un pasvār-stīšanā, katrā šajā atsevišķajā kustībā bija kaut kas ceremoniāls, kaut kas no kultā noteikta reliģioza akta secības. Kuprainā mugura klanījās šurp un turp, pie tam viņš krekšķēja un rūca, kasīja galvu, izgrūda dīvainas un nesaprotamas skaņas, stieptu, gandrīz izbaiļu saucienu «ā» un jūsmīgu «o» un tad atkal ašus, izbiedētus «oi» vai arī «oi vē», ja izrādījās, ka trūkst kādas lapas vai arī grāmata ir ķirmju sagrauzta. Beidzot viņš godbijīgi pasvārstīja rokā veco sējumu un pievērtām acīm ieelpoja pasmagās kvadrātveidīgās grāmatas smaržu kā sentimentāla jaunava tuberozes zieda dvesmu. Pats par sevi saprotams, ka šīs diezgan pamatīgās procedūras laikā īpašniekam vajadzēja apbruņoties ar pacietību. Bet, apskati pabeidzis, Mendelis labprāt un pat ar sajūsmu sniedza jebkuru paskaidrojumu, kam noteikti sekoja visdažādākās anekdotes un stāstījumi par dramatiskiem gadījumiem ar tamlīdzīgiem eksemplāriem. Likās, viņš šādos mirkļos kļuva līksmāks, jaunāks un možāks, un bezgalīgi sarūgtināt viņu varēja tikai tad, ja kāds jaunpienācējs par šo novērtējumu gribēja piedāvāt naudu. Tad viņš sadusmots atvairījās kā gleznu galerijas īpašnieks, kam ceļojošs amerikānis par paskaidrojumu grib iespiest saujā dzeramnaudu; jo turēt rokās vērtīgu

grāmatu Mendelim nozīmēja to pašu, ko citam satikšanās ar sievieti. Sie mirkļi bija viņa platoniskās mīlas naktis. Tikai grāmatai bija vara pār viņu, nevis naudai. Tāpēc lielie kolekcionāri un starp tiem arī Prinstaunas universitātes dibinātājs veltīgi izmēģinājās iegūt viņu par padomdevēju un grāmatu iepircēju savām bibliotēkām, — Jēkabs Mendelis atteicās; viņš nebija iedomājams nekur citur kā Gluka kafejnīcā. Pirms trīsdesmit trim gadiem Mendelis, neievērojams jauneklis ar vēl mīkstu, melnu bārdu un sprogainiem, pār pieri krītošiem matiem, bija atnācis no austrumiem uz Vīni studēt par rabīnu. Bet drīz vien viņš pameta bargo, vienīgo Jeliovu, lai nodotos dzirkstošajai un tūkstošveidīgajai grāmatu daudzdievībai. Tad viņš pirmo reizi bija ieradies Gluka kafejnīcā, un pamazām tā kļuva par viņa darbnīcu, galveno mitekli, viņa pasta adresi un viņa pasauli. Kā astronoms vientuļi savā observatorijā pa teleskopa sīko, apaļo aci katru nakti novēro zvaigžņu miriādes, to noslēpumainos ceļus, mūžīgo krustošanos, izdzišanu un iedegšanos, tā Jēkabs Mendelis no šā četrstūrainā galdiņa Gluka kafejnīcā (raudzījās caur brillēm citā īpasaulē — grāmatu pasaulē, kur tāpat noris mūžīga kustība un atjaunošanās.

Saprotams, ka Gluka kafejnīcā viņš tika ļoti cienīts, jo tās slavu vairāk izplatīja viņa neredzamā katedra, nekā tas apstāklis, ka šīs kafejnīcas aizbildnis bija ievērojamais komponists, «Alcestas» un «Ifiģēnijas» autors — Kristiāns Vilibalds Gluks. Mendelis bija tur tāds pats inventārs kā vecā ķiršu koka kase, abi briesmīgi nodeldētie biljarda galdi un vara kafijas katls: viņa galds tika sargāts kā svētums. Personāls vienmēr laipni uzaicināja Mendeļa neskaitāmos klientus kaut ko pasūtīt, un tā lielākā daļa peļņas par viņa zināšanām patiesībā nokļuva vecākā viesmīļa Deiblera platajā ādas somā pie sāniem. Par to grāmatnieks Mendelis baudīja dažādas privilēģijas. Tālrunis atradās par brīvu viņa rīcībā, te viņam uzglabāja pastu un izpildīja visus pasūtījumus; vecā, krietnā apkopēja tīrīja viņa mēteli, piešuva

iztrūkušas pogas un aiznesa katru nedēļu uz mazgātavu mazu sainīti veļas. Vienīgi Memdelim drīkstēja no kaimiņu ēdienu veikala atnest pusdienas, un katru rītu pats kafejnīcas īpašnieks Standhartnera kungs pienāca pie viņa galdiņa un sveicināja (patiesību sakot, Jēkabs Mendelis, savās grāmatās iegrimis, šo sveicienu bieži vien nemaz nemanīja). Viņš ieradās tieši pulksten pusastoņos no rīta un atstāja kafejnīcu tikai tad, kad izdzēsa gaismu. Viņš nekad nesarunājās ar pārējiem viesiem, nelasīja nevienu laikrakstu, neievēroja nekādu pārmaiņu, un, kad Standhartnera kungs reiz pieklājīgi apjautājās, vai elektriskajā gaismā neesot labāk lasīt nekā pie agrākajiem, bālajiem, trīcošajiem gāzes spīdekļiem, Mendelis izbrīnījies paskatījās uz degošajām spuldzēm; viņš nemaz nebija ievērojis šīs pārmaiņas, lai gan kņada un dauzīšanās, kamēr elektrību ievilka, bija ilgusi vairākas dienas. Pa diviem apaļajiem briļļu stikliem, pa šīm abām spīdošajām un uzsūcošajām lēcām viņa smadzenēs iespiedās tikai burtu melno infuzoriju miljardi, visi pārējie notikumi aizplūda garām kā vienaldzīgs troksnis. Viņš patiesībā vairāk nekā trīsdesmit gadu, tātad visu savu apzinātās dzīves daļu, bija pavadījis tikai šeit pie šā četrstūrainā galda, lasīdams, salīdzinādams, kalkulēdams, dzīvodams nemitīgi nomoda sapnī, ko pār trauca tikai miegs. Tāpēc mani pārņēma pat izbailes, kad Men-deļa orākula marmora galdiņu redzēju šai telpā tumstam kailu kā kapa plāksni. Tikai tagad, vecāks kļuvis, sapratu, cik daudz tiek zaudēts ar ikvienu šādu cilvēku, jo viss vienreizējais ar katru dienu kļūst vērtīgāks mūsu pasaulē, kas neglābjami šablo-nizējas. Bez tam, būdams vēl jauns un nepiedzīvojis, biju ļoti iemīlējis Jēkabu Mendeli. Un tomēr es biju varējis aizmirst Mendeli — tie gan bija kara gadi un es pats ar viņam līdzīgu aizrautību nodevos savam darbam. Bet tagad, ieraugot šo tukšo galdu, jutu savādu kaunu un arī ziņkāri.

Kur viņš bija nozudis, kas ar viņu noticis? Pasaucu viesmīli un apjautājos. Nē, viņš, diemžēl, nepazīstot Mendeļa kungu,

(nevienu no kafejnīcas apmeklētājiem tā nesaucot. Bet varbūt to zinot vecākais viesmīlis. Tuklais vīrs gausi pienāca pie mums un vilcinādamies brīdi padomāja: nē, arī viņš nepazīstot tādu Mendeļa kungu. Jeb varbūt es runājot par Mandla kungu. Mandla kungu no galantērijas preču veikala Floriāna ielā. Sajutu uz lūpām rūgtu garšu, iznīcības garšu: kāpēc gan dzīvojam, ja vējš aiz katra soja tūliņ aizslauka mūsu pēdas? Sājā vairākus kvadrātmetrus lielajā telpā kāds cilvēks trīsdesmit, varbūt četrdesmit gadu bija elpojis, lasījis, domājis, runājis, un vajadzēja paiet tikai trim četriem gadiem, nākt jaunam faraonam un neviens vairs neatcerējās Jāzepu, Gluka kafejnīcā neviens vairs neatcerējās Jēkabu Mendeli, grāmatnieku Mendeli! Gandrīz ar dusmām jautāju vecākajam viesmīlim, vai nevarētu runāt ar Standhartnera kungu vai kādu citu no agrākā personāla. Ak, ar Standhartnera kungu, mans dievs, tas jau sen kā pārdevis kafejnīcu, tas esot miris, un agrākais vecākais viesmīlis, kas te strādājis senāk, tagad dzīvojot savā lauku mājiņā pie Kremzas. Nē, neviena te vairs neesot... vai tomēr! Jā tomēr — apkopēja Sporšila kundze esot vēl šeit, bet nez vai tā vairs atcerēšoties atsevišķus viesus. Es tūliņ nodomāju, ka tādu cilvēku kā Jēkabu Mendeli gan neaizmirst, un lūdzu, lai viņa atnāk.

Viņa atnāca, šī Sporšila kundze, no savām aizkulišu telpām — sirmu galvu, izspūrusi, smagi celdama pietūkušās kājas un steigšus vēl lakatā slaucīdama sarkanās rokas; acīm redzot, viņa bija slaucījusi drūmo telpu vai arī tīrījusi logu. Redzot viņas nedrošo izturēšanos, tūliņ manīju, ka viņa jūtas neērti, ka tik pēkšņi atsaukta šeit kafejnīcas greznajā galā, kur deg lielas spuldzes. Sākumā viņa mani uzlūkoja neuzticīgi, caur pieri, ar ļoti uzmanīgu skatienu. Ko gan man no viņas vajag? Bet, tikko jautāju pēc Jēkaba Mendeja, viņa paraudzījās mani atklāti, asaru pilnām acīm un paraustīja plecus.

- Ak dievs, nabaga Mendeļa kungs, vai tiešam viņu kāds vēl atceras! Jā, nabaga Mendeļa kungs. — Viņa bija aizkustināta līdz asarām kā visi veci cilvēki, kad atceras savu jaunību vai kādu labu, aizmirstu draudzību. Jautāju, vai viņš ir vēl dzīvs.

— Ak dievs, nabaga Mendeļa kungs, viņš jau ir piecus vai sešus, nē, septiņus gadus kopš miris. Tik mīļš, labs cilvēks, un, ja padomāju, cik ilgi viņu pazinu, — vairāk nekā divdesmit piecus gadus, viņš jau nāca šeit, kad iestājos te darbā. Tas bija kauns, kādos apstākļos viņam ļāva nomirt.

Uztraukums pārņēma viņu arvien vairāk, viņa vaicāja, vai esmu tam radinieks. Neviens nebija licies par Mendeli ne zinis, neviens nekad nebija pēc tā jautājis — un vai tad es nezinot, kas ar to noticis.

Apgalvoju, ka nekā nezinu; lūdzu man izstāstīt, izstāstīt visu. Labā sieviete kaunīgi un kautri raudzījās manī un vēl arvien slaucīja savas mitrās rokas. Sapratu, ka viņai, apkopējai, ir neērti ar netīro priekšautu un izspūrušajiem sirmajiem matiem stāvēt te kafejnīcas vidū, bez tam viņa arvien bailīgi pameta skatienu pa labi un kreisi, vai kāds no viesmīļiem neklausās. Tāpēc uzaicināju viņu ienākt biljarda istabā, kur bija Mendeļa vecā vieta; lai viņa tur izstāsta man visu. Aizkustināta vecā sieva pamāja ar galvu, pateikdamās, ka esmu viņu sapratis, un viņa jau mazliet nedrošiem soļiem gāja pa priekšu, es sekoju. Abi viesmīļi izbrīnījušies noskatījās mums pakaļ, nojauzdami, ka mums kaut kas kopējs, un arī daži viesi pārsteigti pavadīja mūs — tik nevienādu pāri ar skatieniem. Un tur, pie viņa galda, tā pastāstīja man (dažus sīkumus vēlāk papildināja cits stāstījums) par Mendeli, par grāmatnieka Mendeļa bojā eju. Viņa man stāstīja, ka Mendelis arī pēc tam, kad karš jau sācies, vēl vienmēr nācis te ik dienas ap pulksten pusastoņiem rītā un tāpat sēdējis un visu dienu studējis kā agrāk, jā, viņiem visiem bijusi tāda sajūta un viņi bieži minējuši, vai Mendelis nemaz neapzinās, ka ir karš. Es jau zinot, ka viņš nekad neesot ieskatījies nevienā avīzē, nedz arī ar kādu sarunājies; bet, kad

avīžu pārdevēji sacēluši traku troksni ar ekstra izdevumiem un visi saskrējuši kopā, viņš nekad neesot piecēlies, pat ne ieklausījies. Viņš arī nemaz neesot manījis, ka nav viesmīļa Franča (tas bija kritis pie Gorlicas), tāpat arī neesot zinājis, ka Stand-hartnera dēls sagūstīts pie Peremišlas, un nekad neteicis ne vārda, ka maize kļūst arvien sliktāka un piena vietā viņam dod nožēlojamu vīģu kafijas žurgu. Tikai vienreiz pabrīnījies, ka tagad nākot tik maz studentu, tas bijis viss.

— Nabaga cilvēks, viņš taču nepriecājās un nerūpējās ne par ko citu kā tikai par grāmatām.

Bet tad kādu dienu notikusi nelaime. Ap pulksten vienpadsmitiem, gaišā dienas laikā ieradies žandarms ar slepenpolicistu, pēdējais uzrādījis nozīmi pogcaurumā un jautājis, vai te uzturoties Jēkabs Mendelis. Tad viņi tūliņ devušies pie Men-deļa galda, un tas savā vientiesībā vēl domājis, ka viņi grib tam pārdot grāmatas vai arī ko vaicāt. Svešie tūliņ uzaicinājuši Mendeli nākt līdzi un aizveduši projām. Kafejnīcā tas bijis īsts skandāls, visi apmeklētāji sapulcējušies ap nabaga Mendeļa kungu, bet tas, pastūmis brilles uz pieres, stāvējis starp abiem svešajiem, raudzījies no viena uz otru un nesapratis, ko tie grib. Viņa tūliņ teikusi žandarmam, ka te būšot kļūdīšanās, tāds cilvēks kā Mendelis pat mušai nevarot pāri darīt; bet tad slepenpolicists viņai uzkliedzis, lai nemaisoties viņa dienesta pienākumos. Viņi to aizveduši projām, un tas vairs nerādījies veselus divus gadus. Vēl šodien viņa nezinot, ko no tā gribējuši.

— Bet esmu gatava apzvērēt, — sirmgalve satraukta sacīja, — ka Mendeļa kungs nav darījis nekā slikta. Viņi būs maldījušies, par to vairu likt savu galvu ķīlā. Tas bija noziegums pret veco, nevainīgo vīru, noziegums!

Un viņai bija taisnība, šai labajai, atsaucīgajai Sporšila kundzei. Mūsu draugs Jēkabs Mendelis patiešām nebija pastrādājis nekā negodīga, bet tikai (vēlāk dabūju zināt visus sīkumus) izdarījis traku, aizkustinošu, pat tajos juceklīgajos laikos gluži neticamu muļķību, kas izskaidrojama tikai ar to, ka viņš dzīvoja pilnīgi citā pasaulē. Notikums bijis sekojošs; kara cenzūrā, kuras pienākums bija pārraudzīt visu sarakstīšanos ar ārzemēm, kādu dienu parādījās pastkarte, ko rakstījis un parakstījis kāds Jēkabs Mendelis, tai bija atbilstoša pastmarka, tomēr — neticams gadījums — tā adresēta uz ienaidnieka zemi kādam Jean Labourdaire, grāmatu tirgotājam, Paris, Quai de Grenelle; tajā kāds Jēkabs Mendelis apgalvoja, ka, neraugoties uz iepriekš samaksāto gada abonementu, neesot saņēmis pēdējos astoņus «Bulletin bibliographique de la France» numurus. Cenzūras zemākais ierēdnis, kāds ģimnāzijas skolotājs, romāņu literatūras cienītājs zilā zemessarga formā, brīnījās, kad šis raksts nonāca viņa rokās. Viņš domāja, ka tas ir muļķīgs joks. Starp divtūkstoš vēstulēm, kuras viņš ik nedēļas izboksterēja un izpētīja, meklēdams divdomīgus ziņojumus un aizdomīgus izteicienus, kas liecinātu par spiegu vēstījumiem, nekad vēl nebija gadījies tik absurds fakts, ka cilvēks gluži bezrūpīgi adresētu vēstuli no Austrijas uz Franciju, gluži vienkārši iemestu pastkastītē, lai tā ērti nokļūtu ienaidnieka zemē, it kā robežas kopš 1914. gada nebūtu apvītas dzeloņstieplēm un Francija, Vācija, Austrija un Krievija katru mīļu dienu nezaudētu pāris tūkstošu vīriešu kārtas iedzīvotāju. Tāpēc viņš vispirms šo pastkarti kā kaut ko kuriozu ielika sava rakstāmgalda atvilktnē, nemaz neziņodams tālāk par šo absurdo gadījumu. Bet pēc dažām nedēļām atkal pienāca tā paša Jēkaba Mendeļa pastkarte kādam grāmatu tirgotājam John Aldridge, London, llolhorn Square, — vai tas nevarot pagādāt pēdējos «Antiquarian» numurus, un pastkarti atkal bija parakstījis šis pats dīvainais indivīds Jēkabs Mendelis, kas aizkustinošā naivitātē bija pievienojis savu pilnu adresi. Nu formas tērpā iespīlētais ģimnāzijas skolotājs juta, ka svārki viņam kļūst par šauru. Vai aiz šā muļķīgā joka neslēpās kāda mīklaina, šifrēta doma? Katram gadījumam viņš piecēlās, sasita kopā papēžus un nolika majoram abas kartes priekšā uz galda. Tas paraustīja plecus: dīvaini. Vispirms ziņoja policijai, tai vajadzēja izpētīt, vai patiešām ir tāds Jēkabs Mendelis, un stundu vēlāk Jēkabs Mendelis jau bija apcietināt" un, gluži apmulsis aiz pārsteiguma, lika atvests pie majora. Majors nolika viņa priekšā mistiskās pastkartes, — vai viņš tās esot sūtījis. Bargās balss uztraukts un noskaities galvenokārt par to, ka iztraucēts lasot svarīgu katalogu, Mendelis gandrīz rupji atcirta, ka, protams, viņš esot rakstījis šīs pastkartes. Ir taču tiesības par samaksāto naudu pieprasīt abonētos žurnālus. Majors pagriezās savā krēslā pret leitnantu pie blakus galda. Abi saskatījās un nodomāja vienu un to pašu; galīgs muļķis! Tad majors sāka prātot, vai vientiesi kārtīgi izlamāt un aiztriekt projām vai arī uzlūkot gadījumu par nopietnu. Šādās reizēs, kad nevar izšķirties, ko darīt, gandrīz katra iestāde — vispirms raksta protokolu. Protokols vienmēr ir labs. Ja tas nekur neder, tad arī nekaitē, un, ja jau ir ar nejēdzībām pierakstīts miljoniem papīra lokšņu, būs tikai vēl viena vairāk.

Šoreiz tas tomēr kaitēja nabaga vientiesīgajam cilvēkam, jo pie trešā jautājuma jau notika kaut kas liktenīgs. Vispirms prasīja viņa vārdu; Jēkabs, pareizāk, Jankels Mendelis. Nodarbošanās: kolportieris (viņam nebija grāmatu tirgotāja licences, tikai kolportiera apliecība). Trešais jautājums izvērtās par katastrofu: dzimšanas vieta. Jēkabs Mendelis minēja kādu apdzīvotu vietu pie Petrikavas. Majors iepleta acis. Petriikava, vai tā neatradās krievu Polijā, robežas tuvumā? Aizdomīgi! Ļoti aizdomīgi! Nu viņš sāka prašņāt vēl stingrāk, kad Mendelis ieguvis Austrijas pavalstniecību. Memdeļa briļļu stikli tumši un izbrīna pilni vērās majorā; viņš īsti labi nesaprotot. Pie velna, kur ir viņa papīri, viņa dokumenti? Mendelim nebija nekā cita kā tikai kolportiera apliecība. Majors vēl vairāk iepleta acis. Lai tad viņš beidzot paskaidrojot, kādas zemes pavalstnieks esot. Kas bijis viņa tēvs, austrietis vai krievs? Jēkabs Mendelis pa^ visam mierīgi atbildēja, ka, protams, krievs. Un viņš pats? Ak, viņš, — viņš jau pirms trīsdesmit trīs gadiem slepus esot pārgājis robežu un kopš tā laika dzīvojot Vīnē. Majors kļuva arvien nemierīgāks. Kad viņš šeit ieguvis Austrijas pavalstniecību? «Kāpēc?» Meindelis jautāja. Viņš par tādām lietām nemaz neesot rūpējies. Tātad viņš vēl arvien esot Krievijas pilsonis? Un Mendelis, kam šī nevajadzīgā izjautāšana jau sen bija apnikusi, vienaldzīgi atbildēja: «Patiesību sakot, jā.»

Majors izbijies tik aši atmetās pret krēsla atzveltni, ka tas iekrakšķējās. Un tas bija iespējams! Vīnē, Austrijas galvaspilsētā kara laikā, 1915. gada beigās, pēc Tarnovas kaujām un lielās ofensīvas, kāds krievs te pastaigājas pavisam netraucēti, raksta vēstules uz Franciju un Angliju, un policija neliekas par to ne zinis. Muļķi laikrakstos izsaka izbrīnu, ka Konrāds fon Hetcendorfs nav ticis it viegli uz priekšu līdz Varšavai, bet ģenerālštābā ir pārsteigti, ka spiegi paziņo tālāk uz Krieviju katru karaspēka pārvietošanās soli. Arī leitnants piecēlās un pienāca pie galda; saruna pārvērtās par bargu nopratināšanu. Kāpēc viņš, būdams ārzemnieks, tūliņ nav pieteicies? Mendelis, vēl arvien nekā nenojauzdams, atbildēja savā dziedošajā ebreju žargonā: «Kāpēc man piepeši būtu vajadzējis pieteikties?» Sai pretjautājumā majors saskatīja izaicinājumu un draudoši prasīja, vai tad viņš neesot lasījis paziņojumus. Nē! Vai tad viņš arī nelasot avīzes? Nē! Ierēdņi raudzījās Mcndelī, kas aiz bikluma jau mazliet svīda, un tiem likās, ka viņu kantorī no debesīm nokritis mēness. Tad zvanīja tālrunis, klabēja rakstāmmašīnas, skraidīja raitnieki, un Jēkabs Mendelis tika nodots garnizona cietumam un ar nākamo partiju nosūtīts uz koncentrācijas nometni. Kad viņam pavēlēja iet līdzi diviem zaldātiem, viņš izskatījās apjucis. Viņš nesaprata, ko no viņa grib, bet neko daudz neraizējās. Kādi ļauni nodomi gan varēja būt pret viņu šim vīram ar zeltīto apkakli un rupjo balsi? Mendeļa augstākajā grāmatu pasaulē nebija ne karu, ne nesaprašanos, bet gan mūžīgas zināšanas un cenšanās zināt vēl vairāk skaitļu un vārdu.

grāmatu (nosaukumu un autoru. Viņš labsirdīgi tipināja starp abiem zaldātiem pa kāpnēm lejā. Tikai tad, kad policijas iecirknī viņam izvilka no mēteļa kabatām visas grāmatas un prasīja, lai viņš atdod kabatas portfeli, kur bija simtiem svarīgu zīmīšu un klientu adrešu, viņš sāka dusmoties un pretoties. Mendeli vajadzēja sasiet. Pie tam viņa brilles nokrita uz grīdas, un šis viņa garīgās pasaules maģiskais teleskops sašķīda vairākos gabalos. Divas dienas vēlāk šo grāmatnieku tikai ar vieglu vasaras mēteli mugurā nosūtīja uz krievu civilo personu koncentrācijas nometni pie Komornas.

