Čaks Aleksandrs

Raksti 3 sējums

Aleksandrs Čaks

Raksti 3 sējums

.

ZEM CĒLĀS ZVAIGZNES

..

IESKAŅA

.

AUGSTĀ KRASTA

Bij rudens vakars ar tumšu māju.

Bij ilgi domāts un smagi iets.

Es vējā seju ar rokām klāju,

Un, kur vien liku bez ceja kāju,

Man pretim nāca ar smaržu vāju

Tumšs, īdzis krūmājs un vēlīns zieds,

Tumšs, īdzis krūmājs un vēlīns zieds

Gar pašu malu, kur akmens ciets.

Bet savu soli es neatstāju,

Jo sirdī dega man rūgtums sīvs.

Vien tikai tālāk bez mitas gāju,

Līdz augstā krastā es beidzot stāju,

Kur dzija upe ar miglu sāju

Man galvu sedza kā vainags dīvs,

Man galvu sedza kā vainags dīvs,

Un jutu atkal: es esmu dzīvs.

Dzīvs. Tālumā aiz miglas piena,

Kur bija visām skumjām gals,

Kā uzvara un gaiša diena

No dziļuma un krastu pliena

Man pretim kāpa tautas balss,

Balss, pilna asuma un žūžu

Par pasauli un manu mūžu:

— Tu, niecīgais, tev nav neviena.

Tu stāvi pasaulē viens pats,

Jo esi rūgts kā lapsas slienā

Un sevī drūms kā akmens siena.

Tavs spēks ir viegls sievas mats.

Es tādu tevi ārā grūžu,

Prom, tukšais, tu uz visu mūžu.

Tavs augums vērties vieglā kvēpā.

Ņem savas sāpes pārkal šķēpā

Vai pacelies kā saule augstu

Un dzirdi pasauli ar plaukstu.

Tu, niecīgais, tas tavā varā,

Kā dzīvība ir saules starā. —

Kā kastanis es vaļā šķēlos,

Ar savu tautu kopā cēlos

Un tagad stāvu saules starā.

VARENAIS UZVARAS OKTOBRIS

.

UZVARAS OKTOBRIS

Burzgu]o upes, šalc meži, kūp lauks,

Upēs ņem zivis ar taci,

Augļus sniedz koki, ar vārpu san augs.

Kur vien tu pameti aci,

Rosībā kvēlā viss ceļas un ris:

Gadskārtā Uzvaras Oktobris.

Visiem, kam Padomju Dzimtene rūp,

Novārtā nepaliek roka,

Lūko, kā dūmeņi kvēlo un kūp;

Tēraudu veido un loka Strādnieks, kam muguru atliecis

Varenais Uzvaras Oktobris.

Priedes mirdz krastā un priecīgi māj.

Skaidru un vējotu seju

Zvejnieks tver tīklus un laivā sev klāj,

Traukdamies selgā uz zveju:

Jūrai un brīvībai pacēlis

Viņu ir Uzvaras Oktobris.

Rītos zied sudrabā zeme un skan,

Vēji pūš zeltotu ragu;

Zemnieks tver arklu un steidzas, lai tvan

Irdne gar beidzamo vagu:

Zemi un dzīvību atdevis

Viņam sen Uzvaras Oktobris.

Niknā un varenā triecienā

Tēvi un brāļi mums gāja.

Jaunieti, pats tagad līdzi mums nāc,

Iet lai tev nepagurst kāja:

Ceļu uz laimi tev pavēris

Varenais Uzvaras Oktobris.

2

Sārtas lapas gaisos plīvo,

Miglas vāli lejup ris;

Lai var visas tautas dzīvot,

Klāt ir atkal Oktobris.

Klāt Viņš, sarkanais un labais,

Cēlais devējs, lielais sargs,

Viņš, kas mūsu dzīves glabā,

Pacēlies pret nakti bargs.

Uz tās zemes — visas zemes,

Kuru valda Padomes,

Mierīgs nirt var irdnē lemess;

Ienaidnieks aiz ežas mests.

Nav vairs pilna brūnu skostu

Mana dzimtene.

Kā vilks Ienaidnieks pats savu postu

Savā migā ēd un smilkst.

Tālē lielgabali alzdun,

Dūmi plokot sāpes sedz.

Atkal visu dzīvi skaistu

Acs kā atžilbusi redz.

Kur uz drupām ogles miglo,

Sīvums rāpo, plēnes trīc,

Man caur sadauzīto stiklu

Atmirdz pretim rožains rīts,

Jaunas ielas, jauni lauki,

Cilvēks jauns un viņa prieks;

Tautas tur kā seni draugi

Cita citai roku sniegs.

Visu to ar savu delnu

Ceļ un dod mums Oktobris,

Rūgtumu kā vieglu pelnu

Mūsu mūžam norausis.

Oktobri, tu zelta bulta,

Mūsu darbs un asinis.

Daugava tev salda gulta,

Gaiziņš — slavas sēdeklis.

Esi slavēts, celts un pacelts,

Sākums, lidojums un mērs.

Tā kā savu labo aci

Tevi glabāju vienmēr.

PADOMJU LATVIJAI 1

Nobeigta varena kauja.

Uzvara spārno un ceļ.

Dzimtenes ūdeni sauja

Brīvi un mierīgi smeļ.

Padomju Latvijas vārdu

Lūpas lai nebeidz mums teikt,

Tālums ar mākoni sārtu

Nāks mūsu brīvību sveikt.

Moku un sāpju bij gana,

Miers tagad dvēselēs līst.

Roze ir dzimtene mana,

Roze, kas nenovīst.

Lauzuši stinguma ledu,

Ceļi plūst saldi kā piens.

Maigāk par sapni un medu

Smaržo no upmalām siens.

Nobeigta varenā kauja.

Uzvara spārno un ceļ.

Dzimtenes ūdeni sauja

Brīvi un mierīgi smeļ.

Pērkons vien pamalē nodun,

Atnesot veldzi, kam slāpst.

\Latvijas slavu un godu

Ar savām dzīvībām glābs

Vīri, kad būs viņu rinda.

Tagad lai pasaule zied,

Tagad lai atmatās šķindot

Traktori steidzas un iet.

Saule kā dzeltena sloka

Debesu nojumēs skrien.

Zemnieka strādīgā roka

Kātā sev izkapti sien.

— Tev, mana druva, mans sveiciens,

Smaida tam laimīgais vaigs.

— Nācis ar auglības tveici

Padomju Latvijas laiks. —

Rūpnīcas gudri un rātni

Dara to, ko viņām liek

Padomju Latvijas strādnieks.

Saka viņš stingrs un liegs:

— Dzīve kļūst dzidra kā smiekli.

Prāts nav vairs īgns un skarbs.

Strādāt man saldi un viegli:

Brīvs tagad cilvēks un darbs.

Sliktais un vecais viss satrūd,

Noliecas ļaunums un kalst.

Gaismā un priekā ceļ katru

Padomju Latvijas valsts.

Saule ar mākoni sārtu

Nāk mūsu brīvību sveikt.

Padomju Latvijas vārdu

Mūžos lai nebeidzam teikt.

2

Mums dziesma plūst no skaidras krūts:

Mēs tagad dzīvot varam.

Kā bite katra lieta dūc,

Ko mēs ar sirdi skaram.

Pēc sāpju gadiem mostas viss

Likt darbā savu roku.

Zied gaisi. Treļļo cīrulis.

Ceļ saule sārtu loku.

Mums dziesma plūst no skaidras sirds:

Mēs atkal brīvi esam.

Kā saule mūsu dienas mirdz,

Jo sauli sevī nesam.

Posts jaunais lūst un zemē krīt.

Cērt mūsu griba asa.

Mēs spējam visu padarīt,

Ko dzīve no mums prasa.

ATMOŠANĀS

Nekā es laba neredzēju:

Es sevi aizmirst nevarēju,

Bet tagad, pilns ar alku spēju,

Es dzirdu pat, kā jumti kūst,

Kā pakši silto rīta vēju

Uz mežaraga māca pūst.

Sev vaicāju: vai murgā biju?

Es sevi attinu kā dziju.

Un pirmo reizi pasmaidīju,

It kā man jauks kas būtu teikts.

Un tad es atkal ieraudzīju,

Kas darāms vēl un kas jau veikts.

Ar gaismu plaukstā kāpu lejā.

Vējš savā nevaldāmā skrejā

Kā rūsgans putns šalca sejā

Un meta dzirkstis mākoņos.

Tie kūpot stājās trakā dejā

Un zuda sārtos tālumos.

Vējš mani pacēla kā skaldu,

Es atraisīju savu smaidu

Un tad ar atvēzienu slaidu

Bezgala tālos klajumos

Kā zvaigzni viņu projām laidu:

Man darbs un griba prieku dos.

Arvienu tālāk gāju laukā,

Es grāvjos ieplūdu kā traukā,

Es ieslīdēju katrā augā,

Es biju katrā kukainī,

Un lietus brāzienos un aukā

Es gulēju kā atzveltnī.

Tā nokratīju savu sīvi Un jutu atkal īsto brīvi,

Līdz dzīlēm tverdams jauno dzīvi,

Tā vērās, kur vien lūkojos.

Bij reizē priecīgi un dīvi:

Man darbs un griba laimi dos.

Kad bijuši tik zili gaisi?

Nāc šurp un sevi vajā raisi,

Kā ziedus sevi visiem kaisi,

Tu arī kļūsi liels un brīvs,

Jo, kas aiz sevis durvis aizsit,

Nekad tas nebūs cilvēks dzīvs.

Nāc šurp un dod man darbam roku:

Bij diezgan sāpju, diezgan moku.

Lai veram vaļā katram logu:

Jau zaļo zāle, smaržo koks.

Viz uzvara ar zvaigžņu loku,

Kā pūka aizplīv katrs slogs.

BĒRNĪBAS ATMIŅAS

1905. GADS

Mājas deg. Zeme deg. Cilvēki krīt. Kveldini gribu, steidz zobinu trīt.

Deviņsimti piektais,

Pāri audzēm sniegtais,

Dragātais un liektais,

Skarbu dusmu triektais Gads.

Mūžam tava slava Mūsu miesā degs,

Kamēr saule lēks,

Nakts ar dienu mīsies,

Nāvi mezglā sies.

Gads.

Tu nāc kā tāla šalka,

Kā kvēpu sūrums smags.

Kas dzer no tava malka,

Kļūst nevaldāms un traks.

Deg sirdis tavas mājas Tāpat kā toreiz vēl.

Kur liktas tavas kājas,

Tur mežs vēl tagad kvēl.

Es eju garām priedei,

Kur krusts ir iegriezts reiz. Tas katru gadu iedeg Arvienu dziļāk greizs.

Pēc smiltīm steidzu liekties, Ko likt sev spilvenā.

Gads deviņsimti piektais, Pār mani degošs nāc!

Deviņsimti piektais,

Tautas dusmu triektais,

Pāri audzēm sniegtais Gads.

Man, tevi atceroties,

Viss sirdī dreb un kaist,

Jo redzu — cīņai modies Bij cilvēks apspiestais.

Kūp viņa zeme liesa Kā kauls un īdzīgs vārds,

Bet tā ir viņa tiesa —

Tāpat kā sirds un miesa,

Kā šūpulis un sārts.

Deviņsimti piektais,

Slavētais un liegtais,

Cauri sirdīm triektais Gads.

Cita kunga nava:

Sī ir zeme tava,

Lāsts un mūža slava.

Gads.

Sūrst manas kāju pēdas,

Deg manas smadzenes,

Mans prieks un manas bēdas, Mans kauns un manas rētas,

Kas manu mūžu nes.

Gads.

Ii cēlušies kaujai visi: Strādnieks, zemnieks un bads, Akmens, izkapts un bise — Deviņsimtpiektais gads.

Kur nams — sārta uguns skaida, Kur dārzs — oglēs ābeles.

Egles zars pāri bez vaida Pašu zemnieku mūžībai nes.

Atrauts ar tautas roku, Pagastnams likumus kuj.

Izmests pa atvērtu logu,

Ķeizars starp usnēm guļ.

Vējš, kas brīvē aizrāvis Arvien augstāk, augstāk, augstāk — Tur, kur cīņās liesmo viss. Deviņsimti, deviņsimti,

Deviņsimti piektais gads,

Dvēselēm tu devi dzimteni, Nokrizdams kā zvaigzne pats.

Deviņsimti, deviņsimti,

Deviņsimti piektais gads,

Mūžam tu man sirdi krimti,

Līdz es kjuvu savs un pats.

Mājas deg, zeme deg, cilvēki krīt, Steidz kveldināt gribu un zobiņu trīt.

*

CĪŅA

Drūma nakts. Rīga. Tramvaji neiet.

Slēģi ciet. Uguns nespīd nekur.

Ielās staigā tik durkļi un vēji,

Tumsā pagrabi paslēptos tur.

Kad kur noklaudz atslēgtie vārti,

Nodreb iela visa, un ciet

Sit tai uztraukums elpu kā kārtai:

Vai jau atkal pret nāvi kāds iet?

Aizdārd rati, un atkal viss klusu.

Pēkšņi kliedziens. Un postenis kāds Ļimstot rokas pret debesim uzsit,

Nokrīt un tikai mirkli krāc.

Trauksme. Pakavi. Dragūni steidzas.

Slīd gar mājām kāds viegli kā mats.

Pie tā stūra, kur šķērsiela beidzas,

Izsistu pagraba logu jūt acs.

Klāt ir. Iekšā. Pāri dārzājiem. Durvis. Priekšā pagalms un tālāk žogs.

Pāri žogam rip cilvēks kā kurvis.

Krustās sievas: — Kungs, atpestī — spoks!

Atkal rīts. Sen jau novākts zaldāts. Viņa vietā stāv tagad trīs.

Savā īgnumā tikko valdās Rīga, liesmo, gaida un trīs.

Satraukts viss kā pirms dienas lēkta.

Ielās krata katru, kas iet,

Visas fabrikas mēmas un slēgtas.

Tikai saule vēl jāsaņem ciet.

Namu pagalmos iznākot, sievas Sagulst pūļos un čukstoši spriež.

Savās durvīs, pilns cieņas un nievas,

Sētnieks nostāj ies saj ozts un ciešs.

Beidzot nosaka: — Sievas, ko stāvat?

Izklīst! Nerunāt: likums ir bargs. —

Sārtā, lielā no ceturtā stāva,

Kurai Feniksā vīrs vārtu sargs,

Steidzas: — Zināt? — Nē! — Feniksā sardzei Rīkles. — Rāda. — Ko? — Pārgrieztas? — Jā. Tikai divi ir atrasti gārdzot,

Tie vairs arī ne pipkos, ne jās.

— Aizviņnakti, — čukst otra, — tas tuklais, Kas bij Baltijā priekšstrādnieks sīvs,

Atrasts vakar ir mežā aiz Juglas Tikko dzīvs.

Tāpat tas, kas pret visiem bij gājis Strādāt fabrikā, — dzērājs Makss Atrasts notekā. Aukstas kājas,

Ņemts nekas. Klāt ir drēbes, ir maks.

MELNĀ SOTŅA

— Melnā sotņa,

— Rīgā čukst bez stājas.

Melnā sotņa.

Beigas visiem būs.

— Baroni. — Dreb bailēs sievām kājas:

Kur tie ies, tur mājas kopā grūs.

Drupas, šausmas tikai pāri paliks.

Bērnus nokaus. Meitas aizvedīs.

Labāko sev ņems un orēs saliks.

Bēdziet. Klāt būs melnā sotņa drīz.

Zūdiet ļaudis. Sotņa jau pie Juglas.

Posta, dedzina un kar.

Zeme kļūst zem viņu zirgiem muklājs.

Zūdiet, gaistiet, kas vien prot un var.

Pamestas pie Juglas visas mājas,

Lopi nokauti un zemē guļ.

Būdās nomaļās pie gaismas vājas

Ļaudis slēptos rudzu kūļus kuļ.

Un tad dodas Rīgas zilos purvos

Lieliem bariem, pirms vēl saule riet,

Līdzi ņemot savu skala kurvjos,

Kas uz nēšiem, lai var labāk skriet.

Melnā sotņa — tā ir kā no pekles.

Visiem zirgiem, šķiet, ir spārni klāt:

Juglas ezers tiem pat ir par seklu,

Lēkšos versti ņem tie gabalā.

Kur ir zemē viņu rūgtais pakavs,

Ne tur kas vairs aug, ne arī dīgst.

Tie ar pipku izsit dziļu vagu,

Tāds kā pusmēness tiem zobens līks.

Viņu bargās sejas tumši brūnas,

Cepurēs un bārdās milzīgās.

Spalvas tiem uz krūtīm guļ kā sūnas.

Aklās rokas prot tik žņaugt un gāzt.

Augumā tie tā kā divi stāvi.

Kur tie jāj un skaļā balsī dzied,

Zeme trīc, un aizēno tie nāvi:

Viss, kas var, zem zemes lien un iet.

Sievas klausās, dreb, un acīs valgums.

Trepes augšup. Satin palagos

Dārgāko un nones to ar malku

Apkraut dziļi namu pagrabos.

Dažs sev cirvi asina pret skārdu.

Cits sev zāģi garā mietā slej.

Trešam bailes gluži atņem prātu:

Tas tik dzer un nesakarīgs smej.

Tā kā ēna paklausīgs un rātns

Klusi žogos visās istabās.

Zinu labi: manu gultu māte

Ātrāk atkal, kā jau vienmēr, klās.

Darbnīcā viss klusu. Tikai skalda

Pulkstens laiku, garā kastē sliets.

Un uz lielā, tukšā darba galda

Zellis stāv. Tam rokās varens miets.

Logi cieti nakti ir un dienu.

Vāra gaisma spraugām cauri plūst.

Tā no griestiem, šķeļot visu sienu,

Zelta peļķē pretim logam kūst.

Jaukā gaisma, mana saldā plūme,

Esmu krēslā kļuvis gluži slikts.

Zellim sēļa nopietna un drūma

Sardzē te, kur viss pie miera likts.

Gludekļi uz sola nopulēti,

Vaska drānas šujmašīnas sedz.

Laupītājiem neatdos tik lēti

Sarga drosme, sarga cietais plecs.

Galda sardzei pašai sava maiņa:

Divas stundas — un tad otrs nāk,

Naktī atpūta turpat uz saiņa.

Boze blakus — īstā tvērienā.

Iebrukt var kaut melnā sotņa visa.

Ietrieks to kā peli zābakā.

Un tai pašai pienāks saules dzisa:

Baiļu nav šiem zeļļiem ne no kā.

Sētā viens pie vārtiem suņu būdā

Blakus sunim, jo ir diezgan auksts.

Rokā cirvis, un uz vaiga skūtā

Mēness atspīdums kā roze plaukst.

DRĒBNIEKA MĀCEKLIS PlČS

Gads, deviņsimti piektais gads,

Vēl žilbst no tavas saules asās,

Vēl deg no tavas gaismas acs,

Ko atstāji tu, steigdams plats,

Kā dziļu sliedi rīta rasā.

Kā tumsā notverts cīrulis Tev trīcēja zem plaukstām Rīga. Vīrs, sieva, bērns un pusaudzis,

Zem zemes bailes paslēpis,

Pēc atmaksas un brīves tvīka.

Gads deviņsimti piektais. Draugs Tu esi man no paša gala.

Mans lielais spēks, mans zelta raugs, Mans torņa galā pacelts trauks Un rozē vērsta debess mala.

Dod tevi bērnam mātes krūts,

Dod zēnam spīts un ielās olis,

Dod kaps, kur guļ, kam diezgan būts. Par tevi pērkons gaisā rūc.

Ar tevi atnāks katrs solis.

Viss tautas sūrums tevī liets.

Zēns tevī kļūst par vīru mirklī,

Tu pāri bailēm laipu liec.

Tu varmācībai kaklu liec.

Viss ļaunums tev, kas ašķis dzirklēm.

* * *

Vai pavasaris bija tas Vai rudenis ar rudu lauku?

Bij brūnas debesis kā kvass.

Vējš dūrās sīvs kā asakas Un šņāca ošos dienu augu.

Man galva sāpēja. Es vārgs,

Viens krēslā, sārtu zīdu klātu.

Tas zelta malām, slaids un dārgs. Man plecos siltais tēva svārks.

Un kājas noklātas ar ādu.

Aiz log: zirgi reizēm skan.

Skan. Reizēm atkal viss ir klusu. Bez mēra smaga galva man.

Kā pilna vaivarāju tvan.

Viss jēgā ņirb kā saules kusums.

Es sevi nolieku gan tā,

Gan šā, bet līksmes sirdij nava. Aiz loga viss kā lakatā.

Smīn slimība un saka tā:

— Vislabākā tev miega skava. —

Es esmu lēni iesnaudies.

Pičs istabā uz pirkstu galiem Tai laikā klusi iezadzies,

Kā smilga līgans, garš un liess, Pilns drebu kā pēc sūriem saliem.

Es acis paceļu. Kas tas?

Pičs elso — bāls kā linu drāna.

No viņa svārku kabatas Pie lapas lapa iezibas Kā elpa, čaukstoša un plāna.

Pičs acis šauda garš un liess.

Līkst līks un lēnām salīkst līkstē.

— Kur varētu es paslēpties? — Čukst sausi lūpas tam. — Ak dievs, Kam dzeļ man tava niknā rīkste?

Es tikai labu gribu vien,

Bet nāk man virsū, nāk tie velni. Liec, lai tiem vājums kājas sien,

Lai acīs kalniem birst tiem pelni. —

Pret zobu Pičam sitas zobs,

Par pātagām zib rokas gaisā,

Kā dzeltu to viss bišu strops;

Te pēkšņi balss: — Kur ir tas lops? To atradīsim kaut vai maisā. —

Klaudz soļi. Dobjas balsis dūc.

Tēvs kaut ko lēnā mierā saka.

Pičs pēkšņi pielec klāt pie rūts,

Bet tūdaļ saplok bāls un grūts:

Aiz loga durkļu sardze smaga.

Ko darīt? Pičam pazib acs.

Viņš ir pie manis vienā mirklī — Kā laists no stāva kalna rats.

Klāt pielīpot kā līgans mats,

Tver mani savās acu dzirklēs.

— Tu. Sēdi krēslā mēms un stīvs, — Čukst Pičs un savos svārkos vandās.

— Tā kā tu nebūtu vairs dzīvs.

Un nerunā, kaut nez cik sīvs

Tev virsū bruktu melnais žandarms.

Jā? Jā? — Tad žūksni papīru Pičs sagrūž biksēs man pie ādas.

Kāds durvis rauj, ka nodreb rūts.

Un rupjā balss no visas krūts Jau, slieksni kāpjot, tagad lādas:

— Jūs sakāt, viņa nav. Lūk — tas.

Es pazīstu šo zelli glumo.

Viņš Grīziņkalnā kārs un ass No biezo krūmu aizsegas Viens meta pūlī uzsaukumus.

Viņš mūsu Rīgai bieds un drauds.

Gan mēs tam atradīsim zaru.

Tais seska lapelēs par daudz Ar lamu vārdiem bija spļauts Uz valdību un augsto caru.

Tu. Rokas augšāl Mēsls tāds, —

Zib nagans, pacelts īgnā rokā.

— Man tagad stāstīt visu sāc!

Tu nerunā? Tu tikai šņāc?

Ak tā! Tad karāsies man kokā.

Tepat jau sētā gribi? Tā? —

Sāk nagans nikni lūpas dragāt.

— Tu slēpsi balsi lakatā?

Teikt piespiedīšu tā kā tā,

Kaut mēle būtu tev no raga.

Kur uzsaukumi? — Sitiens skan. Tēvs tagad metas abu starpā.

— Kungs žandarm, ko jūs īsti gan No zēna gribat? Ticiet man,

Viņš bija istabā un darbā. —

Es savā krēslā drebu bāls.

— Nekā es nezinu, — Pičs iesāk, Viss trīcot kā no nelabā.

— Es biju tikai istabā.

Kā teica meistars, tā ir tiesa.

— Vai varat parakstu, kungs, dot Par to, ko jūs nupat man teicāt? — Pret tēvu žandarms izsmejot,

Pikts kā pilns izsalkuma ods,

Jo droša lieta lēni veicas.

— Jā, — atbild tēvs un parakstās. Pičs stūrī kluss un ciets kā slēpe. No apakšlūpas dragātās

Uz leju lielām pilēm 1ās Tam asinis un sārto drēbes.

Sāk žandarms: — Vai tās lamatas?

Un abi jūs no viena rauga?

Gan to mēs redzēsim. Nekas.

Vēl arī uzziedēs mans kvass.

Tad dzeršu to no visa trauka. —

Draud tēvam nikns un tad kliedz:

— Jūs. Žigli pārmeklējiet telpu! — Rūc vandot zaldāti kā spiets.

Pičs pelēks, galvu lejup liec.

Vai atradīs? Un aiztur elpu.

— Ko? Bērnu arī pārmeklēt? —

Sauc zaldāts, panācies man klātu:

— Slims, šķiet, jo stipri satīts sēd. — Kāds manu sirdi ņem un ēd.

Skrien auksti simtkāji pār ādu.

— Liec bērnu mierā, vai tu traks, Drīz sāksi čamdīt man pat blusu. — Skan pēkšņi žandarms spalgs kā rags.

— Uz bērniem, redzu, tev ir nags:

No tiem var pagrābt sev ko klusu.

Bet lielos vaļā tik. Tas gan. —

Dārd tagad balss ar tādu īdzi,

Ka visas lietas trīc un skan:

— Nē, neizspruks šis puisis man. Slēgt viņu dzelžos un mums līdzi!

— Nekas nav atrasts. — Nevar būt. Lai! Stāties! — Durkļi Pičam āpuš.

— Jūs, meistar, varat mierīgs būt: Tiem manu mēli neiegūt. —

Smīn Pičs. — Vēl neprotu es rāpot. —

Klāt piektā diena. Vakars jau,

Kad atnāk Pičs ar tītu galvu.

Viņš apsēžas un ilgi raud,

Sit dūri galdā, kādam draud,

Līdz sirds ir aplieta ar alvu.

Tad saka balsī mierīgā:

— Tie mani mocīja un kāva,

Un dzīvu dzina zābakā,

Es tomēr neteicu nekā:

Tad labāk lai jau nāktu nāve.

Nakts. Murgo Pičs. Uz muguras Liek māte viņam rētās ziedi.

Pičs sāpēs smilkst kā kucēns mazs.

Kad visas vainas apkoptas,

To palagā un mierā ietin.

Gads deviņsimti piektais. Ciets Tu pāri laikiem ievelc sliedi.

Viss tautas sūrums tevī liets Un varmācībai kaklu liec.

Tavs solis mūsu dienās iedim.

VAJĀŠANA

Ir atkal rīts. Un atkal skaidra diena.

Es esmu izlaists brīdi pagalmā.

Man pielikts klāt Pičs, māceklis, kā siena. Sen viņa tuvums mani sien un māc.

Viņš mani uzmana kā lapsa gaili,

Man seko visur, kur es lokos dzīvs.

Virs galvas koki vējā visi kaili.

Kaut es kā vējš tik mirkli kļūtu brīvs.

Kāpj lejup trepes šuvēj meiča Velta.

Uz tās no manis pārlec Piča acs:

Ir viņas galva kā no medus smelta.

Un šinī mirklī esmu jau viens pats.

Es nedzirdu, ko Pičs vēl saka Veltai.

Kā lode garām stūrim esmu jau.

Sirds līdzi kājām tikko pagūst celties Uz ielu — tur, kur zirgi tvan un klaudz.

Pie vārtiem. Dzelzs melns. Pāri staigā kapars Kā mēness dzeltens. Zaigo kāri ass.

Aiz manis pagalms kluss kā ielikts kapā,

Uz bruģa smagajam rīb tēraudass.

Viss vienā laidā izskrienu līdz vidum.

Maz braucēju un gājēju tāpat.

Aiz notekas, kur bruģim sākas kritums,

Es attopos un kjūstu atkal pats.

Pie kājām lapa. Gribu to sev pacelt.

Uz gludā oļa, smaržu glābjot, kalst Ar smiltīm kopā. Vai tā bruģa acs ir?

Grimst debesīs kā iedurts torņa gals.

Te pēkšņi Šāviens. Sastingstu puslīcis:

Ne lapu tvert, ne projām roku raut.

Vēl šāviens. Vēl. Kur? Vēl. Kam, roka, trīci? Tad noskārstu: uz stūra nebeidz šaut.

Pa plato ielu skrien viens manai pāri.

Skrien. Atskatās. Šauj. Atkal skrien un šauj. Aiz stūra nama pretim šauj tam kāri,

Līdz skrējēju kāds strauji zemē rauj.

Vai sitiens ķēris būtu viņa kājas,

Vai klupis tas un nespēj augšā tikt?

Vēl šauj un šauj aiz brūnās stūra mājas.

Un kliegt viens sāk kails, nevaldāms un dikts.

Visapkārt tukšs. Neviena ļauža. Logi Spīd aizmirsti kā tas uz stūra viens.

Tik tur gar ietni, kur ir rindā koki,

Viens balstoties uz manu pusi skrien.

Viņš skrien un klūp, pie kokiem balstās mirkli. Tad atkal skrien, krīt, vaid un ceļas vēl.

Tas rokas karclna, kā slīcējs tvarstot irkli,

Un nav neviena, kam tā būtu žēl.

Viņš tuvojas. Es viņa elsas dzirdu Pa gabalu. Viņš gaišiem matiem, jauns.

Bāls sejā. Gurds. Ciet acis, kā tas mirtu.

Kaut saplēsts tērps, viņš nav ne baigs, ne jauns.

Neviens uz stūra nešauj vairs šai brīdī.

Es manu vīrus skraidot šurp un turp.

Tie rokām mētājas kā neziņā un strīdū.

No šāvieniem gaiss kļuvis sārts un skurbs.

Te viens, kas stāv, kur viņa ietnes mala,

Uz manu pusi roku sviežot, kliedz.

Un atkal šāvieni kā izbērti bez gala.

Tic bišu baru man pār galvu triec.

Es sakņūpu, pats nezinot, kas liek tā.

Šķiet, tikai svešais nemana nekā.

Līdz kāda lode, pašā galvā triekta,

To rupji zemē triec ka dzērājs kāds.

Viņš tikai īsi iekunkstas un nokrīt Uz mutes smiltīs, rokas ieplētis.

Tas krītot atlauzis uz leju savu žokli.

No vērtās mutes auļo asinis.

Pats galvaskauss kā pods ir šķīdis pušu.

No tā kūp smadzenes un zaļas gļotas plūst.

Ap to pēc mirkļa lido jau bars mušu.

Rimst šāvieni. Un troksnis asi lūst.

Kaut manā galvā lēkā bruģa o)lr No nāves nespēj atrauties man acs.

Dimd šurp no stūra, dzirdu, steigā soļi.

Skrien žandarms pirmais šņācot, garš un plats.

Es tagad saprotu. Un mirklī vienā Jau esmu vārtos. Pičs tur pleties guļ Uz vēdera ar galvu mūra sienā.

Raud, kunkst un dusmās rokas smiltīs kuļ.

Kad mani ierauga, lec laimē kājās,

Spiež mani, skūpsta, purina un glauž.

Uz pleca liek un nes kā sauli mājās,

Pats karsts un skaļš: tik viņa prieks ir gaužs.

MĪTIŅŠ GRIZIŅKALNĀ

1

Grlzlņkalns,

Grlzlņkalns,

Zelta smilšu kalns.

Milža galva, zemē rakta, Laiku lielā zelta sakta, Grlzlņkalns.

Pavasaros zaļš un skaļš, Ziemās salns.

Grlzlņkalns.

Kā es tevi apkampt gāju, Celdams savu īkšķa kāju.

Tev ar mazo roku māju, Grlzlņkalns.

Pavasaros zaļš un skaļš, Ziemās salns.

Tev ap kājām sīki krūmi, Ozols sauss.

Tev ap galvu smagi dūmi — Cepure uz vienas auss.

lielais, lielais plikpauris. Pāri tavam galvaskausam Slīd kā zelta plīvuris Saule, mirdzoša un sausa.

Sirmais, drūmais vecpuisis.

Nav neviena otra blaku.

Tikai garo tēraudtaku Vilcieni tev garām ris.

Vilcieni. Ar spalgu ragu Piepūš tavas ausis pilnas.

Vēji raud kā zelta dzilnas, Smeļot sausu zilgmes aku.

Sirmais, drūmais vecpuisis.

Nav neviena otra blaku.

Tikai savu sūro smaku Nes tev katrs dūmenis.

Grīziņkalns,

Grīziņkalns.

Pavasaros za)š un skaļš,

Ziemās salns.

Sūrs un sāļš tavs lielais vecums: Tu kā iemērkts dzīvā sālī. Aizgriezies ar visu plecu Pat pret Dzegužkalnu — brāli.

Citi tavi draugi tāli.

Cirtis purvos savu ilkni,

Kā ar nolobītu kāli

Kāp ar galvu tu pret zilgmi.

Aplieta ar saules laku,

Tava piere mūžos zvīļo. Dzīvnieki un ļaudis mīļo Tavu vientulību trako.

Lielais, lielais plikpauris.

Pāri tavam galvas ledum Nolīst saules plīvuris — Līdzīgs saldam zelta medum.

Grīziņkalns,

Grīziņkalns,

Pavasaros zaļš un ska|š, Ziemās salns.

Tur, kur tu ar dēļu sētu Tā kā rētu

Noliktavu glabā kluss,

Puikas spēlē zekserus.

Karuselis tev pie labā, Barankas pie kreisā sāna. Katra tava krūma lapā Virsū pelnu elpa plāna.

Nostāk garā rindā būdas — Pilnas jauku bilžu māna.

Tur skan cītaras un dūdas, Blakus maurs kā zaļa drāna.

Kalna galā dejas laukums — Koši klāts ar oša dēli,

Visu jauno ļaužu jaukums, Gludāks vēl par suņa mēli.

Tad, kad sestdiena ir klātu, Nomazgājis sodru seju,

Pakāris uz vadža prātu,

Puisis iet uz kalna deju.

Apkaklītes. Sejas skūtas.

Tērpu vilnis prātu māna.

Lulo cītaras un dūdas —

Pilnas salda, jauka māna.

Līgo vijoles un bungas.

Kāras, aizsmakušas rīkles. Blakus stīvam tievs un lunkans. Klons zem kājām līkst kā mīkla.

Meitas spiedz, kad viņas muto Korķenieks no Ganībdambja. Sviedri smaržo. Alus puto.

Tā kā kāsā raustās lampas.

Meitas vafeles ar saldu Krējumu un marcipānu Ed bez sāta un bez valda,

Ed kā lēto dzīves mānu.

Lulo cītaras un dūdas,

Meiteni sev ņem pie sāna. Uzvilktas kā stīga jūtas.

Viss ir segts ar stiklu plānu.

Līgo vijoles un bungas.

Asas, aizsmakušas rīkles.

Blakus resnam kārs un lunkans. Viss ir trūdi. Viss ir mīkla.

Ved uz īstu traku polku Feniksietis, mulss un sarkans, Savu aplam tuklo Olgu Rožainā un lepnā svārkā.

Arvien skaļākas kļūst balsis, Arvien biežāk dūres pazib.

Tad, kad sākas Sopkas valsis, Viegli dabūt var ar nazi.

Nodārd kāju piesitieni.

Meitas lidinoties smaida.

Kāds, pārlieku dzēris, stieni Plaukstā tver un visus baida.

Vecenes un smagas sievas, Kamēr vīri tuvā krogā,

Pilnas skaudības un nievas, Skatās, stāvot ciešā lokā.

Meitenes ar stīvām bizēm Pinas lielajām pa starpu. Neredzīgais skala vīzēs Ļaužu vidū spēlē arpu.

Priekšstrādnieks liek duci galdā, Bet neviens ar viņu nedzer.

Tup kā vārnas osī staltā Puikas, lai var labāk redzēt.

Saulenes ar loku spļaudams, Kuzņecovnieks smejot vandās. Acis sarkanas kā raudai. Ermoņikas — visa manta.

Zeņķi sastājušies barā. Pusstops iet no rokas rokā. Balsis ātri izplaukst sparā, Dziesmā kož kā ķirša ogā.

Dziesma:

Sestdienas, sestdienas vakars ir klāt. Laiks visās darbnīcās āmuriem stāt.

Tā, tā,

Ra-tā, tā-tā.

Puikām glīti bārdas skūtas,

Rokās cīteres un dūdas.

Palaiž vaļā!

Salaiž skajāk!

Crimm, dimm, dū.

Jaukāk pūt!

Šitā

Cīteres sit cita citā.

Dūdas, dūjas dobji dūdo.

Skūpsti ilgi meiču gūto!

Uz dēju laukuma Augums pie auguma,

Pilns salda plaukuma,

Švīkst.

Rags spoža kapara Dudina: apara,

Dvēseli apara Šī.

Kārnais Janka izgāž krūti, Dzied ar visu savu būti.

Kājas, rokas laimē sit,

Solis solī iet un rit.

Pagriezies!

Apskaties!

Meitu vēlreiz apkārt griez!

Kopā velns un kopā dievs, Slavinājums, skūpsts un nievs.

Tas gan.

Rags skan,

Zieds tvan Man.

Līkais Uģis iesāk žīgu, Līganu un omulīgu: Klarinete.

Dejo Zete,

Bass un teters.

Še tev!

Izkūst sirdis vārdos. Saldējumu pārdod. Smiekli pazūd vārtos.

Bass.

Kvass.

Ass.

Nekas.

Kas gan ir dzīve? Saldums un sīve.

2

Deviņsimti piektais, Dragātais un liegtais, Asu dusmu triektais Gads.

Tu kā nikni vēji, Brāzmaini un spēji,

Visu liecot, skrēji Plats.

Ceļas visa tauta.

Lido lode šauta.

Mostas Grīziņkalns — Traks un salns.

Būdām priekšā naglas, Visas lampas aklas.

Marcipāna kastes Ed, kas grib, bez naudas.

Sirmas leijerkastes Satraukti un spēji Griež:

— Uz priekšu, darba jaudis ...

— Negaisa vēji...

— Mūsu pulks ir ciešs ... —

Turies, vecā Rīga,

Brīvību un darbu.

Neredzīgais Nespēlē vairs arpu.

Kur bij dejas laukums,

Jauno laužu jaukums,

Milzu vīra augums Kliedz:

— Nost.

Vajag dzelt un kost.

Nost!

Nost ar varmācību!

Nost ar patvaldību!

— Caru laist pār strīpu, — Pūlis pretī triec,

— Tas mums dzīvot liedz. —

Klusē dēļu grīda,

Ilgi līksmē mīta.

Ļaudis niknums dīda.

Acis, pilnas spīta,

Dūres, pilnas strīda, Runātāju rīda.

Paceļ viņu gaisā.

Kalns no vārdiem plaisā: — Nost ar caru,

Nost! —

Trako ļaudīs laukums, Dusmu pirmais traukums. Milzu vīra augums Atkal kliedz:

— Jūs,

Liesmas tveriet delnās, Raupainās un melnās, Graujot visu pelnos! Jūs!

Mūsu laiks ir nācis, Visus kopā vācis Būs.

Lielais brīdis klātu. Veriet vaļā prātu! Tveriet cirvja kātu, Jūs!

Tā ir mušu zeme.

Tavs —

Viss, ko tu kopi.

Sirds lai top tev zobens. Pirksti — asi zobi.

Celies, mana tauta,

Kas kā lapa rauta,

Dubļu dzīlei ļauta!

Celies! —

Trako ļaužu laukums.

