Krūmiņa Gunta

Pūķīša Ginesa raibu raibā dzīve

Gunta Krūmiņa

Pūķīša Ginesa raibu raibā dzīve

...

1. NODAĻA, kura tiek sacelta kņada ap bezvārda pūķabērnu

Pašā svelmainākajā vasaras dienā pūķu ģimenē piedzima ļoti glīts un rosīgs pūķu bērniņš. Saule karsēja bez apstājas. Tieši tas pūķēnam bija vajadzīgs. Viņš pagrozījās guļvietā un nometa segu, lai saule tiktu klāt astei, ķepām un spārniņiem.

Cik tas bija jautri! Pūķītis priecīgi smējās par žilbinošo saules atspulgu rotaļu savās zvīņās. Tās tīkami sasila, un pūķabērns kādu brīdi spēlējās, ķerdams silto asti un pēc tam to atkal noslēpdams zem spilvena. Spēle bija aizraujoša, tomēr mazliet nogurdinoša. Pūķēns vēl nebija pieradis tik ilgi darboties. Tāpēc pašā jautrākajā brīdī, kad asti bija izdevies pabāzt zem spārna, viņš negaidot aizmiga.

Miegs bija salds un silts kā ugunspuķu medus, ar ko mamma bija pūķēnu pamielojusi pirms pusstundas. Pūķabērniņš nedzirdēja, kas notika apkārt, un nepavisam nepamanīja daudzās tantes un tēvočus, kas bija sanākuši aplūkot pūķu atvasīti. Viesu bars piepildīja pūķu namiņu, un visur valdīja troksnis un burzma.

- Cik burvīgs mazulis! - tantes jūsmoja pie mazā pūķīša šūpuļa. - Kā viņu sauksim?

- Par Jāni, - teica krusttēvs Fricis.

- Par Jāni?! - pūķīša mamma uzmeta krusttēvam tādu skatienu, it kā viņš tikko būtu nolaidies no citas planētas. - Tas taču ir cilvēka vārds! Vai tiešām vēl neesi sapratis, ka mans bērns ir pūķēns?

Krusttēvs Fricis apmulsis palūkojās uz pūķu mazuli. - Kā tad es to varēju saprast? Es viņu nupat pirmo reizi ieraudzīju.

- Mīļo krusttēv, kas gan cits, ja ne pūķltis, varētu piedzimt pūķu ģimenē? - pūķiene pārmetoši iespieda rokas sānos.

Izskatījās, ka Frici pūķienes jautājums ir apmulsinājis. - Patiesībā es neko daudz par bērniem nezinu... -

viņš beidzot neveikli atzinās.

>

- Kāpēc to nepateici agrāk? - pūķīša mamma novaidējās. - Es izvēlētos citu krusttēvu. Jāiet patērzēt ar krustmāti Zuzannu, viņa no bērniem noteikti saprot vairāk nekā tu!

Pūķiene pārgāja pāri istabai; pretējā stūrī zem palmas stāvēja smaidīga dāma. Viņas koši violetā kleita bija šūta ar tik daudzām volānu virtenēm, ka to pietiktu vēl vismaz desmit citām kleitām. Arī dāmas cepures malu rotāja baltu volānu kruzuļi, kas cepuri padarīja līdzīgu putukrējuma tortei.

- Zuzanna, - pūķiene uzrunāja krustmāti, - krusttēvam Fricim neveicas ar vārda došanu pūķītim. Tev taču ir padomā kas labāks?

Krustmātes Zuzannas smaids atplauka vēl platāks. Šķita, ka sirsnības uzplūdos viņa tūlīt kritīs pūķie-nei ap kaklu. - Protams, mīļumiņ, protams! Pirms mēneša lasīju pavārgrāmatu un kādā receptē pamanīju neparastu vārdu. Tas bija gluži kā radīts mazam pūķabērnam. Protams, es to tūdaļ uzrakstīju uz lapiņas: visu svarīgo es vienmēr skribelēju uz lapiņām. Mana somiņa ir pilna ar svarīgām lapiņām, un es tūlīt sameklēšu to, kur.ir pūķīša vārds.

- Vai pūķīša vārdu atradi receptē?! - pūķiene neticīgi jautāja, domādama, ka pārklausījusies. - Vai tiešām gribi, lai savu dēlu saucu par Rasolu, Makaronu, Picu vai Kečupu?

Taču krustmāte Zuzanna vairs neklausījās. Viņa cītīgi pārskatīja papīrus somiņā. Izcēlusi no tās pasi, peldbaseina abonementu, velosipēda vadītājas apliecību, skatu kartītes ar Ziemeļpola ainavām un lat-viešu-marsiešu sarunvārdnīcu, krustmāte sāka šķir-stīt mazas strēmeles.

- Festivāls! - viņa iesaucās, pacēlusi vienu no tām. - Ak, nē, tas ir pagājušās nedēļas krustvārdu mīklas atminējums. Ā, Tetovējums! Pag, arī tas nav īstais - to mans brāļadēls gribēja uzzīmēt sev uz kreisās auss. Kura gan ir īstā lapiņa?

Vēl kādu brīdi meklējusi, Zuzanna sāka skaļi lasīt visus vārdus pēc kārtas.

- Kas zina, varbūt tev iepatīkas kas cits no maniem krājumiem, - viņa sacīja pūķienei, neievērojusi, ka pūķienes seja ar katru nosaukto vārdu kļūst arvien drūmāka. - Klausies: Rokenrols, Tornado, Basketbols, Formula, Slaloms...Pagaidi, re, atradu! Es to atradu! Tava pūķīša vārds būs Mikseris! Tas skan vēl labāk nekā Bokseris!

- Mikseris... - pūķīša mamma saķēra galvu. - Krust-vecāki domā, ka mans pūķēns būs Jānis Mikseris! Ārprāts! Vai paši saprotat, cik muļķīgi tas izklausītos?

Krustmāte Zuzanna pavēra muti, gribēdama kaut ko sacīt, bet pamanīja, ka pārējie ciemiņi ķiķina un no sirds uzjautrinās par “pūķīti Mikseri”. Nodūrusi skatienu, viņa salasīja atlikušās lapiņas un sakrāmēja tās rokassomā.

Pūķiene nošņācās, trīsreiz dziļi ievilka elpu, tad paķēra lielu ūdens krūzi un vienā mirklī to iztukšoja. Tomēr tas viņai nepalīdzēja nomierināties.

- Kā tad lai nosaucu savu bērniņu? - pūķīša mamma kratīja iztukšoto krūzi uz krustmātes pusi. - Mazulim vajadzīgs pieklājīgs vārds, lai viņu varētu atšķirt no citiem pūķiem! Vai tiešām mans dēlēns būs

Pūkītis-Kuru-Nesauc-Nekā?!

»

No pūķienes deguna izšāvās divi balti dūmu mutulīši - kā vienmēr, kad viņa bija noraizējusies. Krustmāte Zuzanna satrūkās un parāvās atpakaļ. Viņa to darīja tik neveikli, ka ievēlās klēpī krusttēvam Fricim un izsita viņam no rokām lielu sviestmaizi. Tā apmeta plašu loku un iekrita pūķīša šūpulī.

- Vai uzmanīgāk nevar? - Pūķiene divos lēcienos bija klāt savam bērnam, glābdama to no pazušanas zem sīpolu ripiņām, tomātu šķēlītēm, rīvēta siera skaidiņām un salātu lapiņām.

Ar kaķa veiklību, kad tas ķer peli, pūķīša mamma sameta visu savā platajā mutē, - vienīgi pašu maizi ne.

- Tūlīt notiesāšu pārējo, - sauca krustmāte Zuzanna, uzķepurojusies kājās. - Tūlīt, tūlīt!

Viņa noliecās pār šūpulī joprojām snaudošo pūķīti un satvēra sviestmaizi. Maizi krustmāte gan izcēla, bet sviests palika uz pūķēna labā vaiga.

Arī krusttēvs Fricis steidzās palīgā. Viņš no vestes iekškabatas izvilka galdauta lieluma mutautiņu un atlocīja, gribēdams noslaucīt pūķītim vaigu. Taču bija jau par vēlu. Vaigs bija tik silts, ka sviests bija izkusis un notecējis uz baltā, smalki izšūtā paladziņa. Tur tagad rēgojās liels, taukains traips.

Šķita, ka pūķiene kļūst jo brīdi, jo uztrauktāka. Viņas aste nemierīgi sitās pret grīdu. Kaut kas bija jādara, lai viņa nesāktu spļaut uguni. Ievilcis elpu un sadūšojies runāšanai, krusttēvs Fricis bilda:

- Man ienāca prātā vārds, kas pūķītim derētu labāk. Viņu varētu saukt par Dūmumetēju.

- Ko varētu saukt par Dūmumetēju? - nodimdināja ļoti zema balss, un, spārniem švīkstot, pie ciemiņiem caur atvērto logu ielaidās pūķīša tētis. - Vai mūsu mājas skursteni?

Krusttēvs Fricis bailīgi apklusa pusvārdā, jo saprata, ka ir pateicis briesmīgu muļķību. Skaidrs, ka mazu, jauku pūķīti nevar nodēvēt vārdā, kas piestāvētu skurstenim. Tas būtu šausmīgs apkaunojums. Pūķītim, protams.

Lai novirzītu pūķīša tēta domas, krusttēvs steigšus metās piedāvāt jaunas idejas:

- Pūķīti varētu saukt par Spožo Liesmu. Vai par Dižo Asti.

- Smieklīgi! Dižā Aste? Mēs dosim vārdu pūķītim, nevis viņa astei! Vai tiešām jums nav neviena saprātīga vārda? Nojums biju gaidījis kaut ko vairāk! Tfu! -nospļāvās pūķa tētis, taču, par laimi, vismaz nespļāva uguni. - Kad es piedzimu, krustvecāki maniem vecākiem atnesa vārdu sarakstu uz tik gara papīrruļļa, ka ar to varētu apjozt veselu pilsētu. Un visi vārdi bija tik labi, ka mamma pavadīja divas bezmiega naktis, līdz izvēlējās īsto.

- Ko tu neteiksi! - pūķiene ar apbrīnu paskatījās uz vīru. - Ar vārdiem aplenkta pilsēta! Tam nu gan jābūt varenam skatam! Klau, bet kur palika visi pārējie vārdi, ko tava mamma neizvēlējās? Varbūt no garā vārdu ruļļa vēl ir saglabājusies kāda strēmelīte?

- Kā man pašam uzreiz neienāca prātā? - pūķis acīmredzami atplauka. - Jāaizlido uz vecajām mājām un jāpameklē bēniņos. Kad biju mazs, mana vecmāmiņa neko nemeta ārā. Viņa katru nedēļas nogali cītīgi nesa uz bēniņiem daudzas rūpīgi piekrautas kārbas. Ak, kā gribējās uzzināt, kas tajās noslēpts! Bet toreiz mani nelaida uz bēniņiem. Beidzot varēšu piepildīt vienu no saviem bērnības sapņiem.

2. NODAĻA, kura izsalkuša puķēna vederā notiek avārija

Nākamajā rītā varen agri pūķītis, kuram vēl nebija vārda, pamodās no savādas sajūtas. Pa nakti viņš bija krietni izaudzis, jo pūķēni aug neticami ātri. Pūķītis vēderā juta ļoti nepatīkamu skrāpēšanos. Šķiet, ka man gribas ēst, viņš nosprieda. Taču, cik vien tālu mazās, spožās ačteles rādīja, neko noderīgu nevarēja ieraudzīt. Un vēl briesmīgāk bija tas, ka arī mamma -pūķiene - bija pazudusi.

- Nu kā tad tā? Vai mazam pūķītim neviens nenesīs ēdienu? Vakar miegā jutu, ka man kāds uzmet sviestmaizi. Bet arī tā ir aizvākta! - pūķītis sarūgtināts šņākuļoja.

Vēl brītiņu dīdījies šūpulī, viņš, lai ilgāk neciestu izsalkumu, tusnīdams rausās ārā no iesildītās guļasvietas. Viņš vēl nebija iemācījies staigāt. Bet kas cits atlika? Lai tiktu pie kaut kā ēdama, viņam jānokļūst virtuvē!

Kad ar neticamām pūlēm virtuve bija sasniegta, pūķītis gari neprātoja. Viņš uztrausās uz galda un tik lika iekšā visu, ko vien spēja ieraudzīt un iebāzt mutītē.

- Vareni! Vareni! - viņš līksmi ņurdēja.

Pieēdis pilnu vēderu, kas pēc ēšanas apmēros bija pieņēmies divas reizes, pūķītis nu jau daudz prasmīgāk soļoja atpakaļ uz šūpuli. Pēc lielās ēšanas viņam uznāca miegs, tāpēc viņš likās uz auss.

Pārnākusi no rīta pastaigas, pūķiene savu mazuli atrada guļam ciešā miegā. Sakārtojusi pūķīša sedziņu, viņa ķērās pie mājas uzkopšanas darbiem. Tā pēc vakardienas ciemiņiem bija zaudējusi pieklājīga pūku mitekļa izskatu. Raudzībās sadāvinātās bērnu mantiņas mētājās juku jukām ar nezin no kurienes izbirušām skrūvēm un tapām. Dažādi saiņi un fotogrāfiju albumi bija nokrauti nelīdzenās kaudzēs. Visam pa vidu vīdēja izbārstītas ēdienu drupačas, it kā istabā kāds grasītos barot vistas. Pūķiene paņēma lielu grozu un sāka vākt kopā bērnu mantiņas. Pēkšņi no šūpuļa puses viņa izdzirdēja žēlas skaņas.

- Vai! Vai, vai, vai! - vaimanāja mazais bezvārda pūķītis. - Man vēderā ir avārija!

- Kas? Ko? - Pūķiene salēcās. - Ko tu runā, bērniņ? Kāda avārija? Tu taču neesi aprijis savas rotaļu mašīnītes!

Pūķītis, sarāvies čokurā un apķēris vēderu, žēli vaidēja. Pūķiene noraizējusies aptvēra, ka viņas dzīvē vēl neviena avārija līdz šim nav atgadījusies un viņai nav ne jausmas, kas tagad darāms...

Tomēr vārds “avārija” pūķienei kaut ko atgādināja. Vai tikai viņa vakar autobusā nebija to izlasījusi uz zaļas plāksnītes virs durvīm? Jā, protams, kā gan tas uzreiz neienāca prātā? Teksts uz plāksnītes skanēja tā: “AVĀRIJAS GADĪJUMĀ IZSIST LOGU!”

- Izsist logu? - pūķiene pati sev pārvaicāja. - Vai pūķītim kļūtu vai nekļūtu labāk, ja es izsistu logu?

Viņa satraukti skatījās te uz durvīm, te uz logu, nespēdama izlemt, kā rīkoties. Pūķītis turpināja vaimanāt. Pūķiene vairs nekavējās.

- Ilgāk tā avārija nedrīkst turpināties! - viņa apņēmīgi noteica. - Bet kā to apturēt? Mājās nav neviena, kam paprasīt... Ja nu vienīgi... ja nu vienīgi krusttēvs Fricis zinātu kādu padomu!

Un pūķiene skrēja pie telefona, lai piezvanītu krusttēvam. Viņa sagrāba klausuli tik strauji, ka gandrīz to norāva, aizķērās aiz telefona vada un teju teju noturējās, neapgāzusi trauku skapi. Atbrīvojusies no vadiem, pūķiene atšķīra telefongrāmatu un gribēja sameklēt krusttēva Friča telefona numuru. Pirmajā lappusē tā nebija, toties pa visu lapu bija trīs milzīgi numuri: “Avārijas dienestiem zvanīt bez maksas - 01, 02, 03.”

Ahā! Avārijas dienests! Laikam noderēs labāk nekā krusttēvs Fricis, pūķiene prātīgi nodomāja un bez kavēšanās piezvanīja visiem trim numuriem pēc kārtas.

- Manās mājās notikusi avārija, - viņa paziņoja, - un es viena netieku galā. Vai varat kādu atsūtīt palīgā?

Pēc neilga laiciņa aiz loga atskanēja ausis plosoša sirēnu gaudošana. Pūķiene pielēca kājās, nesaprazdama, kas atgadījies, un joza skatīties, kas laukā notiek. Pie viņas mājas bija apstājušās trīs automašīnas, sirēnas turpināja kaukt. Pati lielākā mašīna bija sarkana, un uz tās bija rakstīts “Ugunsdzēsēji”. Vidējā - ar zilām svītrām - bija policijas mašīna. Trešā - vismazākā, ar sarkanu krustu uz sāniem - bija ātrās palīdzības mašīna. No tās, vilkdams laukā zem sēdekļa iesprūdušu somu, patlaban kāpa laukā ciema dakteris Mikstūra.

Pūķiene noskrēja lejā pa trepēm un atrāva durvis.

- Ļautiņi mīļie, vai jūs pilsētas vidū ziloņu medības rīkojat, vai? - viņa dusmīgi prasīja. - Man jau tā pietiek nepatikšanu, bet jūs te ierodaties* taurēdami bez sajēgas! Satracināsiet kaimiņus, nemaz nerunājot par manu mazo, pārbiedēto pūķabērnu!

- Mēs ieradāmies uz avārijas izsaukumu, - paziņoja policists Nadziņš. - Vai tad jūs nezvanījāt?

-Zvanīju, bet domāju, ka jūs pieklājīgi atbrauksiet un palīdzēsiet tikt galā ar avāriju, nevis pieaurosiet puspilsētu, - pūķiene nelaipni attrauca.

- Mieru, mieru, bez panikas! Kur tā avārija ir? -policists Nadziņš gribēja precizēt.

- Mana pūķēna vēderā, - kā pašu par sevi saprotamu paskaidroja pūķīša mamma.

Nadziņš un ugunsdzēsēju priekšnieks Ošņa uz brīdi palika bez valodas.

- Ugunsdzēsēji un policija pūķīša vēderam? - beidzot Ošņa bargi noskatīja pūķieni. - Vai jums liekas, ka policijai un mums nav nekā nopietnāka, ko darīt?

Pūķiene beidzot apmulsa.

- Es nezināju, kam zvanīt, - viņa atzinās. - Jūsu telefona numuri bija norādīti kā avārijas dienests, un pūķītis vaimanāja par avāriju. Ko vēl varēju iesākt?

- Galvassāpes ar tādām nepieredzējušām māmiņām, - nopūtās policists. - Pūķienes kundze, ar vēderiem nodarbojas ārsti, nevis mēs!

Viņš un ugunsdzēsēju priekšnieks atvadoties pacēla cepuri, iekāpa savā mašīnā un aizbrauca. Pūķiene paspēra soli nopakaļ, mašīnu pavadot ar pārmetošu skatienu, un tad pievērsās dakterim.

- Un tā saucoties palīdzība! Vai kāds beigu beigās palīdzēs manam pūķēnam vai ne?

Dakteris Mikstūra pacilāja brūnu somu. - Tāpēc jau es te esmu. Kur vēders ar visu pūķīti ir apskatāms?

- Tur, - sacīja pūķiene un devās dziļāk mājā, rādot ceļu uz pūķēna istabu.

Pagāja vismaz desmit minūtes, kamēr Mikstūra cītīgi izmeklēja pūķīti. Viņš apskatīja pūķīša mēli, aptaustīja pieri un degunu, izklausīja vēderu un ar koka āmuriņu viegli piesita pūķīša astei. Mazais pūķēns nemierīgi dīdījās un dīca, pa brītiņam cenšoties iekost dakterim rokā, taču Mikstūra varen veikli izvairījās. Beidzot apskate bija galā, un dakteris pūķīša māmiņu paaicināja uz otru istabas stūri.

- Pūķīšiem šādas vēdergraizes parasti nepiemetas, -viņš klusi stāstīja pūķienei, ar zaļu blociņu viegli bungojot pa palodzi. - Taču, spriežot pēc visa, viņu ir pārņēmis mežonīgs izsalkums. Pūķēns, kā rādās, ir aprijis pavisam nesaderīgas lietas. Kamēr tās nebūs laukā, vēdersāpes nerimsies.

- Ak vai, kā gan es neiedomājos viņu šorīt kārtīgi pabarot! - pūķiene nošūpoja galvu. - Jāmēģina dabūt laukā no pūķīša vēdera viss nederīgais...

Pārliekusies pār šūpuļa galu, mamma plati atvēra pūķīša muti un pēc brītiņa kaut ko izvilka. Uz galda sāka rindoties visdažādākie priekšmeti. Pēdējo mantu kaudzītei pūķiene pievienoja spožu monētu un tūlīt ķērās pie mantu skaitīšanas. Nebija ne mazāko šaubu: pūķītis notiesājis veselus trīsdesmit deviņus priekšmetus. Skrūvgriezi un ziepju gabalu, trauklupatu, diegu spolīti, apsveikuma kartīti, smaržu pudelīti un sālstrauciņu, un vēl šo to.

- Ar tādu vēdera kolekciju vēl nebiju sastapies, -Mikstūra uzjautrināts un pārsteigts sacīja pūķienei.

Viņš atvēra zaļo blociņu un kaut ko tajā ierakstīja, tad izplēsa lapiņu un pasniedza pūķienei.

- Te būs zāļu recepte, bet to gan nekādā ziņā neļaujiet pūķītim apēst. Ar to jāiet uz aptieku pie jenota Pulvera. Mazajam nerātnim piecas dienas pēc kārtas jādzer zāles, lai viņa vēders atkal varētu kārtīgi darboties.

3. NODAĻA, kurā pūķītis kļūst neredzams

Nepagāja ilgs laika sprīdis, līdz pūķiene atgriezās no aptiekas ar zāļu pudelītēm. Izdzirdējis skaņu, ko radīja stikla pudelīšu šķindēšana, pūķītis ieinteresēti saausījās. Viņam šķita, ka tā ir jauna, aizraujoša rotaļlieta, un pat nesenās vēdersāpes uz brīdi piemirsās.

- Mammu, lūdzu, ļauj man paspēlēties ar to jauki grabošo mantiņu tavā somā! - mazais pūķabērns sauca, izstiepis ķepiņu.

- Nē, nē, tā nav spēļmantiņa, - pūķiene brīdinoši pakratīja pirkstu uz dēlēna pusi. - Te ir trīs pudelītes, un no katras tev jāizdzer pa vienai karotei. Zāles varbūt nav garšīgas, toties pēc tam tu noteikti jutīsies labāk.

Kamēr pūķēns dzēra zāles, pūķiene devās uz virtuvi pēc jauniem pārtikas krājumiem, lai tos novietotu pūķītim ērti aizsniedzamā vietā. Pēc zāļu lietošanas ieraudzījis kārdinošos ēdienu kalnus, pūķītis jutās krietni mundrāks. Mamma apmierināti vēroja dēlēnu un nosprieda, ka tagad viss ir kārtībā.

- Es un tētis aizlidosim uz dižo pūķu sapulci. - Viņa viegli papliķēja pūķīša vaidziņu. - Pēc pāris stundām būsim atpakaļ. Varbūt nosnaudies pa to laiku?

Cik jocīgi! Mamma teica, ka zāles būs negaršīgas, bet man gan tās garšoja, līksmi nodomāja pūķītis, kad mamma devās uz priekšnamu pēc kurpēm. Man kļuva pavisam labi. Skaidrs kā diena: jo vairāk dzeršu, jo labāk jutīšos. Kad mamma būs projām, aiziešu vēl uz zāļu kambarīti un panašķēšos!

Tiklīdz vecāki pazuda aiz tuvējā meža, pūķītis vairs nebija valdāms. Kambarītī cita pēc citas tukšojās pudelītes. Tad, palūkojies atpakaļ, pūķītis satrūkās. Viņa aste pazudusi! Kā gan viņš varēja zināt, ka vienā no pudelītēm bija dzira, kas padara neredzamu? Pamanījis, ka pamazām sāk bālēt arī ķepas, deguns un viss pārējais, pūķītis vēl neiztukšotās zāļu kārbiņas nometa malā. Apkārt neskatīdamies, viņš nesās uz blakusesošo krustmātes māju, cik tik vien ātri mazās kājeles jaudāja, lai paspētu tur ierasties, pirms izzudis pavisam.

- Ak tu pasaulīt! Ak, pasaulīt! - tas bija viss, ko krustmāte Zuzanna spēja izdvest, noklausījusies arvien straujāk izgaistošā pūķēna stāstu.

Nopētījusi mazo purngaliņu, ačteles un muti, kas tik tikko bija saredzama, krustmāte nekavējoties apsēja pūķītim ap kaklu banti.

Tā vismaz ļaus atrast kustīgo mazuli, kad tas kļūs pilnīgi neredzams.

- Iesim mājās un gaidīsim tavus

vecākus! - viņa

»

izrīkoja. - Varbūt viņi zinās, ko darīt!

- Paklau, vai tu kaut ko saod? - pēc trim stundām pūķīša tētis, pielidojis pie mājas durvīm, ieņurdējās. - Mājā ielavījies kāds nelūgts svešinieks! Es viņu tūlīt atradīšu un...

- Tā ir tikai krustmātes Zuzannas smņka, - mierinoši sacīja pūķiene. - Viņa būs nākusi apraudzīt krustdēlu. Nešņāc tik dikti, pamodināsi bērniņu - viņš droši vien guļ. Pēc lielās cīņas ar vēdergraizēm un zāļu dzeršanas pūķītis noteikti ir iegrimis saldā miegā.

- Viņš neguļ! - no tuvākās telpas atskanēja krustmātes Zuzannas balss. - Viņš neredzams klejo pa istabām!

- Neredzams?! - vienlaikus iešņācās pūķis un sabijās pūķiene. - Kā tas iespējams?

Kamēr krustmāte visu paskaidroja, bante pamazām attālinājās uz ārdurvju pusi. Pūķiene pēdējā mirklī paguva apturēt dēlēnu, pirms tas viens pats bija devies meklēt laimi plašajā pasaulē. Pūķis, neapmierināti murminādams, sāka meklēt vajadzīgās sastāvdaļas, lai pagatavotu šķidrumu, kas pūķīti atkal padarīs redzamu. Pūķiene pa to laiku pārliecinājās, ka ārdurvis ir kārtīgi aizslēgtas un nemierīgā bante nevar aizmukt. Tad viņa atvēra savu rokassomu un izņēma > >

no tās jaunākās avīzes. Kopā ar avīzēm no somas izslīdēja zaļš, četrkārši pārlocīts papīrs un nokrita uz grīdas.

- Tie ir pūķu bēniņos atrastie vārdi, ko vēl nebija sagrauzušas peles. Beidzot tu tiksi pie kārtīga pūķu vārda! - priecīgi iesaucās pūķiene, pacēlusi zaļo lapiņu.

Viņa nolasīja visu garo sarakstu, un bante, kas slēpa pūķīti, priecīgi sarosījās.

- Lieliski! Es būšu Pūkītis Ūkītis Draiskulītis Den-

paziņoja.

- Ūja, ūja, vai negribi mazliet par daudz? - mamma pasmējās. - Nevienam nav tik daudz vārdu.

- Ir gan! - pūķītis strīdējās pretī. - Dažiem afrikāņu prinčiem ir vismaz simt vārdu. Un arī Pepijai Garzeķei, kura bērniem ļoti patīk, ir ne mazāk par duci dažādu vārdu. To es klausījos radio!

- Nē! - stingri teica pūķīša tētis, atgriezies no virtuves ar tikko pagatavoto redzamības dziru. - Tu neesi ne afrikāņu princis, ne Pepija. Turklāt bērnam vārdu dod vecāki vai krustvecāki, nevis viņš pats.

- Zinu, zinu, ka citi bērni neizvēlas sev vārdu. Tas ir tikai tāpēc, ka uzreiz pēc piedzimšanas viņi vēl neprot runāt. Toties es protu, tāpēc ļaujiet man pašam izvēlēties vārdu.

- Pūķīt, kārtīgi bērni nestrīdas ar vecākiem jau nākamajā dienā pēc piedzimšanas, - iebilda pūķiene.

- Labi, ja nu nevaru dabūt visus vārdus uzreiz, tad varbūt katru dienu lai ir cits vārds? - lūdzoši vaicāja pūķītis.

- Katru dienu citā vārdā sauc tikai noziedzniekus, -iešņācās pūķis. - Ko vēl tu neizdomāsi?!

Sapratis, ka viņu vairs neviens neuzklausīs, pūķītis žēli nopūtās. Nu kāpēc gan viņa lieliskās idejas ne tētim, ne mammai tā nepatīk? Pūķītis apbēdināts skatījās pa logu, kā abi vecāki aizlido pēc gardumiem rītdienas vārda došanas svinībām, un nosprieda, ka viņš gan saviem bērniem ļaus izvēlēties vārdus pēc sirds patikas. r

4. NODAĻA, kurā pūķitis apēd savu vardu un ķeras pie lidošanas stundām

- Šodien būs grandioza svētku diena - tava vārda došanas svētki! - gavilēja pūķīša māmiņa, posdama dēlēnu svinībām. - Padomā tikai, mazais, tev būs simt

ciemiņu!

- Un ko es darīšu ar tiem simt ciemiņiem? Labāk būtu ielikuši man simt vārdu! - pūķītis žēli novilka.

- Tavs vārds - viens - būs vērtīgāks nekā simt citi kopā, - apgalvoja pūķiene, sakārtodama dēlēnam zvīņas uz muguras. - Lūdzu, nebozies, tev šodien jāizskatās īpaši labi! Tagad, kamēr sanāks viesi, vari parotaļāties kādā citā telpā.