Kādas dvēseles mokas Jēkabs Mendelis pārdzīvoja šais divos koncentrācijas nometnē pārlaistajos gados bez grāmatām, savām iemīļotajām grāmatām, bez naudas, milzīgā cilvēku mudžeklī, starp vienaldzīgiem, rupjiem cilvēkiem, kas pa lielākajai daļai bija analfabēti; ko viņš tur izcieta, atrauts no savas augstākās un mūžīgās grāmatu pasaules kā ērglis ar salauztiem spārniem no ēteriskās stihijas, — par to nav nekādu ziņu. Bet pasaule, atjēgdamās pēc sava neprāta, pamazām sāka saprast, ka no visām šā kara nežēlībām un noziedzībām neviena nav bijusi nejēdzīgāka, nevajadzīgāka un tāpēc morāliski nepiedodamāka par to nevainīgo privātpersonu ieslodzīšanu aiz dzeloņstieplēm, kuras jau sen pārsniegušas dienesta vecumu. Jau daudzus gadus tie bija jutušies svešajā zemē kā dzimtenē un, uzticēdamies vies mīlībai, ko ievēro pat tungusi un araukāni, nebija laikā aizbēguši. Bet noziegums pret civilizāciju bija vienlīdz nelietīgi izdarīts kā Francijā, tā Vācijā un Anglijā, uz katra prātu zaudējušās Eiropas zemes kukuržņa. Varbūt Jēkabs Mendelis, tāpat kā simtiem citu nevainīgo, aiz šiem žogiem būtu zaudējis prātu vai arī aizgājis bojā no dizentērijas, vispārējas novājēšanas vai nervu satricinājuma, ja pēdējā mirklī nebūtu noticis kāds Austrijai īsti raksturīgs gadījums, kas atveda viņu atkal atpakaļ paša pasaulē. Izrādījās, ka pēc viņa pazušanas vairākkārt pienākušas vēstules no ievērojamiem klientiem; grāfs Sēnbergs, bijušais Steiermarkas pavēlnieks, fanātisks heroldiskās literatūras kolekcionārs, bijušais teoloģijas fakultātes dekāns Zīgenfelds, kas rakstīja komentārus Augustīnam, astoņdesmit gadu vecais pensionētais flotes admirālis Edlers fon Pizeks, kas vēl arvien rediģēja savus memuārus — visi viņi, Mendeļa uzticamie klienti, vairākkārt bija rakstījuši uz Gluka kafejnīcu, un dažas no šīm vēstulēm tika nozudušajam bukinistam aizsūtītas uz koncentrācijas nometni. Tur tās nejauši nokļuva rokās labvēlīgi noskaņotam pulkvedim, kas visai izbrīnījās par to, kādi šim mazajam, pusaklajam, netīrajam ebrejam ir ievērojami paziņas. Kopš Mendelim bija saplīsušas brilles (viņam trūka naudas, ko iegādāties jaunas), tas kā kurmis — pelēks, akls un mēms — tupēja savā kaktā. Ja kādam varēja būt tādi labvēļi, tas nebija gluži parasts cilvēks. Tāpēc pulkvedis atļāva Mende-lim atbildēt uz šīm vēstulēm un lūgt savus labvēļus palīdzēt. Palīdzība pienāca. Visiem kolekcionāriem raksturīgā dedzīgā solidaritātē gan ekselence, gan arī dekāns tūliņ izmantoja savus sakarus un ar kopīgām pūlēm panāca, ka grāmatnieks Mendelis 1917. gadā pēc vairāk nekā diviem apcietinājumā pavadītiem gadiem drīkstēja atgriezties Vīnē, zināms ar noteikumu, ja ik dienas pieteiksies policijā. Viņš atkal drīkstēja dzīvot brīvībā savā vecajā, mazajā, šaurajā bēniņu istabelē, varēja atkal aplūkot iemīļotās grāmatu vitrīnas un, galvenais, atgriezties Gluka kafejnīcā.

Mendeļa atgriešanos no briesmīgās pazemes Gluka kafejnīcā krietnā Sporšila kundze varēja attēlot pati pēc savām atmiņām.

Kādu dienu — ak, dievs, man likās, ka nevaru ticēt savām acīm, — tikai par sprīdi paveras durvis, jūs jau zināt, kā viņš mēdza sāniski iespraukties iekšā, un nabaga Mendeļa kungs iestreipuļoja kafejnīcā. Mugurā viņam bija nodriskāts zaldāta mētelis, viss vienos ielāpos, galvā kaut kas pilnīgi nesaprotams, varbūt tā reiz bijusi cepure. Viņam nemaz nebija apkaklītes, viņš izskatījās kā nāvei nolemts: pelēku seju, pelēkiem matiem im tik vājš, ka žēl skatīties. Bet viņš ienāk, it kā nekas nebūtu noticis, neko nejautā, nekā nesaka, iet taisni uz savu galdu un velk nost mēteli, bet ne vairs tik veikli kā agrāk, šoreiz viņam nākas diezgan smagi elst. Un viņam nav līdzi nevienas grāmatas viņš tikai apsēžas un nesaka ne vārda, vienīgi raugās gluži tukšām, izdzisušām acīm. Tikai pamazām, kad atnesām veselu kaudzi īpapīru, kas bija pienākuši no Vācijas, viņš atkal sāka lasīt. Bet viņš vairs nebija tāds kā agrāk.

Nē, viņš vairs nebija agrākais, nebija vairs Miraculum mun di [18], visu grāmatu maģiskais reģistrētājs; visi, kas viņu toreiz bija redzējuši, ar nožēlu apliecināja to pašu. Kaut kas šķita neglābjami izmainījies viņa parasti klusajā, it kā snaudošajā, grāmatai pievērstajā skatienā; kaut kas bija sagrauts; baigā, asiņainā komēta savā trakajā skrējienā bija postoši sadūrusies ar viņa grāmatu pasaules mierīgo, savrupo, spožo zvaigzni. Viņa acis, gadiem pieradušas pie klusajiem, maigajiem burtu kukainīšiem, laikam bija skatījušas kaut ko briesmīgu dzeloņstieplēm iežogotajā cilvēku aplokā, jo plakstos, kas slēpa kādreiz tik žirgtās un ironiski zibošās acu zīlītes, bija iegūlušas smagas ēnas un kādreiz tik možās acis aiz salabotajām un ar tievu aukliņu rūpīgi sasietajām brillēm tumsa apsarkušas un miegainas. Bet bija nolicis vēl kas briesmīgāks; fantastiskās atmiņas mākslas celtnē laikam bija sagruvis kāds balsts, izjaucot visu šo veidojumu; jo mūsu smadzenes, — no vismaigākās vielas darinātais mehānisms, mūsu apziņas vissmalkākais un precīzākais instruments, — ir tik trauslas, ka pietiek jau ar saspiestu asinsvadu, kairinātu nervu, pārpūlētu šūniņu, vienu tādu pārveidotu molekulu, lai radītu traucējumus cilvēka saprāta visaptverošajā harmonijā. Mendeļa atmiņā, šai vienreizējā zināšanu klaviatūrā pēc viņa atgriešanās neklausīja vairs daži taustiņi. Kad šādi un tad kāds iegriezās pēc izziņas, viņš uzlūkoja to noguris un vairs īsti labi nesaiprata, iko no viņa grib; viņš pārklausījās un aizmirsa, ko viņam sacīja — Mendelis vairs nebija Mendelis, tāpat ikā pasaule, kas arī vairs nebija tāda ka agrāk. Lasot viņš vairs nešūpojās pilnīgā aizmirstībā šurp un turp, bet pa lielākai daļai sēdēja kā sastindzis, brilles mehāniski pievērsis grāmatai, taču nevarēja zināt, vai viņš lasa vai tikai snauž. Viņa galva, tā Sporšila stāstīja, bieži vien smagi noslīgusi uz grāmatas, un viņš gulējis gaišā dienas laikā, reizēm atkal stundām ilgi raudzījies neparastajā smirdošajā acctilēna lampā, ko viņam tolaik uzlikuši uz galda, jo trūcis ogļu un elektrības. Nē, Mendelis nebijis vairs Mendelis, nebijis vairs pasaules brīnums, bet gan gurdi elpojošs, nevienam nevajadzīgs bārdas rugāju un drēbju kamols, un gluži veltīgi zvilnējis krēslā, kas reiz saucies par Pitijas trijkāji; viņš nebijis vairs Gluka kafejnīcas slava, bet gan kauns, netīrs plankums, nepatīkams liekēdis, kas nelabi ož un ko pretīgi uzlūkot.

Par tādu viņu uzskatījis arī kafejnīcas jaunais īpašnieks Flo-riāns Gurtners no Rēcas. Sis vīrs, spekulēdams ar miltiem un sviestu, 1919. bada gadā kļuvis bagāts un par astoņdesmit tūkstoš papīra kronām, kas drīz vien zaudējušas vērtību, krietnajam Standharlnera kungam izvīlis Gluka kafejnīcu. Viņš ķēries pie darba ar stiprām zemnieka rokām, steigšus pārtaisījis veco, solīdo kafejnīcu par modernu, ar bezvērtīgiem papīrīšiem laikus nopircis jaunus sēdekļus, izklājis ieeju ar marmora plāksnēm un jau uzsācis sarunas, lai iegūtu kaimiņu telpas un ierīkotu mūzikas estrādi. Tā ar steigu izskaistinot telpas, viņu zināms ļoti traucējis šis galioiešu dīkdienis, kas ik dienas no rīta līdz vakaram viens pats aizņēmis galdiņu un pie tam izdzēris tikai divas tasītes kafijas un apēdis piecas maizītes. Standbartners gan viņam savu veco viesi īpaši silti bija ieteicis un mēģinājis paskaidrot, cik šis Jēkabs Mendelis ievērojams un svarīgs vīrs, tas nodevis viņu, tā sakot, līdz ar inventāru uzņēmumam kā piedevu. Bet Floriāns Gurtners līdz ar jaunajām mēbelēm un spožo alumīnija kasi iedzīvošanās laikā bija ieguvis arī tumšu sirdsapziņu un gaidījis tikai iemeslu, lai šo pēdējo priekšpilsētas plukatu, kas viņu apgrūtināja, izsviestu no sava lokāla, kurš tagad kļuvis dižciltīgs. Tāds labs iemesls arī drīz radies, jo Jēkabam Memdelim klājies slikti. Viņa pēdējie ietaupījumi sabirzuši inflācijas papīru dzirnavās, viņa klienti izklīduši. Un kā vecu grāmatu tirgotājam atkal skraidīt pa kāpnēm, pirkt un pārdot grāmatas vecajam Memdelim nebijis vairs pa spēkam. Viņam gājis ļoti grūti, tas bijis manāms pēc simtiem sīku pazīmju. Viņš tagad tikai retumis licis sev kaut ko atnest no ēdnīcas, un arī mazo summu par kafiju un maizi palicis arvien ilgāk parādā, reiz pat trīs nedēļas. Jau toreiz vecākais viesmīlis gribējis viņu izlikt uz ielas. Tad krietnā Sporšila kundze iežēlojusies un galvojusi par viņu.

Bet nākamajā mēnesī notikusi nelaime. Jaunais viesmīlis jau vairākkārt ievērojis, ka norēķinoties nesaskan maizīšu daudzums. Arvien biežāk izrādījies, ka maizīšu ir mazāk, nekā pieteikts un samaksāts. Viņa aizdomas dabiski tūliņ kritušas uz Mendeli; jo vairākkārt jau bijis ieradies vecais nesējs un apgalvojis, ka Mendelis esot viņam par pusgadu algu parādā un viņš nevarot izspiest no tā ne hellera. Vecākais viesmīlis tagad veco vīru īpaši uzmanījis, un jau pēc divām dienām, noslēpies aiz kamīna, viņš pieķēris Jēkabu Mendeli, kā tas slepus piecēlies no sava galda, iegājis otrā istabā, ātri pakampis no maizes groza divus aplīšus un ņēmies ēst. Norēķinoties par kafiju, viņš apgalvojis, ka maizītes neesot ēdis. Nu viss bijis skaidrs. Viesmīlis tūliņ ziņojis par šo gadījumu Gurtnera kungam, un tas, priecādamies, ka atradies ilgi meklētais iemesls, sakliedzis uz Mendeli, visiem apmeklētājiem dzirdot, apvainojis viņu zādzībā un pat palepojies ar to, ka nesauc policiju. Gurtnera kungs pavēlējis Mendelim tūliņ uz visiem laikiem vākties pie velna. Jēkabs Mendelis tikai drebējis, neteicis nekā, piecēlies un gājis.

— Tas bija tīrais posts, — Sporšila kundze stāstīja par šo viņa pēdējo atvadīšanos. — Nekad neaizmirsīšu, kā viņš, brilles atstūmis uz pieres, piecēlās bāls kā audekls. Viņš nekavējās, lai uzvilktu mēteli, kaut janvāris toreiz, zināt, bija auksts. Un (bailēs viņš savu grāmatu bija pametis uz galda, es to pa manīju tikai vēlāk un gribēju atdot, bet viņš jau bija izstreipuļojis laukā pa durvīm. Nedrīkstēju iziet uz ielas, jo Gurtnera kungs bija iestājies durvīs un kliedza vel viņam pakaļ, tā ka cilvēki apstājās un saskrēja kopā. Jā, tas bija kauns, es gribēju vai zemē ielīst aiz kauna! Vecā Standbartnera kunga laikā nekar! nebūtu noticis, ka apmeklētāju izdzītu tikai pāris maizīšu dēļ, viņš būtu varējis ēst par velti vai visu mūžu. Bet šodien cilvēkiem nav vairs sirds. Izdzīt viesi, kas diendienā te sēdējis trīsdesmit gadu, — nudien, tas bija kauns, un es negribētu par to atbildēt dieva priekšā, es ne.

Labā sieviete bija galīgi uztraukusies un ar vecu cilvēku de dzīgo runīgumu vienmēr tikai atkārtoja, ka tas bijis kauns un ka Standbartnera kungs nekad to nebutu pieļāvis. Man vajadzēja beidzot atgādināt, lai pastāsta, kas tad ar mūsu Mendeli noticis, un vai to vēl kādreiz redzējusi. Viņa nodrebēja un sāka runāt vēl satrauktāk.

— Ik dienas, kad gāju garām viņa galdam, ik reizes, jūs varat man ticēt, man iesāpējās sirds. Man vienmēr bija jādomā, — kur gan viņš tagad ir, nabaga Mendeļa kungs, un, ja es butu zinājusi, kur viņš dzīvo, būtu aizgājusi un aiznesusi viņam siltu ēdienu; jo kur igan viņš ņemtu naudu apkurei un ēdienam? Un, cik zināju, viņam nebija neviena radinieka. Beidzot, kad it nekā par viņu vairs nedzirdēju, sāku jau domāt, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem un nekad viņu vairs neredzēšu. Prātoju jau, vai nelikt nolasīt par viņu aizlūgumu, jo viņš bija labs cilvēks un pazinu viņu vairāk nekā divdesmit piecus gadus.

Bet reiz februārī pulksten pusastoņos no rīta, — es pašlaik spodrināju logiem vara rokturus, — piepeši (likās, nupat mani ķers trieka), piepeši atveras durvis un ienāk Mendalis. Jūs jau zināt, viņš vienmēr Iespraucās tā sāniski un apjucis, bet šoreiz tā pavisam neparasti. Tūliņ manu, ka ar viņu nav labi, acis spīdīgas un, mans dievs, kāds viņš izskatījās — tikai kauli un bārda! Redzu, ka viņš ir tāds savāds; man tūliņ ienāk prātā, ka viņš nekā neatceras, staigā kā mēnessērdzīgais apkārt gaišā dienas laikā un ir visu aizmirsis, gan maizītes, gan arī Gurtnera kungu un arī to, ar kādu kaunu viņu izsvieda laukā, viņš nekā vairs neapjēdz. Paldies dievam, ka Gurtnera kungs vēl nebija atnācis un vecākais viesmīlis pašlaik dzēra kafiju. Es piesteidzos pie viņa, lai ieskaidrotu, ka viņš nedrīkst te palikt, lai tas -rupjais tēviņš (viņa aprāvās un ātri izlaboja sevi) — es domāju Gurtnera kungs — viņu atkal neizmestu laukā. «Mendeļa kungs,» es viņam uzsaucu. Viņš paskatījās uz mani. Un tad, tai pašā laikā, ak dievs, cik tas bija briesmīgi, tai pašā mirklī viņš laikam visu atcerējās; jo tūliņ sarāvās un sāka trīsēt, un trīcēja ne vien rokas, viņam drebēja viss augums, pleci raustījās, un viņš ātri streipuļoja uz durvīm. Tur viņš sabruka. Mēs tūliņ pa tālruni izsaucām ātro palīdzību, un viņu tādu pašu drudzī drebošu aizveda projām. Pie vakara viņš nomira.. Ārsts teica, ka bijis plaušu karsonis un ka viņš jau tad neko neapjēdzis, kad pēdējo reizi atnācis pie mums. Atnācis it kā pa sapņiem. Ak dievs, ja trīsdesmit sešus gadus sēž pie viena un tā paša galda, tāds galds kļūst cilvēkam par īstu mājvietu.

Vēl ilgi runājāmies par Mendeli, mēs abi bijām pēdējie, kas pazinām šo dīvaino cilvēku; man vēl kā jauneklim, par spīli manai mikroskopiski sīkajai eksistencei, viņš bija devis pirmo nojautu par pilnīgi koncentrētu gara dzīvi, viņa, nabaga, noplukusī apkopēja, kura nekad nebija lasījusi nevienu grāmatu, savā nabadzīgajā dzīvē jutās saistīta ar šo bēdubrāli tikai tāpēc, ka divdesmit piecus gadus pēc kārtas bija tīrījusi viņam mēteli un piešuvusi iztrūkušās pogas. Un tomēr mēs ārkārtīgi labi sapratāmies, pie grāmatnieka vecā, pamestā galda kopīgi atsaukdami atmiņā viņa tēlu; jo cilvēkus vienmēr tuvina atmiņas un it īpaši, ja tās ir mīļas atmiņas. Piepeši viņa stāstīdama kaut ko atcerējās.

— Ak kungs, cik esmu aizmāršīga, man taču ir vēl grāmata, ko viņš toreiz atstāja uz galda. Kā gan es viņam varēju to nodot? Un vēlāk, kad neviens nepieteicās, vēlāk domāju, ka drīkstu paturēt to par piemiņu. Vai ne, tas taču nav nekas slikts?

Viņa steigšus atnesa to no sava kabūzīša. Es ar pūlēm apvaldīju smīnu; jo mūžam rotaļīgais un reizēm ironiskais liktenis ar ļaunu prieku labprāt piejauc dzīves drāmām komisko elementu. Tas bija Haina «Bibliotheca Germanorum erotica et ouriosa» otrs sējums, katram grāmatu kolekcionāram labi pazīstamais galantās literatūras rādītājs. Tieši šis neķītrību saraksts — habent sua fata libelli [19] — kā nelaiķa maga pēdējais novēlējums bija nokļuvis izburbējuš'ajās, sasprēgājušajās un naivajās rokās, kas laikam gan nebija turējušas neko citu kā tikai lūgšanu grāmatu. Ar pūlēm sakniebu lūpas, lai apvaldītu ne jaušu smaidu, un klusuma brīdis apmulsināja krietno sievieti. Vai tas galu galā neesot kas ļoti vērtīgs un vai es domājot, ka viņa drīkstētu to paturēt? — Sirsnīgi paspiedu viņas roku.

— Paturiet vien to mierīgi, mūsu vecais draugs Mendelis tikai priecātos, ka, mazākais, viens no daudzajiem tūkstošiem, kam jāpateicas viņam par grāmatu, viņu vēl atceras.

Gāju projām un kaunējos no šīs krietnās, vecās sievietes, kas tik vientiesīgi un tomēr sirsnīgi bija palikusi nelaiķim uzticīga. Viņa, nemācīta dvēsele, bija mazākais saglabājusi grāmatu, lai Mendeli labāk atcerētos, bet es, tieši es gadiem ilgi biju aizmirsis grāmatnieku Mendeli, kaut gan man vajadzēja zināt, ka grāmatas rada tikai tādēļ, lai pēc autora pēdējā elpas vilciena vēl vienotu cilvēkus un aizsargātos pret visa dzīvā nepielūdzamo ienaidnieku — iznīcību un aizmirstību.

Šaha novele

.

Uz lielā pasažieru tvai koņa, kam ap pusnakti vajadzēja atiet no Ņujorkas uz Buenosairesu, valdīja parastā rosība un burzma, kāda mēdz būt pirms atiešanas. Pavadīdami savus draugus, ļaudis spraucās šurp un turp caur pūli, izsūtāmie zēni ar šķībi uzliktām cepurītēm, izsaukdami uzvārdus, šaudījās pa saloniem un iznēsāja somas un ziedus, augšup un lejup pa kāpnēm ziņkāri skraidīja bērni, bet uz klāja visu laiku nepārtraukti spēlēja orķestris. Sarunādamies ar kādu paziņu, stāvēju mazliet savrup no šīs drūzmas uz augšējā klāja, kad piepeši mums līdzās divas vai trīs reizes pazibēja spilgta gaisma — acīm redzot, pirms aizbraukšanas žurnālisti vēl intervēja un fotografēja kādu slavenību. Mans draugs paskatījās uz to pusi un pasmaidīja.