Vira milzu augums Vēl, vēl kliedz:

— Karavīri topiet!

Nesiet cirvjus kopā, Nesiet savus zāģus.

Lielos nāves kāķus.

Nesiet veserus,

Kaltos zobenus,

Durkļus, ko siet spalā. —

Apkārt niknā salā Ļaudis — vētrā jūra.

fik aiz tuvā stūra

Trīs

Gaida,

Klausās, glūn un smaida:

— Drīz,

Gan jūs drīz Mācīs pipka slaida. —

Jūsmu pāri sedzis,

Tūlis baigos nedzird. Milzis tālāk vārdo,

Visu veco ārdot: — Nesiet.

Karavīri esiet! —

Un no tuvām mājām Ragavās un kājām Kramenīcas vecas, Nažus, pistoles,

Saliekuši plecus,

Ļaudis ved un nes.

Blāķos liek kā sārtu.

Vecis baltu bārdu Atnes savu bisi:

Arī es ... kad visi ... Raud un nebeidz vārdu.

kāda māte žēla Atdod durkli garu:

— Tas man vēl no dēla.

Ko lai ar to daru? —

Pēkšņi milzim līdzās Izlec jauns un slaids.

Rokās kramenīca.

Aiz jostas cirvja smaids.

Ložu virknes pāri Plecam kārtas. Daudz.

Viņš ierauj gaisu kāri Un sauc:

— Ko te izplūst niekos. Projām visus liekos.

Kas grib kaujiniekos,

Tas lai te. —

Rāda viņš un skalda:

— Apakšā uz galda Grāmatās Parakstās:

Zvēru es pie asinīm un prāta Uzvaru vai nāvi!

Atceļa nekāda.

Stāvi! —

Jaunekļi iet rindā Nažu klusā šķindā.

Vīri viņiem seko.

— Ko tad sieva? — Ek, ko! —

Saņem kramenīcu,

Zobenu vai cirvi.

Viss kā drudzī trīcu,

Pičs velk kā ar virvi Mani cauri pūlim.

Nepagūstu tūlīt Sekot viņam līdzi.

Paķer mani īdzīgs Pičs uz rokas ātri.

Gainu vēja nātri,

Sevi sildot salā.

Nesakot ne vārda,

Pičs stāj rindai galā,

Gaida savu kārtu.

Tuvāk. Tuvāk. Klātu.

Pičs tver spalvaskātu.

Raksta garā lapā:

«Pičs Smaiksts. Dzimis Valkā.» Vārdu vijā smalkā Kvēlums seju kapā.

Atkal rinda tālāk.

Tur, kur platā vālā Ieroči un rīki Glūn, kā gaidot rīkli,

Kāju, galvu, sirdi,

Apjūk Pičs. — Vai dzirdi? — Sauc kāds: — Ņem, ko sapņo!

Asa gaisma apņem.

Kramenīca rokā Pičam. Tā kā mokā,

Sava mūža sāpē Veras prāti: kāpēc?

Tver kāds elpu slāpēt.

Tikai vienu bridi.

Jūtot atkal spīti Savā dzīlē augam,

Sev kā liekam traukam Kāpj viņš atkal pāri.

Sirds top asa spāre,

Pilna dzi|as kāres.

Otram sārtam klātu Pičs iet niknu prātu.

Smagā cirvja kātu Tver. Jūt degam ādu.

Cirvis delnā spītīgs.

Tieši šinī brīdī

Atskan kliedziens: — Ļaudis, Dragūni! — Viss sastingst. Tad kā milzu masti Gāžas pūlī sauciens.

Stiklos saplīst stingums. Lielu, smagu lingu Sviesti, jaudis metas

Viens otram pāri, neredzot nekā vairs,

Ar mutēm atvērtām un acīm nolobītām. Kas paliek stāvot savā īgnā spītā,

To pūlis zemē sit kā milža āva.

Lec ļaudis pāri bedrēm, baļķiem, žogiem. Zūd, tuvos krūmos iebrienot kā upēs. Skrien, elsojot ar visu krūti strupi,

Līdz iekrīt pagrabos caur lauztiem logiem.

Mūk vārtos, patrepēs un malkas grēdās. Zūd bērni, lietas. Sievas kliedz bez maņas. Kā pātaga zib pāri visam skaņas.

Kas pakrīt, asiņo. Kūp vāri rētās.

Kliedz velti milzis, stāvot savā vietā,

Pilns niknuma kā zibins, traks un īdzīgs. Sauc velti jaunais, kratot kramenīcu Kā draudu krustu rokā augšup slietā.

Mūk kramenieki: nedzird viņa vārdu.

Mūk cirvju vīri, dunču puiši ātrie.

Sit viņu prātus trakā baiļu nātre.

Dzird savā sirdī skanam nāves skārdu.

Trīs mirk|os kalns ir tukšs kā lielā bļoda, Kas strauji apgāzta uz viena sāna.

Guļ kalna sniegs kā saplosīta drāna.

Un guļ pats kalns kā zemē triekta lode.

Vien pašā pierē cirvji smagā gubā Un kramenīcu sārts līdz sirdij vandīts.

Tam blakus stabs — uz vienas kājas gandrs, Kur pakāpties, lai teiktu vārdus skubā,

Uz koka kāpēm milzis stāv tāpat vēl.

Tam blakus jaunais: tikai viņi vieni.

Lai pūlis šķīst kā dūrē kampti pieņi,

Uz vietas palikt viņiem sirdis pavēl.

Kaut dragūni vai kazaki, — vienalga.

Plīv vējā lapas grāmatām, kur vārdi Guļ garās rindās, viens aiz otra kārti.

Tos apsudrabo sniega vizma smalka.

Tie gaida. Nav. Neviena. Viss kā agrāk.

Vēl brīdis kāds. Jau norimst zvēra trakums Un dziļais baigums. Tur, kur krūmos rakums, Sāk pūlis celties smilšu plēnēm smakrā.

No patrepēm, no pagrabiem un durvīm Lien ļaudis lēnām, glūnot. Ausīm celtām.

Ir savāds mulsums tiem par bailēm veltām Un sirdi, mesto melnā baismu kurvī.

Tie pazaudētās mantas lasa kopā:

Dažs cepuri, cits acenes, viens kurpi,

Liek soli tie, kā būtu mazliet skurbi,

Un vārdus runā lēnām, balsī skopā.

Nāk atpakaļ. Nāk. Daudzi tomēr labāk Aiz stūriem zūd, lai vairāk neatgrieztos. Vecs veras zilgmē — labā dieva griestos Un elpu dūrē sev kā peli glabā.

No pagraba Pičs mani i/velk smaidot Ar savām garām rokām kā ar virvi.

Zem malkas pamet šauteni un cirvi.

Kas zin — kā dārgumu vai baigu maitu.

Uz visām pusēm pasviež savu aci,

Kur kopā prieks ir samaisīts ar naidu.

Tad ātri mājup dodas soli slaidu Viņš, mani tvēris stiprāk vēl par vadzi.

Pie Matīsa sāk skriet, cik jaudas kājām:

Vads dragūnu pie otras ielas soļos.

Kā nāves pirksti pakavi skan oļos.

Bez stājas Pičs tā skrien līdz pašām mājām.

Pie vārtiem rimst. Elš. Zemē mani nolaiž.

— Kāds karotājs no manis iznāks kādreiz? — No acs sev asaru viņš norauš ātri:

— Sirds trausla man kā čaula olai. —

Es nesaku nekā. Es tikai skatos,

Kā klusā šņukstā raustās Pičain seja.

Un sniega pārslu sārtā, lēnā deja Stāj viņa cepurē un mitros matos.

Kad esam istabā, tēvs skata ilgi Mūs asu aci. Beidzot prasa: — Kur tad Jūs bijāt? — Klusums. Tikai krāsnī kurta Sprakst malka. Liesmas — traki, sārti vilki.

Es gribu teikt, bel kāds man mēli nosit.

Spiež manu plecu Piča pirksti cieti.

Un redzu: jumtiem pāri zilgmes rieti Met katrā rūtī milzu uguns rozi.

— Jūs esat abi, redzu es, bez goda! —

Es raudu. Pičs sāk visu, kā tas bija.

Ris Pičam runas garā, rūgtā dzija

No viņa mutes kā no dzija poda.

Kad gluži tumsa, paņem mana māte No vadža mēteli un izslīd laukā.

Guļ visa zeme lielā melnā traukā.

Tai pāri zilgme — milzu sniega vāte.

Ir gluži vēls: jau divpadsmitiem pāri,

Tēvs gulstas, sēstas, staigā drūmu soli.

Pie durvīm klausās katru ielas oli,

Kas ieskanas, ar aizturētu kāri.

Sen viens, kad ienāk māte apsniguši,

Uz krēsla apsēžas un raugās gurdi.

_ Nu kā? — Tēvs nenocieties sāk to urdīt.

— Viss labi, — māte atbild viņam klusi.

— Es milzi atradu pie Sašas Garā.

Tas cīņas saraksts līdz ar Piča vārdu

Ir droši paglābts, klāts ar biezu skārdu. — Stāv priecīgs Pičs kā saules starā.

13. JANVĀRIS

Trīspadsmitais janvāris.

Sīkas pārslas lēni ris Pāri Rīgas jumtiem, žogiem, Garām acīm, garām logiem.

Sīkas pārslas lēni ris.

Sīkās pārslas, zilgmes odi, Zvaigžņu rasa, acu godi,

Mūžu kāzu plīvuris.

Trīspadsmitais janvāris.

Savā tērpā sakņupis,

Snauž uz stūra ormanis:

Kunga nav, kas balsī skalā Rautu to no stūra vajā.

Kungu nav: dziļš ielās klusums. Tikai plānā sniega kusums, Gurdi kūpot, saulē spīd.

Ejot pāri, kāja slīd.

Pagalmos un pievārtēs Sievas nebeidz mēles tēst.

Pirmā:

Gājiens, gājiens, milzu gājiens. Iet pat slimie, iet pat vājie.

Otrā:

Fabrikas Un rūpnīcas

Tukšākas par katru šķīvi.

Kas vien palikuši dzīvi,

Gulst kā jūra pāri olim Vienai domai, vienam solim.

T rešā:

Gaisa tiltam cēlies pāri, Gājiens, upe lielā, kāri Aleksandra ielai cauri Skaļāk plūst par briesmu tauri.

Ceturtā:

Kas vairs samaksa un pirkums, Visi Aleksandra tirgū Tikai līdzi: sakņu sievas, Jūsma, kliedzieni un nievas, Zivju meitas, smēru zeņķi, Gaļas puiši.

Piektā:

Paliek reņģes,

Milti, augļi, sieri, sviesti, Durvis vajā, vaļā griesti.

Sestā:

Rauta Matīsiela platā Augstā, trakā ūdensratā.

Septītā:

Sabangotais )aužu plūdums Kā no kalna smilšu grūdums, Ielā milzu viļņa šļāciens.

Sācies, sācies.

Priekšā karogu bez skaita,

Ko tie grib, un ko tie gaida? Sārtais putnu bars, ko laida Dvēseles no sava vaida,

Spēka, niknuma un smaida.

Visas zemes rožu sārtums Tajos iemests. Tik daudz vārdu, Cerību un laimes brīvas Pretim nāk kā rokas dzīvas, Pretim nāk kā rīta jūra — Salda, dzēlīga un sūra.

Virsū nāk kā uguns siena.

Kas stās pretī? Nav neviena. Sajūk kopā nakts un diena.

Nav ne debesu, ne pliena.

Tā kā ore, smagi krauta,

Lēnais zilonis un lācis,

Karstums liels, kas pāri nācis, Kustas milzu gājiens gausi.

Izelpoti gaisi sausi.

Vīrs pie vīra. Straumei klausi. Nav kur roku likt un ausi.

Pāri galvām dziesmas elpo,

Zvanā pārvērzdamas telpu.

Vīrs pie vīra. Plūsmai tici.

Tici,

Sevi blakus citiem licis.

Paši pirmie feniksieši —

Rindās drūmi, rindās cieši, Rūgtums viņus dzel kā pieši. Nomirst lāči, nolūst brieži,

Sabrūk pasaules un ieži.

Nesabrūk vien feniksieši.

Celsies, ies un savu dabūs Ir ar ļaunu, ir ar labu,

Lai tur velns tad kļūst par stabu.

Tā kā mākoņi un sniegi,

Lieli, pilni sūrsmes sieki — Kāpjas smagie vagonnieki. Drebiet, slepkavas un spiegi! Vecā vara ir kā diegi,

Kur uz leju viņu dūres Lieksies negantas un sūras.

Lēks no krastiem ārā jūras. Negaisiem juks skaidās stūres.

Viņiem pēdās tie no Džutes. Smejas viņu melnās mutes:

— Gordovojus spiest kā utes. —

Nāk no Provodņika tālā Visi nebeidzamā vālā.

Aizspurdz sauciens saulē bālā:

— Žandarmi? Cik iet to kālā? — Sojo viņi simtu simtiem.

Galvu viļņi negrib rimties.

Arvien asāks siržu krimtiens, Arvien augstāk kāju dimdiens.

Simtu simtiem. Nebūs ļimt tiem, Tiem, kas visu mūžu strādā. Dodiet, viņu tiesu dodiet!

Pārāk dziļš ir sviedru kodiens Viņu acīs, sirdīs, prātā,

Katru dienu viņu ādā,

Nekoptā un noskrambātā.

Soļo viņi simtu simtiem.

Vīrs pie vīra. Plūsmai ļauj iesi Kāpies, gausais! Cieties, straujais!

Garā, platā Matīsiela,

Rūgta tu kā veca miela.

Kas lai tevi tagad liela?

Ko lai teikt par tevi māku? Negants āķis ir tavs sākums,

Dziļi ietriekts Rīgai sānā.

Tavi oļi kliedz un gānās.

Tavu muti baro cietums.

Kapsēta uz tavas pieres.

Pilna bezkaunīga miera,

Zārkus nes tu tā kā ziedus.

Gājiens kustas cauri ilgi.

Seko slepeni kā vilki.

Gājiens iet uz alus brūžiem, Kuzņecovu, zāģētavām,

Tur, kur pāri vijņu gūžām Plosti, mirdzot klēpī tavā,

Daugava, slīd savā slavā.

Kuzņecovs nāk pāri pļavām,

Garām sabrukušām ēkām,

Lupatas kur aizklāj rūti,

Straujš un varens savā spēkā, Dziedot pilnu, skaļu krūti.

Pielicēji, planku viri,

Pilni vēju, skaidu tīri,

Kam spēj dūre izdobt aku,

Stājas klusi smaidot blaku:

— Gan jau dabūs cars pa maku. —

Un tad atpakaļ uz tiltiem Gājiens sakustas kā plūdi.

Blakus grāvjiem vietām smiltis Viz kā zvaigznes, zemē šķiltas. Zilgmes ota zeltī rūtis.

Lielā pūļa miesas siltums Pāri galvām ņirb kā migla.

Telpa trīc virs ļaudīm mikla. Apkārt miers no plāna stikla.

Beidzot priekšā lielais tilts — leraudstars pār upi šķilts.

Mirdzošs, kluss un mierīgs,

Tukšs ir krasts un zirgu lauks. Upe viz kā zelta trauks.

Vēji skūpsta pieri.

Latvija, mosties!

Arvien skaļāk mutes dzied. Pārbrauktuvei cauri iet Gājiens neredzētais.

Pirmais karogs liecies slīd Viaduktā. Tad jau spīd Pretim Vecpilsētai.

Drebi, Vecpilsēta! Tu Veltīgi mums spītētu,

Pilna melnu garu.

Tavas zelta dienas gaist:

Rīgas strādnieks sarkanais Nāk ar savu varu.

Ar kaujas saucieniem uz lūpām ... Ienaida negaisi...

Arvien kaislāk balsis dzied,

Karogi vēl sārtāk zied.

Sirmā, lepnā Rīga,

Celies saņemt strādniekus,

Savus īstos saimniekus,

Līksmē saderīga!

Tikai tirgum krastmalā Netīk, ka tam nāve klāt.

Tas aiz savām būdām Pretim slēptu nāvi nes —

Kāras, sīvas šautenes,

Vīrus, galvām skūtām.

Sargies,

Strādniek, sargies!

Pēkšņi zalve. Vēl. Kas tas? Jaunās dzīves skāriens ass, Atbild vara melnā.

Paj ūk dziesma. Zemē krist? Gājiens ļodzās. Asinis.

Nāves kodiens delnā.

Citam sirdī. Miglo acs.

Šauj kā apmācībā vads. Apjukums un nāve.

Tiem, kam drosme elpā mīt,

Tie turpat uz vietas krīt,

Saucot: biedri, stāvi!

Tas, kas kritis, rāms un kluss

Sastingst, vēris plakstienus.

Mokās ievainotie.

Neapbruņots gājiens viss.

Retais, kam ir ierocis,

Var uz priekšu doties.

Karogi no kātiem zūd.

Plecus plecs vēl skaudrāk jūt, Trīsu nozog lietas.

Akmeņi no bruģa kāpj.

Visa iela dreb un sāp.

Strādniek, ne no vietas!

Dūriens zems un nodevīgs,

Vai tas drosmi noraut drīkst, Kaut vai visi krītam?

Visi. Biedri, saņemies,

Citi mūsu vietā ies Pretim sārtam rītam.

Vienāds ozols — dzīvs vai gāzts. Slepkavām un viltum lāsts.

Zalve seko zalvei.

Kūp kā zirgi sniegs un gaiss. Rīgas strādnieks sarkanais Neliec lepno galvu.

Apslēpts mirdzums viņā spīd. Viņš pie sava tilta krīt,

Kļūdams pats par tiltu Tiem, kas viņam pāri nāks,

Tiem, kas cīņā projām vāks Slepkavas un viltu.

CĒLĀ ATDZIMŠANA

Nekur vairs neredz sniega,

Tas man pat jau asinīs kūst. Un, pilna alku un prieka,

Sirds laba un jauna kļūst.

Es iešu no pilsētas laukā,

Kur katrs zilgans stāds,

Ko glāstīšu irdnes traukā,

Būs manām sāpēm vāts.

Es grimšu sūnainos mežos,

Lai justu, kā elpa trīs,

Kā līdz ar zariem es plešos Un ieaugu debesīs.

Ar katru pumpuru augstāk Es stiepšos, kur mākoņi spīd. Vējš raisīs vaļā man plaukstu, Lai tajā saule krīt.

Es būšu ar zemi kopā Un palīdzēšu tai augt.

Pat kokam, tam visu skopam, Es atdošu gribu plaukt.

Grauds, pacēlis savu asnu, Man pretim pasmaidīs,

Un roka mana kā asmens Skarbos vējus nocirtīs.

STARP DIVI LIETIEM

Kāds vakars kluss starp divi lietiem. Uz lapām rasas zelts.

Virs Gaisa tilta spraišļiem lietiem Sārts mākonis kā auglis šķelts Bij vēries pret! tāliem rietiem,

Pilns valgmes, kā no akas smelts.

Tu klusi teici: «Vai mēs ejam?»

Un dzirdēja zem kājām smilts Mūs abus reizē jautri smejam.

Bij tavos smieklos avots silts.

Tas šķita līksmi sirdī lejam Un uzšalcam starp mums kā tilts.

Mums nāca pretī mazas mājas,

Kārs vējš un dārzu skurbums ass Kā rožains putnu bars bez stājas.

Bij gaiss pilns dīvas iedomas,

Kad mūsu bezrūpīgās kājas Ar zilām ēnām klāja tas.

Mēs gājām. Kā bez mēra kāda Bij kļuvis laiks, mēs paši, viss.

Bij zeme dzidras rasas klāta,

Un bezgalīgās debesis Mums dzēra dvēseles bez sāta Kā stāds, kas ilgi izslāpis.

Dievs saber zilas zvaigznes linos, Kad pienācis ir viņu laiks.

Ko runāju, es neatminos,

Jo kļuvu kaists un alkains tvaiks, Kad tavā augumā es tinos Kā smaržā — negausīgs un maigs.

Kad vakars aizgāja ar tveici,

— Zaļš, rožains mijkrēslis, —

Tu atvadoties smaidā teici,

— Man sapni delnā ielicis. —

Un tad tu projām ātri steidzi Kā vēja pacelts plīvuris.

JA KĀDS GRIB ZINĀT

Ar kādu vecu, sirmu ganu Jau visu rasas pilno ritu Es kopā savas avis ganu.

It kā man sapnis pāri lītu,

Pie koka stājies, sevī manu Es tālo rožu saldo tvanu,

Pie kājām upes līgošanu Un vējos skarbo koku spītu.

Ar kādu vecu, sirmu ganu Es dudinājos visu rītu Un telpu sajutu kā zvanu.

It kā man pāri laime lītu,

Es visam līksmi līdzi skanu,

Ar delnu zāli lejup klanu,

Lai dzijāk sajustu tās sanu Pret vējos skarbo koku spītu.

Ar kādu vecu, sirmu ganu Es sasmaidījos visu rītu.

Ak, tavu jauko smaidīšanu,

It kā man saule pāri lītu,

Es pats kā roze tagad tvanu. Ja kāds grib zināt sirdi manu, Lai vēro zāles nolikšanu Un vējos skarbo koku spītu.

Un vējos skarbo koku spītu, Ja kāds grib zināt mīlu manu Un manu dziļo atdzimšanu.

PIE DAUGAVAS

Debesis kā izlietas no alvas,

Tikai gaiss virs upes vāri trīc.

Liepu zaļās, aprasotās galvas Papēm smaržā manu sirdi līdz.

Laiks jau ir ap vienpadsmito stundu Katrā spuldzē sārta roze krīt.

Ostā iedūcās kā milzīgs dundurs Tvaikonis, kas prom uz jūru slīd.

*

* *

Es stāvu Daugavas krastā Starp vējiem un smagām nastām, Ko kuģi drīz aizvedīs.

Kāpj saule kā puika mastā, Tērpta kamzolī sārtā un prastā, Un oļos guļ salna kā rīss.

IĻĢUCIEMAM

Brūnais Iļģuciems, pakauša mala Blakus ceļam uz jūru un vilni.

Tevi vēji kā naži dala.

Ar rožu krūmiem tev dārzi pilni.

Katram gājējam pēdas tu slauki, Kas uz Rīgu iet baltu pieri;

Tavus grāvjus klāj laiskuma tauki, Sētas smaržo kā veci sieri.

Sienām lobās no vecuma āda. Kļavu lapas liek smiltis zosis. Jumtu zeltu galvai bez sāta Smeļ ar lapām pārliecies osis.

Tu man atņēmi sāpi ar roku,

Ko tu pacel no vecām akām.

Pat ar vienu sīpola loku Ieliec staigāt pa laimes vagām.

Lido telpā kā zelta dzirksti Pūkas, elpas un putnu spalvas. Tavas vēsmas kā maigi pirksti Meklē matus uz manas galvas.

Brūnais Uģuciems, pakauša mala, Svārki ceļam uz kāpām un vilni, Tevi kari un bezdarbi mala, Tomēr logi tev klusuma pilni.

Kad pār tevi plūst rudens dvašas Un no ūdens bēg zēniem pluksti, Tavas dobes un sirdis klāj mašas, Kaktos prusaki staigā kā čuksti.

Pats tu paceli apkakli sniegam. Tavi koki, laivas un jumti Salnas baltā audeklā iekāpj. Zilgmē mākoņi aiziet kā stumti.

Brūnais Iļģuciems, šķemba asā Blakus Daugavas klēpim lēnam, Ziemās ledū iekšā sasalst Līdz pat dibenam tava ēna.

Tad, kad atnāk saule, — aiziet Tā ar ūdeņiem tālā jūrā.

Tavi vīri uz kuģiem, laizot Lūpas, sajūt to elpā sūrā.

Tad tas jaunais, kam gaiši mati, Pašā kuģa un ūdens vidū Brūno pieri saulei attin,

Sāk ar domu kā putns lidu:

— Vējš, no prāta skurbumu atkal, Jūtu, Ijģuciem, tavu smaku.

Un man liekas, ka nesu atkal Rokās celtu no zemes aku.

Tavas mājas, zilās plūmes,

Sājie dadži un smiltis sitas līdz ar tālo pavardu dūmiem Man pie lūpām karstām bez mitas.

Pašā jūrā, tik tālu šķirti?

Vīri, laikam es sevī jūku.

Jūtu, Ijģuciems manai sirdij Kļuvis mūžam par apmātu dūku. —

Smaida vecais: — Ijģuciems elpai Pieklīst ciešāk kā suns un jasmīns, Zvīņas biezumā viņam telpa,

Pat uz kaula tam uzdīgst asni.

Saldais Ijģuciems katram piebur Sevi klāt, kas tur spēris soli.

Katrs nesīs to līdz sev kā liepu, Sirdī jutīs kā saldu oli.

GRĀMATA

Grāmatu dzeltenos vākos Lasu es vakarā klusi.

Pāri pār galvu lūst mākonis, Plūstot uz jūras pusi.

Grāmata, dīvainais putns, Pasaule guļ tev uz spārna. Tver tavus vārdus kā sutnes Sirds mana, dziļa un kārna.

Atsedz ar mirdzošu plaukstu Lapas tavas man telpu,

Ceļos kā kalns es augstu, Slēpjot aizrautu elpu.

Zeme ar savu risu Snauž tavā lapu sniegā. Smaidu un aizmirstu visu Tavā brīnumā liegā.

Grāmata, turi mani Rindās kā spožā starā.

Gadi kā cēli zvani Aizdūks man garām.

Grāmatu dzeltenos vākos Lasu vakarā klusi.

Pāri pār galvu lūst mākonis, Plūstot uz jūras pusi.

GRĀMATU KRĀTUVEI

Grāmatu krātuvē eju.

Staigā tur klusums kā kaķis. Gardums guļ grāmatu lapās: Rieksti ar mūžīgu saldmi. Troksnis kā zvārgulis dzeltens Gulgo aiz zeķota loga.

Sarkanā samta krēslā Sēstos kā osis rietā.

Saņemu rokas un klausos: Grāmatas runājas klusi;

Burti lakotās kurpēs Staigā pa asfaltu baltu.

Daži kā karaļi grezni.

Citi klīst mazi un kalsni. Brūngani ādu svārki Tuklākām grāmatām plecos. Putekļi aizkaru krokās,

Lepni un briesmīgi gudri, Skatās uz visiem ar smīnu, Nicību, dziļu un vēsu. Pārliekot kāju pār kāju,

Runā tie svešzemju mēlē.

Grāmatu krātuve lielā,

Gadu no gada es nāku Tavu skaistumu baudīt,

Tavu saldumu elpā Ievilkt un nolikt tur dziļi Tā kā piemiņu dārgu Dzīvības kaislāko asnu.

Bet kad tu dosi man mieru, Prieku kā akmeni cietu?

— Tad, kad tu, paņēmis Ildzi Gudrību manu un smaidu, Gremdēsies darbā un cīņā, Dzīvē, kas ce|ama augšup, —

Gramatu krātuve atbild.

TEMPĻA IELA

Tempļa iela, mazā Tempļa iela Blakus trokšņiem, tramvajiem un dūmiem, Tu, aiz namiem paslēpusies, guli.

Ne tev bruģa, ne tev trotuāra, īsa, Šaura tu kā ļaužu laime,

Klāta maigām, iedzeltenām smiltīm.

Tevī soļi grimst un paliek ilgi Lūkoties, kā zvaigznes mirgo zilgi, Lūkoties, kā saule lapas skūpsta.

Tev gar malām skumja dēļu laipa Gājējus līdz pašām beigām aizved.

Tev gar malām brūnas koku sētas Novakaros skaita savas rētas.

Tempļa iela, mazā Tempļa iela,

Kad tu augsi, kad tu kļūsi liela?

KAZA

Es guļu maiga zālē. Man rokas gramata maza.

Nes saldu un dzeltenu vēju ar augumu līdzi sev kaza.

Es viņas siltumu jūtu un dzirdu tās elpu dziedam.

Tai mīkstās un baltās sprogas

spīd līdzīgas plūmes ziedam.

Ceļ kaza debesīs galvu un saka mīkstu mēli,

Ko pabāž man pretī kā slaidu un sārtu arbūza šķēli:

— Man nepietiek vairs ar putniem,

ar kaklā pakārto zvanu.

Es gribu tām melnām skudrām,

kas lapās tev, kļūt par ganu.

Tās smaržo kā vaivari brūni un kož manas acis saldi. Ar ko viņas darīji rāmas un baltā grāmatā valdi? —

Es smaidu un saku: — Ar garu. — Ar garu? —

Un brīnās kaza

Par svešo un savādo lietu, kurai klausa grāmata maza.

n

ŪDENSROZE

Šalc steigā upe — steigu gars,

Smej viļņu galos saules stars:

_ Teic, ieva, — kur tavs baltais zars?

Es viņu straumē liekšu. —

Dzied ieva staram: — Zelta draugs,

Tu vienmēr biji salds un jauks.

Se, ziedu ņem! Kur ir tavs trauks? Tev dodu pilnu riekšu. —

Zars ievai tīksmē notrīs viss.

Ris lejup smaržu plīvuris.

Vien upe dzelmē nikni viz:

— Sos ziedus projām triekšu!

Man krasti abas rokas tur.

Man koku saknes acis dur.

Es citur netieku nekur Kā vienīgi uz priekšu.

Man apnicis tā mūžam skriet.

Es gribu pasmaidīt mazliet,

Lai ievas zars, kas krastā zied,

Man mestu ziedu riekšu.

Jau aizgājis pēc gada gads.

Mans skrējiens bijis šaurs un plats. Bet steigā nav nekad mans skats Pat mirkli vērsts uz iekšu.

Es gribu dzelmē atpūsties.

Nāks manī saule atgulties,

Nāks brūnā stirna padzerties:

Es viņai malku sniegšu.

Būs klusums — pāri apgāzts trauks. Viss manī za{ot sāks un augs.

Kad beidzot ūdensroze plauks,

Es viņai sirdi sniegšu.

JĀŅI

Šūpojas pasaules telpā Zeme kā pakārts grozs.

Bet varbūt milzīgā elpā Aijā to milzīga govs?

Jāņi. Un tāpēc tik raibi Acis viss virmo un plūst. Apaļi plāceņu klaipi Elpā smaržojot lūst.

Vainagi zemē no kokiem Kāpj visos pagalmos.

Man gana ar sīpola lokiem, Lai reibinātos.

Nāk Jāņi vienreiz gadā.

Un tas par maz.

Tie mani pa pilsētu vadā Kā medū vārīts kvass.

Es eju un roku dodu Katrai caurulei.

Pat katru notvertu odu Es laižu vaļā, lai skrej.

Kā milzīgs zāļu vezums Pasaule mūžībā kust.

Tajā par lapu vēsu Es kāpju zust.

Kor zeme, debesīs grozies?

Nāc blakus, Jāņi klāt!

Ar dzeltenu tējas rozi Izplaukst pat lāpstas kāts.

Ja nespēj — kaut spuldzes stabā Pārvērties, zeme, tu,

Lai Jāņu naktī, labā,

Es tevi reiz apkamptu.

Ak, kāpēc prāts nes rokas Un rokas prātu nes?

Lai atdus visas mokas Zem Jāņu papardes!

Ir Jāņi tik vienreiz gadā.

Bet kāpēc tā?

Lai mani tie vienmēr vadā Kā pasakā.

Var dienām zāli skumdināt,

Ka nāves laiks tai atkal klāt Ar savu vizmu asu,

Zieds ziedam nebeidz lulināt:

— Ir Jāņi klāt, ir Jāņi klāt Un kaisa zelta rasu. —

No palejas līdz piekalnei,

Kur karsti vēji kūpot skrej,

Ar ilgu, dziļu kaismu Viss kāpjas pretim pasaulei,

Vēl vairāk alkst un kāri smej Par saules kvēlo gaismu.

Prāts, kam bij tikko sāpju daudz, Ir arī augšup kāri rauts,

Deg darbā viss kā liesmā,

Kas neizsakāms tālē sauc.

Tur saldo zemi mutei ļauts Teikt nebeidzamā dziesmā.

Viss šķiet kā lielā ziedā celts, Viss labs, kas bija sūrs un velts.

BAIRONAM

Viss velti:

Cilvēku darbi un mokas.

Es mazgāju rožainā ūdenī rokas Un dzeru zelteri.

Pa kristāla pieri gludo Uz leju tas šalkodams pludo. Katrā apajā, mirdzošā lāsē Kāds sidraba dzirkstis kāsē.

Iesārto, plūstošo laiku Ar izdzertiem kausiem es skaitu. Valgmei slīd līdzi maigums, Savam attēlam kristālā smaidu.

Es dzeru atstātā ēkā Un citu cilvēku vairos.

Kad pavardā uguns sprēgā,

Pie manis atnāk Bairons.

Mēs spēlējam abi kārtis.

Kausu pēc kausa lejam Un sūtām viens otru kārties,

Kad paspēlējam.

Tā aiziet diena pēc dienas.

Dilst svārku un prāta audums. Pulkstens pie sārtās sienas Met mūžībai cukura graudus.

Pēc katra dzeltena mirkļa Man Bairons nebeidz stāstīt.

Putni bez zelta irkļa Peld augšup zilgmi glāstīt.

Viņš stāsta par savām mokām, Par spēles kaislību grūto.

Un pāri viņa rokām Baloži staigā un dūdo.

Viņš bieži neapjauž kārti.

Viņš kļūdās spēlē bez gala.

Kā pāva aste sārti

Aiz viņa kvēl pavarda mala.

Viņš lēnām nospēlē visu:

Savu gribu un doto sātu,

Saules un vakara dzisu,

Savu laimi un savu prātu.

Beidzot nekā viņam nava.

Viņš nogriež un atdod roku.

Tad galdā nāk viņa slava,

Sirds — pilna dziļu moku.

To arī viņš nospēlē ātri.

Kaustās lūpas, un elpa kļūst asa. Katru vārdu viņš aptin ar nātri, Kad pēkšņi un skarbi prasa:

— Kungs, ko lai vēl es jums dodu: Vai sauli iedomu iesmā,

Vai gaisā mirdzošo odu,

Vai velnu, pārvērstu dziesmā?

— Nekā es negribu vairāk, —

Ar smaidu es viņam saku,

Kā jūsu kaislību kairo,

Kas dara jūs lielu un traku.

Kas pārvērš jūs mūžīgā lodē,

Kas pārvērš jūs zibošā nazī. Vienaldzība ir sodrējs —

Ar to var pietikt maziem.

ŅEKRASOVAM

Plauka vasara bez zieda,

Kalta ]auni nolauzts zars, Krievu zemnieks smagi cieta: Žņaudza muižnieks to un cars.

Pletne neapstāja kapāt Sādžā katru, kas bij dzīvs. Zemnieks tikai savā kapā Jutās tā kā cilvēks brīvs.

Un tad nāci tu kā liesma, Nonievāto aizstāvis.

Drūma bija tava dziesma — Daudz tu biji redzējis:

Mokas, netaisnības sūras, Zemniekus, kas tumsā gumst. Tavā vārsmā bija jūras Nemierīgais bangojums.

Tava vārsma, pilna sīves,

Bija apspiedējiem sods,

Jo tu zināji — nav dzīves Cilvēkam, kas pazemots.

Tavos vārdos dega skarbums, Dzija taisnība un naids.

Sauci tu uz brīvu darbu,

Sauci turp, kur beidzas vaids.

Elpo tevī arī maigums — Līdzj ūtības kaimiņš ciešs:

Tu ar cēlu roku vaigu Noglāstīji tiem, kas cieš.

Tavus vārdus lasot, (audis Raudāja, lai rētas dzīst,

Jo tu biji viņiem paudis Visu to, kas svēts un īsts.

Kad es redzu sauli sārtu, Kalnu, kas pret tālēm kvēls, Allaž dzirdu tavu vārdu, Dzejniek, tu, kas būsi cēls

Vienmēr, tālāk, visos mūžos, Kamēr dziesmas raisīsies, Kamēr meži vējos žūžos, Dzidrie strauti upēs skries.

JĒKABAM KAZAKAM

Pārkāpis laiku un savu nāvi,

Vēlreiz uz zemi kā zibins laists,

Tu mūsu smadzeņu spoguļos blāvi Skurbumā savā dīvains un skaists.

Melnīgsnējs spožums viz tavos matos.

Bāls ir tavs vaigs, un deg skarbumā skats. Tu esi tas, kam pasaule atdos Visu, ko gribēs prāts tavs un acs.

Ezeri, cirki, cilvēku sejas,

Debesu spožums un tautas posts,

Paverot sevi, tev dvēsele lejas.

Tu no tā visa kā vaiņagā jozts.

Dziļumu sūru un apslēptu krāsu Atradi niekā, plecā, kas līkst.

Maigumu klusu sev ņēmi par māsu,

Pats sevī kvēle, zars, ciets un sīksts.

Tvaikiem un ielām, kur mērci tu kājas, Redzēji cauri kā pūkai, kas zūd.

Nebij nekur, reizē visur bij mājas Tev, kam bij aiziet, bet mūžīgi būt.

Vakars vai rīts, manā elpā tu mīti,

Sūrsti, čūlo un glaudies kā vāts.

Pāri kā nakts savā melnumā spīdi,

Savāda aizsaules mirdzuma klāts.

Pakampts no zilgmes ar otu, tavs zilums Audeklā lokās kā odze un kož.

Norāvi, pakampis degošu šķilu,

Liesmu un iemeti audeklā drošs.

Un tā tur radās tavs kvēlums trakais, Kas tagad smīnēdams kvēlo un tvan Laikiem un paaudzēm cauri kā vagai, Kveldējot dvēseles mālā, kas skan.

Latviešu bēgļiem līdz Volgai un Penzai Aizvilka ores ceļš, pielikts un tāls.

Tur viņus plašums un upes lenca,

Acīs sūrstēja Kaspijas sāls.

Tu viņus tvēri un tverdams kāvi, Saslējies visā augumā,

Ir viņu postu, ir agro nāvi Un arī to, kas tevi māc.

Muzeju telpās samtaini klusās Krāsas smaržo kā izliets vīns.

Tur tu pie sienām, mirdzošā dusā Pacelts, elpo kvēlošs un grīns.

Līdzīgi karstam un sarkanam putnam Apkārt tev plīvo ēnas un gaiss.

Vienīgais logs sienā — pasaules mute Pavēries brīnās: «Kam tu tik skaists?»

Tās tur nav krāsas, kas pretim mums raugās, Tās tavas stingušās asinis.

Kad esmu atkal ielās un laukā,

Brīnums vēl ilgi tavs acīs viz.

BALĀDE PAR IESIRMO KAPTEINI

Gluds sāļais jūras līmenis —

Kā neredzama naža skūts.

Zem tā, kur vēries dzelmenis,

Slīd zemūdenes ķermenis Un motors maigā balsī dūc.

Trīs tērauds, ūdens lāšu skauts. Gaiss tvirtais elpu saldi māc,

Kā būtu vaivarāju daudz;

Un dzelmes mute mīksti sauc:

— Nāc, zemūdene, dzijumā!

Balts, sunim līdzīgs mākonis Tev, zemūdene, skaustu kož. — Bet vēsais tēraudķermenis,

Ko vada iesirms kapteinis,

Slīd pāri dzelmēm drošs.

«Nieks,» domā sirmais kapteinis, Kluss darbā, vārdos īss un skops. Viņš pieder zemūdenei viss,

Viņš sirdi tai ir atdevis,

Un viņa acis — periskops.

«Nieks. Velta kārās dzīles balss: Es stāvu vietā nelokāms.