Ciemiņi ieradās cits pēc cita, nesot puķes, apsveikuma kartītes un dāvanas ar zaigojošiem papīriem greznotās kārbās. Pamazām kārbu sakrājās tik daudz, ka pūķu mājas priekštelpa sāka izskatīties pēc pārpildītas noliktavas, kurā starp bīstami grīļīgām kārbu kaudzēm ik pa brīdim mēģināja iespiesties kāds jauns

ciemiņš.

»

Viesi laipni sarokojās, nosauca savu vārdu un draudzīgi atvainojās, ja gadījās uzkāpt kādam uz kājas.

Pūķīša mamma visiem pa vidu grozījās ar cienasta paplāti. Uz tās bija mazi cepumiņi, vīnogas, riekstu maisījums un pildīti tomātiņi. Pārvietoties tādā šaurībā bija ļoti grūti, tāpēc pagāja krietns laiciņš, līdz visi ciemiņi bija pamieloti. Tad, kad pūķiene ar paplāti bija nonākusi tieši pretī durvīm, tās atvērās un aizelsies ieskrēja simtais ciemiņš - krusttēvs Fricis.

- Vai pārējie jau ieradušies? - zemā balsī nodārdi-nāja pūķis. - Ja visi ir klāt, sāksim svinības!

Viņš vēlīgi un laipni atvēra ciemiņiem nākamās durvis uz viesību telpu, un tajā...

Ak vai, pašā lielās tortes vidū laizīdamies sēdēja pūķītis un paziņoja:

- Mans vārds bija garšīgs!

- Tu apēdi savu vārdu?! - Pūķiene šausmās saķēra galvu. - Kā tad tevi tagad sauksim? Es vārdu izvēlējos, uzrakstīju uz tortes un... un... un aizmirsu! Vai pirms apēšanas vismaz to izlasīji?

- Mani vēl neviens nav iemācījis lasīt, - pūķītis ar starojošu smaidu pavēstīja.

- Kaut kas traks! Savos trīssimt gados ne reizi neesmu piedzīvojis, ka vārda došana būtp tik piņķerīga būšana. - Pūķis nopūtās tā, ka dzirksteles vien pašķīda. - Mums atkal no jauna jāķeras pie pūķīša vārda meklēšanas... Šķiet, ka mūsu mazulis ir pavisam neparasts pūķēns. Tāpēc svinības netiek atceltas, un jautrība, līksmība un dejas turpināsies līdz pusnaktij. Bet jauno pūķīša vārdu jūs visi drīz uzzināsiet. Tiklīdz būsim vēlreiz nosprieduši, kādā vārdā saukt dēlēnu, visiem izsūtīsim skaistas pūķkartes ar uguns-markām.

Pēc negaidītās vārda apēšanas vecāki nosprieda, ka pūķēnam ar skubu jāapgūst lidošana.

- Kārtīgam pūķim ir jāprot lidot, - sacīja pūķīša tētis nākamajā dienā, kad ciemiņi jau sen bija projām. Viņš nevēlējās rāt savu pūķabērnu tik daudzu svešu acu priekšā. - Tiklīdz mācēsi pacelties spārnos, nerātnības tev vairs nebūs ne prātā. Redzi, pūķim nekas vienkāršāks nav par lidošanu: savicini spārnus, ar asti atsperies pret zemi un pacelies gaisā! Skaties uz mani!

Viņš atrāvās mazu gabaliņu no grīdas, tad ar svilpjošu skaņu cēlās augstāk un apmeta trīs lokus ap lampu. - Vai viss ir skaidrs?

- Kur tu iemācījies tā svilpot? - pūķītis sajūsmināts piešķieba galvu uz tēta pusi. - Vai tu vari atkārtot to... ē... svilpošanu? Liekas, ka tā pārējā plivināšanās man nepavisam nav vajadzīga.

- Pūķīt, ja tu neiemācīsies lidot, nemūžam nekļūsi par īstu pūķi, - brīdinoši bīstamā balsī paziņoja pūķis, un mazais pūķabērns tūdaļ paslēpās zem mammas priekšauta.

- Es gribu kļūt par īstu pūķi, bet... Vai drīkst mācīties lidot kopā ar mammu? - viņš noraizējies vaicāja.

- Labi. - Tētis atmeta ar roku. - Lidošana ir pati vieglākā mācību daļa, un mamma to paveiks bez pūlēm. Nevar būt nekas vienkāršāks kā pūķēnam iemācīt lidot.

5. NODAĻA, kura pūķitis izraušas no biešu katla un beidzot tiek pie vārda

Pienāca nākamā diena, kad pūķiene sāka mācīt pūķītim lidošanu.

- Tev jāprot pieklājīgi nolaisties, - pūķiene aizrādīja pūķītim. - Vai gan tev var dot skaistu, skanīgu pūķa vārdu, ja tu lido kā tāds nīkulīgs cālēns? Nu, pamēģini vēlreiz!

Pūķītis strauji metās lejup un - plakš! - uzvēlās mammai uz galvas.

- Rāmāk, rāmāk! - rājās mamma.

- Nujā! - nopūtās pūķītis. - Tas nepavisam nav vienkārši. Rīt mēģināšu atkal.

Nākamās dienas vakarā pūķiene mazgāja veļu un vēroja, kā bezvārda pūķabērns plivinās pa pagalmu.

- Lūdzu, tikai nevelies man atkal uz galvas! - viņa brīdināja.

- Nekādā ziņā, tagad virzīšos uz citu pusi, - pūķēns ļoti pārliecinoši apgalvoja un sakļāva spārnus, laižoties lejup un pastiepjot uz priekšu lielākajā pagalma dubļu peļķē sabradātās kājeles. Jau nākamajā mirklī viņš bija sasniedzis mammas skaisti izkārtos baltos palagus, spilvendrānas un dvieļus un izteiksmīgi pabeidza lidojumu pret tiem ar raibi pelēkmelnajām ķepām.

- Mana tīrā veļa! - izdvesa pūķiene.

- Bet šoreiz neuzkritu tev uz galvas, vai ne? - taisnojās pūķītis. - Es mēģināšu vēlreiz!

- Nekādu - vēlreiz! - pūķiene iesaucās. - Marš, uz vannu un gultu, šovakar tev vairs neļaušu dauzīties apkārt!

Pūķītis, labi izgulējies, nolēma, ka tagad lidos daudz prātīgāk, lai drīzāk tiktu pie paša, paša labākā

vārdiņa. Viņš lidinājās un lidinājās un piepeši sajuta, ka vēders atkal prasa kaut ko ēdamu. Caur virtuves logu kārdinoši rēgojās mammas gatavotās biešu zupas katls, un pūķītis nolēma druscītiņ pamieloties. Taču mazajai galviņai ir grūti domāt par divām lietām uzreiz. Tā nu, lidodams virs katla, pūķītis prātoja tikai par ēdienu, aizmirsa vicināt spārnus un... iegāzās katlā.

- Nu esmu slapjš kā pēc lietusgāzes, - pūķītis purpināja, biešainām kājām čāpojot projām no katla. - Nez ko teiks mamma? Vai viņai iestāstīt, ka lija lietus?

- Tā, - novilka pūķīša māmiņa, ieraudzījusi bie-šaini sarkanas pēdas pa visu māju.

- TĀ, - daudz drūmākā balsī nošņācās pūķis.

Tādi vārdi neko labu nesolīja; pūķītis juta nepārvaramu vēlēšanos paslēpties, kamēr mamma izmazgā grīdu un vecāku dusmas mazliet noplok. Viņš steigšus noskatīja kādu vecu kasti un planēja turp. Nosēdējis

kastē ne mazāk par stundu, viņš beidzot uzdrošinājās izlīst laukā. Pūķītim bija ļoti paveicies, jo izrādījās, ka mamma tiešām vairs nedusmojas. Viņa ļoti aizrautīgi runājās ar tēti, un, kad tuvumā parādījās pūķī-tis, lielais pūķis saberzēja ķepas un svarīgi nokrek-šķējās:

- Mazais resgali, šodien tu beidzot dabūsi vārdu. Es un mamma gaidām no tevis dienās lielus un varenus darbus, tāpēc tavs vārds būs Giness.

- Un tev noteikti jākļūst vēl slavenākam par tiem, kas “Ginesa rekordu grāmatā”! - pūķiene aizkustināta paziņoja. - Par godu šim vēsturiskajam brīdim dāvinām tev šo puķupodu.

Tikko vārdu ieguvušais pūķītis Giness īsta Ginesa rekorda cienīgā ātrumā metās pēc savām puķēm un -bladāc! - ar laimīgu sejas izteiksmi jau sēdēja puķpodā starp krietni cietušiem ziediem. Pūķiene steidzās saglābt, kas vēl palicis pāri no salauzītajiem stublājiem, lapām un ziediem, bet tētis paķēra Ginesu aiz auss un ievilka savā darbistabā.

6. NODAĻA, kura pūķītis Giness cīnās ar “Pūķa gudrību grāmatu”

- Visi mūsu dzimtas pūķi kopš ugunszauru laikmeta ir izcēlušies ar izcilu saprātīgumu. Nevar būt, ka tu esi neattapīgāks par pārējiem. Tāpēc tev steigšus jāķeras pie “Pūķa gudrību grāmatas”, - tētis pūķis paziņoja, nolikdams dēlēnam priekšā gadsimtiem vecu sējumu biezos, tumšos vākos ar nodzeltējušām lapām, bet pats devās savos ikdienas darbos.

Ja jāķeras, tad jāķeras, nodomāja pūķītis Giness un ķērās klāt. Viņš pieķērās grāmatai vispirms ar vienu ķepiņu, pēc tam - ar otru, pēc tam - mazliet ar abām...

- Varbūt jau pietiks? - viņš nosprieda. - Ja nu sākumā saķeras par daudz?

Taču grāmata bija atšķīrusies tieši tajā lappusē, kurā sīki un smalki bija aprakstīts, ko, kā, kad un kāpēc pūķi ēd, un turpat blakus tas viss bija jauki uzzīmēts. Pūķītis to pamanīja:

- O, te ir kaut kas interesantāks - tieši priekš manis! To varētu nogaršot!

Viens un divi, un viņa smalkie zobiņi aši sāka darboties. Lappuse pamazām pārvērtās smalkās papīra driskās, kuras pūķītis ilgi un cītīgi viļāja pa muti no stūrīša uz stūrīti. Beidzot norijis to visu, viņš mēģināja saprast, pēc kā tas īsti garšojis. Taču nekas no līdz šim baudītajiem ēdieniem neatgādināja to, ko pūķītis tikko bija dabūjis lejā.

- Kaut kas tajā grāmatā nav pareizi, - nosprieda Giness. - Man likās, ka ēdienam vismaz pēc kaut kā jāgaršo, taču šis garšoja pēc - pēc - pēc nekā\

Vēlreiz nopētījis biezo grāmatu, pūķītis pēkšņi attapās: - Es zinu: tā grāmata taču ir šausmīgi veca, un visi ēdieni tajā ir galīgi novecojuši. Pa daudziem gadu simtiem tie vienkārši ir zaudējuši garšu. Re, kādu gudrību es izdomāju, nu gan tētis būs priecīgs par mani! Tagad droši varu atpūsties.

Un pūķītis Giness ieslīga saldā miegā tieši blakus “Pūķa gudrību grāmatai”.

Pavēris durvis uz savu darbistabu, tētis pūķis ieraudzīja snaudošo Ginesu. Viņš klusi, lai nepamodinātu dēlēnu, pieslīdēja pie galda un gribēja nolikt grāmatu atpakaļ plauktā. Taču pūķīša ķepiņa bija ielikta starp lappusēm tieši tur, kur rēgojās izplēstās un apēstās lapas skrandas. Pūķis kādu mirkli neticīgi raudzījās uz sadriskāto lappusi un tad sāka purināt Ginesu.

- Ko tu esi izdarījis ar “Pūķa gudrību grāmatu”?! Kur palikusi lappuse?

- Par ko tu tā uztraucies, tēti? Tie ēdieni taču nekam vairs neder, viss tur pagalam novecojis. Tik bezgaršīgu maizi, sieru, desu, zivis un mizas es vēl nekad nebiju ēdis, - pamodies ņurdēja pūķītis.

Pūķu tētis dziļi un šņācoši ievilka elpu. - Es esmu ļoti dusmīgs! Šķiet, ka gudrības grāmata tev tomēr vēl ir par gudru. Vai arī tu vēl esi par dumju “Pūķa gudrību grāmatai”.

- Bet es vienu lapu tomēr apēdu, vai tad es nebūšu jau mazmazlietiņ gudrāks? - cerīgi prasīja pūķītis.

- Gudrības neviens neēd, - pūķis noskaldīja. - Gudrības iemācās!

Pavisam noskumis, ka no cerētās gudrības nekas viņam nav ticis, Giness aizgāja uz virtuvi. Mamma bija samīcījusi pīrāgu mīklu un rullēja to plānā kārtiņā, lai gatavotu pīrādziņus. Pūķītis labu brītiņu pētīja mammas darbošanos, un piepeši viņam ienāca prātā laba doma.

- Vai es arī varu dabūt vienu izrullētu mīklas gabalu? - Giness paraustīja mammas priekšauta stūri. - Es to ielipinātu kā jaunu lapu tēta “Pūķa gudrību grāmatā”, un tajā vairs netrūktu nevienas lapas. Jaunā lapa būtu garšīgāka un svaigāka par veco, un tētis vairs nedusmotos.

Taču pūķiene tikai pasmējās un paskaidroja pūķī-tim, ka grāmatu lapas no ēdieniem nevar izgatavot. Giness noskuma un bēdīgs apsēdās virtuves stūrītī, savas bēdas remdējot ar siltiem pīrādziņiem, ko mamma viņam pēc neilga laiciņa nolika priekšā.

7. NODAĻA, kurā pūķītis mēģina nodarboties ar puķu audzēšanu un strādāt pie Skrodera

Nākamajā rītā spoža saule pamodināja pūķīti neparasti agri. Viņš izdzirdēja, ka laukā kāds skaļi un saulaini dungo pūķisku dziesmiņu. Giness piegāja pie loga un ieraudzīja mammu darbojamies dārzā ap puķudobi. Viņa rūpīgi izkārtoja puķu dēstus skaistās rindiņās.

- Puķes! - iesaucās Giness. - Pūķupuķu dārzs -tas izklausās pavisam saderīgi, un pūķi noteikti ir paši labākie puķu audzētāji. Es zinu, kā iepriecināt mammu dzimšanas dienā!

Pūķiene par savu puķu dārzu varēja runāt un jūsmot stundām. Viņa stādīja un stādīja jaunas un jaunas puķes apkārt mājai, gar taciņu, žogu, aku un šķūnīti. Viņas pirmais darbs no paša rīta bija aplūkot dobes un priecāties par katru no jauna uzplaukušu ziedu. Tāpēc Giness nolēma sagādāt viņai patīkamu pārsteigumu un padarīt dārzu vēl krāšņāku.

- Šī puķainā kleita man lieliski noderēs, - pūķītis pie sevis iepriecināts svilpoja.

Paņēmis pūķienes labāko kleitu, kas stāvēja istabā uz krēsla atzveltnes, viņš devās uz otru istabu. - Re,

šīs puķes dārzā sakuplos daudz košākas, ja vien tās pareizi kops un laistīs, kā mamma to dara!

Izvilcis no tēta atvilktnes šķēres, Giness sirsnīgi graizīja mammas kleitu, lai viņai būtu lielāks prieks. Pašā vakarā viņš izlavījās ārā un ilgi cīnījās ap puķu-dobēm, nomūrējies ar zemi melns kā spārnots kurmis.

Pienāca nākamais rīts, un Giness savā gultā, pabāzis galvu zem segas, gaidīja mammas sajūsmas saucienus. Tiem noteikti bija jāatskan pēc brīža, kad viņa būs apraudzījusi puķudobes un atklājusi, ka tajās ir nākuši klāt jauni un koši puķu stādījumi. Taču tā vietā atskanēja ļoti dusmīga tēta balss, ko Giness nepavisam nepriecājās izdzirdēt.

- Tas briesmīgais bērns! - Tētis pūķis drūmi cilāja sacaurumoto pūķienes greznāko kleitu, kas tagad atgādināja lielizmēra zirnekļa tīklu. - Es tūlīt tikšu klāt tam palaidnim!

Juzdams, ka tētis spētu izdarīt kaut ko gluži aplamu, pūķītis izšmauca no gultas, pirms pūķis viņu sasniedzis.

- Līdz rudenim dobē saplauks tik daudz puķu, ka no tām varēs uzšūt piecas kleitas mammai, piecas -tev un piecas - man! - Giness, piesardzīgi slēpdamies aiz skapja, centās iestāstīt tētim.

- Kaut tavu prātiņu varētu iestādīt dobē, lai tas pieņemas piecreiz gudrāks! - pūķis šņākdams izvilka dēlēnu istabas vidū. - Tu man nāksi līdzi pie drēbnieka, lai nopelnītu naudu mammas jaunās kleitas šūšanai.

Un, neklausīdamies pūķīša iebildumos, lūgumos piedot un mēģinājumos taisnoties, tētis pūķis taisnā ceļā aizveda Ginesu pie pilsētas galvenā drēbnieka Skrodera.

- Tā, tā, - teica drēbnieks, noklausījies pūķa garo un šņācieniem pārpilno stāstu. - Palīgs man būtu pašā laikā. Pūķienei jaunu kleitu varēšu uzšūt pāris dienu laikā, lai tikai tas rakaris man labi cītīgi pastrādā.

Viņš aizveda Ginesu uz savu darbistabu un sāka ārkārtīgi pamācošu runu. Skroderis skaidroja, cik svarīgi ir klausīt vecākiem, kārtīgi darīt visu, kas uzdots, un būt par paraugu citiem bērniem - tāds viņš pats bērnībā esot bijis. Drēbnieks runāja un runāja, un nevarēja vien apstāties, tādēļ pūķītim kļuva trakoti garlaicīgi viņā klausīties. Viņš sāka ziņkārīgi lūkoties apkārt un uztvēra tikai atsevišķus vārdus no Skrodera lekcijas.

- Tā, tagad ķeries pie strādāšanas un izdari tos desmit darbiņus labi kārtīgi, - sacīja drēbnieks. - Tie nepavisam nav grūti. Domāju, ka tavs tētis pūķis vēl tevi paslavēs.

Pēc šiem vārdiem drēbnieks pagriezās un atstāja pūķīti Ginesu vienu un apjukušu viesistabā. Proti, pūķītis taču tā arī nebija kārtīgi dzirdējis, kādi darbiņi viņam tagad bija jāpaveic. It kā pa ausu galam Giness kaut ko tur bija saklausījis. Taču tas, kas bija aizķēries viņa atmiņā, likās ļoti dīvains. Pūķītis mēģināja pats sev noskaitīt desmit darāmos darbiņus:

1. pabarot kurpes,

2. nomazgāt malku,

3. izdauzīt logus,

4. izmest pusdienas,

5. nopucēt lietussargu,

6. izvēdināt zivtiņas,

7. sasildīt paklājus,

8. izžāvēt olas,

9. uzcept vecās puķes,

10. sazāģēt istabas.

- Varbūt es kaut ko esmu sajaucis, - Giness sāka šaubīties. - Ko gan drēbnieks iesāks ar ceptām puķēm un pabarotām kurpēm? Un kā vispār viens mazs pūķītis lai padara tādu lērumu darbu?

Tur taču pat vesela apkopēju brigāde netiktu galā!

Viņš pastaigāja šurpu turpu pa viesistabu un bezcerīgi mēģināja atcerēties kaut ko noderīgu no “Pūķa gudrību grāmatas”. Tad palūkojās laukā pa logu, it kā tur varētu ieraudzīt kādu glābiņu. Un tur jau arī tas bija. Liels, netīrs logs, kas tā vien prasījās pēc mazgāšanas.

- Te nu tu esi! - sajūsmināts iesaucās Giness. - Es tevi nomazgāšu spožu kā mūsu lielo zupas kausu, un Skroderis būs pateicīgs man līdz mūža galam!

Ar šādām iedvesmojošām domām pūķītis devās meklēt ūdeni logu mazgāšanai. Spainis un lupata jau bija nolikti istabas stūrī. Uz zema koka galdiņa Giness ieraudzīja lielu stikla trauku ar ūdeni.

- Jācer, ka es izdarīšu pareizi... - Pūķītis uz mirkli saminstinājās un pavērās uz otras istabas pusi; tur Skroderis klabināja šujmašīnu. - Taču logu mazgāšana nepavisam nevar būt sarežģīta. Es skaidri zinu, ka logs ir logs, un arī mazgāšanu man ir nācies redzēt...

Giness ielēja ūdeni spainī no lielā stikla trauka. Tad viņš satvēra Skrodera atstāto lupatu, iemērca to spainī un pēc brīža, draiski šķaidīdams ūdeni, sāka braukāt ar lupatu augšup un lejup pa noputējušajiem logiem. Stikli tricinājās vien, kad pūķītis tos berza tikpat enerģiski kā mamma rītos viņa ausis.

- Nu gan drēbnieks mani tētim slavēs! - viņš klusībā līksmoja.

Pēc kāda laiciņa Skroderis pavēra durvis, lai redzētu, cik dūšīgi pūķītis darbojas. Giness, iegrimis darbā un samircis no galvas līdz kājām, pat nepamanīja drēbnieku. Pirmajā mirklī Skroderis gluži vai nopriecājās par pūķīša čaklumu, taču tad viņš ievēroja, ka spainī kaut kas kustas.

- Mazgāt logus ar manām akvārija zivtiņām! -Skroderim aizrāvās elpa. - Ar tādu palīgu mana māja ātri pārvērtīsies par postažu! Tūlīt tu dosies atpakaļ uz turieni, no kurienes esi ieradies!

- Lūdzu, nevajag dusmoties! - Giness mēģināja iežēlināt drēbnieku. - Es taču logus berzu ar lupatu, nevis ar zivtiņām. Viņas visas, skat, vēl ir dzīvas! Nekur citur tuvumā ūdens nebija...

Tomēr Skroderis vairs neielaidās nekādās runās ar pūķīti, un tas, galvu nokāris, atgriezās mājās.

8. NODAĻA, kurā Giness sāk iet skolā un iekuļas ķīviņā ar zaķi

Tēti tik saniknotu Giness vēl nebija redzējis, kaut gan viņš bija paspējis redzēt pietiekami daudz dažādu pūķa dusmu veidu. Tētis pūķis pārskaities lidoja ap māju kā milzīgs, negants dundurs un šņāca dzirksteļojošus dūmu mutuļus, spļāva uguni un liesmu šaltis. Giness ne pa jokam pārbijās.

- Es to nedarīju tīšām! Es negribēju neko sliktu ne zivtiņām, ne Skroderim! Es tikai centos paveikt to, ko no manis prasīja... Vai es zināju, ka ar to ūdeni nedrīkst mazgāt logus? - Viņš žēli raustīja mammu aiz piedurknes, cerēdams, ka tā viņu kaut mazliet aizstāvēs pret tēta dusmām.

Tikmēr pūķis bija apriņķojis māju simt reižu. Šņākšana un uguņošana pamazām pierimās. Beidzot viņš atvēra durvis un ienāca priekšnamā. Giness raižu un baiļu pilnām acīm lūkojās uz tēti, kurš neizbēgami tuvojās pūķītim.

- Atlikusi tikai viena izeja, kā tevi vest pie prāta, -jāsūta tevi skolā, - pūķis paziņoja pārbiedētajam Gi-nesam.

- Tas jau ir labi, - mamma viņu mierināja. - Mēs varēsim lepoties ar pūķīti. Iedomājies - Giness būs pasaulē pirmais bērns, kas dodas uz skolu, vēl nebūdams pat divus mēnešus vecs!

Vesela nedēļa pagāja, līdz pūķiene un pūķis sarūpēja visu, kas Ginesam bija vajadzīgs skolas gaitu sākšanai, - somu, grāmatas, burtnīcas, rakstāmpiederumus, sporta tērpu, dienasgrāmatu, kā arī daudz dažnedažādu sīkumu. Pats pūķītis ziņkāri pētīja jauniegā-dātās mantas. Ja vien viņš zinātu, kam katra no tām paredzēta! Vienīgi par somu ir skaidrs... Tas nu pilnīgi droši, ka somā bija jāsakrāmē visas pārējās mazākās lietas. Bet kas, piemēram, būtu jādara ar lineālu vai krītiņiem? Varbūt lineāls domāts, lai pakasītu pakausi, bet krītiņi - lai vingrinātos, kurš tos var aizmest tālāk?

Giness pusstundu grozīja ķepās lineālu, pusstundu - krītiņus, bet pēc trešās pusstundas tas viņam apnika. Viņš nolēma, ka visas tās skolas padarīšanas var pagaidīt, un devās uz virtuvi paēst. Nevar taču zināt, vai nākamajā dienā, kad viņš ieradīsies skolā, tur maz būs iespējams tikt pie ēšanas.

Savā pirmajā skolas dienā Giness nedroši iesoļoja klasē ar jauno somu rokā. Viņu sagaidīja vesels bariņš nepazīstamu skolēnu. Apsēdinājusi pūķīti vidējā solā, skolotāja sāka stāstīt kaut ko par saskaitīšanu un atņemšanu. Pārējie skolēni solos sāka grozīties, lai nopētītu jauniņo un izlemtu, vai ir vērts ar viņu draudzēties. Kad beidzot noskanēja zvans un sākās

starpbrīdis, skolotāja izgāja no kļases. Ap pūķīša solu sapulcējās bariņš ziņkārīgo.

- Paskatieties, zvērēni, kādas ūzas tam jaunajam kājās! Vai tā ir sagulēta pidžama vai arī putnubiedēkļa svētku tērps? - ieķiķinājās zaķēns Baķis, ar ķepu rādīdams uz Ginesa dzimtas lepnumu - nodilušajām vecvecvectētiņa biksēm. Tās savā laikā ar godbijību bija valkājuši visi Ginesa priekšteči.

Giness brīdinoši paskatījās uz zaķi. Taču Baķis pat nedomāja izturēties ar cieņu pret pūķīša ietērpu.

- Šis laikam būs no pūķu lupatnieku pasugas? -viņš piemiedza ar aci blakusstāvošajam sivēnam.

- Lupatnieku?! Lupatnieku, tu teici? - Pūķītis Giness pielēca kājās, kvēlodams aiz sašutuma. - Šitāds zaķis trīcļipis atļaujas mani, pūķi, apvainot! Panāc šurp, tu, šķībūsainais zaķkāpostu mīkstpēdiņ!

Zaķis Baķis manīja, ka no cīniņa neizbēgt, un viņi abi ar pūķīti sāka plūkties, cenšoties viens otru nogāzt

augšpēdus. Ginesam cīņas karstumā saplīsa kabata, savukārt zaķim atira piedurkne. Neviens negribēja atkāpties, bet spēki izrādījās samērā līdzīgi, un galu galā cīniņš beidzās neizšķirti. Tomēr pūķītis nevarēja un nevarēja nomierināties, un pēc stundām Ginesam jau šķita, ka viņš nekad mūžā vairs nespēs parādīties skolā, kur par viņa biksēm kāds atļaujas uzjautrināties.

- Tētis pat negribēs dzirdēt, ka es nevēlos vilkt slavenās pūķu senču bikses. Mamma apgalvos, ka viņa kaut ko saprot tikai no kleitām. Toties Skroderis vēl nebūs aizmirsis, kā es logu mazgājamā spainī ielēju ūdeni no akvārija kopā ar zivtiņām... - Pūķītis, sēdēdams vientuļā garderobes stūrī, ļāvās izmisuma pilnām asarām. - Kā lai es tagad izeju uz ielas šādā izskatā? Cik labi

bija akmens laikmeta pūķiem, kas lidoja pliki, un neviens par to neuztraucās!

Kad asaras mazliet pierima, Giness pamanīja, ka ir iesēdies vecu avīžu kaudzē, un viņam radās lieliska doma. Pēc brītiņa pūķītis mežonīgā ātrumā joņoja uz mājām, ietērpies avīžlapu biksēs, kas šajā brīdī viņam likās daudz labākas par zaķa apsmietajām.

9. NODAĻA, kurā Giness tiek pie jaunam biksēm un iemācās košļāt gumiju

Vēlu vakarā pie Ginesa mājas negaidot piestāja garš limuzīns fosfordzeltenā krāsā. No limuzīna izkāpa šoferis un cēla no bagāžas nodalījuma neaptverami lielu čemodānu. Tikmēr lēni atvērās mašīnas aizmugurējās durvis, un tajās parādījās pilsētas bagātākais uzņēmējs Grauzis.

- Es nezināju, ka jūs esat nokļuvuši tik grūtā situācijā, - viņš sacīja. - Taču šodien es ieraudzīju jūsu nabaga dēlēnu joņojam pa ielu trūcīgās avīžu bikšelēs. Tad nu nolēmu, ka jāpalīdz vecākajai pūķu dzimtai mūsu pilsētiņā, un iegādājos pūķēnam pieklājīgāku apģērbu.

Pūķis pavēra muti, lai iebilstu. Taču izrādījās, ka viņš aiz sašutuma ir zaudējis balsi. Grauzis to pat nepamanīja, bet svinīgi nolika čemodānu mājas priekšā, paklanījās kā Krakatau cilts vadonis un devās atpakaļ uz mašīnu. Toties Giness ar apbrīnas pilnu skatienu pavadīja Grauža mašīnu, līdz tā pazuda aiz ielas stūra. Tūlīt pēc tam viņš ar tādu sajūsmu metās apmīļot mammu, tēti un čemodānu, ka pūķiene gandrīz jau sāka šaubīties, vai tikai viņas dēlu skolā kāds nav samainījis.