— Ar jums kopā brauc ievērojams vīrs — Centovics. Un, redzēdams pēc manas sejas, ka šis vārds man pilnīgi svešs, paskaidroja: — Mirko Centovics, pasaules šaha meistars. Viņš turnīros uzveicis visu Ameriku no austruimiem līdz rietumiem un tagad brauc gūt jaunas uzvaras Argentīnā.

Nu arī es atcerējos šo jauno pasaules meistaru un pat dažus sīkumus, kas saistījās ar viņa zibensātro karjeru; mans draugs.

būdams uzmanīgāks laikrakstu lasītājs nekā es, varēja tos papildināt ar veselu virkni anekdotu.

Apmēram pirms gada Centovičs piepeši izvirzījās un nostājās līdzās tādiem šaha mākslas vecmeistariem kā Aļehins, Kapa-blanka, Tartakovers, Laskers, Bogoļubovs. Kopš 1922. gada turnīrā Ņujorkā parādījās septiņgadīgais brīnumbērns Rešev-skis, pilnīgi nepazīstama pārdrošnieka ielaušanās slavenajā šahistu plejādē, vēl nekad nebija radījusi tik vispārēju izbrīnu. Spriežot pēc Centoviča intelekta, viņam nekādā ziņā nevarēja iepriekš pareģot tik spožu karjeru. Drīz vien atklājās noslēpums, ka šaha meistars privātajā dzīvē nevar uzrakstīt nevienu teikumu nevienā valodā bez ortogrāfiskām kļūdām, un kāds sarūgtināts sāncensis nikni zobojās, ka «viņa ignorance visās nozarēs ir vienādi universāla». Viņš bija trūcīga Donavas laivinieka — dienvidslāva dēls; tēva mazajai barkai kādu nakti uzdrāzās tvaikonis, kas veda labību. Divpadsmit gadus veco bāreni aiz līdzjūtības pieņēma nomaļa ciemata garīdznieks, un labais cilvēks krietni nopūlējās, cenzdamies ar mājas mācībām iedabūt mazrunīgajam, trulajam bērnam ar plato pieri galvā to, ko tas nespēja apgūt ciema skolā.

Bet visas pūles palika veltīgas. Mirko stīvi uzlūkoja simtreiz izskaidrotās burtu zīmes un nevarēja tās iegaumēt; viņš nespēja aptvert visvienkāršākās lietas. Četrpadsmit gadu vecumā viņš rēķināja vēl ar pirkstu palīdzību, un lasīt grāmatu vai avīzi pusaudzim bija tīrās mokas. Pie tam nevarēja teikt, ka Mirko būtu ļauns vai stūrgalvīgs. Viņš paklausīgi darīja visu, ko viņam lika, nesa ūdeni, skaldīja malku, strādāja tīrumā, piekopa virtuvi un uzticīgi veica katru uzdoto darbu, kaut arī saniknoja visus ar savu gausumu. Labo mācītāju visvairāk sarūgtināja aprobežotā zēna pilnīgā vienaldzība. Viņš neko nedarīja bez īpaša uzaicinājuma, nekad neko nejautāja, nerotaļājās ar pārējiem zēniem un, ja neviens noteikti neuzstāja, nemeklēja pats nekādu nodarbību; tinis galā ar mājas darbiem, viņš apsēdās

un kvernēja ar trulu skatienu, kāds ir dzīvniekam, vairs nekam ap servi nepiegriezdams vērību. Vakaros, kad mācītājs, zemnieka garo pīpi pakšķinādams, spēlēja ar policijas priekšnieku paras (tās trīs šaha partijas, gaišmatainais puisis klusu nīka turpat līdzās un, nolaidis smagos plakstiņus, vienaldzīgi un miegaini blenza uz rūitoto galdiņu.

Kādu ziemas vakaru, kad abi partneri jau bija iedziļinājušies kārtējā šaha partijā, no lielceļa atskanēja ragavu zvaniņa skaņas, kas kļiuva dzirdamas aizvien skaidrāk. Istabā steigšus ieklupa kāds zemnieks ar apsnigušu cepuri: viņa vecā māte guļot uz nāves cisām, lai mācītājs pasteidzoties un dodot vēl pēdējo svaidīšanu. Garīdznieks nekavējoties viņam sekoja. Policijas priekšnieks, alus kausu neiztukšojis, uz atvadām par jaunu piebāza pīpi uin gribēja jau vilkt kājās smagos stulmu zābakus, kad pamanīja, ka Mirko nenovērš acu no šaha galdiņa ar aizsākto partiju.

— Nu, vai tu negribētu to pabeigt? — viņš jokoja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka miegainais puisis neprot uz galdiņa pareizi pārvietot nevienu figūru. Zēns kautri paskatījās uz viņu, tad pamāja un apsēdās mācītāja vietā. Pēc četrpadsmit gājieniem policijas priekšnieks bija sasists, un viņam vajadzēja atzīt, ka cietis neveiksmi ne jau aiz kāda neviļus izdarīta pavirša gājiena. Otra partija beidzās tāpat.

— Bīleaima ēzelis! — mājās pārnācis, izsaucās pārsteigtais mācītājs un paskaidroja policijas priekšniekam, kas mazāk pazina bībeli, ka jau pirms divi tūkstoši gadiem noticis līdzīgs brīnums, kad mēms radījums piepeši sācis runāt gudrības valodu. Lai gan bija vēla stunda, mācītājs nevarēja atturēties un izaicināja savu audzēkni, kas gandrīz nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, uz sacensību. Mirko tikpat viegli uzveica arī viņu. Zēns spēlēja sīksti, lēni un nesatricināmi, ne reizi nepaceldams pār galdiņu noliekto plato pieri. Viņam piemita nelokāma pašpārliecība; nākošajās dienās ne policijas priekšnieks, ne mācītājs

nevarēja viņu vairs uzveikt. Tā kā mācītājs labāk par citiem varēja spriest par sava audzēkņa atpalicību, viņš nu patiešām kļuva ziņkārīgs, kā šī vienpusīgā un dīvainā apdāvinātība varēs izturēt stingrāku pārbaudījumu. Viņš lika ciema frizierim apgriezt Mirko salmu krāsas pinkas, lai padarītu viņu kaut cik izskatīgāku, un tad aizveda kamanās uz tuvējo pilsētiņu, kur kafejnīcā pie galvenā laukuma kādā kaktā arvien pulcējās kaislīgākie šahisti, kuriem viņš pieredzes ziņā nevarēja stāties līdzās. Kafejnīcas pastāvīgie apmeklētāji bija visai izbrīnījušies, kad mācītājs iestūma iekšā piecpadsmit gadus veco gaišmataino sārtvaidzi zeņķi, kam bija mugurā aitādas kažoks, bet kājās smagi un gari stulmu zābaki; viņš palika bikli stāvam ar kautrīgi nodurtām acīm, līdz viņu piesauca pie kāda šaha galdiņa. Pirmo partiju Mirko paspēlēja, jo nekad pie labā mācītāja nebija redzējis siclliešu aizsardzību. Otra partija ar labāko šahistu beidzās neizšķirti. Sākot ar trešo un ceturto partiju, viņš jau citu pēc cita uzveica visus.

Mazā Dienvidslāvijas provinces pilsētiņā reti gadās satraucoši notikumi; tāpēc lauku čempiona pirmā uzstāšanās cienījamo pilsoņu sabiedrībā tūliņ izvērtās par sensāciju. Vienprātīgi tika nolemts, ka brīnumbērnam noteikti jāpaliek pilsētā līdz nākošajai dienai, lai varētu sapulcināt šaha kluba pārējos locekļus un vispirms jau to darīt zināmu tuvējā pilī šaha fanātiķim grāfam Zimšicam. Mācītājs raudzījās uz savu audzēkni ar gluži neparastu lepnumu, bet savā atklājēja priekā negribēja kavēt kārtējo svētdienas dievkalpojumu un paziņoja, ka ir gatavs atstāt Mirko pilsētā turpmākai pārbaudei. Šahisti uz sava rēķina ievietoja jauno Centoviču viesnīca, kur tas pinno reizi mūžā ieraudzīja ūdensklozetu. Svētdienas pēcpusdienā šaha zāle bija pārpildīta. Nekustīgi sēdēdams pie šaha galdiņa, neteikdams ne vārda un nepaceldams acu, Mirko četru stundu laikā uzveica vienu pretinieku pēc otra; beidzot ierosināja simultān-spēli. Pagāja krietns brīdis, līdz neprašām zēnam varēja ieskaid-

24R

rot, ka simultānspSlē viņam vienam būs jācīnās ar vairākiem pretiniekiem. Bet tikko Mirko aptvēra šo paņēmienu, viņš paklausīgi sāka izpildīt uzdevumu, lēnām staigājot savos smagajos, čīkstošajos zābakos no viena galdiņa pie otra, un beidzot uzvarēja no astoņām partijām septiņās.

Nu sākās liela spriešana. Lai gan, stingri ņemot, jauno čempionu nevarēja uzskatīt par šīs pilsētas iedzīvotāju, taču bija iededzies vietējais patriotisms. Nu mazā pilsētiņa, ko varbūt nemaz nepamanīja uz kartes, beidzot varēja izpelnīties godu sūtīt pasaulē ievērojamu vīru. Kāds impresārijs, vārdā Koīlers, kurš līdz šim bija piegādājis tikai šansonetes un dziedātājas garnizona kabarejam, paziņoja, ka apņemas, ja būtu līdzekļi vienam gadam, nokārtot jaunekļa profesionālu izglītošanu šaha mākslā pie kāda viņam pazīstama laba Vīnes šahista. Attiecīgo summu tūliņ garantēja grāfs Zimšics, kam sešdesmit gados, kopš viņš ik dienas spēlēja šahu, vēl nebija gadījies tik lielisks pretinieks. Ar šo dienu sākās laivinieka dēla brīnišķā karjera.

Pēc kāda pusgada Mirko zināja jau visus šaha mākslas noslēpumus, tikai gan ar dīvainu ierobežojumu, ko vēlāk speciālistu aprindās ievēroja un par ko zobojās. Centovičs nevarēja atcerēties it nevienu šaha partiju vai — profesionāļu valodā runājot — spēlēt neskatoties uz galdiņu. Viņš nekādi nespēja iztēlē iedomāties šaha galdiņu. Viņam bija nepieciešams, lai sešdesmit četri baltmelmie kvadrāti un trīsdesmit divas figūras vienmēr skaidri būtu acu priekšā. Pat būdams pasaulslavens, viņš pastāvīgi nēsāja sev līdzi kabatā saliekamo šaha galdiņu, lai optiski skatītu jebkuru situāciju, ja gribētu konstruēt kādu meistarpartiju vai arī risināt kādu problēmu. Pats par sevi mazsvarīgs, šis defekts tomēr liecināja, ka viņam trūkst iztēles spēju, un speciālistu aprindās par to pārrunāja tikpat ieinteresēti kā notikumu muziķu sabiedrībā, ja izcils virtuozs vai diriģents nevar spēlēt vai diriģēt bez notīm. Sī savādā aprobežotība tomēr nekavēja Mirko gūt apbrīnojamus panākumus. Septiņpa

dsmit gadu vecumā viņš šahā jau bija ieguvis savu duci godalgu, astoņpadsmit gadu vecs kļuva par Ungārijas meistaru, bet divdesmit gadu vecumā beidzot ari par pasaules meistaru. Izcilākie čempioni, kas talanta, iztēles un drosmes ziņā bija par viņu nesalīdzināmi pārāiki, nevarēja pretoties viņa sīkstajai un salta jai loģikai, gluži tāpat kā Napoleons rāmajam Kutuzovam vai Haniibals Fabijam Kunktatoram, par ikrnnu Līvijs stāsta, ka tam ibēmībā piemitis 'tāds pats kūtrums un nevarība. Tā nu notikās, ika ievērojamo šaha meistaru plejādē, kas apvienoja visdažādākos intelektuāla pārākuma pārstāvjus — gan filozofus un matemātiķus, gan cilvēkus ar stratēģu, izgudrotāju un radošu mākslinieku spējām, pirmo reizi iespiedās gara pasaulei pilnīgi svešs, neveikls un nerunīgs lauku puisis, kam pat vismanīgākie žurnālisti nekad nespēja izvilināt nevienu tādu vārdu, ko varētu izmantot avīžu slejās. Bet, ja avīzes nesaņēma noslīpētas sentences, tad to bagātīgi atlīdzināja anekdotes, kas izplatījās par viņu. Tikko Centovičs piecēlās no šaha galdiņa, kur viņam nebija līdzīga pretinieka, viņš kļuva par grotesku un visai smieklīgu figūru; lai gan viņš valkāja svinīgu, melnu uzvalku, bija apsējis lielisku kaklasaiti, iespraudis tajā krietni lielu pērli un viņa rokas bija rūpīgi manikirētas, taču uzvešanās un izturēšanās ziņā viņš palika tas pats aprobežotais lauku puisis, kas kādreiz bija slaucījis mācītāja istabu. Būdams neveikls un pat nekautrīgi rupjš, viņš saviem kolēģiem par uzjautrinājumu un dusmām mēģināja sīkumainā un bieži vien zemiskā mantkārībā ieraust ar savām spējām un slavu jo vairāk naudas. Ceļojot no pilsētas uz pilsētu, viņš vienmēr apmetās vislētākajās viesnīcās, spēlēja jebkuras savienības vārdā, ja tikai viņam samaksāja vajadzīgo honorāru, ļāva savu attēlu izmantot ziepju reklāmā un, nepievērsdams uzmanību konkurentu izsmieklam, kuri zināja, ka viņš nespēj pareizi uzrakstīt ne pāris teikumu, publicēja ar savu vārdu «Šaha filozofiju», ko patiesībā pēc uzņēmīga izdevēja pasūtījuma bija uzrakstījis kāds Galicijas students.

Kā parasti mēdz būt ar tādiem cilvēkiem, Centovičam nemaz nebija humora izjūtas; kļuvis par pasaules meistaru, viņš uzskatīja sevi par visievērojamāko cilvēku, un apziņa, ka viņš uzveicis visus šos gudros, kulturālos ļaudis, spožos oratorus un rakstniekus, bet galvenokārt fakts, ka viņš pelnīja vairāk nekā tie, pārvērta viņa agrāko nedrošību saltā un iedomīgā lepnumā.

Kā gan lai tik ātra slava neapreibina tādu tukšu galvu? — mans draugs piebilda, kad bija pastāstījis klasiskus piemērus par CentoviČa naivo iedomību. — Kā lai divdesmit vienu gadu vecs puisis nesaslimst ar iedomības sērgu, ja tas piepeši, tikai drusku pastumdīdams figūras pa galdiņu, nedēļas laikā nopelna vairāk nekā viss viņa ciems sūrā grūtā darbā ar koku ciršanu vesela gada laikā? Un vai tad nav sasodīti viegli uzskatīt sevi par ievērojamu cilvēku, ja nav ne vismazākās nojautas, ka pasaulē kādreiz dzīvojis Rembrants, Bēthovens, Dante un Napoleons. Sī puiša aprobežotajās smadzenēs valda tikai doma, ka viņš jau kopš mēnešiem nav zaudējis nevienu šaha partiju, un, tā kā viņš nemaz nenojauš, ka uz mūsu zemes bez šaha un naudas ir vēl arī citas vērtības, tad viņam patiešām iemesls būt sajūsmā pašam par sevi.

Drauga stāstījums pamodināja manī sevišķu ziņkāri. Visu mūžu mani interesējuši dažādie monomanijas veidi, ar vienu vienīgu ideju aizrāvušies cilvēki, jo vairāk kāds zināmā mērā sevi ierobežo, jo vairāk no citas puses tuvojas bezgalīgajam. Taisni šķietami pret visu vienaldzīgi ļaudis kā skudras ceļ savu īpatnēju, brīnumainu un vienreizēju miniatūru pasauli, kas atspoguļo visumu. Tāpēc neslēpu savu nodomu divpadsmit dienu ilgajā braucienā līdz Riodežaneiro tuvāk papētīt šo intelektuālās vienpusības paraugu.

— Diezin vai jums tas izdosies, — draugs brīdināja. — Cik zinu, vēl nevienam nav izdevies izvilināt no CentoviČa ne nieku, kas noderētu psiholoģiskiem pētījumiem. Būdams neticami aprobežots, šis viltīgais zemnieks tomēr ir tik gudrs, ka slēpj savas

vājās puses un pie tam ar vienkāršu paņēmienu: viņš izvairās no jebkuras sarunas un Jēlajās viesnīcās tiekas tikai ar savu aprindu tautiešiem. Ja viņš nojauš, ka darīšana ar izglītotu cilvēku, viņš ieraujas savā gliemežvākā; tāpēc neviens nevar lepoties, ka būtu kādreiz dzirdējis no viņa kādu muļķīgu vārdu vai arī varētu novērtēt visu viņa neizmērojamo ignoranci.

Laikam manam draugam bija taisnība. Pirmajās ceļojuma dienās šķita pilnīgi neiespējami iepazīties ar Centoviou, ja nekļuva rupji uzmācīgs, un -tas nebija manā dabā. Reizēm gan viņš parādījās uz augšējā klāja, bet arvien, rokas uz muguras salicis, lepni saspringtā pozā kā Napoleons pazīstamajā gleznā; ibez tam savus peripatētiskos apļus pa klāju viņš izdarīja tik steidzīgi un trauksmaini, ka vajadzētu teciņus rikšot pakaļ, lai viņu uzrunātu. Salonos, bārā un smēķētāju istabā viņš neparādījās nekad, dienas lielāko daļu, kā stjuarts man paklusu izstāstīja, viņš pavadīja savā kajītē, kur uz liela šaha galda pētīja un analizēja partijas.

Pēc trim dienām patiešām sāku pukoties, ka mana vēlēšanās kaut kā piekļūt nevar pieveikt viņa veiklos aizsargāšanās paņēmienus. Man vēl nebija nekad bijusi izdevība iepazīties ar kādu šaha meistaru, un, jo vairāk centos izprast šāda tipa cilvēkus, jo nesaprotamāka man šķita tāda smadzeņu darbība, kas visu mūžu koncentrējās sešdesmit četru melnbalto kvadrātu lokā. No personīgiem piedzīvojumiem pazinu «karaļu spēles» noslēpumaino valdzinājumu, jo tā ir vienīgā no visām cilvēku izgudrotajām spēlēm, kur nevalda nekāda nejaušība, bet palmas zaru iegūst tikai intelekts vai, pareizāk sakot, zināms intelektuālas apdāvinātības veids. Bet vai tas nav apvainojošs ierobežojums, ja šahu nosauc par spēli? Salis nav arī ne zinātne, nedz māksJa, het svārstās starp šiem jēdzieniem kā Muhameda zārks starp debesīm un zemi, jo ir vienreizējs visu pretstatu savienojums: tas ir sens un tomēr mūžam jauns, savos pamatos it kā mehānisks un tomēr atnes uzvaru tikai tad, ja darbojas fantāzija, tas

ir ierobežots ģeometriski noteiktā telpa un pie tam bezgalīga savās kombinācijās, pastāvīgi attīstās un tomēr ir neauglīgs, domāšana, kas neko nedod, matemātika, kas neko neatrisina, māksla bez mākslas darbiem, arhitektūra bez substances un tomēr, kā tas pierādījies, izturējis laika (pārbaudi labāk par grāmatām un visu, ko cilvēks radījis; tā ir vienīgā spēle, kas pieder visām tautām un visiem laikiem, un neviens nezina, kāds dievs to radījis virs zemes, lai izkliedētu garlaicību, asinātu prātus un satrauktu dvēseli. Kur tai ir sākums un kur gals? Katrs bērns var iemācīties tās pamatlikumus, tajā var izmēģināt roku katrs stulbenis un tomēr šai nemainīgi stingrajā kvadrātā var rasties īpaši meistari, kurus nevar salīdzināt ar citiem, cilvēki ar apdāvinātību tikai šahā, specifiski ģēniji, kam piemīt tāda pati iztēle, neatlaidība un tehnika kā matemātiķiem, dzejniekiem un mūziķiem, tikai citā sakarā un virzienā. Agrāk, kad zinātnieki aizrāvās ar frenoloģiju, varbūt Galls būtu izdarījis šāda šah-meistara galvaskausa sekciju, lai noskaidrotu, vai šādiem ģēnijiem pelēkajā smadzeņu masā nav kāds sevišķs izliekums, vai viņiem kāds šaha muskulis vai šaha izcilnis nav stiprāk izveidots nekā citos pakaušos. Un kā šādu frenologu būtu ieinteresējis Cento-vičs, kura īpašo ģenialitāti apņēma pilnīgs intelektuāls kūtrums, tāpat kā vienu vienīgu zelta dzīsliņu vesels centners nederīgu iežu! Principā man jau vienmēr bijis skaidrs tas fakts, ka tik ģeniālai spēlei jārada arī savi specifiski matadori, taču cik grūti un neiespējami iedomāties garīgi rosīga cilvēka dzīvi, kuram visa pasaule reducējas tikai uz gājieniem pa melnbalto laukumu un kurš uzvaru savā dzīvē grib gūt, tikai stumdīdams šurp un turp, uz priekšu un atpakaļ trīsdesmit divas figūras, — kā lai izprot cilvēku, kuram jau šķiet varoņdarbs jauna atklātne, ko sāk nevis ar bandinieku, bet zirdziņu, un kuram kādā šaha grāmatā veltītas pāris rindiņas jau nozīmē nemirstību, — kā gan lai izprot cilvēku, intelektuālu cilvēku, kas, nekļūdams ārprātīgs, desmit, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit gadu ilgi visu savu

domu spriegumu atkal un atkal veltī tikai smieklīgajam mērķim — iedzīt kaktā uz koka galdiņa koka karali!

Nu pirmo reizi man pavisam tuvu, tikai sešas kajītes tālāk uz tā īpaša kuģa atradās tāds fenomens — apbrīnojams ģēnijs vai arī noslēpumains nelga, — un es, nelaimīgais, kam psiholoģisku mīklu atminēšana jau izvērtusies par kaislību, nekādi nespēju viņam tuvoties. Sāku gudrot visviltīgākos manevrus: lai kairinātu tā godkārību, gribēju to 'intervēt ievērojamam laikrakstam vai arī piedāvāt izdevīgu turneju pa Skotiju, lai pamodinātu tā mantkārību. Beidzot atcerējos, ka mednieku iecienītākais paņēmiens, lai pievilinātu medni, ir riesta rubināšanas atdarinājums; varbūt vislabāk varētu saistīt šaba meistara uzmanību, ja es arī spēlētu šahu?