Lai nost man abas rokas kalst,

Ja to, ko uzliek Darba valsts,

Mēs zemūdenē neveicam.»

Un paver tāli. Līmenis Liek galvā miglas vainagu.

Balts, sunim līdzīgs mākonis Kūp zilgmes malā iziris —

Kā sadragāts ar zābaku.

Tur savu darbu izpildīt Uz priekšu zemūdene slīd.

PIECEĻAS STRĀDNIEKS PATS

17. JŪNIJS 1

Daugava vilni veļ valgu. Jūnija vakars kluss.

Vērusi plakstienus,

Kaija ar švīkoņu smalku Pārlido krastu un malku, Pārlido aizmirstus Rūpnīcas korpusus.

«Tukšs,» viņa lidojot saka. «Ēnas uz kloniem mīt. Sasistie stikli spīd.

Tukšs viss kā atstāta aka.» Spārni viz saulē kā laka. Vilnis pēc viļņa slīd. Tukšums pār vilni krīt.

Tvaikoņa ostā neviena.

Pālis uz krasta skan:

«Vēji, ko darīt man?

Maiga pār galvu kāpj diena, Smaržo pēc ūdens un siena. Pasaule silti san;

Nav tikai kuģa man.»

Līganais Daugavas klēpis Līgojas vientulīgs.

Celtņi virs ūdens nīkst.

Līmeni klāj tikai lēpes.

Kaunu zem gruvešiem slēpis, Grumbuļains, sūrs un līks — Krasts savā sāpē līkst.

Šķūņos aiz atslēgu smagnes, Stieņa, kas rūsā sīvs,

Tikai vairs klusums dzīvs, Tikai kāds noklīdis akmens. Klonā starp trūdošām saknēm Mitruma zaļgans plīvs,

Peles un caurvējš dzīvs.

Diena pēc dienas tā aiziet, Aiziet pēc gada gads. Nepazūd tikai bads.

Krastu kā suns nāk tas laizīt. Nemiera pilni milst gaisi, Iegailas naidā skats.

Pieceļas strādnieks pats.

«Pāri tev, Daugava, dara: Gājums tavs tālais velts. Augums tavs slaidais pelts. Kļūsti tu tukša kā skara. Pietiek! Lai nāk mana vara: Vilnis tavs, kuģu šķelts, Vizēs kā smaids un zelts.»

Teicis viņš pavēra rokas. Līdz viņam cēlās daudz. Likās, viss augšup rauts. Miglājā klusi kā slokas Pazuda sāpes un mokas. Birza kā dzirnās grauds Bezdarba drūmais drauds.

Teicis viņš piecēlās kājās. Ieauga zilgmē stāvs — Biedinošs, tumšs un stāvs. Iedegās nomales mājās Ugunis degtuvēs vājās. Debešos mirdzums blāvs Pavērās lekns un prāvs.

Satraukta Daugavas dzīle Plosās kā vējā zars.

Pagaisa vecais svars.

Atira apvārsnim vīle.

Vai tā bij neganta spīle? Sidraba putnu bars Dzēla to tā kā stars.

Liekties un baiļoties gana: Pamales dreb un rūc. Pretim tām veras krūts. Lidotājs, sarkanais vanags, Zvaigznāju klajumus gana. Nāc, tevi strādnieks lūdz! Diezgan te kungiem būts.

Putni ar sidraba spārniem Pasauli jaunu ver.

Sauli kā kausu dzer. Nogulsnē īgnums un sārņi. Nelaime, zilganā vārna, Bēgošo tumsu tver,

Lejup uz zemi sver.

Lielceju baltajos dvieļos Tinušies, tanki iet.

«Tumsu mums šurpu svied Riteņos, dzēlos un lielos.

Tā mūsu nemieru mielos,» Motoru balsis dzied.

Tēraudā sapņi zied.

Vabules, kaltās un stiprās, Bites, kas saldi dūc.

Pretim tām veras krūts. Tālumi pārtrūkst kā dzīpars. Zeme mums ripo kā stīpa. Diezgan te kungiem būts. Pats savu vārpu plūci

Brīvi jus, cilvēki, ejat.

Rokas, kas darbā slīd,

Naktīm kā saules spīd. Strādnieku elpa un seja Atzaigo skaidra kā dzeja. Tankos, kas rāmi spīd, Strādnieku griba mīt.

Atzeļ, kur gulēja rāva,

Zeme kā uguns stars.

Atlīkst pret gaismu zars.

Zāles, ko atmatas skāva,

Pirksti, ko gurdumam ļāva, Darbu un dzīvi skars,

Spurdzot kā strazdu bars.

Darbs nāk ar veldzēju skavu; Rūpnīcu tumsā kalts,

Neguļ vairs mierā salts.

Dziedot mums, brīvotiem, slavu, Upes ar straujumu savu Krastos kā lepna šalts Burzguļo, trīc un šalc.

Daugava vilni veļ alku.

Jūnija vakars kluss.

Vērusi plakstienus,

Kaija ar švīkoņu smalku Pārlido krastmalu valgu,

Pārlido uzpostus Rūpnīcu korpusus.

«Kas?» viņa lidojot saka.

«Ugunis krāsnīs spīd.

Dzensiksnas skrej un īd.

Tērauds tēraudu sakal.

Karstums un kūpoša laka.

Rūpnīcas nepazīt.

Kur tad tas tukšums mīt?»

Osta smej tvaikoņiem pilna.

Pālis uz krasta skan:

«Vai viss tas domāts man — Mašīnas, kastes un vilna?»

Sirēna krastā kā dzilna:

«Saņemies, draugs, jā gan!»

Steiga kā vaivars tvan.

Tur, kur bij tukšums un smagne, Stienis, kas rūsā sīvs,

Rosme un straujums dzīvs. Novelts viss trūdais kā akmens. Izrauts viss vecais ar saknēm. Karoga sarkans plīvs Pāri, kur darbs rit brīvs.

Ar pārslām plīvo gaiss. Caur gadiem pretim nāk Arvienu varenāk Marts neaizmirstamais, Marts astoņpadsmitais.

Uz galda skābis siers,

Ko strādnieks drūmi kož, Ar durkļiem pirktais miers Pēc atriebības ož.

Kad dusmu ir par daudz, Tās plānā stiklā gulst; Naids roku dūrē rauc,

Un vārais stikls mulst.

Viens sitiens. Līmenis Kā elpas miklums jūk.

Plūst kūpot asinis,

Un vecā vara brūk.

Plīv karogs sarkanais Virs namiem varenāk,

Un cīņu strādnieks sāk: Nāk kauju apvītais Marts astoņpadsmitais.

Iet vecam blakus jauns, Iet zēni, sievietes,

Kā migla noplok kauns, Jo viņu šautenes Tiem brīvu dzīvi nes.

Dun Parīze kā zvans,

Iet jaunam blakus vecs; Tavs tagad arī mans,

Ar plecu saaug plecs, Kur nāvi nākot redz.

Grauj lielgabalu dārds, Un ložu krusas birst. Kam komūnāra vārds, Vai viņu rindas irst?

Tie stāv un labāk mirst.

Viss gurdais elpā gaist, Kad atkal prātā nāk Ik brīdi varenāk Ar slavu apvītais Marts astoņpadsmitais.

DIVI MAIJI

1

Priekš gada bij šī diena liegta,

Bij ņemta dziesma, krūtīm gaiss. Bij saulei vaigā dūre triekta,

Ko cēla augšup trulums baiss.

Mūs visus drūma vara lieca;

Naids bija tai kā sausa tāss,

Tā nelaimē un postā trieca Tos, kas pret viņu cīnījās.

Un bija vīri, kas to spēja.

Tiem sirdi nesalauza bads.

Tiem bij no uguns un no vēja Virs vaigu kauliem cietais skats.

Vien atcirta tie, ejot ielā:

— Jā, cietumos vēl vietas ir. Mums kaujā, pēdējā un lielā,

Šī cīņa vienreiz jāizšķir. —

Guļ Rīga snaudīga ap vidu:

Tur naudā sirdis liktas sen.

Bet nomalē pret tāli lidu Celts karogs sarkans paslepen.

Tas pāri kokiem, sūrām mājām. Ar dzīvu šalti pieliets viss,

Steidz augšup neredzamām kājām Un aizsedz vecās debesis.

No pagrabiem, kur rūgti stikli,

Kur pelējums kā saimnieks nāk,

Vēl mirkli nedroši un bikli,

Bet tad arvienu varenāk

Pret karogu, kas sarkans plīvo,

Kā laipna gaisma, jauns un sārts,

Viss apspiestais un liektais dzīvo,

Deg acu tūkstoši kā sārts.

Tie čukst: — Kā ērglis augšup dodies Tu, mūsu karogs sarkanais!

Sis laiks virs elpas likts kā zobens,

Bet lūst viņš pats un nav vairs baiss.

Tu pāršķel pasauli kā vāku,

Trīs elpā viss un pāri plūst,

Kad lido, teikdams tu: — Es nāku,

Lai cīņā celtu visus jūs. —

Mēs tevi redzam, līdzi plūstam Un alkstam paši pušu kost Ir drūmo pretvaru, ir gūstu,

Lai atkrīt tas kā zvīņa nost.

Gads gājis, nāvi projām gainot,

Plīv brīvi karogs sarkanais Ar zvaigzni dzīvo, piecstaraino,

Un viņam līdzi Pirmais Maijs.

Mēs rindās ejam ielās koši,

Nav liegta dziesma, krūtīm gaiss.

Mēs darba svētkus svinam droši, Mums šodien visiem Pirmais Maijs.

Kas tevi saules klēpī lika,

Kur gaisma mūžam nenoriet,

Tu, piecpadsmitā republika,

Lai ceļš uz komunismu iet?

Tas strādnieks, darba zemnieks blaku Viens kopā lējies plecs un balsts;

Tie abi soļo vienu taku,

Tiem abiem kopā viena valsts.

— Tu savu plaukstu liec pret manu, Lai tava acs ir mana acs.

Tu mēle man, es tev par zvanu,

Mēs abi būsim kā viens pats. —

Es dzirdu runājam šo balsi,

Es dzirdu sojus aizdunam.

— Nost, vecais, līdz ar saknēm kalsti! Mēs darbaļaudis paliekam.

Dreb lielā steigā visa zeme,

Kūp dūmeņi, un naktis spīd.

Līdz debess malai staigā lemess Un cilvēka vairs nepazīst.

Viņš darbu mīl, un darbs to gaida, Darbs viņu savā elpā nes.

Nāk mājās dēls un mātei smaida: «Stahanovietis arī es.»

Kad stumbros saldi sulas ritēs Un govis pirmo zāli plūks,

Nāks traktors — lielā tēraudbite Un pāri laukiem zili dūks.

Vērs irdne savu brūno miesu,

K|ūs bagāts atpalicis lauks.

Un, jūtot neredzēto viesi,

No zariem rasa lejup trauks.

Nāks traktors, nāks tā pēdās citi. Simts simtā, vesels ausis rīts.

Ai, riti, dzīve, augšup riti Un ņēmi manas rokas līdz!

Kā gribas līdz ar visiem strādāt! Un, kad būs vēries pirmais zieds, Ar tulznām kā ar saulēm ādā Caur brūno krēslu mājup iet.

Gads gājis, nāvi projām gainot, Plīv brīvi karogs sarkanais Ar zvaigzni dzīvo, piecstaraino. Tam līdzi pirmais brīvais maijs.

NO PIRMĀ LATVIEŠU PADOMJU OPERAS LIBRETA

1

Blāzmo naktis, elpo rīti. Mosties, slēptais cīņas gars! Celies augstāk, lepnāk spīdi, Kvēlā uguns — mūsu spars, Lai pret vīru cieto spīti Vācu vara lūst kā zars!

Uz priekšu, kaujas biedri,

Lai visa zeme dim!

Sev jānorauš mums sviedri Ar cīņu ugunīm.

Vajāti un postā dzīti Bijām mēs kā vergu bars. Nācis laiks, mums šķēpi trīti. Pāršķels mūsu kaujas gars Drūmo nakti, atplauks rīti, Visus dzīva elpa skars.

Uz priekšu, kaujas biedri,

Lai visa zeme dim!

Sev jānorauš mums sviedri Ar cīņu ugunīm.

Gājumā, lepnā un straujā, Aizsmaržos dzīve kā zieds. Ciešāk tver šauteni saujā,

Plecu pie pleca liec:

Šonakt mēs dodamies kaujā, Roku uzvarai sniedz.

Zvaigznes dziest debesīs zilgi. Tālē kāpj sniegi kā tvaiks. Vergojām smagi un ilgi, Sacelties atnācis laiks.

Bijām kā vajāti vilki,

Tagad kļūs skaidrs mums vaigs.

Ja man šai lielā kaujā Aizvērt būs plakstienus,

Māte pēc manis kad taujā, Nodod tai sveicienus:

Saki — dēls gājumā straujā Atgūlās mierīgs un kluss.

Ciešanās slāpām mēs ilgi, Ceļamies — atmaksai laiks. Šonakt pret mākoņiem zilgi Pamirdzēs varoņu valgs.

Durkļi ņirgs zobus kā vilki, Granātām solis būs naigs.

III

Cīņā mēs Rājām, kad smags bija laiks, Pasauli klāja asiņu tvaiks;

Tagad mēs nākam, lai smaidītu maigs Rūpestu vagotais vajāto vaigs.

Pie Simbirskas un Kazaņas

mēs balto pulkus kāvām,

Tad šurp uz savu dzimteni

mēs cīņai kājas āvām.

Mēs — sarkans saules stars,

Mēs — zobens asi trīts,

Lai apspiedēju bars No mūsu rindām trīc!

Sveiks, mūsu pelēkais dzimtenes klajs! Atstaro pilsētas, atsmaržo gaiss.

Nāk tevi atbrīvot drosmīgs un skaists — Strēlnieks tavs sarkanais.

Pie Simbirskas un Kazaņas

mēs balto pulkus kāvām,

Tad šurp uz savu dzimteni

mēs cīņai kājas āvām.

Mēs — sarkans saules stars,

Mēs — zobens asi trīts,

Lai apspiedēju bars No mūsu rindām trīc!

NOSLĒGUMA DZIESMA

Apgūlās sniegos un neceļas draugs.

Apkārt kūp zeme kā smaržu pilns trauks, Sargās un slēps tevi brīvotais lauks, Sarkanie strēlnieki tālāk trauks.

Pie Simbirskas un Kazaņas

mēs balto pulkus kāvām,

Tad šurp uz savu dzimteni

mēs cīņai kājas āvām.

Mēs — sarkans saules stars,

Mēs — zobens asi trīts,

Lai apspiedēju bars No mūsu rindām trīci

Pār mūsu zemi nikna vētra iet —

Viss vecais zūd, viss jaunais sārti zied.

No elpas dzīlēm sūri slēpies vaids

Līdz sirdij nāk, kļūst sauciens tur un naids.

Kas kritis cīņā — viņam mūža slava;

Mums — atriebe un tālāk gaita sava.

No maigām lūpām mūsu asinīs Spēks pāri līs un uzvaru mums vīs.

Pār mūsu zemi kvēla vētra iet — Viss vecais zūd, viss jaunais sārti zied. Lai mākoņi vēl vairāk aukai briest! Mēs cēlāmies, jo pietika mums ciest.

Kas kritis cīņā — viņam mūžos slava; Mums — atriebe un tālāk gaita sava. No viņa lūpām mūsu asinīs Spēks pāri līs un uzvaru mums vīs.

Kļūst brīva tauta —

Saulei, saulei ļauta.

TAJA GADĀ BARGĀ — ČETRDESMIT PIRMĀ...

.

MARKAVS

Taļā gadā bargā —

Četrdesmit pirmā Kaujā gāja Markavs Sausa sniega virmā.

Kad iepazinu to, viņš slaids un priecīgs bija.

Vien viņu uzskatot, viss dzīlēs maigi dzija.

Viņš puķes mīlēja un iesarkanās priedes,

Pret tāli plūstošās kā kausēts sudrabs sliedes.

Viņš stikla pūtējs bij. Ar savu kaislo elpu Tas stiklu izpūta vēl spožāku kā telpu.

Drīz viņu sagrāba par darbaļaužu lietu.

To mūros paslēpa pats lielais Rīgas cietums,

Līdz jūnijs sarkanais, līdz jūnijs mūžam brīvais To lepni atdeva ir pasaulei, ir dzīvei.

Tajā gadā bargā —

Trauksmainā un pirmā Dzīvē gāja Markavs Zelta saules virmā.

Viņš cēla fabrikas. Viņš lika graudus saujā.

Viss kļuvis dzirksts un kauls — tas gāja dzīves kaujā. Nakts draugiem dota bij. Rīts dzidrais ūdens lāsei.

Par ēnu bezmiegs bij, kas lika sausi kāsēt.

Šī roka dīvainā, ir liesmainā, ir cietā,

Šaurs, stiegrs, izcirsts viss kā pacelts sārtā rietā, Tāds gāja. Lokanāks par jaunu bērza zaru,

Pat netveramāks vēl par agru saules staru,

Kā sarkans, kūpošs vīns viņš plūda visu rētās. Darbs rožains kalns un skūpsts

bij priekā tam un bēdās.

Tajā gadā bargā —

Četrdesmit pirmā Uguns cejus Markavs Gāja svelmes virmā.

Karš. Karš. No pamales kāpj zilgmē melna kauja Top lodes fabrikas. Kjūst dūre katra sauja.

Ir Markavs, karavīrs, tāpat kā visa tauta,

Mests kara virpulī kā vējos lapa kļauta.

Vai viņa kāja tā? Vai tā ir viņa roka?

Lai tauta viņas ņem un tās pēc sava loka!

Viņš līdzi plūsmai rit, līdz atrod savu vietu.

Ceļ sevi nelokāms, lai savā kaujā ietu,

Kur latvju jaunekļi un vīri sanāk kopā,

Lai savus augumus kā bultas liktu stopā.

Tajā ziemā bargā —

Četrdesmit pirmā Kaujai cēlās Markavs Aukstā sniega virmā.

Jau drupās Latvija. Pret pašas zemes sirdi Brūk niknie vācieši. Vai, latviet, tu to dzirdi?

Ja sagrūs Maskava un viņas tautu slava,

Tad tev un Latvijai vairs ari dzīves nava.

Tver rokās šauteni un celies postam pretī:

Tavs mūžu ienaidnieks nāk atkal baigs un pretīgs. Un tad no tautas tās, kas sāpju ceļos bija,

Jauns latvju strēlnieks top un viņa divīzija.

Rod savai mūžībai tā pēdas Naras krastos,

Tai līdzi Markavs iet tās ceļus neparastos.

Tajā ziemā bargā —

Četrdesmit pirmā Kaujai cēlās Markavs Niknā ložu virmā.

Vējš acīs sniegu mēž ar negausīgu slotu.

Ir Markavs atnācis ar savu drošo rotu,

Kur krastu ielokos stingst Nara savaldīta:

Smags ledus baroklis guļ ievēlies, pilns spīta,

Līdz upes pacerēm un dara viņu seklu.

Pie apses Markavs kluss sev apvelk tīru kreklu. Vēl dēlu atminas un savu lēno sievu.

Ar roku aptausta un izgludina rievu,

No drauga atvadās un iet uz pozīciju.

Iet. Ceļā pagātni sirds pārrauj sev kā dziju.

Tajā naktī bargā —

Ledainā un sirmā Kaujā cēlās Markavs Sīvā ložu virmā.

Uz lauka sniegotā glūn rotai pozīcija.

Tur krastā pretējā guļ vācieši kā sija.

Ir upe jāpāriet, ir vāci jāžņaudz saujā,

Tie visi jānosit un jāizdeldē kraujā,

Lai pulkiem kļūtu ceļš, brīvs, ass un neatvairāms, Lai nīstos vāciešus arvienu vairāk, vairāk Vēl grautu, šķaidītu, bez stājas projām dzītu,

Tā labo Latviju jau sasniedzot vai rītu.

Trīc nāsis. Elpā dur. Bāls visā sejā Markavs.

Guļ pāri debesis kā melna, smaga arka.

Tajā rītā bargā —

Ledainā un sirmā Kaujā sauca Markavs Karstā uguns virmā.

Rīts. Vāri puteņo. Uz priekšu ceļas rotas.

Kā milzīgs mākonis no tāles apmiglotas Nāk nāve. Plešas. Dārd. Sit. Ārda, visu posta.

Krīt zemē birztala — kā milzu zoba kosta.

Jūk gaisos arumi, jūk lauki, ceļi, purvi.

Kāds kalnu virsū gāž ar lielu uguns kurvi.

Uz priekšu pulki iet. Griež ložmetēji telpu Ar asiem asmeņiem. Griež. Putnos pārvērš elpu. Kam mana rota šauj, kad visi iet uz priekšu?

Šī doma Markavam triec kā ar smagu riekšu.

Tajā rītā bargā —

Ledainā un sirmā Kaujā kāpa Markavs īgnā uguns virmā.

Tad visā augumā viņš pēkšņi ceļas kājās Tā, it kā gribētu bez steigas doties mājās Uz savu Latviju, kur visi viņu gaida,

Kas pāri mākoņiem tam pati pretim smaida.

— Uz priekšu! — viņa balss kāpj putenī un vējā.

Kā roka rotu ceļ tā atvēzienā spējā.

— Uz priekšu! — Markavu skauj spēji sniega telpa.

— Tu, tālā Latvija, cik kvēla tava elpa

Uz pieres šorīt man! — Virs acīm tieši trāpīts,

Kā nopļauts Markavs krīt un rimst ar visu slāpi.

Tajā rītā bargā —

Ledainā un sirmā Kaujā krita Markavs Aso ložu virmā.

Viņš krita, lai tūlīt no jauna augšup celtos,

Lai viņa elpā draugs, kas blakus, spēku smeltos, — Kā akmens, lingas triekts, uz priekšu metās rota.

Aiz pulka gāja pulks. Viss gaiss pēc nāves oda.

Ir nāve dzīvība, ja dota īstā laikā,

Nes visiem uzvaru un nemirstību vaigā;

Mirdz strēlnieks sarkanais, mirdz atkal mūsu Rīgā, Un mana dvēsele skan, likta zelta stīgā, —

Dzīvs, Markavs tomēr dzīvs, kaut Naras krastā krita: Viņš latvju strēlniekiem dzīvs līdzi tālāk rita.

KARA MEITENES

Laikā, kad zem kokiem sārtiem Rasa ilgi zālē spīd,

Kad pret zilgmes tāliem vārtiem Putni paceļas un slīd,

Tur, kur kara ceļš kā rēta Bija uzplēsts dziļš un greizs, Viņas, kauju apspīdētās,

Satiku es pirmoreiz.

Staltas, tvirti pītiem matiem, Kuros gaisma deg kā tāss, Blakus saviem kara ratiem Gāja tās.

Viņu cēlās, daiļās kājas Slēpa zābaks, smags un ciets. Cik gan lielceļu bez stājas Tajos bija šurpu iets!

Viņu gleznos, maigos stāvus Skāva kara mētelis,

Kas bij simtu purvos rāvu Sevī dziļi uzsūcis.

Viņu mazās, trauslās rokas Zināja, kas bads un spīts. Pārcietušas kauju mokas,

Bij tās maigas vēl kā zīds:

Elpas kvēle, asins spīdums,

Sirds, kas tautai līdzi sāp,

Darīja tām delnas spītu Tādu, kas kā saule kāp Manās acīs, manā elpā,

Tur, kur grūtums mani māc.

Un es stāvu rudens telpā Tā kā lielā brīnumā.

Staltas, tvirti pītiem matiem Gāja kara meitenes Blakus saviem kaujas ratiem Bāriem saldu dzīvi nest.

Vienai šautene pār plecu,

Otrai soma: sarkans krusts.

Un es redzu, skaidri redzu,

Cik daudz saprasts, cik daudz justs.

Tīrās, sapņu pilnās sejas Kodīgs ceļa sūrums klāj.

Taču lūpas skaitīt dzejas Ugunī pat neapstāj.

Visām viņām pierē zaigo Zvaigzne, sārta, austoša,

Dzeļot tumsai dziļi vaigā,

Lai mums rīts pār galvu šalc.

Staltas, stingri cirstā rindā Gāja kara meitenes Baigo uguns ratu šķindā —

Sirds un kauju varones.

Viņās tvirti pītiem matiem Rīta zelta agrumā Raudzījos es ilgiem skatiem Tā kā savā svētumā.

ODA SARKANAI ARMIJAI

No šahtām, rūpnīcām, no pašām zemes dzīlēm Tu celies, varenā. Un spēks tavs mūžīgais Mirdz bērna paldiesā, trīc sārtā dziesmā zīlei. Tas bieži dārgāks vēl kā ūdens malks un gaiss.

Tavs spārnu vizmojums kā saule slīd pār zemi. Tur, kur tu gājusi, reiz atkal atzels viss.

Tu simtkārt atdod tam, no kā pat pūku ņēmi. Tu mūsu priekšā tver un noliec debesis.

Fašistu nāve,

Fašistu sods —

Sarkanā Armija.

Sarkanai Armijai Slava un gods!

Dreb melnā Eiropa no tavas asās gaitas.

No tavām triecienu un tanku kolonnām Jūk vācu aizsprosti un pulki tā kā skaidas.

Tev dzijais sveiciens mans, tu mūžam Sarkanā!

Kā saldi āboli krīt tavā lepnā klēpī Bez rimas ciemati un skaļās pilsētas.

Kas bija kalps un vergs, kas bija galvu slēpis, Kā asns gaismā kāpj pie jaunas dzīvības.

Fašistu nāve,

Fašistu sods —

Sarkanā Armija.

Sarkanai Armijai Slava un gods!

Kur rāmas upes plūst, tev čehi pretim smaida. Aiz kalniem ilgojas pēc tevis dienvidslāvs.

Un tur, kur Odera kāpj Ziemeļjūrā slaida, Lemj tiesu taisnīgu tavs liesmu sārtais stāvs.

Vēl vienu kāpienu, vēl vienu soli drošu —

Un tavā tvērienā būs pati melnā sirds, lai atplaukst pasaule kā leja, pilna rožu,

Kā kalns, kur saule sēd un ceļas avots tvirts.

Fašistu nāve,

Fašistu sods —

Sarkanā Armija.

Slava un gods!

LATVIETIS STAĻINGRADAI

Bij smaga nakts, kad tu mums atmirdzēji Kā sārta zvaigzne melnās debesīs.

Pār zemi cēlās jauni, silti vēji,

I.ai slepus priekā mūsu sirdis dzīst.

Mūs dzēla sals tad, mokas elpu cirta,

Tad tauta cīnījās kā aizlauzts zars.

Tu biji mūsu mūžam zaļā mirte Un arī mūsu atmaksa un stars.

No tavām drupām mūsu dienas ausa,

No tavas drosmes smēlām drosmi mēs.

Bij mūsu mute bezgalīgi sausa:

Tu biji avots dziļās pazemēs.

Mums tavas mokas spieķis bij uz brīvi. Tu devi to, ko dziļā tumsā tad Kā lielo stiprumu un jauno dzīvi Mēs neatdevām vairs nekad.

Bij melna nakts, kad tu mums atmirdzēji Kā zelta zvaigzne tālās debesīs.

Bij melna nakts, un cēlās rīta vēji,

Mēs visi sapratām: būs diena drīz.

LATVIEŠI SARKANAI ARMIJAI

Mēs tevi gaidījām, kā gaida dienu,

Kad apkārt nakts un baigums bezgalīgs. Mēs tevi gaidījām tā kā nevienu,

Kā tikai dzīvību vēl gaidīt drīkst.

Kad tavi putni sudrabotie pāri Kā sods un laime zilgmē dūca mums,

Mēs viņu ceļus sirdīs tvērām kāri,

Mums aizspurdza no pleca nogurums.

Mēs tvērām vēstis, ko par tevi nesa No rīta puses naktīs saldā balss.

Un pateicību mūsu lūpas dvesa,

Jo zinājām: drīz mūsu mokām gals.

Mums garām nāvei lemtos veda bieži Tie, kurus nīda visi — liels un mazs.

Mēs ticējām līdz galam sevī cieši:

Tu būsi tā, kas satrieks slepkavas.

Tu būsi tā, kas nobeigs tos līdz nāvei,

Tos, kas mums dzīvību un brīvi liedz.

Tu, Sarkanā, tu mūžam par mums stāvi.

Tu — sārtā saule, mūsu siržu zieds.

Kad dobji dunēt sāka tur aiz purviem,

Kur zvaigznē piecstarainā izplaukst rīts,

Mēs trīcot stāvējām pie savām durvīm:

Viss, viss tur izšķīrās — un mūsu dzīve līdz.

Blj tava duna, kas mums nāca tuvāk,

Kā silta gaisma, valgums nebeidzams.

No tās mums delnas ilgu spēku guva,

Sirds kļuva asāka kā krams.

Tā cietām mēs, kaut mūs bez mēra lieca, — Tu biji tā, kas stāvēji mums klāt,

Un tava elpa nebeidzamā sniedza Mums lielo spītu sāpju bezgalā.

Tu tagad esi te un mirdzi pāri,

Viss jaunā gaismā rožains, cēls un maigs. Mēs jauno dzīvi ieelpojam kāri,

Mums atkal atplaukst sāpju skautais vaigs.

Tu esi te un eji pie tiem tālāk,

Kas ari cieš un brīvu dzīvi alkst.

Gāz, Sarkanā, reiz melno varu vālā,

Lai beidzot pasaule kļūst medus malks.

KAĶUŠA

Aiz sīvā niedrāja, aiz si!a aizmigušā,

Kur pāri debesis kā smags un pelēks vāks,

Starp krūmiem pamostas un ierejas kaķuša.

Dreb visa pamale, krīt sārtums Daugavā.

Kā rokas zeme trīc.

Kaut nāktu ātrāk rīts!

Padomju lielgabals —

Vāciešu gals.

Deg zeme debesīs. Lūst visa ausmas mala.

Sirds asi sažņaudzas, un zvēri mežos īd.

Nav dārdiem vareniem ne sākuma, ne gala.

Kas šonakt elpo vēl, tas nedzīvos vairs rīt.

Kā lūpas mājas trīc.

Par stiklu trauslāks spīts.

Padomju lielgabals —

Vāciešu gals.

Krīt galvā milzīgs zvans. Viss irst un kopā sajūk.

No dzīlēm uzvandīts, pret sauli arums mests.

Kur bija lauks — tur mežs, kur sils — tur sajaukts klajums.

Ne vājais cilvēks vairs, ne radība spēj dvest.

Sūrs, milzu bedrē gāzts,

Aust rīts kā nazis vāzts. Padomju lielgabals —

Vāciešu gals.

Padomju lielgabals — negaiss un nievs, Bezdibens, nāve un kauju dievs.

Padomju lielgabals Mals.

KURZEMEI

Kurzeme, cietēja Kurzeme,

Drīz tev vairs nebūs grūti;

Sarkanā Armija nāvi met Pret lenktā vācieša krūti.

Pacieties, izturi! Tuvojas laiks,

Kad atkal smaidīs tavs dragātais vaigs.

Latvieti, bēgli, kas esi tur Pazemē, nātrās un klānos,

Kad tevi vēji un sali dur Svārkos, nātnos un plānos,

Pacieties, izturi! Klātu ir laiks,

Kad atkal smaidīs tavs plosītais vaigs.

Raudās un baismā tek noklīdis bērns Purvā bez ceļa un māju.

Palīdzi, kosa un arums pērns,

Celt viņam vājo kāju.

ll

Izturi, mazais! Tuvu ir laiks,

Kad atkal skaidrs taps priekā tavs vaigs.

Sarkanā Armija nāvi met Pret vāciešu plēsoņas krūti.

Ābele saldā, Kurzeme,

Drīz,

Drīz tev vairs nebūs grūti.

UN JŪSU STĀVI RĪTA GAISMA VĀJĀ

MUMS SAULE BIJ, BET VĀCIEM — TAISNĪGS SODS

KAS VIŅŠ IR?

Ļeņingradas purvos kāja dūkstī slīkst. Tikai vilks tur pāri, joņos meties, drīkst. Taču novakaros

stāvi krūmu zaros Zib un tālāk brien.

Velti vācu lodes tos pie grīšļiem sien.

Tā nav purva migla, tas nav drudža māns, Tā ir vīra griba, tas ir partizāns.

Asi šļakst līdz ceļiem ūdens, sāļš un blāvs, Vada drošos vīrus vīrs, kam varens stāvs. Stingru roku purvos valgos krūmus šķir. Saka: — Tik uz priekšu! —

Dūrē žņaudzis riekšu.

Kas viņš ir?

Mazais.

Opočkā, Opočkā,

miestā kā nekā Dzīvo gaužām labi, Dzerot krievu šņabi, Okupants —

Vācu komandants.

Tumšā, drūmā naktī lietus sīki līst:

Koki miglas pilni, zemei rētas dzīst.

Asi jūras vēji padebešus trenc, Komandanta ēku klusi stāvi lenc.

Tā nav purva migla, tas nav drudža māns, Tā ir tautas griba, tas ir partizāns.

Trieciens. Ložu kārtas. Rokas granātas,

Un no komandanta nepaliek nekas.

Pāri grautai vietai tikai spīdums blāvs. Kaujā veda vīrus vīrs, kam varens stāvs, Viņš, kas ceļu visiem cīņā gudri šķir, Sakot: — Tik uz priekšu! — Dūrē žņaudzis riekšu.

Kas viņš ir?

Mazais.

Četrdesmit trešā gada oktobris.

Ris

No kokiem lapas.

Viss

Biezā, sīvā miglā Tā kā piena stiklā.

Vāci ap Daugavu staigā.

Daugavai pāri tai laikā Tieši, kad pusnakti sit,

Pārceļas sešpadsmit.

Atkal tiem Sēlijas krasts Stingri zem kājām ir rasts.

Sēlija, mosties! Ir laiks.

Diezgan tev vārdzis tavs vaigs.

Tā nav purva migla, tas nav drudža māns, Nāk tavs īstais glābējs — latvju partizāns.

Mostas sēļu zeme: pilns ir viņas mērs.

Viņa lepni brīva bijusi vienmēr.

Nav nekur vairs dzīves velna vācietim, Partizānu darbos visa zeme dim.

Tie zem sliežu krūtīm savas mīnas sien, Divsimt ešelonu šķīst un gaisā skrien.

Tas, kas cēlies cīņai, tas vairs nevar rimt. Atelpas nav vairāk nīstam vācietim:

Krīt viņš, ceļu ejot, savā migā krīt.

Kas vēl dzīvs ir šodien, tas vairs nebūs rīt.

Kaujās vada vīrus vīrs, kas pats var mirt, Sakot: — Tik uz priekšu, — Cīņai žņaudzis riekšu.

Kas viņš ir?

Mazais.

Mazā vārdu dzirdot, tautu pārņem prieks. Vien no viņa miņas nodreb ienaidnieks.

Mazo pazīst visi: katrs taks un nams.

Sēļu zemei pāri iet viņš netverams.

Automāts pār plecu, reizē labs un baiss,

Latvju darba tautai vairāk vēl kā gaiss.

Vīrs, kas cīņā brīviem ceļu gudri šķir,

Kas viņš īsti ir?

Aizgājušas kaujas, darbā atkal lauki,

Un tad saka reizē vecie cīņas draugi:

— Vīrs, kas bija pirmais un kas Mazais saucās, Vīrs, kam mūžam rokā, kad viņš ceļā traucās, Bija iesārts tīkliņš, tīklā neliels sainis,

Pistole un sējums — autors Jānis Rainis,

Vīrs šis, cīņas kārs,

Oškalns Otomārs.

MELNĀS DIENAS

.

VĀCU ŽANDARMS

Kāda šodien drūma diena.

Ielās cilvēka neviena:

Vācu žandarms pakšus ložņā. Līdzīgs sunim sētas ošņā.

Pēkšņi redz: zēns iet pēc piena, Žandarms pievārtē un vēro,

Rokas dreb, un acis zvēro.

Zodu pārklāj kāres slienā.

— Sitais zēns man derēs lieti, — Žandarms čukst un pasmīn cieti, Raujoties vēl dziļāk vārtos.

Nāves elpu viņa vārdos Nejūt zēns. Cik reižu ieti Droši ir šie ielas oļi!

Arvien tuvāk zēna soļi Klāt. Un mazo sagrābj cieti

Vācu žandarms, smags un pretīgs. Kliedz un cīnās zēns tam pretim. Zeme sagriežas kā aplī.

Nokrīt pudele un saplīst.

— Nē, šis man nekur vairs netiks, Žandarms sitot ņurd. — Kā uti Piemiegšu. — Un zēna muti Aizžņaudz vīšķis, rūgts un netīrs. Aiziet visa pēcpusdiena.

Ielās cilvēka neviena.

Vakars klāt ar krēslu rēnu.

Velti māte gaida zēnu.

Beidzot nakts kā melna siena.

Māte iziet meklēt ielā,

Iet, līdz atrod pe)ķē lielā Asinis un strūklu piena.

MELNĀS DIENAS

Kurpnieks Grozs bij Avotielā Meistars spožs ar labu darbu. Bieži gan ar mēli skarbu.

Viņam skatu logā lielā Jauka dāmu kurpe bija.

Kurpei blakus runcis slija.

Strādāja viņš caurām dienām. Turpat gulēja un ēda.

Kad viņš balsi vaļā plēta,

Bij ko turēt četrām sienām — Dziesma allaž kāpās skaļa: Meistaram ir dzīve zaļa.

Vecenes par viņu gvelza:

— Pagāns, nedzer. Taupa naudu. Grib ar visu savu jaudu Precēt blakus sētas Elzu,

Meiteni ar šujmašīnu. —

Strādā Grozs un valda smīnu.

Savādnieks ar līku stāvu.

Ja par to kāds smaidot prasa, Atbilde nāk vienmēr asa:

Kāds es esmu, tāds es stāvu.

Vai var līku zirga loku Atliekt kaut vai desmit roku?

Vācus Grozs bez mēra nīda.

Ja no tiem kāds lāpīt nāca,

— Nevaru, — viņš klusi šņāca, Sabozies, pilns dziļa spīta.

— Nevaru, man roka pušu. Spēka nav pat nosist mušu. —

Darbā sūrā dienas gāja.

Makšķere bij vienīgs draugs tam, Kad tā viņam gūla plaukstā, Ceļam cēlās Groza kāja —

Tur, kur upe lokā slaidā Atmirdz zilo viršu klaidā.

Tur viņš stundām makšķerēja. Kailās kājas saulē sila.

Nesa smaržas vējš no sila.

Kaut kur tālē suņi rēja.

Atmiņās kā medū slīka Doma, pārslaina un dīka.

Fronte arvien tuvāk nāca.

Rīta mala dunēt sāka Kā zem dziļa, smaga vāka. Okupanti projām vāca Rūpnīcas un noliktavas,

Kokus, lopus, bišu dravas.

Ceļi dega, bēgļu pilni.

Tukšas izlaupīja mājas,

Jo tām nebij dotas kājas Līdz ar sāpju lielo vilni Pazust purvos, kur bez skaita Klīda ļaudis, pilni naida.

Tikai zoles savas sita Grozs ar mieru neredzētu, Neturēdams lielu bēdu Pat par to, ka bumbas krita: Pielieca vien mazliet stāvu, Lai var palaist garām nāvi.

Beigās blakus ielā plati, Dienas, naktis dārdēdami Tā, ka trīc un lobās nami, Garām vēlās kara rati:

Vāci — lepnie vāci bailēs Bēga, dzīti nāves spailēs.

Stājās tramvaji un darbi. Bagātnieki mantas sēja.