Pūķītis beidzot jutās atguvis pūķisku pašcieņu un labsajūtu, un citu pēc cita uzlaikoja lieliskos kreklus un bikses, kaut arī tētis pūķis rūkdams šaudījās pa māju un nepārtraukti pārmeta Ginesam, ka tas savus vecākus apkaunojis visas pilsētas priekšā.

Toties tēta dotās bikses mani apkaunoja visas klases priekšā, un tas ir daudz briesmīgāk, klusībā nodomāja pūķītis, tomēr skaļi neiedrošinājās to bilst.

Nākamajā dienā zaķis Baķis piedāvāja pūķītim salīgt mieru un noslēgt draudzību. Ginesam nebija skaidrs, vai zaķis vēlas draudzēties ar pūķīti, kas uzvilcis jaunas bikses, vai arī ar jaunajām biksēm, kurās iekāpis pūķītis... Tomēr viņš nolēma atstāt šīs pārdomas citai reizei un bezrūpīgi iesaucās:

- Lai notiek!

Pēc stundām jaunie draugi ķepu ķepā devās uz māju pusi. Pie pļaviņas, kur viņu ceļiem bija jāšķiras, zaķis ievaicājās:

- Vai gribi pakošļāt gumiju?

- Dzēšamgumiju vai bikšu gumiju? - drošības labad apprasījās Giness.

Zaķis Baķis nobrīnījās vien:

- Vai tiešām tu nezini, kas ir košļājamā gumija jeb košļene? - Viņš pastiepa Ginesam mazu, papīrā ietītu četrstūrīti. - Hei, pūķzobi, es tev iemācīšu, kā jākošļā!

Giness piesardzīgi attina zaļdzelteno papīriņu un izņēma no tā baltu, drūpošu plāksnīti. Pielicis to pie deguna un paostījis, viņš atzina:

- Smaržo labi! Hm... vai tagad tā jāliek mutē?

- Skaidra lieta! - zaķis Baķis pamudinoši māja ar galvu. - Un košļā labi cītīgi, citādi nevarēsi uzpūst balonu.

- Balonu? Pagaidi, kā es varu uzpūst balonu? Man neviena nav līdzi... - pūķītis samulsa.

- Ko tu vēl neizdomāsi, jocīgais pūķi, - Baķis aizgūtnēm sāka smieties, - balons jāpūš no košļenes! Pakošļā, līdz tā kļūst mīkstāka, un tad pūt!

Giness sāka košļāt un labu brīdi darīja to ļoti cītīgi. Tad viņš ar apmierinātu smaidu pagriezās pret zaķi Baķi.

- Nu, kā man izdodas?

- Izskatās, ka tu esi dzimis košļātājs! - zaķis viņu paslavēja. - Un tagad pūt balonu!

Giness pūta no visas sirds un aizpūta gumijas pikuci pāri visai pļaviņai.

- Laikam man nekas nesanāca, - viņš secināja.

- Un ko tad tu gribēji? - iesmējās zaķis. - Košļene nav jāspļauj laukā. Balons jāpūš, līdz gumija vēl ir tev mutē.

Pameklējis savā somā, Baķis atrada vēl vienu košļājamās gumijas gabaliņu, ko iedeva pūķītim. Pats zaķis iemeta mutē otru gabaliņu un to veikli gremoja. Pēc brīža no viņa mutes parādījās gaišs, puscaurspī-dīgs burbulis, kas pamazām kļuva lielāks.

- Redzēji? - viņš uzsauca pūķītim, kad burbulis saplaka un pārvērtās neglītā, pelēcīgā ķēpā. - Tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Tikai ņem un pūt!

- Man vairs nav, ko pūst, - Giness bēdīgi paskatījās uz Baķi. - Es tikmēr košļāju un košļāju, līdz beidzot noriju.

- Tu gan esi neveiklis! - Baķis iesaucās. - Man vairāk košļeņu nav līdzi. Bet, vai zini, tās ēst ir bīstami. Ja nu tev salīp vēders?

Pūķītis satrūkās, bet tūlīt pat nomierinājās. - Mans tētis teica, ka pūķiem ir dzelzs vēders, - viņš paziņoja, - mēs varam ēst pat naglas un šaujampulveri. Reiz gan es biju salicis vēderā gandrīz vai visu virtuves iekārtu, bet pat tad tiku cauri tikai ar nelielām vēdergraizēm.

10. NODAĻA, kura puķitis ar draugiem piekvēpina mežu un iztrūcina ugunsdzēsējus

Soļojot uz mājām, Giness mētāja savu somu no rokas rokā un jutās varen līksms. Viņš bija uzzinājis, ka ne tikai dzēšamgumijas ir gandrīz ēdamas, bet arī košļājamas gumijas. Tas pūķītim likās apbrīnojams atklājums.

Varbūt kāds izgudros arī košļājamu papīru un košļājamus zīmuļus? - Giness nodomāja. Tad skolā būtu pavisam jauki: varētu mācīties un košļāt cauru dienu! Mums būtu matemātikas stunda, valodas stunda, dabaszinību stunda un košļāšanas stunda.

Viņš atgriezās mājās tik pārņemts ar košļāšanas idejām, ka visu pēcpusdienu dīca mammai apkārt, lai viņam nopērk milzīgu kasti ar košļājamām gumijām. Pūķiene par to nepavisam nebija sajūsmā.

- Labāk aizlidosim līdz karuseļiem! - viņa piedāvāja pūķītim, viņasprāt, piemērotāku izklaidi. - Varēsi vizināties kaut vai trīs stundas.

Ginesam bija skaidrs, ka šoreiz no mammas neko citu neizdosies panākt. Tāpēc viņi aizlidoja uz tuvāko atrakciju parku, un mamma pirka biļetes citu pēc citas. Pūķītis izvizinājās ar lielo panorāmas ratu, ātriem vagoniņiem, lidojošām šūpolēm, kratīgiem sē-deklīšiem, šļūcamcauruli, lēkājošiem soliem un vēl desmit citiem aizraujošiem brīnumiem. Beidzot viņš jutās tā izpurināts, ka sacīja mammai: pietiek! Pū-ķiene piegāja pie kases, lai saņemtu naudas atlikumu. Taču izrādījās, ka karuseļa īpašniekam vairs nav neviena santīma, un viņš naudas vietā iedeva pūķie-nei veselu kastīti ar košļājamām gumijām. Nekas cits pūķienei neatlika kā to paņemt un nest mājās.

Nākamajā rītā Giness laimīgi iegūto kastīti aiznesa uz skolu. Viņš nebija skops, tāpēc devīgi izdalīja gumijas arī visiem pārējiem. Baķis nemitīgi pūlējās no sava pikuča uzpūst tik lielu balonu, lai tam apakšā varētu piekārt grozu un tas paceltos gaisā.

Krietnu laiku pūķīša klasesbiedri atgādināja gremojošu govju baru; viņi svētlaimīgi kustināja muti, aizmirsuši par visu pārējo. Kad košļājamās gumijas beidzot bija kļuvušas bezgaršīgākas par ietinamajiem papīriņiem, pūķenītei Cibulei iešāvās prātā zelta doma.

- Sataisīsim jaunas košļājamās gumijas paši! - viņa iesaucās.

Pārējie šo domu sajūsmināti slavināja, taču tūlīt pat sākās ķīviņš, kā īsti gumijas jāgatavo. Neviens neiebilda pret to, ka jāliek kopā iespējami daudz garšīgu lietu, tad jāpievieno daudz gumijas. Tomēr buldogs Zerro apgalvoja:

- To visu vajag sacept uz pannas!

Cibule viņu apstrīdēja:

- Daudz vairāk derēs mikroviļņu krāsns!

- Nekā! Labāk visu sarīvēt un kārtīgi sakult ar mikseri! - sauca Giness.

- Jūs nekā nejēdzat! - iejaucās sivēns Tukldegunis. - Visas sastāvdaļas trīs dienas jātur saulē, un gumija pati nogatavosies.

- Gumiju noteikti vajag vārīt! - visus pārbļāva Baķis. - Es esmu sakošļājis visvairāk gumiju, tāpēc esmu pats lielākais gumijas speciālists. Jūs katrs atnesiet tās garšīgās lietas, ko likt klāt gumijai, un arī kādu nieku no gumijas. Bet es vadīšu vārīšanu.

Pārējie, kas bija noguruši no garā strīdiņa, nolēma, ka piekritīs zaķim. Viņi draudzīgi izšķīrās, sarunājuši pēcpusdienā ar visu vajadzīgo sapulcēties klajumā pie upītes.

Lielais katls, kam apakšā bija pakurta kārtīga uguns, pamazām sāka šņākt, un visi ziņkārīgi salīda tuvāk, ošņādami gaisu un cenzdamies uzminēt, kāda gumija sanāks - piparmētru, apelsīnu, ORBIT, DIROL, HUBBA BUBBA - vai kaut kas vēl labāks. Giness ik pa laiciņam ar garu koku pabikstīja dziļāk gumijas zābaku, bumbu, banānu ķekaru, cukura paku, limonādes pudeli un citas burbuļojošajā šķidrumā peldošās lietas.

- Kas tas? - Cibule pirmā atlēca sāņus. - Kāpēc te kūp tik nejauki dūmi?

Arī pārējie pēc mirklīša sāka manīties nostāk no katla un bažīgi raudzījās uz tumšajiem mutuļiem, kas gāzās laukā gluži kā no darvas dedzinātavas skursteņa.

- Neuztraucieties! - zaķis Baķis bezrūpīgi iesaucās, gribēdams izlikties tikpat gudrs kā tētis, kas strādāja par dabas aizsardzības inspektoru. - Tur vienkārši sadeg visas kaitīgās vielas un izkūp melnos dūmos. Mums tagad būs ekoloģiski tīra košļājamā gumija!

- Vai arī mēs būsim ekoloģiski tīri? - vaicāja Cibule, bēdīgi raudzīdamās uz savu nokvēpušo kleitu.

Pūķītis un pārējie mēģināja iztrenkāt dūmus ap košļājamās gumijas katlu, gan lēkādami, gan vēcinādami gaisā karotes un somas. Tikmēr ciema centrā ugunsdzēsēju priekšnieks Ošņa bridi pakasīja savu slaveno degunu un tad nekļūdīgi pagrieza to dūmu virzienā.

- Te kaut kas nav kārtībā! - viņš noraizējies iesaucās. - Ož pēc kodīgiem dūmiem, bērniem un uguns briesmām!

No garāžas steigšus tika izdzītas automašīnas, un visa ugunsdzēsēju brigāde traucās turp, kur rādīja priekšnieka deguns. Kad ūdens strūklas negaidot samērcēja Cibuli, Zerro, Ginesu, Tukldeguni un Baķi, tie mazliet apstulba un caur dūmu vērpetēm mēģināja saskatīt, kas par dīvainiem vīriem rosās gar viņu katlu.

- Tie ir lietus vīriņi! - pirmais atguvās zaķis Baķis.

- Nekā nebija! - Cibule sašutusi iebilda. - Lietus vīriņi sēž debesīs! Tā noteikti ir mazgātāju brigāde, kuru atsūtījusi mana mamma. Viņa vienmēr rūpējas, lai es būtu bez mazākā melnumiņa.

Kamēr slapjie gumijas vārītāji centās vienoties, kas īsti viņus aplaistījis, ugunsdzēsēji beidzot bija tikuši galā ar dzēšanas darbiem un devās atpakaļ uz savām mašīnām. Pūķītis Giness pirmais pieklupa klāt katlam, cerot ieraudzīt tajā vismaz kādu košļājamās gumijas paciņu, kaut vai pašu lētāko. Taču skats, kas bija redzams katlā, atgādināja nožēlojamu samazgu spaini. Tas bija pilns ar pašķīdušām ēdienu atliekām un gumijas drazām, no kurienes neko negribējās vilkt ārā un nogaršot.

- Jūs mums samaitājāt visu košļājamās gumijas ražošanu! - buldogs Zerro, nikni rūkdams, tuvojās Ošnam.

- Negribu jūs sarūgtināt, bet košļājamo gumiju ražo pilnīgi citādi, - Ošņa draudzīgi uzsmaidīja vīlušos bērnu bariņam. - Varbūt aizstaigājiet līdz Kazas liel-veikalam, tur vēl nesen visiem pircējiem košļājamo gumiju dalīja par brīvu.

Tikko Ošņa to bija pateicis, mazais bariņš kā uz burvja mājienu pašķīda, un pieci pāri kāju draudzīgā riksītī nekavējoties metās uz Kazas lielveikala pusi.

- Tas jau ir labāk, - nosmaidīja Ošņa. - Jācer, ka lielveikalā viņi nesadomās kurināt uguni.

- Mana mamma teica, ka mums biežāk vajadzētu vārīt šitādas košļenes, jo viņa mani tik tīri nomazgājušos neesot redzējusi jau gandrīz veselu gadu, - uzjautrinājās zaķis Baķis, atceroties neseno piedzīvojumu.

- Tas nemaz nebija tik jauki, - Cibule kratīja galvu. - Mamma dabūja ārā veselu lērumu sodrēju. No manas kleitas - ar pašu labāko veļas mazgājamo pulveri, kas izšķīdinot visus netīrumus. Bet pēc tam izrādījās, ka pulveris ir bijis tik labs, ka izšķīdinājis arī pašu kleitu. Un vai tu jau esi aizmirsis nabaga sivēnu Tukldeguni, kas no auksta ūdens briesmīgi saaukstējās un tagad cauru dienu šķauda un klepo kā veca tvaika lokomotīve?

- Es zinu lielisku līdzekli pret klepu, kas izārstēs Tukldeguni! - iesaucās pūķītis Giness. - Mans tētis klepoja un klepoja, līdz atnāca krustmāte Zuzanna...

- Tad stiepsim aši tavu krustmāti Zuzannu pie sivēna! - Cibule tūlīt sarosījās.

- Taču ne jau viņu! Viņa tikai pastāstīja, kā klepus jāārstē, - pūķītis skaidroja. - Vajag iet un salasīt ceļmallapas un māllēpeņu lapas, pelašķus un Islandes ķērpjus, no tiem visiem pēc kārtas vārīt tējas un dot dzert sivēnam. Tad drīz vien viņš vairs neatcerēsies, kas tas klepus vispār ir.

- Vai gribi teikt, ka tad viņš zaudēs atmiņu? - Zerro bažīgi pārvaicāja.

- Nerunā muļķības! Protams, viņš zaudēs klepu, - pacietīgi skaidroja Giness.

11. NODAĻA, kura zaķi Baķi pārņem zelta meklēšanas drudzis

Nākamā diena skolā sākās ar ģeogrāfijas stundu.

- Lūk, tāda izskatās zemeslode, uz kuras mēs visi dzīvojam, - pavēstīja skolotāja, ienesusi klasē globusu.

- Mēs visi? Uz sitās? Vai tu traks! Ha! - zaķis Baķis nicīgi nosprauslojās. - Varbūt kāds vēl apgalvos, ka uz manas futbola bumbas dzīvo kaimiņu ģimene, bet uz basketbola -vectētiņa trīsdesmit pieci brālēni ar savām ģimenēm?

- Tu nekad nenoklausies līdz galam! -skolotāja aizrādīja un sāka skaidrot, kā ir īstenībā.

- Klau, ja uz šī globusa visa zeme, visi ūdeņi, kalni un meži ir tieši tāpat kā īstenībā, tad jau... tad jau... -pūķītis Giness satraukti čukstēja, kad starpbrīdī viņi klasē bija palikuši trijatā.

- Kas tad? - zaķis Baķis nepacietīgi mudināja pū-ķīti turpināt.

Giness ar ļoti noslēpumainu sejas izteiksmi pavisam klusā balsī paziņoja:

- Tur, kur atrodas Argentīna vai Meksika, noteikti jābūt arī zelta raktuvēm. Vai tad jūs neesat dzirdējuši, ka tajās zemēs jau kopš seniem laikiem bijis pilns ar zeltu?

- Ja pūķis kaut ko saka par zeltu, tad viņš zina, ko runā, - no mammas stāstiem atcerējās Baķis, un viņa acis sajūsmā iespīdējās kā vilkam.

- Tiešām, tiešām, tev taisnība! - viņš iesaucās. - Mums... mums tas globuss uz kādu laiku būtu jāaiznemas.

Pēc stundām zaķis Baķis nocēla globusu no plaukta, paziņojot draugiem, ka skolas noliktavā globusu tik un tā ir vairāk nekā skolēnu. Giness gan tā kā šaubījās, vai drīkst ņemt skolas piederumus un iznest no skolas.

- Nav ko čammāties, - Baķis mudināja, - skolotāja būs priecīga, ka mēs tik cītīgi mācāmies. Citi mācās tikai stundās, bet mēs tam veltīsim brīvo laiku.

Viņš pavēra savu sporta somu un iebāza globusu tās tukšākajā galā. Uzsviedis somu uz pleca, zaķis

Baķis svilpodams pārlēca pāri pirmajiem diviem soliem. Klases durvis noblīkšķēja vien, kad viņš tās ar strauju vēzienu atgrūda vaļā.

- Sekojiet man! - viņš uzsauca Ginesam un pūķe-nītei Cibulei. - Manā somā ir visa pasaule!

Pārmaiņus nesot sporta somu, kas izrādījās daudz smagāka, nekā draugi bija domājuši, viņi trijatā aizgāja līdz meža pļaviņai. To skatienam noslēpa bieza egļu siena.

- Es stundā īsti nesapratu: kā amerikāņi tur, zemes otrā pusē, staigā ar galvu uz leju? - prašņāja pūķītis Giness, kad globuss bija izripināts laukā no somas. - Piemēram, es pats ar kājām uz augšu nekādi nevaru palidot...

Pa to laiku uz globusa bija uzraususies kāda ziņkārīga skudriņa un ošņādama rāpoja tam riņķī no visām pusēm.

- Varbūt amerikāņiem ir sešas kājas kā skudrām, tāpēc viņi var staigāt, kā vien vēlas, - ieminējās pūķe-nlte Cibule.

- Blēņas! - zaķis Baķis viszinīgi iebilda. - Es pats reiz satiku divus amerikāņus un galvoju, ka šiem abiem kopā vairāk par četrām kājām nebija. Ja viņi savā zemē var karāties ačgārni kā sikspārņi, tad tikai tāpēc, ka kāju pēdas vai kurpju zoles ir nosmērētas ar speciālu līmi.

- Tie gan ir savādi ļautiņi, - klusībā nosprieda Gi-ness, - viņu dzīve droši vien ir stipri ērmota! Kā viņi ēd? Un kā viņiem kafija nelīst laukā no krūzītes? Es gan esmu laimīgs, ka nedzīvoju Amerikā!

- Raksim nu to zeltu! - zaķis Baķis iztraucēja pū-ķīša pārdomas.

- Ar ko tad raksim? - pūķītis Giness sarauca pierīti. - To globusu drīzāk var uzlikt uz lāpstas, nevis rakties tajā ar lāpstu!

Baķis vēlreiz nopētīja globusu. - Daudz zelta tur nebūs, tomēr jāmēģina tikt kaut pie tā. Eh, vajadzēja paņemt līdzi kādu zeltraci!

Pēkšņi Cibule sāka priecīgi lēkāt. - Man somā ir dakšiņa! Zeltu varam izurbināt ar dakšiņu!

Zaķis Baķis sajūsmināts satvēra Cibules pasniegto dakšiņu.

Lielā zelta meklēšana bija sākusies. Giness ar dažiem rokas mājieniem miermīlīgi sadalīja pasauli:

- Tātad Brazīlijas zelts būs tavs, Arābijas - mans, bet Argentīnu un Sibīriju atdosim Cibulei!

Baķis kā rūdīts zeltracis nomērķēja lāpstu, tas ir, Cibules dakšiņu, pret Brazīliju un sparīgi dūra globusā iekšā. Atskanēja mazs krakšķis, un atskanēja mazs brākšķis, un mazā zemeslodīte pāršķēlās. Tā pāršķēlās kā olas čaumala, kad no tās pasaulē izkūņojas cālēns. Jā gan, tikai no globusa neviens neiz-kūņojās.

- Mans zelts! Viss mans zelts ir pagalam! - izmisīgi klaigāja Baķis.

Cibule, galvu saķērusi, šausmās skatījās uz tukšajām globusa paliekām un vaimanāja:

- Padomājiet, tad jau vienā nejaukā dienā arī mūsu zemeslode var pāršķelties, ja kāds tajā tikpat neuzmanīgi urbināsies! Tad ar mums būs cauri!

Vienīgi Giness saglabāja nesatricināmu mieru.

- Es labāk šo trauku izmantošu lietderīgi, - viņš paziņoja, pāršķeltajā globusa pusītē ielēja savu pusdienu limonādi un mierīgi ķērās pie dzeršanas, priecādamies, ka no šī trauka nekas nelīst laukā kā nabaga amerikāņiem.

12. NODAĻA, kurā pūķītis iepazīstas ar sportošanu

Pūķītis Giness jau kādu laiciņu bija gājis skolā, paspējis šo un to iemācīties, bet šo un to - aizmirst. Mācības nebija tik grūtas, kā pūķītis bija iztēlojies sākumā, tomēr vislabāk viņam patika starpbrīži.

Tā kādā starpbrīdī, kad Giness mēģināja demonstrēt draugiem, kā pūķi spļauj uguni, skaļrunī atskanēja paziņojums:

- Nākamā nedēļa būs mūsu skolas sporta nedēļa! Mācību vietā katru dienu notiks sacensības dažādos sporta veidos.

Ginesa klasesbiedri ar skaļiem atzinības spiedzieniem atbalstīja lieliskos jaunumus, tikai Giness jutās mazliet samulsis. Viņš par sportu neko nebija dzirdējis, tāpēc apvaicājās pūķenītei Cibulei, ko īsti nozīmē sporta sacensības.

- Nu, tur visi skrien, lec, sit pa bumbu un mēģina cits citu apsteigt, - Cibule paraustīja plecus.

Izskatījās, ka viņai tādas sporta būšanas sevišķi neiet pie sirds. Giness grasījās uzdot to pašu jautājumu vēl kādam, taču pārējie pa īso brītiņu bija nezin kur izklīduši. Pūķītis pārsteigts skatījās apkārt uz tukšo laukumiņu pie skolas, un viņam radās aizdomas, ka citi nolēmuši sportot bez viņa.

- Es vēl viņiem parādīšu, kā protu skriet, lēkt un katrā ziņā lidot ātrāk par visiem! - Viņš atspērās un uzņēma tik strauju gaitu, ka uz kāpnēm aizķērās un apmeta kūleni uz augšu. Paberzējis sasisto pieri, Giness noņurdēja: - Vismaz kūleņos pa trepēm man tagad ir pieredze!

- Redzēsiet, es visur būšu pirmais! - zaķis Baķis sauca, tikko ieradies stadionā, kur sākās skolēnu sporta nedēļa. - Es būšu ātrākais un veiklākais, un stiprākais un viens pats nopelnīšu visas balvas!

- Mēle jau tev ir iesildīta, - piebilda skolotāja, - tagad tikpat cītīgi iesildīsim arī kājas un rokas!

Nostādījusi skolēnus vairākās rindās, viņa rādīja dažādus iesildīšanās vingrojumus, ko vairākums ļoti cītīgi izpildīja. Cibule visu atkārtoja trīs reizes lēnāk nekā pārējie, Tukldegunis visu darīja no otra gala, bet Baķis pabeidza katru vingrojumu, pirms skolotāja to bija paspējusi parādīt. Vienīgi pūķītis nesaprata, kāpēc gan viņam tāda iesildīšanās vispār vajadzīga.

Neviens nezina, cik cītīgi es vakar mājās visu dienu iesildījos, viņš nodomāja. Es pusi dienas gulēju saulītē, pēc tam televīzijā skatījos bērnu raidījumu, pie silta mūrīša piespiedies, un nakti pat pārgulēju siltumnīcā. Droši vien zaķis Baķis mani tomēr nepārspēs!

- Kāpēc tu stāvi uz vietas un neiesildies, Gines? -skolotāja iztraucēja pūķīti no pārdomām.

Kas tur ko iesildīties, ja man tāpat ir karsti, nodomāja pūķītis, tomēr saprata, ka nevajag runāt pretī skolotājai, un sāka vingrot līdz ar pārējiem.

- Pirmais lēks zaķis Baķis, - pie augstlēkšanas kārtiņas sacīja skolotāja Buka.

- Vai es nesacīju, ka būšu pirmais? - zaķis Baķis pacēla degunu gandrīz līdz ausu galiem. - Re, kā vajag! - Un viņš vienā stiepienā bija pāri latiņai.

- Nākamais - pūķītis Giness! - skolotāja Buka sauca.

Pūķītis negribēja atpalikt un dūšīgi metās uz priekšu. Hop! - un arī viņš bez pūlēm pārvarēja latiņu.

- Pūķīt, tev lēciens nav ieskaitīts! - Buka kratīja galvu. - Šeit ir lēkšanas, nevis lidošanas sacensības!

Pūķītis kļuva drūms. - Ko tad man iesākt, ja pūķi nevis lēkā, bet lido? Ar tik īsām kājām kā man es nevaru lēkāt kā ķengurs!

- Paskaties, kā lēks Tukldegunis, kaut gan arī viņam nav garu kāju! - Skolotāja uzmundrinoši paskatījās uz Ginesu. - Viss, kas ir vajadzīgs, - mazliet jāpacenšas!

Tukldegunis noelsās un skrēja, cik jaudas, un ar varenu lēcienu pacēlās augšup... taču turpat augšā arī palika. Viņa lielo, plandošo rozā sporta bikšu stara bija aizāķējusies uz augstlēkšanas kārts, un sivēns bezpalīdzīgi šūpojās kārts galā ar dibenu uz augšu.

- Vai tu arī mēģini lidot? - smējās Baķis.

- Palīdziet taču man nokabināt bikses no stieņa! -žēli lūdza sivēns.

Zaķis sāka lēkāt apkārt stienim, bet kārts gals bija augstāks nekā latiņa, kurai viņš tik viegli bija pārlēcis pāri. Nopūlējies un nosvīdis, Baķis beidzot atmeta šai bezcerīgajai nodarbei ar roku.

- Laikam jāizsauc ugunsdzēsēji ar ceļamkrānu, -viņš paziņoja Tukldegunim. - Vai tas nebūs jautrs piedzīvojums? Žēl, ka es viņus nevarēšu sagaidīt, man jāskrien uz tāllēkšanu. Esi pacietīgs, gan jau tu tiksi lejā!

Nākamajā dienā sporta nedēļa turpinājās ar velo-sacīkstēm.

- Kur kavējas sivēns? Tūlīt jāsākas sacensībām, bet viņa vēl nav... - Skolotāja nervozi skatījās pulkstenī.

- Varbūt viņš vēl joprojām nevar atāķēt bikses no augst-lēkšanas kārts, -Cibule ieminējās. - Nerunā niekus! Pūķītis jau vakar viņam palīdzēja norāpties, -aizrādīja Zerro.

- Re, kur viņš brauc! - pēkšņi iesaucās Giness.

- Apžēliņ, - iespurdzās zaķis Baķis, - viņam laikam visi nav mājās, ja viņš sacīkstēs domā piedalīties ar trīsriteni!

- Man mājās nav neviena paša, - sivēns paskaidroja, piebraucis tuvāk. - Re, cik es lieliski izdomāju -ja braucot man nokritīs kāds ritenis, tad no mana trīsriteņa tomēr paliks pāri vismaz divritenis un es varēšu ceļu mierīgi turpināt. Pret negadījumiem jānodrošinās!

- Man šķiet, ka tev labāk vajadzēja braukt ar bērnu ratiņiem. Tiem ir četri riteņi, un tu būtu nodrošinājies dubulti! - zaķis novīpsnāja.

- Žēl, ka tev nav četru riteņu, tad es varētu braukt ar tevi! - atcirta Tukldegunis.

- Mieru! - skolotāja aprāva ķīviņu. - Laiks sākt braucienu!

Velosipēdisti cits pēc cita devās trasē, un vējš svilpoja skatītājiem gar ausīm, kad vesela rinda braucēju pazibēja tiem garām. Vienīgi sivēns ar trīsriteni stipri atpalika no pārējiem, bet izskatījās, ka viņš ir gluži apmierināts ar savu mierīgo un lēno braukšanu. Ik pa brītiņam Tukldegunis izvilka no aizmugurē piestiprinātā groziņa pa pīrādziņam un svētlaimīgi to notiesāja. Pārējie jau sen bija beiguši sacensības un saņēmuši godalgas, kad sivēns ar trīsriteni beidzot lēni piestūrēja pie finiša līnijas.

Trešajā dienā visa skola piedalījās lielā futbola turnīrā.

- Futbols - tā ir pati varenākā spēle! - apgalvoja buldogs Zerro. - Es katru vakaru skatījos televīziju, kad rādīja pasaules čempionātu.

- Kas gan tā par spēli - skraidi kā jefiņš pakaļ bumbai, kuru tūdaļ pat kāds cits aizsper tālāk! - Tukldegunis sarauca degunu. - Iedomājies, ka šitā pusdienās būtu jāskraida pakaļ katram kumosam, kas šmauktu projām! Ja kāds izdomātu spēli, kurā uz manu pusi ripina vārītus kartupeļus un es tos ķeru ar atvērtu muti, to gan es saprastu.