Nekad neesmu ar šahu nopietni nodarbojies aiz tā vienkāršā iemesla, ka tas man vienmēr bijis tikai izklaidēšanās līdzeklis un nekas vairāk; ja uz kādu stundu nosēžos pie šaha galda, tad tas nekādā ziņā nenotiek, lai piepūlētos, bet gluži otrādi, lai atbrīvotos no garīga sprieguma. Es «spēlēju» šahu šā vārda vistiešākajā nozīmē, kamēr citi, īstie šahisti, ja tā var sacīt, «ņem to nopietni». Šahā, tāpat kā mīlestībā, ir nepieciešams partneris, un es vēl nezināju, vai, izņemot mūs abus, uz kuģa ir vēl citi šaha cienītāji. Lai izvilinātu tos no kajītēm, sarīkoju smēķētāju istabā primitīvas lamatas, iekārdināšanas dēļ apsēzdamies pie šaha galdiņa ar savu sievu, lai gan viņa spēlē vēl vājāk nekā es. Un patiešām, nebijām izdarījuši ne sešus gājienus, kad jau kāds, garām ejot, apstājās pie mums un arī otrs jau lūdza atļauju noskatīties, beidzot, atradās arī vēlamais partneris, kas uzaicināja mani izspēlēt partiju. Viņu sauca par Mak-konoru, un viņš bija kāds skotu dziļbūvju inženieris, kurš, kā man stāstīja, izdarīdams naftas urbumus Kalifornijā, sapelnījis sev daudz naudas. Makkonors bija plecīgs vīrs ar gandrīz četrstūrainu zodu un stipriem zobiem. Viņam bija sārta seja, un šis sārtums pa daļai radās no bagātīgas viskija lietošanas.

Uzkrītoši platie, gandrīz atlētiskie, spēcīgie pleci diezgan nepatīkami bija jūtami arī spēlē, jo šis misters Makkonors piederēja pie tiem pašapzinīgajiem un panākumiem vainagotajiem cilvēkiem, kuri pat visnevainīgākajā spēlē zaudējumu jau izjūt kā izaicinājumu savai patmīlībai. Paradis dzīvē katrā ziņā sasniegt savu mērķi un faktisko panākumu izlutināts, šis masīvais cilvēks, kas par savām sekmēm varēja pateikties tikai pats sev, juta tādu pārākumu, ka jebkura pretestība satrauca viņu kā nepieklājīgs izaicinājums un pat gandrīz apvainojums. Zaudējis pirmo partiju, viņš saīga un sāka pamatīgi un valdonīgi izskaidrot, ka tas varējis notikt tikai aiz viņa nejaušas neuzmanības, zaudējis trešoreiz, viņš vainoja troksni blakus telpās; nevienu zaudētu partiju viņš negribēja atstāt bez revanša. Sis godkārīgais sašutums sākumā mani uzjautrināja, un galu galā samierinājos ar šo neizbēgamo parādību, pat cenzdamies to izmantot, lai pievilinātu pasaules meistaru pie mūsu galdiņa.

Trešajā dienā tas izdevās, bet tikai daļēji. Vai nu Centovičs bija novērojis mūs pa iluminatoru no augšējā klāja, vai arī viņš aiz tīras nejaušības pagodināja smēķētāju salonu ar savu klātbūtni — bet, redzēdams mūs, nemākuļus, vingrināmies viņa mākslā, viņš neviļus panācās soli tuvāk un no šā pieklājīgā atstatuma uzmeta pētošu skatienu mūsu galdiņam. Gājienu va jadzēja izdarīt tieši Makkonoram. Un pietika jau ar šo vienu gājienu, lai Centovičs saprastu, cik maz viņu var interesēt mūsu diletantiskās pūles. Viņš aizgāja prom no mūsu galda un atstāja smēķētāju salonu ar to pašu nicīgo kustību, ar kādu grāmatu veikalā noliekam sāņus piedāvātu sliktu kriminālromānu, to nemaz nepašķirstot. «Svērts un par vieglu atrasts,» šā saltā, nicīgā skatiena mazliet aizkaitināts, nodomāju un, lai kaut kā izkliedētu nelāgo omu, sacīju Makkonoram:

— Šķiet, ka jūsu gājiens meistaru neko daudz nesajūsmināja.

— Kādu meistaru?

Paskaidroju, ika cilvēks, kas nupat pagāja mums garām un nicīgi noskatījās fuz mūsu partiju, ir šālim cista rs Centovičs. Piebildu, ka gan jau pārcietīsim un samierināsimies ar viņa lielo nicināšanu; nabaga ļautiņiem jāiztiek ar to, kas ir. Par brīnumu, šie nevērīgie vārdi atstāja uz Makkonoru pilnīgi negaidītu iespaidu. Viņš tūliņ uztraucās, aizmirsa mūsu partiju un nevarēja vairs noslēpt savu godkāri. Viņš nemaz neesot zinājis, ka te atrodas Centovičs, un Centovicam katrā ziņā jāspē-lējot ar viņu. Viņš tikai reizi mūžā esot spēlējis ar pasaules meistaru un tad arī simultānspēlē kopā ar četrdesmit citiem, bet tas esot bijis briesmīgi uztraucoši, ;un viņš toreiz gandrīz uzvarējis. Vai es pazīstot šaha meistaru personīgi? Atbildēju, ka — ne. Vai es negribētu lūgt viņu saspēlēt ar mums? Atteicos, aizrādīdams, ka Centovičs, cik zinu, ne labprāt iepazīstas ar cilvēkiem. Bez tam kas pasaules meistaram varētu būt par prieku noņemties ar mums, trešās šķiras spēlmaņiem?

Piezīmi par trešās šķiras spēlmaņiem man gan labāk nevajadzēja izteikt tik godkārīgam cilvēkam kā Makkonoram. Aizkaitināts viņš atzvēlās krēslā un skarbi paziņoja, — viņš nevarot ticēt, ka Centovičs noraidīs džentlmeņa laipnu uzaicinājumu, viņš pats par to parūpēšoties. Pēc viņa vēlēšanās sniedzu īsumā pasaules meistara raksturojumu, un viņš, vienaldzīgi pamezdams nepabeigto partiju, neapvaldītā nepacietībā jau drāzās Centovicam pakaļ uz augšējo klāju. Atkal izjutu, ka cilvēks ar tik platiem pleciem nav atturams, ja reiz ko ieņēmis prātā.

Es gaidīju visai satraukts. Pēc kādām desmit minūtēm Mak-konors atgriezās, kā man šķita, ne pārāk labā omā.

— Nu? — es vaicāju.

— Jums bija taisnība, — viņš sapīcis atbildēja. — Ne visai patīkams kungs. Es stādījos priekšā un paskaidroju, kas esmu. Viņš pat nesniedza man roku. Mēģināju viņam ieskaidrot, cik lepni un pagodināti būtu visi pasažieri, ja viņš spēlētu ar mums simultāna partiju. Bet viņš bija sasodīti oficiāls; diem-

žēl, -viņam esot kontrakts ar turnejas organizētājiem, un sakarā ar to viņš visa brauciena laikā nedrīkstot spēlēt bez honorāra. Minimālā apmaksa esot divi simti piecdesm.it dolāru par partiju.

Es iesmējos.

— Tas nu gan man nebūtu nācis prātā, ka figūru stumdīšana pa baltajiem un melnajiem kvadrātiem var būt tik ienesīgs veikals. Nu, ceru, ka jūs tikpat laipni atsveicinājāties.

Bet Makkonors palika pavisam nopietns.

— Tika norunāts, ka mačs notiks rīt, pulksten trijos pēc pusdienas. Šeit, smēķētāju salonā. Ceru, ka neļausim sevi tik viegli sasist.

— Kā? Jūs apsolījāt viņam divsimt piecdesmit dūlāru? --es pārsteigts iesaucos.

— Kāpēc gan ne? Tā ir viņa profesija. Ja man sāpētu zobs un uz kuģa būtu zobārsts, es taču neuzstātu, lai man izrauj zobu par velti. Šdm cilvēkam ir tiesības prasīt krietnu cenu; katrā nozarē īsti speciālisti ir arī labi veikalnieki. Un, kas attiecas uz mani, dodu priekšroku veikalam. Labāk samaksāju skaidrā naudā nekā ļauju, lai Centoviča kungs parāda žēlastību, un man vēl galu galā būtu viņam par to jāpateicas. Man ga dījies mūsu klubā vienā vakarā zaudēt vairāk nekā divsimt piecdesmit dolāru, un es nebūt nespēlēju ar pasaules meistaru. «Trešās šķiras» spēlmanim nav nekāds kauns, .ja to uzveic Cenitovičs.

Man bija interesanti vērot, cik dziļi biju ievainojis Makko-nora patmīlību ar nevainīgajiem vārdiem «trešās šķiras spēlmanis». Bet, tā kā viņš bija nodomājis samaksāt dārgo prieku, kas beidzot nodrošinātu iepazīšanos ar objektu, kurš bija mani ieinteresējis, tad nebija nekā ko iebilst pret viņa smieklīgo godkāri. Steigšus paziņojām par gaidāmo notikumu tiem četriem pieciem pasažieriem, kas jau bija interesējušies par šahu un, lai garām gājēji mūs pēc iespējas mazāk traucētu, likām

gaidāmajam .mačam rezervēt ne vien mūsu, bet ari blakus galdiņus.

Otrā dienā mūsu mazais pulciņš pilnā sasitava ieradās šeit noteiktajā stundā. Vieta meistaram pretī, protams, tika atstāta Makkonoram. Tas slēpa savu nervozitāti, kūpinādams citu pēc cita stiprus cigārus, un arvien nemierīgi paskatījās pulkstenī. Bet pasaules meistars, kā jau pēc drauga stāstījuma varēju iedomāties, lika mums kādas desmit minūtes gaidīt, lai tad ar savu parādīšanos radītu īpašu efektu. Savaldīgi un mierīgi viņš tuvojās galdiņam, nemaz nesasveicinādamies ar mums, it kā ar šo nelaipno izturēšanos gribētu teikt: «Jūs zināt, kas es esmu, bet, kas jūs esat, tas mani neinteresē,» — un profesionālā, sausā tonī izteica lietišķus priekšlikumus. Tā kā uz kuģa nebija tik daudz šaha galdiņu, oik vajadzēja simultāna spēlei, viņš ieteica, lai mēs visi kopā spēlējam pret viņu vienu pašu. Pēc katra gājiena viņš attālināšoties līdz kādam citam galdiņam telpas viņā galā, lai netraucētu mūsu apspriešanos. Tikko esam izdarījuši atbildes gājienu, un tā kā mums, diemžēl, nav zvaniņa, jāpieskandina ar karoti pie glāzes. Ja nav citu priekšlikumu, viņš ieteica par maksimālo apdomas laiku katram gājienam pieņemt desmit minūtes. Pats par sevi saprotams, ka mēs kā bikli skolēni piekritām katram viņa priekšlikumam. Cento-vičam pēc izlozes vajadzēja spēlēt ar melnajiem; vēl, kājās stāvot, viņš izdarīja pirmo atbildes gājienu un tad tūliņ pagriezās un ieņēma norunāto vietu, lai, kūtri atzvēlies, pāršķirstītu ilustrētu laikrakstu.

Nav nekādas nozīmes aprakstīt šo partiju. Skaidrs, ka tā beidzās, kā jau tai vajadzēja beigties, — ar mūsu pilnīgu sakāvi un pie tam divdesmit ceturtajā gājienā. Nebija ko brīnīties, ka pasaules meistars uzveic pusduci viduvēju un vāju spēlmaņu, tā sakot, ar kreiso roku; nepatīkamu iespaidu uz mums visiem atstāja tikai Centoviča iedomīgā izturēšanās, tādā veidā viņš pārāk skaidri lika manīt, ka ticis ar mums tik viegli galā. Ik-

reiz viņš uzmeta šaha galdiņam šķietami paviršu skatienu, bet mums īpašiem raudzījās tik aukstasinīgi garām, it kā mēs arī būtu tikai koka figūras, un šī bezkaunīgā izturēšanās mums neviļus atgādināja, ka tāpat, nemaz nepaskatoties, mēdz pamest garozu kraupainam sunim. Manuprāt, ja viņam būtu kaut drusku smalkjūtības, viņš pievērstu mūsu uzmanību kļūdām vai arī uzmundrinātu mūs ar kādu draudzīgu vārdu. Kad partija beidzās, arī tad šis nedzīvais šaha automāts neko neteica, bet pēc «mata» nekustēdamies vēl stāvēja pie galdiņa un nogaidīja, vai nevēlamies saspēlēt vēl otru partiju. Jau piecēlos, lai, kā vienmēr, nejutīgas rupjības priekšā ar šādu bezpalīdzīgu žestu liktu manīt, ka vismaz es pēc šīs nokārtotās veikala lietas uzskatu mūsu pazīšanos par izbeigtu, kad, diemžēl, Makkonors man līdzās gluži aizsmacis iesaucās:

— Revanšu!

Mani izbiedēja izaicinošais tonis; Makkonors šai brīdī patiešām drīzāk atgādināja bokseri, kas gatavojas dot izšķirošo triecienu, un nemaz neizskatījās pēc pieklājīga džentlmeņa. Vai nu tāpēc, ka Centovičs tik nejauki izturējās pret mums, vai arī aiz savas viegli iekairināmās slimīgās godkāres, bet Makkonors likās pilnīgi pārvērties. Viņš bija pietvīcis līdz pat matu saknēm, nāsis viņam stipri iepletās, uz pieres parādījās sviedru lāses un no sakniebtajām lūpām, lejup pret izaicinoši uz priekšu pastiepto zodu iegūlās asa rieva. Satraukts pamanīju viņa acīs pamirdzam neapvaldītu kaisli, kāda sagrābj cilvēkus tikai pie iruletes galda, kad, arvien dubultojot iemaksu, jau sesto vai septīto reizi negadās īstā krāsa. Sai mirklī es zināju, ka šis neprātis bija gatavs riskēt ar visu savu īpašumu un spēlēt ar Cen-toviču, spēlēt vienkārši vai arī dubultojot iemaksu, lai, mazākais, kaut reizi uzvarētu. Ja Centovičs gribētu, viņš Makkonorā būtu atradis zelta bedri un līdz Buenosairesai varētu smelšus izsmelt pāris tūkstošu dolāru.

Centovičs palika tāpat nekustīgi stāvam.

— Lūdzu, — (viņš laipni atbildēja. — Jūs, kungi, tagad spēlēsiet ar melnajiem.

Otra partija neko neatšķīrās no pirmās, tikai, pienākot vēl dažiem ziņkārīgajiem, mūsu pulciņš kļuva ne vien prāvāks, bet arī skaļāks. Makkonors tik stingi raudzījās uz šaha galdiņu, it kā ar savu gribu uzvarēt vēlētos hipnotizēt figūras; jutu, ka viņš aizrautīgi ziedotu pat tūkstoš dolāru par prieku iemest sejā mūsu aukstasinīgajam pretiniekam saucienu: «Mats!» Dīvainā kārtā kaut kas no viņa lielā uztraukuma pielipa arī mums. Katrs atsevišķs gājiens tika apspriests arvien dedzīgāk nekā iepriekšējais, pēdējā mirklī vēl atturējām viens otru, pirms vienojāmies dot mājienu Centovičaui un saukt viņu pie mūsu galda. Pamazām bijām tikuši līdz septiņpadsmitajam gājienam, un, mums pašiem par pārsteigumu, bija izveidojusies kombinācija, kas likās neparasti izdevīga, jo mums bija laimējies c līnijas bandinieku aizvirzīt līdz priekšpēdējam — c2 laukumiņam; mums vajadzēja to aizstumt tikai līdz cl, lai iegūtu jaunu dāmu. Mēs, zināms, nebijām pilnīgi droši par šo acīm redzamo pārsvaru, visi kā viens šaubījāmies, vai tikai Cenlovičs, kas taēu pārredzēja situāciju daudz tālāk, nav ar nodomu radījis mums šo priekšrocību kā lamatas. Taču, lai kā visi kopā gudrojām un spriedām, nevarējām atklāt apslēpto viltību. Beidzot, kad apdomāšanās laiks bija jau gandrīz apritējis, nolēmām riskēt ar šo gājienu. Makkonors jau pieskārās bandiniekam, lai pastumtu uz pēdējo laukumiņu, kad piepeši kāds atturēja viņa roku un klusu, bet neatlaidīgi čukstēja: — Dieva dēļ! Nevajag!

Neviļus visi atskatījāmies. Pēdējos mirkļos, kad visa mūsu uzmanība bija pievērsta šai problēmai, pie mums bija pienācis kāds ap četrdesmit piecus gadus vecs vīrs, kura šaurā seja ar asajiem vaibstiem man jau bija dūrusies acīs uz augšējā klāja, jo tā bija balta kā krīts. Juzdams mūsu skatienus, viņš steigšus piebilda:

— Ja jūs tagad iegūsiet dāmu, viņš tūliņ nositīs to ar laidni

cl, ko jūs savukārt paņemsiet ar zirdziņu. Viņš aizstums savu .bandinieku uz d7, apdraudēs jūsu torni, un, kaut arī jūs pieteiktu šahu ar zirdziņu, tomēr zaudēsiet un tiksiet pēc deviņiem vai desmit gājieniem sakauti. Tā ir gandrīz tā pati kombinācija, ko pirmo reizi lietoja Aļehins pret Bogoļubovu Pištjanas šaha turnīrā.

Makkonors pārsteigts palaida vajā bandinieku un tikpat izbrīnījies kā mēs visi paskatījās uz šo cilvēku, kurš negaidot bija ieradies pie mums kā glābējs eņģelis no debesīm. Aprēķināt par deviņiem gājieniem uz priekšu maitu varēja tikai liels speciālists, varbūt pat konkurents, kas brauca uz to pašu turnīru, lai iegūtu pasaules meistara slavu, un viņa piepešā parādīšanās un iejaukšanās spēlē tik kritiskā brīdī mums šķita gandrīz pārdabiska. Pirmais atjēdzās Makkonors.

— Ko jūs ieteiktu? — viņš uztraukts čukstēja.

— Pagaidām neizvirziet bandinieku uz priekšu, bet izvairieties! Vispirms atkāpieties ar karali no apdraudētā g8 lauciņa uz h7. Pretinieks droši vien pārsviedīs uzbrukumu uz otro flangu. Bet to jūs atsitīsiet ar torni c8 — c4; viņš zaudēs divus gājienus, bandinieku un līdz ar to arī pārsvaru. Nu stāvēs bandinieks pret bandinieku, un, ja aizsargāsieties, varat vēl panākt neizšķirtu. Vairāk neko nevar izdarīt.

Mēs atkal pabrīnījāmies. Mūs pārsteidza kā viņa aprēķina precizitāte, tā arī ātrums; likās, ka viņš gājienu^ nolasītu no grāmatas. Mūs sajūsmināja negaidītā izdevība panākt ar viņa palīdzību neizšķirtu partiju pret pasaules meistaru. Vienprātīgi pavirzījāmies sāņus, lai viņš varētu brīvāk pārlūkot šaha galdiņu. Makkonors vēlreiz iejautājās:

— Tātad karali no g8 uz h7?

— Jā gan! Katrā ziņā izvairīties!

Makkonors paklausīja, un mēs piešķindinājām pie glāzes. Contovičs tuvojās savā parasti vienaldzīgajā gaitā un ar vienu vienīgu skatienu novērtēja atbildes gājienu. Tad viņš karaļa

flangā pavirzīja bandinieku no h2 uz h4, tieši tā, kā bija paredzējis mūsu nepazīstamais palīgs. Un tas jau uztraukts čukstēja:

— Tomi, torni uz priekšu, ino c8 uz c4, tad viņam vispirms vajadzēs aizsargāt bandinieku. Bet tas viņam neko nelīdzēs! Neliecieties zinis gar viņa bandinieku, bet sitiet ar zirdziņu no c3 uz d5, un atkal būs iegūts līdzsvars. Neaizsargājieties, bet uzbrūciet!

Nesapratām, ko viņš runā. Tas, ko viņš sacīja, mums bija ķīniešu ābece. Bet Makkonors kā apburts un nekā vairs nedomādams darīja tikai to, ko viņam ieteica. Mēs atkal piesitām pie glāzes, lai ataicinātu Centoviču. Tas pirmo reizi pirms gājiena mirkli vilcinājās un uzmanīgi paraudzījās uz galdiņu. Tad viņš izdarīja tieši to gājienu, ko svešinieks bija paredzējis, un pagriezās, lai ietu. Bet, pirms viņš attālinājās, notika kaut kas neparasts un negaidīts. Centovičs pacēla acis un nopētīja mūs; kā redzams, viņš gribēja izdibināt, kurš viņam piepeši izrāda tik enerģisku pretestību.

Mūsu satraukums nu auga ar katru brīdi. Līdz šim bijām spēlējuši bez nopietnām cerībām uzvarēt, bet nu mūs aizrāva doma, ka varbūt izdosies salauzt Centoviča salto augstprātību. Mūsu jaunais draugs jau bija norādījis nākošo gājienu, un varējām aicināt Centoviču atpakaļ. Pirksti man drebēja, kad piesitu ar karotīti pie glāzes. Pirmo reizi varējām uzgavilēt. Centovičs, kas līdz šim bija spēlējis tikai, kājās stāvot, vilcinājās, vilcinājās un beidzot apsēdās. Lēni un smagi viņš noslīga krēslā; bet līdz ar to, gluži dabiski, tas vairs nenoskatījās uz mums no augšas uz leju. Bijām piespieduši viņu, mazākais, ārēji atrasties vienā līmenī ar mums. Viņš apdomājās ilgi, acis nekustīgi pievērsis galdiņam un nolaidis smagos plakstienus, un, spriegi domājot, viņam lēnām pavērās mute, piešķirot apaļajai sejai mazliet vientiesīgu izteiksmi. Centovičs apdomājās dažas minūtes, tad izdarīja gājienu un piecēlās. Bet mūsu draugs jau čukstēja:

— Provocējošs gājiens! Labi izdomāts! Bet neielaidieties! Forsējiet figūru apmaiņu, katrā ziņā apmaiņu ar figūrām, tad pamāksim neizšķirtu, un pats dievs nevarēs viņam palīdzēt.

Makkonors paklausīja. Ar nākošajiem gājieniem abi pretinieki sāka jau mums nesaprotamā kārtā šurp un turp pārvietot figūras. Mēs, pārējie, jau sen bijām kļuvuši tikai par statistiem. Pēc apmēram septiņiem gājieniem, labu brīdi padomājis, Centovičs pacēla galvu un paziņoja: — Neizšķirts.

Mirkli valdīja pilnīgs klusums. Piepeši kļuva dzirdamas viļņu šalkas un radio mūzika no tuvējā salona, varēja saklausīt katru soli uz augšējā klāja un vēja klusās, maigās šalkas ap logu dzegām. Mēs neuzdrošinājāmies pat elpot, tas nāca pārāk pēkšņi, mūs bija izbiedējis neticamais gadījums, ka šis svešinieks jau pa daļai zaudētā partijā bija varējis pasaules meistaram uzspiest savu gribu. Makkonors strauji atzvēlās krēslā, un aizturētā elpa tam izlauzās aplaimotā saucienā: — Ahā! — Es atkal novēroju Centoviču. Jau pie pēdējiem gājieniem man šķita, ka viņš kļūst bālāks. Bet viņš prata labi savaldīties. Viņš izturējās šķietami vienaldzīgi un, mierīgi nogrūzdams no galdiņa figūras, nevērīgi vaicāja:

— Vai kungi vēlas saspēlēt vēl trešo partiju?