Ielās bāli ļaudis skrēja. Stūros karavīri skarbi Katram nikni virsū bļāva,

Ja kāds neklausīja, šāva.

Dezertieri slēpās mājās, Pagrabos, zem grīdām, kūtīs. Dreba nenorima rūtīs.

Naktīs jaudis rāva kājās,

Lika viņiem projām doties, Piedraudot ar elles sodiem.

Lepnā Rīgas ostas mala,

Kur reiz stāja simtiem mastu, Tagad jaužu neparastu Pieblīvēta bij bezgala:

Vēl pirms nāves savas vāci Tos pie sevis vergot vāca.

Tikai zoles savas sita Grozs ar mieru brīnumainu, Klusi murminādams dainu Savā nodabā bez mita: «Diezgan, vāciet, tev te sirot. Dragā, Sarkanā, pa tīro!»

Trešā vakarā bez mēra Garām trauca ratu rindas. Dzēla kāpurķēžu šķindas. Rēca motori pēc zvēra.

Garām Groza logam Elza Pazibēja, pilna elsa.

— Dzirdi, — klusi iesāk viņa, Stāvot Groza darba telpā. Kaut kas baigs trīc viņas elpā

— Man ir kāda jauna ziņa.

— Nieki, — Grozam pasprūk spīta.

— Dzirdi, vīrus ķeršot rītā:

Seši kuģi esot ostā Un vēl seši nākšot klātu.

Grib tie laupīt vēl bez sātu Un mūs visus aizdzīt postā.

Bēgsim! Pamet savu darbu!

— Blēņas! — atcērt Grozs par skarbu.

Sadūkst Elza. Aizliek rokas Abas savai sejai priekšā.

Asaras milst maigā riekšā.

Bālā uguns biezē krokas.

Elza, stāvējusi mirkli,

Iet. Griež skarbums kā ar dzirkli.

Tikko durvīs pazūd Elza,

Grozs pret gribu pārtrauc darbu. Runcis blakus spēlē arpu.

— Ko tas meitietis te gvelza, — Viebjas Grozs, — man niekus tīrus: Rītā ķeršot Rīgas vīrus? —

Ilgu laiku drūmi prāto Grozs. Tvan traukos piķis vāri.

Grīdas apkampienos kāri Ādas guļ un elpo rātni.

Galva gurst to smaržā saldā.

Beidzot Grozs triec dūri galdā.

— Kaut vai tā! Kam tad man īlens, Āmurs, cirvis, paša dūre,

Blakus sētas grautie mūri?

Būs man tie, kas pūkai vīle.

Tikai ne ar Elzu kopā.

Tad jau labāk ielīst stopā. —

Gaisma līdz pat pašam rītam Spīd caur Groza loga šķirbu.

Pilsēta snauž, pilna tirpu.

Nemierā un dusmās tītam —

Nenāk Grozam miegs. Viņš čakli Strādā, gaidot rītu akli.

Uzaust rīts, sūrs, slapjš un pelēks, Nerimst bruģī ratu rība.

Gurdums māc kā tēraudstīpa. Cilvēks, šaubās vērties, pelē.

Vīrus zaļganus bez skaita Nāves roka ielās raida.

Sejas rupjas, pilnas naida,

Pilnas miera nežēlīga,

Pilnas zvēriskuma dīka.

Ausis, kas vairs nedzird vaida,

Acis, kas vairs neredz mokas.

Nokaut pieradušas rokas.

Kaskām pelēks, netīrs spīdums.

Tērpā īgnas, asas krokas. Mašīnpistole uz rokas.

Zābaks cērt ar tādu spītu Ielas miesā savu soli,

It kā saberzt alktu oli.

Nāve vairās pat no viņiem.

Kur tie iet, tur pelni paliek.

Posta vairāk tic kā pali,

Uguns pāri purva ciņiem.

Skārda čūska tiem uz krūtīm Guļ, lai būtu citiem grūti.

Nemanot tie pieplok stūriem.

Un tad pēkšņi ķēdē izaug.

Vārds tiem sūrs kā apšu miza:

— Halt! — Skan cauri visiem mūriem Sauciens, negantais un trakais,

Nāves kalps un bendes aka.

— Žandarmi! — Met vējš šo vārdu Ass no ielas ielā ātri.

Apdzeļ ausis kā ar nātri,

Liek zem kājām uguns sārtu. Žandarmi. Ir tā, kā mēris Būtu visus kopā tvēris.

Apskrien sievas visas durvis.

Ielās sveši svešiem saka:

— Žandarmi, turp nevar, trakais,

Zūdi pagrabā vai purvos! —

Latvju zeme sirdī kosta.

Glābies, latvieti, no posta!

Katriem nama vārtiem priekšā Kareivis ar durkli kailu,

Odens acīm, zodu smailu,

Vācu negausību riekšā.

Kur tu bēgsi, kur tu iesi? Šausmas dzeļ ar savu piesi.

Tikai savu zoli loka Grozs ar spītu brīnumainu.

Vai tara arī pilna vainu,

Vai tam arī pilna moku šoreiz sirds kā visiem ļaudīm? Lēnām galvu pārņem snaudiens.

Meistars ceļas, atver rūti.

Pretim iesmakusi diena.

Ielā cilvēka neviena.

Ievelk meistars pilnu krūti. Melnā delna izberž acis.

Runcis rūc, pie kājas placis.

— Laikam zēnam piena gribas, Smaida Grozs un kaķi laisko Glāstīdams pie ausīm aizskar. Runcim aste pilna zibas.

— Ozoliņi, kam tu lūzi, — Dungo Grozs un paņem krūzi.

Kocenē uz kāju basu,

Mazliet nošķiebtā un seklā, Rupjā priekšautā un kreklā,

Tieši kā no ķebļa. Asu

Soli, verot durvis, liek viņš

Pāri augstam, grauztam slieksnim.

Rita vēsums metas pretī — Trauks ar dzestru, stipru malku, Dzeļošs vējš ar roku valgu,

Reizē patīkams un pretīgs; Kocene uz bruģa vaiga Atskan laimīga un maiga.

Pāri ielā piena veikals.

Logā mākslīgs siera gabals. Sviesta nav, bet telpa laba.

Mazā pārdevēja veikla. Mirdzums karsts tai acuraugos. Grozs ar viņu īsti draugos.

Parasti pie durvīm rinda.

Šorīt liels un dīvains klusums. Stikla vizmā rīta kusums,

Pāri namiem ratu šķinda. Pārdevēja lej ko stopā.

Grozu manot, pēkšņi nobāl.

Nomet stopu, kaut ko rāda,

Met ar rokām, kliedz ko, saka. «Nabadzīte laikam traka,» Smīnot Grozs pie sevis prāto. Pat uz mirkli neapstājas,

Solo tālāk, cejot kājas.

Pēkšņi: — Halt! — pie pašām ausīm. Ass un griezīgs sirdī zibens.

Sadzel vaigu uguns stiba.

— Haltl — Ko? Neklausīt vai klausīt? Sažņaudz roka tukšo krūzi —

Kam tu, dižais ozol, lūzi?

Grozs uz mirkli aizver acis.

Ātri miņai visa dzīve Garām pazib — salda sīve.

Zasulauks, kur zvaigznes racis, Kastaņus zem svārka slēpis,

Reibina kā sievu klēpis.

Zeļļa gadi. Alus. Dziesmas.

Grīziņkalns ar karuseli.

Dzīve — nenoķerta pele.

Mašīnpistole kā iesms Pēkšņi iegrimst asa sānos.

Varbūt bēgt vēl? Pazust klānos?

Vai tepat vēl ļimt pret bruģi?

Lai tad smadzenes un elpu Paņem pašu dzimtā telpa.

Tikai ne uz vācu kuģi.

Bet kam tā pēc nāves dzīties?

Var vēl viss kas atgadīties.

— Esmu kurpnieks. Ko jūs gribat? — Sarcis žandarmiem viņš prasa.

Atbilde nāk gaužām asa,

Dzēlīgs stobra spiediens ribā:

— Vācijā mums arī vajag Kurpnieku. Liec soli kājā!

— Esmu neapģērbts. Bez drānu, — Turas Grozs, cik spēj, vēl pretim.

Tad tas viens, pagalam pretīgs,

Iebāž lūpās smīnu plānu:

_ Priekšauts ir un divas rokas.

Ko vēl vairāk? Gribi ogas? —

Ņurd un plecā cērt ar dūri.

— Kusties! Velcies! Pieliec kāju! — Iesāk Grozs gar Elzas māju,

Atskatās un zūd gar stūri.

Drīz to ieved lielā sētā,

Skumju ļaužu pieblīvētā.

Kas gan nav tur! Jauni, veci. Visiem sirdīs naida bultas. Maiznieks, tikko ņemts no muldas. Zāģeris ar zāģi plecā, Skursteņslauķis melnu muti. Miesnieks, kam vēl rokā tutens.

Dažs bez rokas, cits bez kāju.

Viens vēl savos krampjos raustās. Kādam augonis uz skausta.

Viens, pagalam slims, ar vāju, Gluži lzdrupušu balsi,

Saka kaimiņam: — Man gals ir. —

Dažs uz malkas guļ un skatās Debesis bez mēra kāda.

Cits paklusām dūri rāda,

Kaut ko ņurd un brīžiem krata. Truls un nekustīgs klimst vairums Kā bez saprāta un airu.

Zemnieks, kas no ratiem norauts, Raud, uz kāda akmens sēdis:

— Vācietis, kāds negants blēdis! Visa mana manta orē

Bija. Viņš to, suns, sev grāba.

Lai pats velns to sirdī trāpa! —

Vīru vidū stāv kāds milzis.

Ilgi raugās pāri žogam Viņas sētas vērtā logā.

Pēkšņi savam darbam milzis — Viņš ar atspērienu mazu Lec un žogam pāri pazūd.

Visi sastingst. Klaigas. Draudi. Kas? Te šāvieni aiz žoga.

Norimst atkal viena moka.

— Māte, pacieties, kam raudi? Skumjā māte, ātri, ātri

Viss tiks nomaksāts un atriebts. —

Gaiss ar sārtu saules cimdu Glāsta nogurušiem vaigu.

Zilgmes zirgs velk lēni laiku.

BeidZot vīriešu ap simtu Pagalmā kā milzu robā.

Tad tos gājumam liek kopā.

Lamas. Grūstīšanās asa.

Tukšiem logiem apkārt mūri. Mašīnpistole kā dūre Tam pie sejas, kas ko prasa. Jāiet, jāklausa bez vārdu.

Iela pretim pilna dārdu.

Gājiens līgojas pilns mokas. Stacija. Ņirb burzma karsta. Žandarmi tur nupat tvarsta: Vilciens pienācis no Slokas. Ļaudis mūk. Skan šāviens sausi. Krīt kāds, dabūjis pa ausi.

Izkāpj stacijā kā postā Atbraucēji. Ļaužu pūlī Iegrūsts durklis mīkstā kūlī — Žandarmi. Met stobru jostā Noķertos. Tad noliktava Saņem tos kā drūma skava.

Pilni izsmiekla un nievas — Žandarmi kā skurbi laupa:

Ne tie bērniem tēvus taupa,

Ne tie mierā atstāj sievas,

Ne tie sirmās mātes žēlo — Paņem vīrus, atņem dēlus.

Izmisums. Un baiļu nava: Neiet sievu pūlis projām. Vaimanā kā baiga boja Tur, kur brūnā noliktava, Niknām lūpām, paunām rokā. Tverot sejas režģu logā.

Kā no bruģa izaug ķēde. Komanda un asi vārdi Sievu raibo burzmu ārda Tā kā nežēlīga ēde.

Dažam sainim pasprūk saite, Kad uz muguras krīt laide.

Groza gājumu triec tālāk. Prefektūra. Tanku strēles Kūp kā traku suņu mēles Skvēram cauri saulē bālā. Žandarmi stāv ielas krustos Barā, lai jau labāk justos.

Pilni akluma un ņirgu —

Viņi visā ielā valda.

Kā bez sāta plūsmu skalda: Aptur katru nieka zirgu, Aptur katru divriteni Kā jau laupītāji seni.

Kas tiem neklausa uz mirkli — Rupji zemē triec uz bruģa. Tādiem neredzēt pat kuģa:

Salauž tos turpat kā irkli.

Mana mazā bēdu zeme,

Tevi šķaida nāves lemess.

Kādam lauciniekam pajūgs Neklausa: zirgs jauns un ārdās. Noskan isa ložu kārta.

Asinis un sāpes pajūk.

Zirgam cauri trāpīts žandarms — Arī krīt un bruģi vanda.

Pāri bulvāriem un skvēriem Groza gāj ums kustas gausi.

Ratu dārdi atņem ausi.

Bēgļi, bēgļi, kur vien veries, Pārguruši, skumju seju:

Kam man jāiet, kurp lai eju?

Izmocītie bēgļu bari —

Mēmi, aizkauti, bez vārdu Gaida savu sāpju kārtu.

— Latvieti, kam tu to dari? — Gaida kārtu pāri tiltiem Pretim postam, pretim viltiem.

Vezumos un rokas ratos Visa manta, visa dzīve,

Putekļi to klāj kā sīve,

Trula moka lopu skatos.

Naktī, vējainā un stulbā,

Bērni piedzimst turpat kulbā.

Labība uz mantām kūļos.

Spaiņi klaudz, pie ilksīm sieti.

Acis novērsdami, cieti Saķertie iet garām pūļos:

Tie, tāpat kā Groza gājums,

Klimst bez ausmas un bez māju.

Visus viņus dzen uz pili,

Jo tur drošs un milzīgs pagalms, Apkārt mūra sēta smaga.

Iet tie nosaluši zili:

Dažs ir vienā kreklā tikai,

Citiem kāja gluži plika.

Beidzot klāt ir celtne drūmā. Lielais laukums. Sardžu kārtas. Veroties zib saulē vārti.

Varbūt vēl te ielīst krūmā,

Bedrē, kuru tik daudz apkārt?

Un ar skumjām galvu apkārt.

Tā ir iedoma — ne vairāk:

Groza vīrus ieslēdz sardze.

Kas vēl stostās — laide. Gārdziens. Tā kā laivas, kas bez airu,

Visi virzās vārtu mutē.

Pagalms gaida tos kā tutens.

Grozs pils pagalmā sēd drūmi, Apkārt visur plecs pie pleca,

Seja jauna, seja veca.

Drēbju nodriskāti krūmi.

Vien pie vārtu komandanta Vīri kājām zemi vanda:

Lūdzas, skraida. Saules kusums Liegi līgo liepu zarā.

Zēni, vīri, milzu barā Kopā dzīti, lādas klusu.

Stumdās, veras vārtos, prāto Arā tikt no nāves krāta.

Grīziņkalna puikam blaku Švīts no Grēcinieku ielas.

Viņam bailēs acis lielas.

Savu jauno, smalko fraku

Nez vai viņš vairs uzvilks kādreiz,

Paklupis ar visiem nātrēs.

Čiekurkalna zellis lēni Grozās, skatot katram sejā.

Viņa aso acu skrejā,

Liekas, pazib smiekls: «Zēni,

Mēs vēl daudzi projām tiksim,

Ja vien drosmi lietā liksim.»

Tad viņš dažus sāņus atvelk,

Kaut ko čukst tiem, ilgi stāsta. Smakas kāpj no trūdu klāsta.

Lapas atsviež blakus gatve.

Pāri visam vēji virmo,

Nesot zirnekjstaipļus sirmus.

Ormanis. Aiz viņa zālē Profesors sēd drūmu seju.

Rokas nokārtas uz leju.

Acis vērstas mēmi tālē.

Ekspresis vecs nemitīgi Pārmeklē sev drēbes sīki.

Nažu trinējs dziesmu dungo,

Kā lai zin, kas viņam omā.

Stāv kā koks un ilgi domā Komijs, kas vienmēr tik lunkans. Ārsts, ko daudzi slimie gaida, Brīžiem raud un brīžiem smaida.

Visi mesti vienā akā,

Visi vienas virpas griezti.

Pāri zilgmes augstie griesti. Nezināmais tin kā lakats.

Tajā sabirst laiks un telpa, Saprāts, sirds un nosmok elpa.

Atspiedies pret veco mūri, Nekustīgi ostas strādnieks Tikai stāv un, liekas, rātni Aplūko sev lāgiem dūri.

Visā garā gaidu laikā Neatrast neko tam vaigā.

Lidās kupenās gar sienu Flokši mirdz un smaržo vāri. Vējš sev smaržas plaukstā kāri Ceļ. Pie ostinieka pienāk Reizēm divi, reizēm vairāk. Sačukstas un projām vairās.

Visur, kur ir akla vara,

Izaug asa pretestība.

Kāpj pār mūri saule slīpa.

Lapa līp pie sava zara.

Līp pie savas zemes cilvēks. Bumbvedēji sēstas Spilvē.

Vai jau vakars? Diena nomirst, Pieblīvēts līdz malām pagalms.

— Kaut man būtu tikai nagans, Nočukst dažs pie sevis domīgs,

— Tad jau varētu ko iesākt. — Atkal stāv un sevi tiesā.

Saulē iemirdzoties sārti,

Vēl arvienu veras plaši,

Grūžot jaunus iekšā aši,

Smagie, vara kaltie vārti. Jaunie ilgi visus vēro.

Acis izmisumā zvēro.

Tāda tad tā nāves osta, —

Rīgas pils un viņas pagalms Bezgalīga briesmu aka,

Sirdis žņaugtas, elpa kosta, Vergi, sadzīti bez skaita,

Rāmi savu galu gaida.

Rīgas pils. Man pilna stosta Mēle bij šai greznā vārdā. Aizdun laiki dobjā dārdā,

Blakus rāmi auga osta.

Kuģu padebeši. Slava.

Skaistums. Tā nekā vairs nava.

Rīgas osta Izvandīta,

Rīgas tilti mīnu pilni,

Daugava vej tukšu vilni.

Visa manta izlaupīta.

Vien gar pašu ūdens malu Granīts gaida savu galu.

Rīgas pils, kur ir tavs greznums? Tevi grūsta nāves vēji.

Plecs tavs skarbs un nosūbējis. Kļava lapas zelta pleznu Vīrs pie lūpām licis staigā: Šķiršanās mirdz viņa vaigā.

Visur tikai iznīcība.

Mūros ievēlusies sūna.

Tavi logi pilni glūņa.

Automātu skarbā ziba.

Stobri slepus lejup svērti Tur, kur logi pusatvērti.

Apkārt mūriem sievu pūlis Prāto, vaimanā un staigā.

Cer vēl redzēt vīrus vaigā. Zilgmē sviestais saules kūlis Izdeg, uzliesmojot asi.

Velti vaimanāt un prasīt.

Mūris iekļauts dzīvās sijās: Vācu izlasītas rotas,

Savu māņu apmiglotas,

Ielenc mūri rindās trijās. Drūmi, nenovērsti raugās Sejās, kuras pazib spraugās.

Nāvē pat pret suni irbe Ceļas pretim drosmē lielā; Rodas jaunas domas ielā:

Tad, kad, pilni skaļu tirpu, Veras vara vārti vajā,

Sievas kliegt sāk balsī skalā.

Apjukums. Un šinī brīdī Daudzas sievas jau pa vārtiem Iekšā, tālāk soliem ātriem; Kamēr žandarmi sāk bīdīt Atpakaļ, tās savus satiek — Skalas, izpērušiem matiem.

Zilgmē iemirdzoties sārti,

Vēl arvienu veras plaši, Grūžot jaunus iekšā aši, Drūmie, vara kaltie vārti.

Jauniem seko veikli sievas, Pilnas niknuma un nievas.

Laiks jau vēlā pēcpusdienā. Tvarstīšana ir pie beigām. Piebrauc vārtiem asā steigā Darba vietas. Rindā ienāk Viņām līdz to vīru saraksts,

Kurus grib tās pakampt ārā.

Stīvāks komandants par stabu,

Bet tūlīt ar laipnu smaidu,

Jo viņš jūt, ka būs savs labums, Izsniedz pieprasīto skaitu,

Tad, kad rinda dodas laukā,

Katrs pielipt viņai raugās.

Čiekurkalna zellis ari,

Pielīpot kā dadzis rindai,

Sprucis cauri sardzes šķindai, Tagad sievu vidū svarīgs Stāv un visām viņām stāsta. Sievas raud no viņa stāsta.

Novīst saules uguns roze.

Ar tās sārtām lapām piebirst Daugava un zāļu stiebri.

Valgums vēss, kur dega gozē. Ēnas top kā upes garas.

Telpā norimst vēju kari.

Pagalmā sāk rindās nolikt Saķertos. — Drīz vedīs, — pāršalc Laukumu čuksts tā kā gāršu,

Katra sieva meklē oli,

Lai no viņa, stāvot augstāk, Gājiens būtu tai kā plaukstā.

Tikai dažas tuvāk turas Kareivjiem, kas rindās ari Stājas. Tās kā divi stari Cauri visai gatvei duras.

Pēkšņi vārti vaļā veras. Automāti pretim sveras.

Un tad nāk tie. Rindā platā, Skumji, mākti, soli baigu,

Dažam sāpe rausta vaigu,

Citam nāve katrā skatā.

Sardze, aizmirsusi mēru,

Katru uzlūko kā zvēru.

Un tad nāk tie. Vergi. Baigums. Sarkanā, par vācu zemi Savu taisno tiesu lēmi!

Pēkšņi viens ar soli slaiku Sāņus metas. Durkļa grūdiens — Asinis lai skalo ūdens.

Gājumu vēl ieslēdz ciešāk Žandarmi un automāti.

Katru uzlūko bez sāta.

Grib ar skatu iekāpt iekšā Līdz pat sirdij, elpas dzīlei,

Visu izkratīt līdz vīlei.

Sievu vairāk vēl kā dienā Laukumā pie pils un ielā.

Tikko vergu rinda lielā Gatvē, drūmi klusot, ienāk,

Lāsti, vaimanas un lamas,

Liekas, visu zemi samals.

Piektā rindā ostas strādnieks, Turot delnā slepus oli,

Soļo stingru, cietu soli,

Nolaidis uz leju rātni Savas acis, pilnas naida,

Domās īsto mirkli gaida.

Viņam blakus visi draugi. Katram līdzi kaut kas saujā. Sejas svinīgas kā kaujā.

Kaut tik drīzāk sāktos auka, Kaut tik drīzāk spētu iesākt. Gaidas sīvi duras miesā.

Valdemāra ielas sākums.

Apkārt atelpa un plašums. Pēkšņi kāds ar roku ašu Nomet sastinguma vāku.

Mirkli piektā rinda sardzei Gāžas virsū. Kņada. Gārdziens.

Brīvi, brīvi. Tik uz priekšu. Pārkāpt bailes, pārkāpt nāvi.

— Ei, tu, biedri, ko vēl stāvi! —

Karsts ar savu akmens riekšu Ostas strādnieks cērt sev vaļu, Gūstot cīņā savu daļu.

Četri žandarmi jau beigti Guļ uz bruģa iepelēkā.

Daži bēgļi blakus ēkā Pazūd, nāves neuzveikti.

Citi ielās steigā trakā Iekrist grib kā dziļā akā.

Ilgst tas tikai vienu mirkli: Negaidīto pārsteigumu Pēkšņi viens kā auklu glumu Pušu griež ar asu dzirkli; Sardze attopas, un plati Lodes sēt sāk automāti.

Vienu bēgli rīziņš paglābj. Kāds ar spēku neredzētu Pārlec augstu mūra sētu.

Trešo panāk lodes kaklā. Ceturtais, kur slēgtas durvis, Noripo kā pagrūsts kurvis.

Satraukums, kas, liekas, rindas, Ceļot pretestībā lielā,

Aizraus līdzi plrmiem ielā, Saplok. Apkārt stiklu šķindas. Lāsti. Asins. Ienaids. Lodes Elpas nāvei atdot dodas.

Vaimanas un skaļas raudas Ceļas, plosās sievu barā.

Sagūstītie ložu varā Kārto rindas kā bez jaudas.

Tie, kas paspēruši soli Sāņus, skūpsta tagad oli.

Ostas strādnieks, kas bij pirmais, Guļ ar seju saplosītu.

Mirdz ar iesarkanu zīdu Viņa matu cekuls sirmais.

Akmens stingri labā rokā Palicis pat nāves mokā.

Tālāk vēl viens. Kāda sieva Pieskrien šņukstot klāt. Bez vārda īsa automāta kārta.

Izplaukst pierē asins rieva.

Kaut kā roku izcēlusi,

Viņa pārkrīt pirmām klusi.

Nams, kur daži iebēguši,

Ielenkts. Vāci visu vanda Tā kā laupītāju banda.

Vienu, kāpnēs atraduši,

Izārda ar laidēm tūlīt Gluži tā kā salmu kūli.

Sakārtots no jauna gājiens. Apkārt sardze divkāršota:

Palīgos vēl viena rota.

Granātas glūn rokās. Mājiens Un uz Daugavmalas pusi Rindas kustas atkal klusi.

Kājas slīd uz bruģa glumā. Visās sejās īgns bālums.

Sitas pretim jūras tālums, Ļaudis prāvā atstatumā,

Bailēs klusēdami, skata — Vesto upe gara, plata.

Daugava. Valgs vēsums telpā. Vilnis sevi met pret krastu, Pilns ar sūrsmi neparastu; Dzirdu šalcam viņa elpā:

«Ko es skatu, kuro gadu Savu tautu projām vadu.»

Pēkšņi tumši zajgans spīdums Pārņem visu upes klēpi.

Putas, kas par katru lēpi Maigākas bij, pilnas spītu, Cērtas telpā tā kā miesā: «Gribu celties, gribu tiesāt!»

And rej osta, And rej osta,

Salda bija tava plauksta, Tagad izvākta un auksta. Tava roze sirdī kosta,

Skatos tevī — kāda esi,

Kam tu necelies un nesit?

Andrej osta, Andrej osta,

Reiz es tev ar sirdi māju,

Tagad redzu tevi vāju,

Pilnu nelaimes un posta;

Sieta badam tava mute,

Pāri pleties nāves putns.

Nav nekā no tavas slavas,

Senā krāšņuma un smaida,

Tavas rokas vergus gaida:

Glūn aiz lielās noliktavas Divi drūmi, salni kuģi,

Tauvas grauž un rausta bruģi.

Lūkas līdz pat galam vajā. Kāpnes, nolaižot uz leju,

Spēji iegrūstas ar seju Akmeņos un zālē zaļā.

Abām kāpnēm katrā pusē Stingra sardze stāv un klusē.

Aizmugurē pelēks tralers Kustas, lēni sevi pukšot;

Sīki pētīt krastu tukšo Ieradies kāds ģenerālis.

Nostājas pie kāpnēm īdzīgs.

Daži štābinieki līdzi.

Noliktavas sargs — mazs večuks Stāv un nikni vācus vēro.

Viņa vecās acis zvēro.

Abi salnie kuģi — preču.

Tam, kas nokļūst viņu telpā,

Zirgu smaka dzeļas elpā.

Nevaldāma zirgu smaka,

Asa, nešpetna un ilga.

Rij īgums tai dots no vilka.

Viņas plūsma gluži traka,

Saēd gaisu, dzelzi, koku,

Smagāka par katru slogu.

Kuģu telpas tukšas gluži.

Gaismas spīdums spējš un skumīgs. Sur tur zirgu atkritumi,

Dažos kaktos salmu gruži Trūd ar vizmojumu vāru.

Ne tur gultu, ne tur nāru.

Abos kuģos gadiem dzīti Pāri jūrām zirgu bari.

Pirkti? Nē. Kā viss — tie arī Citās zemēs salaupīti,

Lai tūlīt tos darbā liktu Vācijā ar dūri piktu.

Tagad zagto zirgu vietā Cilvēkus kā zirgus vedīs Turp, kur viss tik baigs un netīrs, Lai tos bads un gula cietā,

Pātaga un brūnā vara Jūgam paklausīgus dara.

Lēzens Vašingtona laukums. Bruģis līdzens, zāle īsa.

Apkārt cirpto liepu trīsa. Laukumu kā vara trauku Gadi tur ar roku līko.

Tagad pilns tas piederīgo.

Smago gājumu tie gaida:

Sieva jauna, māte veca, Gājiens vēl aiz namu pleca. Lido gaiss kā asa skaida. Asāks vēl ir naids un nemiers. Dusmas, mūsu sirdis ņemiet!

Lēni liecas lejup diena, Skarbāk smaržo koku miza. Beidzot gājums ielā izaug: Zema, iepelēka siena.

Priekšā automātu rindas.

Soļi pilni tēraudšķindas.

Brauktuve, kas ved uz ostu. Gurdi viņā dodas gājums. Grūti, grūti celt ir kāju.

Kaut to kāds ar cirvi kostu, Pirms tā atstāj dzimto pusi, Savās sāpēs nogurusi.

Tie, kas sacelties vēl spēja,

Ielās guļ un sevī klusē:

Viņi paliek savā pusē —

Pilni naida, pilni vēja,

Kas vēl brīvi loka kokus,

Brīvi namiem skūpsta logus.

Daugava — tā mūžam tecēs,

Zāle augs, un ļaudis čalos,

Lapas izplauks zaru galos,

Sārta gaisma nokāps svecēs, —

Bet vai viņi atgriezīsies Tad, kad vējš ap kokiem tīsies?

Aizvedamie dziļi elpu Ievelk sevī kā bez sātu,

Lai to sevī saglabātu.

Acis paņem visu telpu.

Saujā ieslīd maiga pūka,

Pirms tos paņems kuģa lūka.

Katram augums top kā sakne.

Kur gan šodien liekas skaistas Smiltis, pirkstiem cauri laistasl Dēļa gals, pie ceļa akmens Skūpstāms, maigs un sirdi glāstošs. Lūpas tikko valda lāstu.

Šaipus lielai noliktavai Gājums apstājas uz mirkli. Kuģi iesit kā ar irkli Sirdīm. Beigas dzīvei tavai.

Tā kā nikna zvēra ūka Pretim veras kuģa lūka.

Gājienu vēl dažus metrus Pieved kuģiem tuvāk. Un tad Sākas lielā baigā stunda:

Laiž uz kāpnēm pirmos četrus. Abās malās sāpju ejai Sardze, vēršot stobrus sejai.

Piederīgo bars kā pagrūsts Dodas arī pāri ielai,

Tuvāk noliktavai lielai.

Sargi kliedz, ka vēl par agru. Velti. Sievas cenšas piekļūt Savam klāt ar kādu nieku.

Vienai sirmai mātei smakrā Žandarms triec ar savu laidi, Atskan klusi, īgni vaidi.

Visus aizvedamos sagrābj Atkal nevaldāma kāre Visu salauzt, visu vārēt.

Izcelt akmeņus no bruģa? Izcelt sliedes, kas zem kājām? Taču rokas vien par vājām,

taču puse jau uz kuģā. Kliedzieni un lāstu šalka Dziest kā piemirkusi malka.

Krēsla. Aizvedamie visi Sadzīti uz kuģiem tagad. Brauktuve kā tukša vaga. Vakaram no rokām izsit Sauli kāds kā zelta bļodu. Gaiss pilns sīku, niknu odu.

Dzisas pielijuši zari.

Garas tā kā mokas ēnas.

Koku galos vēsmas rēnas.

Laiž uz kuģiem tagad arī Piederīgos atvadīties.

Kuģi iešot tikai rītdien.

Pārpildītas kuģu telpas.

Katrs iekārtoties tīko,

Kaut ko savai guļai rīko. Sienas svīst no ļaužu elpas. Sāpes, izmisums un raudas. Daudzi stāv bez kādas jaudas.

Nes uz kuģiem piederīgie Drēbes, ēsmu, kas pie rokas. Pāri visam tomēr mokas Tad, kad bērnu pirksti sīkie Jāņem plaukstā atvadoties. Bēda, bēda, kur tu rodies?

Tomēr cīņa nav vēl galā: Nakti, dienu, saulē, salā.

PAGRABAM

Es vēl nesen to dziļi sevī nīdu Par viņa tumsu, mitrumu un spītu,

Es viņam varēju pat sejā sist ar dūrēm Par viņa dziļumu zem sešu stāvu mūriem. Tur malka naktīs raudāja un nīka.

Tur saules gaismas mitrās smiltis tvīka. Tur sirmas žurkas lēca smilkstot pāri.

No ūdensvadiem, tumsā spīdot vāri,

Pēc lāses lāse sārtās skaidās krita Kā nopūta, kā bezdibens — bez mita.

Tur visa melnā, bezgalīgā telpa Bij šķelta gabalos kā slimā elpa.

Tur augšup līkās, šaurās akmens kāpes Vēl vairāk mocīja kā vecas sāpes.

Bet tagad viņam laimīgs roku dodu Par savu dzīvību un glābto godu:

Kad žandarmi un viņu suņi kāri Kā nāves plūdi šļāca Rīgai pāri,

Lai mani dzītu vergot vācu zemē,

Es kļuvu reizē lapa, sāls un lemess,

Zem viņa velvēm trakās tumsas dzīlē Es paslēpos kā pūka drānu vīlē.

Es paslēpos, lai celtos augšā vēlāk,

Lai atriebtos par mokām sūrsmē kvēlā. Viss, dzīvības un slēpto ilgu sagrābts,

Tai dzelmē pazudu, ko deva pagrabs.

Tur manus soļus eju smiltis slēpa Zem sava kaislā, sīvā skaidu klēpja.

Es rakos malkā dziļi, dziļi iekšā.

Aiz manis krita tā kā plauksta priekšā.

Starp priežu šķilām dvēsele un miesa Kā usne kļuva rūgta man un liesa.

Tad nīstās žurkas tāsis segai nesa.

Nakts manai ausij drošus vārdus dvesa.

Tā pagales, uz kurām galva slīka,

Ar saldu smaržu visu laiku tvīka.

Gaiss nāca klāt un savu elpu sniedza.

Tam melnu liesmu tumsa acīs trieca,

Kas ļauns un sūrs pa kāpēm lejup nāca.

To bailes sagrāba un projām vāca.

Tev slavu, pagrab, saka mana mute,

Tu mātes klēpis mans, tu asais tutens,

Es tevī iegrimu kā slēpta doma galvā,

Es tevī paslēpos kā gredzens karstā alvā, Tu manu cerību un bezcerību gulta,

Tu mana pāksts un kaujas bulta.

Es atkal brīvs un priecīgs ielās eju,

Pret sauli vēris soli sev un seju,

Spurdz barā domas manas — sārtas slokas, Kā upē bagātā grimst darbā rokas.

Bet tu, tu, pagrab, manu kaisli glabā Pēc visa mūžīgā un visa labā.

ATGRIEŠANĀS

Kur pavards mans? Kur mana siltā māja? Nekā vairs nav. Viss liesmās izzudis.

Grimst ogļu naktī mana gurdā kāja.

Skauj kailo galvu pelnu plīvuris.

Gaiss apkārt stindzis — līdzīgs sīvai dvingai. Viss tuvais mežs uz ceļiem zemē gāzts. Vārds nenāk pāri mutei manai stingai:

Gail dziļi acīs smags un mūžīgs lāsts

Tev, vācieti. Tu lauzi manu darbu Kā plēsoņa bez mēra truls un ass.

Vien manu sirdi darīji tik skarbu,

Ka nesalieks to mūžam vairs nekas.

ATRIEBT!

Bij rudens vakars ar tumšu māju,

Bij ilgi domāts un smagi iets,

Es vējā seju ar rokām klāju,

Un, kur vien liku bez ceļa kāju,

Man pretim nāca ar smaržu vāju Tumšs, īdzis krūmājs un vēlīns zieds,

Tumšs, īdzis krūmājs un vēlīns zieds Gar pašu malu, kur akmens ciets.

Bet savu soli es neatstāju.

Jo sirdī dega man rūgtums sīvs.

Vien tikai tālāk bez mitas gāju,

Līdz augstā krastā es beidzot stāju, Kur liela upe ar miglu sāju Man galvu sedza kā vainags dīvs,

Man galvu sedza kā vainags dīvs,

Un ausis tvēra: tu esi dzīvs?

Tu esi dzīvs?

Pār tevi plosās asins kāvi,

Bet tu virs mums ar sirdi stāvi.

Tu neesi vēl vācu kauts?

Uz tevi mūsu balsis sauc:

Mēs esam te zem zemes daudz.

Ej atrieb mūsu rūgto nāvll

Par taisnību mūs smiltīm veda. Pusdzīvus mūžu mūžiem bēda.

Mūs šauto daudz, mūs daudz ir kārtu. ISIem mutē sev viskarsto vārdu Un aizdedzini to par sārtu.

Es nogrimu, lai celtos atkal.

Tu, zeme, manu mēli atkal.

Man tagad jauna, gaiša māja.

Liek darba soli mana kāja.

Es esmu dzīvs.

Es esmu brīvs.

Bet, kur es lieku savu soli,

Kur skaru katru lauka oli,

Es jūtu kauto elpu pukstu,

Es dzirdu nobendēto čukstu Un saucu sīvs:

Tu, mana mazā bēdu tauta,

Kas lielas dzīves gaismā rauta,

Tu aizmirst nedrīksti, kas bijis.

Nekas, nekas nav kopā dzijis.

Vēl dzijas drupas apkārt zvēro Un tavu naida spēku vēro.

Tev jāatriebj ir asinis,

Tev jāatriebj ir viss.

TAUTAS, UZVARA MUMS DOTA

.

PRIEKA DZIESMA

Es vēlu nakti savas kājas āvu Un tagad viens uz jaunā tilta stāvu:

Es tālu blāzmu redzu debesis.

Tā ir kā upe, mūžīga un plata.

Nāk mana sirds un saka sevī: «Dzīst.»

Dzīst saldi dzīlē rūgtums man un briesma, Viss tas, kas bija mokās sakrājies:

Ir durta Berlīne uz uguns iesma.

Tā viņa deg, un tā ir viņas liesma —

Un ne vairs tā, kas mūsu mājās ies.

— Jūs tie, kas nāvē, kvēlā nāvē rauti,

Uz jums iet vārdu manu maigie strauti:

Jūs ... Berlīnē jau mūsu Sarkanā Kā negaiss neturams un uguns lāva.

Drīz atriebta būs jūsu rūgtā nāve

Un viss, kas māc jūs vēl zem velēnām. —

Cik jauki vārdos salikt prieka dziesmu Un slavu teikt tam, kas ir cīnījies Par to, lai visi dzīvotu bez briesmu.

Ir mesta Berlīne uz uguns iesma.

Laiks saulei pretim smaidot pagriezies.

Tev mūžos slava, lielā Sarkanāl Tu visu atjaunot un atriebt nāc.

3. SEPTEMBRIS

Laiks smaržo pēc nopļauta siena, Plūst labība visos ceļos,

Man prātā nāk maija diena,

Kad Vācija nokrita ceļos.

Bet tagad man pacelta roka Pret rītiem, pret Japānas jūru,

Kur smaidot stāv Vladivostoka, Kur krastā Šalc Portartura.

Nesen vēl tur samurajs kāra Un Šaustīja Āzijas tautas,

Bet tagad to pašu lr skāris Šķēps, lielajai atmaksai rautais.

Un nav vairs tur žņaugā neviena, Iet brīvība visos ceļos:

Klāt priecīga septembra diena, Kad Japāna kritusi ceļos.

Nāk uzvara pāri pār taigu,

Nāk pāri Urāliem kvēli,

Un viņas mierīgo vaigu Mēs noskūpstām lepni un cēli.