- Iztēlojies, ka bumba ir liels, vārīts kartupelis, tad varbūt tev būs interesantāk dzīties tai pakaļ! -pūķītis ierosināja.

- Un, tiklīdz es to noķeršu, uzreiz apēdīšu? - sivēns atvaicāja.

Tikmēr Zerro tika pie bumbas un ar pamatīgu spērienu raidīja to vārtos. Bumba, uzņēmusi ātrumu, neapstājās vārtos, bet... kopā ar tiem pacēlās gaisā.

- Kurp jūs?! - tiesnesis iebļāvās. - Tas ir pret noteikumiem! Vārti nedrīkst atstāt laukuma teritoriju spēles laikā!

Spēli uz laiciņu nācās pārtraukt. Kad vārti bija laimīgi un bez papildu starpgadījumiem nogādāti atpakaļ īstajā vietā, tiesnesis nosvilpās. Futbols atkal varēja turpināties, un komandas kā divas naidīgas indiāņu ciltis metās cīņā par bumbu.

- Es negribu skriet! - sūdzējās sivēns. - Tik milzumdaudz sportošanas kā šonedēļ manā mūžā nav bijis, esmu pārguris, man sāp kājas, nav spēka...

- Kā tad tu varēsi aizmukt no vilka? - zaķis Baķis viņam tik enerģiski iebikstīja sānos, ka Tukldegunis gandrīz apvēlās.

Pavirzījies drošākā attālumā no zaķa, sivēns bezrūpīgi attrauca:

- Vilki sivēnus ēd tikai muļķīgās pasakās!

- Es nemaz nebrīnītos, ja tu iekultos kādā muļķīgā pasakā, - apgalvoja zaķis. - Vai dieniņ! - Viņš pēkšņi salēcās. - Kamēr mēs te melšam niekus, bumba jau sen ir laukuma otrā pusē!

Viņš metās pārējiem skrējējiem pakaļ, cik ātri vien spēja, taču, pirms viņš bija panācis bumbu, atskanēja spēles beigu signāls, un mačs beidzās neizšķirti - 0:0.

13. NODAĻA, kurā Giness ievārījumu meklē mežā

Pavisam nemanot bija aizritējis pirmais mācību gads Ginesa mūžā, un bija iestājusies svelmaina vasara. Skolā pūķītim vairs nebija jāiet līdz rudenim, un viņš pamazām sāka garlaikoties. Tik ļoti gribējās satikt skolasbiedrus, kopā paveikt kaut ko jautru un galu galā arī reizi pa reizei uzzināt kaut ko gudru un prātīgu no skolotājiem...

Bija tveicīga vasaras diena, nekas neparasts nenotika, un pūķītis skumji vilka asti pa zemi, staigājot turp un atpakaļ pa pagalmu. Un tad viņš izdzirdēja mammas balsi.

- Man šķiet, ka ir pienācis laiks gādāt ievārījumu nākamajam gadam, - pūķiene teica tētim pūķim.

- Tev taisnība, - pūķis piekrita. - Šovakar jāsavāc visi trauki, lai rīt līdz ar saules lēktu dotos uz mežu.

Tas bija burvīgākais teikums, ko Giness bija dzirdējis pēdējās nedēļas laikā. Viņu šī ziņa bezgala iepriecināja. Pūķītis tūdaļ steidzās uz savu istabu pēc izēstām un cītīgi izlaizītām pērnā ievārījuma burciņām. Kad viņš ieradās virtuvē, kas bija piekrauta pilna ar

visdažādākā izmēra groziem, pūķiene izbrīnīta paskatījās uz Ginesa burciņām un karoti, ko tas turēja rokā, un vaicāja:

- Ko tu ar burkām un karoti taisies iesākt?

- Es ņemšu tās uz mežu un pildīšu burkas ar ievārījumu. Man liekas, ka jūsu groziem ievārījums tecēs cauri, - pūķītis skaidroja.

- Bet ievārījums mežā neaug! - pūķiene iesmējās. - Mēs brauksim uz mežu ogās, un pēc tam mājās no tām vārīsim ievārījumu.

- Vai tad tu neteici, ka laiks gādāt ievārījumu? -Giness apmulsis noņurdēja. - Varbūt labāk atrast tādu mežu, kur ievārījums jau ir nogatavojies, nevis sadalījies daudzās mazās odziņās?

- Lido līdzi, tad tu ieraudzīsi, kā mežā izskatās! Tur varēsi meklēt ievārījumu, cik tev patīk, ja vien spēsi to atrast. - Mamma viltīgi piemiedza pūķītim ar aci.

Pa ceļam uz mežu Giness, lidojot mamma blakus, nepacietīgi raustīja viņu aiz astes:

- Pasaki, kādas ogas aug mežā!

- Zemenes, mellenes, avenes, brūklenes, lācenes, kazenes... - mamma sāka skaitīt.

- Un kas tās tur mums ir iestādījis? - Giness tincināja tālāk.

- Ogas tur pašas izaug, neviens tās nestāda, -skaidroja pūķiene.

Giness neticīgi pavērās mammā. - Kāpēc tad mūsu dārzā tās neaug pašas? Varbūt mēs varētu pārcelties uz dzīvi mežā, ja tur ir tik labi, ka ogas pašas izaug?

Pūķiene tomēr nedomāja, ka tā būtu gluži labi.

- Laižamies lejā! - viņa uzsauca pūķim, kas jau bija aizlidojis pārāk tālu.

- Cik daudz melleņu, lāceņu un kazeņu šogad ir izaudzis! - priecājās pūķis.

- Es neredzu nevienu melleni, kazeni un lāceni! -pūķītis vīlies novilka. - Mellenes nav melnas, pie kazeņu krūmiem nekarājas mazas kaziņas, un lācenes neizskatās pēc maziem lācīšiem...

- Droši vien ogām tādi vārdi doti tāpēc, ka zvēri ar tām labprāt mielojas, un tam nav nekāda sakara ar ogu izskatu, - paskaidroja mamma.

Giness nodomāja, ka tas nu gan nav pārāk prātīgi darīts - tādi vārdi tikai jauc galvu. Taču, lai nu kā arī ogas sauktu, tās izskatījās visai kārdinošas un pūķītis ķērās pie sava vēdera pildīšanas. Tas viņam neticami padevās.

Drīz vien no melleņu ēšanas pūķītis bija kļuvis tik ziliraibs, ka no attāluma viņu bija grūti atšķirt no mellenājiem un kazenājiem. Kad mamma un tētis

bija pielasījuši pilnus grozus, viņi sākumā Ginesu pat nepamanīja.

- Puķīt! U-ū! Vai tu esi aizklīdis tāltālu ievārījuma meklējumos? - pūķiene sāka ūjināt.

- Es tepat esmu! - Ginesa galva parādījās no kāda sūnām apauguša un kazenājiem apņemta celma puses. - Man nebija laika meklēt ievārījumu, citādi kazas un lāči būtu apēduši visas manas noskatītās ogas.

- Cik burvīgi smaržo! - pūķītis Giness grozījās virtuvē pie mammas ievārījuma katliem. - Vai es drīkstu izēst zemeņu ievārījumu?

- Nē, - mamma padraudēja viņam ar koka karoti, - mums taču tas jāglabā ziemai!

- Vai tu domā, ka manā vēderā tas neglabāsies? -pūķītis apbēdināts vaicāja.

- Nu, ja esi ar mieru sēdēt visu ziemu plauktā starp burkām ar uzlīmētu uzrakstu uz vēdera - ZEMEŅU IEVĀRĪJUMS -, tad ēd droši! - pūķiene ar tikko manāmu smaidu pavērās uz Ginesu.

- Labāk citreiz, - teica pūķītis un piebilda: - Varbūt es vismaz drīkstu to nogaršot?

- To tu drīksti gan, - pūķiene pasmēla ievārījumu no katla un pielēja krietnu bļodiņu.

Ievārījums pazuda Ginesam mutē kā nauda caurā kabatā.

- Es īsti nejutu garšu, - Giness sūdzējās. - Man vajadzētu pagaršot vēl...

- Labi, - mamma iežēlojās par kārumnieku un ielēja bļodiņā vēl vienu tiesu.

- Lielisks ievārījums, - pūķītis nevarēja vien beigt laizīties, kad bija pieveikta arī otra porcija. Tomēr arī tā likās nepieklājīgi maza, un vēders klusībā brēca pēc ievārījuma.

- Mamma man vairs nedos, tas ir skaidrs, - Giness domīgi sūkāja tukšo karoti. - Kur vēl lai to dabūju?

Piepeši viņš attapies pielēca kājās, piesita ar karoti sev pie pieres un nodomāja: kāpēc gan man neizvārīt ievārījumu pašam?

Lielais virtuves galds jau bija nokrauts ar ievārījuma, marinētu gurķu un sālītu sēnīšu burkām, un pūķītis sāka svārstīties - varbūt labāk pagatavot sālītas sēnītes vai gurķīšus? Kādu brīdi griezies ap savu asti, tomēr īsti nespēdams izšķirties, ko viņam visvairāk gribētos, Giness iegavilējās:

- Es salikšu visu uzreiz vienā burkā!

Gurķīši sekoja sēnēm, ogas sekoja gurķīšiem, un nepagāja ilgs laiks, līdz pūķītis bija piepildījis vispirms vēderu un tad vairākas burkas ar to, ko viņš nosauca par Lieliskajiem Ginesa Konserviem.

14. NODAĻA, kurā pūķītim un zaķim gandrīz uzkrīt lidojošs šķīvītis

Pūķīša mājas pagrabs bija pilns ar ievārījumiem un kompotiem, sulām, marinētiem un sālītiem dārzeņiem un vēl dažnedažādiem pavārmākslas brīnumiem, ko nu vien Ginesa mamma bija spējusi iemeis-tarot burciņās. Tas viss tagad plauktos paklausīgi gaidīja ziemu, un pūķītis kārām acīm noskatījās uz burciņu rindām. Arī viņa Lieliskie Ginesa Konservi bija rūpīgi iecelti vienā no konservu skapīšiem, kaut gan mamma pūķiene pirmajā brīdī, tos ieraugot, bija zaudējusi valodu.

- Ogas, sēnes, gurķi un augļi vienā burkā? - viņa tikko spēja apvaldīt pārsteigumu. - Tas taču nebūs ēdams!

- Es izēdīšu! - Giness mundri paziņoja. - Sagaidīsim ziemu, un gardākus konservus par manējiem tu nekur neatradīsi!

- Labi, paskatīsimies, kad pienāks ziema, - nopūtās pūķiene. - Bet tagad esi tik mīļš - aizej līdz lielajai pļavai un sameklē man dažus ķimeņu lakstus! Šovakar gribu izvārīt ķimeņu tēju.

- Sveiks, Baķi! - pūķītis uzsauca zaķim, pamanījis to skraidelējam gar mežmalu. - Man mamma lūdza salasīt ķimenes. Varbūt tu man piebiedrosies?

- Puķu un zāļu lasīšana ir skuķu padarīšana! Mani mamma gan ar tādiem niekiem netraucē, - Baķis ar zināmu pārākumu palūkojās uz Ginesu. - Tomēr draudzības vārdā es pabradāšu kopā ar tevi pa pļavu.

Pūķītis sāka raut te vienu, te otru ķimeņu kātu; zaķis skatījās, skatījās, līdz viņam kļuva garlaicīgi.

- Labi, - viņš iedunkāja pūķītim sānos. - Es nolēmu tev palīdzēt, bet citreiz tev būs jāpalīdz man. Neko gudru gan es tādā lapu plūkšanā nesaskatu, bet puķes lasīt vispār ir muļķības kalngals. Kāda jēga, ja vāzē puķes pēc dažām dienām sašļūk kā vecas bekas?

- Kas gan cits viņām atliek? Ko tu darītu, ja tevi iestūķētu šaurā traukā ar kājām ūdenī un turētu tur dienu un nakti... - Giness līdzjūtīgi paskatījās uz savāktajām ķimenēm. Brītiņu aizdomājies, viņš pagriezās uz zaķa pusi.

- Stāvi! Nekusties! - Baķis tik negaidīti uzkliedza pūķītim, ka tas no izbīļa uz brīdi sāka raustīt valodu.

- Kkkk-kas no-noticis?

- Lidojošais šķīvītis tieši mums virs galvas! Ņems vēl un uzgāzīsies tev vai man virsū! - Zaķis pirmo reizi izskatījās tik nobijies.

- Ak tā! Jācer, ka tajā šķīvītī būs kompots, nevis zupa vai kartupeļi ar kotletēm, - Giness aplaizījās.

- Nejēga! Tas nav nekāds ēdiena šķīvis, tas ir kosmiskais lidaparāts! - Baķis ne pa jokam sadusmojās.

Nu arī pūķītis pavērās uz augšu un, brīdi aplūkojis debesis, iesvilpās: - Tas drīzāk ir nevis šķīvītis, bet lidojošais grozs! Pag, pag... Hei! Tas taču ir gaisa balons!

- Ko tu mels... - zaķis iesāka, taču neturpināja, jo nu jau arī viņš skaidri saskatīja balonu, kas laidās zemāk un zemāk.

Pēc brīža grozs ar nelielu būkšķi atsitās pret zemi un no tā izkāpa kaķis Tarzāns. Pūķītis un zaķis, aizmirsuši ķimenes un visu pārējo pasaulē, traucās pie Tarzāna un, viens otru pārtraukdami, iztaujāja kaķi par neparasto lidojumu.

Vēl ilgi pēc notikuma pļaviņā pūķītim domas ap gaisa baloniem vien grozījās.

- Šķiet, ka lidot ar balonu ir daudz ērtāk, nekā pašam vicināt spārnus, - Giness pēc ilgām pārdo-■ mām secināja un nolēma, ka viņam derētu tikt pie sava gaisa balona.

Ar pļāpīgā zaķa Baķa palīdzību drīz par to uzzināja arī visi Ginesa draugi. Nepagāja ne pāris dienu, kad draugi ieradās ciemos un piedāvāja savu palīdzību balona meistarošanā. Patiesībā arī viņi dega nepacietībā paši pavizināties ar tādu lidojošu brīnumu.

- Man plauktā ir savs ducis balonu, - sacīja Zerro un atstiepa visus, lai būtu, ko izvēlēties.

- Arī grozs - tā nav problēma! Kopš mans vectētiņš aiz vecuma vairs lāga nevar palidot, viņš sēž mājās un pin grozus, - apgalvoja pūķenīte Cibule un atgādāja no mājām vienu no neglītākajiem pūķu vecīša darinājumiem. - Mamma teica, ka negrib mums dot pārāk labu grozu, jo, gadījumā ja mēs nogāztos, no groza daudz kas pāri nepaliktu, - viņa paskaidroja.

Zaķim Baķim, kas bija atstiepis velosipēda pumpi, sāka viegli drebēt ļipa.

- Ja no groza daudz kas pāri nepaliktu, tad kas paliktu no mums? - Viņš tramīgi aptaustīja Cibules atnesto grozu.

- Vai tev bail? - Giness pameta uz viņu jautājošu skatu.

- Nnnē... - Baķis nepārliecinoši apgalvoja.

Tikmēr Cibule raudzījās, kā Zerro pūš balonu. Tas

pieņēmās apmēros, kļūstot varenāks un varenāks, un pūķenīte aiz prieka sāka lēkāt kā jauna vardīte. Giness atnesa vecu zvejas tīklu, uzmeta to balonam un pie tīkla apakšmalas piestiprināja grozu.

- Izskatās, ka mēs esam gatavi lidošanai. Kāpiet iekšā! - Zerro aicināja draugus.

- Tas tik ir ko vērts! - iesaucās pūķītis, kad balons atrāvās no zemes un, neveikli zvārodamies, peldēja augšup. - Šim nav ne spārnu, ko plivināt, ne astes, ar ko ieturēt virzienu, un tomēr tas lido!

- No šodienas saukšos par Lidojošo Zaķi Baķi Pirmo, kas... - lielīgi iesāka zaķis, kad piepeši atskanēja nejauks blīkšķis un balons ar lielu šņākoņu sāka dilt mazāks un mazāks.

- Balons uzdūries zaram! - iebļāvās Zerro.

- Šķiet, ka mēs esam cietuši avārijā, - līksmi iesaucās Cibule. - Nu mums būs, ko citiem pastāstīt!

- Jā, ja no tevis kaut kas būs palicis pāri, - Baķis nomurmināja.

- Vai ir kaut kas smags, ko varētu izmest no groza? Tad mēs tik strauji negāztos lejup, - ieminējās pūķītis.

- Varam izmest Zerro, - zaķis kļuva redzami mundrāks.

- Nerunā muļķības! - Cibule viņu aprāja. - Izdomāsim kaut ko citu, lai balons turētos gaisā!

- Laikam mēs tomēr nositīsimies! - zaķis Baķis šausmās aizmiedza acis, redzot, kā balons arvien straujāk tuvojas zemei.

- Varbūt es jūs varu izglābt! - pūķītis piepeši atcerējās, ka viņš prot lidot, izspruka no groza un iejūdzās tajā kā zirgs ratos.

Zaķis, nesagaidījis briesmīgo triecienu, uzdrošinājās pavērt vienu aci.

- Oho! - viņš nopriecājās, atguvis labo omu. - Nu mēs esam tikuši pie spārnota pajūga! Nū, sarauj, kumeliņ!

- Nekaitini mani, - Giness dusmīgi atskatījās, - citādi es vēl pārdomāšu un pametīšu jūs tepat gaisā. Tad tu varēsi atkārtot savu vareno augstlēkšanas rekordu.

Baķis pavēra muti, lai atcirstu, bet izrādījās, ka viņam neticamā kārtā nav ko teikt.

- Es esmu briesmīgi piekusis, - paziņoja pūķītis, kad visi bija laimīgi nogādāti uz zemes. - Turpmāk es neaizvietošu saplīsušu balonu. Ja kāds vēlreiz gribēs lidot, būs jāatrod drošāks gaisa satiksmes līdzeklis!

15. NODAĻA, kurā zaķis Baķis plāno lauvu medības un Giness kādu atrod savā cepurē

- Man ir jauns plāns! - zaķis Baķis iedrāzās pie pūķīša pašā brokastlaika vidū. - Dabūsim pavisam neplīstošu balonu un lidosim uz Āfriku medīt lauvas!

- Kāpēc jāmedī lauvas? - Giness iebilda. - Kā tev patiktu, ja lauvas sadomātu lidot šurp un medīt tevi?

- Es jau viņiem netaisos darīt pāri, - zaķis apgalvoja, - es tikai vēlos kādu no viņiem noķert un pieradināt. Daži staigā ar suni saitē, bet man - iedomājies tikai! - būtu lauva...

- To vēl nevar zināt, kurš kuru saitītē vadās. -Pūķītis mēģināja apvaldīt smaidu, iedomājoties Baķi, kas bikli pastaigājas lauvas pavadā. - Bet, ja nu tu akurāt vēlies izmēģināt laimi, - kāpēc ne? Tikai - kur tu dabūsi pietiekami stipru balonu?

- Izlīmēsim sludinājumus, ka mēs pērkam izturīgu balonu. - Baķis izvilka no kabatas veselu žūksni mazu papīriņu. - Teksts gan būs nedaudz šifrēts, lai to neizlasītu mana mamma... Es negribu, lai viņa nojaustu par maniem plāniem. Tu taču man palīdzēsi tos visus salīmēt uz sētām, stabiem un pieturvietām, vai ne?

Pūķītis paskatījās uz kādu no zīmītēm, kur virknējās garas ciparu rindas, un paraustīja plecus.

- Līmēt ir viegli, - viņš atteica. - Tikai pasaki, pie kuras sētas un staba tās jāpiestiprina!

Pagāja nedēļa, kopš zaķis ar pūķīša palīdzību vai puspilsētiņu bija aplīmējis ar sludinājumiem, bet no gaidītās atsaucības nebija ne vēsts.

- Neviens neskrien šurp un nepiedāvā gaisa balonu, - Baķis žēlojās pūķītim. - Mēs taču salīmējām tik sasodīti daudz sludinājumu! Es domāju, ka no baloniem nevarēsim ne atkauties, un biju jau izgudrojis, ka pārējos varēsim pārdot, bet...

- Varbūt nevajadzēja rakstīt šifrētu tekstu, - pūķītis viņu pārtrauca. - Ieraugot tavus ciparus, nez vai kāds pat nojauta, ka tu meklē balonu. Drīzāk izskatījās, ka aiz neuzmanības kāds pie staba pielīmējis savu rēķināšanas burtnīcas lapiņu.

- Tajā šifrā taču nebija nekā sarežģīta! - Baķis iesaucās. - Pat es to visu sapratu...

- Bet, kā redzi, neviens nav pieteicies. Klau, liksim pašlaik tos balonus mierā un labāk apēdīsim pa saldējumam! - Giness ierosināja.

Zaķis sašķieba uzacis, sarauca degunu un vīlies nopūtās. - Patiesībā man ir vienalga - balons, saldējums vai vēl kas cits, - viņš paziņoja un sekoja pūķītim uz saldējuma kiosku.

Mājās pārnācis, pūķītis Giness izstāstīja tētim par zaķa iecerēto lidojumu ar balonu uz Āfriku un neveiksmīgi šifrētajām zīmītēm. Tētis pūķis nopietni noklausījās dēla stāstā, palūdza viņu turpat pie viesistabas galda pagaidīt un pēc mirkļa atgriezās ar žurnālu kaudzīti. Par lielu pārsteigumu pūķītim, izrādījās, ka tie visi veltīti gaisa baloniem. Turpmāko vakaru pūķītis pavadīja, šķirstot un pētot simtiem rakstu par lidojumiem, lidošanu, gaisa baloniem un tāliem ceļojumiem.

Nākamais rīts bija karsts kā tuksnesī, un pagalmā saule aumaļām karsēja pūķīša pakausi. Giness noraizējies atcerējās vakar žurnālā izlasīto.

- Baloni var pārsprāgt, ja tie par daudz sakarst saulē, - pūķītis pie sevis atkārtoja. - Protams, mana galva nav balons, bet tā ir saulē cauru dienu. Un ja nu...

Viņš lēni aptaustīja savu galvvidu, kas bija kļuvis jūtami siltāks nekā pirms brīža.

- Tiesa, es gan vēl neesmu dzirdējis ne par vienu, kam galva karstumā uzsprāgusi, taču, nudien, nevēlos būt pirmais, - Giness nomurmināja.

Un drošības pēc viņš devās uz savu istabu pēc cepures. Piegājis pie galdiņa, pūķītis pastiepa roku, bet... cepurē kāds gulēja.

- Hei, tu te negulēsi, jo es cepuri likšu galvā, -Giness bilda.

- Tu nevari to likt galvā, jo es te guļu, - miegaini piebilda gulētājs.

- Hm... Es taču neguļu tavā cepurē, bet kāpēc tu guli manējā? - Pūķītis Giness mēģināja labāk nopētīt balss īpašnieku.

Tūlīt pat atskanēja jautra atbilde:

- Manai cepurei ir pārāk daudz caurumu, un es neglābu izkrist pa kādu no tiem.

- Hm... tu vismaz varētu pateikt, kas tu tāds esi? - pūķītis, apjucis no savādās sarunas, jautāja.

- Es esmu kāpuriņš Budzis, un, ja reiz mēs esam sākuši spriedelēt, es ļoti priecātos, ja tu man atrastu kādu citu ērtu guļvietu, - tārpiņš miermīlīgi sacīja.

Giness pārcilāja savas drēbes, lai izvēlētos kaut ko piemērotu kāpuriņam Budzim. Viņš atlika malā kreklu, džemperi un zeķes, kas Budzim nepatika košo krāsu dēļ, tad sāka vilkt no plaukta laukā garās bikses. Pēkšņi kaut kas nošņirkstēja, un no bikšu sāniem atdalījās tas, kas iepriekš kalpoja par kabatu. Pūķītis paķēra bikses, cepuri ar visu kāpuriņu un nesās pie mammas.

- Mammu, man bikses ir gandrīz sajukušas, - jau pa gabalu sauca Giness.

- Kā - sajukušas? - pūķiene brīnījās.

- Nu, skaties - atplīsusi kabata! Cik tur trūkst, lai visas bikses būtu galīgi sajukušas!

- Man šķiet, ka es pati ar tevi reiz sajukšu, - mamma nopūtās un ķērās pie lāpīšanas.

Kad viņa aizmeta pēdējo mezglu, kāpuriņš Budzis negaidot izlīda laukā no cepures, iespruka bikšu kabatā, pagrozījās tur un tad ļoti apmierināts izbāza galviņu laukā.

- Šī vieta ir tīri pieņemama. Tā turpmāk būs mans ceļojumu guļamvagons.

- Un kur tu ņemsi biļeti saviem ceļojumiem? - painteresējās pūķiene.

- Neviena satiksmes ministrija vēl nav izdevusi tādu likumu, ka, iekāpjot biksēs, būtu jāpērk biļete, -teica Budzis un iekārtojās bikšu kabatā ērtāk. - Starp citu, es esmu mācīts kāpurs, jo veselu gadu nodzīvoju augstskolas bibliotēkā. Ja neticat, varam sacensties rēķināšanā.

Turpmākās stundas pūķīša mājās pagāja, pūķīša tētim un kāpuriņam Budzim mērojoties gudrībā. Beigu beigās pūķīša tētis pamatoti atzina, ka Budzis ir gandrīz vai runājoša zinātniska enciklopēdija. Pūķīša mamma laipni atļāva kāpuriņam dzīvot pie viņiem, tikai ar vienu noteikumu - Budzis katru skolas dienu pārbaudīs Ginesa mājas darbus.

- Es jūs gribētu iepazīstināt ar savu jauno draugu Budzi, - paziņoja pūķītis, nākamajā dienā pie veikala saticies ar draugiem.

- Kāds viņš ir? Vai simpātisks? - Cibule kautrīgi sāka knibināties gar kleitas malu.

- Es domāju, ka viņš ir ļoti jauks, - Giness sacīja, - paskatieties manā kabatā!

- Vaī! Tārps! - Cibule iebļāvās tā, it kā pūķīša kabatā būtu ieraudzījusi krokodilu, un uzlēca uz tuvākā soliņa, jo neko augstāku ātrumā nespēja atrast.

- Kas tev ir iebilstams pret tārpiem? - pūķītis nespēja saprast.

- Tārpi ir pats šausmīgākais, kas vien var būt, -Cibule nervozi skaidroja.

- Ko tu uztraucies? Pūķi tādi paši lieli, lidojoši tārpi vien ir, - viņu mierināja Zerro.

- Ko?! Ja es esmu lidojošs tārps, tad tu... tad tu... -Cibulei aiz sašutuma aizrāvās elpa. - Tad tu esi skrienoša bulciņa!

»

Zerro neņēma ļaunā, tikai smaidot noprasīja:

- Vai gan tāds mazs tārpiņš tev var kaut ko nodarīt? Cibulei uztraukumā sametās mēle, un viņa tik tik-

ko spēja izdvest:

- Bet... jā! Viņš... viņš var mani apēst!

16. NODAĻA, kurā zaķis Baķis satiek jūras vilku

Vasara gāja uz priekšu, saulainu laiku nomainīja lietus, vējš, migla, un kādu dienu visus pat izpurināja kārtīga vētra. Plosījusies veselu dienu un nākamo nakti, tā pierima tikai pret rīta pusi.

Zaķis Baķis pēc vētras pastaigājās gar jūrmalu un piepeši izdzirdēja ūdens šļakstus. Pagriezies pret jūru, viņš pamanīja tālumā kādu grimstošu kuģi. Netālu no krasta, ar pūlēm vilkdams kājas, tomēr mēģinādams izdabūt krastā vecu lādi, brida vilks matrožu krekliņā.

- Es tūlīt palīdzēšu, - zaķis sauca un bezbailīgi devās ūdenī.

Kāds laiciņš pagāja, kamēr viņi abi cīnījās ar viļņiem.

Baķis pieturēja vilku, lai tas galīgi nepakrīt no pārguruma; beidzot abi sasniedza krasta smiltis.

- Vētrā kuģis sāka grimt, un mūsu spēkos vairs nebija to izglābt... Kaut arī uz kuģa bija daudz vecu jūrasvilku, - stāstīja izglābtais, ticis malā.

- Vilki vien?! - brīnījās zaķis.

- Protams, ne. Mūsu komandā brauca gan lāči, gan suņi, gan kaķi, gan zaķi, bet viņi visi jau tik sen braukuši jūrā, ka kļuvuši par īstiem jūrasvilkiem, -pārgurušā balsī atteica vilks.

- Arī zaķi par tādiem kļūst? - Baķa acis neticīgi iepletās.

- Kā gan citādi! - vilks paraustīja plecus.

Baķim palika savādi ap dūšu, iedomājoties, ka viņš,

pabraukājis uz kuģiem, pēc kāda laika sāktu apaugt ar pinkainu vilnu, viņam parādītos gari zobi, ausis sarautos īsas, bet purns kļūtu tikpat garš kā šim vilkam.

- Mani pat mamma un tētis vairs nepazītu... - viņš šausminājās un nolēma nekad nekļūt par jūrnieku, lai nepārvērstos par vilku.

- Un kas... kāds zvērs tu biji agrāk? - viņš uzdrošinājās ieprasīties.

Vilks, aizmirsis nogurumu, tā sāka smieties, ka ievēlās atpakaļ ūdenī.