Jautājums tika izteikts tīri lietišķā un veikalnieciskā tonī.

Bet dīvainākais bija tas, ka viņš pie tam neuzlūkoja Makko-noru, bet tikai cieši paskatījās acīs mūsu glābējam. Kā zirgs, ja tam stingrāk iespiež piešus sānos, pazīst labu jātnieku, tā arī viņš ar pēdējiem gājieniem bija iepazinis savu patieso un īsto pretinieku. Neviļus sekojām viņa skatienam un satraukti lūkojāmies svešiniekā. Iekāms tas paguva apdomāties vai pat atbildēt, Makkonors satrauktā godkārē jau triumfēdams iesaucās:

^— Protams! Bet nu jums jāspēlē vienam pašam pret viņu. Vienam pašam pret Centoviču!

Tagad notika kaut kas negaidīts. Svešinieks vēl visu laiku dīvainā satraukumā bija vērojis tukšo šaha galdiņu un nodre-

bēja, kad manīja sev (pievērstus visu skatienus un dzirdēja, ka viņu tik sajūsmināti uzrunā. Viņš samulsa.

— Nekādā ziņā, kungi, — viņš acīm redzami apjucis stomījās. — Tas ir pilnīgi izslēgts . . . Mani nav ko ievērot ... Jau divdesmit, nē — jau divdesmit piecus gadus neesmu sēdējis pie šaha galda . . . Un tikai tagad saprotu, cik nepiedienīgi esmu izturējies, bez atļaujas iejaukdamies jūsu spēlē... Lūdzu, atvainojiet mani par uzmācību . . . Protams, negribu jūs vairs traucēt.

Un, pirms atjēdzamies no pārsteiguma, viņš bija pagriezies un atstājis istabu.

— Bet tas taču neiespējami! — temperamentīgais Makkonors dārdošā balsī iesaucās, uzsizdams ar dūri pa galdu. — Pilnīgi neiespējams, ka šis cilvēks divdesmit piecus gadus nav spēlējis šahu! Viņš taču katru situāciju, katru atbildi paredz pa pieciem sešiem gājieniem uz priekšu. To neviens nevar izzīst no pirksta. Tas ir pilnīgi neiespējami — vai ne?

Ar pēdējo jautājumu Makkonors neviļus griezās pie Cento vica. Bet pasaules meistars nezaudēja nesatricināmo mieru.

— Nevaru par to spriest. Sis kungs tomēr spēlēja diezgan neparasti un interesanti; tāpēc ar nodomu ļāvu viņam izvērst partiju pēc sava prāta. — Un, nevērīgi pieceldamies, viņš lietišķā balsī piebilda:

— Ja šis kungs vai arī jūs, kungi, rīt atkal vēlētos saspēlēt kādu partiju, es no pulksten trijiem būšu jūsu rīcībā.

Mēs nevarējām apvaldīt vieglu smaidu. Ikviens no mums zināja, ka Centovičs nebūt nebija augstsirdīgi piedāvājis šādu izdevību mūsu nepazīstamajam palīgam un ka šī piezīme bija tikai naivs mēģinājums maskēt savu sakāvi. Nu jo vairāk pieauga mūsu vēlēšanās redzēt pazemotu tik nesatricināmu augstprātību. Mūs, mierīgos un kūtros borta iemītniekus, piepeši bija pārņēmis mežonīgs un godkārs cīņas gars, jo ārkārtīgi aizrāva doma, ka okeāna vidū, tieši uz mūsu kuģa, šahmeistaram varētu

izraut no rokām palmas zaru un gūt uzvaru, ko telegrāfā aģentūras tad mirklī pavēstītu visai pasaulei. Bez tam mūs valdzināja arī noslēpumainība, ar kādu mūsu glābējs negaidot iejaucās spēlē tieši viskritiskākajā brīdī, kā arī pretruna starp viņa gandrīz biklo kautrību un profesionāļa nesatricināmo pašapziņu. Kas bija šis nepazīstamais? Varbūt te nejauši atklājās jauns šaha ģēnijs? Vai varbūt slavens meistars aiz nezināmiem iemesliem slēpa mums savu vārdu? Lielā satraukuma pārrunājām visas šīs iespējas, un mums vairs nelikās neticami vispārdrošākie minējumi, kad atcerējāmies svešinieka noslēpumaino kautrību un pārsteidzošo atzīšanos, ka viņš jau gadiem ilgi nav spēlējis, kā arī viņa acīm redzamo meistarību. Sai ziņā visi bijām vienis prātis: cīņa noteikti jāturpina. Nolēmām darīt visu iespējamo, lai mūsu palīgs otrā dienā spēlētu ar Centoviču. Makkonors apņēmās nokārtot materiālos izdevumus. Un, tā kā. apjautājoties pie stjuarta, noskaidrojām, ka nepazīstamais ir austrietis, tad man, viņa tautietim, uzdeva griezties pie viņa ar mūsu lūgumu.

Man nevajadzēja ilgi meklēt, drīz vien atradu bēgli uz augšējā klāja. Viņš gulēja atpūtas krēslā un lasīja. Pirms tuvojos, izmantoju izdevību un viņu novēroju. Galva ar skarbajiem sejas vaibstiem atdusējās uz spilvena tādā pozā, kas pauda vieglu nogurumu. Man atkal dūrās acīs samērā jaunās sejas dīvainais bālums. Mati deniņos bija mirdzoši balti. Neziņu, kāpēc, bet radās tāds iespaids, ka šis vīrs būtu piepeši novecojis. Tikko viņam tuvojos, viņš laipni piecēlās un nosauca savu vārdu, kas man bija pazīstams, jo agrāk Austrijā šāds vārds bija piederējis ļoti cienījamai ģimenei. Atcerējos — kāds šīs ģimenes loceklis bija tuys Suberta draugs, bet kāds cits — vecā ķeizara galma ārsts. Dr. B. ļoti samulsa, kad visu vārdā lūdzu viņu pieņemt Centoviča izaicinājumu. Izrādījās, viņam nebija ne mazākās jausmas, ka viņš tik sekmīgi spēlējis pret pašlaik ievērojamāko pasaules meistaru. Nez kāpēc šī vēsts atstāja uz viņu

sevišķu iespaidu, jo viņš atikal un atkal pārjautāja, vai patiešām viņa pretinieks ir pazīstamais pasaules meistars. Drīz vien sapratu, ka šis apstāklis atvieglo manu uzdevumu, bet, redzēdams, ka man darīšana ar ļoti smalkjūtīgu cilvēku, uzskatīju par gudrāku noklusēt, ka zaudējuma gadījumā materiālā ziņā cietīs Makkonors. Labu brīdi vilcinājies, Dr. B. beidzot bija ar mieru piedalīties mačā, bet ļoti lūdza mani vēlreiz brīdināt pārējos paziņas, lai nekādā ziņā pārmērīgi neuzticoties viņa spējām.

— Jo es patiešām nezinu, — viņš, dīvaini smaidīdams, piebilda, — vai spēju kādu partiju spēlēt kārtīgi pēc visiem likumiem. Ticiet man, tā nebija liekuļota kautrība, kad sacīju, ka jau kopš ģimnāzijas laikiem, tas ir vairāk nekā divdesmit gadu, neesmu pieskāries nevienai šaha figūrai. Un arī toreiz nebiju nekāds izcilais šahists.

Viņš pateica to tik dabiski, ka nemaz neuzdrošinājos šaubīties par viņa vārdu pareizību. Nevarēju tomēr noslēpt savu izbrīnu par to, cik precīzi viņš atceras dažādu meistaru atsevišķās kombinācijas; ieteicos, ka viņš droši vien ir teorētiski daudz nodarbojies ar šahu. Dr. B. atkal dīvaini sapņaini pasmaidīja.

— Daudz nodarbojies! — Nudien, to gan var teikt, ka esmu daudz nodarbojies ar šahu. Tie bija īpaši un vienreizēji apstākļi. Tas ir diezgan sarežģīts stāsts, bet kā mazs piemērs varētu raksturot mūsu jauno, vareno laikmetu. Ja jums būtu pacietība uzklausīt mani kādu pusstundu . . .

Viņš norādīja uz atpūtas krēslu sev līdzās. Labprāt pieņēmu viņa uzaicinājumu. Bijām pilnīgi vieni. Dr. B. noņēma brilles, nolika tās pie malas un iesāka:

— Jūs laipni apgalvojāt, ka jums, vīnietim, ir pazīstams mans uzvārds. Bet šaubos, vai būsiet kaut ko dzirdējis par advokātu kantori, ko vadīju kopā ar tēvu un vēlāk viens pats, jo mēs neuzņēmāmies aizstāvību prāvās, kas izraisīja lielu troksni laikrakstos, un principiāli atsacījāmies no jauniem klientiem.

Patiesībā mums vairs nebija kārtīgas advokātu prakses, mums pietika ar juridisku konsultāciju, un mēs galvenokārt pārvaldījām lielo klosteru īpašumus, jo tēvs, bijušais klerikāļu partijas deputāts, bija s^stīts ar garīdzniecību. Bez tam, arī par to var tagad runāt, jo monarhija jau pieder vēsturei — mums bija uzticēta dažu ķeizariskās ģimenes locekļu fondu pārvaldīšana. Mūsu ģimenes sakari ar galmu un baznīcu (viens mans tēvocis bija ķeizara galma ārsts, bet kāds cits — abats Seitenštetenā) bija sākušies jau kopš divām iepriekšējām paaudzēm; mums vajadzēja tos tikai saglabāt. Klientu uzticību bijām ieguvuši mantojuma ceļā, un mūsu klusie un vienkāršie pienākumi neprasīja neko vairāk kā diskrēciju un uzticamību, divas īpašības, kas pilnībā piemita manam nelaiķa tēvam. Viņam ar savu uzmanību patiešām izdevās kā inflācijas, tā apvērsuma laikā saglabāt klientiem ievērojamas vērtības. Kad Vācijā varu sagrāba Hitlers un izstiepa rokas pēc baznīcu un klosteru īpašumiem, arī no aizrobežas tika sperti soļi, lai glābtu no konfiskācijas kaut vai kustamo īpašumu. Darījumi gāja caur mūsu rokām, un mēs abi par kūrijas un ķeizara nama slepenajiem politiskajiem līgumiem zinājām vairāk, nekā sabiedrība jebkad dabūs zināt. Tieši tas, ka mūsu kantoris bija tik neuzkrītošs — mēs nepielikām pat izkārtni pie durvīm, — un arī mūsu piesardzība, jo noteikti izvairījāmies apmeklēt monarhistu aprindas, mūs visdrošāk pasargāja no nevēlamas izjautāšanas. Pa visiem šiem gadiem nevienam Austrijas varas orgānam nenāca ne prātā, ka slepeni ķeizara nama kurjeri piegādā mūsu neizskatīgajā kantorī ceturtajā stāvā ļoti svarīgas vēstules un aiznes atbildes uz tām.

Taču jau sen, pirms nacionālsociālistu armija sāka apdraudēt visu pasauli, viņi bija sākuši visās kaimiņu zemēs organizēt kādu citu, ne mazāk bīstamu un izskolotu armiju — apvainoto, atstumto un sarūgtināto leģionu. Viņu tā saucamās šūniņas bija iesakņojušās katrā iestādē un katrā uzņēmumā, visur, pat

Dolfusaun Sušniga privātdzīvokļos, bija viņu novērotāju posteņi un spiegi. Viņiem bija savs cilvēks arī mūsu klusajā kantorī, ko, diemžēl, atklāju par vēlu. Tas bija tikai kāds nožēlojams neapdāvināts ierēdnis, ko pieņēmu uz kāda mācītāja ieteikumu, lai ārēji piešķirtu mūsu kantorim pastāvīgas iestādes izskatu; patiesībā izmantojām viņu tikai visnevainīgākajiem uzdevumiem, likām apkalpot tālruni un turēt kārtībā mapes, protams, tās mapes, kam nebija nekādas sevišķas nozīmes. Viņš nekad nedrīkstēja uzplēst korespondenci, visas svarīgākās vēstules «rakstīju uz mašīnas bez kopijas pats, visus svarīgākos dokumentus ņēmu sev līdzi uz māju un slepenās tikšanās norunāju tikai klostera priora kabinetā vai arī sava tēvoča pieņemamā istabā. Pateicoties šādiem aizsardzības soļiem, novērotājs nedabūja redzēt patiesos darījumus; bet laikam kādas nelaimīgas nejaušības dēļ godkārais un iedomīgais puisis pamanīja, ka viņam neuzticamies un ka viņam aiz muguras notiek interesanti darījumi. Varbūt, man klāt neesot, kāds kurjers bija neuzmanīgi ieminējies par «viņa majestāti», lai gan bijām vie nojušies, ka runāsim tikai par «baronu Bērnu», varbūt arī šis nelietis slepeni uzplēsa vēstules, bet, pirms man modās aizdomas, viņš jau bija saņēmis no Minhenes vai Berlīnes rīkojumu mūs uzraudzīt. Tikai daudz vēlāk, kad jau biju apcietināts, atcerējos, ka viņa sākotnējais kūtrums «pēdējos mēnešos bija pārvērties piepešā centībā un viņš vairākkārt gandrīz vai uzmācīgi bija lūdzis atļaut manu korespondenci aiznest uz pastu. Nevaru noliegt, ka biju neuzmanīgi rīkojies, — bet vai Hitleram neizdevās apvest ap stūri lielākos diplomātus un ģenerāļus? Cik mīļi un rūpīgi gestapo jau sen bija pievērsusi man uzmanību, atklāja tas apstāklis, ka esesieši apcietināja mani vēl tai pašā vakarā, kad Sušnigs paziņoja par savu atkāpšanos, — dienu pirms tam, kad Hitlers ienāca Vīnē. Par laimi, tikko pa radio izdzirdu Sušniga atvadīšanās runu, man izdevās vēl Sadedzināt vissvarīgākos papīrus, bet pārējos dokumentus par

ārzemēs deponētiem klostera un divu erchercogu kapitāliem, — patiešām pēdējā mirklī, kad hitlerieši jau uzlauza durvis, — es, paslēptus veļas igrozā, ar savu veco, uzticamo saimnieci aizsūtīju tēvocim.

Dr. B. apklusa, lai aizdedzinātu cigāru. Sērkociņam uzliesmojot, redzēju, ka mutes kaktiņš labajā pusē tam nervozi noraustās. Biju pamanījis to jau agrāk un novēroju, ka tas atkārtojas ik pēc pāris minūtēm. Tās bija tikko jaušamas trīsas, un tomēr piešķīra visai sejai dīvaini satrauktu izteiksmi.

— Nu jūs droši vien gaidāt, ka stāstīšu par koncentrācijas nometni, kur taču tika sadzīti visi, kas palika uzticīgi vecajai Austrijai, un par pazemojumiem, spīdzināšanu un mocībām, ko tur izcietu. Nenotika nekas tamlīdzīgs. Iekļuvu citā kategorijā. Netiku ievietots pie nelaimīgajiem, uz kuriem hitlerieši izgāza ilgi krāto niknumu ar fiziskiem un morāliem pazemojumiem, bet gan iedalīts citā, pavisam nelielā grupā, no kuras nacionālsociālisti cerēja izspiest naudu vai arī svarīgas ziņas. Pati par sevi mana nenozīmīgā persona neinteresēja gestapo. Bet laikam taču viņi bija dabūjuši zināt, ka esam viņu niknāko pretinieku uzticības vīri un pārvaldnieki, un viņi gribēja izspiest no manis pierādījumus: pierādījumus pret klosteri, lai varētu to apvainot kapitālu nobēdzināšanā, kā arī materiālus pret ķeizara ģimeni un visiem, kas Austrijā pašaizliedzīgi aizstāvēja monarhiju. Viņiem bija aizdomas, un ne jau bez pamata, ka tiek noslēpta un viņu laupīšanas kārei kļūst neaizsniedzama krietna daļa kapitālu, kas apgrozījušies mūsu rokās. Tāpēc viņi apcietināja mani jau pirmajā dienā, lai ar savām pārbaudītajām metodēm izspiestu no manis noslēpumu. Tādas kategorijas cilvēki kā es, no kuriem vajadzēja izspiest svarīgus materiālus vai arī naudu, tad arī netika sūtīti uz koncentrācijas nometni, bet tos pataupīja īpašai apstrādāšanai. Jūs varbūt atceraties, ka mūsu kanclers un arī barons Rotšilds, no kura radiniekiem viņi cerēja dabūt miljonus, netika ieslodzīti aiz dzeloņstieplēm, bet tiem

paradīja it kā šķietamas priekšrocības un ievietoja tos katru atsevišķā istabā viesnīcā, Metropoles viesnīcā, kur bija arī gestapo štābs. Arī man tika parādīts tāds gods, lai gan biju gluži vienkāršs cilvēks.

Atsevišķa istaba viesnīcā, — tas skan ārkārtīgi humāni, vai ne? Bet varat man ticēt, ka viņi, nometinādami mūs, «ievērojamos vīrus», diezgan siltās, atsevišķās viesnīcas istabās, nevis sablīvēdami pa divdesmit kopā ledus aukstā barakā, nebūt nedomāja radīt cilvēciskus apstākļus, bet bija izgudrojuši visrafinētāko metodi. Vajadzīgo «materiālu» viņi gribēja no mums izspiest nevis ar parastajiem sitieniem un fiziskām mocībām, bet daudz smalkākā veidā — ar pilnīgu izolāciju. Mums nekā nedarīja — mūs novietoja tikai pilnīgā tukšumā, jo labi zināms, ka cilvēku nekas tā nenomāc kā vientulība. Ieslogot mūs katru atsevišķi pilnīgā vakuumā, istabā, kas bija hermētiski noslēgta no ārpasaules, viņi cerēja, ka bez sitieniem un sala, nomācot garīgi, beidzot atdarīs mums lūpas. No pirmā acu uzmetiena man ierādītā istaba nebūt nelikās nepatīkama. Tajā bija durvis, gulta, krēsls, mazgājamais galdiņš un aizrestots logs. Bet durvis palika dienu un nakti aizslēgtas, uz galda nedrīkstēja atrasties ne grāmata, ne laikraksts, ne papīra lapiņa, ne zīmulis, aiz loga bija tikai mūris; ap mani un manu «es» bija pilnīgs tukšums. Man atņēma visus priekšmetus: pulksteni, lai es nezinātu laiku, zīmuli, lai nevarētu neko uzrakstīt, nazi, lai nevarētu pārgriezt sev vēnas; man bija liegta pat visniecīgākā apreibināšanās — cigarete. Nekad neredzēju nevienu citu tkā tikai sargu, kas nedrīkstēja ar mani sarunāties un atbildēt uz maniem jautājumiem, nekad nedzirdēju cilvēka balsi; no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam manām acīm, ausīm un visiem maniem pieciem prātiem nebija nekādas barības, es biju neglābj āmi viens ar sevi, savu ķermeni un četriem vai pieciem mēmiem priekšmetiem — galdu, gultu, logu un mazgājamo galdiņu; dzīvoju šai tumšajā klusēšanas okeānā kā ūdenslīdējs

skafandrā, un kā ūdenslīdējs nojautu, ka saite ar sauszemi ir pārtrūkusi un nekad vairs netikšu izcelts no klusā dziļuma. Nebija nekā ko darīt, nekā ko dzirdēt, nekā ko redzēt, nepārtraukti ap mani nebija nekas, tikai pilnīgs tukšums bez laika un telpas. Varēju staigāt šurp un turp, un arī domas nāca līdzi šurp un turp, šurp un turp. Bet pat domām, lai arī tās šķiet esam bez kādas substances, «vajadzīgs pieturas punkts, citādi tās sāk virmot un bezjēdzīgi griezties pašas ap sevi; arī domas nepacieš tukšumu. Gaidīju kaut ko no rīta līdz vakaram, bet nekas nenotika. Gaidīju atkal un atkal. Nenotika nekas. Gaidīju, gaidīju, gaidīju un domāju, domāju, domāju, līdz deniņos sāka sāpēt. Nenotika it nekas. Paliku viens. Viens. Viens.

Tā pagāja divas nedēļas, dzīvoju ārpus laika un telpas. Ja sāktos karš, es nedabūtu to zināt; mana pasaule bija tikai galds, durvis, gulta, mazgājamais galdiņš, krēsls, logs un sienas, arvien raudzījos uz tām pašām tapetēm, kas klāja tās pašas sienas; skatījos uz tām jau tik ilgi, ka katra to robotā raksta līnija bija it kā ar asējamo adatu iegravēta manu smadzeņu dziļākajās rievās. Tad beidzot sākās nopratināšana. Izsauca piepeši, tā ka nevarēju īsti zināt, vai ir diena vai nakts. Tiku izsaukts «un nezin kur vests pa vairākiem gaiteņiem; pēc tam vajadzēja nez kur gaidīt un tad pēkšņi atrados pie kāda galda, aiz kura sēdēja pāris uniformās tērpušies vīri. Uz galda gulēja kaudze papīru: dokumenti, kuru saturs nebija zināms; un tad sākās jautājumi — vajadzīgi un nevajadzīgi, skaidri un viltīgi, maskēšanās jautājumi un slazdu jautājumi; kamēr atbildēju, sveši, nelabvēlīgi pirksti šķirstīja papīrus, un nevarēja zināt, kāds ir to saturs; sveša, nelabvēlīga roka ierakstīja kaut ko protokolā, un nebija zināms, ko tā raksta. Bet visbīstamākais šajās nopratināšanās man bija tas, ka nekad nevarēju uzminēt un aprēķināt, kas gestapo viešiem patiešām zināms par mana kantora darījumiem un ko viņi no manis grib izvilkt. Kā jau sacīju, vissvarīgākos papīrus pašā pēdējā brīdī ar savu saimnieci aizsū-

tiju tēvocim. Bet vai viņš tos bija saņēmis? Vai varbūt nebija saņēmis? Un cik daudz bija izpaudis mans kantorists? Cik daudz vēstuļu viņi bija notvēruši un cik daudz jau varbūt izvilinājuši kādam ncatjautīgam garīdzniekam vācu klosterī, kura lietas mēs kārtojām? Bet viņi jautāja un jautāja. Kādus vērtspapīrus esmu pircis tādam un tādam klosterim? Ar kādām bankām man bijuši darījumi? Vai pazīstu tādu un tādu kungu vai ne? Vai man pienākušas vēstules no Šveices un vēl nez no kurienes? Un, tā kā nekad nevarēju zināt, ko viņi jau izdibinājuši, katra mana atbilde slēpa sevī briesmas. Ja atklāju kaut ko par daudz, kas viņiem nebija zināms, varbūt gluži nevajadzīgi iegrūdu kādu nelaimē. Ja noliedzu par daudz, kaitēju pats sev.