NU IR LABI

NU IR LABI

Kā pēc murga, kā pēc nāves miega Eju, acis plati atvēris:

Pretim dzedrums nāk no tuvā sniega, Bet pa starpām tā kā elpa liega Glāsta pieri brīvās debesis.

Cik nesen vēl savā vecā Rīgā Klejoju es — naids un svešinieks — Sevī sūrs kā cirvis nolikts dīkā,

Sevī sīvs kā rūsa tēraudstīgā, Aizmirsis, kas laime un kas prieks.

Pretim nāca sejas — pilnas smīna,

No tām vairījās pat meža zvērs.

Kur bij sirds, tur bij tiem likta mīna. Asinis kā kausu sārta vīna Viņi dzēra. Tas bij viņu mērs.

Pāri visam gūlās tumsas vara —

Pilna viltus vlsubaigākā.

Gods bij tapis viegla auzas skara. Posta lemess tautu kopā ara.

Cilvēks mests bij moku zābakā.

Kā pēc murga, kā pēc nāves miega Tagad, acis plati atvēris,

Eju es, viss pārņemts klusa prieka:

Man no augšas tā kā elpa liega Glāsta pieri brīvās debesis.

Nu ir labi. Jaunas, saldas rūpes Mani skauj kā kļavu rudens zelts.

Lai ir apkārt postaža un drupas,

Mierīgas un stingras manas lūpas.

— Nu ir labi, — čukst. — Ir jāsāk celt.

RlGAI

1

Rīga, roze sārta, balta,

Darba smaids, spēks, dziļš un spējš. Krūka, kurā saule salda,

Sakaltēts uz krasta vējš.

Tagad turu tevi rokā,

Salka, smarža, rūgtums cēls. Vēsums katrā manā mokā,

Viss mans saldums maigs un kvēls.

Pārrauj mani gluži pušu.

Bezdibenī met un svied Mani — kausu apnikušu,

Ko nav alkas pilnu liet.

Es tomēr celšos atkal Un mīlēšu tevi tāpat:

Tu manu dvēseli atkal,

Mirt neļaudama nekad.

Es tavus putekļus lieku Savās rētās, lai tad tās rimst,

Kā tīru un brīnišķu sniegu,

Kas vīst no skūpsta un dzimst.

Pat akls uz mūžu kļūdams,

Tevi redzēšu, Rīga, vienmēr,

Ar nāvi un dzīvību gūta —

Mans laiku un cilvēka mērs.

Uz taviem akmeņu vaigiem Guļ atspīdums cilvēkiem No mūžu un mēru laikiem,

No kariem visubaigākiem.

Šo spīdi dod dvēseju jūra.

Es kustos, tai pāri siets.

Tā manī to svelmi kūra,

Kas nāca, lai taptu es zieds.

Es smaržoju salds un indīgs,

Man plaukstās ezeri kūp.

Es dzirdu pašauju šķindu,

Pār mani mūži klūp.

Es stāvu uz taviem stūriem Un dziedu kā vējš un ods —

Tu esi mans beidzamais sūrums, Mana slava, manas saknes un gods.

Kad būs mana dziesma galā Un mēle man nedegs vairs,

Tu, uzdurta mūžiem spalā,

Vēl ņirbsi kā sapnis kairs.

Tu lidosi pāri kā putns,

Reizē roka, sirds un acs,

Silta, smaidoša, kāra mute, Būdama viegla kā mats.

Tu turēsi kopā visu Un dosi to, kas tev ir:

Latvju zemes dzīli un risu,

Elpu, kas mūžus šķir.

Tu kāpsi arvienu augstāk Un mirdzēsi tālumos Mūžiem kā ābols plaukstā,

No kā tie dod ļaudīm kost.

— Se, ēdiet, — teiks viņu mēle Un viņu smaidīgais vaigs.

— Tā jūsu gardākā šķēle, Kumāss, lekns un maigs. —

Bet zem asfalta svara Gulēšu irstošs un viens;

Taču salda būs nāves vara —

Kā dzīvam medus un piens.

Jo zuzdams es nebūšu zudis_

Tāpat kā zvaigznes stars,

Kas lielos tālumus jutis:

Mani glabās manas pilsētas svars.

Es garošu Rīgai līdzi,

Kļūdams te upe, te zvirgzds.

Likšu katram pakavam trīcēt,

Kad to sitīs pret oļiem zirgs.

Katram zvanam likšu zvanīt, Katram tiltam muguru sliet Tā kā runcim. Un ielas ganīt Lai tad dienas pēc kārtas iet.

Neviena elpa neskars muti,

Kur es arī nebūtu klāt.

Es būšu tirgū par kāli un buti Un Rīgas atblāzma bezgalā.

Rīga, ņem mani, ņem mani visu — Kā dzīve, kā darbs un kā visums!

Celies, celies kā vēji un taure, Celies, celies kā ugunsgrēks, lai, Lai ar sauli uz rokām cauri Ietu visai mūžībai!

Rīga, Rīga, tu, pilsēta mana,

Tavas notekas, tikko tās mana, Skaļi lulinot, ūdeņus gana Sev.

Rīga, Rīga, tu, pilsēta mana,

Ielās trami kā zvārguli zvana,

Ielās slavu bez mēra un gana Tev.

1U5

Kad atnāca kara baigums,

Tu paliki nedrebot,

Vien pagriezi savu vaigu Un teici: «Ja vari, kod.

Es tomēr celšos atkal Un būšu pie jūras tāpat.»

Tu, kas mums spēkus atkal,

Kas nevari iznīkt nekad.

Daļa puteklim aiziet un niekam, Kur laiks garām šalcot irdz,

Tev elpas mēs kopā liekam, Rīga — Padomju Latvijas sirds.

Lielu nāvi pār tevi sēja.

Visās ielās un laukumos Vācu žandarmu suņi skrēja Strādnieka elpu kost.

Velti gribēja iebrucējs vācietis Tevi nogrūst no zemes nost. Tavās ielās sen drupas novāc, Guļ pie asfalta pienaglots posts.

Velti lauza un lieca tevi,

Bij tev spēks visu izturēt to,

Jo tev tauta atnesa sevi —

Spītu mūžu mūžos glabāto.

Tur, kur laukumi vējā krasā Vēl pēc sēra un gruzduma ož, Redzu, redzu jau tvērumā asā — Celsies nami kā rožudārzs košs.

Tāli torņi pret debesim sliesies, Jauni dārzi visapkārt plauks, Jautras meldijas ielās llesies.

Dzīve būs — atvāzts medus trauks.

Rīga, Rīga, tu, pilsēta mana,

Rīga, tu.

2

Rīga, mana Rīga,

Tevi mīlu es,

Zelta bezdelīga,

Laimes šūpoles.

Cik daudz skarbu moku Izcietusi tu.

Dod man savu roku,

Lai to noskūpstu.

Tev kā saldu trauku Laiki jūru nes.

Viņā lai tavs augums Līkst pēc atveldzēs.

Vēl es nakti klupu,

Tas blj gruvums kāds; Daudz vēl tev Ir drupu, Kas mums jānovāc.

Daudz vēl tev ir rētu, Kas līdz sirdij iet;

Kaut mēs visas spētu Viņas aizvērt ciet.

Rīga, tik uz augšu Kopā celsimies,

Līdzi tev es augšu,

Viss man labāk ies.

Rīga, tik uz priekšu, Veco projām met,

Tad es arī liekšu To, kas mums ir pret.

Rīga, sirmā Rīga,

Kas tu esi man:

Līksma, ruda stīga,

Kas virs galvas skan.

Aizrauj darbā karstā, Lai top maigs, kas sūrst, Turi rožu tvarstā Sirdi, kad tā gurst.

Rīga, Rīga, viss mans Mūžs tev gājis līdz,

Katra mana klizma, Prieks, kas saules vīts.

Sirds man miera pilna, Prāts un acs tāpat:

Brūna bēdu dzilna Nekliegs vairs nekad.

Jaunā, skaistā Rīga, Augšup mani nes Tā kā bezdelīga Un kā šūpoles.

Rīga, laimes ciba,

Kuģu klēpis salds.

Lai kā saules ziba Mirdz tavs augums balts.

Es staigāju tavās ielās, kur degušie nami vēl

Ar saviem tumšajiem stāviem man acīs deg un kvēl.

Kaut kur vēl kāds mūris sabrūk, kāds pagrabs baigi kūp,

Kur naktīs smagā tumsā pār irstošo slieksni klūp.

Sūrs pretvējš nāsīs sitas, un brukumi kājās kož.

Pat liekas, debesis tālās pēc sīvā deguma ož.

Bet velti tu, ienaidniek, posti, par velti tu, pretvēj, pūt!

Sirds pāri d rūpošiem mūriem sev dzīvi un darbu jūt.

Jau rati un sojl zvana — steidz ielās cilvēku bars;

No mokām un pagrabiem lauzies balts, mirdzošs saules stars.

Tas aiznesis drupas vecās, un viņa rokas dos

Mums jaunus namus, dārzus un tiltus visskaistākos.

Kur tagad lido pelni kā baiga ūpja vaids,

Steigs pretim bērnu smiekli, nāks pretim cilvēka smaids.

RĪDZINIEKS 1946. G. 13. OKTOBRI

Nobirst kokiem rudens rūsa, Pe|ķēm pāri sidrabs klāts,

Atkal Rīga, Rīga mūsu,

Sadzīst sirdīs ilgā vāts.

Gandrīz četrus smagus gadus Vērsām mēs vienmēr, vienmēr Pretim rītiem savus skatus:

Kad būs pilns reiz vāciem mērs?

Kad reiz beigsies mūsu mokas, Vārti slēgsies kapsētām?

Daudzreiz gura naktīs rokas, Tomēr visu izcietām.

Tad, kad dienās zālēs salna Cēlās rudens vējiem līdz,

Tur, aiz purviem, tur, aiz kalniem, Beidzot ausa mūsu rīts.

Mūsu lūpas klusi teica:

«Tev, tev, Cēlā, Sarkanā,

Visu mūsu siržu sveiciens.

Labi, labi, ka tu nāc.»

Nobirst kokiem rudā rūsa,

Pejķēm sidrabs pāri klāts,

Atkal Rīga mūsu, mūsu.

Sadzīst elpā ilgā vāts.

Pazūd posts un norimst nāve, Tavi pulki slavā dim,

Atslīkst saldmē mūsu stāvi:

Visu jaunu uzcelsim.

Visur ielās darbs un brīve, Visos namos, kur vien ej, īsta laime, skaidra dzīve Ceļas, virmo, nes un smej.

DAUGAVAI

Daugava, Daugava mana, Dzer tavu ūdeni sirds.

Vilnis tavs šūpo un zvana, Vilnis tavs sidrabains irdz.

Nes tu mums zivis un plostus, Kuģus — pēc darvas tie ož. Tevi kā dzintara jostu Dzimtene apkārt sev jož.

Daugava, Daugava mana,

Tver tavu dziļumu prāts.

Pilni tev jasmīnu tvana Krasti, kur ūdeņi krāc.

Stāvu es kopā ar Rīgu Tur, kur tu garām mums ej. Klēpis tavs kā vara stīga Dun visai pasaulei.

Daugava, Daugava, mūsu Sendienu vairogs un mērs, — Ciešanas, postu un rūsu Aiznes tu jūrā vienmēr.

ŪDENS

Vai tā tik parādība vai skaists un dīvains māns:

Dzīvs manā virtuvē ir atkal k|uvis mēmais krāns.

Pie viņa zelta mutes, es redzu, lāse milst.

No tās visa virtuve man kļūst gaiša un maigi silst.

Te dzirdu aiz blakus sienas kāds trakā priekā kliedz:

— Klāt ūdens, klausies, ūdens! Man krūzi ātrāk sniedz! —

Es atveru krānu — un tiešām tek, ūdens atkal tek.

Šļāc sudraba straume man plaukstās, tur mirdz un tīksmi deg.

Plūst pāri manām rokām, plūst ūdens gaidītais.

Tas manai kārai sirdij, kas elpai saules gaiss.

Es tveru viņu, gūstu un turu ilgi ciet,

Tas manos kļautos pirkstos kā balta roze zied.

Tad leju pilnus traukus un dodu visiem to —

Mūsu Rīgas ūdeni dzidro, mūsu ūdeni gaidīto.

AUTOBUSS

Autobus, autobus,

Ielām nolauzts saules stars, Pūka vien tavs lielais svars. Kādu laiku biji kluss, Nolikts smago ratu kapos, Tagad, veiklu roku labots, Atkal gatvēm cauri slīdi. Sadrūp tālumi kā krīti,

Tavu tuklo riepu mīti.

Autobus, autobus,

Lielais, zilais ielu dundur, Tev uz pieres zvaigzne dus. Tu man manu soju stundu Pārvērt vienā mirklī īsā, Vienā elpā, vienā trīsa.

Viz tev zilgmes dzīles lakots Tā kā zīds tavs sānu akots. Nāc un laikam kāju sakod, Lai uz asfalta tas pakrīt, Sasizdams sev lepno smakri: Laiks ir sēkla, laiks ir stirna, Liesma, sāls un asa dzlrna. Gulētājiem sapņus skaudīs, Tu no rītiem celies agri, Nesdams darbā darbaļaudis.

Tur, kur pāri šalc tev soļi, Dzied kā balsis ielu oļi.

Visus ceļus kopā siedams, Atbalsojies katrā lietā.

Sveikas tev no visu kājām, Sirdīm un no tālām mājām, Kūtrie dod tev savu prieku. Spārnus var ar tevi iegūt.

Ielas satin tu kā diegu Savā spolē. Attālumu Norīt tev kā oli glumu.

Nav tev ciešanu un trumu.

Sveicu tevi Rīgas ielās,

Tur, kur apkārt drupas lielās, Pirmā elpa, pirmā spāre, Dzīvības un celtņu kāre,

Steigas, atdzimšanas, dzīves — Pilnas jaunas, dziļas brīves. Sarkans karogs plīv tev pretī. Viss, kas bijis drūms un pretīgs, Izzūd tavas plūsmas tvaikā. Izzūd pasaulē un laikā.

TRAMVAJS

Sliedes tīras, nav ne skrambas, Atkal rūcot ripo tramvajs,

Augšup cēlis vienu roku.

Vai tas dūju ķer vai sloku?

Lec no pirkstiem zaļas zvaigznes. Manus smaidus tālēm aiznes:

— Riti, zilā bite, riti!

Saldi dūc un plūc tavs ritens Ielu garumu kā neļķi,

Atsviežot no ceļa peļķi.

Pieliec, vāciet, zemei ausi:

Velti ārdīji un lauzi,

Sliedes tīras, nav ne skrambas, Atkal rūcot ripo tramvajs. —

Redzu zibot zilo karpu,

To, kas ļaudis nes uz darbu.

— Neliec ielai plaukstu priekšā. Sēdies zilā klēpī iekšā.

Steidzies strādāt, dzīvi pacelt,

Vērs pret tāli savu aci,

Kā to rūcot dara tramvajs Sliedēs, kur vairs nav ne skrambas.

ES STIKLOJU LOGU

Sals nespēs vairs savu roku Man iegrūst istabā:

Es svilpodams stikloju logu,

Kur vīšķis bij rētā bāzts.

Tu, vācieti, rūti mums siti,

Lai sals mūs sadzeļ un māc,

Bet tagad pats atrauts riti Savas nāves dziļumā.

Tev kļuvusi dūre par īsu Man logu satriekt vēlreiz.

Tad mirsti, pilns baiļu un trīsu,

Tu — saplosīts skrandās un greizs.

Stikls — dzidrs, sakaltēts ūdens — Man tagad kā ielikta rūts.

Vējš lulina viņā dūdu,

Un tramvajs kā kamene dūc.

Sēd rūtī zilgme un nami.

Tup saule kā astras zieds.

Tur riteņi dārdēdami No rīta līdz vakaram dzied.

Rūts mani ar pasauli glāsta. Tā manu siltumu tur.

Es va)ā no mokām un lāsta. Man negribas Iet vairs nekur.

Es stikloju logu laimīgs Un glāstu ar delnu to.

To pašu dara mans kaimiņš Ar logu laboto.

GĀZE

Un atkal vados lrdne blīva Plūst elpa nāvīgā un dzīvā.

Jau viņas vaivaraino tvanu No tēraudlūpām kāpjam manu.

Jūs, sievas, nāciet, ņemiet gāzi,

Kas niķīgāka vēl par āzi!

Ar sērkociņa zelta spāri No vada nāss to tveriet kāri!

Kā zila magone tā ziedēs.

Kā Izkapts dzels, kā saule dziedēs.

Vien nelieciet to plaukstā ātri:

Tai blakus velns ar uguns nātri.

Virs viņas zieda celiet katlus,

Lai valgs tiem sarkst un spīd kā atlass.

Jo atkal vados irdnē blīvā Plūst elpa nāvīgā un dzīvā.

UZ ĶEGUMU

Tek saule mūžam soli slaidu, Nāk pienene, kur bijis sniegs.

Kā medu liesma ēdīs skaidu,

Ko kaisla ēvele tai sniegs.

Mēs iesim brīvi savu ceļu.

Kur mūsu solis stingri likts,

Top velēnas ar jaunu zeļu,

Zūd telpā viss, kas sūrs un slikts.

Uz Ķegumu skan mūsu solis,

Vējš pagriežas un līdzi nāk.

No ceļa noiet katrs olis,

Krūts elpo arvien varenāk.

Uz Ķegumu iet mūsu rokas,

Plūst mūsu sirds, kāpj mūsu prāts. Tur rimsies vācu kostās mokas, Dos spēku naids, kas ilgi krāts.

Mēs aizdarīsim visas rētas,

Kas cirstas milzim mugurā,

Lai pilnas kaismes nedzirdētas Skrien ūdens, burzguļo un krāc.

Spēks varenais, spēks saulei rada, No viņa blāvā strāva līs Kā straume mirdzoša un plata: Mums sārtus ziedus atdarīs.

Dzīs rūpnīcas un laukus vagos, Degs pavardos kā kvēla guns. Vien savā migā, nāves sakosts, Kauks, galu gaidot, vācu suns.

DRUPU KAUDZE

Es:

Kam tu nāci, drupu kaudze, Pagalmos un ielu krustos?

Drūmi es tev garām kustos:

Rūgta visa tava audze.

Drupu kaudze:

Mani bēgot vācietis Te uz bruģa atstājis Tad, kad, dobji dārdēdams,

Lejup gāzās pāršķelts nams.

E s:

Vācies prom, es tevi nīstu,

Tavu miesu, tavu postu!

Vilks kaut tevi nāvei kostu.

Kaut tu pati zemē līstu!

Drupu kaudze:

Projām necelšos nekur —

Grautais nams te mani tur.

Kur ir spēks, kas mani spējš Nesīs prom kā pūku vējš?

Es:

Rīgas jaudis, Rīgas rokas,

Viņu jaunā dzīves alka,

Prāts, kas brīvas dzīves salka, Sirds, kas steidzas aizmirst mokas.

Viņi cels uz pleca sava Tevi, irstošu un smagu,

Nest uz aizmirstības aku,

Jo starp mums tev vietas nava.

Tevi ņirgā radījis Savam galam vācietis.

Ej un zūdi viņam līdz:

Kaplis tevi nodurt trīc.

Lāpsta tevi aizmest kaist.

Tavā vietā bruģis skaists Gulsies, rāmi smaidīdams.

Blakus tam — jauns, saulains nams.

TAM, KAM NEBIJ ZEMES. ATKAL DOTA TÂ

.

DARBA ZEMNIEKA VĀRDI

Tam, kam nebij zemes, Atkal dota tā.

Grims, pilns vizmas, lemess Laukā ilgotā.

Jaunais gads uz pleca, Delnā — darbs un smaids, Brīvs no visa veca —

Soli lieku raits.

Zeme pilna javas,

Pilna dzīvības.

Tikšu drīz pie savas Jaunas istabas.

Pavasaris pienāks,

Visa zeme zels.

Kvēlā darba dienā Elpa saldmi smels.

Strādāšu kā dziesmā,

Lauks būs apkopts viss. Pāri saules liesmā Lalos cīrulis.

Zeme un mans augums Visiem maizi dos,

Blakus man uz lauka Sārti mirdzēs govs.

Dzeltenas kā skaidas Un kā piena trauks Piecas valgas aitas Maigo zāli sauks.

Jaunais gads uz rokas. Delnā — darbs un smaids, Aizmirsušās mokas,

Dzīvē steidzu slaids.

Zinu: pūļu diezgan Tālē redz mans skats, Tomēr līksmi ieskan Jaunais darba gads —

Mana tauta brīva,

Līdz ar viņu es.

Sākas jauna dzīve,

Valda padomes.

\

Visu mūžu bezzemnieka Svārks bij mugurā.

Visu dzīvi biezpiens pliekans Bij man aizdarā.

Zeme, zeme, kam tā bija? Kam?

Kur man sviedri velti lija? Kalnā saimniekam.

Tagad pašam man ir zeme Blakus kalnam tur,

Kad to šķeļ un audzē lemess, Roka droši tur.

Tiem, kam kādreiz sīvi sala, Tiem, kam nāca gals,

Mūžu darbam zemi dala Mūsu pašu valsts.

Laukus tiem, kam ilgas mokas Bij, kā maizi dot,

Lai tie baro visu rokas,

Lai nav jāiet ubagot.

Zeme, sevi tevi jūtu.

Tu man avots salds,

Pagaisis kā rasa grūtums. Dzīve — devīgs galds.

Zeme, zeme, kam tā tagad? Kam?

Tam, kas staigā priecīgs vagā, Darba zemniekam.

JAUNAJAM ZEMES IEGUVĒJAM

Šodien ielas ilglr ilgi lija Pirmais siltais pavasara lietus.

Atkal man pēc gadiem labi bija.

Maigi uzlūkoju katru lietu.

Skaidri redzu: cēlis pierei plaukstu, Veries tu no jaunās mājas kāpēm,

Kā virs tevis putni atnāk augstu,

Un tu zini — diezgan, diezgan sāpēts.

Tavā sirdī aiziet ziemas ledus.

Darbam pretim smaida tava delna,

Kur pār kalnu alsmaržo kā medus Tava zeme, alkaina un melna.

Drīz tā jutīs tavus vingros soļus.

Diena pacels sauli zelta stopā.

Kaut es iešu Rīgas vecos oļus,

Sirdī būšu es ar tevi kopā.

Visa pasaule tev vaļā tagad,

Tev, kam dzīve bija pilna gaidu. Ardams atarsi tu katrā vagā Savu pilnību un zemes smaidu.

Un, kad rudens zvaigznes visu sieku Bēris būs pār tavu zelta lauku,

Tu ar lepnumu un pirmo prieku Dzimtenei pats sniegsi pilnu trauku.

Šodien ielās ilgi, ilgi lija Pirmais siltais pavasara lietus.

Atkal man pēc gadiem labi bija, Jūtot sirdīs visiem bišu spietus.

DARBA ZEMNIEKAM

Kā tu nevari aizmirst elpot,

Tā tu nedrīksti aizmirst sēju.

Drīz tu dzirdēsi cīruļus telpā,

Drīz tu jutīsi siltu vēju.

Tas no Ukrainas, gaišās un labās,

Sauli pacels tev zelta traukā.

Spēku smēlis sev rokās abās,

Darbam Iziesi smaržainā laukā.

Upju nogāzēs lokanie kārkli Vizmo pūpolu baltajās liesmās.

Labi aplūko savu arklu,

Lai tas skan tā kā balss tava dziesmās.

Tīro sētuvi, ko tu slēpi Ass no vāciešiem dziļā vietā,

Liec kā graudu saldo klēpi Savā plecā, stiegrā un cietā.

Graudu saujas, ko zemei tu dosi,

Lidos līdzīgi zelta slokām.

Cēls tu staigāsi tā kā osis Pāri irdnes atplestām rokām.

Saņems zeme ar skūpstu maigu Katru graudu tavu kā dzirksti. Darbs ar smaidu tev glaudīs vaigu. Lielā devībā ziedēs tev pirksti.

Un, kad beigsi tu gājumu savu, Viss būs dzīvības jaunas pildīts: Vārpas rudenī dziedās tev slavu, Plaukstās kūpēs tev maize silti,

DARBA ZEMNIEKAM RUDENI

Guļ vēsa roze katrā ūdens traukā.

Mērc rieta liesmās sevi kalna kļavs.

Aiz meža, pļautā zelta kviešu laukā,

Sāk rītos klejot baltā salnas avs.

Ir rudens dzēlums, un es reizēm salstu. Tu, kam ir gājis pāri bēdu sniegs,

Tu cieši turi rokās arkla balstu,

Jo neesi vairs dzenāts bezzemnieks.

Tu stāvi drošs un spēcīgs savā laukā,

Ko atdeva tev tava īstā valsts.

Pats dziļi būdams katrā sētā augā,

Ar savu darbu topi mūsu balsts.

Slaids putnu bars pār tavu miklo galvu Līdz padebešiem telpu vaļā šķir;

No zemes ņemdams viņas saldo balvu, Tu valstij dodi to, kas jādod ir.

Aiz tava pleca meži nodeg sārti,

Un brūna zeme, ko tavs lemess tver, Mums pretim mirdz kā maigi alkti vārti, Kur bērtie graudi jaunus asnus ver.

Tu ievelc debesis ar savu nagu,

Pret brīvo tāli acis pacēlis,

Cik savā druvā smaržojošu vagu Vēl šodien esi kūpošs uzaris.

Lai slavēts darbs un tava tulznā roka: No viņas mūžam garos lauks un dīgs. Es atspiežos pie tevis kā pie koka, Kas, dziļi sēdies, nekad nenonīks.

Zied vēsa roze katrā ūdens traukā, Sviež rieta liesmās sevi kalna kļavs. Aiz meža, jaunā ziemas rudzu laukā, Nāk rītos klejot balta salnas avs.

KARTUPEĻU VAGA

Odeni dod aka,

Roze smaržot prot. Kartupeļu vaga,

Saki — ko tu dod?

Rudens diena pusē Raibā lakatā.

Mazliet aizelsusies, Vaga saka tā:

— Aizver silto durvi, Lai tev labāks prāts. Paņem skala kurvi Un pie manis nāci

Ziediem zili baltiem Noziedēja laksts,

Preti vējiem saltiem Mākonis kā plaksts.

Guldi lapās celi,

Roku man zem sirds Liec, un kartupelis Pirkstos būs tev tvirts.

Neliec viņu rasā — Tas ir balts un sauss, Necel vējā asā — Vārīgs viņš kā auss.

Ber no kurvja maisā — Tas to paglabās.

Veikli kaklu aizsien, Maisu orē gāz.

Ved to smilšu kalnā,

Kur ir mājoklis Kartupelim salnā Vai kad sniegi ris.

Tos, kas nākas valstij, Nodod — tas tavs gods. Aizdzen viltus balsi,

Kas tev sīc kā ods.

Odeni sniedz aka,

Roze smaržot prot, Kartupeļu vaga Kartupeli dod.

TRAKTORISTA DZIESMA

1

Jau ceriņus es jūtu ziemā,

KrGms meklē vietu vizbulei.

Būs arī cīrulis drīz ciemā Ar gaišu dziesmu pasaulei.

Nāk jaunais darba pavasaris.

Salds nemiers abās delnās sāp.

Pat ce|a malā bērza zari Kā putni pretim zilgmei kāpj.

Mans traktors klāts ar eļļas vizmu. Tam pāri nojume kā draugs.

Lai būtu darbā viņš bez klizmu, Tas kļuvis ir mans acuraugs.

Es viņu loloju un skatu,

Es viņu ieeļļoju pats.

Tas krēslā mirdz ar smaidu platu Kā liela prieka pilna acs.

Tas jūt: drīz sāksies viņa gaita.

Tas jūt: to galda katrs lauks.

Tas labi j ūt to — tāpēc smaida.

Un tāpēc ir mans acuraugs.

Sāk vēja delna ziemu sist:

Vēl, vēl viens otrs mēnesis —

Sniegs laukos būs pagalam,

Tāpat kā zuda vācu jūgs.

Ar kameni mans traktors dūks Tur, kur blj vieta salam.

Tvers elpu modies irdnais lauks,

Kad traktors mans tam pāri trauks Un vērs to dzīvei vaļā.

Birs zelta dzirksts, birs brīnums — grauds Kā vesels mākonis, tik daudz.

Lauks kvēlos liesmā zaļā.

Es tagad viņu laboju,

Trīc traktors šķūnī: viņš to jūt —

Mans spārns, mans vējš un dvaša.

Kur vien man acs tā ķermenī Spēj rūsas kodi pamanīt,

Dod manai rokai ašai!

Vēl īsu brīdi pacieties.

Drīz tava sirds kā zvaigzne skries,

Mans tēraudsalni asais.

Tavs platais solis, ciets un drošs,

Līks pāri laukiem uzvarošs Ar skūpstu agrai rasai.

Jau saules delna ziemu sit.

Uz pavasari dienas rit.

Sniegs sadeg līdzīgs skalam.

Kā stīga ledus pušu trūks,

Par kameni mans traktors dūks Drīz, kur bij vieta salam.

CUKURBIETE

Cukurbiete saldā, Zemes lolojums,

Drīz tu nāksi galdā Tā kā cukurs mums.

Tagad tevi moka: Kaplis vējā ceļ, Maiss kā milzu roka Tevi ratos veļ.

Kad uz ceļa plata, Kas ir ciets kā liests, Tevi grūž un krata, Tad tu pacieties.

Vagons tevi gaida Jau aiz mežmales, Maiga viņa gaita, Viņš kā šūpoles.

Cukurbiete saldā, Zemes lolojums,

Drīz tu būsi galdā Tā kā cukurs mums.

Kā lai tevi aizstāv? Tev ir gādāts viss: Fabrika tev skaista, Skaists tai dūmenis.

Tur tu juksi driskās,

Bet tas būs tik malds:

Drīz no tevis izkāps Cukurs, balts un salds.

Zemnieks tevi atdod,

Tevi audzēt trauc,

Jo tu asinsvados

Dod mums līksmes daudz.

Dod mums alku darbam, Lai viss labāks kļūst,

Lai viss dzīves skarbums Prom kā ledus plūst.

Cukurbiete saldā,

Zemes lolojums,

Smaidot kāpies galdā Tā kā cukurs mums.

KUĻMAŠĪNAS dziesma

Rudens diena pilna smīna,

Rudens koki pilni liesmu. Kuļmašīna, kuļmašīna Dzied pa vidu savu dziesmu.

Līksmās apkūlības talkas!

Brūno roku brūnais birums.

Rudens gaiss pilns dzidres smalkas: Tālu aizskan durvju virums.

Putekļi un ļaužu klaiga,

Kūļu smaids un darba telpa Mani apņem, apņem maiga Tā kā pasakaina elpa.

Steidzas graudi baltos maisos.

Ceļas salmi zelta kaudzē.

Dzirdu dzērves dzēlos gaisos. Arums spēku sevī audzē.

Kuļmašīna, kuļmašīna Ver mums graudu zelta strautu. Viņas drebu es kā vīnu Sajūtu ar katru audu.

Sviedru asums sadzeļ nāsi.

Kad uz pirksta lieku graudu — Mazu, dzīvu saules lāsi, —

Reizē smeju es un raudu:

Nav vairs sīvā vācu tvana, Grauds, tu mūsu gribu atkal. Maize būs, būs spēka gana Visu grauto uzcelt atkal.

Grauds, tu mūsu rokas raisi, Atdot telpai prieku skaļu. Brauks uz sabērtuvēm maisi Atdot tautai tautas daļu.

Rudens diena pilna smīna, Rudens koki pilni liesmu. Kuļmašīna, kuļmašīna Dzied pa vidu savu dziesmu.

MEŽĀ

1

Ar cirvi rokās lokos:

Es nācis malku cirst,

Spīd saule, sēdot kokos,

No pleciem lapas birst.

Kā lepns ērglis tvirti Mirdz cirvis plaukstās man, Kad katrs asais cirtiens Spalgs tālu mežā skan.

No zariem putni aizskrien, Maigs viņu spārnu švīksts, Un koku ēnas laiski Pie manām kājām līkst.

Kur izcirtuma pēdās Vēl tvan pēc sveķiem viss, Es lieku malku grēdās,

Pats karsts un nosvīdis.

Šo malku, līksmi krauto, Kad tuvāk pienāks sals, Mums ziemai vedīs auto, Lai ziemai būtu gals.

Mēs veiksim savu darbu, Silts būs mums mājoklis. Vējš zaros spēlē arpu, Mirdz lapās rudenis.

2

Pēc šķilas bērza šķilu No grēdas auto liec!

Starp kokiem krēslu zilu Liek agrais rudens riets.

Ved mājās cirsto malku,

To priecīgs krāsnīs bāz,

Lai pazūd mitrais valgums,

Lai silts top istabās.

Lai ziemas pūsma skarba,

Tev kaktos nesasalst:

Mums tik daudz lepna darba, Mums jāceļ mūsu valsts.

Tu rūpnīcām ved malku,

Lai augstais dūmenis Ar dūmu kalnu zaigu Klāj tālās debesis.

Mums lielā darba gaita Vairs nedrīkst apstāties, —

Ko tava roka gaida?

Ņemt šķilas pasteidzies!

Tad zudīs posta skarbums,

Tad rimsies ziemas sals.

Mums tik daudz, tik daudz darba, Mums jāceļ mūsu valsts.

TEV, KOMJAUNATNE

.

PADOMJU JAUNATNE

1

Lai pūces koku galos zilē,

Lai sniegs uz zemi mierīgs krīt, Kāpj jaunie droši zemes dzīlē Mums rūdu šodien dot un rīt.

Jo savu Dzimteni tie mīlē Un darbā viņu sirdis spīd.

Padomju jaunatne Nepazīst Nē.

Nav tādas otras vairs pasaulē, Kas reizē strādā un gavilē.

Nav tādas otras vairs, nava. Padomju jaunatnei — slava.

Kur dūmeņi kāpj zvaigznes vīlēt, Dun veseri un dzirkstis īd,

Tur tēraudu liek liesmu spīlēs Mums šodien jaunieši un rīt,

Jo savu Dzimteni tie mīlē Un darbā viņu rokas spīd.

Padomju jaunatne Nepazīst Nē.

Nav tādas otras vairs pasaulē, Kas reizē strādā un gavilē.

Nav tādas otras vairs, nava. Padomju jaunatnei — slava.

Kur lemess, irdni kārās dzīlēs Kā maizi griežot, mirdzošs slīd, Met graudus valgās zemes vīlēs Mums šodien jaunieši un rīt,

Jo savu Dzimteni tie mīlē Un sviedros viņu sejas spīd.

Padomju jaunatne Nepazīst Nē.

Nav tādas otras vairs pasaulē, Kas reizē strādā un gavilē.

Nav tādas otras vairs, nava. Padomju jaunatnei — slava.

Dun kauja. Iznīcības dzīlēs Viss — meži, ēkas, elpas slīd. Tur ienaidnieku nāves spīlēs, Tur jaunie šodien ņem un rīt, Jo savu Dzimteni tie mīlē Un bezbailīgi par to krīt.

Padomju jaunatne Nepazīst Nē.

Nav tādas otras vairs pasaulē, Kas reizē strādā un gavilē.

Nav tādas otras vairs, nava. Padomju jaunatnei — slava. Slava.

2

Saule pa zemi iet lidu — Dzeltena irbe, kas mirdz Stiebriem un zālēm pa vidu.

Gaiss tā kā medus tik tvirts.

Miglas virs upēm ir rozes,

Vakara sārtums kad riet.

— Vējš, ko ap viņām tu grozies, Ko tu ar ēnām tām svied? —

Pacelts ir varenā dienā Padomju Latvijas vaigs.

Gluži kā rožainā pienā Salds viss — vai zeme vai laiks.

Salds — vai tas solis vai sāpe, Darbs, kas mums darāms vienmēr, Dzīvība, alka un slāpē,

Tās mūsu rokas un mērs.

Nākusi mūžīga diena,

Iestājies Padomju laiks.

Vizbule izaug no pliena. Varvīksnē pāraužas tvaiks.

Rimusi nāve un lodes,

Ienaidnieks uzvarēts klus.

Darbā un atpūtā dodas,

Vērusi plakstienus.

Padomju jaunatne brīvā: Jaunietis, meitene, zēns.

Pūliņā, kaislā un dzīvā,

Mirdz, kamēr vakars top rēns.

Druvās, kur stiebros dzied izkapts, Padomju jaunatne, tu Pretim kā brīnums man izkāp,

Lai sviedros smaidītu.

Kur tavu locekju brūnums Noliecas darbā un spīd,

Auglībā pārvēršas sūna,

Akmeņi asnus sāk dzīt.

Traktoru, traktoru vaļā,

Ecēšu skarbums, kas dzeļ;

Zeme top laba un zaļa:

Augli pie lūpām mums ceļ.

Dūmeņu brūnganās plaukstas Vijīgas debesīs kāpj Mūžam kā cīruļi augstāk.

No viņām mākoņiem sāp.

Rūpnīcu darbīgā steiga Kvēli un asumu grib.

Padomju jaunatne veikla Rūpnīcu alkumā zib.

Klausa tai liesma un tērauds, Klausa tai viela un tvaiks.

m

Dzīvību nāve spēj ieraut, Dzīvāks par dzīvi tās laiks.

Riteņu brāzmā un dārdā Saulainu dziesmu tā dzird. Nosauc tā pareizā vārdā To, kas vēl neskaidrs vird.

Bangojas jūra un plosās, Padomju jaunatne tver Jūru kā krūku aiz osas: Tvaikoņi tālumus dzer.

Iet viņa jauna un droša Tur, kur iet citiem vēl bail,

Jo viņas plakstienos spoža Dzīve kā uzvara gail.

Ies mūsu jaunatne kaujā, Darbā, pat mokā, ja tā. Vienmēr lai kāpumā straujā Dzīve tai atdotā.

Vizbule izaug no pliena, Varavīksnē pārvēršas tvaiks; Nākusi Padomju diena, Padomju jaunatnes laiks.

Saule pa zemi tek lidu — Zeltota irbe, kas mirdz Stiebriem un zālēm pa vidu. Gaiss tā kā medus tik tvirts.

3

Dārzos rudens lapu Zelta sniegi krīt,

Salnas sprogās apput Jumts un tālu spīd.

Ne uz sola sēdēt,

Ne pie ūdens būt. Auksta, skarba ēde Gaiss — to vaigi jūt.

Jaunekli, ko darīt Tādā laikā mums?

Lāso mitrie zari, Asfalts dubļos glums.

Nakts ar melnu tarbu Mūsu mājas klāj. Tversim rokās darbu, Lai mums sekmes māj!

Meitene, tu arī Līdzi lapu šķir!

Sirdis — saules stari Lai mums visiem iri

Jāceļ dzīve grautā, Jāceļ jaunā valsts. Jātin baltā autā Kāja, kas vēl salst.

Labas grūtās pūles,

Nebūs darbs tavs velts.

Tad, kad atnāks jūlijs,

Zeme degs kā zelts.

Druvā, zaļā pļavā,

Jaunieti, — un tu Vērsi sirdi savā Prieka avotu.

Darbs mums lielais mērs ir — Tas mūs ceļ un tur.

Dūmeņi kā bērzi Arī sapņus bur.

Rokas rosmē liksim, Uzsmaidīsim vēl,

Tad mēs tālu tiksim —

Tur, kur laime kvēl.

Dārzos rudens lapu Zelta sniegi krīt.

Jaunieši, vien labu Darīsim tūlīt!

KRITUŠĀ PIEMIŅAI

Viņš krita, lai jums elpu dotu Un visas savas kaislības Kā mirdzošu un dārgu rotu,

Kur zaigo skaistums, bargs un ass.