- Jūrasvilks nozīmē tikai to, ka tu esi pieredzējis un labs jūrnieks, nevis to, ka visi zvēri pārvēršas par vilkiem, - vilks slaucīja uzjautrinājuma asaras. - Bet par to, ka tu man palīdzēji un vēl tā izsmīdināji, es tev uzdāvināšu kādu nieku.

- Skaties, ko man iedeva viens gandrīz noslīcis vilks! - zaķis Baķis jau pa gabalu vicināja lielu papīra lapu un skrēja pie pūķīša.

- Kas tas ir? - pūķītis uzmeta acis papīram. - Vai atvadu vēstule?

- Tā ir karte! Vai redzi šo salu? Kad kuģis braucis tai garām, visa sala bijusi kā nosēta ar gaisa baloniem. Mums jādodas turp, tad mēs varēsim izvēlēties labu labo balonu. - Baķim pēdas jau svila aiz nepacietības.

- Es nezinu, - arī tārpiņš Budzis ieskatījās zīmējumā, - vai ar tādu karti var kaut kur nokļūt? Ja tu ķīseļa bļodā iepeldināsi putukrējuma salu, uz tās uzsēdināsi mazu spēļpalmiņu un pēc tam mēģināsi to uzzīmēt, tev sanāks gluži tas pats. Šeit taču nav nekā, pēc kā orientēties!

- Tev gan patīk visu sarežģīt! - zaķis saīga. - Pārāk ilgi esi nosēdējis savā bibliotēkā un piebāzis galvu ar nevajadzīgām muļķībām. Man liekas, ka labākas kartes nemaz nevar būt, jo, tiklīdz mēs kādu salu ieraudzīsim, tā derēs mūsu kartei.

- Pagaidi, tur kaut kas ir uzrakstīts! - iebilda kāpuriņš. - Burti gan ir ļoti neskaidri. Ja mums izdotos to izlasīt, varbūt mēs vieglāk atrastu īsto salu.

- Es arī gribu braukt uz to salu! - sajūsminājās Cibule, uzzinājusi par zaķa un pūķīša plānu.

- Sievietes jūras braucienā nes neveiksmi! - Baķis atkārtoja no tēva saklausītu gudrību.

- Un kas tad jums pasniegs tīru mutautiņu un rūpēsies par ēdienu? - Cibule nebija atrunājama. - Es tūlīt sameklēšu līdzi ņemamu pārtiku! - Viņa ierakās savā virtuves trauku skapītī kā kurmis alā, un, kad viņai aiz muguras jau bija izslējies krietns paugu-riņš zemes, tas ir, trauku, Cibule ar līksmu saucienu izvilka saini sausiņu: - Re, tā ir īstā jūrnieku barība!

- Vai tu mums dosi ceptus sausiņus brokastīs, sautētus - pusdienās un drupinātus - vakariņās? - zaķis irgojās.

Taču Cibule pat neklausījās, bet ar vēl līksmāku saucienu nekā pirms tam izvilka sālstrauku. - Mamma saka, ka bez sāls vispār nevar ķerties pie ēdiena gatavošanas! - viņa pamācošā tonī sacīja.

- Ja tu taisies sālīt jūru, tad, tavai zināšanai, tā jau ir pietiekami sāļa, - Baķis atkal nenoturējās bez piezīmēm.

- Lai jau Cibule brauc! - iejaucās pūķītis, un ar to strīdiņi bija galā.

- Tagad mēs nopietni gatavosimies jūras braucienam! Mums noteikti kaut kur jādabū enkurs, bez tā neviens nebrauc jūrā, - Baķis klāstīja pārējiem.

- Kāds tas izskatās? - pūķītis ievaicājās.

- Nezinu, bet visas laivas un kuģi ņem to līdzi un tad, kad grib apstāties, met to ūdenī, - zaķis paskaidroja ļoti pārgudrā tonī.

- Tagad es saprotu, kāpēc mūsu jūra ir kļuvusi tik netīra, - iesaucās Cibule. - Paskaiti, cik daudz kuģotāju katru dienu braukā pa jūru, un visi piemētā to ar enkuriem... Atceries, uz kā es sadūru kāju, pagājušonedēļ bradājot pa ūdeni?

- Blēņas, tā bija veca konservu bundža, - iebilda Baķis.

- Kā tu zini - varbūt kādam kuģim tas bija enkurs! -Cibule palika pie sava.

- Aiziesim uz jūrniecības muzeju, - Zerro ierosināja, - un izpētīsim, kādam jābūt enkuram!

- Tikai ejiet vakarā, - Baķis tūdaļ piekodināja,

- lai neviens jūs neredz un nenojauš, ka mēs kaut kur taisāmies doties!

Vakarā, iekļuvuši muzeja enkuru zālē, Giness un Zerro pat apjuka no tā, cik daudz un dažādu enkuru bija izlikti apskatīšanai.

- Tātad enkuri ir lieli dzelži ar āķiem galā, - nākamajā dienā zaķis atkārtoja pūķīša un Zerro stāstīto.

- Atliek kaut kur tādus sameklēt!

- Zini, es vienu lielu, āķīgu dzelzi redzēju uz Grauža mājas jumta. - Cibule gribēja pierādīt, ka arī viņa var būt noderīga.

- Uz jumta? Pagaidiet, vai tad enkurus kāds glabā uz jumta? - brīnījās Giness.

- Kāpēc gan ne? - Baķis izskatījās tīri apmierināts ar jauno ziņu. - Skolā mums stāstīja, ka šeit senos laikos bijusi jūra. Nu skaidrs, ka to enkuru izmetis kāds no seno laiku kuģiem tad, kad Grauža māja vēl atradās jūras dibenā. Viņš pats to, iespējams, nav pat pamanījis. Viņam taču nav laika blenzt uz jumtiem. Ejam uz turieni!

- Es to nokārtošu, - sacīja pūķītis, - man uz jumta tikt ir daudz vieglāk nekā jebkuram no jums. Pēc pusstundas enkurs būs šeit!

17. NODAĻA, kurā sākas juras ceļojums, kas draugus aizved uz vientuļu salu

- Es ceru, ka mēs neko neesam aizmirsuši, - teica zaķis Baķis, agrā rīta stundā kāpdams laiviņā. - Karte ir, enkurs ir, Cibules sausiņi ir, tālskatis arī...

- Jūs esat aizmirsuši mani! - izmisīgi saukdams, pa krastu uz laivas pusi tusnīdams, skrēja sivēns Tukl-degunis.

- Jā, patiešām, mums trūkst vienīgi sivēna... - Baķis žēli nopūtās. - Man gan ir tāda sajūta, ka laiviņa

neizturēs vēl arī viņa svaru.

»

- Priekš kam tad mums ir enkurs? - atgādināja Cibule. - Ja paliks par smagu, izmetīsim to jūrā!

Zaķis pavērās uz Cibuli ar iznīcinošu skatienu un pielika pirkstu pie deniņiem.

- Vai tiešām ar šitādu kompāniju man jābrauc kopā?! - Viņš pārskaities nospļāvās. - Nepietiek ar sivēnu, vēl man jāklausās muļķības no galīgiem nejēgām kuģošanā! Varbūt tomēr būtu vērts drīzāk pārvērsties par jūrasvilku, tad pret mani rastos kaut kāda bijāšana.

- Neko nezinu ne par jūras zaķiem, ne vilkiem, bet jūrascūciņas gan ir mazi, mīļi dzīvnieciņi, - apgalvoja Tukldegunis, ierausies laivā. - Vai es pēc tāda neizskatos?

- Ak! - Zaķis bezcerīgi atmeta ar roku, noguris strīdēties ar Tukldeguni, jo pēc nedēļām ilgās gatavošanās viņam ātrāk gribējās doties ceļā.

Jūrasbraucēji bija jau tālu projām no krasta; tad piepeši sāka pūst brāzmains vējš, debesis strauji satumsa melnākas nekā katla dibens un laiviņu sāka

>

mētāt arvien stiprāk.

- Man ir tādas aizdomas, ka mēs esam apmaldījušies, - ieteicās Tukldegunis. - Mūsu kartē ir zīmēta mierīga jūra, bet šeit ir pārāk lieli viļņi.

- Ir aizdomas, ka tu pārāk daudz no kartēm nesajēdz, - Zerro aizrādīja. - Vai tev nav skaidrs, ka mēs esam iekļuvuši vētrā?

- Ko lai mēs iesākam? - Baķis bija manāmi zaudējis lepno kapteiņa stāju un nemierīgi raudzījās apkārt. - Man šī vētra... ne sevišķi patīk.

- Rīkosim sapulci, sastādīsim plānu, kā cīnīties ar vētru, un tad balsosim par labāko ideju! - ierosināja kāpuriņš Budzis.

- Vai tev ir padomā kāds veids, kā mēs varētu cīnīties? - ar mazu cerības stariņu balsī ievaicājās Tukl-degunis, kas ar katru jaunu vilni vairāk un vairāk sāka zaudēt savu rozā sejaskrāsu.

- Nē, toties es izcili protu vadīt sapulces! - mundri paziņoja kāpuriņš.

- Baidos, ka tas mums nepalīdzēs, - murmināja Baķis. - Vētrai būs kādas sešas balles!

- Sešas balles?! Un jūs man to nepateicāt ātrāk! -Cibule bija satriekta ne pa jokam. - Es nevienu balles kleitu neesmu paņēmusi līdzi!

Zaķis Baķis, par spīti uztraukumam, kārtējo reizi pūķenīti apveltīja ar pašu izteiksmīgāko vaibstīšanos, uz kādu vien viņš bija spējīgs. Cibules aprobežotība viņu tracināja līdz sirds dziļumiem, un ideja par balles kleitu vētras laikā zaķi saniknoja kā sarkana drāna vērsi. Nākamajā brīdī Baķis būtu varējis kļūt vēl bīstamāks par trakojošo jūru, ja vien kāpuriņš Budzis nepārtrauktu zaķa niknuma lēkmi ar laipnu paskaidrojumu, veltītu Cibulei.

- Vētras stiprumu mēra ballēs, kurām nav nekāda sakara ar dejošanu, mūziku un kristāla lustrām, -viņš sacīja, - un neviens vētras laikā nedomā par balles kleitām.

Pūķenīte atvieglota uzelpoja, jo nu viņai bija skaidrs, ka balle netiks palaista garām piemērota tērpa trūkuma dēļ.

- Pa-pa-palīgā! Vai tiešām no manis paliks pāri tikai slapja vieta? - izmisīgi vaimanāja Tukldegunis, cenšoties izklepot ūdeni, ko vilnis bija iešļācis viņam degunā.

- Toties - iedomājies tikai! - tā būs pati lielākā slapjā vieta pasaulē! - Zerro centās viņu maķenīt nomierināt.

- Sala! - piepeši Baķis ietaurējās gandrīz vai ziloņa balsī. - Airējamies turp!

Slapjie braucēji, ko nu vien varēja, iemērca jūrā: cits - ķepu, cits - asti, cits - visu reizē un šļakstināja ūdeni katrs uz savu pusi, cik nu vien jaudāja. Par laimi, vējš izrādījās viņiem labvēlīgs un milzu ātrumā nesa laiviņu uz krasta pusi, drīz vien to triecot pret akmeņiem. Kamēr citi rausās ārā no nožēlojamām laivas paliekām, berzējot sadauzītās vietas, Cibule centās kaut ko atcerēties.

- Enkurs! - viņa iesaucās. - Mēs aizmirsām izmest enkuru!

Baķis jau pavēra muti, lai kaut ko cirstu pretī, bet tad nopūtās, atmeta ar roku un brida krastā, kur viņu - ak vai! - negaidīja neviens, pat vismazākais gaisa balons ne...

18. NODAĻA, kurā pērtiķi nozog sivēnu Tukldeguni

Vētra apbrīnojami ātri pierima, un zaķis, izpurinājis jūras ūdeni no ausīm, devās apstaigāt apkārtni. Stundu klejojis pa salu pārliecībā, ka uz tās noteikti paslēpti solītie gaisa baloni, Baķis atkal pietuvojās krastam, kur viņi tika izmesti. Tikmēr Tukldegunis savā nodabā pastaigājās gar meža malu, nogaršojot visu, kas aug tuvākajos kokos. Piepeši kāds viņu satvēra un sāka raut iekšā biezoknī.

- Vaimandieniņvai! - sivēns izmisīgi kvieca. - Laidiet mani vaļā! Es neko ļaunu neesmu nodarījis!

Giness, pamanījis veselu baru pērtiķu, kas nezin uz kurieni vilka Tukldeguni, steidzās palīgā, taču bija jau par vēlu.

- Vai tiešām nabaga sivēns kļūs par cepeti pērtiķiem? - Cibule šausminājās.

- Vai arī par kotletēm, - piebilda Zerro.

- Visdrīzāk - par karbonādi, - apgalvoja Baķis. - Tomēr tas nav smuki - apēst mūsu klasesbiedru, lai kādi trūkumi viņam arī būtu.

- Mums viņš jāizglābj, - nolēma pūķītis, - pirms viņš ir kļuvis par kādu no šiem ēdieniem.

- Varbūt šo jautājumu tomēr var nokārtot bez kautiņa? - Cibule piesardzīgi noprasīja, pamanījusi, ka Zerro no līdzpaņemtā sainīša izvelk boksa cimdus.

- Noteikti var! - apgalvoja pūķītis Giness. - Mēs rīkosim poketul

- Tu droši vien gribēji sacīt - pokeru? - pārvaicāja Baķis. - Tā tiešām ir vērtīga doma - mēs varētu spēlēt kārtis ar pērtiķiem, un tam, kas uzvar, tiktu Tukldegunis! Es esmu nepārspējams kāršu spēlmanis!

- Pūķītis noteikti domāja piketu, - iebilda kāpuriņš Budzis.

- Tādu spēli gan es nezinu, - zaķis vīlies atzinās, - bet ja tu to tik labi proti...

- Tā nav spēle! Mums jāsaraksta uz plakātiem ļoti iespaidīgs teksts, piemēram, “ĶEPAS NOST NO TUKLDEGUNA”. Vai “PĒRTIĶI - SIVĒNU LAUPĪTAJI”! Un tad visu dienu tie jātur pērtiķiem zem deguna!

- Vai pērtiķi mūs laidīs sev pie deguna? - ieprasījās Cibule.

- Pērtiķi paši aiz ziņkārības atskries šurp, - Giness apgalvoja.

Sazīmējuši krietnu kaudzīti plakātu, viņi beigās izvēlējās labāko no tiem un devās mežā.

- Kaut arī vakar mēs neatradām nevienu pērtiķi un Tukldegunis vēl nav atgriezies, man tomēr gribas ēst, - nākamajā rītā, tik tikko pamodies, Baķis paziņoja.

- Vai tad šeit trūkst banānu un apelsīnu? - buldogs Zerro brīnījās.

- Visu laiku viens un tas pats! Man ir apnikuši banāni un apelsīni. Cibule taču teica, ka viņa brauks līdzi, lai mums gatavotu ēdienu. Viņa pat ne reizi nav mūs pabarojusi.

- Lūdzu, te ir sausiņi un sāls, - pūķenīte steidzīgi pastiepa zaķim divas mazliet samirkušas turzas.

Zaķis Baķis satvēra sausiņu turzu divos pirkstos un papurināja kā beigtu vardi. Pametis tos atpakaļ uz Cibules pusi, viņš nicīgi nospļāvās. - Izmirkuši sausiņi? Nu nē! Es piesaku bada streiku!

- Kas ir bada streiks? - Cibule gribēja zināt.

- Tas nozīmē, ka es neko vairs neēdu, - sacīja Baķis.

- Lūdzu, neēd, ja tev negribas, - Cibule laipni atļāva.

- Ja es sāku bada streiku, tad visiem par mani jāuztraucas un jārūpējas, citādi es vēl ņemšu un nomiršu badā. Tev tagad jāizpilda visas manas vēlēšanās gluži kā zelta zivtiņai. Un tikai pēc tam es atkal ēdīšu, -Baķis paziņoja tādā tonī kā armijas ģenerālpavēl-nieks.

Pūķenīte pārsteigta un apjukusi apsēdās straut-malā, nezinādama, ko ar zaķi iesākt. Ko darīt, ja viņš sausiņus negrib, apelsīnus un banānus negrib, bet tuvumā nav neviena veikala, kurp aiziet pēc maizes vai piena? Viņa uzmeta lūpu un pievērsa skatienu viļņiem. Piepeši pavisam tuvu krastam viļņos pazibēja kaut kas kustīgs.

- Zivs! - Cibule iesaucās un metās tai virsū.

Sagrābusi zivi aiz astes, pūķenīte mēģināja to izcelt no ūdens, taču zivs nebūt nealka nokļūt sausumā. Tā ņipri turējās pretī pūķenītes tvērienam un visiem spēkiem centās izlocīties.

- Pamazām! Nokausē viņu! - Baķis bārstīja pamācības, strautmalā apmierināti berzējot ķepas un nedomādams doties Cibulei palīgā.

Labu laiciņu pūķenīte un lielā zivs cīnījās gluži kā cīkstoņi olimpiskajās spēlēs. Beidzot tomēr zivs bija piekususi, un Cibule lepni izvilka savu lomu krastā.

Noskrubinājuši cepto zivi līdz pēdējai asaciņai, draugi sajutās daudz mundrāki un bija gatavi lauzties džungļos, lai beidzot sameklētu pērtiķus un atbrīvotu Tukldeguni no gūsta. Tikt cauri biezi saaugušajiem džungļu labirintiem nebija viegli, un ceļotāji ilgi lauzās uz priekšu, klupdami pār koku saknēm un gāzdamies bedrēs. Pēc labas stundas gājiena pērtiķu apmetne joprojām nebija samanāma. Cibule sāka žēloties:

- Man vairs nav spēka! Šādos brikšņos, manuprāt, ne vien sivēnu, bet pat ziloni nav iespējams atrast!

- Ziloni tev tiešām būtu ļoti grūti sameklēt, jo šajā salā ziloņu vispār nav! - sauca Baķis, mēģinādams izrausties no kārtējās bedres.

- Pagaidi! Kas tas par troksni? - pūķītis Giness klusinādams pielika pirkstu pie lūpām.

Pārējie saausījās un izdzirdēja, ka vējš uz viņu pusi nes pērtiķu čalām līdzīgas skaņas. Tas draugiem deva jaunus spēkus, un viņi devās skaņu virzienā.

- Ak! - Cibulei aizrāvās elpa, kad pēkšņi cauri kokiem pavīdēja neparasts skats - Tukldegunis ar kroni galvā cēli sēdēja pērtiķu bara vidū. Tie viņu visvisādi aptekāja, nesa klāt ēdamos un dzeramos un ar milzīgiem lapu vēdekļiem gaiņāja prom mušas.

- Tas, kas tur sēž, īsti pēc cepeša vai karbonādes vēl neizskatās, - lietišķi secināja zaķis Baķis.

Izlīduši no biezokņa, draugi piesardzīgi tuvojās sivēnam. Ar pērtiķiem viņi vēl nebija iepazinušies, tāpēc drošāk šķita nenokļūt tiem pa ķērienam.

- Ak tie esat jūs? - Tukldegunis vienaldzīgi novilka, ieraudzījis klasesbiedrus.

Nelikās, ka viņš draugus sagaidītu kā diženus atbrīvotājus no pērtiķu gūsta.

- Paskatieties tikai, es tagad esmu pērtiķu skolas direktors! Viņi mežonīgi grib mācīties. Es jau esmu viņus iemācījis saukt “Urā!”, kad kāds saka runu.

“Hm, Tukldegunis būs direktors un ieņems augstāku amatu nekā es?” zaķis neapmierināts nodomāja. “Es nepārdzīvošu, ja sivēns pēc tam diendienā staigās apkārt, augstprātīgi pacēlis savu direktora šņukuru..."

Baķis uzlēca uz celma un iebļāvās:

- Klausieties, dižā mērkaķu tauta!

- Urā! - iebrēcās pērtiķi.

- Skola...

- Urā! - pērtiķi auroja.

- ...ar vienu...

- Urā! - vienā balsī skandēja lielais bars.

Tālākā runa izklausījās šādi: - ...skolotāju - urā! -

nav - urā! - nekāda - urā! - skola - urā! - Mēs - urā! -visi - urā! - mācīsim - urā! - jums - urā! - dažādas -urā! - gudrības - urā!

Beidzot runu, Baķim galva džinkstēja, it kā tajā būtu apmeties uz dzīvi nemierīgs kukaiņu bars. Viņš jau pavēra muti, lai aizrādītu pērtiķiem, ka nevajag tik daudz reižu atkārtot vienu un to pašu. Taču, pašam negaidot, tā vietā viņam no lūpām atskanēja varens un gari stiepts “Urā!”

19. NODAĻA, kurā pūķītis Giness atklāj pamestu kuģi

Nolēmuši pērtiķus izglītot kopīgiem spēkiem, draugi sadalīja mācību priekšmetus. Zerro padevās rēķināšana, tāpēc viņš piedāvājās mācīt pērtiķiem arit-mētiku.Viņš ieradās uz pirmo mācību stundu, paķēris līdzi kā uzskates līdzekļus vairākus apelsīnus.

- Sāksim ar atņemšanu. Man šeit ir pieci apelsīni.

Ja atņemsim divus...

Viens no skolēniem veikli nolēca no zara un paķēra četrus apelsīnus.

- Es taču teicu - divus... - Zerro apjuka. - Tas ir, nē... Atņemšana nenozīmē, ka jāņem man nost apelsīni. Mēs tikai mācāmies rēķināt. Mēs iedomājamies, kā būtu, ja pieliktu vai atņemtu vēl kādu apelsīnu. Labāk mēģināsim pieskaitīšanu! Pieskaitīsim šo vienu tiem četriem apelsīniem, kurus jūs man nočiepāt!

Viņš pat nepaspēja pagriezties pret zaros sasēdušajiem pērtiķiem, kad mazākais pērtiķēns ar veiklu lēcienu nolēca lejā un žiperīgi paķēra pēdējo apelsīnu. Pēc brīža pār Zerro nobira oranžs apelsīna mizu lietutiņš. Nabaga skolotājs nelaimīgs skatījās uz saviem pierakstiem un nezināja, ko iesākt. Apelsīni bija

apēsti, rēķināt vairs nebija ko, un pērtiķi bija zaudējuši jebkādu interesi par aritmētikas mācīšanos.

Tajā pašā laikā klajumiņa malā zaķis Baķis nikni lēkāja ap Tukldeguni.

- Kaut kas neiedomājams! - Viņš aiz sašutuma sprāga vai pušu. - Ja tādu neprašu ieceļ par direktoru, tad nav brīnums, ka iet kā muļķu salidojumā! Paskatieties, nu paskatieties taču visi, ko viņš ir uzrakstījis uz skolas izkārtnes!

- Bet tos burtus tu pats izgriezi, - sivēns bailīgi atgādināja.

- Jā, bet kādā kārtībā tu tos esi salīmējis? ĶĒPUT-RI KASLO - kur tu kaut ko tādu esi dzirdējis? Vai tu pats vairs lasīt nemāki? - zaķis pukojās. - Tā gan ir - cik garš prātiņš skolēniem, tāds pats arī direktoram... Kas tur būs par ņemšanos, lai atkal savietotu burtus pareizi - PĒRTIĶU SKOLA!

Vakarā pie ugunskura Zerro sarūgtināti žēlojās draugiem:

- Nav jēgas mācīt aritmētiku pērtiķiem! Viņi taču apēda man visus mācību līdzekļus, tas ir, apelsīnus.

Zaķis Baķis paskatījās uz viņu ar pārākuma apziņu un iespieda ķepas sānos.

- Vajadzēja viņiem likt skaitīt nevis apelsīnus, bet kaut ko riebīgu, piemēram, sapuvušus tomātus. Uz tiem pērtiķi pat virsū neskatītos!

- Kā tad viņi iemācītos, ja neskatītos uz to, ko es rādu?

- Man gan liekas, ka no skaitīšanas viņi tikpat netiktu gudrāki, - iebilda pūķītis Giness. - Viņiem daudz labāk varētu patikt zīmēšana. Droši, ka zīmēšanas piederumus pērtiķi negribēs nomēģināt ne brokastīs, ne pusdienās.

- Lieliski! Tu mācīsi pērtiķiem zīmēšanu! - nokomandēja zaķis Baķis.

Kad Giness ieradās pie pērtiķiem uz nākamo māci u stundu, viņu sagaidīja līksmas čalas. Vispirms

pērtiķi cieši saklupa apkārt pūķītim, lai pārliecinātos, vai arī viņš ir atnesis apelsīnus. Tad viņi sāka pētīt, ko Giness mēģina ieskrāpēt smiltīs ar garu koka mietiņu. Zīmējums pamazām tapa lielāks un lielāks, līdz pērtiķu acu priekšā smiltīs pēkšņi uzradās liels kuģa apveids.

- Kuģis! Tāds pats! Liels! Salā! Tukšs! - pērtiķi negaidīti sarosījās un cits caur citu sāka klaigāt, kaut arī Giness sākumā neko nesaprata.

Beidzot viens mazs pērtiķēns pagrāba Ginesu pie rokas un vilka kaut kur pa šauru meža taciņu džungļos. Mazu brītiņu pretojies, Giness atcerējās, ka briesmu gadījumā viņš var pacelties spārnos un aizlaisties. Tāpēc viņš ļāva pērtiķēnam sevi vest, līdz visi apstājās pie klinšu ieskauta līcīša. Tas, ko viņš tur ieraudzīja, lika pūķītim trīsreiz sajūsmā palēkties, sirsnīgi pakratīt pērtiķēna ķepu un pilnā gaitā, atpakaļ neskatoties, traukties pie draugiem.

- Es no pērtiķiem uzzināju kaut ko satriecošu! -Giness gandrīz bez elpas piesteidzās pie mazā ceļotāju bariņa. - Viņi man parādīja līci, kur stāv milzīgs, pamests kuģis.

- Ved mūs tūlīt uz turieni! - zaķis Baķis tik sparīgi pielēca kājās, ka gandrīz nogāza pūķīti gar zemi. - Ar to kuģi mēs atkal varēsim aizkuģot mājās.

20. NODAĻA, kurā zaķis Baķis kļūst par kuģa kapteini

Atpakaļceļš uz līci kopā ar draugiem Ginesam aizņēma piecreiz vairāk laika, jo viņš šurp bija lidojis, bet ne Baķis, ne Tukldegunis, ne Zerro neprata lidot. Viņi jau kuro reizi lauzās caur džungļiem, kas nebija kļuvuši ne par mata tiesu viesmīlīgāki un caureja-māki. Zerro tik tikko paspēja izvairīties no žņaudzējčūskas, kuru viņš iztraucēja no pusdienu snaudas. Savukārt sivēns Tukldegunis līdz nāvei pārbijās no maza, melna zirneklīša un gandrīz atteicās iet tālāk.

- Tas noteikti ir indīgais džungļu tarantuls, no kura kodiena iestājas ilga un mokoša nāve, - viņš sēca.

- Ja tu nevēlies nākt mums līdzi, tad paliec šeit divatā ar tarantulu, - sacīja Baķis.

Sivēns ātri apsvēra šādu iespēju un izlēma, ka palikt tarantula kompānijā viņš baidās vēl briesmīgāk. Tāpēc Tukldegunis apgāja zirneklītim apkārt ar tik milzīgu līkumu, ka gandrīz paspēja apmaldīties. Turpmāk viņš izmisīgi skatījās uz visām pusēm, augšu un apakšu un pie sevis murmināja kaut kādu nesaprotamu penteri.

Kad beidzot viņi nokļuva pie līcīša, Cibule pretēji gaidītajam priekam par kuģa atrašanu sāka to nemierīgi vērot.

- Man kuģis liekas stipri aizdomīgs, - viņa atzinās. - Kas tas par jocīgu karogu ar sakrustotiem kauliem?

- Varbūt šis ir bijis gaļas pārvadāšanas kuģis, -sprieda Tukldegunis.

- Drīzāk tas būs bijis peldošais restorāns suņiem, -Zerro nepiekrita sivēnam. - Kas gan vēl labāk pievilinās kārtīgu kranci, ja ne gards kauliņš?

- Vai nav vienalga, kam tas karogs agrāk piederējis? Pašlaik kuģis ir pamests, un mēs ar to varam tikt uz mājām! - Baķis mēģināja apturēt, viņaprāt, pilnīgi nevajadzīgos strīdus. - Man nemaz negribas

palikt šajā salā uz visiem laikiem, bezcerīgi tēlojot skolotāju nesaprātīgiem pērtiķiem.

- Viņi nemaz nav tik nesaprātīgi, - atgādināja pū-ķītis. - Tieši viņi mani atveda līdz šim kuģim.

Baķis tikai savieba seju ļoti izteiksmīgā grimasē, kas skaidri rādīja, ka viņam šajā jautājumā ir pilnīgi citādas domas. Taču skaļi viņš par pērtiķiem neko vairāk nesacīja, tikai mudināja draugus ātrāk kāpt lejā pa klintīm, lai tiktu pie kuģa un varētu sākt ceļu mājup.

Tas nepavisam nebija tik vienkārši. Kaut arī klintis nebija tik stāvas un bīstamas kā alpīnistu maršrutos, tomēr nekāda pastaigu taciņa arī tā nebija. Visgrūtāk klājās Tukldegunim, kurš no piepūles un augstuma bailēm bija nosvīdis gluži slapjš. Tomēr pēc stundu ilga kāpiena visi ceļotāji bija laimīgi nokļuvuši pie kuģa.