Nopratināšana tomēr nebija visļaunākais. Visļaunākais bija atgriešanās pēc nopratināšanas tukšumā, tajā pašā istabā ar to pašu galdu, to pašu gultu, to pašu mazgājamo galdiņu un tām pašām tapetēm. Palicis viens, tūliņ sāku atkal visu pārdomāt, kā man būtu vajadzējis visgudrāk atbildēt un kas man būtu nākamo reizi jāsaka, lai novērstu aizdomas, ja esmu tās radījis ar neuzmanīgu piezīmi. Apdomāju, pārdomāju, pētīju un apsvēru katru savu izmeklētājam teikto vārdu, atsaucu atmiņā katru jautājumu, ko viņi man uzdeva, un katru savu atbildi, mēģināju uzminēt, ko viņi būs ieprotokolējuši, un tomēr sapratu, ka nekad nevarēšu to paredzēt un dabūt zināt. Bet šīs domas, ikas radās tukšajā telpā, nemitējās rosīties galvā arvien no jauna, arvien citā kombinācijā un sagandēja man pat miegu; ik reizes pēc gestapo nopratināšanas tikpat nesaudzīgu spīdzināšanu, izjautājot, pētot un sevi mokot, uzsāka mana paša domas, un tas varbūt bija pat vēl briesmīgāk, jo nopratināšanu tomēr pēc kādas stundas beidza, bet vientulības briesmīgās mokas nebeidzās nekad. Ap mani atkal bija tikai galds, skapis, gulta, tapetes un logs. Nekādas izklaidēšanās, nevienas grāmatas, neviena laikraksta, nevienas svešas sejas, ne zīmuļa,

lai kaut ko pierakstītu, me sērkociņa, ko pagrozīt pirkstos, nekā, nekā, nekā. Nu tikai sapratu, ar kādu velnišķīgu nolūku, lai cilvēku psihiski satriektu, bija izdomāta šī viesnīcas istabu sistēma. Koncentrācijas nometnē varbūt vajadzētu stumt akmeņu ķerras, līdz noasiņotu rokas un pārsaltu kājas, tur es būtu gulējis kopā vēl ar pāris desmit citiem smirdoņā un saltumā. Bet tur būtu cilvēku sejas, lauks, ķerra, koks, kāda zvaigzne, kaut kas, kaut kas, ko varētu uzlūkot, kamēr šeit visu laiku bija viens un tas pats, tikai viens un tas pats, briesmīgais tas pats. Šeit nebija nekā, kas varētu mani novirzīt no manām domām, maldīgās fantāzijas im iztēles slimīgajiem atkārtojumiem. Un tieši to viņi gribēja — man vajadzēja mocīties un mocīties ar savām domām, līdz tās slāpētu mani vai nost un es citādi nevarētu un tomēr padotos, izstāstītu, izstāstītu visu, ko viņi gribēja, beidzot atklādams dokumentus un cilvēkus. Pamazām sāku just, ka mani nervi, šī šausmīgā tukšuma nomākti, sabrūk un, apzinādamies briesmas, līdz izmisumam sakopoju visus gribas spēkus, lai atrastu vai izdomātu sev kādu izklaidēšanos. Lai nodarbinātu sevi, mēģināju atcerēties un skandēt visu, ko kādreiz biju mācījies no galvas, gan valsts himnu, gan bērnu dienu dzejolīšus, gan ģimnāzijas laikā iekalto Homēru, gan arī likumu kodeksa paragrāfus. Pēc tam mēģināju rēķināt, prātā saskaitīt un dalīt dažādus skaitļus, bet tukšumā mana atmiņa nespēja neko saturēt kopā. Nevarēju koncentrēties. Arvien uzliesmoja viena un tā pati doma. Ko viņi zina? Ko vakar esmu teicis, un kas man jāsaka nākamo reizi?

Šāds patiešām neiedomājams stāvoklis ilga četrus mēnešus. Četri mēneši, — to viegli uzrakstīt: var apzīmēt ar vienu ciparu. To ir tik viegli izirunāt: četri mēneši — pieci balsieni. Lūpas izsaka tos ātri, vienā mirklī: četri mēneši! Bet neviena nevar attēlot, izteikt un padarīt saprotamu ne citiem, nedz arī pats sev, kā velkas dienas ārpus laika un telpas; nevienam nevar arī ieskaidrot, kā cilvēks nomokās un sabrūk, ja ap viņu ir

tikai tukšums, tukšums, tukšums, viens un tas pats galds un gulta, un mazgājamais galdiņš, un tapetes, un tikai klusums, vienmēr tas pats sargs, kas, nepaskatīdamies uz tevi, noliek ēdienu, un vienmēr tās pašas domas, kas tukšumā riņķo tikai ap vienu punktu, līdz var zaudēt prātu. Dažas pazīmes lika man ar šausmām nojaust, ka manas smadzenes nav vairs kārtībā. Sākumā vēl gāju uz nopratināšanu ar skaidru galvu, atbildēju mierīgi un uzmanīgi; funkcionēja vēl divkāršais domāšanas veids par to, kas man jāsaka un kas nav jāsaka. Nu tikai stomīdamies varēju izrunāt visvienkāršākos teikumus, jo, kad atbildēju, tad kā hipnotizēts, it kā gribētu traukties pakaļ pats savām domām, raudzījos uz spalvu, kas protokolēdama slīdēja pa papīru. Jutu, ka spēki zūd, jutu, ka arvien vairāk tuvojas brīdis, kurā pateikšu visu, ko zinu, un varbūt pat vēl vairāk, lai tikai glābtos, lai izrautos no šā tukšuma žņaugiem, nodošu divpadsmit cilvēkus un to noslēpumus, bet pats sev tomēr neiegūšu vairāk nekā mirkli atelpas. Kādu vakaru patiešām jau biju nonācis tiktāl: kad sargs nejauši šai izmisuma brīdī atnesa man ēdienu, piepeši uzsaucu viņam:

— Vediet mani uz nopratināšanu! Es pateikšu visu! Gribu visu izstāstīt! Pateikšu, kur ir dokumenti un kur atrodas nauda! Es pateikšu visu, visu!

— Par laimi, viņš mani vairs nedzirdēja. Varbūt arī negribēja dzirdēt.

Sājā vislielākajā bezcerībā notika kaut kas negaidīts. Tas nozīmēja glābiņu, kaut arī tikai uz laiku, bet glābiņu. Bija jūlija beigas, tumša, apmākusies, lietaina diena: atceros to ļoti labi tāpēc, ka mani veda uz nopratināšanu pa gaiteni, kur lietus sitās rūtīs. Man bija jāpagaida izmeklētāja priekšistabā. Katrreiz pirms nopratināšanas vajadzēja gaidīt: arī šī gaidīšana ietilpa gestapo tehnikā. Vispirms cilvēku satrauca, to pēkšņi izsaucot, izvedat negaidot no kameras nakts vidū, un tad, kad tas jau bija sagatavojies noklaušināšanai, sakopojis prātu un gribu pre-

testībai, viņi lika gaidīt, nejēdzīgi, nevajadzīgi — stundu, divas stundas, trīs stundas gaidīt uz nopratināšanu, lai nogurdinātu fiziski un salauztu morāli. Tajā ceturtdienā, 27. jūlijā, man lika sevišķi ilgi gaidīt, veselas divas stundas es, stāvot kājās, gaidīju priekšistabā; datumu tik labi atceros aiz zināma iemesla, jo priekšistabā, kur divas stundas gaidīju, nedrīkstēdams apsēsties, tā ka man notirpa kājas, pie sienas bija kalendārs; nevaru jums ne izstāstīt, kā savā izsalkumā pēc iespiesta un rakstīta vārda nevarēju atraut skatienu no šī uzraksta «27. jūlijs», — es to vai apēdu ar acīm. Un tad atkal gaidīju, gaidīju un lūkojos uz durvīm, kad tās beidzot atvērsies, un mēģināju uzminēt, ko ink-vizitori man šoreiz prasīs, lai gan zināju jau, ka viņi prasīs man gluži ko citu, nevis to, kam esmu sagatavojies. Un tomēr šīs gaidīšanas un stāvēšanas mokas bija reizē ir laime, ir prieks, jo šī telpa jau bija cita istaba, ne vairs manējā, mazliet lielāka, ar diviem logiem, nevis vienu, bez gultas, mazgājamā galdiņa un pazīstamās spraugas palodzē, ko biju aplūkojis miljoniem reižu. Durvis bija citā krāsā, pie sienas stāvēja cits krēsls uu pa kreisi skapītis ar mapēm, kā arī pakaramais, kur karājās trīs vai četri slapji formas tērpa mēteļi, manu mocītāju mēteļi. Tātad man bija kaut kas jauns, kaut kas cits ko redzēt, beidzot kaut kas cits manām izsalkušajām acīm, un tās kāri ieurbās katrā sīkumā. Aplūkoju šiem mēteļiem katru ieloci, pamanīju, piemēram, lāsi pie vienas slapjās apkakles un — lai arī tas jums izklausās smieklīgi, bet gaidīju neprātīgā uztraukumā, vai šī lāse beidzot nenopilēs pa ieloci vai arī pretosies zemes pievilkšanas spēkam un vēl paliks uz vietas, — jā, jau vairākas minūtes ar aizturētu elpu raudzījos uz šo lāsi, it kā no tās būtu atkarīga mana dzīvība. Beidzot, kad tā nopilēja, sāku skaitīt mēteļu pogas, astoņas vienam, astoņas otram, desmit trešajam, un tad salīdzināju atlokus: nevaru izstāstīt, ar kādu kāri manas izsalkušās acis taustīja, glāstīja un tvēra visus šos smieklīgos, nevajadzīgos sīkumus. Un piepeši mans skatiens palika kā piekalts.

Pamanīju, ka vienam mētelim sānkabata ir nedaudz izspīlēta. Pievirzījos tuvāk un pēc četrstūrainā izspīlējuma pazinu, ka šī pietūkusī kabata slēpj grāmatu. Man sāka drebēt kājas: grāmata! Četrus mēnešus nebiju turējis rokās grāmatu, un mani satrauca un apreibināja jau doma vien par grāmatu, kurā varētu redzēt savirknētus vārdus, rindas, lapaspuses un lapas, grāmatu, kuru varētu izlasīt, izpētīt un no kuras varētu uzņemt smadzenēs citas, jaunas, svešas, izklaidējošas domas. Kā hipnotizēts raudzi jos uz mazo izcilni, ko grāmata izveidoja kabatā, acis man kvēloja, it kā gribētu izdedzināt mētelī caurumu. Beidzot nevarēju vairs savaldīties; neviļus pievirzījos tuvāk. Pirksti drebēja, kad tikai iedomājos vien, ka varētu caur drānu kaut vai aptaustīt grāmatu. Pats gandrīz nemaz neapzinādamies, virzījos arvien tuvāk klāt. Par laimi, sargs nepievērsa uzmanību, ka izturos tik dīvaini; varbūt viņam likās dabiski, ka cilvēks, divas stundas nostāvējis kājās, grib mazliet atslieties pret sienu. Beidzot, stāvēju jau gluži tuvu mētelim, rokas ar nodomu turēju aiz muguras, lai tās varētu neuzkrītoši pieskarties mētelim. Ap taustīju drānu un patiešām jutu caur to kaut ko taisnstūrainu, kaut ko elastīgu un viegli čaukstošu — grāmatu! Grāmatu! Un piepeši man iešāvās prātā doma: nozodz šo grāmatu! Varbūt tas izdodas, un tu varēsi to paslēpt kamerā un tad lasīt, lasīt, lasīt, beidzot atkal reiz lasīt! Iespiedusies prātā, šī doma jau iedarbojās kā stipra inde; man piepeši sāka dūkt ausīs un stipri pukstēt sirds, rokas kļuva aukstas kā ledus un vairs neklausīja. Taču pēc pirmā apstulbuma es klusu un manīgi virzījos atkal tuvāk mētelim. Nenovērsdams acu no sarga, spiedu ar rokām aiz muguras grāmatu kabatā arvien augstāk un augstāk. Viegls, uzmanīgs rāviens, un mazā, ne pārāk biezā grāmatiņa bija man plaukstā. Nu tikai izbijos par to, ko biju izdarījis. Bet nevarēju vairs atkāpties. Ko iesākt? Pabāzu grāmatu mugurpusē zem bikšu jostas, bet no turienes pamazām aizbīdīju līdz gurniem, lai, militāri turēdams rokas nolaistas gar sāniem, ejot varētu to

piespiest sev lciāt. Nu bij a jā izdara pirmais mēģinājums. Pa gājos prom no pakaramā — soli, divus soļus, trīs soļus. Lie liski! Ja piespiedu roku cieši pie jostas, varēju ejot noturēt grāmatu.

Tad sākās nopratināšana. Tā man sagādāja vairāk pūļu nekā jebkad, jo atbildot uzmanību nekoncentrēju vairs tik daudz uz saviem izteicieniem, bet centos neuzkrītoši noturēt grāmatu. Par laimi, nopratināšana šoreiz bija īsa, un es pārnesu grāmatu sveiku un veselu savā istabā. Neaizkavēšu jūs ar sīkumiem, pa stāstīšu tikai, ka, ejot pa gaiteni, tā reiz noslīdēja zemāk un man vajadzēja simulēt smagu klepus lēkmi, lai varētu saliekties un pastumt to atpakaļ. Bet kas tas bija par mirkli, kad atgriezos ar to savā peklē, — beidzot biju viens un tomēr nebiju vairs vientuļš!

Nu jūs droši vien domājat, ka tūliņ ķēros pie grāmatas, ap lūkoju to un lasīju. Nekas tamlīdzīgs! Vispirms gribēju izbaudīt laimi, ka man ir grāmata, brīnišķi kairinot nervus un mākslīgi paildzinot šo prieku, sapņot, kāda gan ir nozagtā grāmata: vispirms jau ar ļoti ciešu druku, tajā vajadzēja būt daudziem, daudziem burtiem, daudzām, daudzām plānām lapām, lai man būtu ilgāk ko lasīt. Un vēl es vēlējos, lai tas būtu darbs, kurš prasa gara piepūli, nevis kaut kas tukšs un viegls, lai tur būtu kaut kas, ko var mācīties, mācīties no galvas, dzeja un, vislabāk, — cik pārdrošs sapnis! — Gēte vai Homērs. Beidzot tomēr nevarēju vairs ilgāk apvaldīt savas alkas un ziņkāri. Atlaidies gultā, lai sargs, piepeši attaisot durvis, nevarētu mani pieķert, drebēdams izvilku aiz jostas aizbāzto sējumu.

Pirmais skatiens sagādāja man vilšanos un pat stipri sarūgtināja: ar milzīgām pūlēm nolaupītā grāmata, ko dedzīgās gaidās tik iigi neatvēru, nebija nekas cits kā šaha partiju krājums, tajā bija sakopotas simt piecdesmit meistarpartijas. Ja logs nebūtu aizrestots un es pats ieslēgts, laikam grāmatu pir mājās dusmās aizmestu projām, — ko gan varēju darīt ar

šim blēņām? Būdams ģimnāzists, tāpat kā daudzi citi, šad tad aiz gara laika biju mēģinājis spēlēt-šahu. Bet ko man deva šis teorētiskais izdevums? Šahu (taču nevar spēlēt bez partnera, kā arī bez figūrām un galdiņa. Sapīcis pāršķirstīju grāmatu, cerēdams atrast tomēr kaut ko lasāmu, — ievadu vai pēcvārdu, bet neatradu nekā, tajā bija tikai atsevišķo meistar partiju diagramu kvadrāti un zem tiem man nesaprotami apzīmējumi: a2-a3, Zfl-g3 un tā tālāk. Tas viss man bija tīrā algebra, ko nepratu atšifrēt. Tikai pamazām aptvēru, ka burti a, 6, c apzīmē horizontāles, bet cipari no 1 līdz 8 — vertikāles un nosaka katras atsevišķas figūras ikreizējo atrašanās vietu; līdz ar to tīri gra fiskās diagramas ieguva savu valodu. Apdomāju, vai nevarētu kamerā konstruēt kaut ko līdzīgu šaha galdam un tad pamēģināt izspēlēt šīs partijas; kā debesu mājiens man šķita tas, ka gultas palags bija lielām rūtīm. Pareizi salocīts, tas beidzot izveidoja laukumu ar sešdesmit četriem kvadrātiem. Izrāvu grāmatai pirmo lapu, bet pašu grāmatu paslēpu zem matrača. Tad no maizes mīkstuma, ko biju sataupījis, sāku veidot, protams, smieklīgi neveiklas šaha figūras: karali, dāmu un citas; pēc bezgalīgām pūlēm beidzot varēju uz rūtainā palaga rekonstruēt šaha grāmatā attēlotās situācijas. Bet, kad mēģināju izspēlēt visu partiju, tas ar smieklīgajām maizes figūrām nekādi negribēja veikties, lai gan pusi no tām, lai varētu izšķirt, biju ar putekļiem notriepis tumšākas. Pirmajās dienās man viss atkal un atkal sajuka; sāku partiju piecreiz, desmitreiz, divdesmitreiz no jauna. Bet kam gan pasaulē vēl bija tik daudz neizlietota un brīva laika kā man, tukšuma vergam, kam gan vēl bija tik neizmērojama griba panākt savu un tāda pacietība? Pēc sešām dienām nospēlēju partiju jau nevainojami līdz galam, vēl pēc astoņām dienām neizmantoju uz palaga vairs maizes figūras, un, kad pagāja vēl astoņas dienas, man vairs nebija vajadzīgs arī rūtainais palags. Sākumā abstraktās burtu un ciparu zīmes al, a2, c7, c8 manās smadzenēs automātiski pārvērtās par vizuālām,

plastiskām pozieijām. Pāreja izdevās pilnīgi: p.roj ecēju saira galdiņu ar figūrām savā iztēlē un, lasot tīras formulas vien, redzēju katru poziciju, tāpat kā labs mūziķis uzmet tikai skatienu partitūrai un jau dzird visas balsis un to saskaņu. Vēl pēc divām nedē|ām varēju bez pūlēm jebkuru grāmatā aprakstīto partiju nospēlēt no galvas vai kā profesionāļi saka: akli; tikai tagad sāku saprast, cik neizmērojamu laimi biju iekarojis ar pārdrošo zādzību. Man piepeši bija nodarbošanās, lai arī nesaturīga un bezmērķīga, tomēr nodarbošanās, kas piepildīja manu tukšumu. Ar šīm simt piecdesmit šaha partijām biju ieguvis brīnišķīgu ieroci pret telpas un laika nomācošo vienmuļību. Lai saglabātu jaunās nodarbošanās burvību, noteikti iedalīju savu dienu: divas partijas no rīta, divas pēcpusdienā, vakarā — vēl ātrs atkārtojums. Tā bija piepildīta mana līdz šim bezsaturīgā diena, biju nodarbināts, nenogurdinot sevi, jo šaham ir tā brīnišķīgā priekšrocība, ka tas, saistot garīgo enerģiju šaurā ierobežotā laukumā un pat liekot sasprindzināti domāt, nenogurdina smadzenes, bet gan pastiprina to rosību un spriegumu. Sākumā tikai mehāniski atkārtoju meistarpartijas, bet pamazām manī sāka mosties to mākslinieciskā un estētiskā izpratne. Mācījos atšķirt uzbrukumā un aizsardzībā visus sīkumus un paņēmienus, uztvēru iepriekš izdomāto kombinēšanas un ātra pretuzbrukuma tehniku un drīz vien tikpat nekļūdīgi pazinu katra atsevišķa šaha meistara individuālo spēles veidu, tāpat kā pēc dažām dzejas rindām var noteikt dzejnieku. Sākumā tā man bija tikai nodarbība, ar ko īsināt laiku, bet nu kļuva par baudu, un lielie šaha stratēģi — Aļehins, Laskers, Bogoļubovs, Tartakovers bija manā vientulībā man mīļi biedri. Nebeidzama dažādība nu ik dienas piepildīja manu kluso kameru, un tieši manu nodarbību rilmiskums nostiprināja jau iedragātās domāšanas spējas; manas smadzenes atsvaidzinājās un ar pastāvīgo domāšanu kļuva jo možākas. Ka arvien skaidrāk un koncentrētāk varēju domāt, tas vispirms jau ik reizes izpaudās nopratināšanā. No-

darbodamies ar šahu, neviļus biju iemācījies aizsargāties pret viltus draudiem un maskētiem uzbrukumiem; nopratinātāji nu vairs nevarēja atrast manu vājo vietu; man pat šķita, ka gesta povieši sāka pamazām skatīties uz mani ar zināmu respektu. Varbūt viņi klusībā brīnījās, no kādiem slepeniem avotiem es vienīgais smeļos spēku tik nesatricināmai pretestībai, ja visus pārējos viņi redzēja sabrūkam.

Sis laimīgais laiks, kad diendienā spēlēju grāmatā sakopotās partijas, ilga apmēram divarpus līdz trīs mēnešus. Tad negaidot atkal nonācu strupceļā. Manā priekšā atkal bija tukšums. Tikko katru atsevišķu partiju biju izspēlējis divdesmit vai trīsdesmit reižu, tā zaudēja neparastuma un pārsteiguma burvību, tā vairs neuzmundrināja un nesatrauca mani. Kāda jēga gan bija vēl un vēlreiz atkārtot partijas, kur katru gājienu jau sen zināju no galvas? Tikko sāku ar atklātni, man jau tūliņ automātiski atausa domās visa spēles gaita, nebija vairs nekāda pārsteiguma, ne satraukuma, ne problēmas. Lai man būtu ko darīt un lai izraisītu jau tik nepieciešamo piepūli un izklaidēšanos, man patiesībā būtu vajadzējis iegūt citu grāmatu ar citām partijām. Tā kā tas bija pilnīgi neiespējams, atlika tikai viens ceļš; jau pazīs tamo partiju vietā izgudrot jaunas. Man vajadzēja mēģināt spē lēt pašam ar sevi vai, pareizāk sakot, pret sevi.