Skrien zaļas zvaigznes. Jūs tām līdzi Kā nākotne un gaišums vārs.

Te nav nekas viens otram līdzīgs,

Te viss kā milzu mute kārs.

Uz augšu — līdzās rīta vējam,

Kur lido sapnis, zilgmes gaiss.

Mēs drīkstam visu, ko mēs spējam, Un kas ir neiespējamais?

Uz augšu — spārnā, jūtā, domā Un katra mirkļa pukstienā;

Krīt zvaigzne bezgalības somā.

Nāc, labā dzīve, pretim nāc!

Uz augšu! Zvirgzdu plest par kalnu Un kalnu zvirgzda vidū likt.

Uz augšu! Ziedā pārvērst salnu,

Lai kļūst tas labs, kas bija slikts.

Viņš krita, lai jums spēku dotu No savas nāves mūžam būt.

Pār kaujas lauku apmiglotu Redz nākam jaunu dzīvību.

JAUNIEŠIEM

Esi dziļāks vēl kā aka,

Esi tāds kā bezgalība,

Asāks vēl kā smarža traka,

Pat iesāks kā iznīcība.

Devīgāks par mātes roku,

Jautrāks par visjautro joku,

Liesmo vairāk vēl par liesmu.

Skani skaistāki par dziesmu.

Pārkāp šaubas. Pārkāp sevi.

Dzimtenes un tautas labā

Savu spēku mūžam glabā,

Savu sirdi vienmēr dodi.

Jaunas dzīles sevī rodi.

UZ SKOLU

Mirdz kā dzintars zaros plūmes, Kasa ilgi zālē sēd,

Miglas sidrabainos dūmus Saulei grūti izkliedēt.

Bērns, ja ābolā tu kostu,

Salds kā medus būtu tas.

Zīme — laiks uz skolu posties, Laiks sev meklēt grāmatas.

Aiz tā sārtā, zaļā parka,

Kur starp kokiem pretim slīd Astru paklājs, balts un sarkans, Tava skola stalta spīd.

Tava skola tevi gaida,

Gaida sols, un māj tev galds, Spodrie logi zeltā smaida,

Telpu gaišums silts un balts.

Sēsties solā, sēsties vingri,

Visu, visu izzināt

Centies līdz pat galam stingri,

Lai tu vari stiprināt

Savu prātu, savu sirdi,

Rokas gudras padarīt,

Lai tu augam visu dzirdi,

Lai tu esi derīgs rīt

Savai zemei, savai tautai, Savai cēlai dzimtenei,

Kas pēc posta saulei auta, Kāpjot kalnā, dzīva smej.

Lūko zilgmē putnu kāsi,

Viņam līdzi steidzas laiks.

To, ko tu reiz turpināsi,

Lai tas būtu labs un maigs.

Bērns, ja ābolā tu kostu,

Salds kā medus būtu tas.

Zīme — laiks uz skolu posties, Laiks likt galdā grāmatas.

JAUNAJĀ GADĀ

No tālā sala ciema,

Kur zvana ciekurzis,

Mums atnākusi ziema,

Tai līdzi janvāris.

Jau atkal gadam beigas, Tas ātri aizgājis.

Pilns darba un pilns steigas Sauc jaunais atnācis.

Tu kā no sliekšņa smaidi, Skats veras tālumā.

Ko sev no jauna gaidi,

Vai tev kas padomā?

Grib virpa jaunā gadā Vēl vairāk savirpot,

Grib auto vairāk vadāt, Zirgs ātrāk parikšot.

No rīta celsies strādnieks. Vēl krietnāks darbā stās. Tev jāsēž skolā rātni Un labāk jāmācās.

Ko darīs zemnieks darbā? Vēl vairāk ars un sēs,

Kad zudis sala skarbā Un saule atspīdēs.

Un tu? Es zinu — labāks Tu gribi vienmēr kļūt,

Ar savām rokām abām Pie lietas derīgs būt.

Tad dienas ritēs jauki,

Būs devīgs jaunais gads, Nāks pretim laipni draugi, Un būsi laimīgs pats.

No tālā sala ciema,

Kur apžilbst sniegā skats, Mums atnākusi ziema,

Tai līdzi jaunais gads.

Pilns prieka un pilns steigas, Bērns, viņam pretim ej!

Nes jaunai rosmei sveikas Un slavu Dzimtenei!

MASKAVA

MASKAVA

Maskava, atkal pēc divdesmit gadiem Redzu es tevi kvēls, pacelts un brīvs.

Uz tavām ēkām un laukumiem platiem Uzvaras mirdzums deg rožains un dzīvs.

Pasaule, pasaule, un tu viņas vidū Smaga kā auglis, kas dzīvību dod.

Tu — viņas doma, kas vienmēr ir lidu,

Tu — viņas sirds, taisnā roka un gods.

Nespēju, Maskava, tevi vairs pazīt:

Kāda tu j ūra, kas plašumu šļāc.

Dvēseli šķeļ man ar sidraba nazi Straujums tavs, lielums un steidzīgais prāts.

Skudra, kas pacelta milzīgā kokā,

Elpa, ko sagrābis bezgala vējš, —

Tāds, tāds es staigāju kluss tavā lokā. Virmo viss cauri man darbīgs un spējš.

Lieku es plaukstu uz mūriem. Tie veci. Gadsimtus jūtu, kas elpo no tiem.

Mūžīgo maiņu un kustību redzu Acīs aiz plakstiem pusaizvērtiem.

Stāvu uz stūriem, kur jauns viss kā diena, Ko tikko pāršķēlis mirdzēdams rīts.

Pa namu stāviem es debesis skrienu. Laukumos milzīgums pienaglots trīc.

Ielās plūst ļaudis kā bangainas upes, Tālumu ēd auto spīdošais bars.

Pagrūžot laiku no ceļa sev strupi,

Pasaule jauna iet gaiša kā stars.

Maskava, atkal pēc divdesmit gadiem Esmu ar tevi jauns, pacelts un brīvs.

Zemi tu paņem aiz rokas un vadi Tā, lai uz viņas viss atplauktu dzīvs.

DZEJNIEKI

.

ANDREJS UPITS PIE ZANTENIEŠIEM

Zilus ēnu dvieļus vakars izklāj sniegā.

Izbērts zilgmē apaļš zelta zirņu siets.

Čirkst zem kājām sniegs. Dzeļ vējš kā nātra seju. Zantes tautas namā, pārbūvētā Šķūni,

Lielā, plašā telpā elpo divas krāsnis Savu biezo svelmi, savu karsto sirdi.

Gaiša skatuve ar augsto galdu vidū —

Izrotāta karogiem un dzīvām skujām.

Visos stūros egles vāri pretim smaržo,

Lampas šņāc pie griestiem — četras sārtas čūskas, Garie soli, krēsli visi pilni tautas.

Nāk no drēbēm vēsmas — pilnas lauku smaržu: Senu jāņuzāļu, vaivariņu, ziedu,

Tīra sālījuma rudens augu kvēles.

Tur ir lauku veči kažokos un tūbās,

Brūnām sirmām sejām, veci tā kā zeme,

Jaunavas un sievas, saldākas par medu,

Pilnas egļu skuju asās, skaidrās garšas,

Mazi bērni staigā — zvirbuļi un dūjas,

Viņu acīs — kalni, lejas, kas te dzīvo,

Debesis un upes, jaunā brīvā dzīve,

Asinis tiem labas locekļos un lūpās,

Garām kara briesmas, uguns, posts un nāve.

Tas, kas bija sagrauts, sāk jau atkal celties,

Vīri sēd un piesit lēnā runā kāju,

Uzliek plaukstu dēlim, uzmet skatu griestiem — Kāda visa būve, apmetums un stiprums;

Daudz vēl kas ir jāceļ, jāatjauno lauki.

Druvām jātop treknām, lopiem jāmirdz labiem.

Viru nāsis sēd vēl zirgu asie sviedri,

Gardo auzu čauksts un celtā siena vieglums,

Roku audi jūt vēl arkla balsta spēku,

Izkapts plato gaitu, cirvju cieto glāstu;

Viņu kājas jūt vēl vagu taisno ceļu,

Kukuržņu un māla piesitienu spējo,

Arumu un sniegu iepelēko skauju.

Apkārt tautas namam plašie Zantes meži Kilometriem tāli — milzu plata plauksta.

Mākoņus tie šūpo, vējus nes uz pleciem,

Tāli panākt steidzas, sauli paņemt maigi Zaļo skuju bļodā, brūno zaru rokās.

Irši viņos dzīvo, mežu cūkas treknas,

Kas kā tuklas bultas, zālēm šņācot, traucas,

Kad uz ceļa braucējs siena vīšķi atstāj;

Stirnas iznāk laukā drošās straujos baros,

Pienene mirdz pierē tām — balts spalvas plankums, Sienu ēd un ošņā miglas palso gaisu.

Amula tur lokās, viņas straumei krastos Līdzi staigā rindās oši, cēlās liepas,

Ozoli. Laiks daudzus nolauzis tos upē,

Akmeņogļu melni, cietāki par dzelzi —

Tur tie guļ uz mutes, apkampuši straumi.

Zivis apkārt šaudās, skūpstot cietos stāvus,

Atstājot pie zariem sudrabotas zvīņas.

Tās tur mirdz kā nauda, gaišās saules lāsas.

Amula, vai klausies savu krastu liepās?

Tās tev allaž atnes mazo ganu dziesmu,

Stāsta, ka pa ceļu aiziet cilvēks, zaķis Pārlec celmam, tagad čukst un vēsmā lulo,

Ka, pa visiem ceļiem sanākuši kopā,

Zantenieši savā cēlā tautas namā Gaida kādu vīru, cerē kādu viesi.

Zantes lielie meži, pauguri un līcī Sniegu biezā delna, sarmas rotas priedēs,

Garām jums un cauri Andrejs Upīts steidzas,

Brauc uz pārpildīto Zantes tautas namu.

Sešsimt zanteniešu gaida mīļo viesi —

Ilgi neredzēto, ilgi daudzināto.

Steidzas tautas rakstnieks, latvju ilgu paudējs, Cīnītājs un reģis, visas tautas slava.

Zantenieši alkst to savā vidū redzēt,

Apsveikt, klausīt viņa kvēlos, gudros vārdus. Zantes kandidāts viņš deputāta darbam.

Zilas ēnas vakars izklājis jau sniegos,

Tumsa kāpj pa logiem apsnigušiem iekšā,

Spārnam līdzīgs kaplogs atvērts nošvīkst vējā. Gaiss kā balta roze krīt uz katras galvas.

— Atbraucis, — čukst balsis. Bērnus pievāc mātes.

Visi sēstas vietās. Lampas piebikstītas

Šalc vēl skaļāk, metot gaismas klēpjus telpā.

Ienāk Andrejs Upīts. Dzejnieki tam abpus.

Visi ceļas kājās. Skaļas sveikas, smaidi.

Pirmā solā sēstas visi atbraukušie,

Kabatā sev klusums sabāž visus trokšņus.

Kāsu aiztur lūpas, smiekli iebēg stūros.

Partorgs īsi apsveic zanteniešu viesi.

Pēkšņi pirmai rindai klātu meitenīte,

Cepure ar divām zaķu ausīm galvā,

Mētelis tai iezaļš, līdzīgs kļavas lapai.

Pieiet Upltim un saka klusi:

— Sveiki! —

Pacel zilas acis, ilgi raugās skaista Sirmā tēvocī, par kuru tik daudz stāstīts Mājās agros rītos, brokastīs pie galda.

Tētis zin to sen jau. Tagad arī viņa Skata vaigā slaido, sudraboto tēvu.

«Ak tad tāds viņš,»

domā mazā sevī klusi Un uz mūžu atstāj acīs dārgo tēlu.

Bērniem saviem stāstīs kādreiz līksma vēlāk. Ziemas vakars šis tai paliks cēlā miņā.

Andrejs Upīts maigi pasniedz mazai roku.

— Sveiki, jaukā, sveiki! Kāds tad vārds tavs?

— Rasma. —

Runā pavecs zemnieks.

— Biedri zantenieši,

Mūsu vidū lielais latvju tautas rakstnieks, Viņš par deputātu ir ar mieru būt mums. Sveicam viņu visi. Kas gan viņu nezin?

Viņa milzu darbu, cīnītāja drosmi,

Mūžam viņš ar latvju tautu gājis solī,

Pazīst viņas sāpes, pazīst viņas gribu,

Dzīvot alku, prasmi, darba uzticību. — Uznāk jauniete un droši saka:

— Biedri,

Andrejs Upīts savos darbos, dzīvē vienmēr Mācējis ir cīņā iet par visu labu,

Patiesību mūsu, darba tautas brīvi,

Zantes jaunatne par viņu balsos visa. —

Un tad runā tautas rakstnieks pats ar tautu.

Vizmo sirmā galva. Stāvs kā varā izliets.

— Zantenieši mani, vēlētāju draudze,

Pieņemu es jūsu lielo uzticību.

Centīšos jums kalpot, kā vien visur spēdams, Pats es bijis zemnieks, zinu jūsu darbu,

Jūsu sūrās pūles, sīkstumu un kvēli. —

Klausās zantenieši savā izraudzītā.

Vārds kā laipna uguns kveldē viņu sirdis.

Jūt tie sevī dziļi — tas ir viņu pašu Cilvēks, drošs un darbīgs, neatlaidīgs gaitā. Beidzas kvēlā runa. Zantenieši apstāj Savu deputātu kandidātu. Visi Viņam tuvāk spiežas, alkst to labāk redzēt, Pateikt kādu vārdu, paspiest viņam roku.

Bērni pašā priekšā, jaunatne gar malām,

Pavada barā līdz pat pašām durvīm.

Draudzīga un tuva izzied satikšanās.

«Gaidīsim jūs atkal,» stāsta visu acis.

Nakts un skaidras zvaigznes apņem dārgo viesi. Priekšā atkal ceļš un jauna darba gaita.

Zantes lielie meži, pauguri un līči,

Sniega mirdzums košais, zvaigznes katrā pārslā, Garām jums un tālāk Andrejs Upīts steidzas Sasniegt to, kas sasniegts nav vēl ilgā mūžā. Sveiki, zantenieši, darbs jūs cels uz augšu! Izaugs jaunas mājas, druvas, plati ceļi.

Saule blakus staigās visās jūsu gaitās.

IERAKSTS «ZAĻAJĀ ZEMĒ»

Rīts, kad tumsa aiziet dienas dusā.

Sesto stāvu rūtīs sārtas astras.

Koku gali kūp kā nosvīduši.

Viena otra lapa noknikš vējā Un tad aizlido kā dzeltens putns.

Dzīvoklis, kur Andrejs Upīts dzīvo.

Brūnas durvis. Priekšnams, kluss un ēnains, Darba istaba tūlīt pa labo roku.

Ienāk viesis. Pretim gaiši logi,

Plauktos grāmatas gar divām sienām Aug kā saldi avenāju krūmi.

Papīrs smaržo. Tīkams klusums gaisos. Andrejs Upīts, gluži tā kā zemnieks,

Vienās vestēs sēd pie rakstāmgalda.

Tā ir viņa visu mīļā vieta.

Baltie mati viz ar kvēlu gaismu.

Noliek brilles. Skatās viesim pretim. Iegarenā sejā miers un laipnums.

Acis tīras — akas zilais ūdens.

Viesis bijīgs. Rokā «Zaļā zeme».

Grīdas sega tā kā kaķis peli Kāri gaida katru viesa soli.

Viesis pieiet. Pasniedz «Zaļo zemi», Ierakstu lūdz. Pats viņš skrīverietis.

— Man šī grāmata kā paša elpa, —

Saka skrīverietis, nosēžoties Blakus galdam piedāvātā krēslā,

Kreisā roka skaras šaurai tahtai:

Tā — ko atliekt muguru starp darbiem Upītim ar laikarakstu rokās.

— Cik viss pareizi šai «Zemē» sacīts, — Skrīverietis saņemas un atsāk.

— Cilvēki kā dzīvi apkārt staigā.

Domāt — tūlīt uzsitīs uz pleca.

Krogu lūgs vai papuvē sev talkā. —

Upīts pasmaida, nāk prātā laiki,

Kas aiz gariem daudziem gadu mežiem.

— Rakstu to, ko tikai labi zinu.

Lauku darbs, ko «Zemē» attēloju,

Paša cauri iets, līdz galam izjusts,

Izprasts, izsviedrēts un dziji pazīts. Diezgan esmu gājis kādreiz vagā. —

Roka pasniedzas pēc papirosa.

Priekšā lapa aprakstāma, sākta,

Vārdu rindas smalkas, gluži taisnas —

Tā kā stari šķērso balto lauku.

Raksts ir tīrs, tūlīts, bez labojumiem,

Plūst kā kaisla nebeidzama strūkla,

Pilna gudra redzējuma, dzīles.

— Paskaties virs galvas sev tai gleznā, — Piebilst Upīts, piepacejot pirkstu,

— Rožudārzs to darinājis jauku. —

Viesis pietrūkstas un vēro darbu:

Iezilgs sniegs ar mazu māju. Bērzi.

Priekšā stūrī logs. — Es pie šī loga Uzrakstīju savu «Zajo zemi»:

Tas mans namiņš Kstiņinā, — smīn Upīts.

— Katru rītu piecos šinī logā Iedegās man lampa — mazā zvaigzne.

Tā es sēdēju pie savas «Zemes»

Stundas piecpadsmit ik dienas darbā.

Mana atpūta bij sanest malku.

Prieks mans — katra uzrakstīta lapa, Kaujās karavīru lielā drosme. —

Upīts paņem brilli, uzliek acij,

Atver lapas pusi vajadzīgo.

Un ar stingru, nesteidzīgu roku Rodas ieraksts viesim skrīverietim.

— Dzirdēju, jums esot pasākts romāns — Eduards Veidenbaums, kā ar to sokas? — Skrīverietim balss ar spalvu saplūst.

— Neesmu vēl sācis rakstīt. Taču Gadiem domājis par viņu gan jau. Veidenbaums, šis stiprais, lielais dzejnieks, Gluži dzīvs man seko visur līdzi.

Viņa acis redzu, viņa stāvu,

Viņa balsi dzirdu sēdēs dažreiz,

Kad viņš arī kaut ko stipru piebilst. Pievakarēs sēd tur, kur tu tagad,

Smej un stāsta zobgalīgi, asi.

Viņa vārdi allaž ir kā dzirkstis — Neparasti, dziļi vienreizīgi.

Katrā ziņā drīz es sākšu. Romāns Sis kā dzijā pakārts zelta gabals. — Apklust, pasniedz ierakstu un nobeidz:

— Ierakstīšu arī Veidenbaumā.

DZEJNIEKA RlTS

Gul uz galda dzejolis par Rīgu.

Divas skaidras, baltas, spožas lapas, Klātas vienādīgām stingrām rindām. Raksts kā iegriezts kaparā vai klintī — Mierīgs, dzidrs līnijās un gaitā.

Dziļa jūsma tur to savā tvarstā,

Neļauj izplūst tā kā ūdens pilei,

Neļauj pazust putekļos un vējos, Paslēpties zem tintnīcas vai naža.

Katrs vārds zied tvirts kā rieksta kodols, Stiprs domā, pārliecībā savā.

Tā aug zarā skuja blakus skujai.

Turpat zied uz galda glicīnija Zaļām lapām, kāti — rožu kristāls,

Tajos gaisma mirdz un vizmo kāri.

Saules spožums kāpj pa logu droši,

Sit pie stikla egles palsais čiekurs.

Dūja paskatās, ko dara dzejnieks,

Un tad aizlaižas pēc kāda grauda.

Blakus dārzā kļavas šalc un šūpo Sudrabkalna acis, kad tas veras Kovārņos, kas laidelējas baros,

Riņķo zilgmē, pilni spalga trokšņa. Migla.

Saule tālē dzeltens ķirbis.

Istabā tāds klusums, ka var dzirdēt Plauktos čaukstam nemierīgu lapu.

Baltā krāsns kā ievu krūms ir stūri. Blakus vienkāršā, bet cēlā rāmī Arturs Lapiņš darinājis gleznā Sudrabkalnu dziļā, augstā krēslā.

Tajā dzejnieks bieži mēdzis sēdēt Maskavā un ilgoties pēc Rīgas,

Domājis par savu latvju tautu,

Nīdis nikni iebrucējus vācus.

Vēris kaplogu un laidis drosmīgs Savus cīruļus, kas sauca kaujā

Gvardes strēlniekus un visu tautu.

Krēsla tumšais audums drūmi spīgo,

It kā zinādams, ko izjūt dzejnieks: «Latvieši pie Gaiziņa un Usmas,

Tikai apņēmību, cietu drosmi,

Mēs jau nākam, drīz mēs būsim klātu.»

Līdzīgs šautrai — sauciens pāršķeļ telpu, Cēlās vēji, ūdens virsma Gaujā,

Katra sirds, kas brīvi grib un darbu.

Seja stingra, apņēmības pilna,

Cīņa nav to nomākusi vāju,

Acīs ilgs un neizdzēšams spulgums,

Dod to Maskava, kas apkārt šalko, Kustas, steidzas, strādā, domā asi,

Vadot tautas kaujās pretim laimei, Komunismam, mūžīgam un brīvam.

Roka pacelta, kas rakstījusi Naktis cauri mazā istabiņā Cīņas rindas, mīlestību savu Ticēt padomēm un iet tām līdzi.

Nočīkst durvis. Gleznā iemet kvēli Saules atspulgs.

Steidzīgs ienāk dzejnieks, Skolniekus viņš tikko izvadījis.

Tie bij atnākuši viņu apsveikt,

Atnesuši solījumu savu

Krietni strādāt, kārtīgiem būt, labiem.

Dzejnieks noliek atnesto uz plaukta.

Paņem rokās kukurūzas vāli —

Lielu, skaistu, dzeltenu kā sauli.

Smagais, dārgais auglis nočaukst īsi, Gaisma apņem to ar zelta vilni,

Liekas, spuldze aizdegta ir pēkšņi,

Sārta liesma pacelta plīv rokā.

To ir Sudrabkalnam dāvājusi Nadja Košika. Šī ukrainiete gleznā, Kukurūzas audzētāja lielā.

Dzejnieks rādījis to saviem viesiem, Stāstīdams, ko panākt var ar darbu, Stāstīdams, ko panākt var ar gribu, Mīlestību ziedot sevi tautai.

Dzejnieks pošas ceļam.

Savam galdam

Pārlaiž aci, viss lai būtu vietā,

Laikraksti un zīmuļi, kā nākas.

Aizver vārdnīcu, ko lasījis no rīta, Meklēdams vēl īstus, dziļus vārdus. Pakampj dzejoli un iebāž ātri Krūšu kabatā.

No trešā stāva

Drīz vien dārzā viņš uz zaļas takas. Telēns apsveic, pūzdams savu tauri, Gailis lepns skrejot pāršķeļ ceļu.

Balta kaza paskatās gar stūri,

Paož gaisu, pagriež šķībi galvu.

Zāļu dvaša nāk no visām pusēm.

Garām retām, skaistām, jaunām mājām, Pāri pļavām, žogiem, trekniem dārziem Daugava ceļ pretim savu gaismu,

Ceļ kā spoguli, kur šaudās zivis, Tvaikoņi un slaidas buru laivas.

Nāk uz lūpām maiga, vēsa rasma. «Daugava, tu mana,» domā dzejnieks, «Tavos krastos audzis es uz dzīvi,

Sauli tvēris savās krūtīs kāri,

Ieelpojis straumes dziļo alku,

Redzējis, kā viņa aiznes skumjas, Mākoņus un atnes sirdij rosmi,

Drosmi krastus pieturēt ar plecu,

Barot rūpnīcas un sauso zemi.»

Dzejnieks saslejas pie saviem vārtiem. — Un tu, Sarkandaugava,

pa labi

Vītolos un kanāļos, kas pilni Zelta plostu.

Baļķi — slaidie roņi,

Mežu rokas, milzu puķu kāti,

Gateru un darbu gaidu maize,

Kas no jums gan iznāks vēl un rāsies? Izkāpiet no kanāļiem jūs ātrāk!

Gaida Vefs jūs, gaida lielais Vairogs.

— Liktenīgā četrdesmit pirmā, — Uzmet acis dzejnieks spodram ceļam,

— Aizgāju uz Maskavu un tālāk Eaškīriju, Ufu apmargoto.

Lai tad nāktu atpakaļ ar brīvi Darba tautai, sev un visai dzīvei. —

Sirdī vārdi kļuvuši šai ceļā Dzejniekam kā tīri, dzidri graudi —

Pilni spēka, dzīvības un laimes.

Tagad zin to teikt viņš katru brīdi — Priekā, nelaimē un darba stundā.

Sārtais spožums, kas ir koku galos, Jumtu pierēs brīvie, slaikie vēji,

Dfimu mutuļi, kas kāpj bez kāpnēm Brīvi zilgmē, pilni košu dzirkšu — Dūmeņi jūs slien kā rožu krūmus Augstu gaisā, stāstot visām tālēm,

Salām, okeāniem, visām zemēm:

Atkal dzīve pie mums aug un ceļas.

Redakcija.

Sudrabkalns ar skubu,

Mazliet pietvīcis, ver durvis vaļā. Priecīgi to saņem darbinieki.

— Es te, — dzejnieks, roku metot, saka,

— Atnesu, kā solījos. Bet tiešām Vēl man vajadzētu dažas rindas Atmest, pārlabot.

Kaut vienu nakti Atļaujiet man atstāt vēl pie sevis Dzejoli!

Rīt atnesīšu agri. —

Darbinieki padomā un piekrīt.

Dzejnieks priecīgs sasit jautri plaukstas, Pastāsta, ko redzējis uz ielas,

Ko ir lasot izdomājis,

Pavaicā, kas jauns, un dodas tālāk.

Dungojot viņš iet uz centra pusi.

Veras kokos, skatās namu rūtīs,

Cilvēkos, kas nāk un aiziet garām.

Tā kā apse auto riepa nošalc.

Kāda lāse iepil tieši vaigā —

Medus salda un kā ezers vēsa,

Mākonis to iemetis ar roku.

Dzidrā muša, vērmeļrūgta pārsla,

Sajaukta ar sāl un sūrsmi kopā,

Deg uz pirksta ņemta — maza zvaigzne. Vērmanis. Priekš daudziem kaisliem gadiem Tur kā jauneklis ir lielais dzejnieks Klimtis solā sauss un izbadējis,

Domādams par pusdienām.

Vien lapas

Miji māja pāri mātes glāstu.

Dungojot viņš iet uz centra pusi. Grāmatnīca viņu gaida mīļi.

Dzejnieks tur ir biežs un laimīgs viesis. Grāmatas no pašiem tumšiem kaktiem Arā kāpj un, nopurinot snaudu,

Apber to ar savu noslēpumu.

Grāmatas — tās ceļa biedres īstas,

Elpa, ko mums pasaule sniedz labā.

Vēji — stundas grāmatplauktu vidū, Šūpoles, kas ceļ jūs augstu, viegli.

Brīdis vien, un sanāk kopa kaudze,

Ko var tikko dzejnieks paņemt rokā.

Salīcis ar to viņš pazūd gatvē,

Kur to tramvajs aizved vienu mājās Darbam, pārdomām zem klusās spuldzes.

* * *

Blakus zied uz galda glicīnlja,

Zaļas lapas, kāti — uguns kristāls. Dzērveņogas porcelāna traukā.

Sit pie loga egles sldrabciekurs,

Un pār grāmatām kā sprigans pūpols Samta kurpēs aizmāj pelēks kaķēns.

LIELA GAISMA

.

CĒSU IELAS NAMS

Balade

Sāņus likta klusā Cēsu iela.

Kuprains bruģis, ietvē lūzis akmens. Ne to tramvaji, ne auto liela.

Zogu malās saulē smaida sakne.

Dīvains saldums apņem likto soli. Smiltis piecēlušās vējos staigā.

Pāri vārtiem, glāstot katru oli,

Kāpj no dārziem agras smaržas vaigā.

Tumšās naktis, ziemu sīvā salā, Vasarās un rudens vētrā bargā Veci koki, stāvot bruģa malā,

Notekas ar saviem zariem sargā.

Kad man gadās šinī ielā ienākt,

Salda smeldze apņem visu sirdi Tā kā gaišā, lielā svētku dienā.

Tāli čuksti tek uz manu dzirdi.

Cauri gadiem gudru eju racis,

Dodos turp es, liekot soli slaidu,

Gardu ainu skata manas acis —

Pilnas saules vizmainas un smaidu.

Apkārt sanāk Cēsu ielas nami.

Lielāks dažs. Cits mazs, ar roku glāstāms. Stāv tie visi, rēni smaidīdami,

Pilni dīvainu un laipnu stāstu.

Viņos dzīvo mazie darbaļaudis,

Staigā cepto kartupeļu smaka.

Pāri viņiem dienas plūst kā strauti,

Naktis nāk un pārklājas kā lakats.

Ir starp tiem nams — numurs septiņpadsmit. Divos stāvos. Noplukušu krāsu.

To tie glabā vairāk vēl kā aci,

Vairāk mīl kā brālis savu māsu.

Vārtos durvis veras, grūti čīkstot.

Maza taka. Veļas piekārts pagalms.

Audus skūpsta vējš ar muti mīkstu,

Mājas stūros pūzdams maigā ragā.

Dūmi saulē atviz līču loču,

Aiznesdami sevi tālēm lēni.

Visi nami noliecas un nočukst:

— Šinī mājā dzīvoja reiz Ļeņins.

Tanī brīdī, kad viņš namā nāca,

Viņam blakus gāja iesirms strādnieks, Sētā sievas malku kopā vāca,

Bērni nostājās pie sienām rātni.

Biedrs Ļeņins gāja soli ātru,

It kā jāsteidzas tam mūžam būtu,

Katru mirkli sajuzdams kā nātri,

Kas to sauc un vienmēr tālāk sūta.

Tas bij gads — tas tālais, deviņsimtais. Biedrs Ļeņins toreiz vāca kopā Tos, kas negribēja zemoties un rimties, Raušot dzirkstis vienā sārtā stopā.

Viņš šo trauku lika klāt pie lūpām Strādniekiem, kas brīvu dzīvi alka.

Pāri viņu sirdēstiem un rūpēm Cēla tos kā saules elpa smalka.

Valgme bija rožaina, ar liesmu,

Jo to radījušas bija dzirkstis.

Strādnieks aizmeta pār plecu briesmu. Cīņu tvēra cieši viņa pirksti.

Ļeņins bij kā seno teiku burvis — Draugam salds, bet pretiniekam dzejošs. Visur vērās viņam vaļā durvis.

Visi deva viņam savu ceļu.

Laikus aizgājušos savā rokā Lika viņš kā oli caurspīdīgu,

Un no viņa skata dzi|a kroka Nevarēja paslēpties pat sīkums.

Gadus nākamos kā dzidru rasu Tvēra viņš un, lūpas guldot smaidā, Šķēla tos ar savu aci asu,

Redzēdams, kas notiks tālu klaidā.

Tagad bij pie latvju darbaļaudīm Biedrs Ļeņins nācis, lai tos kaujai, Uzvarai un dzīvei augšup rautu,

Sauli liekot viņiem visiem saujā.

Lai ar krievu lielo darba cilti,

Lai ar krievu strādnieku un zemi Pušu šķeltu visu zemju viltu Viņi tā kā ass un taisnīgs lemess.

Latvju darba tautai savu roku Sniedza drosms, uzticams un laipns, Satriekt pelnos viņas ilgo moku,

Rast uz krievu brā)iem zelta laipu.

Latvju vīri, latvju darba sievas,

Audze ziedā — nākamā un jaunā, Aizslaukiet no sliekšņiem sūrās nievas, Cērtiet cirvi verdzībā un kaunā!

Tas bij gads — tas tālais, deviņsimtais, Kad viņš steidzīgs šinī namā nāca,

Tos, kas negribēja zemoties un rimties, Biedrs Ļeņins visus kopā vāca.

* * *

Stāv tāpat kā toreiz nams. Gar laiku Trinoties, tas pazaudējis krāsu.

Nami pārējie kā dārgu vaigu Glabā to un viņa vāro kāsu.

Tomēr sirdi viņam savāds spīdums, Tas kā ābols vizmo dzīlē sārti — Turējis tas sevī mūsu rītu Tā kā sauju dzīvu sēklu kādreiz.

Sāņus likta klusā Cēsu iela.

Kuprains bruģis, ietvē lūzis akmens. Ne to tramvaji, ne auto liela.

Žoga malās saulē smaida sakne.

Dīvains saldums apņem manu soli, Kad tas lēni mazā ielā staigā.

Pāri vārtiem, glāstot katru oli,

Kāpj no tāles senas dienas vaigā.

VIŅŠ REDZĒJA ĻEŅINU

— Pret paniem! — balsīm pildās gaiss. Pret paniem karogs sarkanais Ceļ atkal jaunu pulku.

Mirdz šautene, zib durklis drošs.

Virs galvām kaskas saule poš Ar nedzēšamu spulgu.

Uz bruģa pulka smagums dimd.

Vairs iela trauksmē negrib rimt Un pārņem katru oli.

Pulks dodas vidū pilsētai,

Bet beigās vienai nodaļai Jauns kareivis liek soli.

Viņš pirmo reizi karā iet,

Un asinis tam baigi dzied Par dzīvību un nāvi.

Tam šautene par smagu šķiet.

Vai tankam auklu va)ā siet?

Te priekšnieks saka: — Stāvi! —

Redz jaunais: apkārt laukums plats.

Uz tā viss pulks stāv vadā vads,

Aiz vadiem lieli nami.

Ar saviem logiem atvērtiem It kā ar plakstiem uztrauktiem Slēdz loku mirdzēdami.

Stāv jaunais domās gurds un pikts: Kam laukumā viss gājums likts Pirms kauju ceja baisa?

Virs galvas zilās debesis Kā vējā zibošs plivuris Vēl vairāk skumjas raisa.

Tā jaunais domā, rindā likts.

Te pēkšņi sauciens, karsts un dikts, Kā vilnis pāršalc lauku.

Kliedz visi ļaudis, nami kliedz. Kliedz debesis, līdz elpa sniedz:

Ver pasauli kā trauku.

Tur siržu karstums augšup kāpj, Tur kopā viss, kas kveld un sāp, — Prieks, naids un dziesma strauja.

Dzied visu lūpas, acis dzied,

Dzied logi, kuros saule zied:

— Lai dzīvo taisnā kauja!

Ar viņu kopā iesim mēs,

Ar viņu kopā uzvarēs Un dzīvos darba tauta. —

Virs galvām šalka joņiem iet.

Viss ļaužu pilnais laukums šķiet Kā lāpa, augšup rauta.

— Tas — Ļeņins, — kaimiņš jaunam čukst. Stāvs zēnam viss kā lode pukst.

Dreb, laidi turot, roka.

* * *

Viņš uznāk, plaukstu pacēlis.

Mirdz pāri tikai debesis No bezgalības loga.

Aiz viņa saule sienā blāv.

Un uz to vietu, kur viņš stāv,

Plūst straumē visu acis.

Stingst mulsā jaunais kareivis:

Redz — vienā mirkli rimis viss,

Vējš koku zaros placis.

— Tas — Ļeņins, — kaimiņš jaunam čukst. Stāvs zēnam viss kā lode pukst.

Trīs, laidi turot, roka.

Tad ceļas vārds. Tas zib kā stars.

Vārds vārdā, vesels mirdzošs bars,

Kas pāršķeļ visu telpu.

Tas it kā uguns sirdis dzeļ,

Rauj pīšļos un tad augšup ceļ Līdz saulei katru elpu.

To dzirdot, lūpas alkā kaist.

Viss vecais vājums audos gaist.

Virs pierēm drosme smaida.

Kā putns vārds ir gaišs, ir skarbs.

Kjūst katram redzams viņa darbs.

Top skaidra katram gaita.

Par tautu gaišie vārdi kaist.

— Par tautu! — laukums laimīgais Tam atbild vienā elpā.

Pret paniem skarbie vārdi kaist.

— Pret paniem! — laukums satrauktais Tam atbild vienā elpā.

Stāv brīnā jaunais kareivis:

Viņš vienā mirklī iegājis Ir citā — gaišā telpā.

Cik vārds var patiess būt un tīrs!

Viņš nav vairs zēns, viņš kļuvis vīrs. Viņš zin, kas viņam darāms.

Vairs nespēj sirds tam baiļoties,

Viņš droši pulkam līdzi ies Pret visām melnām varām.

* * *

— Pret paniem! — balsīm pildās gaiss. Pret paniem karogs sarkanais

Ved tālāk cīņā pulku.

Iet rindā jaunais kareivis,

Un drosme viņa pierē viz Ar nedzēšamu spulgu.

Vai šautene par smagu šķiet?

Vai tankam aukla vajā iet?

Nē! Viegla viņa gaita.

Viņš iet, no vecā atbrīvots.

Jauns spēks un draugs ir viņam dots: — Tas — Ļeņins! — lūpas smaida.

Patrioti

MIERĪGS VAIGS IR ĻEŅINAM

KREMLĪ PIE ĻEŅINA

Barons Mirbahs, vācu sūtnis, nošauts

Guļ kā smaga indes pilna elpa

Dārgā zārkā sūtniecības sirdī.

Margo sveces.

Krēsla.

Smaržas aužas.

Vācu sejas sastingušas smīnā.

— Labi darīts. Pretim pasniegts šķīvis;

Ukraina kā melone guļ tajā.

Beidzot, beidzot mēs tiem boļševikiem

Tiksim klātu. —

Berzē rokas Blumkins,

Kreisais esers, nodevējs un šāvējs.

Maskava dreb satraukuma pilna,

Vecie torņi kāri kliedz kā dzilna.

Ielas miglā tā kā rītos selga.

Galvu cēlis esers, darbaļaužu

Ienaidnieks, kas, lēkdams nāves akā,

Krievu zemi grib sev līdzi pakampt.

Jaroslava — visa viena liesma:

Baltgvardi tur izcīna sev nāvi;

Uguns gredzens uzmaukts viņiem skostā,

Iežņaugti tie aso ložu jostā.

Viņu drūmos negantnieku līķus Lielā Volga saņem niknu seju.

Visos stūros, laukumos un tirgos, Kazarmās, kur karavīru drūzma,

Ložņā veikli tarakānu bari —

Glumie eseru un vācu kalpi Izdabājot. Asinīm un naidam Galdā liekot saldo melu vīnu:

— Nost! Mums jāsacejas. Nāciet ārā! Šautene lai pagarina rokas,

Šautene lai atņem visiem mokas.

Pilna dzirkstēju, ņurd krievu zeme.

Mūsu darbs. Tā deg kā vatēts vamzis. Būsim lāči, būsim asi vilki,

Tie, kas plosa Maskavu kā briedi. —

Nodevējus vada Popovs, mēle.

Viņa štābs sēd lepnā savrupmājā,

Ko reiz cēlis bagātnieks Morozovs Triju svēto šķērsielā pie upes.

Karaspēks, kas salasīts no visiem, Taustīdamies iziet tuvās ielās,

Kvartālu pēc kvartāla kā ogu Mezdams sev uz kārās, skaļās mēles:

— Lūk ... Jūs, kas vēl esat šaubu dēles, Kļūstat vanagi, kas reibst no peles. —

Kremlis draud kā spēka pilna dūre.

Tieši pusnakts.

Mēness — izēsts arbūzs, Padebeši — balta auna vilna Lielām saujām sabērti guļ zilgmē.