Zaķis Baķis sevi tūlīt pasludināja par kuģa kapteini, jo viņš vienīgais bija ticies ar īstu jūrasvilku. Uzņēmies šo pienākumu, viņš sūtīja pārējos izpētīt kuģa telpas.

Cibule nokāpa apakšstāvā, pavēra tuvākās durvis un ieraudzīja milzīgu telpu, piekrautu pilnu ar mucām un maisiem. Taču pats lieliskākais atradās tieši pretī viņai - varens sienas spogulis no viena telpas stūra līdz otram.

- Šī noteikti ir viesību zāle! - Cibulei bija skaidrs acumirklī. - Tajās mucās ir limonāde, bet maisos -konfektes. Nu gan mēs varēsim līksmoties uz nebēdu!

Viņa palēkāja pāris soļu dejas ritmā, skatoties spogulī, bet tad pēkšņi kāda iedoma lika viņai apstāties.

- Patiesībā daudz vērtīgāka par mucu ar limonādi ir muca bez limonādes! Es lasīju, ka senos laikos viens vīrs tik ilgi uzturējies mucā, ka pēc izlīšanas laukā bijis stāvus gudrs. Man arī vajadzētu pārcelties uz dzīvi mucā. Tad zaķis Baķis mani nekad nevarēs nosaukt par nejēgu vai dumiķīti!

Kamēr Cibule grozījās gar spoguli un apcerēja savu turpmāko dzīvi mucā, sivēns Tukldegunis velti netērēja laiku, bet rūpīgi pārbaudīja visus kambarīšus. Tajos, sivēnaprāt, vajadzēja atrasties ēdienu noliktavām, bāztin piebāztām ar gardiem produktiem.

- Katrā ziņā nebūtu gudri tur glabāt kaut ko citu, -sivēns sprieda un vēra vaļā visas durvis pēc kārtas.

Taču kambarīši, izrādījās, bija pilni ar nekam nederīgām lietām - zīda audumu baķiem, sudraba traukiem, gleznām un citiem tikpat muļķīgiem priekšmetiem. Gandrīz zaudējis jebkuru cerību atrast kaut ko vēderā liekamu, Tukldegunis piepeši pamanīja vēl kādas durtiņas, kurām iepriekš bija paskrējis garām. Viņš parāva durvis uz savu pusi, un - viņa priekšā bija brīnišķīgi smaržojoša virtuve. Pati labākā smarža nāca no liela katla, un sivēns vairs nebija skubināms. Viņš ierausās katlā un ķērās pie maltītes.

Pa to laiku arī Zerro devās apgaitā kuģa otrā galā. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja guļamkajīti, kurā gultas bija izvietotas divos stāvos.

- Es nekad neesmu gulējis tik augstu, - Zerro iepriecināts nodomāja. - Būtu interesanti pārbaudīt, kā jūtas putni, kad tie guļ savās ligzdās.

Viņš uzrāpās augšā un tīksmi izstiepās.

- Nu es esmu kā putniņš... - Zerro iesaucās, -... un tagad laikam lidoju, - viņš piebilda, kad pēc īsa

brīža atskanēja varens brākšķis un lāviņa zem viņa salūza, pajūkot uz visām pusēm. Zerro planēja lejā.

Bija jau nākamās dienas rīts, kad kuģis devās uz to pusi, kuru kapteinis Baķis bija izvēlējies. Tas zēģelēja pa viļņiem mundri kā delfīns, un pērtiķu sala sen jau bija izzudusi aiz horizonta. Līksms par jūras braucienu, pūķītis metās aizrautīgā jūrnieku dejā, dungojot aplam neritmisku dziesmu lauzītā pērtiķu valodā.

Pēkšņi uz klāja parādījās Cibule ar pārlauztu slo-taskātu rokās.

- Man vajadzētu vienu kārtīgu auklu, - Cibule uzrunāja draugus.

- Vakar man bija briesmīgi auksti un gribēju iekurināt krāsni, - kaut ko zelēdams, sacīja Tukldegunis. - Lejā es atradu labu kurināmo - krietnas koka mucas, kurām apakšā kā saitītes bija pieķibinātas auklas. Varbūt tās tev derēs?

- Auklas?! Pie mucām? - zaķis klupa sivēnam krāgā. - Saki, vai tu tās mucas jau iemeti krāsnī?

- Tur taču viņu ir daudz, visiem pietiks, - sivēns neveikli mēģināja atbrīvoties no zaķa tvēriena.

- Vai tu sajēdz, ka tās ir mucas ar dinamītu vai kādu citu sprāgstvielu?! - Izskatījās, ka aiz uztraukuma Baķis teju teju izlēks no biksēm.

- Bet t-tā viena mu-muca sadega m-mierīgi... - sivēnam sāka raustīties valoda.

- Tūlīt rādi, kur tās mucas ir! - zaķis uzsauca.

Tukldegunis, aiz uztraukuma bāls kā kefīrs, veda pārējos lejā. Kāpuriņš Budzis pabāza galvu laukā no pūķīša kabatas, mirkli sastinga un tad pavēstīja:

- Sprāgstvielas ir tikai malējā mucā. Es to saožu. Pārējās ir pilnīgi nekaitīgas.

Baķis un Giness naski ķērās pie mucu pārvietošanas, aizbīdīja mucu ar sprāgstvielām pašā dziļākajā telpas stūrī un aizšķērsoja stūri ar pāris dēļiem.

Tikmēr Cibule, ļoti apmierināta ar to, ka nu mierīgi var tikt pie auklām, atbrīvoja no tām trīs tuvākās mucas. Slotas salabošana vairs nesagādāja grūtības, un Cibule devās atpakaļ uz savu kajīti, lai izslaucītu tur grīdu.

Sivēns Tukldegunis vēlreiz pavērās uz bīstamo mucu telpas stūrī. Lielākā baiļu lēkme jau bija aiz muguras, un viņš bezrūpīgi iespēra ar kāju tuvākajai mucai, kam Cibule bija norāvusi aukliņu. Muca dobji nodunēja un ierēcās, it kā tajā būtu iesprostots kāds nikns nezvērs. Sivēns žigli izspruka no mucu noliktavas un neticami ātri uzskrēja līdz augšējam klājam.

21. NODAĻA, kurā visus aizbiedē pirātu kuģis

Beidzot atkal nokļuvis saulītē, Tukldegunis sāka skraidīt no klāja stūra uz stūri, jo viņam visu laiku likās, ka labākā vieta ir tieši tur, kur viņš šobrīd neatrodas. Meklējot pašu siltāko stūrīti, viņš uzgrūdās virvju trepēm, kas veda augšup.

- Kam tās trepītes domātas? - Viņš pārsteigti vērās uz augšu, pamanījis, ka trepes vienkārši beidzas kaut kur gaisā.

- Tev pa tām būtu ļoti noderīgi pakāpelēt augšup un lejup, tas lieliski palīdz nodzīt liekos taukus! -draudzīgi sacīja Cibule, kas jau bija atgriezusies no kajītes slaucīšanas.

- Man nekas nav lieks! - sivēns pārliecinoši apgalvoja.

- Vienam tur tomēr ir jāuzkāpj, lai palūkotos, vai tuvojas vētra vai arī tuvumā jau redz zemi, - zaķis Baķis sacīja kapteiņa tonī.

- Es uzrāpšos, - Zerro pats labprātīgi pieteicās. Sasniedzis pašu augstāko pakāpienu, viņš skaļi sauca: - Viss kārtībā, vētru nemana, zemi arī ne, vienīgi redzu, ka Tukldegunis mazliet līgojas!

- Viņš saka, ka viņam esot jūras slimība, - iesaucās pūķītis Giness.

Baķis tobrīd mēģināja pielāgot savai galvai kapteiņa cepuri, kura neparko nevēlējās turēties uz zaķa ausīm. Izdzirdējis par jūras slimību, zaķis atbīdīja uz acīm uzkritušo cepuri pakausī. - Tas ir nopietni, vecīt! Neviens ārsts to neārstē. Tev ilgāku laiku būs jāiztiek bez ēšanas un jābaro zivis.

- Tātad tu nedrīksti neko ēst, bet tev jāsameklē maizīte vai arī kaut kas cits garšīgs un jādrupina jūrā zivtiņām, - Baķa teikto sivēnam Cibule gādīgi pārstāstīja saviem vārdiem.

- Neēst? Neēst?! -sivēns brēca tik dūšīgi, ka nemaz neatgādināja slimnieku.

- Un vēl izbarot maizi rijīgām zivīm?!

- Ko tu tik dikti bļausties? - painteresējās kāpuriņš Budzis, izbāzis galvu no Ginesa kabatas.

- Es nedrīkstot ēst, jo man ir jūras slimība!

Kāpuriņš pamatīgi nopētīja sivēnu un papurināja galvu: - Tev nav jūras slimības!

Tiem, kam ir jūras slimība, uznāk nelabums un viņi paliek zaļi.

- Man sāp ausis! - sivēns dusmīgi noskaldīja. - Un, ja esmu saslimis jūrā, tad tā ir jūras slimība!

- Vai tad man žēl? Ja vēlies, slimo kaut vai ar okeāna slimību, - kāpuriņš atmeta ar kājiņu, redzēdams, ka ar Tukldeguni strīdēties nav vērts.

- Jā! - sivēns sajūsmināts iesaucās. - Kāpuriņš ir tik ļoti gudrs, tāpēc man būs okeāna slimība. Okeāna slimība netraucē ēst. Lai dzīvo kāpuriņš Budzis!

Pagāja vairāk nekā nedēļa, bet draugi vēl turpināja kuģot pa jūru, nespēdami nokļūt līdz sauszemei.

- Klausies, zaķi, man šķiet, ka tu nederi par kapteini, - kurnēja Tukldegunis, nevarēdams aizmirst, ka Baķis gandrīz aizliedza viņam ēst, un manīdams, ka pārtikas krājumi iet uz beigām. - Izskatās, ka tu to kuģi vadi tikai uz riņķi vien! Mēs kuģojam jau otro nedēļu, bet krastu vēl tā arī neesam ieraudzījuši. Visapkārt ir tikai viena vienīga apnicīga jūra...

- Ha! - Baķis meta degunu uz augšu. - Ja tevi palaistu par kapteini, tad es nešaubos, ka mēs drīz ne vien zemi, bet arī jūru vairs nevarētu atrast.

- Tur ir zeme! Skatieties! - piepeši pie pašas auss kāds iebļāvās Cibules balsī.

- Nu, vai es neteicu? - Baķis paskatījās uz Tukldeguni ar tādu skatienu, kas nepārprotami pauda viņa domas par sivēniem.

Drīz visi ceļotāji bija sastājušies uz klāja un nepacietīgi vēroja zemes strēmelīti, kas tuvojās daudz lēnāk, nekā viņiem gribējās. Pagāja vairākas stundas, līdz zeme bija gandrīz klāt.

- Klau, uz kurieni visi tie ļautiņi mūk? - pūķītis Giness brīnījās, kad kuģis bija jau krietni tuvu krastam.

- Pirāti! Pirāti! - no krasta skanēja uztrauktas klaigas. - Glābjas, kas var!

- Kaut kur tuvumā ir pirāti! - Arī Cibule kļuva nemierīga. - Kur nu lai mēs sprūkam?

- Es gribu tikt krastā! - Tukldegunis trīcēdams sēdēja pie virtuves durvīm. - Tie pirāti atņems manas slepeni krātās ievārījuma burciņas.

- Ak tad tāpēc mums pēdējā laikā vakariņās bija jāēd sausa maize! - Zerro pārmeta sivēnam.

- Ātrāk kāpsim krastā! - lūdzās arī Cibule.

- Es nezinu, kā kuģi apstādināt, - zaķis atzinās.

- Tad nu gan liela māka - nospied bremzes, un viss kārtībā! - mazliet atdzīvojies, sarunā iejaucās sivēns.

- Jā, jā, tā ir tikpat saprātīga ideja kā apstādināt velosipēdu, izmetot enkuru, - zaķis Baķis novaikstī-jās. - Tad ej un nospied bremzes, ja tādas šim kuģim vari atrast, un visi tevi sauks par varonīgu sivēnu!

- Pareizi, kāpēc gan tu neizmet enkuru? - Cibule brīnījās.

- Tas palika mazajā laiviņā uz salas, - zaķis īgni attrauca.

- Tad iemetīsim ūdenī kaut ko citu, - prātīgi ierosināja pūķītis Giness.

Brīdi šaudījušies pa kuģi, viņi nolēma, ka vienai no smagajām vīna mucām apsies tauvu un metīs mucu ūdenī enkura vietā. Kaut gan muca izrādījās nežēlīgi smaga un dabūt to augšā bija trakoti grūti, tomēr kopējiem spēkiem muca beidzot bija uzvelta augšā pa trepītēm. Zerro apsēja mucai tauvu, un tā ar apdullinoši skaļu plunkšķi ielidoja ūdenī. Kuģis palēnināja gaitu, un tā priekšgals mierīgi pieslīdēja pie krasta.

22. NODAĻA, kurā ceļotāji gandrīz nokļūst Holandē

- Nu reiz es atkal jūtos gandrīz kā mājās, - Tukl-degunis atviegloti nopūtās, kad bija nokāpis no kuģa un paklupis lielā dubļu lāmā. - Cerams, ka te pirāti tik drīz neparādīsies un mēs paspēsim aizmukt tāpat kā pārējie!

- Bet vai šis maz ir īstais krasts? - Zerro šauboties vērās apkārt. - Paskatieties uz tām vējdzirnavām! Vai tikai mēs neesam nokļuvuši Holandē - zemē, kurā gandrīz katram sunim ir savas vējdzirnavas?

Baķis domīgi pētīja lielos vējdzirnavu spārnus.

- Jā, tas var gadīties, - viņš lēni novilka, - un tad šeit neviens nesapratīs, ko mēs runājam...

- Vai tad Holandē muļķi vien dzīvo, ja neviens neko nesaprot? - pārsteigti ievaicājās pūķītis.

- Viņi vienkārši runā citā valodā, - Zerro paskaidroja, kad viņu pēkšņi pārtrauca smalka vaukšķēšana.

- Vau! Mēs nerunājam citā valodā! Te nav Holande! - Pabāzuši galviņu no krūmiem, divi gandrīz pilnīgi vienādi mazi sunīši pētīja no kuģa nokāpušos ceļotājus.

- Labi gan, ka jūs runājāt tāpat ka mēs, - nopriecājās Baķis. - Vai pie jums varētu dabūt naktsmājas?

- Nē... Pirātiem no pirātu kuģa tētis neļaus dot naktsmājas, - sunīši vienā balsī apgalvoja.

- Vai tad mēs būtu tie pirāti? - Cibule gluži vai apstulba, pametusi skatienu uz saviem klasesbiedriem.

- Nu kā tad citādi! - sunīši ar baiļu un apbrīnas pilnu skatienu vēlreiz nopētīja krastā piestājušos kuģi. - Pirātu karogu nevar sajaukt ne ar ko citu. Sakrustoti kauli un galvaskauss uz melna fona - visās grāmatās pirātu kuģiem ir tāds karogs!

Cibule abām rokām saķēra galvu, pagriezās atpakaļ un metās uz kuģa pusi. Zaķis Baķis gribēja viņu

apturēt, taču nepaspēja. Pūķenīte uzlidoja līdz kaulainajam karogam, norāva to un sāka plēst šaurās strēmelēs. - Man jau bija tāda sajūta, ka ar to karogu mēs iekulsimies nepatikšanās!

Suņuki pūķenītes ņemšanos ar karogu vēroja kā aizraujošu izrādi. Kad Cibules rokā vairs plīvoja tikai skrandas, Baķim izdevās pārliecināt mazos suņupui-kas, ka viņiem un pirātiem kopīgs tikai izmantotais kuģis.

- Ko tu domā, Danci? - prasīja viens suņuks.

- To pašu, ko tu, Kranci, - atbildēja otrs, uz mirkli pazūdot krūmos.

Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās un aicināja ceļotājus līdzi.

Pagalmā vecs, sirms suns, sakrāvis sev blakus veselu kaudzi žagaru, sprauda tos kopā, veidojot kaut ko līdzīgu spurainam žogam. Pamanījis ceļotājus, viņš uz brīdi nolika savu darāmo pie malas un dziļāk uzbīdīja brilles uz acīm. Cibule, Giness, Zerro, Baķis un Tukldegunis tika ļoti rūpīgi nopētīti.

- Ak tad šādi izskatās tie gudrinieki, kas ar pirātu kuģi pārbiedējuši pusi ciema, - sirmais suns nošūpoja galvu.

- Mēs jau paši pārbijāmies, - pūķenīte Cibule bikli sacīja.

-Jā, es jau redzu, ka tur viens stāv maliņā, nobijies kā diegs, - sirmais suns Indriķis pamāja uz sivēna Tukldeguņa pusi. - Nāciet šurp, es jums parādīšu kaut ko tādu, ko uz pirātu kuģa noteikti nevar redzēt!

Viņš vedināja nelielo kompāniju uz pagalma vidu, kur bija sakrautas prāvas kaudzes krāsainu klūdziņu un vairāki iesākti pinumi.

- Te tētis taisa grozus, - Dancis draudzīgi pastāstīja, - un nevienam tie nesanāk tik skaisti kā mūsu tētim.

- Kāpēc tik daudz? - prašņāja pūķītis Giness.

- Tajos var daudz ko salikt, - paskaidroja Krancis, - piemēram, sēnes, ogas, mazus cālīšus....

- ...vai arī sviestu, sāli, pienu, saldējumu, ievārījumu, - viņa uzskaitījumu aizrautīgi turpināja Cibule.

- Un vai tādu grozu uztaisīt ir briesmīgi grūti? -ziņkārīgi prasīja Tukldegunis, padzirdējis, cik garšīgs

var būt grozu saturs. - Es ari gribētu tikt pie kāda groziņa!

- Ja apsolīsiet, ka turpmāk vairs nekuģosiet ar pirātu karogu, es jums katram uzdāvināšu pa šādam groziņam, - piesolīja sirmais suns Indriķis.

Atvēris klēts durvis, aiz kurām pavērās pārsteidzošs skats uz dzeltenu, brūnu, baltu, sārtu un raibu grozu kalniem, Indriķis laipni aicināja:

- Nāciet šurp, mazie pirāti, un izvēlieties katrs sev kādu groziņu!

- Man vajag grozu, kurā var salikt pašas lielākās ēdamlietas. - Tukldegunis neticami veiki izspruka Indriķim starp kājām un likās iekšā grozu kaudzē gluži kā kartupeļu tīrumā.

- Ko tu dari?! - Cibule sašutumā par tik nepieklājīgu uzvedību grasījās paraut sivēnu aiz kājas atpakaļ, taču Tukldegunis jau bija nozudis zem lielās kaudzes.

Viņš atkal parādījās no tās tikai tad, kad bija atradis meklēto. Grozi aiz viņa palika izmētāti kā kaujas laukā, un pārējiem nācās krietni papūlēties sivēna vietā, līdz viss atkal bija pieklājīgi sakrāmēts.

- Atvainojiet, sivēns diemžēl kādu laiku pabija par pērtiķu skolas direktoru, - Baķis neveikli taisnojās Indriķim, - un tur jau smalku uzvedību nemāca...

Kad arī pārējie bija tikuši pie groziem, Indriķis noprasīja draugiem, kur viņi dzīvo. Sivēns sāka skaidrot, ka viņš dzīvo lielā mājā kalna galā, bet Cibule viņu pārtrauca. Pūķenīte lepni paziņoja, ka viņi nāk no pašas vecākās pilsētas un pirmais iedzīvotājs bijis viņas vecvecvecvecvectētiņš. Izdzirdējis par visvecāko pilsētu, Indriķis pamāja ar galvu, noteica:

- Skaidra būšana! - un piedāvāja aizvest draugus mājās ar pajūgu.

Viņš iejūdza zirgu, sasēdināja visus ratos, brīvajās vietās iecēla mantas un, uzsaucis: “Nū!”, skubināja zirdziņu uz pilsētas pusi. Zirgs izkustējās no vietas sīkiem riksīšiem, un rati, viegli šūpodamies, ripoja aiz viņa.

23. NODAĻA, kurā top īsta senlaiku pils

Pēc laimīgās atgriešanās no jūras ceļojuma atkal bija klāt jauns mācību gads. Pirmajās skolas nedēļās draugiem bija jāsāk mācīties jaunu priekšmetu - vēsturi. Vēstures skolotāja bija atnesusi smalki izstrādātu senas koka pils maketu un nolikusi to uz sava galda.

- Paskaties, paskaties, cik mazi cilvēciņi bijuši senajos laikos! - Tukldegunis piebikstīja Zerro, lūkojoties uz miniatūro namiņu. - Dūšīgā sviestmaize! Vai tava galva to spēj aptvert? Līdz mūsdienām visi ir tā pieņēmušies izmērā! - Viņš uzzīmēja uz papīra sīku sivēntiņu un tam blakus otru, desmitreiz lielāku. Brīdi pētījis savu zīmējumu, sivēns nemierīgi sagrozījās krēslā.

- Apžēliņ, un kas notiks turpmāk? Varbūt mēs paši paliksim tik milzīgi kā dinozauri...

- Iespējams, - Zerro atsaucās. - Iedomājies tikai, tad tava galva sniegsies pāri koku galotnēm un no ēšanas tev būs jāatsakās. Ar visu ēdienu, kas ir mūsu pilsētā, tev pietiks tikai vienai ēdienreizei!

- Nē, es negribu kļūt lielāks! - sivēns gandrīz apraudājās.

- Vēl jau kādu laiciņu tas nenotiks, - pūķītis viņu mierināja.

Tikmēr skolotāja turpināja stāstīt par seno pili un tās iemītniekiem, un visi aizrautīgi klausījās. Visi, ja neņem vērā sivēnu, kuru nodarbināja citas domas. Pēkšņi sivēnam sareiba galva. “Es laikam sāku augt lielāks!” viņš izmisis nodomāja un sāka skaļi vaimanāt:

- Palīgā! Palīgā!

- Aiciniet šurp, lūdzu, ārstu! - sauca skolotāja, redzot, ka sivēns kļūst bāls.

- Ārstu? Pag, pag, tikai ne ārstu! - Tukldegunis pierausās kājās. - Man jau ir labāk...

Sivēns briesmīgi baidījās no ārstiem. Viņš gandrīz pat bija gatavs padoties liktenim un izaugt par badai-nu un mūžam nepaēdušu milzi, lai tikai nebūtu jātiekas ar ārstu. Viņš sakopoja visus savus sivēna spēkus, pavisam taisni apsēdās solā un atkārtoja:

- Man ir labāk... Man ir pavisam labi... Es esmu vesels kā... kā pats lielākais ķiploks pasaulē!

Pārliecinājusies, ka sivēns patiešām atkal izskatās mundrāks, skolotāja pagriezās pret senās pils maketu. Skolēni turpināja klausīties par dzīvi tālajos laikos. Tukldegunis sapņaini prātoja, ka viņš labprāt padzīvotu senatnē, jo citi būtu maziņi un apēstu pavisam maz, bet viss pārējais ēdiens paliktu viņam vienam pašam.

Kad stunda beidzās, Baķim radās varena doma.

- Klau, - viņš pielēca kājās, - ko jūs teiktu, ja mēs paši tādu viduslaiku pili uzbūvētu blakus sporta laukumam? Tā tik būtu lieta! Tur jau nekā liela nav -tikai jāsazāģē mežā pāris baļķēnu, jādabū šurp un jāsastiprina kopā.

- Iet uz mežu un zāģēt? Vest uz sporta laukumu un celt? - Sivēns neapmierināti paskatījās uz pārējiem. - Ja tev tas tik briesmīgi vajadzīgs, labāk paņem šo pašu pili no skolotājas galda, aiznes uz sporta laukumu un noliec, lai stāv tur! Kam tik daudz lieka darba?

- Es gribu īstu pili, kurā mēs paši varam saimniekot, - zaķis bija aizrāvies ar savu ideju. - Mana tēta draugi, mežstrādnieki, palīdzēs sazāģēt resnākos kokus. Visu pārējo mēs varam paši!

Mežā bija tik neparasti smaržīgs gaiss, ka Cibulei sāka reibt galva. Pūķenīte drošības pēc apsēdās uz celma. Tukldegunis, nostājies viņai blakus, nervozi raudzījās apkārt. Viņš gaidīja, ka tūlīt kāds koks gāzīsies tieši uz viņa pusi. Pārējie cītīgi strādāja, palīdzēdami ripināt sazāģētos kokus promvešanai.

- Es vadīšu būvdarbus! - negaidīti paziņoja Zerro. - Mans tētis ir uzcēlis tik daudz māju, ka no viņa gudrības arī es kaut ko būšu mantojis.

- Toties es biju tas, kas izdomāja, ka jāceļ pils! -iebilda zaķis, uztraucies, ka Zerro komandēs, bet viņam nāksies smagi strādāt. - Tā taču bija mana ideja, un es vislabāk zinu, kādai jāizskatās pilij!

- Pagaidiet, draugi, šeit ir pils plāns, - briestošajā ķīviņā iejaucās skolotāja, kas kopā ar skolēniem bija atnākusi palīdzēt meža darbos. - Tur viss ir sīki uzzīmēts, un nav nekādas vajadzības strīdēties.

Baķis uzmeta zīmējumam acis un novilka: - Ahā, man viss ir skaidrs! Tu, Zerro, ņemsi lielākos baļķus un stiepsi uz būvlaukumu. Tu, Tukldeguni, ripināsi tos apaļos bluķus. Bet tu, Gines, ņemsi lāpstu un sāksi rakt! Es stāvēšu laukumā un likšu baļķus kopā.

- Ak tev tas vieglākais darbiņš? - sivēns zem deguna nopurpināja, tomēr pieķērās pie tuvākā baļķa un sāka to lēni ripināt uz būvlaukumu. Pēc kāda laika viņam likās, ka neviens neievēro viņa pūles, tāpēc Tukldegunis sāka lūkoties apkārt pēc kaut kā īpaši iepaidīga. Visi koki gan likās vienādi... un tad piepeši sivēns ieraudzīja skaisti apstrādātu stumbru. Viņš tūlīt pieskrēja pie tā un gribēja to nogāzt, lai aizgādātu Baķim un izpelnītos uzslavu. Taču pēdējā mirklī Zerro viņu apturēja:

- Ko tu dari?! Tas taču ir telefona stabs!

Tukldegunis apmulsis palika stāvam un neticīgi

vērās augšup. Jā, tas tomēr bija neparasts koks, un uz vadiem sēdošie putni čivināja krietni jautrāk nekā citreiz, - it kā smejoties par sivēnu. Uzmetis lūpu, Tukldegunis čāpoja atpakaļ uz izcirtumu pēc piemērotākiem baļķiem.

Ar katru stundu darbi sāka ritēt arvien veiklāk. Pils sporta laukuma malā pamazām slējās augšup.

24. NODAĻA, kurā tiek rakts aizsarggrāvis

- Nu, vai nav brīnišķīga pils? - Baķis pēc trim dienām lepni staigāja apkārt jaunuzceltajai koka būvei. - Tagad tai trūkst vienīgi...

- Jā, jā! Trūkst vienīgi princeses! - Cibule pavisam negaidot pārtrauca Baķi, izteikdama to, par ko klusībā jau sen bija domājusi.

- Phe! Princese! Vai tu būsi tā princese, vai? -pārskaities, ka pārtraukts pusvārdā, zaķis nospļāvās.

Cibule piesārtusi norija asaru kamolu, kas spiedās kaklā, un nolēma ar zaķi nekādā ziņā vairs nerunāt... līdz nākamajai reizei.

- Patiesībā arī es labāk iztieku bez princesēm, -nožāvājies piebilda sivēns. - Nekāda labuma no viņām nav, jo ēst viņas netaisa un arī pašas nav ēdamas.

- Pūķi gan ēd princeses, - iestarpināja zaķis.

- Ko tu fantazē! - pūķītis Giness uztraucās. - Es nevienu princesi neesmu apēdis un arī nekad netaisos to darīt!

- Izņēmums tikai apstiprina likumu, - Baķis visgudri piebilda un turpināja: - Mūsu pilij trūkst paceļamā tilta, lai ienaidnieki netiktu iekšā.

- Tad jau labāk būvēt nevis paceļamo tiltu, bet gan tiltu no kaut kā ēdama, - ierosināja Tukldegunis, - un, kad tuvosies ienaidnieki, mēs tiltu aši notiesāsim.

- Kad tu beidzot pateiksi kaut ko prātīgu? - Baķis novaikstījās. - Cik var gvelzt muļķības - ķersimies pie darba!

Tiltu uzbūvēt bija daudz vienkāršāk nekā pašu pili, bet ar pacelšanas ierīcēm gan gāja grūti. Pirmajā mēģinājumā tilts nepakustējās ne no vietas, otrajā reizē tas izgāzās no stiprinājumiem un iekrita šķērsām grāvī, trešajā iestrēga pie pils vārtiem un ilgu laiku nebija pakustināms ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Nomocījušies un noguruši viņi mēģināja vēl un vēl, līdz beidzot nekas vairs neķērās un tiltu varēja gan droši pacelt, gan nolaist. Draugi jau vēlējās mest

strādāšanai mieru, taču zaķis Baķis par to pat negribēja dzirdēt.

- Tagad apkārt pilij jāizrok grāvis! - viņš steidzināja pārējos, gribēdams paspēt visu izdarīt, pirms pienāk tumsa.