Es nezinu, cik daudz esat iepazinies ar šīs spēļu spēles intelektuālo situāciju. Pietiek jau ar paviršāko apsvērumu, lai saprastu, ka šahā — tīrā saprāta spēlē, kas izslēdz katru nejaušību, ir absurds vēlēties spēlēt pašam pret sevi. Šaha pievilcība patiesībā slēpjas vienīgi tajā apstāklī, ka tā stratēģija dažādi attīstās divās dažādās smadzenēs, ka šai saprātu karā melnie nezina balto ikreizējo manevru un pastāvīgi mēģina to uzminēt un izjaukt, kamēr baltie savukārt cenšas pārsteigt un izjaukt melno slepenos nodomus. Ja nu melnie un baltie būtu apvienoti vienā personā, rastos pretrunīgs stāvoklis — vienām un tām pašām smadzenēm vienlaicīgi vajadzētu kaut ko zināt un tomēr

nezināt, tām, funkcionējot kā baltajam partnerim, pēc pavēle* pilnīgi būtu jāaizmirst, ko tās pirms minūtes kā melnais partne ris nodomājušas. Šāda divkārša domāšana, protams, saskalda apziņu, smadzenēm domājot un nedomājat jā funkcionē kā me hāniskam aparātam; ja grib spēlēt pats pret sevi, tas šaha no zīmē tādu pašu paradoksu, kā pārlēkt pāri savai ēnai.

Nu, īsi sakot, šo neiespējamību, šo absurdu izmēģināju savā izmisuma stāvoklī mēnešiem ilgi. Lai nepadotos īstam ārprātam un pilnīgam garīgam sabrukumam, man nebija citas izvēles kā šī pretruna. Ja negribēju, ka mani nomāc apkārt valdošais baigais tukšums, šie briesmīgie apstākļi lika man, mazākais, pa mēģināt sadalīt sevi melnajos es un baltajos es.

Dr. B. atlaidās atpūtas krēslā un mirkli aizvēra acis. Šķita, ka viņš ar varu grib izdzēst no prāta kādu mokošu atmiņu. Mutes kreisajā kaktiņā atkal pavīdēja dīvainas trīsas, ko viņš ne prata apvaldīt. Tad viņš atkal saslējās taisnāk.

— Tā nu ceru, ka līdz šim esmu jums visu izskaidrojis kaut cik saprotami. Diemžēl, neesmu pārliecināts, ka arī turpmāko varēšu attēlot tikpat skaidri. Sī jaunā nodarbība prasīja tik ār kārtīgu smadzeņu spriegumu, ka padarīja neiespējamu katru savlaicīgu paškontroli. Jau minēju, ka spēlēt šahu pašam pret sevi, pēc manām domām, ir muļķība, bet šis absurds vēl mini māli iespējams, ja ir šaha galdiņš, jo tas ar savu realitāti taču vēl pieļauj zināmu distanci un materiālu atkāpi. Pie īsta šaha galdiņa ar īstām figūrām var iekārtot apdomāšanās pauzes, var gluži fiziski nostāties gan galdiņa vienā, gan otrā pusē un tādējādi aptvert poziciju gan no melno, gan balto viedokļa. Bet, tā kā šo cīņu pret sevi vai, ja vēlaties, ar sevi man vajadzēja projecēt iztēlē, tad biju spiests katru poziciju, kāda var rasties uz sešdesmit četriem kvadrātiņiem, paturēt atmiņā un izkalkulēt ne vien pašreizējo stāvokli, bet paredzēt arī abu part neru iespējamos turpmākos gājienus. Zinu, ka tas viss ir absurds, bet man vajadzēja katram no saviem «es», — kā melnajiem, tā

baltajiem, ikvienu pozīciju iztēlot divi un trīs» nē, sešas, astoņas un divpadsmit reizes un vēl paredzēt četrus un piecus gājienus uz 'priekšu. Piedodiet, ka lieku jums iedomāties visu šo neprātu, !>et man, spēlējot fantāzijas abstraktajā telpā, vajadzēja ar bal lajam figūrām paredzēt četrus vai piecus gājienus uz priekšu un ari tikpat daudz ar melnajām, tātad visas iespējamās pozīcijas izkombinēt uz priekšu it kā ar divējām smadzenēm — ar balto prātu un melno. Sī sevis saskaldīšana vēl nebija visbīstamākais manā baigajā eksperimentā; tagad, patstāvīgi risinot partijas, piepeši it kā zaudēju zemi zem kājām un kritu bezdibeni. Meistarpartiju spēlēšana iepriekšējās nedējās patiesībā nebija nekas cits kā dotā materiāla atkārtošana, un nepiepūlējos vairāk, kā mācoties no galvas dzejoli vai iegaumējot likuma pa ragrafus; tā bija noteikta, disciplinējoša nodarbība un tāpēc lielisks prāta vingrinājums. Divas partijas, ko izspēlēju no rīta, un divas pēcpusdienā — tas bija noteikts uzdevums, ko veicu bez kāda uztraukuma; tās aizstāja man parasto darbu, un bez tam, ja kādu partiju spēlējot kļūdījos vai arī nezināju ko tālāk iesākt, vienmēr varēju ieskatīties grāmatā. Sī nodarbība atstāja tik dziedinošu un nomierinošu iespaidu uz maniem nerviem tikai tāpēc, ka, atkārtojot svešas partijas, neiesaistīju spēlē pats sevi; man bija vienalga, vai uzvarēja melnie vai baltie, tas taču bija Aļehins vai Bogoļubovs, kas cīnījās par palmas zaru, bet es kā skatītājs un lietpratējs ar saprātu un apziņu izbaudīju tikai katras partijas izveidojumu un skaistumu. Ar to brīdi, kad mēģināju spēlēt pats pret sevi, neviļus sāku arī pats ar sevi sacensties. Katrs no maniem «es», kā melnais, tā baltais, sāka cīnīties viens pret otru, un katru no tiem pārņēma godkāre un nepacietība uzveikt un uzvarēt. Izdarījis gājienu kā melnais «es», drudžaini gaidīju, ko darīs mans baltais «es». Katrs no maniem «es» uzgavilēja, ja otrs bija izdarījis kļūdu, un bija sarūgtināts pats par savu neveiksmi.

Tas viss šķiet bezjēdzīgi, un patiešām tāda mākslīga šizofrē

nija, tņda apziņas saskaldīšana, ko pavadīja tik bīstams satrau kūms, nebūtu iedomājama normālam cilvēkam un normāla« apstākļos. Bet neaizmirstiet, ka mani ar varu bija izrāvuši no normālajiem apstākļiem, es biju nevainīgi ieslodzīts gūsteknis, jau vairākus mēnešus rafinēti mocīts ar vientulību, un es jau sen gribēju kaut kur izlādēt savas uzkrātās dusmas. Un, tā kā man nebija nekā cita, kā tikai šī neprātīgā spēle pašam pret sevi, tad manas dusmas un atriebības kāre fanātiski izpaudās šajā spēlē. Kaut kas manī gribēja gūt virsroku, un man taču nebija nekā cita ko apkarot kā tikai šis otrs «es» manī pašā; tāpēc spēlējot mani pārņēma gandrīz neprātīgs uztraukums. Sākumā domāju vēl mierīgi un nosvērti, ievēroju pārtraukumus starp partijām, lai atpūstos no sasprindzinājuma; bet tad mani pārkairinātie nervi vairs nepieļāva lekādu nogaidīšanu. Tikko mans balto «es» bija izdarījis gājienu, arī melno «es» jau drudžaini pastūma uz priekšu figūru; tikko bija pabeigta viena partija, izaicināju jau sevi uz nākošo, jo ik reizes viens no maniem šaha «es» taču bija uzveikts un pieprasīja revanšu. Nekad nevarēšu pat aptuveni pateikt, cik daudz partiju, šīs trakās ne* piesātinātības pārņemts, izspēlēju pats pret sevi pēdējos inēne šos, ko pavadīju savā kamerā, — varbūt tūkstoti, varbūt arī vairāk. Biju kā apsēsts un nevarēju atturēties; no agra rīta līdz vēlai naktij domāju tikai par laidņiem un bandiniekiem, torņiem un karaļiem, a, b un c un matu un rokādi, ar visu būtni un visiem prātiem koncentrējos uz kvadrātos sadalīto laukumu. No spēles prieka bija izaugusi spēles kaislība, no spēles kaislības — spēles nemiers, mānija, neapvaldāms trakums, kas piepildīja ne vien manas nomoda stundas, bet vēlāk pārņēma mani arī miegā. Varēju domāt tikai par šahu, par šaha gājieniem un problēmām; naktī iieizēm pamodos ar nosvīdušu pieri un atjēdzos, ka neviļus esmu turpinājis spēli arī sapnī, un, ja sapņoju par cilvēkiem, tad redzēju viņus kustamies tikai kā laidņus un torņus un lēkājam uz priekšu un atpakaļ kā zirdziņus. Pat tad kad tiku izsaukts uz nopratināšanu, nevarēju vairs sakarīgi domāt par to, ko runāju; man ir tāda sajūta, ka pēdējās noprati nāšanas reizēs izsacījos visai nesaprotami, jo nopratinātāji šad tad dīvaini saskatījās. Kamēr viņi mani izjautāja un apdomāja manas atbildes, es savā nelaimīgajā nepacietībā tikai gaidīju, kad mani vedīs atpakaļ uz kameru, lai turpinātu spēli, trako spēli, jaunu partiju un vēl vienu un vēl vienu. Katrs pārtraukums mani kaitināja; pat tās piecpadsmit minūtes, kamēr sargs piekopa cietuma kameru, un pāris minūtes, kad viņš ienesa man ēdienu, mani mocīja drudžaina nepacietība. Reizēm vakarā trauks ar ēdienu stāvēja vēl neaizskarts, spēlēdams biju aizmirsis paēst. Vienīgais, ko fiziski sajutu, bija briesmīgas slāpes; pastāvīgi domājot un spēlējot, mani laikam jau bija pārņēmis dru dzis: karafi izdzēru divos malkos, lūdzos sargu, lai atnes vēl, bet pēc mirkļa man mute jau atkal bija sausa. No rīta līdz vakaram nedarīju neko citu kā tikai spēlēju, un beidzot mans satraukums sasniedza tādu pakāpi, ka ne mirkli nevarēju vairs nosēdēt mierā; apdomādams partijas, nepārtraukti staigāju šurp un turp, vienmēr ātrāk, ātrāk un ātrāk šurp un turp, šurp un turp, un, jo vairāk tuvojās partijas atrisinājums, jo satrauktāk skraidīju turp un atpakaļ; kāre uzveikt, uzvarēt, pašam sevi uzvarēt — pamazām izvērtās par traku kaislību; nepacietībā drebēju, jo vienam manam šaha «es» otrs vienmēr šķita par gausu. Viens paskubināja otru; varbūt tas jums izliksies smieklīgi, bet, ja viens «es» manī neatbildēja pietiekami ātri uz otra gājienu, uzkliedzu pats sev — «ātrāk, ātrāk!» vai «turpini, turpini!» Protams, tagad man pilnīgi skaidrs, ka mans torei zējais stāvoklis bija garīga pārkairina juma patoloģisks veids, kam nevaru atrast cita apzīmējuma kā medicīnā līdz šim vēl nepazīstamo: saindēšanās ar šahu. Beidzot šī monomaniskā apsēstība sāka postīt ne vien manas smadzenes, bet arī visu ķer tneni. Es novājēju, gulēju nemierīgi un slikti, pamostoties tikai ar pūlēm varēju atvērt plakstiņus, jo tie bija kā no svina; reizēm jutos tik vārgs, ka tikai ar pūlēm pacēlu glāzi pie lūpām, jo drebēja roka, bet, tikko sākās spēle, mani pārņēma traka enerģija: skraidīju šurp un turp ar sažņaugtām dūrēm un reizēm it kā caur sārtu miglu dzirdēju savu balsi, kad aizsmacis un nikni pats sev uzkliedzu «šahs!» vai «mats!»

Nevaru pats pastāstīt, kā šis briesmīgais un neattēlojamais stāvoklis noveda mani līdz krizei. Zinu tikai, ka reiz kādu rītu pamodos un tā bija gluži citāda pamošanās nekā parasti. Nejutu vairs sava ķermeņa smagumu, gulēju liegi un laimīgi. Plakstiņos manīju patīkamu nogurumu, kādu nebiju izjutis jau kopš vairākiem mēnešiem, tā ka negribēju nemaz atdarīt acis. Krietnu brīdi gulēju jau nomodā un izbaudīju vēl šo smago nogurumu un liego atdusēšanos ar tīkami atbrīvotiem jutekļiem. Piepeši man likās, ka dzirdu aiz sevis balsis, dzīvu cilvēku balsis, kas izrunāja vārdus, un jūs nevarat iedomāties manu sajūsmu, jo mēnešiem ilgi, jau gandrīz kopš gada nebiju dzirdējis neko citu kā cietos, skarbos un ļaunos savu mocītāju vārdus. «Tu sapņo,» es sev sacīju. «Tu sapņo! Nekādā ziņā neatdari acis! Lai vēl ilgst šis sapnis, citādi atkal redzēsi nolādēto kameru, krēslu un mazgājamo galdiņu, un galdu un tapetes ar mūžīgi vienu un to pašu rakstu. Tu sapņo — sapņo tālāk!»

Bet ziņkāre tomēr uzvarēja. Lēnām un uzmanīgi pavēru acis. Un brīnums: atrados gluži citā istabā, tā bija lielāka un plašāka par manu kameru viesnīcā. Gaisma brīvi ieplūda pa ncaiz-režģotu logu, un caur to varēja redzēt nevis pelēku mūra sienu, bet kokus, vēja locītus kokus; sienas vizēja gaišas un gludas, balti un augsti pār mani pacēlās griesti; es patiešām gulēju citā, svešā gultā, un tas nudien nebija sapnis, tepat blakus klusu sačukstējās cilvēki. Laikam pārsteigumā neviļus stipri sakustējos, jo tūliņ izdzirdu, ka man tuvojas soļi. Vieglā gaitā pie manis pienāca sieviete ar ballu cepurīti galvā, kopēja, māsa. Mani pārņēma sajūsmas trīsas: veselu gadu nebiju redzējis nevienu sievieti. Acu nenovērsdams, uzlūkoju cēlo parādību, un laikam manā skatienā bija neprātīgs satraukums, jo pienācēja man uzsauca:

— Mieru! Palieciet mierīgs!

Bet es klausījos tikai viņas balsī, — tā taču bija cilvēka balss? Vai patiešām virs zemes bija vēl kāds cilvēks, kas mani nepratināja un nemocīja? Un pie tam vēl — ak, neaptveramais brīnums! — tā bija maiga, silta, gandrīz sirsnīga sievietes balss. Alkaini raudzījos uz viņas lūpām, jo pēc šī peklē pavadītā gada man likās neticami, ka cilvēks var runāt ar otru cilvēku laipni. Viņa man uzsmaidīja, — jā, viņa uzsmaidīja, pasaulē bija vēl cilvēki, kas varēja laipni smaidīt, — tad viņa brīdinot pielika pirkstu pie lūpām un klusu aizgāja projām. Bet es nevarēju paklausīt viņas pavēlei. Nebiju vēl pietiekami ilgi skatījies šajā brīnumā. Mēģināju piecelties gultā sēdus, lai noraudzītos pakaļ brīnišķīgajai, laipnajai cilvēciskajai būtnei. Gribēju atspiesties uz gultas malas, man neizdevās. Labās rokas, tās pirkstu un locītavu vietā sajutu kaut ko svešu un ieraudzīju biezu, lielu, baltu tīstokli — prāvu apsēju. Sākumā pārsteigts uzlūkoju savu baltiem pārsējiem notīstīto roku un pamazām sāku aptvert, kur atrodos, un prātot, kas ar mani varētu būt noticis. Mani bija ievainojuši vai arī pats sev biju savainojis roku. Atrados slimnīcā.

Ap pusdienas laiku atnāca ārsts, laipns vecīgs vīrietis. Manas ģimenes vārds viņam bija pazīstams, un viņš ar tādu cieņu pieminēja manu tēvoci, ķeizara galma ārstu, ka man tūliņ radās sajūta, ka viņš ir pret mani labvēlīgi noskaņots. Turpmākajā sarunas gaitā viņš uzstādīja man dažādus jautājumus, un viens no tiem mani pārsteidza: vai es neesot matemātiķis vai varbūt ķīmiķis? Atbildēju, ka neesmu.

— Dīvaini, — viņš norūca, — murgos jūs arvien izkliedzāt tādas savādas formulas — c3, c4. Mēs nekā nevarējām saprast.

Pajautāju, kas tad ar mani noticis. Viņš noslēpumaini pasmaidīja.

— Nekas nopietns. Akūts nervu iekaisums. — un, uzmanīgi paraudzījies visapkārt, viņš vēl klusu piebilda: — Tas arī saprotams. Jūs taču sēžat kopš 13. marta, vai ne?

Es pamāju.

— Nav nekāds brīnums, ja tāda metode, — viņš noteica. — Jūs neesat pirmais. Bet neraizējieties.

Viņa nomierinošie čuksti un labvēlīgais skatiens mani pārliecināja, ka esmu drošībā.

Pāris dienu vēlāk laipnais ārsts diezgan atklāti izstāstīja visu, kas noticis. Sargs izdzirdīs mani kamerā skaļi kliedzam un sākumā domājis, ka pie manis kāds ielauzies un es strīdos ar to. Tikko viņš parādījies durvīs, es esot meties tam klāt, neapvaldīti kliegdams: «Blēdi, gļēvuli, taisi taču gājienu!» — tad esot mēģinājis satvert viņu pie kakla un tik mežonīgi uzbrucis, ka viņš saucis pēc palīga. Es esot sācis trakot un, kad mani vilkuši uz ārsta apskati, piepeši izrāvies, gribējis izlēkt gaitenī pa logu, izsitis rūti un sagriezis pie tam sev roku — lūk, kur vēl redzama dziļā rēta. Pirmajās dienās slimnīcā man konstatēts kaut kas līdzīgs smadzeņu iekaisumam, bet tagad viņam šķietot, ka mana apziņa esot pilnīgi skaidra.

— Zināms, — viņš klusu piebilda, — es priekšniecībai labāk to neziņošu, citādi jūs vēl aizvedīs tur atpakaļ. Paļaujieties uz mani, darīšu visu, ko varu.

Nezinu, ko labais ārsts iestāstīja maniem mocītājiem. Viņš tomēr panāca, ko gribēja: manu atbrīvošanu. Varbūt viņš paziņoja, ka neesmu pie pilna prāta, varbūt arī pa to laiku gestapo bija zaudējusi katru interesi par mani, jo Hitlers jau bija ieņēmis Bohēmiju un līdz ar to atrisinājis Austrijas problēmas. Tā nu man vajadzēja tikai dot parakstu, ka divu nedēļu laikā atstāšu dzimteni, un šīs divas nedēļas pagāja tik ātri, kārtojot neskai tāmi daudzās formalitātes, kas apgrūtināja izceļošanu uz ārzemēm, — bija jādabū atļauja no militārajām iestādēm, policijas, jānomaksā nodokļi, jāapgāda pase, vīza un veselības apliecība, tā ka man nebija nemaz laika pārdomāt visu pārdzīvoto. Acīm redzot noslēpumains spēks regulē mūsu smadzeņu darbību un automātiski atbrīvojas no visām apgrūtinošajām un bīstamajām atmiņām, jo vienmēr, kad gribēju atcerēties kamerā pavadīto laiku, mana apziņa aptumšojās. Tikai pēc vairākām nedēļām un patiesībā tikai šeit uz kuģa man atkal radās drosme pārdomāt visu, kas ar mani noticis.

Nu jūs sapratīsiet, kāpēc tik nepiedienīgi un droši vien dīvaini izturējos pret jūsu draugiem. Gluži nejauši gāju caur smēķētāju salonu un ieraudzīju pasažierus ap šaha galdiņu; aiz bailēm un brīnumiem neviļus paliku stāvam, kā piekalts pie zemes. Es taču biju pilnīgi aizmirsis, ka šahu var spēlēt uz īsta šaha galdiņa un ar īstām figūrām, ka šajā spēlē sēž viens otram pretī divi pilnīgi dažādi cilvēki. Nudien, pagāja vairākas minūtes, līdz apķēros, ka šie spēlmaņi spēlēja to pašu spēli, kuru es sava vientulībā mēnešiem ilgi biju spēlējis viens pats. Šifra, ar ko izlīdzējos savos trakajos vingrinājumos, bija aizstājusi un simbolizējusi tikai šīs kaula figūras. Mans pārsteigums, ka šo figūru gājieni uz šaha galdiņa atbilst manas iztēles nereālajiem priekšstatiem, varbūt līdzinājās astronoma izbrīnam, kad tas uz papīra ar viskomplicētākajām metodēm atradis jaunu planētu un tad patiešām ierauga pie debesīm tās gaišo un skaidro apveidu. Kā hipnotizēts raudzījos uz šaha galdiņu un redzēju tur savu diagramu — zirdziņus, torņus, karali, dāmu un bandiniekus kā reālas, no koka izgrieztas figūras; lai aptvertu situāciju, man no abstraktās ciparu pasaules neviļus vajadzēja pārslēgties uz virzāmajiem kauliņiem. Pamazām mani pārņēma ziņkāre un gribēju novērot divu tādu reālu partneru spēli. Un tad notika nepatīkamais atgadījums, ka, aizmirsis visu pieklājību, iejaucos jūsu partijā. Bet nepareizais gājiens, ko gribēja izdarīt jūsu draugs, iedūrās man kā nazis sirdī. Atturēju viņu tīri instinktīvi, jo tikpat impulsīvi, bez apdomāšanās satver arī bērnu, ja tas

pārliecas pār margām. Tikai vēlāk sapratu, cik nepiedienīgi, rupji biju izturējies ar savu uzmācību.

Steidzos Dr. B. apgalvot, ka mēs visi ļoti priecājamies, jo, pateicoties šai nejaušībai, esam iepazinušies ar viņu, un ka man pēc vfsa dzirdētā būs vēl jo interesantāk, ja drīkstēšu viņu novērot improvizētajā turnīrā. Dr. B. nemierīgi sakustējās.

— Nē, negaidiet no manis par daudz. Man tas būs tikai mēģinājums, vai es — vai es vispār varu izspēlēt kārtīgu šaha partiju, partiju uz īsta šaha galdiņa ar īstām figūrām un dzīvu partneri ... Jo tagad arvien vairāk sāku šaubīties, vai tos partiju simtus un varbūt tūkstošus patiešām esmu spēlējis pēc visiem likumiem, un vai tas tikai nav bijis sapnis, drudzis, spēle pa murgiem, kad traucas uz priekšu, lecot pāri atsevišķiem pakāpieniem. Jūs taču nemēģināsiet man nopietni iestāstīt, ka varu mēroties spēkiem ar šaha meistaru un pat pasaules čempionu. Mani tikai interesē un intriģē ar nokavēšanos konstatēt, vai tā toreiz kamerā bija šaha spēle vai jau ārprāts, vai atrados šaipus vai jau viņpus saprāta robežas, — mani interesē tikai tas, vienīgi tas.