Latvju strēlnieki dzied līgo dziesmas: Jāņu nakts.

Ar roku ņemt var smaržas. Plecos vainagi un sirdī ilgas.

Kremļa garā gaitenī bez vārdu Soļo divi.

Komandants un blakus Streļķu pulkvedis. Tāds redzams arot Tīrumā: zems, platu, druknu stāvu. Soļo, viegli kājām segas skarot.

Spuldze met uz leju gaismu blāvu — Rožu krūms, kas kaktos vāji zaro.

Roka spēks.

Sejs bāls un ass, bez smaidu. Pirksti likti dūrē kopā cieši.

Acis veras telpai sejā tieši,

Izmetot no galvas katru skaidu.

Elpa pilna atbildes un gaidu.

Pagrieziens. Vēl. Mazas durvis priekšā. Sargkareivim izstiepjoties riekšā Šautene ar atvēzienu slaidu. Komandants:

— Te ir viņš. Lūdzu, iekšāl Durvis ver un ieliek pirmais soli Istabā, kur biedrs Ļeņins strādā:

— Piedodiet, Vladimir Iļjič, biedrs Pulkvedis, ko pavēlējāt atsaukt. — Ļeņins strauji paceļ augšup galvu.

Acis laipni smaida. Noliek spalvu.

Seja mundra gluži vēl kā dienā.

Istabā stāv pulkvedis kā akmens.

Tikai jāpaceļ, lai triektu sejā Katram ienaidniekam. Ļeņins raugās īsu mirkli tā, kā asi pārlūst ciedri, Jautājot par stāvokli un pulkiem. Klusums. Pulkvedis stāv ciets un domā, Smadzenēs kā savā kara somā Iegrimst, aizturējis dziļi elpu.

Mierīgs vaigs ir Ļeņinam.

Viņš rokas

Sakrustojis pirkstos. Stāvs uz priekšu Mazliet saliecies kā bulta ceļam, Atspere, kas tūdaļ pakamps telpu, Vējš, kas izrausies un pārklās zemi.

Liekas, visu Krieviju viņš šodien Izstaigājis krustām šķērsām vērīgs, Liekas, ņēmis katru nieku acīs,

Tepat sēdot istabā pie galda,

Šahtās nokāpis.

Ar kuģiem braucis, Lokomotīves vadījis un kāvies,

Aris atmatas un ļaudis glābis.

Sapratis un redzējis, ko vajag,

Labi zin, kur cieš un mokas norij, Zin, kur badā, tomēr tic un nemirst, Zin, kur lād, kur nodod un kur cīnās.

Maskavu viņš, liekas, izstaigājis Visu šodien lēni, klusiem soļiem, Neredzams kā gaiss un kāra smarža, Tikai jūtams katrā mirklī, vārdā, Katrā atsmaidā un grūtā darbā, Tvēris rokas, sirdīs paskatījies,

Visu atradis un sevī licis.

Liekas, viņš šai mirklī, klusi smaidot, Nokāpj pulkvedī līdz viņa dzīlei, Satrauc, paceļ to un noliek vietā Kaujai, uzvarai un nemirstībai.

Visas lietas virmo viņa galvā. Notikumi ielido un sēstas Smadzenēs kā lieli, sārti putni. Pagātne stāv krēslā gluži skaidra, Neslēpdama savu īsto mirdzu,

Savu brīnumu un bagātību Atspīdumu gados, kas vēl atnāks.

Kāda slaida, neskatāma roka — Sakarība, stars, kas caurdur visu, Pārvērš dzīvi, viņas straujo plūsmu, Pārvērš lielā, skaidrā rasas lāsē,

Lai to skatīt var ar dzīvu aci.

Un to klusi Ļeņinam liek plaukstā.

— Biedri Ļeņin, dodiet divas stundas Laika man, un pateikšu es brīdi,

Kurā sakauti būs nodevēji, —

Atbild pulkvedis, pilns dzijas jausmas. Piekrītot ar galvu pamāj Ļeņins.

Lūpās smaids, mirdz gudrās acis jautri. Pieceļas.

Māj laipni karavīram. Sveiciens.

Durvis.

Koridors un balta

Jāņu nakts. Piens saliets visās ielās, Laukumos līdz pašiem namu jumtiem. Ne to izsmelt, nedz to arī izdzert.

Iekrīt komandieris steidzīgs miglā — Tā kā pūka milzu baltā ziedā.

Divas stundas.

Pie tā paša galda

Atkal pulkvedis. Kā gurdāks Ļeņins. Vai viņš sekojis ir komandierim Viņa gaitās? Devis viņam spēku, Asumu un savu lielo drosmi?

Droši devis.

Dzīvs, pilns dziļas alkas, Saka pulkvedis — balss asi tīra:

— Esmu apbraukājis visu fronti.

Stipri mani vīri. Latvju strēlnieks Dosies kaujā, Jāņu dziesmas dziedot, Blakus saviem draugiem maskaviešiem, Orlas sarkangvardiem, karaskolām, Jūrniekiem un metālistu pulkam.

Viņi tic kā viens jums, biedri Ļeņin, Jūsu partijai un jūsu varai,

Kas ir arī, biedri Ļeņin, mūsu.

Mazā latvju tauta un tās strēlnieks Dzīvot var un elpot savu zemi Tikai tad, kad padomēm būs vara, — Viņas ienaidnieki arī mūsu.

Rītā divpadsmitos, biedri Ļeņin, Ziņošu par uzvaru un dzīvi. —

Ļeņins pieceļas un izstiepj roku Pulkvedim — viņš uzvarai tic droši.

CEĻAM. UZCELSIM. UN BŪS MUMS LABI SARUNA AR MAZO ATSLĒDZNIEKU

Darbā. Savā istabā pie galda Sēdu ... Grīdā maigi smaržo vasks. Mašīnas dun. Spuldzē zelta gaisma. Pēkšņi klauvējiens. Es saku: — Iekšā! — Durvis paveras, un zēns uz sliekšņa — Gadu desmit, divpadsmit, ne vairāk; Darba drēbēs, rokās rīku maisiņš, Paklanās un piebilst: — Atvainojiet,

Man te slēdzene ir jūsu skapim. —

Stūrī skapis plats kā lieli vārti.

Pieiet milzim zēns, sāk savu darbu.

Asie rīki viņa mazās rokās Veikli staigā, darot visu likto.

Gaišie mati slīd pār zēna pieri,

Zilās acis stingri raugās lietā.

Krietnu brīdi vēroju es zēnu,

Viņa darbu, lielo nopietnību;

Un tad gluži nemanot man izsprūk:

— Tu no kurienes šurp sūtīts, puisi?

— Es no rūpnīcas. No «Metālista Sarkanā». Tur tagad praktizējos Otru gadu kā FRA skolas skolnieks. Jums jau šefība pār mūsu klubu:

Sūtāt grāmatas. Par to jums paldies.

— Vai tev patīk grāmatas? — Jār ļoti. Zinu Upīti un Annu Saksi.

Dullo Dauku lasījis es esmu.

Tagad zinātniskās vairāk tīkas,

Kur par rūpnīcām, par basketbolu,

Šahu un par mūsu zvēru dzīvi.

Tā, nu slēdzene ir arī vietā, —

Nosaka viņš svarīgi un saliek Savus rīkus maisiņā, lai ietu.

— Cik tad ilgi jāiet tev vēl skolā?

— Ilgi vēl, es inženieris būšu.

Tikai strādāt gribu kur jau tagad.

Ziniet, — un viņš pienāk gluži klāt man,

— Mūsu rūpnīcā ir ļoti jauki:

Visi vecie sirsnīgi un mīļi,

Māca mani kā vien katrs spēdams.

Un, kā strādājam mēs, paklausieties! — Zēna acīs zila zilgme zaigo,

Vaigi sasarkuši, lūpas sausas.

Tās viņš ātri apveldzē ar mēli.

— Paklausieties! — Maisiņš noskan rokās Tā kā zvans pie durvīm kādreiz steigā.

Vai tā spuldze? Savāds glāstošs gaišums Istabā man ieplūdis un staro.

— Darba plāns mums izpildīts pirms laika, Darba zemniekiem mēs dodam arklus, Ecēšas un skaistus, spožus cirvjus.

Lejam čugunu, bet mūsu lepnums — Alumīnij s vieglais tā kā putns;

Izkausēts tas kvēlo līdzīgs rozei,

Viņa mirdzums apreibina katru.

No tā lejam sidrabainus traukus — Vieglākus par maigām zosu dūnām.

Jaunu cehu mēs šim darbam ceļam. Telpas vidū kausējamās krāsnis Stāv kā divi lieli, brūni vērši;

Ragus noliekuši, vērsmi sprauslo.

Drīz mēs dosim savus jaunos traukus Visai Savienībai. Būsim pirmie. —

Zēnam balss skan satraukta un skaidra, Augums saspringts, kā uz augšu pacelts. Teiktā beigas zēns kā priekā izkliedz.

Bet tad saraujas un klusi smaidīgs Sažņaudz rokās cepuri un atsāk:

— Piedodiet, es tagad tomēr iešu.

Mani gaida. Man vēl šis tas darāms. —

Paklanās un pazūd tā, kā nācis;

Bet man sirdī ilgi kaut kas smaida.

— Labi, zēn, paldies par taviem vārdiem! Ceļam. Uzcelsim. Un būs mums labi,

Un tu nāksi vienmēr vairāk talkā.

LIELĀ AUDĒJA

(Salomeja Babre)

Stelles divās rindās — Skaitā divpadsmit; Klaudzienos un šķindās Darbs bez rimas rit.

Ieklausies un dzirdi Skrienam atspoles. Viņas savu sirdi — Balto dziju nes.

Ritmiski un gudri Valda piesitiens. Audums viz kā ūdris, Vāri tvan kā siens.

Babre steļļu vidū Uzmanīga slīd.

Acs kā putns lidū,

Skats kā zvaigzne spīd.

Vēro katru metu,

Katru vietu dzird: Rūgtā kļūme retums Viņas darbā ir.

Tikko kaut kur pārtrūkst Metos pavediens,

Babre žestu ātru Nīti kopā sien.

Zib kā bezdelīgas Viņai atspoles.

— Manas sirmās Rīgas Darba jaunietes,

Mācieties no viņas, Rosmē sekojiet,

Lai bez sāpju miņas Dzīve krāšņa iet!

To, ko Babre dara,

Spēj tik liela sirds,

Rada gaismas staram,

Kas no tālēm irdz.

Visu sevi atdod Viņa Dzimtenei;

Babre īstos rados Lielai Piecgadei.

Brīva viņa pati,

Brīvs zied viņas darbs, Sauli vaļā attin,

Atmet to, kas skarbs.

AKMEŅOGLE

Spožā, sakaltētā liesma,

Zemes siltums kvēlākais,

Nāk pār tevi mana dziesma.

Tevi teikt man mute kaist.

Spožām acīm tevi skatos,

Kā tu garām ielās skrej,

Likta lielos, ātros ratos Mūsu namu apkurei.

Tev es pretim rokas ceļu,

Siedams vārdus vainagā:

Nākusi tu tālu ceļu Šurp no tautām brālīgām.

Varbūt Donbass tevi deva,

Varbūt Urāls mūžīgais;

Salda tava uguns deva,

Zemes siltums kvēlākais.

Jaukām, neredzamām saitēm Tu mūs visus kopā liec.

Nevar vairs mums ziemas kaitēt Tad, kad plaukst tavs sārtais zieds.

Vai mēs strādājam vai smejam, Jūtam tos, kas tevi dod:

Visi vienu dzīvi ejam,

Vienu laimi izkarot.

Spožā, sakaltētā liesma,

Zemes siltums kvēlākais,

Mūsu brāļu darba dziesma.

Viņu sirds tev līdzi kaist.

IELU BRUĢĒ

Ielai priekšā sastatnes un sprosti, Zilā ripā zīme — garām braukt.

Ne te nāsij benzīnu ko ostīt,

Ne kur steigā riepām tālāk traukt.

Ielu bruģē. Smiltīs iedzeltenās Rindās noliek kaltos akmeņus.

Vāri ņirb tie liepu lapu ēnās,

Vēl to rievās rīta miglas dus.

Ielu bruģē. Lauznis skan. Un kaplis Taisa gultu katram akmenim,

Kas ar smilti valgo viegli aplīp, Šķelts un kalts vēl tagad sevī dim.

Darbā liktās rokas staigā naski.

Bālā zilgmē celtās muguras Rudens gaismas atspīdums kā vasks Dzeltens skar, bet nesilda nemaz.

Ielu bruģē. Rāmās zelta smiltīs Drīz būs vesels līdzens akmens lauks, Un tam pāri, smagu kravu pildīts, Auto steidzīgs viens pēc otra trauks.

Trauks kā ātras, bagātīgas rokas. Rūpnīcām, lai darbs tur neapstāj, Vedīs ogles, čugunu un kokus, Tēraudu, ko liesmas mirdzums klāj.

Vedīs mantu, vedīs veikto darbu,

Visu to, kas mūsu mutēm salds. Rimsies rūgtais kara dienu skarbums, Neskars elpu rudens, tukšs un salts.

Auto trauks celt augšup mūsu dzīvi, Lai tā zied kā saulē rožu koks,

Lai virs galvām atviz zilgmē brīvi Uzvaras un mūžu laimes loks.

Kūpēs dūmeņi vēl varenāki,

Visas naktis dzirkstīm piebārstot. Zeme atvērsies kā zelta vāki Sevī slēpto labvēlīgi dot.

Ielu bruģē. Sastatnes un sprostus Drīz vien novāks. Varēs atkal braukt, Liekot ielā jaunai rosmei mosties, Lielam darbam visus kājās traukt.

JAUNĀ VIRPOTĀJA

Saules pilni mati Tvan kā rudzu laiks. Saule arī pati.

Cēls un skaidrs vaigs.

Virpa ceha telpā Skrienot klusi šalc. Viņas galtu elpo Spodrais darba galds.

Griežas metāls, koši Gaismā vizmojot. Maigie pirksti droši Savu lietu prot.

Sidrabaina skaida Silta lobās nost. Sprogojoties slaida Grib tā telpu jozt.

Kaut ko gluži smalku Meičai virpot prieks. Svārpsta asais valgums Telpā dzirkst kā sniegs.

— Virpo, mana virpa, Ūdens pāri lrdz. Spuldze, zelta irbe,

Pāri galdam mirdz.

Virpo, virpa mana, Vairāk tautai sniedz.

Sirds man laimē zvana, Sirds man — vēries zieds.

Virpas zilgā ziba Tā kā dziesma skan. Strādāt tāda griba,

Tāda alka man.

Strādāt dzīves labā Tā kā vēl nekad,

Lai mums solis abām Ietu kalnup tad.

Mīlu jauno dzīvi Tā kā visi mēs,

Brīvi, mūžam brīvi Savās Padomēs. —

Saules pilni mati Darba jaunietei.

Sārta saule pati Visai pasaulei.

ELZA BAIDEKALNE

Vefa vārti rītos salni,

Ielas migla tin,

Elzu — Elzu Baidekalni Visa tauta zin.

Telefona aparātiem Viņa laku klāj.

Miglotāju pirkstiem ātriem Vadīt neapstāj.

To neviens tā neprot darīt, Darbā nav tik spējš:

Viņas rokas zib kā stari,

Plūst kā rīta vējš.

Desmit darba normu dienā Baidekalne veic Un, kad vakars logos ienāk, Klusa mājup steidz.

Tur to gaida mirdzošs pavards, Azaids, gards un sāts,

Kā to darbā gaida slava, Veiksmes spožums krāts.

Dzīve ātrāk skrien par alni, Darbs ir tas, ko min.

Lakotāja Baidekalne Savu lielu zin.

Strādā mierīgi, bet veikli:

Katrai kustībai,

Katram mirklim tai savs veikums Vajadzīgs un skaists.

Labi aplēsts katrs sīkums,

Lakas plūdums rāms,

Tikai vaigu galos tvīkums Pašai samanāms.

Miglotāja šalkā liekas —

Baidekalne mīt

Katrā lakojamā niekā,

Kas tai priekšā spīd.

Tā kā dzelmē savā darbā Visu dienu līkst.

Trokšņi, lakas elpa skarbā — Viss tai vienaldzīgs.

Savā darbā viņa visa,

Visa kvēl un kaist.

Viņai tas kā medus misa,

Elpa, saule, gaiss:

Viņa tagad atkal brīva,

Brīvs ir viņas darbs.

Kalnup soļo jaunā dzīve, Nometot, kas skarbs.

Tāpēc desmit normu dienā

Baidekalne veic

Un, kad vakars logos ienāk,

Smaidot mājup steidz.

Darbs nav lāsts vairs, darbs ir svētums, Laime sevi gūt;

Kaut vēl vairāk visi spētu Darbā krietni kļūt.

Vajag pārspēt vienam otru,

Tālāk veiksmē tikt.

Kas no rosmes sevi attur,

Dzīvē — lieks un slikts.

Darīt vairāk, paveikt labāk To, kas katram dots,

Lai iet sauļup dzīve labā —

Pienākums un gods.

Mūžam nerimstoši strādāt:

Sirds kā putns skries,

Pati dzīve dzīves vārdā Nāks un pateiksies.

Desmit darba normu dienā

Baidekalne veic

Un, kad krēsla logos ienāk,

Lepna mājās steidz.

Nolakotie aparāti,

Dienā sešdesmit,

Paliek, vizuļojot rātni:

Gaisma pāri rit.

Strauts iet upē, upe — jūrā, Jūra tāles šķir.

Viss tas izturībā sūrā Celts un panākts ir.

Prātā nāk šā gada jūlijs — Ziedu plīvuris.

Laiks bij saules zelta kūli Zilgmē iemetis.

Toreiz darbā vairāk spēja Kantons^1, lakotājs.

Veiklāk, ātrāk laku lēja Viņa miglotājs.

Tas bij Baidekalnei kodiens: Kantons vairāk dod Valstij. — Mazliet laika dodiet Darbu uzlaboti

Pārspēšu, lai tur vai kas ir, — Baidekalne tad Apņēmās un stājās asi Vietā kā nekad.

Dienas sacensībā spraigā Skrēja nemanot.

Viena alka bij tik vaigā — Vairāk veikt un dot!

Vairāk, labāk! Beidzot pirmā Baidekalne bij.

Telpa lakas skarbā virmā Viz un prieku vij.

Piecgadē kas viņai darāms, Pirmā gadā veikts.

Lielums — brīva darba varā. Tas lai visur sveikts!

Sievietei, kas kvēlu darbu Veic, lai sveiciens mans! Galvu noliecu kā vārpu, Vārds man skan kā zvans.

Saule savā kaislā zibā,

Vējš, ko rīti sēj, —

Sieviete, kas savā gribā Visu tver un spēj.

Slava viņas sirdij cēlai, Dienai bagātai!

Viņu teikt es mūžam vēlos Spožs kā kalnu gaiss.

Tālēs nebeidzamu vizmu Redzu, laimes skauts:

Tas ir ceļš uz komunismu,

Kas mūs visus sauc.

Pāri viņa gaišiem oļiem Baidekalne iet

Karstiem, apņēmīgiem soļiem, Rokas darbā zied.

Viņa zin: no tā, ko dosim Vairāk dzīvei mēs,

Tauta atzels pilna rosmes Savās Padomēs.

Puteklis un auzas skara Aizlido tāpat.

Tas, ko Baidekalne dara, Nezudīs nekad.

Desmit darba normu dienā Baidekalne veic Un, kad maiņa telpā ienāk, Smaidot savu beidz.

Vefa vārti rītos salni,

Saule spuldzes šķin,

Lakotāju Baidekalni Visi, visi zin.

FURKISTI

IESKAŅA

Padomju cilvēka prātam,

Brīvam un atziņas krātam,

Tādam, kas spožāks par liesmu, Dziedu es savu dziesmu.

Padomju cilvēka gribai,

Līdzīgai saules zibai,

Tādai, kas nevairās briesmu, Dziedu es savu dziesmu.

Padomju cilvēka sirdij —

Mūžīgi ziedošai mirtei,

K)ūdams pats kvēlāks par liesmu, Dziedu es savu dziesmu.

KAS TIE —

SARKANDAUGAVIESl?

Sarkandaugavieši — īsta darba cilts,

Darbā turas cieši,

Rokas spiediens silts.

Vaigs tiem darbā staro, Galds kā slieksnis tīrs. Katrs no tiem karos Bija īstens vīrs.

Kāvās Nāves salā,

Kāvās Oktobri,

Putenī un salā,

Kamēr naidnieks krīt.

Kāpēc tagad asfalts Vizmo kvēls un košs? Tāpēc, ka pie Nasvas Trieciens bij tiem drošs.

Sarkandaugaviešiem Tādu viru daudz,

Pretim saules griežiem Visur augšup trauc.

Kā tie karos gāja, Tagad darbā iet; Skaidra viņu stāja, Rosmē acis zied.

Visi tuvāk nāciet,

Lai to katrs dzird: Starp tiem slavenākie Stiklinieki ir.

Slava viņiem liela Visā pasaulē: Mašīnām un vielai Prot tie pavēlēt.

Stiklu ātrāk ražo, Ražo kā neviens, Stikls plūstot dvašo, Gaismu sevi sien.

Gorkijai lai sveiciens: Pirmā Padomēs Astoņdesmit veica, Simtu metru — mēs.

Simtu desmit vēlāk Un pat piecpadsmit. Apņēmībā kvēlā Darbs kā straume rit.

FABRIKAS GALVENAIS INŽENIERIS CEREDŅICENKO

Visai lietai enkurs,

Vējš un ērglis kārs Ir Čeredņičenko — Pirmais fabrikā.

Viņa doma tā ir,

Sirds un sārtais rīts: Strādāt tā, lai sairst Gausums tā kā krīts.

Stikla vajag valstij Vairāk kā vēl kad.

Furko valči valstās Pamazām, tāpat.

Liesmu zilais sārtums Skarbi telpā sit.

Stundā vecais ātrums — Metri sešdesmit.

Kā lai palīdz tautai Logus iestiklot,

Lai tur gaismas skauta Diena solu rod?

Vajag stikla ražu Spēji kāpināt,

Kūtrumu kā važu Noraut rāvienā.

Simtu metru stundā Ražot tā, lai plūst — Divi simti. Un tā Vairāk stikla būs.

Jā, bet kā to darīt,

Kā to izdarīt?

Domas dur kā stari,

Te kā zvaigznes spīd.

Veras inženieris — Sevī kluss, bet dzīvs. Uguns viņa pieri Apskauj sārts un spīvs.

Grūta doma gara, Lēmums spalgs un īss: Iznāk, ka no svara Ir te lietas trīs —

Valčus palaist žiglāk Straujos vēzienos,

Tad tie vairāk stikla Savā galā dos.

Izejvielu glumo — Šihtu uzlabot:

Vairāk stiepīguma Visai viņai dot.

Tai kā medum metriem Jāstiepjas, un trūkt Valčos viņa nedrīkst,

Lai cik gājums rūgts.

Spraugu tur, kur mikla Masa valčos plūst, Palielināt. Stikls Vienmēr darbam būs.

Tad šīs visas lietas Ritmā apvienot.

Un tūlīt uz vietas Vairāk stikla dot.

Inženieris darbā Jaunā aizrāvās. Neveiksmes tam starpā Tomēr gadījās.

Neveiksmes tam ilgi Neatstāja nost Tā kā nikni vilki Un kā negants posts.

Nakšu nepazina Inženieris vairs.

Režģu režģos tina Uzdevums to kairs.

Tomēr neatstāja Inženieris spīvs.

Droši līdz tam gāja Darba kolektīvs.

Beidzot bija rokā Dārgais noslēpums. Likās, staru lokā Rūpnīcai ir jumts.

Valčiem ātrais skrējiens Nava velts vairs. Līdz Stikla masa spēja Plūst kā vizošs zīds.

Līgana un ruda, Netrūkst vairs kā mats, Spraugai cauri gluda Plūst kā plūdums plats.

Notika, kas šķita Tik pēc pasakas:

Ātrāk sāka ritēt Furko mašīnas.

Ātrāk, ātrāk! Un tā Līdz simt piecpadsmit Metru vienā stundā Stikls ārā rit.

Lija tik daudz prieka Katram dvēselē,

Cēlās diena liega Līdzi gavilēt.

Divdesmit un otrais Slavēts septembris! Padomjcllvēk modrais, Lai vēl augstāk ris

Darbs tavs cēls un derīgs Lielai Dzimtenei!

Laimes vārtus vēri Visai pasaulei!

Tāds — Čeredņičenko, Pirmais fabrikā,

Visai lietai enkurs,

Vējš un ērglis kārs.

PAR TIEM, KAS PIE MAŠInAM:

PAR TERE1ĶI, KIDZU UN ZUIMACU

Valmierā un Slokā Stiklu spīdīgo Turu savā rokā —

Ne jau tajā kost.

Ielu straujā dunā,

Lauku klusumā Gribu par to runāt,

Kā man mute māk.

Sarkandaugavietis — Furkists slavenais To caur valčiem spiedis, Dzidrs tas kā gaiss.

Cietāks vēl par sakni, Salam pretim splvs: Smiltis, soda, magnijs — Savienojums dzīvs.

Tā kā putni vidžu Vārdi steidzas klāt Terelķl un Kidžu Skaji slavināt,

Zuimaču kā īsto Uzspurdz cildināt,

Cēlām vārsmām līstot, Ilgi godināt.

Viņš visātrāk spēja Palaist mašīnas;

Tā kā diža vēja Sagrābts stikls nāk.

īstie viri tie pie Furko mašīnām, Šķidrais stikls, stiepies, Cauri spraugai nāc!

Naktī, dienas vidū,

Rīta agrumā

Zin, kāds īstais ritums,

Stiklu pielaist māk.

Rokas viņiem drošas, Acs kā vanagiem, Stiklu kaudzes košas Aug. Jūs, laimīgie!

Valsts un visa tauta Redz un slavē jūs. Lielas saules skauta Jūsu dzīve plūst.

Jūsu darbs un māka Neatsverams ir.

Tumsu liek zem vāka, Salu projām šķir.

Jaunieti, vai dzirdi? Celies, pacenties Ielikt savu sirdi Darbā tā kā tie!

Steidzies viņu soļos — Mūsu dzīve augs. Nesaļodzi oļos Savu kāju, draugs!

Valči, skrejiet žiglāk Savu sauli dot —

Daudz mums vajag stikla Logus iestiklot.

Redzu milzu rindu Namu, kas jau aug, Dzirdu stiklu šķindu: Rūtis logos plaukst.

Rūts ir dzidra roze,

Ko mums stikls sniedz. Tajā saules gozē,

Spīts, kas salu liec.

Slavēju es namus,

Kas vēl celšanā,

Skaļāk uzceļamus,

Tos, kas tikai nāk.

Sveicu rūtis, kas tur Brīvi atmirdzēs,

Redzot laimes krastu, Kurp jau ejam mēs.

IZNĀK LEMESS, MAZU ZVANU PIEKAROT PA CEĻAM OLIM.

ARAJS VED TO; SPĒKS UN DIŽUMS KATRAM VIŅA DARBA SOLIM

ODA AUGLĪBAI UN DARBAM

Zeme, zeme, tavu smaržu Jūtu es uz savām lūpām.

Acis vēris, tevi redzu Saulē nosarkstam un kūpam.

Brūnie koki, zaļās rokas Stiepjot pāri, tevi glāsta;

Zilās miglas, upju putni,

Sēd uz tām un kaut ko stāsta.

Zeme, zeme, tavu smaržu Jūtu es, lai kur es būtu.

Kaut par vienu maigu asnu Es uz tavas irdnes kļūtu!

Mākonis man slīd pār galvu, Nesot tevi savu seju;

Ritā agri cēlies eju,

Zeme, tev es pretim eju.

Cauri ielām, garām namiem,

Pāri kuprim — Gaisa tiltam,

Kur uz stūriem rītos jāstāv Vējam, auglīgam un siltam.

Vienā pusē «Vairogs» paliek, Dimdot dziļi sirdī savā;

Otrā — Vefs ar sārto torni Nerimstošā darba skavā.

Spogulis starp brūnām pļavām, Rāma zivs, tu, mana Jugla,

Kas no lediem un no saules Kļuvusi kā sieva tukla.

Govis kūtīs paceļ purnu,

Jūtot tavu valgmi labo,

Ziniet, govis, asais cirvis Jūsu aploku jau labo.

Ziniet, aitas, Juglas krastā Drīz jūs plūksit pirmo zāli,

Un jums mīkstā, baltā vilna Sajauksies ar balto tāli.

Grāvji, grāvji, pļavu mutes, Druvu ūdens kausi garie,

Jums es lieku savas rokas Klēpjos līdz ar saules stariem.

Vizbule pie manām kājām — Zemes acs ar tvīksmi vāru. Zeme, zeme, tagad redzu Apkārt tikai tavu āru.

Paceļu es savas acis Augstāk vēl kā koki zarus.

Un es redzu dunam laukos Traktorus kā vēršu barus.

Iznāk lemess, mazu zvanu Piekarot pa ceļam olim.

Arājs ved to; spēks un dižums Katram viņa darba solim.

Zeme, zeme, viss tavs augums Tinas vagu zelta miglā.

Un tavs gaiss, kas skar man seju, Skan kā sidrabs, iemests stiklā.

Visur, visur redzu darbu,

Jaunu dzīvi, padomj laiku Un jau jūtu rudzu vārpu Noglāstām sev silti vaigu.

Arāj, pieliec savu soli,

Traktor, ātrāk steidz pār druvul Saule, kāpjot zilgmes priedē, Stāsta — sējas laiks lr tuvu.

Dzīvie graudi klauvē durvīs:

Grib tie kamzoli sev zaļu —

Asnu, smaržaino un maigo,

Alkst sev briedumu un vaļu.

Lemes, neesi vairs kurmis, Spurdz kā sidrabota sloka, Sējējam jau kvēlo acis, Nenorimst kā avots roka.

Steidzies, zemniek, lai tev nava Neaparta liesa stūra,

Lai mums visa, visa zeme Viļņojas kā zaļa jūra.

Zeme, zeme, tavu smaržu Nesu es uz savām lūpām. Nomodā vai miegā — jūtu Tevi sev uz delnas kūpam.

ARKLS

— Esmu atbraucis pēc sava arkla:

Valsts to piešķīra man. Gribu saņemt, — Saka draugs mans, Bebru darba zemnieks. Lēni kukņā atsēstas pie galda,

Pasmaida un atver ceļa saini.

Ceļa sainim balta, stipra drāna.

Izņem laukā bļodiņu ar sviestu —

Maza saule, liekas, nokāpj galdā.

Sviests ar biezopienu jauki caurausts. Garda smarža ieplūst manās nāsīs.

Drauga drēbēs slēpjas tīkams aukstums, Tāds, kāds ir starp bērziem ceļa malā. Āboliņa tvlkums aužas pretim,

Kad es draugam liecos mazliet tuvāk. Kaltis Jāņu vainags, liekas, bijis Ilgi turēts blakus viņa svārkiem.

Tagad sēdām mēs pie galda kopā,

Kā mēs kādreiz viņos, senos laikos Līdzās kāvāmies pie zelta Penzas,

Sitām bandas, baltgvardus un budžus.

Izņem draugs no saiņa abām rokām Maizes klaipu nelielu, bet skaistu.

Maize saziedējusi un tvirta,

Mutē likta, kūst kā ievu medus.

Gribas ilgi turēt to pie lūpām —

Tā kā sengaidītu maigu skūpstu.

Acīs ataust rudzu lauks ar vēju,

Klusa dziesma, rudzupuķu zilums.

Tad mēs abi cepam krietnu kāli,

Viz kā lasim viņa sārtā miesa;

Un, kad kūpošs mirdz tas mūsu galdā,

Lēni atsāk draugs mans savu runu:

— Mūsu pagasts meža darbos, liekas,

Būs pat izvirzījies pirmā vietā.

Esmu izpildījis savu normu,

Varbūt pārbraucis vēl kaut ko spēšu.

Nesen ciema priekšsēdētājs kļuvu.

Kaut jau vecums, tomēr strādāt gribas: Liekas, senā jaunība kāpj kaulos.

Spars šķiet tāds kā, atceries, pie Penzas. — Un nāk prātā, iemirdzoties acīm,

Bijušais un tālie kauju lauki.

Laiks; mēs abi ceļamies un ejam.

— Zirgs man iebraucamā vietā, — piebilst. Draugam sakustoties, iesmaržojas

Trāna zābaki ar divām peļķēm.

Ejam turpu ielā stingriem soļiem,

Ceļā pūlos sevī atcerēties,

Kad vispēdīgi es jūdzis zirgu,

Grožus turējis un kāpis ratos.

_ Tas mans paša audzēts, — tīksmi runā

Draugs mans, glaudot sava zirga galvu.

— Noglabāju, neatdevu fričiem.

Tagad būs ar ko man art un ecēt. —

Braucam spriežot saņemt jauno arklu. Noliktava. Ieejam. — Lūk, būs jums, Vērojot pār brillēm stingrām acīm,

Saka večuks sirms. — Uz goda arkls. —

Zila vizma nāk no arkla stāva,

Lemesī deg sudrabs, ilgi kausēts.

Draugs mans noliecies tam uzpūš elpu.

Tā kā plēve miklums pārklāj mirdzu,

Bet tad ātri rauties sāk un noplok,

Paliek tikai sīki dzidra lāse.

— Tiešām labs, — draugs priecājas un sagrābj Rokturus kā spīlēs abās rokās.

— Pavasaris! Nu to jūtu sevī.

Liksim ragavās! Es gribu ātrāk Mājās tikt! Vēl apspriede man šodien:

Jāgādā par sēklām un par sēju. —

Arkls ragavās kā briedis. Abi ragi Skatās smaidot sārtā marta saulē.

Draugs mans arklu rūpīgi ar salmiem,

Sausiem, mīkstiem, dzelteniem un siltiem, Pārklāj. Tad vēl zirga segu uzmet.

— Tā, nu došos. Paldies tev par pūlēm. Pavasarī atbrauc gan pie manis,

Doto arklu redzēsi tad šķeļot.

Sveiki! Sāksim, Bēri! — Tad viņš aizbrauc.

Un es ilgi noskatos, kā draugs mans Dodas pretim jaunam, skaistam darbam.

JAUNĀ TRAKTORISTE

Skrīveru vilcienā iekāpju ātri,

Nostājos tuvumā logam un redzu:

Neliela auguma meitene vamzī,

Muguras soma uz pleciem, pie kājām Pagarens čemodāns krāsā kā zilgme.

Meitenes acis ir pievērstas stiklam:

Vai viņa vēro vai grimusi domās?

Tā kā kur redzēta, lūkojos pazīt,

Kaut viņa pagrieztu galvu pret mani: Lakats slēdz seju kā mākonī sārtā,

Saule uz vamža mirdz zeltainiem ziediem. Gaiss, kļuvis stiklam klāt, sacietē lāsēs.

Te viņu pagrūž kāds, meitene galvu Atsviež ar zibīgām iezaļām acīm,

Šķiet, it kā dzirksteles iešķeltos gaisā. Pilnīgas lūpas; un rožainā gaisma Apvējo seju ar mirdzošu vizmu.

Jā, viņa pati, es nekļūdos tiešām,

Lavīze mazā no Pērnavas ielas; Grīziņkalns audzēja viņu un pagalms, Sūrums un vecāku pāragrā nāve.

Viena tā palika dzīvē kā vējā,

Kurp viņa dodas, kas kvēl viņai sirdī?

Lā — tā es saukāju viņu reiz īsi.

Lā — tagad saku, un Lavīze mazā Pamana mani, sāk kvēlot un smaida.

Lavīze mazā no Pērnavas ielas,

Kuru es māclj u lasīt un dziedāt,

Spēlēt uz ģitāras, smieties un pazīt Kastaņus, ūdeni, putnus virs galvas,

Smaržas, kas plīvo no ziediem un sveķiem, Darvotiem jumtiem un rūpnīcu logiem.

— Lā, kurp tu dodies? — es saku. — Uz laukiem, Darbā, — man Lavīze atbildot smejas.

— Salaspils pagasta traktoru vadīt.

— Tu taču strādāji kantorī kādā?

— Strādāju; tagad uz laukiem ar dziesmu Valdīšu traktoru. Nobeidzu kursus.

Diploms man kabatā. Traktoru savu Saukšu par Miku. Man gribas pie zemes.

Zemei trūkst roku, bet kantorim diezgan.

Gribas ar lemesi tieši celt dzīvi,

Sajust, kā iesētie graudi sāk elpot,

Skūpstoties liegi ar zemi un sauli.

Tas, kas man sirdī, to traktoram došu.

Pacelšu viņu sev līksmībā līdzi,

Kaismē un bezsāta veikuma gribā. —

Vamzī joprojām kā dzeltenas tulpes Šūpojas gaisma. Deg fosforā acis.

— Vai tu tā pati? — Jā, pati, — man pretim Lavīze pamāj.

— Reiz sapulcē biju.

Brīnišķi stāstīja tur mums par Vefu,

Birutu Kreišmani minēja arī,

Kā tā no kantora stājusies darbā Cehā un veikusi piecgades normu Savu jau tagad. Ko, Lavīze, gaidi?

Tā vien man likās, kāds čukstēja ausī.

Traktoru kursus pirms Tēvijas kara Biju gandrīz es jau beigusi. Brīdis īstais, es domāju, celties kā putnam.

To, ko var Biruta, — spēšu es arī.

Tagad jau redzu es uzartās vagas Tālu līdz zilgmei pat, aiziet pa viņām Varētu droši līdz Altaju kalniem,

Tur, kur zied slaveno kolhozu lauki. —

Pēkšņi mums blakus kāds: — Liekas, ka Salaspils. — Ko, tiešām Salaspils? — it kā no sapņa Lavīze iesaucas. Čemodāns rokā,

Un klupus krišus pa kāpnītēm zemē.

Tikai uz platformas atjēdzas viņa,

Apstājas, uzmeklē mani ar acīm,

Pamāj un smaidoša gaida, līdz aiziet Vilciens no stacijas, aizvedot mani.

SIENS

Šodien visās Rīgas ielās Tālo siena dvesmu jūtu.

Gaiziņ, zilais, augstais Gaiziņ, Kaut es tavās pļavās būtu!

Sešos ezeros tu skaties,

Diviem kalniem roku dodi — Taču ne ar vienu aci Mani tomēr neatrodi.

Aizdod baltos gārņa spārnus: Atkal es pie tevis gribu — Redzēt tavus rožu krūmus, Lūkot tavu pļavu zibu.

Gulēt tavā garā ēnā,

Strādāt tavā platā skatā,

Kur tu uzkalnus un birzis Savus ceļus rādīt vadā.

* * *

Lazdas svītrainās pie kājām Guļ tev tā kā avis barā, Sūrābeles savus augļus Tur kā zvaigznes katrā zarā.

Trekna zāle tavos līčos —

Tur, kur strauti skaļā balsī Dzied.

Tur alkstu līdz ar citiem Sapļaut sienu sev un valstij.

Agrs rīts. Aiz tuvām birzīm saule Guļ vēl lielā rožu sārtā grozā.

Maurā rasa — baltās aveņogas.

Kājās uzvelku es stulmeniekus,

Pārrauju pār plecu zilo vamzi.

Mazā piedarbā man abi zirgi

Pretim bubina un laipni raugās.

Siltā zirgu vērsme aizdzen miegu.

Paša — sirmis, otrs — brūns kā lapsa,

To no sābra aizņēmos uz dienu:

Iešu atpjaut parīt — tā mums sakrīt.