- To tu tīšām esi izdomājis, lai man tajā pilī būtu grūtāk iekļūt, - apvainojās Tukldegunis. - Tu un Zerro varat pārlēkt grāvim pāri, Giness un Cibule var pārlidot, bet man nāksies rāpties grāvī iekšā.

- Tāpēc taču ir paceļamais tilts, lai grāvim viegli pārietu pāri! - viņu mierināja Cibule.

- Labi, dariet, kā zināt, bet es pasēdēšu un paskatīšos. - Sivēns pūcīgi apsēdās maliņā.

Vēl nebija iestājusies krēsla, kad visapkārt pilij bija izrakts pamatīgs grāvis. Vietām tas bija dziļāks, vietām - seklāks, taču visā visumā izskatījās gandrīz vai pieklājīgi.

- Grāvis rādās pārāk tukšs, - secināja Cibule, nostājusies uz paceļamā tilta.

- Nu protams, mēs taču no tā izmetām tik daudz zemes un beigās vēl paši izkāpām laukā, - Zerro noplātīja rokas.

- Nē, kaut kas nav īsti, - pūķenīte purināja galvu.

- Tur vēl kaut kā pietrūkst.

- Kārtīgā grāvī parasti mētājas vecas konservu bundžas un sadauzītas pudeles, - ieminējās Tukldegunis.

- Es gan esmu pārāk piekusis, lai aizietu kādai pakaļ. Bet es tev varu izstāstīt, kur tās dabūsi, cik tik uziet.

Cibule vīlusies nopūtās. - Sadauzītas pudeles? Es biju iedomājusies kaut ko skaistu, - pēc laba brīža viņa teica. - Piemēram, ūdensrozes...

- Sausā grāvī neaugs neviena ūdensroze, - kāpuriņš Budzis pabāza galvu no Ginesa kabatas.

- Ūdens! Protams, vispirms grāvī jādabū ūdens! -pateicīgi iesaucās Cibule. - Es parūpēšos par to!

- O, vai tu izsauksi lietu? - Zaķis Baķis iepleta acis.

- Jā, to tu gan gribētu zināt! Tas būs mans noslēpums, - atteica pūķenīte. - Rīt no rīta te būs pilns ar ūdeni.

Pēc dienas visi pamanīja, ka Cibule turējusi solījumu - grāvī ap pili vējiņš dzenāja vieglus ūdens vilnīšus. Tagad pils patiesi izskatījās ļoti iespaidīga.

- Tukldeguni, tu šonakt sargāsi pili! - Baķis izrāva sivēnu no patīkamām atmiņām par šīrīta brokastīm.

- Sargāšu? Kāpēc? No kā? - sivēna aste bailīgi sašļuka.

- Lai neviens to nenozagtu!

- Vai tad tik lielu pili kāds var nozagt? - Tukl-degunis iepleta acis un kādu brītiņu centās sakopot domas. - Ja tiešām tāds zaglis ir, tad viņš kā nieku paķers visu pili kopā ar mani...

- Vai tad tu neatceries, ko vēstures skolotāja stāstīja par senās pils sargiem? Tagad laiki ir daudz nedrošāki, tāpēc jāsargā viss, kas nav piesiets. Tā raksta visās avīzēs, - drūmi saraucis pieri, skaidroja zaķis.

Sivēnam bija vajadzīgs vēl labs brītiņš, līdz viņš pārdomāja un saprata Baķa teikto.

- Zog visu, kas nav piesiets, tu saki? Tad piesiesim to pili, un neviens to nenozags! - sivēns atplauka cerībā, ka izdosies izvairīties no nepatīkamās sargāšanas.

- Labāk palasīsim vēlreiz, kas rakstīts vēstures grāmatā! - ierosināja Cibule, pastiepusi savu grāmatu, un sivēns metās pie tās kā pie pēdējā glābiņa.

Arī pārējie centās tur ieskatīties, bet sivēns negribēja atkāpties, un izcēlās maza grūstīšanās.

- Ko jūs te stumdāties! - Zerro pasmējās. - Vai cerat, ka piepeši kāds no jums iesprauksies grāmatā iekšā un iekļūs senlaikos?

25. NODAĻA, kurā uznāk dīvains negaiss

Uzceltā pils joprojām stāvēja savā vietā, bet rudens strauji dzina dienas uz priekšu. Oktobra vēji kļuva asāki un aukstāki, mētājot visapkārt kaudzēm raibu, no kokiem norautu lapu. Pils apkārtne un grāvis piebira ar daudzām lapu kārtām, un tās vajadzēja iztīrīt.

- Kāds vējš te atpūtis sivēnu? - brīnījās zaķis Baķis, pamanījis tuvojamies Tukldeguni.

Pārējie jau cītīgi rosījās, uzpošot pils apkārtni, bet sivēns iepriekšējā dienā bija aizbildinājies, ka nevarēšot ierasties. Viņa vecmāmiņai bija apaļa jubileja -gandrīz tikpat apaļa kā sivēns Tukldegunis.

- Mani šurp atpūta vējš, - žēlojās sivēns, pieķēries pie Cibules grābekļa, lai viņu neaiznestu vēl tālāk. - Es uz mirklīti izgāju laukā, lai izvēdinātu galvu. Kā atvēru durvis, tā mani pēkšņi sagrāba tāds viesulis: acis nepamirkšķināju, kad jau biju šeit...

Kamēr Tukldegunis žēlojās, vējš kļuva stiprāks un stiprāks. Drīz vien pamalē parādījās tumši lietus mākoņi. Tie ātri tuvojās pilij, un jau pēc dažām minūtēm lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. Drēbes piemirka, un draugi skriešus metās uz pili, lai paglābtos no lietusgāzes. Vienīgi sivēns Tukldegunis drebinādamies palika sēžam zem krūma, jo tikko kabatās bija atradis sauju cepumu. Viņš tos cerēja slepus notiesāt, kad visi būs projām un viņu vairs neredzēs.

Slapjumu ir vieglāk pārdzīvot nekā tukšu vēderu, viņš pie sevis nosprieda, cenšoties nedomāt par samirkušajām kājām un mēteli, kas bija piesūcies ar ūdeni kā caura laiva. Beidzot Tukldegunis izgrieza kabatu otrādi un jau trešo reizi pārliecinājās, ka tajā patiešām

vairs nav atlikusi pat vissīkākā apēsto cepumu dru-pačiņa. Sivēns pēkšņi sajuta, ka ir nežēlīgi izmircis, un sāka drebināties.

- Labi, arī es iešu pažāvēties uz pili, - viņš nosprieda un uzrausās kājās.

Ticis gandrīz līdz tiltam, viņš piepeši pamanīja kaut ko neiedomājamu - tilts lēnām sāka celties augšā. Sivēns pirmajā brīdī neticēja pats savām acīm, tad atjēdzās un metās uz priekšu ar pašu lielāko ātrumu, kādu vien varēja sasniegt samircis, ļoti apaļīgs sivēns ar cepumiem pilnu vēderu.

Taču uzkāpt uz tilta vairs nebija iespējams, un Tukldegunis pieķērās pie apakšējiem baļķiem, mēģinot tos pavilkt atpakaļ. Tomēr sivēna spēki bija par vājiem, un viņš panikā sāka klaigāt:

- Ko jūs darāt? Es taču neesmu nekāds ienaidnieks! Mani vajag ielaist iekšā!

Šķita, ka viņa kliedzieni tika izdzirdēti, jo tilts strauji apstājās un tad tikpat strauji gāzās lejā. Tukldegunis tik tikko paspēja paraut kājas nost, lai tilta mala tās nepiespiestu pie zemes. Piekusis un izmircis viņš ieslīdēja pils priekštelpā, kas bija kļuvusi rēgaini tumša.

- Cik tumšs! - čukstēja Cibule, satrūkdamās pati no savas ēnas, kas ērmīgi šūpojās uz grīdas. - Vēl taču nav vakars! Man šķiet, ka notiek kaut kas dīvains.

- Vienkārši tuvojas negaiss, - viņu mierināja Zerro. - Vai tad tu nemanīji, kādi melnum melni mākoņi cēlās pāri mežam?

- Kā - tuvojas negaiss? Jūs taču pacēlāt tiltu, lai pilij nekas nevarētu tuvoties! -sivēna balsī ieskanējās panika.

Piepeši noskanēja briesmīgs rībiens, un aiz loga nošķīlās ugunīgu staru jūklis.

- Droši vien tavs tētis tur saniknojies un spļauj uguni, - sivēns, cenšoties iespraukties visdziļākajā kaktiņā, pārmetoši sauca uz to pusi, kur pirms brīža bija stāvējis pūķītis Giness.

- Saniknojies? Uz ko? Vai tad tu viņu tik šausmīgi nokaitināji? - Giness atbildēja no gluži cita stūra.

Atkal atskanēja pērkona grāviens, un sivēns aiz bailēm vairs neko nespēja izdvest.

Pēc nākamā zibens spēriena viss satumsa, un pēkšņi tumsā ieskanējās bailīga Cibules balstiņa:

- Es jūtu... Pūķi to vienmēr jūt... Šajā telpā kāds ir!

- Cik labi, ka mums ir tik gudra klasesbiedre, citādi mēs vēl nodomātu, ka šajā telpā neviena nav! -Baķis pavīpsnāja.

- Kā jūs nesaprotat! - pūķenīte tik tikko spēja parunāt. - Vēl kāds ir šeit.

- Jā, šeit esmu es! - atsaucās Tukldegunis.

- To mēs jau ievērojām, - zaķis piebilda, - tev būtu jākļūst vismaz desmitreiz tievākam, lai mēs tevi nepamanītu.

- Klau, es kaut kam uzgrūdos! - Giness pārsteigti sacīja.

- Tas ir mans plecs! - Cibule paskaidroja.

- Arī es kaut kam uzgrūdos! Kam pieder šis kaulainais elkonis? - taujāja Zerro. Taču šoreiz neviens neteica ne vārda.

Piepeši vienā mirklī kļuva gaišs, un draugi telpas stūrī ieraudzīja neparastās drānās tērpušos būtni, gluži kā no vēstures grāmatas. Pils iekšpuse bija pavisam pārvērtusies.

- Mēs jūs jau sen gaidījām, - svešādi, gari stiepjot vārdus, ierunājās svešiniece. - Mums draud uzbrukt svešzemju kareivji, bet mūsu karotāju ir pārāk maz.

- Es nevēlos karot!!! Es mīlu mieru un pilnu vēderu! - Tukldegunis, vairāk sašutis nekā nobijies, skaļi protestēja.

- Virsaiša pavēlēm jāpakļaujas bez ierunām, - svešiniece bargi paskatījās uz sivēnu.

- Šim bariņam virsaitis esmu es! - zaķis pārgalvīgi apgalvoja.

- Kas tevi par tādu iecēlis? - painteresējās Cibule.

- Kāda tam šobrīd nozīme, kurš te ir virsaitis! Mums ātrāk jātiek projām no šejienes, - ierosināja Zerro un sāka virzīties uz durvju pusi.

Brītiņu šaubījušies, pārējie sekoja viņam. Svešinieces parādīšanās visus bija tik ļoti samulsinājusi, ka neviens pat neievēroja, cik neticami mainījusies pils apkārtne. Lietus un negaiss bija pazudis kā bez pēdām, un spoži spīdēja saule.

26. NODAĻA, kurā uzrodas senlaiku kareivji

- Skatieties, nudien, kareivji! Tieši tādi kā vēstures grāmatā! - Giness piepeši izsaucās.

Neparastais skats viņus tā aizrāva, ka draugi pat nepamanīja, kā cits kareivju bariņš sagrābj Cibuli.

- Uz kurieni jūs mani velkat? Es tūlīt piezvanīšu policijai! - Cibule spārdīdamās centās izrauties no svešo kareivju tvēriena; viņi pūķenīti bija cieši sagūstījuši un grasījās vest sev līdzi.

- Zvanīt? Zvanu tornī mēs nevienu svešinieku nelaižam! - tuvākais kareivis bargi noteica.

- Es nemaz negribu zvanīt no zvanu torņa, man jātiek pie telefona, - pūķenīte žēli lūkojās apkārt.

Kareivis satvēra Cibuli vēl stingrāk un nelaipni paskatījās uz viņu.

- Nemaz neceri, ka mēs tevi laidīsim pie tava drauga Telefona! Tu esi pārkāpusi mūsu robežas ar svešu ieroci padusē, tāpēc tevi jāved pie virsaiša.

- Ierocis man padusē? - Cibule neizpratnē palūkojās uz savu lietussargu. - Tas taču ir vienkāršs lietussargs!

- Dzirdēji - Lietus Sargs? Vēl ļaunāk - tātad viņa kalpo Pērkona virsaišiem! - Kareivji drūmi saskatījās, un Cibulei dūša sašļuka papēžos, jo šie skatieni neko labu nesolīja.

Nedaudz apspriedušies, kareivji satvēra Cibuli aiz elkoņiem un veda uz netālās koka būdiņas pusi. Viņi iestūma pūķenīti pa durvīm nelielajā namiņā un durvis no ārpuses aizbultēja.

Kad uztraukums pierima, Cibule sāka pētīt telpu, kurā bija atvesta un atstāta. Pašā centrā starp akmeņiem bija saliktas pagales, un viegli dūmojoša uguns sildīja melnu katlu.

Kurināt uguni istabas vidū! Te nu gan dzīvo mežoņi - nepazīst ne lietussargu, ne telefonu, katls

karājas virs vaļējas uguns... Un ja nu viņi doma mani mest tajā katlā iekšā?! - viņa piepeši šausmās iedomājās.

Tieši tajā brīdī kaut kas pieskārās viņas kājai.

- Žurkas!!! - pūķenīte ar spiedzienu apmetās apkārt.

Pa grīdu rāpoja... mazs bērnelis, kas patlaban ziņkārīgi aplūkoja Cibules zābakus.

Ko nu man iesākt?! Ja es būtu Baķis, tad noteikti tagad kaut ko izdomātu... Nē, patiesībā es negribētu būt Baķis, arī Zerro ne, jo tad es nevarētu valkāt savas brīnišķīgās kleitas, - prātoja Cibule, uz brīdi pat aizmirsusi aiz durvīm stāvošos bruņotos vīrus, kas cītīgi sargāja izeju no būdiņas.

- Nu kāpēc visi pārējie ir mani aizmirsuši? - pēc kāda laiciņa pūķenīte attapās un jau grasījās apraudāties.

Bet tad viņai ienāca prātā, ka tā viņas deguns kļūs sarkans. Tas viņai nemaz nepiestāvēja. Tāpēc Cibule nolēma paraudāt vēlāk, kad kļūs tumšs.

- Reku, reku, kas tā par slaistīšanos? - dūšīga sieva, ienākusi nelielajā būdiņā, nometa uz grīdas grozu ar zivīm un piestūma Cibuli tam klāt. - Ķeries pie zivju tīrīšanas!

- Kā zivis var būt netīras? Tās taču visu laiku mazgājas, peldoties ūdenī! - Cibule iebilda.

- Skuķi, dari, ko tev liek, un stāvi klusu, kad lielie runā! - sieva neapmierināti nošūpoja galvu un norādīja Cibulei uz vienu zivi. - Sāc ar šo!

Nesaprazdama, no kura gala īsti zivij jāķeras klāt, pūķenīte vairākas reizes neveikli mēģināja satvert kādu no lielajām, sudrabotajām zvīņainēm, taču tās nemitīgi slīdēja viņai laukā no rokām. Sieva nošņācās vien un iespieda Cibulei rokās vidēji lielu zivi. Parādījusi, kā tā jātīra, viņa vēl laiciņu pagrozījās pa būdu un tad klusi izslīdēja laukā pa durvīm.

- Tas meitēns gandrīz neko nejēdz! - apgalvoja dūšīgā sieva, izgājusi pie kareivjiem, kas sargāja būdas durvis. - Viņa nav ne tik stipra, ne tik viltīga, kā jūs domājāt. Tādu sargāt ir lieka laika tērēšana. Dodieties atpakaļ pie karapulka!

Cibule, kas pēc sievas aiziešanas bija pielavījusies pie durvīm un visu dzirdēja, iepriecināta nodomāja: es nekad netiktu laukā no šīs piedūmotās būdas, ja es būtu stipra un viltīga! Cik labi, ka tāda neesmu!

Izdzirdējusi kareivju soļus attālināmies un nesagaidījusi zivju sievu atgriežoties, pūķenīte lēnām pavēra durvis. Neviena tuvumā nebija, un Cibule aši izspruka laukā. Pārskrējusi pāri pagalmam, viņa ieraudzīja zaķi Baķi, kas uzmanīgi vēroja apkārtni.

- Zaķi! Vai tu gaidi mani? - viņa līksmi iesaucās.

- Ak tu esi tikusi laukā? - zaķis brīnījās. - Nē, es tevi negaidu. Patiesībā es meklēju Tukldeguņa zirgu, kurš nobijās no sivēna, tāpat kā sivēns no viņa, un pat neatsveicinājies aizaulekšoja.

Cibule uzmeta lūpu, sapratusi, ka Baķis nemaz nav raizējies par viņas likteni. Taču tuvumā neviena cita

piemērotāka drauga nebija, bet pūķenītei bija kas svarīgs sakāms. Tāpēc viņa kā lielu noslēpumu pavēstīja zaķim:

- Vai zini, tajā būdā, tīrot zivis, es atcerējos kaut ko no savas vecmāmiņas burvju mākslas. Jāsakur ugunskurs un jānoskaita trīs maģiskie vārdi, metot ugunī trīs zivju zvīņas. Tad mēs atkal varēsim atgriezties savā laikmetā.

- Lieliski! - Baķis pirmo reizi atzinīgi paskatījās uz pūķenīti. - Tad jau bija vērts tevi izlaist laukā!

- Neviens mani neizlaida, es pati izlavījos laukā, -pūķenīte aizvainoti uzgrieza zaķim muguru. - Tagad es iešu meklēt vietu ugunskuram. Ja ļoti vēlies, vari nākt līdzi.

27. NODAĻA, kura Cibule izmēģina vecmāmiņas burvestības

Netālu graviņā Cibule pamanīja piemērotu žagaru kaudzīti. Atradusi jauku nogāzīti, kur valdīja aizvējš, viņa kārtīgi sakrāva atrastos žagarus citu pie cita. Vēl pēc pusstundas ugunskurs bija sakurināts, un drīz vien Baķis un Cibule nepacietīgi meta jaunus un jaunus zarus ugunī.

- Tagad, kad uguns ir pati lielākā, mēs noskaitīsim burvju vārdus. Tad šie aizvēsturiskie svešinieki izčibēs vienā mirklī. - Pūķenīte līksmi berzēja rokas, bet pēkšņi kāds rupji sagrāba viņu aiz apkakles un pagrūda malā.

- Ko tas nozīmē?! - Cibule vārgi iesaucās, paslīdējusi un novēlusies mitrajā zālē.

Turpat pēc mirkļa garšļaukus nostiepās arī Baķis. Tikai tad, kad abiem atkal bija izdevies tikt uz kājām, viņi ieraudzīja, ka vietējie kareivji aplenkuši viņu ugunskuru un lej tam virsū ūdeni no smagiem koka toveriem un ādas maisiem.

- Tavas burvestības bija nepareizas, - zaķis nikni nošņācās. - Varbūt labi vien ir, ka viņi uguni nodzēš.

Kas lai zina, vai tu mūs neieburtu atpakaļ ledus laikmetā kopā ar nikniem, nosalušiem un izsalkušiem mamutiem!

Cibule žēli noskatījās uz veclaicīgi tērptajiem kareivjiem, kas nesa ūdeni turp un atpakaļ, nemaz neklausoties zaķa pārmetumos. Viņa centās atcerēties, par kādām burvestībām vēl vecmāmiņa bija stāstījusi. Taču nekādas burvestības viņai un Baķim nepalīdzēja, kad divi staltākie kareivji piesoļoja viņiem klāt un satvēra, lai aizvestu uz virsaišu apmetni.

- Beidzot, beidzot mēs esam notvēruši nenotveramos meža dedzinātājus! - līksmi saberzējis rokas, jaunākais kareivis klāstīja virskareivim.

- Šie te? - virskareivis pasmējās par izbiedēto Cibuli un lūpu uzmetušo Baķi. - Tāds sīks skuķēns un nieka pienapuika drīzāk apsvilinās sev degungalu nekā nodedzinās mežu!

- Mēs tikai gribējām apsildīt ķipas un ļepas, tas ir -ķepas un ļipas, - Cibule uztraukumā pat pārteicās.

Tikmēr Baķis pārskaities sarauca pieri desmit niknās krunkās. - Es esmu pienapuika?!

Viņa sašutums gāja pāri malām kā biezputra katliņā, un viņš metās pie virskareivja un sāka to purināt aiz piedurknes.

- Tas nu gan ir par daudz! - iesaucās virskareivis, kad viņa piedurkne nošņirkstēja un ieplīsa.

Viņš pacēla zaķi kā niecīgu salmu kūli, pārmeta sev pār celi un sāka pērt. Baķis tādu apkaunojumu

nespēja paciest un no visa spēka iecirta zobus virs-kareivim kājā. No negaidītā kodiena tas satrūkās un palaida zaķi vaļā. Tas mirklī izspruka un metās uz mežu, nolēmis pie izdevības nopietni pārmācīt nejauko virskareivi. Viņš skrēja un skrēja, un skrēja, līdz pavisam negaidot atdūrās Tukldeguņa žāvēties izliktajā apmetnī.

- Ko jūs te darāt? - zaķis pārlaida acis apkārtnei. - Vai senkareivji nekur tuvumā neložņā? Man no šiem senajiem laikiem drīz būs nelabi! Es vēstures stundās vairs nevienu vārdu negribēšu dzirdēt par koka pilīm un virsaišu karagājieniem.

Pēkšņi atskanēja krūmu brikšķēšana, un sivēns salēcās tik dikti, ka nogāza no kājām puķīti Ginesu. Viņš norāva savu slapjo apmetni no zara un neveiksmīgi mēģināja tajā paslēpties. Tukldegunim bija tāda sajūta, ka viņu tūlīt atkal kāds mēģinās uzsēdināt zirgā un vienu pašu sūtīs pretī līdz zobiem apbruņotam ienaidnieka karaspēkam. Viņš izmisīgi nožēloja, ka bija vēlējies padzīvot senlaikos. Taču no krūmiem parādījās nevis vietējie kareivji, bet gan Cibule, kas stiepa līdzi krietnu putras katlu.

- Es to ieraudzīju pie kādas būdiņas stūra un atcerējos, ka mēs neviens neesam ēduši pusdienas, - viņa paskaidroja. - Ķerieties klāt!

Neviens nebija jāskubina divreiz, sevišķi Tuklde-gunis. Putra no katla pazuda neticamā ātrumā, kaut gan pūķenīte pēc pirmajām pāris karotēm vairs ēšanā nepiedalījās.

- Senos laikos gan nav mācējuši putru vārīt, - viņa secināja.

- Sliktāka kā tev jau nu gan nav iznākusi, - teica Baķis.

- Es taču vispār nekad putru neesmu gatavojusi! -Cibule sašutusi izsaucās.

- Tieši tāpēc, - zaķis nesatricināmā mierā atbildēja.

- Beidziet strīdēties! - iejaucās Zerro. - Labāk aiznesīsim atpakaļ tukšo podu un karotes!

Uzmanīgi un klusu lavoties pa mežu, viņi atgriezās līdz ciema tālākajai ēkai. Traukus visdrošāk bija atstāt pie tās. Pūķenīte nolika katlu pie sliekšņa, pametot skatienu uz mājas durvīm. Tās bija koši krāsotas. Nevienai citai būdai šajā ciemā tādu durvju nebija. Arī pats namiņš izskatījās gluži citāds nekā pārējās būves. Cibuli pārņēma milzīga vēlēšanās kaut vai ar acs kaktiņu ielūkoties tajā. Viņa piegāja pie loga, pacēlās pirkstgalos, lai labāk saredzētu, un pārlaida skatu telpai. Pamanījusi, ka istaba ir pavisam tukša, bet pie sienas plauktā stāv grāmatu kaudze, viņa nekavējoties pasauca pārējos.

- Redziet, cik dīvaini! Toreiz taču grāmatu nemaz nebija, - Cibule nemierīgi čukstēja. - Varbūt tieši no šejienes mēs kaut kā varam nokļūt atpakaļ savā laikā? Un paskatieties uz to tumšo grāmatu - tā atgādina manas vecmāmiņas burvju vārdu krājumu.

Baķis atrāva durvis, ieskrēja istabā pie plaukta un izvilka grāmatu tumšos vākos, tad nolika to uz gara sola un atšķīra.

- Skatieties! - viņš pārsteigts iesvilpās. - Šajā attēlā mēs visi esam tajā brīdī, kad nokļuvām šeit. Un te vēl ir uzrakstīts kaut kas savāds! “DAK SJU OŠ SIETSĪLAIZ, SKIETIT KLAPATA!”

- Mums ir jāmēģina saprast, kas rakstīts šajā lappusē, - Cibule skubināja pārējos domāt mudīgāk. - Šis teksts ir trakoti svarīgs!

- Vai nebūs tāpat kā ar tavu ugunskuru? - Baķis pikti atgādināja. - Tu lielījies, ka vari mūs atburt atpakaļ, līdz parādījās vietējie. Skaties, arī tagad tūlīt

atvērsies durvis, ieradīsies kareivji un saņems mūs ciet par ielaušanos svešā mājā!

Cibule pieskrēja pie durvīm un drosmīgi aizstājās tām priekšā.

- Es nevienam neļaušu ienākt! - viņa drūmi apņēmīgā balsī noskaldīja. - Kamēr nenoskaidrosiet, ko tie vārdi nozīmē, lai neviens pat nemēģina mums tuvoties!

- Un pēc tam? - Baķis smīkņāja.

Tikmēr Zerro un Giness jau bija noliekušies pār grāmatu un atkal un atkal burtoja savādos vārdus. Daudz svešvalodu viņi nezināja, tomēr jocīgais uzraksts drīzāk atgādināja šifrētu tekstu nekā citu valodu. Tad piepeši Giness piesita sev pie pieres un gavilējot pielēca kājās.

- Zinu! - viņš iesaucās. - Tas ir pavisam vienkārši! Tur ir rakstīts...

Un tajā brīdī, kad viņš noskaitīja pareizos vārdus, atskanēja kaut kas sprādzienam līdzīgs. Viss acu priekšā nozibsnīja apžilbinošā gaismā. Zvēri pajuka kur kurais tik strauji, ka pat Tukldegunis nepaspēja nobīties. Pēc tam uz brīdi viss satumsa.

28. NODAĻA, kura sivēns nespēj noticēt, ka viņš ir laimīgi atgriezies

- Vai mēs esam uzsprāguši, nosprāguši vai arī tikai iesprāguši? - Pēc sprādziena pirmais acis atvēra zaķis Baķis, berzēdams sadauzītos sānus.

- Man šķiet, ka mēs esam iesprāguši atpakaļ mūsu celtajā pilī, - Zerro palūkojās apkārt.

- Un nevienu svešinieku te arī vairs nemana! -Cibule atviegloti nopūtās. - Laikam esam atgriezušies savos laikos!

- Vai! - sivēnam aiz laimes gandrīz aizrāvās elpa.

- Beidzot es tikšu mājās un kārtīgi pieēdīšos!

Viņš steigšus uzrausās kājās un gribēja mesties uz durvju pusi. Taču pēkšņi, paraudzījies uz sevi, sivēns kļuva bālāks nekā Cibules mutautiņš un tik tikko

> t

izdvesa:

- Paskatieties, kas no senajiem laikiem ir pie mana apģērba! Mēs tomēr vēl nekur neesam tikuši projām!

- Tā mazā nieka piespraudīte? - Giness pasmējās.

- Paglabā to kā suvenīru vai uzdāvini muzejam! Nav nekādu šaubu, ka mēs esam atgriezušies. Paveries taču apkārt!

Tomēr Tukldeguni tas nepārliecināja, un viņš izmisīgi sāka apsvērt visus iespējamos glābšanās plānus. Otrreiz atgriezties senajos laikos viņš nebūtu ar mieru pat tad, ja par to viņam apsolītu brīvpusdienas uz visu atlikušo dzīvi pie karaļa galda. Sivēns vēl ilgi nespēja noticēt, ka viss senlaiku piedzīvojums ir laimīgi beidzies un viņam neviens neliks karot ar viduslaiku kareivjiem.

Vakarā, kad Tukldegunis beidzot pārkāpa savas mājas slieksnim, viņu pārņēma tāds nogurums, ka, nepaspējis tikt līdz virtuvei, viņš iegāzās gultā un mirklī aizmiga.

Nākamajā rītā, pēc dīvainā senlaiku piedzīvojuma ejot uz skolu, Tukldegunis izskatījās neparasti kluss.

Viņš ik pa brītiņam slaucīja nosvīdušo pieri lielā mutautā un noraizējies skatījās uz klasesbiedriem, ko bija saticis pa ceļam.

- Vai kāds no jums zina kaut ko par slimībām? -viņš beidzot sadūšojās uzdot jautājumu, kas viņu bija mocījis visu rītu. - Es esmu dzirdējis par slimībām, kad rādās baltās pelītes. Bet kas ir tad, ja rādās zirgi?

- Tā noteikti būs varen liela slimība, - zaķis Baķis apgalvoja. - Tava vienīgā laime, ka tev nerādās ziloņi...

- Ai! Viņš jau atkal ir klāt - tur, pie skolas! -Tukldegunis ar varenu kviecienu salēcās. - Ar mani ir cauri!