Sai brīdī kuģa galā atskanēja gongs, aicinādams vakariņās. Mūsu saruna bija ilgusi gandrīz divas stundas, — Dr. B. izklāstīja man visu daudz sīkāk, nekā es šeit atstāstu. Pateicos viņam sirsnīgi un atvadījos. Taču nebiju vēl pārgājis pār klāju, kad viņš mani panāca un acīm redzami satraukts un pat viegli stomīdamies piebilda:

— Vēl kaut kas! Vai jūs nebrīdinātu jau iepriekš savus draugus, lai es tiem vēlāk neliekos nepieklājīgs: spēlēšu tikai vienu vienīgu partiju ... Ar to tikai pavilkšu it kā svītru zem veca irēķina. Negribu sākt nekā no jauna . . . Negribu, ka mani atkal pārņem tik kaislīgs spēles drudzis, jo atceros to tikai ar šausmām . . . Un bez tam . . . Bez tam ārsts mani toreiz arī brīdināja. . . Noteikti brīdināja. Ja cilvēks reiz bijis kādas mānijās varā, tas vienmēr paliekot apdraudēts, un man — kaut arī esmu izārstējies no saindēšanās ar šahu — labāk tomēr netuvoties nevienam šaha galdam . . . Tātad jūs saprotat, — man jāatrisina tikai sev paīsam šī problēma un nekas vairāk.

Otrā dienā tieši norunātajā laikā, pulksten trijos, bijām sapulcējušies smēķētāju salonā. Mūsu igrupai bija pievienojušifes vēl divi karaļu spēles entuziasti — divi kuģa virsnieki, kas bija lūguši, lai viņus uz dažām stundām atbrīvo no pienākumiem, jo viņi gribēja noskatīties turnīru. Arī Centovičs nelika kā iepriekšējā dienā uz sevi gaidīt, un pēc krāsu izlozes sākās homo ob-scurissimus [20] ievērojamā partija ar slaveno pasaules meistaru. Ļoti žēl, ka to noskatījāmies tikai mēs, tik nekompetenti ļaudis, un tās norise šaha mākslas analēm ir gājusi zudumā, tāpat kā mūzikas pasaulei Bēthovena klavieru improvizācijas. Nākošajā pēcpusdienā gan mēģinājām rekonstruēt šo partiju pēc atmiņas, bet veltīgi; droši vien spēles laikā pārāk aizrautīgi vērojām abus spēlētājus, nevis pašu spēli, jo partneru garīgais pretstats ar katru brīdi kļuva redzamāks. Profesionālis Centovičs palika visu laiku nekustīgs kā akmens bluķis, acis viņam stingi un cieši raudzījās uz šaha galdu; šķita, ka domāšana sagādā viņam gandrīz vai fizisku piepūli un liek ārkārtīgi koncentrēties. Dr. B. turpretim izturējās pilnīgi brīvi un mierīgi. Kā īsts diletants šā vārda skaistākajā nozīmē, kam spēlē baudu sagādā tikai pati spēle un spēles prieks, viņš neizjuta nekāda sasprindzinājuma, sarunājās pirmajās pauzēs ar mums, paskaidrodams savus gājienus, nevērīgi aizkūpināja cigareti un, kad pienāca viņa kārta, tikai īsu mirkli paskatījās uz šaha galdiņu. Ikreiz likās, ka viņš jau ir paredzējis pretinieka gājienu.

Parastie atklātnes gājieni tika izdarīti diezgan ātri. Tikai ar septīto vai astoto gājienu pamazām radās it kā noteikts plāns. Centovičs paildzināja savas apdomāšanās pauzes; pēc tā mēs nojautām, ka sākusies īstā cīņa par iniciatīvu. Patiesību sakot,

pozioijas pakāpeniskā attīstība kā īstā turnīra partijā sagādāja mums, lajiem, diezgan lielu vilšanos. Jo vairāk figūras savijās viena ar otru, izveidodamas dīvainu ornamentu, jo nesaprotamākas kļuva mums pretinieku pozicijas. Mēs nevarējām saprast, kas vienam un otram pretiniekam padomā un kuram no abiem patiesībā ir pārsvars. Redzējām tikai, ka atsevišķas figūras virzījās uz priekšu kā sviras, lai salauztu pretinieka fronti, bet, tā kā šiem izcilajiem spēlētājiem prātā arvien bija jau izkombinēti vairāki gājieni, mēs nevarējām aptvert stratēģisko nodomu, pēc kura figūras tika stumdītas šurp un turp. Pamazām mūs sāka mākt nogurums, ko galvenokārt radīja Centoviča bezgalīgi ilgās apdomāšanās pauzes; tās uzbudināja arī mūsu draugu. Satraukumā vēroju, ka viņš, partijai ieilgstot, jo nemierīgāk sāk grozīties krēslā, gan nervozi smēķēdams citu pēc citas cigaretes, gan arī tverdams zīmuli un kaut ko pierakstīdams. Tad viņš pasūtīja minerālūdeni un kāri tukšoja glāzi pēc glāzes; bija acīm īredzams, ka viņš kombinē simtreiz ātrāk nekā Centovičs. Ik reizes, kad tas pēc bezgalīgām pārdomām izšķīrās ar smagu roku pastumt uz priekšu figūru, mūsu draugs tikai pasmaidīja, it kā jau sen to būtu gaidījis, un tūliņ izdarīja atbildes gājienu. Bez šaubām, viņš ar savu možo un rosīgo prātu jau bija aprēķinājis visas pretinieka iespējas; jo ilgāk Centovičs nevarēja izšķirties par gājienu, jo vairāk auga viņa nepacietība, gaidot viņa lūpas sakniebās dusmās pat gandrīz naidīgi. Centovičs turpretim nesteidzās. Stūrgalvīgs un kluss viņš apdomājās, un, jo mazāk figūru palika cīņas laukā, jo vairāk viņš paildzināja pauzes. Četrdesmit otrajā gājienā, kad bija pagājušas gandrīz trīs stundas, mēs visi sēdējām jau noguruši un gandrīz vienaldzīgi pret to, kas notika uz šaha galdiņa. Viens kuģa virsnieks bija jau aizgājis, otrs bija sācis lasīt grāmatu un paskatījās tikai tad, kad tika izdarīts kāds gājiens. Bet tad piepeši pēc kāda Centoviča gājiena notika kaut kas negaidīts. Tikko Dr. B. redzēja, ka Centovičs pieskaras zirdziņam, lai to pārceltu uz

priekšu, viņš saliecās kā kaķis pirms lēcietna. Viņa augums sāka trīsēt, un, tikko Centovičs bija izdarījis gājienu ar zirdziņu, viņš spēji pavirzīja uz priekšu dāmu un triumfēdams iesaucās:

— Tā! Gatavs! — Tad viņš atliecās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un izaicinoši paskatījās Centovičā. Acis viņam iegai-lējās.

Neviļus noliecāmies pār šaha galdiņu, lai izprastu tik gavilējoši pieteikto gājienu. No pirmā acu uzmetiena nebija redzami nekādi tieši draudi. Mūsu drauga izsauciens droši vien attiecās uz spēles attīstību, ko mēs, īsredzīgie diletanti, vēl nevarējām aprēķināt. Vienīgi Centovičs nemaz nepakustējās; viņš sēdēja tik nesatricināmā mierā, it kā nemaz nebūtu dzirdējis apvainojošo izsaucienu: «Gatavs!» Nekas nenotika. Tā kā visi neviļus aizturējām elpu, tad piepeši varēja dzirdēt, kā tikšķ pulkstenis, kas laika kontrolei bija nolikts uz galda. Pagāja trīs, septiņas, astoņas minūtes — Centovičs nepakustējās, bet es redzēju, ka aiz lielas smadzeņu piepūles vēl vairāk ieplešas viņa platās nāsis. Šķita, ka arī mūsu draugam šī klusā gaidīšana ir tikpat neizturama kā mums. Viņš strauji piecēlās un sāka staigāt šurp un turp pa smēķētāju salonu, sākumā lēnām, bet tad arvien ātrāk un ātrāk. Mēs visi pārsteigti noskatījāmies uz viņu, bet visvairāk uztraucos es, jo ievēroju, ka viņa soļi, kļūdami arvien satrauktāki, visu laiku mēro vienu un to pašu attālumu; šķita, ka viņš tukšajā telpā uzgrūstos kādam neredzamam skapim, kas viņu spiestu apgriezties. Bailēs nopratu, ka viņš domās staigā pa savu kādreizējo kameru: tieši tā viņš mēnešiem ilgi būs skraidījis šurp un turp kā ieslodzīts zvērs būrī, tieši tā saliecies un sažņaudzis rokas; tā un tikai tā tūkstošām reižu viņš būs mētājies šurp un turp ar vājprāta sarkanajām liesmām stingajā un tomēr drudžainajā skatienā. Taču viņa apziņa šķita esam vēl pilnīgā kārtībā, jo viņš šad tad nepacietīgi pievērsās galdam, lai redzētu, vai Centovičs jau izšķīries par gājienu. Pagāja deviņas un desmit minūtes, Tad beidzot notika tas, ko neviens nebijām gai

dījis. Čentovičs lēnām pacēla smago roku, kas nekustīgi bija gulējusi uz galda. Satraukti skatījāmies, par ko viņš būs izšķīries. Čentovičs tomēr neizdarīja gājienu, bet ar noteiktu vēzienu noslaucīja visas figūras no galdiņa. Sākumā nemaz nevarējām aptvert, ka Cenitovičs padevies. Viņš kapitulēja, lai viņam, visiem redzot, neiedotu matu. Noticis bija neticamais, pasaules meistar? un neskaitāmu turnīru čempions bija noliecis karogu nepazīstama cilvēka priekšā, kas divdesmit vai divdesmit piecus gadus nebija pieskāries šaha galdiņam. Mūsu anonīmais un nepazīstamai? draugs bija atklātā cīņā uzvarējis pasaules stiprāko šahistu.

Paši to nemaz nemanot, visi uztraukumā bijām piecēlušies kājās. Mums ikvienam bija tāda sajūta, ka vajag kaut ko teikl vai darīt, lai izpaustu mūsu priecīgo saviļņojumu. Vienīgi Cen-tovičs palika nekustīgs un mierīgs. Tikai pēc laba brīža viņš pacēla galvu un ar stingu skatienu uzlūkoja mūsu draugu.

— Vai vēl vienu partiju? — viņš jautāja.

— Protams, — Dr. B. aizrautīgi iesaucās, kas mani nepa tikami pārsteidza, un, pirms paguvu atgādināt, ka viņa nodoms bija izspēlēt tikai vienu partiju, viņš jau apsēdās un drudžainā steigā sāka atkal uzstādīt figūras. Viņš izvietoja tās tik strauji, ka bandinieks divas reizes izslīdēja no viņa drebošajiem pirk stiem un nokrita zemē; nepatīkamā sajūta, vērojot viņa nedabisko satraukumu, man jau izvērtās par bailēm. Sākumā tik kluso un mierīgo cilvēku, acīm redzot, bija pārņēmusi eksaltācija; mutes kaktiņš raustījās arvien biežāk, un viss augums trīsēja kā piepešā drudzī.

— Nē! — es viņam klusu čukstēju. — Tagad ne! Šodien pietiek! Jūs pārāk piepūlēsieties.

— Piepūlēšos! Ila! — viņš skaļi un nicīgi iesmējās. — Kamēr te ķēpājāmies, es būtu varējis izspēlēt septiņpadsmit partijas. Man tikai jācenšas neaizmigt, ja spēlējam šādā tempā! — Nu! Sāciet taču!

Pēdējos vārdus viņš skaļi un gandrīz rupji jau uzsauca Cen-tovičam. Tas uzlūkoja viņu mierīgi un rāmi, bet stingajā skatienā ibija lasāms drauds. Abu spēlētāju attiecībās piepeši bija radies kaut kas jauns: bīstams spriegums un briesmīgs naids. Tie nebija vairs partneri, kas spēlē viens pret otru grib izmēģināt savu māku, bet ienaidnieki, kas nozvērējušies viens otru iznīcināt. Centovičs ilgi vilcinājās, līdz izdarīja pirmo (gājienu, un skaidri sajutu, ka viņš vilcinās tik ilgi ar nodomu. Cīņās izskolotais tak-tiķis, acīm redzot, bija uzminējis, ka nogurdina un sadusmo pretinieku tieši ar savu gausumu. Pagāja ne mazāk kā četras minūtes, līdz viņš iesāka visparastāko un vienkāršāko atklātni, pastumdams karaļa bandinieku pa parastajiem diviem Jaukumiņiem uz priekšu. Mūsu draugs tūliņ izgāja ar savu karaļa bandinieku viņam pretī, bet Centovičs atkal neizturami ilgi pauzēja; tā mēdz būt, kad pēc spilgta zibens uzliesmojuma ar satrauktu sirdi gaida pērkonu, bet tas vēl ilgi nedārd. Centovičs nepakustējās. Viņš apdomājās klusu un lēnām, un manī arvien vairāk radās pārliecība, ka viņš tā dara tīšām. Nu man bija pietiekami laika novērot Dr. B. Viņš tikko bija izdzēris trešo glāzi ūdens; neviļus atcerējos, ka viņš taču man stāstīja par savām drudžainajām slāpēm kamerā. Parādījās visi nenormāla satraukuma simptomi; redzēju, ka viņa piere kļūst valga un rēta uz rokas sārtāka un tumšāka. Viņš tomēr vēl valdīja pār sevi. Tikai pēc ceturtā gājiena, kad Centovičs atkal bezgalīgi ilgi vilcinājās, viņš zaudēja savaldīšanos un pēkšņi iešņācās:

— Nu, spēlējiet taču!

Centovičs salti paskatījās uz viņu.

— Man šķiet, mēs vienojāmies, ka katru gājienu var apdomāt desmit minūtes. Es principā neizspēlēšu ātrāk.

Dr. B. saknieba lūpas; ievēroju, ka viņš zem galda arvien nemierīgāk dauza ar kāju grīdu, un arī pats sāku nervozēt, jo mani nomāca nojauta, ka viņu vēlreiz var pārņemt neprāts. Pie astotā gājiena patiešām atkal notika starpgadījums. Dr. B.,

arvien vairāk zaudēdams pacietību, nevarēja vairs savaldīties: viņš grozījās krēslā un neviļus sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. Centovičs atkal pacēla savu lielo zemnieka galvu.

— Vai drīkstu jūs lūgt nebungot pa galdu? Tas mani traucē. Es nevaru spēlēt.

— Ha! — Dr. B. īsi iesmējās. — To var redzēt.

Centovičam notvīka piere. — Ko jūs ar to gribat teikt? —

viņš pikti un asi jautāja.

Dr. B. atkal īsi un nicīgi iesmējās. — Neko. Tikai to, ka jūs, acīm redzot, esat ļoti nervozs.

Centovičs klusēja un nolieca galvu.

Nākamo gājienu viņš izdarīja tikai pēc septiņām minūtēm, un partija atkal turpinājās tādā pašā vēža gaitā. Centovičs arvien vairāk it kā sastinga; nu viņš pirms katra gājiena jau izmantoja apdomāšanās laika maksimumu, bet mūsu drauga izturēšanās kļuva arvien dīvaināka. Šķita, ka gar partiju viņam vairs nebūtu nekādas daļas un viņš būtu nodarbināts ar gluži ko citu. Viņš neskraidīja vairs šurp un turp, bet palika nekustīgi sēžam savā vietā. Ar nekā neredzošu un gandrīz bezprātīgu skatienu raudzīdamies tukšumā, viņš visu laiku murmināja pie sevis nesaprotamus vārdus; vai nu viņa prāts aizmaldījās bezgalīgajās kombinācijās vai arī — man patiešām bija tādas aizdomas — viņš spēlēja jau galvā pavisam citas partijas, jo ikreiz, kad Centovičs beidzot bija izdarījis gājienu, viņu vajadzēja atsaukt atpakaļ īstenībā. Tad viņam allaž bija nepieciešama viena vienīga minūte, lai atkal aptvertu situāciju. Man radās arvien lielāka pārliecība, ka viņš jau sen aizmirsis ne vien mūs visus, bet arī Centoviču un ka šis klusais neprāts var pāriet pēkšņā uzliesmojumā. Un patiešām pie deviņpadsmitā gājiena iestājās krize. Tikko Centovičs bija pavirzījis savu figūru, Dr. B., nemaz labi nepaskatījies uz šaha galdiņu, piepeši pavirzīja savu laidni pa trim laukumiņiem uz priekšu un iesaucās tik skaļi, ka mēs visi sarāvāmies.

— Šahs! Karalim šahs!

Sagaidīdami Ieaut ko sevišķu, tūliņ paskatījāmies uz galdiņu. Pagāja mirklis, un notika kaut kas neparedzēts, — Centovičs lēni, pavisam lēni pacēla galvu un paskatījās, ko viņš līdz šim nebija darījis, uz mums visiem. Kaut kas sagādāja viņam bezgalīgu prieku, jo lupas pamazām savilkās apmierinātā un nicīgā smaidā. Tikai pilnīgi izbaudījis šo mums vēl nesaprotamo triumfu, viņš liekuļotā laipnībā teica:

— Piedodiet, bet es neredzu šahu. Varbūt kāds no jums, kungi, redz, ka manam karalim draud šahs?

Mēs paskatījāmies uz galdiņu un pēc tam satraukti uz Dr. B. Centoviča karalis — to saprastu pat bērns — bija aizsargāts pret laidni ar bandinieku, tātad nevarēja būt ne runas par šahu. Mēs kļuvām nemierīgi. Vai mūsu draugs pārsteidzībā būtu figūru pastūmis kādu kvadrātiņu par tālu vai par tuvu? Pamanījis, ka klusējam, arī Dr. B. paskatījās uz galdiņu un sāka stipri stomīties:

— Bet karalim taču jābūt uz /7 . . . Tas stāv nepareizi, pavisam nepareizi. Jūs izdarījāt nepareizu gājienu! Neviena figūra nav savā vietā. . . Bandiniekam taču jābūt uz g5 un nevis g4 ... Tā ir gluži cita partija ... Tā ir . . .

Piepeši viņš aprāvās. Biju spēcīgi satvēris viņu aiz rokas vai, pareizāk sakot, tik 9tipri iekniebis viņam rokā, ka viņš to juta pat drudžainajā neprātā. Viņš atskatījās un uzlūkoja mani kā mēnessērdzīgais.

— Ko — jūs vēlaties?

— Atcerieties! — es tikai sacīju un viegli pieskāros rētai viņa rokā. Viņš neviļus sekoja manai kustībai un stiklainām acīm pavērās uz asinssarkano svītru. Tad viņš piepeši sāka drebēt, un trīsas pārņēma visu viņa augumu.

— Dieva dēļ, — viņš nobālušām lūpām čukstēja. — Vai esmu izdarījis vai izteicis kaut ko nesaprātīgu? Vai es atkal? . . .

— Nē, — klusu čukstēju. Bet jums tūliņ jāpārtrauc partija. Pieliek. Atcerieties, ko ārsts jums sacīja!

Dr. B. spēji piecēlās.

— Atvainojos par savu muļķīgo kļūdīšanos, — viņš kā agrāk laipni teica un palocījās Centovičam. — Tas, ko es teicu, protams, ir tīrās muļķības. Pats par sevi saprotams, ka esat šoreiz uzvarējis. — Tad viņš pagriezās pret mums. — Arī jūs, kungi, lūdzu mani atvainot. Bet es jau iepriekš brīdināju, ka nevajag no manis gaidīt pārāk daudz. Piedodiet šo izgāšanos, tā bija pēdējā reize, kad mēģināju spolēt šahu.

Viņš palocījās un aizgāja tikpat atturīgi un noslēpumaini, kā pirmo reizi bija parādījies. Vienīgi es zināju, kāpēc šis cilvēks nekad vairs nespēlēs šahu; pārējie bija mazliet samulsuši, neskaidri nojauzdami, ka te tikko pagājis garām kaut kas nepatīkams un bīstams.

— Sasodītais muļķis! — Makkonors vīlies norūca.

Pēdējais piecēlās Centovičs un uzmeta vēl skatienu nepabeigtajai partijai.

— Zēl, — viņš augstsirdīgi sacīja. — Uzbrukums nebija nemaz slikti izkombinēts. Lai arī diletants, šis kungs tomēr ir neparasti apdāvināts.

SATURS

Degošais noslēpums........

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

Amoka skrējiens........

Neredzamā kolekcija.......

Grāmatnieks Mendelis.......

Šaha novele.........

Stefan Zweig NOVELLEN

Verlag für Fremdsprachige Literatur Moskau 1959

Стефан Цвейг НОВЕЛЛЫ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Stefans Cveigs NOVELES

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 19G1. g. 22. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 20. septembrī. Papīra formāts 70X108'/:«. 9,38 fiz. iespiedi. 12,85 uzsk. iespiedi. 12,90 izdevn. 1. Metiens 15000 eks. Maksā 80 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I4638-D1849. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2511.

A (Vācu)

1

Klusē taču, Edgar! (Franc.)

2

Iesim, Edgar! Laiks gulēt! (Franc.)

3

Esi rātns, Edgar. Sēdies! (Franc.)

4

Pulkstenis deviņi! Jaiet gulēt! (Franc.)

5

Noziegums, ko izraisa kaislības. (Franc.)

6

Vai patiesi? (Angl.)

7

Vai jūs tiešām tā darītu? (Angl.)

8

Jā, protams. (Angl.)

9

Nezinu. Varbūt es arī tā darītu. (Angl.)

10

Dārgo sinjoru Henrietu. (Itāl.)

11

Elegances ziedu. (Franc.)

12

Nulle. (Franc.)

13

Izdariet iemaksas! (Franc.)

14

Ludzu, kundze, klusāk! (Franc.)

15

«Jutu audzināšana.» (Franc.)

16

Sasodīto zeltu. (Angl.)

17

Nāciet ātri! (Angl.)

18

Pasaules brīnums. (Latiņ.)

19

Gramatam ir savs liktenis. (Latin.)

16 — Noveles

20

Nepazīstama cilvēk«. (Latiņ.)

Content

Cveigs Stefans Noveles

Degošais noslēpums

PARTNERIS

ATRA DRAUDZĪBA

TERCETS

UZBRUKUMS

ZILOŅI

SADURSME

DEGOŠAIS NOSLĒPUMS

KLUSĒŠANA

MEĻI

CIŅA

NEGAISS

PIRMĀ ATZIŅA

MULSINOŠA TUMSA

PĒDĒJAIS SAPNIS

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

AMOKA SKRĒJIENS

NEREDZAMĀ KOLEKCIJA

VĀCU INFLĀCIJAS EPIZODE

GRĀMATNIEKS MENDELIS

Šaha novele

SATURS

1