- Pagaidi, nomierinies! - pūķītis Giness apturēja sivēnu, kas jau grasījās ģībt. - Tas zirgs tev nevis rādās, viņš tur ir\

- Ir? Patiešām? Bet ko tad viņš tur dara? Un kāpēc viņš tā skatās uz mani? - Sivēns neuzticīgi lūkojās no zirga uz pūķīti un tad atkal atpakaļ, it kā gribēdams pārliecināties, vai arī pūķītis tikai rādās.

Beidzot secinājis, ka zirgs ir ne mazāk īsts kā viņš pats, Tukldegunis bija ar mieru turpināt ceļu uz skolu, tomēr piesardzības labad turoties cieši jo cieši aiz Ginesa muguras.

- Vai viņš mums nekodīs? - Tukldegunis nedroši vaicāja pūķītim, lēni tuvojoties zirgam. - Varbūt viņš sper? Būtu labāk rikšojis uz savām mājām!

- Sagaidīt drosmi no sivēna ir bezcerīgi! - Baķis nicinoši pavērās uz sivēnu un pašapzinīgi piesoļoja pie zirga. Nopētījis lielo dzīvnieku tik pamatīgi, it kā tā būtu kāda vecmeistara glezna, zaķis viegli paraustīja zirgu aiz astes un krēpēm un pēkšņi uzlēca tam mugurā. - Man tagad būs pašam savs zirgs, ar ko es rītos jāšu uz skolu! - Viņš uzvaroši plātījās ar rokām.

- Kā tu drīksti atņemt man zirgu? - Tukldegunis negaidīti iesaucās. - Tas ir tas pats, kas tur, pie senajiem večiem, aizbēga no manis! Tāpēc jau viņš tik padevīgi lūkojās uz mani!

- Kāda tev jēga no zirga, ja tu baidies viņam pat tuvoties? - Baķis nicinoši nosprauslojās.

- Varbūt man ir bail, bet tev savu īpašumu neatdošu! - sivēns draudīgi skatījās uz zaķi.

- Vai tu domā, ka es no tevis nobīšos, resnais speķ-vēder?! - Baķis saskaitās un, augstprātīgi uzgriezis sivēnam pēcpusi, iecirta papēžus zirga sānos.

Sajutis Baķa papēžus, zirgs nemierīgi samīņājās, bet Baķis vēl pārgalvīgāk atmeta galvu un piecirta kājas vēlreiz.

- Kas būs? - viņš nepacietīgi iesaucās, bikstot zirgu. - Vai tu kustēsies vai ne?

Zirgu tāda izturēšanās sāka pavisam kaitināt, un viņš nolēma, ka zaķim nav īstā vieta viņam mugurā. Saslējies pakaļkājās, zirgs purinājās tik sparīgi kā tikko no ūdens izlīdis suns. Baķis šausmās ieķērās zirga krēpēs, baidīdamies, ka pēc kritiena viņam nepaliks

vairs neviena vesela kauliņa.

- Stāvi mierā! Tprr! - pūķītis Giness uzbļāva zirgam.

Taču zirgs negribēja klausīt, un Giness metās zirgam klāt, saķerot to aiz pavadas.

- Vai tu tagad viņu apēdīsi? - tincināja Tukldegu-nis, kas nesatricināmi mierīgi bija uz to visu noskatījies. - Pūķi parasti ēd zirgus, sevišķi tādus trakuļus.

- Izklausās, ka pūķu ēdienkarti tu zini labāk nekā reizrēķinu, - pūķītis saviebās. - Zirgus un princeses pūķi neēd jau vairākus gadsimtus, tas ir vecmodīgi.

Zirgs pa to laiku bija nomierinājies, bet Baķis sprāga vai pušu aiz niknuma: - Tas zirgs taču ir traks! Viņu vajag pārmācīt!

- Tad jau mums nāksies viņu vest līdzi uz skolu un pārmācīt, - secināja Zerro.

- Bet ja nu skolotāja baidās no zirgiem? - Cibule šaubīgi novilka.

- Tas gan būtu varen jautri! - Baķim uzreiz uzlabojās oma. - Ejam, nav ko gaidīt, stunda tūlīt sāksies!

29. NODAĻA, kurā zirgs mēģina mācīties skolā

Pavēris šauru durvju spraudziņu, Giness pirmais pabāza galvu klasē.

- Skolotāj, mums tagad būs jauns skolēns! - viņš brīdināja, pirms ielaida zirgu.

Skolotāja, laipni smaidot, gatavojās sasveicināties ar jauniņo, taču smaidu viņas sejā nomainīja apjukums.

- Ko šeit dara zirgs? Vai jaunais skolēns šurp ieradies zirga mugurā? - viņa taujāja. - Zirgs pa ceļam būs viņu pazaudējis.

- Viņš nevienu nav pazaudējis, viņš pats

būs tas skolēns, -skaidroja Cibule.

- Es nesaprotu... -skolotāja mulsi vērās

zirgā. - Es taču neesmu dresētāja! Nekad neesmu dzirdējusi, ka parastā skolā mācītos zirgi!

- Vai tad tāpēc nabaga dzīvniekam būs jāpaliek nemācītam muļķim? - Baķis pārmetoši lūkojās uz skolotāju.

- Nu labi, lai jau viņš nāk iekšā... - paraustījusi plecus, skolotāja atteica.

Giness aizveda zirgu tālākajā klases stūrī un piekodināja uzvesties rātni. Zirgs paklanīja galvu, it kā būtu sapratis pūķīša sacīto, un mierīgi nostājās blakus grāmatu skapītim.

Pagāja desmit minūtes, līdz visi savās burtnīcās rūpīgi pārrakstīja garu matemātikas uzdevumu. Tukl-degunis rakstīja tik lieliem un apaļiem burtiem, ka pusei no uzdevuma nepietika vietas burtnīcā, bet viņš to pat nepamanīja. Sivēns bija pārāk piekusis no burtu rakstīšanas.

- Paskatieties, viņš taču guļ! - brīnījās Zerro, pēc kāda laiciņa palūkojies uz zirga pusi.

- Kāds sliņķis! - sašutusi iesaucās Cibule. - Tik lielā galvā ir daudz vairāk vietas gudrībām nekā manējā, bet viņš grib to atstāt galīgi tukšu!

- Pagaidi, viņš guļ nepareizi! - Giness noliecās pie zirga. - Tā neguļ neviens zirgs!

- Šis guļ, kā redzi, - Tukldegunis pamācoši sacīja.

- Tad ar viņu kaut kas nav kārtībā, - bažīgi lūkodamies uz leju, bilda pūķītis. - Zirgi guļ nevis uz grīdas, bet stāvus!

- Kā gan viņš var gulēt pareizi, ja neviens viņam to nav iemācījis? - Cibule viņu pārtrauca. - Pats redzi -viņš pat necenšas kaut ko iemācīties!

- Tad jau mēs esam līdzīgi un es ar šo zirgu tīri labi saderu kopā! - priecīgi iesaucās Tukldegunis, iedomājies, ka tagad Baķis zirgu vairs nemēģinās viņam atņemt.

- Nemaz nesapņo! Lai noturētu tik smagu sivēnu kā tevi, būtu vajadzīgi vismaz četri zirgi uzreiz, - zaķis iesmējās, un sivēns apvainojies izskrēja no klases.

- Ak mani var noturēt četri zirgi?! - Tukldegunis purpināja zem deguna, tipinādams uz mājām. - Cik ilgi zaķis par mani zobosies? Es viņam parādīšu!

Sivēns uz brīdi apstājās, lai izdomātu, ko viņš zaķim varētu parādīt. - Jā, es viņam parādīšu četrus zirgus! Ja es ierastos pajūgā, ko vilktu četri rumaki, zaķim mute aiz brīnumiem ieplestos tik plata, ka viņš to vairs nedabūtu ciet un turpmāk bezkaunīgi negvelztu.

Mājās mazliet atvilcis elpu, jo bija pārāk piekusis no iešanas un domāšanas, sivēns prasīja mammai, kur varētu dabūt četrus zirgus.

- Zirgus - un vēl četrus? - mamma pārjautāja. - Marcipāna vai šokolādes?

Sivēns nevilšus aplaizījās, taču tūdaļ pat varonīgi pārvarēja vājuma brīdi un noteiktā balsī pavēstīja:

- īstus un neēdamus!

- Neēdamus! Tu no tiesas tā domā? Vai tikai tu neesi slims, dēliņ? - mamma noraizējusies paskatījās uz Tukldeguni.

- Ak, - sivēns bezcerīgi atmeta ar roku, - man pašam būs jātiek galā!

Viņš aizgāja uz savu istabu un ilgi kaut ko meklēja veco mantu kastē.

- Re, te jau viens ir! - beidzot viņš iegavilējās, izvilcis sašļukušu piepūšamo zirgu.

Atlocījis klāt pielikto norādi,/kur bija paskaidrots, kā ar šādām mantiņāmJārīkojas, sivēns sāka pūst zirgu lielāku, ik pa brīdim ieskatoties lapiņā, lai tikai kaut ko nesajauktu. Kad zirgs bija piepūsts tik liels, ka Tukldegunis pat ar Daķsivēniskām pūlēm vairs nevarēja tajā iedabūt gaišu, izrādījās, ka tas ir divreiz mazāks nekā sivēns.

- Laikam šis zirgs iņāni pajūgā uz skolu neaiz-vilks... - Tukldegunis nelaimīgi nopūtās, kad bija trīsreiz apgājis zirgam apkārt.

Atmetis cerības atmaksāt zaķim, sivēns grūtsirdīgi devās uz virtuvi. Viņa vienīgais mierinājums bija doma, ka varbūt mammai patiesi kaut kur ir noslēpts kāds marcipāna vai šokolādes zirgs, vislabāk - dabiskā lielumā.

30. NODAĻA, kura gluži kā no gaisa nokrīt mīklains čemodāns

Kad nākamajā dienā draugi ieradās skolā, zirgi jau bija piemirsti. Visi stāvēja uz skolas kāpnēm un vēroja, kā tuvojas zaķis Baķis. Viņš nāca šurp, ar piepūli vilkdams līdzi lielu, nobružātu, raibām bildēm un uzrakstiem aplīmētu čemodānu.

- Es būtu jau sen ieradies klasē, ja pie Riekstu kalna man uz galvas pēkšņi neuzgāztos šis čemodāns, -viņš sūrojās, rādīdams to draugiem.

- Varbūt tas čemodāns nejauši izkrita kādam pa logu, - ieminējās Cibule, ilgu pilnām acīm raugoties uz bildīti ar uzrakstu “PARĪZE”.

- Vienīgais logs tajā kalnā ir strazdu būrītim. Varbūt tu vari paskaidrot, kā strazdu būrī iedabūt šādu čemodānu? - zaķis nosprauslojās.

- Iespējams, ka tas bija lidmašīnas logs, - pūķenīte negribēja atkāpties no savas domas.

- Tad jau tur ir zagta manta! To izmetis kāds ļaundaris, un mūs tagad apcietinās, - satrūkās Tukldegu-nis un virzījās tālāk prom no čemodāna.

Zerro apostīja čemodānu, pēc tam labu bridi pētīja uzlīmes uz tā un negaidot iesvilpās:

- Čemodāns taču domāts Ginesam!

- Ginesam?! Kāpēc tev tā šķiet? - pārējie neticīgi pārjautāja.

- Paskatieties uz attēliem! Tur redzamo lietu sā-kumburti veido vārdu “GINESAM”, tāpēc nav ne mazāko šaubu. - Zerro pēc kārtas piebikstīja gulbja, indiāņa, naža, egles, saules, apelsīna un mājas zīmējumiem.

- Ginesam, kā tad, bet pa galvu taču dabūju es! -sašutis par šādu netaisnību, Baķis nikni nospļāvās.

- Nav vērts strīdēties! Ja čemodāns patiešām domāts man, tad vērsim to vaļā. - Giness uzmanīgi aplūkoja lielo mantu.

- Vai tu nemaz nebaidies, ka no turienes izlidos kāds spoks, ērms vai kaut kas vēl nejaukāks? - Tukl-degunis neuzticīgi apstaigāja čemodānu, klaudzinot tam pie stūriem un klausoties, vai par atbildi neizdzirdēs spoka gaudošanu.

Taču čemodāns klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

- Lai tikai lido ārā! Viņiem nav ko meklēt manā čemodānā! - Giness noliecās un sāka knibināt vaļā slēdzīti: neizdevās, un vāks pat nepakustējās.

- Izskatās, ka čemodāns ir aizslēgts, - paziņoja Baķis, pāris reižu paraustījis rokturi. - Kam ir kāda atslēga, dodiet šurp!

Kad visas kabatas un somas bija pārmeklētas, pū-ķīša priekšā gulēja piecas atslēgas. Viņš piesardzīgi izmēģināja vienu, tad otru, tad vēl...

- Der!!! - atskanēja gaviļpilns sauciens.

Atslēga iekrakšķējās un pagriezās.

- Vēl viens koferis, - nepatīkami pārsteigts, secināja Giness, kad čemodāna vāks bija atvērts.

- Tad nav vērts to mūķēt vaļā, - Baķis atmeta ar roku.

- Kāpēc? - Tukldegunis brīnījās. - Varbūt tieši šajā čemodānā ir kaut kas vērtīgs!

- Tajā atkal būs čemodāns, kurā - cits čemodāns, tur iekšā - vēl mazāks čemodāns... - vienmuļā balsī skaitīja zaķis.

- Ko tu stāsti! Un kas būs pašā pēdējā čemodānā?

- Tur būs zīmīte ar tekstu: MUĻĶI, KAPEC JUS TĀ PŪLĒJĀTIES?

- Izklausās, ka tu šos čemodānus pats esi krāmējis. -Cibule neapmierināti papurināja galvu.

- Un pēc tam pats sev uzmetu uz galvas? - Baķis saviebās.

- Mēs tomēr pie skaidrības netiksim, ja nemēģināsim atvērt arī šo čemodānu! - teica pūķītis un otro čemodānu izvilka no pirmā.

- Otro čemodānu nevar attaisīt ne ar to pašu, ne arī citu atslēgu, - pusstundu nopūlējies, žēlojās Gi-ness.

- Varbūt metīsim mieru? - ieminējās Tukldegunis, kam jau sāka gribēties ēst. - Ja nevar atvērt, tad nevar. Un nav ko mocīties!

- Es tik viegli nepadošos! Ja čemodāns ir domāts man, tad jānoskaidro, kā to atvērt! - Giness viņam nepiekrita.

- Varbūt jāsagādā visas tās lietas, kas uzzīmētas uz ārējā čemodāna, un tas atvērsies pats? - Cibule atcerējās, ko bija lasījusi par slepenu durvju atdarīšanu.

- Būtu ļoti jauki, ja tu to visu atnestu, - sacīja Zerro.

Tikmēr zaķis un pūķītis izmēģināja visvisādus čemodāna uzlaušanas paņēmienus. Viņi sameklēja lauzni un zāģi un ķērās katrs pie sava stūra. Cīniņš bija nopietns, un čemodāns tika apstrādāts pamatīgi jo pamatīgi, bet... Nekas nelīdzēja, un čemodāns pēc stundas bija tikpat aizvērts kā pašā sākumā.

- Šeit ir viss, ko es varēju sameklēt, bet baidos, vai tikai kaut ko neesmu aizmirsusi, - bažīgi teica Cibule, atgriezusies ar groziņu.

- Man šķiet, ka tas nav tik svarīgi, jo tūlīt tā kaste būs vaļā, - apgalvoja Giness, manīdams, ka čemodāna vāks sāk padoties.

- Nu, vai es neteicu?! - nosprauslojās zaķis, kad otrā čemodāna vāks bija atmūķēts. - Redziet, kas tajā ir iekšā!

- Tajā ir brīnišķīga somiņa, bet tu sacīji, ka tur būs vēl viens čemodāns, - Cibule viņu apstrīdēja.

- Soma vai čemodāns ir gandrīz viens un tas pats, tos var pat sajaukt, - Baķis gandrīz vai staroja, lepodamies ar savām gaišreģa spējām.

- Tikpat labi varētu apgalvot, ka tevi un Tuklde-guni arī var sajaukt! - sacīja pūķenīte.

- Ko?! Mani sajaukt ar sivēnu?! - zaķis sāka vīstīt dūres gluži kā bokseris.

- Atjēdzies taču! Vai tu ar meitenēm taisies kauties? - Zerro viņu parāva atpakaļ.

- Ak, pareizi, es taču aizmirsu, ka viņas neprot kauties! - Baķis atmeta ar roku un, izlikdamies bezrūpīgs, sāka svilpot kādu dziesmiņu.

Tukldegunis steigšus aizbāza ausis, jo zaķis melodiju svilpoja tik aplam, ka pat sivēna nemuzikālajai dzirdei tas likās par traku. Tikmēr Zerro, Giness un Cibule nepacietīgi mīņājās apkārt atvērtajam čemodānam, nevarēdami sagaidīt, kādus pārsteigumus tur ieraudzīs.

- Skatieties, te ir neparasta mirdzoša pildspalva, kas visu laiku maina krāsu! - iesaucās Giness, atvēris vaļā mazo somiņu.

- Ak tu mūžs - pildspalva! - Baķis nevērīgi atmeta ar roku. - Ja tur būtu bankas čeks par 5000 latiem, tad tam varbūt būtu kāda jēga.

- Bet šī pildspalva izskatās ļoti īpaša un droši vien arī dārga, - iebilda Cibule.

- Labākajā gadījumā tu varētu par to dabūt kādu saņurcītu piecīti, - zaķis atsaucās, gatavodamies uz promiešanu. - Tikai diez vai jums pietiks pacietības

izstaigāt visus pilsētiņas lietoto mantu veikalus, lai atrastu kādu muļķi, kas uzķersies un nopirks šo krāmu no jums.

- Es tomēr neticu... - domīgi novilka pūķenīte.

- Kam tu netici? - Zerro apvaicājās.

- Neticu, ka parasta, pavisam vienkārša pildspalva būtu tik cītīgi iesaiņota trijos čemodānos, nē, divos čemodānos un elegantā somiņā!

Pūķītis Giness vēlreiz nopētīja abus čemodānus, pagrozīja atrasto pildspalvu rokās un tad pagriezās pret Cibuli.

- Iespējams, ka tev ir taisnība, - viņš sacīja. - Tā izskatās neparasta. Varbūt man jāaiziet pie rakstāmlietu kolekcionāra Cirkuļa? Ja kāds šajā pilsētiņā ko zina par pildspalvām, tad tas ir viņš.

Noglabājis pildspalvu visdrošākajā kabatā, Giness vēl trīsreiz pārbaudīja, vai tā nevar izkrist un vai kabatā nejauši nav izdilis caurums. Beidzot viņam likās, ka viss ir kārtībā, un pūķītis aizsoļoja uz kolekcionāra namiņu.

- Labdien! - sveicināja Giness, pieklauvējis pie Cirkuļa durvīm un saņēmis laipnu uzaicinājumu ienākt. - Man te ir viena tāda pildspalva...

- Pildspalva, tu saki? - ieinteresēti noprasīja vecais kungs. - Vai gribi to piedāvāt manai kolekcijai?

- Nē, nē, es to katrā ziņā gribu paturēt pats, -Giness steigšus paskaidroja. - Tā ļoti dīvainā veidā nokļuva pie manis, un es vēlos uzzināt par to kaut ko vairāk!

Cirkulis paņēma pūķīša atnesto pildspalvu un pamatīgi aplūkoja to no visām pusēm.

- Ļoti savāda, patiesi, ļoti savāda... Es, nudien, neatceros, ka būtu kādreiz redzējis ko līdzīgu. Paskatīšos, kas ir manā grāmatā “Pasaules neparastākās rakstāmlietas”, - varbūt esmu kaut ko piemirsis...

Viņš izvilka no milzīga grāmatplaukta ļoti biezu un apbružātu sējumu un ar smagu būkšķi uzlika to uz galda. Apsēdies ērtā atzveltnes krēslā, Cirkulis pēc brīža bija iegrimis grāmatas lasīšanā un šķita aizmirsis visu pasauli, arī pūķīti. Giness kādu mirkli pacietīgi gaidīja, taču drīz vien viņa pacietība sāka izsīkt.

- Piedošanu! - viņš mēģināja vēlreiz novicināt savu pildspalvu gar Cirkuļa degunu.

- Netraucē! - Cirkulis pastūma pūķīti gluži kā nevajadzīgu papīru kaudzi tālāk istabas stūrī un piebāza degunu vēl tuvāk atvērtajai lappusei.

Nesaprazdams, ko nu iesākt, Giness garlaikoti virpināja pildspalvu starp pirkstiem. Piepeši tumšais istabas stūris pielija ar savādu, krāsainu gaismu, un pildspalva Ginesa rokā sāka viegli dūkt. Cirkulis pielēca kājās, pametot savu grāmatu pusatvērtu, un neticīgi iesaucās:

- Tas nevar būt!

31. NODAĻA, kurā jaizlemj, ko darīt ar burvju pildspalvu

- Jūs pat iedomāties nevarat, kas šī ir par pildspalvu! - Giness bija vai gluži bez elpas, no kolekcionāra Cirkuļa atgriezies pie pārējiem. - Tas ir gluži neticami, tomēr tā nudien ir tāda pati pildspalva, kādu pirms trīssimt gadiem laimējies turēt rokā slavenajam pūķu hronistam Kāpostlapam.

- Kāda mums daļa, ko aizvēsturisks Kāpostlapa pirms gadu simtiem turējis rokās! - Baķis, kā parasti, nemaz nemēģināja noklausīties līdz galam.

- Šai pildspalvai piemīt burvju spējas - tā pati spēj uzrakstīt jebkuru pasaules grāmatu, tikai... - Pūķī-tis saminstinājās. - Tikai ne vairāk par vienu... Es nevaru izdomāt, kāda grāmata būtu pati labākā!

- Oho! - zaķis pielēca kājās. - Es to varu pateikt! Paprasīsim pildspalvai uzrakstīt tādu grāmatu, lai mums pietiktu visam mūžam! Lai tā uzraksta labāko padomu grāmatu banku zagļiem, un tie mūs par pateicību nodrošinās ar zelta stienīšiem, naudu, dārgakmeņiem - cik vien katrs no mums gribēs. - Viņš aptaustīja savā gandrīz tukšajā kabatā dažas sīkas

monētiņas un vēl iedvesmotāk turpināja: - Mēs beigu beigās

bankas varētu pārņemt savā īpašumā un kļūt par miljonāriem vai pat miljardieriem. - Un viņš laimīgs iegrima sapņos gluži kā iecerētajā naudas kaudzē.

- Starp citu, ja tu plāno to visu glabāt un kļūt bagāts ar zagtu mantu, arī pats kļūsi par zagļu līdzdalībnieku, - ieminējās Zerro. - Un zagļus agri vai vēlu noķer.

- Es paprasīšu pildspalvai tādus padomus, kas nāktu par labu zagļiem. - Zaķis negribēja atteikties no vilinošās idejas.

Sivēns paskatījās uz zaķi, iztēlojoties viņu brīdī, kad tas saņem zelta stienīšus no zagļiem ar melnu masku, tumšiem cimdiem rokās un pamatīgu bomi pie sāniem. Nākamā aina, kas sekoja pirmajai, bija Baķis svītrainā cietumnieka tērpā aiz restēm kopā ar drūma izskata bandītiem. Tukldegunis mazliet pat pārbijās no šausminošā skata, ko pats tikko bija uzbūris, un atkāpās pāris soļu tālāk no zaķa.

- Neticu, ka zagļus nekad nenotvers! Tu savāksi tik daudz zagtu labumu, ka tava mūža nepietiks, lai cietumā izciestu piespriestos gadus, - viņš uztraukti sacīja. - Man ir labāka doma: paprasīsim pildspalvai, lai uzraksta instrukciju, kā atvērt visu saldumu veikalu noliktavas...

- Ko tad mēs darīsim - ēdīsim saldumus?! - Baķis saskaitās.

- Un kāpēc gan ne? Tas taču ir brīnišķīgi! Pirmajā ēdienā - augļu želeja ar šokolādi, otrajā - kūkas ar putukrējumu, trešajā - cepumi un konfektes, - sivēns centās aizstāvēt savu ieceri.

- Vai beidzot tu pieēstos tā, ka visu mūžu uz kūkām vairs neskatītos? - painteresējās Cibule.

- Nē, tikai es visu mūžu esmu sapņojis paskatīties uz tik daudzām kūkām vienuviet un tās arī nogaršot, -sivēns lūdzoši lūkojās uz Ginesa pildspalvu.

- Klau, metiet pie malas kūkas un bankas! Es zinu kaut ko labāku! - ielīksmoti sauca Cibule. - Jūs pat iedomāties nevarat, bet es izdomāju, ko mēs varam uzrakstīt.

- Tev nepatika mana ideja? Vai tev kūkas negaršo? -apbēdināts noprasīja Tukldegunis.

- Garšo, bet negribu palikt resnāka... - Cibule atzinās. - Un tas, ko es izdomāju, ir labāks par kūkām.

- Ko tad tu izdomāji? - vaicāja Giness.

- Lai pildspalva uzraksta grāmatu par visas pasaules princešu piedzīvojumiem!

- Nē, tu taču esi nelabojama un ķerta uz princesēm! - Baķis sašutuma pilnām acīm paskatījās uz pū-ķenīti. - Es cerēju, ka kāds vismaz ieteiks rokasgrāmatu, kā atrast citplanētiešus. Tas būtu ko vērts!

Taču Giness tikai papurināja galvu un starojoši palūkojās uz draugiem.

- Man tikko kļuva skaidrs, ko es prasīšu pildspalvai! - viņš aizrautīgi iesaucās. - Šī pildspalva nokļuva pie manis, tātad tā grib un tai jāraksta par mani! Jau drīz pēc manas piedzimšanas mamma teica, ka man

jākļūst slavenākam par “Ginesa rekordu grāmatu”. Tāpēc tagad jātop Pūķlša Ginesa grāmatai. Un, ja jūs arī turpmāk būsiet kopā ar mani, izcilo pūķīti, mēs kādu dienu tiksim arī pie visām citām jaukajām lietām - gan kūkām, gan zelta stienīšiem! - Pūķītis lepni izslēja zodu. - Un varbūt pat pie stāstiem par princesēm, - viņš augstsirdīgi piebilda, pavēries uz Cibules apbēdināto ģīmīti, kas pēc šiem vārdiem mazliet atplauka.

- Raksti, pildspalva! - uzsauca pūķītis, un pildspalva paklausīgi sāka rakstīt:

“Pašā svelmainākajā vasaras dienā pūķu ģimenē piedzima ļoti glīts un rosīgs pūķu bērniņš...”

Content

Krūmiņa Gunta Pūķīša Ginesa raibu raibā dzīve

1. NODAĻA, kura tiek sacelta kņada ap bezvārda pūķabērnu

2. NODAĻA, kura izsalkuša puķēna vederā notiek avārija

3. NODAĻA, kurā pūķītis kļūst neredzams

4. NODAĻA, kurā pūķitis apēd savu vardu un ķeras pie lidošanas stundām

5. NODAĻA, kura pūķitis izraušas no biešu katla un beidzot tiek pie vārda

6. NODAĻA, kura pūķītis Giness cīnās ar “Pūķa gudrību grāmatu”

7. NODAĻA, kurā pūķītis mēģina nodarboties ar puķu audzēšanu un strādāt pie Skrodera

8. NODAĻA, kurā Giness sāk iet skolā un iekuļas ķīviņā ar zaķi

9. NODAĻA, kurā Giness tiek pie jaunam biksēm un iemācās košļāt gumiju

10. NODAĻA, kura puķitis ar draugiem piekvēpina mežu un iztrūcina ugunsdzēsējus

11. NODAĻA, kura zaķi Baķi pārņem zelta meklēšanas drudzis

12. NODAĻA, kurā pūķītis iepazīstas ar sportošanu

13. NODAĻA, kurā Giness ievārījumu meklē mežā

14. NODAĻA, kurā pūķītim un zaķim gandrīz uzkrīt lidojošs šķīvītis

15. NODAĻA, kurā zaķis Baķis plāno lauvu medības un Giness kādu atrod savā cepurē

16. NODAĻA, kurā zaķis Baķis satiek jūras vilku

17. NODAĻA, kurā sākas juras ceļojums, kas draugus aizved uz vientuļu salu

18. NODAĻA, kurā pērtiķi nozog sivēnu Tukldeguni

19. NODAĻA, kurā pūķītis Giness atklāj pamestu kuģi

20. NODAĻA, kurā zaķis Baķis kļūst par kuģa kapteini

21. NODAĻA, kurā visus aizbiedē pirātu kuģis

22. NODAĻA, kurā ceļotāji gandrīz nokļūst Holandē

23. NODAĻA, kurā top īsta senlaiku pils

24. NODAĻA, kurā tiek rakts aizsarggrāvis

25. NODAĻA, kurā uznāk dīvains negaiss

26. NODAĻA, kurā uzrodas senlaiku kareivji

27. NODAĻA, kura Cibule izmēģina vecmāmiņas burvestības

28. NODAĻA, kura sivēns nespēj noticēt, ka viņš ir laimīgi atgriezies

29. NODAĻA, kurā zirgs mēģina mācīties skolā

30. NODAĻA, kura gluži kā no gaisa nokrīt mīklains čemodāns

31. NODAĻA, kurā jaizlemj, ko darīt ar burvju pildspalvu