Pļāvējs stāv man ieeļļots jau vakar.

Dobji skan pret dēli zirgu pakavs.

Pusstunda. Un esmu darbam gatavs.

Strinkšķēdams kā kokle, iziet pļāvējs

Man uz ceļa. Līdz pat gatves galam

Kaķis čāpo līdzi, asti cēlis,

Mēnesi no zilgmes bīdot lejup.

Apkārt migla izirt sāk kā pūkas.

Silta straume ierauj gaisos taku,

Sveķu smaržas aptinas ap galvu.

Ziedu aroms. Laidars sūta sīvi,

Govju nopūtas un avju blējas.

Nopļaujamā pļava meža malā,

Tālāk grāvis, izrakts plats un lunkans,

Tāds kā runcim aste, kust gar purvu.

Tur uz ciņiem bērziņi kā stārķi.

Tālē miglas mirdz pie kājām mežiem,

Šķiet — tur izliets smags un trekns krējums.

Pļavu pazīstu kā savu delnu,

Katru akmeni un cini zinu.

— Sāksim, zirgi. — Izkapts ielīkst zālē, Mirdzoša un valga kļūst kā lūpas.

Nav ne dundura, vien tīkams vēsums.

Zirgi sakustas. Sāk izkapts savu,

Liekas — milzīgs circenis čirkst zālēs, Pļāvums paliek aizmugurē vizot Tāds kā zaļš un gudri izklāts palags.

Rokās groži dreb. Jūs, kaimiņmājas, Klausaities, ko mana izkapts lulo, Skūpstīdama sūnu sārto muti, Smaržodama zemes bišu medu,

Stiebru tvirtos audus, irdnes dvingu, Saules kaismi, paslēpto zem saknēm; Viņa runā, sauc uz jums un zvana:

— Nāciet blakus pļavās, bērzaunieši, Vestēnieši, Kāla ļaudis lepnie,

Sen jau gaiļi gurdās mušas meklē Un ar knābjiem cenšas miglu pārcirst.

Latgale, tu, kas aiz ziliem klāniem, Partizānu cietā, labā zeme,

Alūksne un magoņsārtā Bārta,

Sauc jūs skaļi jaunais laiks uz pļauju, Mūsu laiks, valsts mūsu, mūsu brīve, Uzvara, kas izcīnīta kaujās,

Sauc jūs, sauc jūs karā grautās mājas, Kapu kopas, asinsbalss un dzīve.

Celieties! —

Tā zvana mana izkapts. Mana sirds un augums viss, ko jūtu. Brīdis vēl. Un tad es tiešām dzirdu Lielu skaņu dzidri plūstam pāri Visai mūsu brīvai latvju zemei. Izkaptis sniedz viena otrai roku, Saplūstot par vienu plašu balsi,

Darba kvēli, siena laika steigu: Padomes mūs aicina tvert dzīvi, Pacelt sevi, visu tautu, valsti.

Meža gali līgo vēdas,

Jūtu viņu maigo vēsmu;

Augstu cēlis kailo galvu,

Pašas pļavas vidū esmu.

Zalgo vāli rītā pļautie,

Kaut kur asi vērsmo vaivars,

Un virs galvas karstā saule Līgojas kā zelta laiva.

Tik gar pašu meža malu Šur tur redzama vēl rasa.

Stiebru siltumu un sūnu Sajūt mana kāja basa.

Platais pļāvums, zaļā zāle,

Kalsti, zalgodama tāli,

Lai par sausu, dārgu sienu Kļūtu rindās gāztie vāli.

Pļava pļautā, izkapts saldme, Kalns tev nomet vēju siltu, Dienas saule nokāpj tevī, Nākdama pa zilgmes tiltu.

Meži, apkārt stāvot, tevi Klēpī tur kā bļodu zaļu,

Putnu knābji pārlidojot Iesāk gaisā dziesmu skaļu.

Tevi, pļava, rītā pļāvu,

Tagad nācu kvēlē skatīt,

Vai nav kļuvuši jau sausi Zāļu smaržojošie mati.

Treknais pļāvums, siena klēpji, Tveriet visu saules kvēli,

Lai jūs ziemā siltā kūtī Govis sauc ar gardu mēli,

Lai jūs zirgu maigās lūpas Saņem bubinot kā prieku,

Kad virs jumta baltā dūja Lidos — putenis ar sniegu.

Lai jums, ziedus ēdot, kazām, Lāgiem kāja dobja piesit,

Kur uz gludās kārts virs galvas Gailis snauž ar zelta piesi.

Leknais pļāvums, siena vāli, Tveriet visu saules medu, Pirms es jūsu kuplo vilni Mūsu valstij nodot vedu.

Tveriet, vāli, zilgmes kaismu, Zemes spožumu un dienu! Grābējas jau nāk gar upi Saņemt jūs kā pirmo sienu.

Grābekļi no vadžiem klētīs Nāk pie jums pār plecu ciemā. Kopā vācot jūs, tie stāstīs To, ko sapņojuši ziemā.

Zibēs slaidās meitu rokās Tie kā skaidri saules stari,

Līdz virs mežiem tāle noliks Sārtu tulpi — novakari.

Grābekļi, kas darināti Ziemā klusos sniega brīžos,

Kā ar jums, pret gaismu zibot, Siena kupenās es tīšos.

Upe, upe, savos līčos Neaud miklo miglas audu. Nesauc vēl pie sevis dzelmē Sauli — plato zelta raudu.

Grābējas ir visas jaunas,

Nāk no slaukšanas, un piena Maigums mīt vēl viņu pirkstos. Sejā zilgmes pilna diena.

Viņu locekļi un augums Nezin, nezin, kas vairs vājums. Baltās takas karstās smiltis Skūpsta meitu skaisto kāj u.

Viņas brīvas ir kā sapnis,

Kvēl to ievu skurbums sirdī, Kuru smaržā gans pie strauta Savu ganāmpulku dzirdi.

Grābējas kā liela dziesma Plūdīs pār par visu pļavu. Pūnes, kūtsaugšas un šķūnis Gaida jūs ar savu skavu.

Pļautā pļava, zemes deva,

Tavu skurbumu un elpu!

Dziļa tīra siena dvesma Apņem tagad visu telpu.

Vezumi ar svaigu sienu — Smaržu kalni mājup dosies, Noglāstot ar karsto plaukstu Vēl pa ceļam kuplo osi,

Nometot uz baltā ceļa Vienu otru siena vīkšķi Un ar pārliekamo bomi Durstot zilgmei kā ar īkšķi.

Grāvju malās dadži sirmie, Nokaisītie kā ar sāli,

Savā īgnumā un sūrsmē Tieksies noķert kādu zāli.

Rudzi, rudzi viņpus tilta Visās savās vārpās zvanīs,

Tikko noslīdam no kalna Pirmo vezumu tie manīs:

— Siens, tu zemes pirmais devums, Viņas sakaltētais vieglums,

Saules spēks un gaismas vizma, Vārpas trīs mums, pilnas smieklu.

Zinām — drīz būs mūsu kārta,

Drīz mēs kāpsim Jūsu ratos,

Sen mums zilās rudzupuķes Iespraudis laiks gaišos matos. —

Ceļa galā dižs es stāvu,

Plati plētis savas kājas.

Blakus suns ar kuplu asti Labsirdīgi sevī rājas.

Siena vezumi, vienmēr es Esmu sveicis jūs ar prieku; Nāciet man kā govis rindā,

Lai uz kūtsaugšas jūs lieku.

Trīsžuburis manās rokās Skan pret mūri tīrs kā kristāls. Olu atstājot kā sirdi,

Aizspurdz lūkā kliedzot vista.

Vēl no pērnā purva siena Augšai tumsā priežu grīda Gluda viz kā nopulēta,

Mirdz kā izšūta no zīda.

Siena klēpis slīd pēc klēpja. Augšas durvis plaši vērtas. Ilga govju vērsme pretim Tā kā zobiņš griezīgs cērtas.

Vēl pirms mākoņa un tumsas Jāsaved viss rīta pļāvums. Nakts jau nāk aiz meža, nesot Pāri pleciem mēness āvu.

AICINĀJUMS

Ko stāsta kalendārs pie sienas? Vien atlikušas divi dienas,

Lai visu valstij nodotu,

Ko solījies kā zemnieks tu.

Kam slepus savos pirkstos vētī Sen nododamos graudus klētī,

Ko gaidi dienu pēdējo?

Steidz tautai savu daju dot!

Kāp nost no sakaltuša zara!

Nāc paskati, ko kaimiņš dara:

Viņš savu vārdu turējis,

Ar uzvij u vēl nodevis.

Viņš zin, grauds dzīvei savu iedos, Plauks mūsu zeme jaunos ziedos. Zels druvas, zvaigžņos dūmenis,

Ies cilvēks, galvu pacēlis.

Tik labi padomā: tu arī Vēl nokavēto pagūt vari.

No kakta cēlies, saņemies.

Maz, maz ir laika atlicies.

Ko stāsta kalendārs pie sienas? Vien tikai divi īsas dienas,

Lai visu valstij nodotu,

Ko solījies kā zemnieks tu.

TUKUMNIEKAM

Rudens saule atviz sēta,

Brašā solī strādāts daudz:

Arta zeme, sēkla sēta,

Izkults gards un zeltots grauds.

Tad tas guldīts baltā maisā Sauss un maigi izvētīts,

Ratos likts, kad vēsā gaisā Paver miglu rudens rīts.

Rati plūda rindās dzīvās, Karogs dega, augstu celts. Atmaksājās dienas sīvās,

Nebij darba grūtums velts.

Tagad vari sēdēt godos Lepni, galvu pacēlis: Sabērtuvēm laikā nodots Viss, kas valstij nākas, viss.

Sveikas tev un tavām mājām, Tavam godam, tukumniek! Abava tev zied pie kājām, Sebris zivis galdā liek.

Tavi darbi saulē kāpa,

Tagad tevi visi redz:

Rīgas līča zelta kāpa,

Zajais Gaiziņš, mūža plecs,

Latgale un sēļu zemes,

Alūksne, kur sniegs jau viz,

Cik tu liels, cik ass tavs lemess,

Cik tev gaitas veikli ris.

Rudens saulē smaida sēta,

Sīkstā solī strādāts daudz:

Kopta zeme, sēkla sēta,

Nodots gards un zeltots grauds.

JAUNAIS SĒJĒJS

Atnācis bij atkal pavasaris,

Rūtīs sitās vēju spārnu gali,

Koki cēlās saulē gluži brūni;

Ausi noglaudot uz viņu stumbriem, Dzirdēt varēja, kā klusi dūca Stiprie augumi ko saldi maigu.

Tad man vectēvs kādu agru rītu,

Rūti noglaužot ar raupjo delnu,

Teica:

— Skaties, dēls, laiks kāpj pret sauli, Ūdens mirdzēs drīz pie mūsu sliekšņa, Zeme modīsies kā abrā java.

Manas rokas kjuvušas jau gurdas,

Manos pirkstos stīvums radis māju;

Sēt vairs nespēšu, bet vajag labi.

Sirdi došu, arī māku līdzi:

Šoreiz tev lai solis sējas birzī. —

Klāt man pienāca un paskatījās Manās acīs, jauki sevī smaidot.

Sīksts un kalsns — tāds kā priedes sakne, Tvirts un ciets kā vesels rieksta kodols.

— Esi jau kā zēns tu izkarojies, Atgriezies ar uzvaru un slavu;

Pilna trūdu, pilna karstu siržu Zeme tagad labi, kvēli ziedēs —

Mutēm gardums būs un rokām stiprums.

Lielo istabu, kas sapņo tukša,

Krietni izslauki ar bērza slotu,

Izmazgā ar tīru linu drānu!

Atnes sētuvi no klēts pie sienas,

Uzvilksim tad abi svētku zeķes,

Un es pateikšu, kā labāk darāms. —

Veicu teikto,

Vecaintēvam zeķes

Kājās mirdzēja kā balti sniegi.

Kūja vienā rokā, otrā — maisiņš,

Aplipis ar vērmelēm un dūnām,

Vara krāsā, pirkstos mazliet gurkstošs.

— Te man vecu vecie rudzu graudi,

Ar tiem mācīju jau tavu tēvu Sēt es.

Iesim, iemācīšu tevi.

Lai es varu mierīgs aizvērt acis,

Zemē būt un dzirdēt tavus graudus Šalcam vējos, gulstam pāri irdnē. —

Lielā istabā mēs stāvam abi.

Uzliek sētuvi sev kaklā vectēvs,

Liek man iebērt drusku rudzu graudu Sētuvē. Gul maza saules kaudze.

Aroms lēns, bet stiprs — tāds, kāds medum.

Un tad māca vectēvs sējas soli,

Rāda pamīšus sēt abām rokām;

Graudi mirdzot pārklāj tīro grīdu,

Rokas zib kā divas zelta dūjas,

Un no graudu pilnās baltās grīdas Jaunā gaisma pretim viz un šūpo.

Melnie baļķi, tie, kas sienas veido, Tagad blāzmo tumšā vīna kvēlē.

Margo grīdu graudu zelta lietus,

Kaktā vectēvs apsēžas uz ķebļa.

Ievelk elpu: — Dēls, kā būs ar prasmi? Saslauki un pamēģini roku! —

Nedēļu es kustējos kā sapīts,

Beidzot rokas man ar soli rakstā Plūda pāri istabai un gaismai.

Noņurd vectēvs smaidot sevī: — Labi, Labi, varēs tagad īstos graudus Likt tev sētuvē un palaist laukā. —

Bija gaiša, iezaļgana diena.

Saule zilgmē — liela zelta krūze,

Malām pāri siltas valgmes pilna.

Vēji spurdza līdzi jautriem putniem, Mēs aiz šķūņa, kur tāds lēzens uzkalns, Blakus tīrumam ar graudu maisu. Vectēvam plīv mazliet sirmie mati, Atliecies viņš ievelk tīro gaisu.

— Jauki. Laiks ir. Nospraud sējas birzis! Izdaru, un sētuvi sev plecos

Lieku pilnu elpojošu graudu.

— Lai tev roka laimīga un dzīva! — Uzsauc vectēvs, kad man pirmais solis Iegrimst irdnē, izkoptā kā dūnā.

Vai tie ūdeņi zem manām kājām? Sašūpojos viss kā liesma vējā.

Dīvains siltums apņem manu soli,

Rokas ietrīcas, bet tad kā spārni Pašas ceļas, raujot mani līdzi.

Graudi līst, es jūtu, maigā straumē, Kaut ko čukstot, kaut ko labu solot. Elpa ātri cilājas kā laimē.

Vectēvs sauc ko. Kā lai es to dzirdu? Nebeidzama radīšanas alka Mani pacēlusi, un es steidzu Darbu darīt, sevi celt un visus.

ES DZIRDU DARBA DIMU, ES DZIRDU SPOĻU SALKU. TAS NEPAZĪS VAIRS RIMU, BET TIKAI ROSMES ALKU

JAUNAIS GADS

Vējš spēlē zaros arpu,

Nes zilgme zvaigžņu sieku, Viņš nāk ar jaunu darbu, Viņš nāk ar jaunu prieku.

Es redzu saules loku Pār viņa ceļu spīdam.

Cels strādnieks savu roku Vēl dižāks pretim rītam.

Es dzirdu darba dimu,

Es dzirdu spoļu šalku.

Tās nepazīs vairs rimu,

Bet tikai rosmes alku.

Nāks varens viņš un bagāts, Ar tautas kvēli sakrāts.

Ies zemnieks savā vagā Vēl rosīgāks kā agrāk.

Tvīks vārpas savā briedā Un klusi vēsmās skanēs.

Tur bites savā spietā Kā tālas kokles sanēs.

Es tevi sveicu ļoti Un eju pretim droši:

Tu jaunu spēku dodi,

Tu smaidi uzvaroši.

Lai kāds mums nāktu grūtums, Mēs spēsim pārkāpt viņu,

To es līdz dzīlei jūtu,

To es līdz sirdij zinu.

Viens gads mums otru maina, Laiks rit kā upe plata,

Bet zvaigzne piecstaraina Mūs mūžam vizot skata.

Vien uzvarēt mēs varam,

Ne padoties, ne iemigt:

Mēs kāpjam līdzi zaram,

Kas tikai saulē iemirkst.

DZĪVE, CIK TU TAGAD LIELA

Jūtu pāri savam plecam Pavasara lietu līstam:

Savā gribā, savos priekos Uzvaram mēs to, ko nīstam.

Cēlušies mēs savam darbam, Savu jaunu dzīvi cejam.

Mēs no katras zelta vārpas Dzīvību sev lielu smejam.

Uzveikt, uzcelt kopā varam Visu, ko mums rokas dara. Mums no katras virpas zibas Saule lec uz augsta zara.

Maija saule visām zemēm Šinī gaišā svētku rītā,

Zaļo pasauli es jūtu Tītu sārtā vēja zīdā.

Mūsu kvēlo, gaišo dziesmu Visas jūras dzied un kalni. Mūsu vārdus pāri klajiem Redzu joņojam kā alni.

Vienā rokā mums ir dziesma Mirdzošs putns dziļi saujā. Otrā — veseris un alka, Uzvaramā darba kauja.

Dzīve, cik tu tagad liela! Dzīve, cik tu tagad plaša!

Kā pa bezgalīgām kāpēm Steidzas mana elpa aša.

Vēl es nesu savās ausīs Dunā rūpnīcas un tiltus.

Un ap saviem pirkstiem jūtu Asnus, plaukstošus un siltus.

Šodien gaišā svētku rītā Maija saule visām zemēm, Tīta sārtā vēja zīdā,

Atmirdz tā kā milzu lemess.

Šodien pāri savam plecam Pavasara lietu jūtu.

Šalci! Lai no visiem sārņiem Pasaule drīz tīra kļūtu!

PADOMJU TANKAM

No Staļingradas mūžam dzīvās, No Kaukāza, kur saule kūst,

Jūs steidzāt šurpu kaujās sīvās, Lai atbrīvotu visus mūs.

Jūs nācāt pilni brīva vēja:

Jūs trieca šurpu ienaids sens.

Ne kalni aizkavēt jūs spēja,

Ne slēptais purvu bezdlbens.

Mežs zemu liecās jūsu priekšā Ar kokiem tālāk ceju klāt,

Un, kur jūs upēs kāpāt iekšā,

Kā diegu straumi pārrāvāt.

Palss tērauds skāva jūsu stāvu. Un jūsu zibens — lielgabals Bij mūžam ienaidnieka nāve,

Blj vienmēr viņa sods un gals.

Zem jūsu svara vaļņi zuda,

Viss tapa katrā dotā kluss:

Tur zeme, sajaukta un ruda, Starp saknēm slēpa kritušus.

Kad tagad dzirdu jūsu dārdu Un benzīns nāk un sejā kož,

Man mēle mostas pilna vārdu,

Pats stāvu spārnots, kvēls un drošs.

No Staļingradas mūžam dzīvās,

No Kaukāza, kur saule smej,

Tie nostaigāja kaujās sīvās Līdz Vīnei un līdz Berlīnei.

RĪGAI 13. OKTOBRI

Gaisma kā irbe pa zemi spurdz lidu, Sasmaidās vēji un apstājas skriet: Draudzīgo padomju pilsētu vidū Mirdz atkal Rīga un laimīga zied.

Sarkanā Armija pirms divi gadiem Atdeva to mums. Lai slava un gods!

Kalnā stāv kļavas saulē iemērktiem matiem Vācieti parāva pekle un sods.

Es gribu tikai vienu teikt,

Es gribu tikai vienu sacīt:

Sensenais ienaidnieks ir veikts,

Nekad vairs Rīgā nebūs vāci.

Kas sagrauts ir, tas jāuzceļ,

To visu veiksim drosmes pilni.

Un Daugava lai mūžam veļ Mums garām savu skaidro vilni.

Ir mūri jākāpj akmenim,

Ir graudam jāgulst mūsu zemē. Es dziji dzirdu: āmurs dim,

Un savu darbu dara lemess.

Kļūst Rīga skaistāka kā dārzs Ar savu jauno celtņu plauksmi. Es visam līdzi steidzu kārs Un saucu mūsu darba trauksmi.

MASKAVAS RADIO

Kad mūs māca brūnā tumsa, Šausmas, ciešanas un posti,

Kad mēs bijām nāves kosti,

Kad mums dienas kā no alvas Gāja žņaudzošas un smagas,

Tad mēs nenolaidām galvas, Plecu likām plecam blaku: Gājām grūto cīņu taku.

Lai mums vairāk spēku būtu, Sīvuma un naida jūtu,

Izturības, drosmes cēlās,

Tad mēs naktīs, naktīs vēlās, — Maskava, tu mūsu elpa,

Dzīvība un alka lielā,

Kas tad bija mums vairs telpa, Klausījāmies tavu balsi.

Kādā mājā mazā ielā Pilni trīsa, gluži slēpu, Nožņauguši savu klepu, Klausījāmies tavu balsi.

Pilnu trauksmes, cīņas sīves, Pilnu mūsu īstās dzīves, Nākotnes un jaunā darba — Klausījāmies tavu balsi.

Cik tā asa bij un skarba, Runājot par ienaidnieku!

Cik tā bija pilna prieku, Sveicot mūsu cīņas sparu Satriekt pīšjos vācu varu.

Piepildītas mūsu vēlas.

Tagad pilni jausmas kvēlas Klausāmies kā zelta arpā,

Kā tu sauc mūs visus darbā. Darīt visu dzīvi skaistu,

Grūtumi lai projām gaistu. Maskava, tu mūsu elpa,

Kas starp mums vairs tālā telpa?

ALLAŽ ĀBOLS IENĀKSIES, VIENMĒR VĒJI KALNA SKRIES, MOŽAM, BĒRNS MANS, ATCERIES LIELO OKTOBRI!

23 — 3813

BĒRNIEM PIRMĀ MAIJĀ

Nāk prātā maijs man sens un cēli mirdzošs: Jau pumpuri bij visos zaru galos Kā smaržainas un brūnas medus lāses;

Pa jumtiem saule gāja zelta kurpēs,

No bruģiem lietus kūpēja kā dūmi.

Pār Maskavu maijs pirmais dega vizās,

Virs Kremļa karogs sarkans planda vējos: Tur mita Ļeņins — mūsu sirds un elpa.

Bij tīra Maskava no anarhistiem,

No sazvērnieku bandām ļauni melnām Un šūpojās kā roze sārti zelta.

Es biju strēlnieks jauns ar karstu sirdi Un Spaska vārtos stingu goda sardzē.

Smaids neatstāja tomēr manas lūpas,

Es sveicu sevī savus kauju biedrus,

Es sveicu strēlniekus, kas bij tai brīdī Pie Sizraņas, pie Pleskavas un Narvas,

Pie Simbirskas — gan ugunī, gan sardzē.

Es sveicu tos, jo zināju, ka mūžam Tie stāvēs savās vietās līdz pat galam.

Es sveicu skumjo Latviju, tai virsū Tai laikā bruka vācu melnās bandas Un nolieca to ciešanās un postā.

Es sveicu viņu, ticēdams un jauzdams,

Ka celsies tā ar Padomēm reiz dzīva,

To darbaļaudis neatdos nevienam,

Būs viņa brīva, ziedoša un tuva.

Es invalīds. Mans sapnis piepildījies:

Ar jums es, bērni, kopā dzīvs un darbīgs — Ir brīva Latvija pēc ilgiem postiem,

Pēc ciešanām un grūtiem, smagiem kariem, Mums — uzvara un skaista darba diena.

Mēs ceļam dzīvi — namus, skolas, tiltus,

Mēs ceļam sev un paši to bez kungiem.

Pie zemes ausi pielieciet! Vai dzirdat?

Dun sliedes, rūpnīcas, dun visa zeme:

Tur traktori steidz apart karsto lauku,

Viss darbā trīc kā putna spārni vējos.

Sauc katra roku darbs un saldās pūles.

Vai dzirdat to? Tie aicina jūs arī.

Šai Pirmā Maijā — darbaļaužu svētkos Lai svinīgi jums nočukst mazās lūpas:

— Mēs dzirdam to. Mēs steigsim savā darbā. Mēs darīsim to, cik vien mūsu spēkos,

To solām Dzimtenei un darba tautai. —

Tad vecais strēlnieks pacels līksmē galvu: Viņš dziļi ticēs, bērni, jūsu vārdiem.

BĒRNS, IEKLAUSIES

Ja tu vari tagad smaidīt,

Skolā iet un dziesmas dziedāt,

Ja tu tagad, bērns mans, vari

Brīvo gaisu brīvi elpot —

Ja tu redzi ielās ejam

Ļaudis darbā, savās gaitās,

Tramvajus uz stūriem zvanām,

Auto skrējām, bērnus smejam,

— Tad tu saki skaļi paldies

Padomju Armijai.

Ja tu mierīgs tagad vari

Stāt zem ķiršiem, kad tie ziedos,

Puķes plūkt un upi skatīt,

Vērot mākoņus un sauli,

Redzēt zemnieku, kas sējā Iziet brīvi savā zemē,

Strādnieku, kas laimīgs vēro Savas mašīnas un darbu, —

Tad tu saki skaļi paldies

Padomju Armijai.

Viņa to tev visu deva —

Tavu brīvi, tavus brāļus,

Tavus biedrus, tavu laimi.

Tavu nākotni un dzīvi.

Tagad viņa tevi sarga.

Mācies, centies, bērns, lai kļūtu Cienīgs viņas karavīru — Drošo, bezbailīgo vīru.

Slavē līdz ar mani skaļi

Padomju Armiju!

Cīņai un darbam

.

PADOMJU LATVIJAI

Pār mani mēness zeltu lēja,

Viss bij kā torni pacelts zvans.

Gaišs zaļā tālē stabulēja

Pie rāmā ugunskura gans.

Viņš dūdoja, un maigā dziesma

Te straumēm pieplaka kā kauss,

Te augšup plīvoja kā liesma,

Te joņoja kā kvēlums sauss.

Tā bija stars un puķe valga,

Tā rasa bij, kur atmirdz viss,

No sava lielā jūtu malka

Līdz dzīlei j utos noreibis.

Gans saldi luloja par tevi,

Tu, cēlā Dzimtene. Par to,

Ka tu mums, nemirstīgā, devi

Un dodi laimi ilgoto.

Ka ābeles zied koši baltas

Un bērni smaidot skolā iet,

Ka cejas jaunas ēkas staltas

Un saule skumja nenoriet.

Ka atsmaržo ar medu druvas,

Kad roka viņas vaļā šķir

Tik zeltainas un reizē tuvas.

Zils vainags zilgme pāri ir.

Ka dūmeņi kūp atkal dzīvi

Un gana lietus mākoņus,

Ka esam visi, visi brīvi

Un roze mūsu plaukstā dus.

Gans dūdoja, un viņa dziesma

Bij tā, kas visiem sirdīs mums

Bij, ir un būs kā kvēla liesma

Un dziļa spēka starojums.

Tev, Dzimtene, mēs sevi dodam,

To dārgāko, kas mums vien ir,

Tev, mūsu brīvībai un godam.

Lai pasaule to zin un dzird.

IMANTS SUDMALIS KAUJA PIE BORISOVAS

Baltkrievijas tumšie, leknie meži.

Jūnijs karsts. Borisova guļ pelnos.

Vējš dzen pāri padebešus melnos:

Spītīgi un asi tie kā eži.

Partizāņi dodas uzbrukumā,

Paslīd solis skuju klājā glumā.

Nāsis ievelk ogu smaržu tīru.

Droši ejot, redz pēc vīra vīru.

Imants ložmetējnieks. Ciets un trāpīgs.

Šoseja — tā jānosargā labi.

Sūnās ložmetējs ar kaujas slāpi.

Ložmetējs un Imants draugi abi.

Saule — zilgmē uguns pieliets kurvis.

Partizāņi soļo uzbrukumā.

Imants meža malas zālē glumā

Ir aiz tiem kā slēgtas ozoldurvis.

Saule vien uz lielā ceļa spīdēs.

Te neviens vairs garām nepaslīdēs.

Pēkšņi lejup zib no tuvā kalna,

Putekļos balts, kā to klātu salna,

Vieglais auto. Ātrs. Tuvāk, tuvāk.

Imants. īsa kārta. Ložu skuvā

Vieglais stājas. Šoferis pie stūres

Saļimst, stiklos savu galvu dūris.

Viņa grāvi ielec divi bāli

— Adjutants ar savu ģenerāli.

Ģenerālis naidā sīvs un pretīgs

Ložu kārtai granātu met pretī.

Minūte ir stindzinoši grūta.

Turies: partizāņi uzbrukumā.

Imants granātu kampj lidojumā,

Ģenerālim atpakaļ to sūta.

«Še tev, fašist, paša uguns kālis!»

Beigts ir adjutants, ir ģenerālis.

Veiklāks turp par saules staru Imants,

Kur tie abi sastingst nāves rimā.

Acis tukšas tiem kā izšauts patrons.

Dokumentus noderīgus atrod,

Kaut turpat no trij iem smagiem auto

Abu sardze ķēdē izirst šaudot.

Imants.

Un tad kaujas pieaugušā dimā

Atiet viņš ar savu ložmetēju

Nenotveramāks vēl pat par vēju.

DIVU BRĀĻU KOKS

Varoņu nāvē kritušo komjauniešu piemiņai

Gaiziņkalna pakājē gar mežu Salenieku mazmājiņa drūma;

Vien no lielā, baltā jasmīnkrūma Smarža tvirta, bieza tā kā krējums; Pļaujams stāv aiz loga rudzu sējums. Leknā zāle, neskarta un mitra,

Rasā mirdz kā simtiem jāņtārpiņu, Oša lapās paslēpusies citra,

Klusi san tāpat kā pūnes durvis. Bērzu birzij saaugušai blakus Pakalns ciets ar akmeni un smilti, Tālāk meži, meži, tikai meži,

Purvi šļakstoši, kur čūskas dienā, Pacēlušas galvas, dzied uz ciņa.

Salenieku mazmājiņa drūma;

Piektais jūlijs.

Diena karsta, kļūma: Pāri visam piekto rītu ziņa —

Rīga kritusi.

Dūc tālu gaisi.

Pēkšņi tā kā katram soli aizsit Šāviens,

otrs,

trešais.

Atbalss tālu

Ezeros, gar skolas rūtīm, mājās.

Ausās ceļi, suņi, bērni kaktos,

Lopi kūtīs, kas nav laisti laukā.

Atkal šāviens,

šāviens.

— Nāvi saukā, — Sievas čukst. Dreb roka, lejot traukā; Zēns, kas sūtīts, skriešus jož uz aku.

Vai jau vācieši? Un sejas logos Vēro, vēro katru krūmu, taku,

Katru koku, katru ēkas stūri.

Ko tā vēro? Labāk pacel dūri!

Te, kur lielceļš sausmē karsts un miltains, Mēli izkāris suns. Apbruņoti vīri.

Vilku suns. Ko meklē tas, ko skraida? Pēkšņi strauji ošņā sīku sliedi,

Kas no ceļa prom uz bērzu birzi.

Metas suns uz priekšu.

Vīri līdzi.

Pinas kājās lauku tīrie ziedi,

Kukurznis, zem niknās pēdas birzis.

Aizsargi un divi policisti Bērzu birzij cauri.

Garā zālē

Ieplok suns un trīcot smilkstas turp, kur Salenieku mazmājiņa drūma.

Kāda šodien, kāda šodien kļūma Diena kāpj no augstā kalna lejā!

— Viņi, — nočukst vecīte, un sejā Nogulst skarbums, apņēmība cieta,

Ar ko pilna te ir katra lieta,

Katrs solis, katrs mirklis, vieta.

— Viņi, — nočukst tumšā pūnes telpa.

— Viņi, — nočukst katra stāda elpa.

Vecīte no pūnes teli atsien.

Pagalmam, kas dažus metrus plats vien, Rāpjas pāri jauns, gaišs. Patšautene Plecā.

Un tad pārlec durvīs otrs — vecāks Mazliet.

Uztiek abi klusi jumtā.

Četras granātas. Vēl šautene. Un Lentas nešaubīgu ložu pilnas.

Jaunākajam sadragāta pēda —

Tā ir abu lielā, smagā bēda:

Atpalika kaujā vieni paši.

Dienām slēpās, kur ir meži plaši.

Beidzot viņus uzgāja.

Un tagad

Vieta pēdējā vēl pašu mājās.

Vectēvs vārgs, tik tikko turas kājās.

Vecmāmiņa. Māte viņu ziemu Aizgāja uz tālo kapu ciemu.

Tēvs, kā gāja deviņpadsmitajā,

Tā vairs neatgriezās mājā šajā.

Iesmilkstas starp smilgām suns

un klusi

Vilkties sāk uz mazmājiņas pusi,

Vīri sastostās. Vai iet vai palikt? Komandieris uzkliedz. Stobru gali Ietrīcas un sakustas uz priekšu.

Suns jau pāri pļavai, sakņu dobēm,

Ass un ātrs tā kā cērtot zobens,

Pagalmā

un lec pret slēgtām durvīm,

Lai ar krūtīm pavērtu uz iekšu.

Velti.

Paliek tad uz sliekšņa rejot.

Ķēde piecēlusies skrien uz priekšu.

Tad, kad tā jau gluži tuvu,

Patšautene ierunājas asa.

— To jūs gribat, — liekas, viņa prasa,

— Saņēma ko nule budzis Rasa,

Baiļu pilns gar vagu zemē krītot? Nesunīs viņš gājējus vairs rītos.

— To jums vajag? — šautene tad vaicā. Guļ uz ceļa grambās garais Aicāns, Policists un lcukuļņēmējs veiklais,

Blakus Špīlmanis, kam Boķos veikals.

Dzīvi palikušie sakrīt miežos,

Paslēpj galvas brūnos grāvju iežos Un sāk uguni uz mazmājiņu,

Aizlaižot ar vienu štābam ziņu.

Mazmājiņa tā kā izmirusi.

Tikko ķēde, plecu pacēlusi,

Sakustas, no jumta atskan:

— Stāvi!

Un kāds atkal saņem savu nāvi.

Visa diena paiet sīkstā kaujā.

Lodes nikni katru baļķi taujā,

Izurbj jumtā katru sauso skaidu. Vecmāmiņa tad ar īsu vaidu Galvu noliec.

Bija palaunadzis.

— Nelieši, gan pilns būs jūsu vadzis! Vectēvs teica, glāstot bālo vaigu, Mierīgs gaidot sava paša laiku.

Svina lapsenes pa telpu staigā Vectētiņam arvien tuvāk, tuvāk — Laikam nebūs drīz kam savākt druvā.

— Mazdēli, lai jūsu drosmē zaigo Mūsu asinis! —

Nakts.

Otra ķēde

Apjož Saleniekus kā ar stīpu,

Zvērisku un niknu.

Kur ir slīpums Blakus pauguram — lien divi vīri, Priekšā aizsegā tiem vecā pūne.

Komandiera pavēle: kaut nāve —

Pūni aizdedzināt, lai tad liesma Pārmetas uz mazmāju un abus Komjauniešus izcep kā uz iesma.

— Ja es dzīvus dabūšu tos rokā,

Mirs tie man visbriesmīgākās mokās! — Lādās komandieris jauns kā ēde.

Uguns ieslēdz komjauniešus abus.

Ķēdi augšā rauj — sev meklē kapus Vadinieki mazmājiņai tuvāk.

Pēkšņi pūne uzliesmo kā lāpa,

Iešalcas no siltuma un vēja Birzis. Putni satrūkstas un spārnus Cilā nesaprašanā un bailēs.

Tālā zilgme atmirdz sārtās gailēs. Apvidus, viss modies, vēro liesmu,

Četru siržu brīvo, sārto dziesmu.

— Ati, rokās nedosimies dzīvi,

Esam bijuši un būsim brīvi, —

Nočukst mazākais un nober rindu.

— Jā, — starp ložu sisto trauku šķindu Atbild Atis.

— Labi, kāpsim lejā, — Viņa balss skan skaidri ložu rejā.

Pūne deg.

Lec pūļos platās dzirkstis Mazmājiņas sakapātā jumtā;

Tumsā ātri, izsalkuši pirksti Tausta kāpnes. Durvju bulta stumtā Beidzot atkrīt. Slieksnis tagad vaļā. Pretim nakts un telpa lodēs skaļā.

Slieksnim pārveļas kā divi kāmi Un tad, klusi, klusi čukstēdami, Lien, kur zin tie mežup ejam grāvi, Atbīdot no ceļa pikto nāvi.

Mazmājiņa deg kā sausa šķila,

Pāri zilgme ir tik zila, zila.

Kas tad tas?

Pie koka sadugst Jānis, Granāta ar stingo roku sānis.

Asaru un sīvo sviedru sāļums Sajūk, līstot pāri viņa vaigiem.

Tad, pie koka slējies, ķēdē iemet Visas četras granātas, cik ir tam, Redzot uzvaru un gaismu mirdams.

Lodes skatāmas vēl tagad osī,

Kas kā milzis stāv, kaut ilgi plosīts. Dēvē to par divu brāļu koku.

Savu galvu es tā priekšā loku.

Nemirstība oša zaros šalko.

Brīva saule iet pār zemi valgo.

OZOLS

Tas kaujā bij par Maskavu un Rīgu,

Kur laukus klāja dziļi sniega vāli,

Kur vējš bij pilns ar niknu, asu sāli,

Bet sirdīs dega negants cīņas tvīkums.

Tas kaujā bij par Maskavu un Rīgu,

Kur strēlnieki pret vāciem gāja stāvus,

Un viņu varenos un drosmos stāvus Laiks apņēmis ar slavu nemirstīgu.

Viņš bija nolikts sargāt rotas flangu,

Sev garām nepalaist ne kājnieku, ne tanku, Zem uguns turēt upīti un lanku Ar mājeli, kas melnoja kā plankums.

Viņš bija likts līdz galam uz šī lauka,

Pie sava ložmetēja kā pie drauga.

Tam apkārt joņoja un kauca auka,

Kas savā spēkā pieņēmās un auga.

Viņš likts

te bija,

Kā katrai mājai ielikta ir sija.

«Tu būsi viens,

bet liels ar savu tautu,» —

To teica viņam

norīkojot rotnieks.

«Te palikšu,

kaut nāve mani skautu.

Jūs varat droši savā gaitā doties.»

Tas kaujā bij par Maskavu un Rīgu,

Kur strēlnieki pret vāciem gāja stāvus Un domās redzēja jau savus stāvus,

Pa Rīgu ejot soli nemierīgu.

Viņš

nosargāja savas rotas flangu,

Viņš

garām nepalaida kājnieku un tanku, Viņš

pārklāja ar viņu līķiem lanku Pat tad, kad pierē bij tam lodes plankums. Jau miris,

trāpīts,

caurišautu pieri —

Tas brīdi turpināja šaut vēl mierīgs No ložmetēja,

rokas nepalaidis,

Vēl visu lentu bij līdz galam laidis.

Viņš pārspējis pats bija savu nāvi Tāpat kā blakus viņa draugu stāvi,

Viņš — vārdā Ozols —

tiešām ozols bija.

Kā strēlnieks īsts viņš savu izdarīja,

Viņš vēl pēc nāves nīstos vācus šāva, Viņš vēl pēc nāves

ienaidnieku kāva.

Vienmēr, vienmēr,

lai kur es tagad eju, Es sevī skatu viņa cieto seju Ar sārto zvaigzni pierē,

vidū

tieši.

«Man arī tādam jābūt,»

lemju cieši.

Tas kaujā bij par Maskavu un Rīgu, Kur strēlnieki pret vāciem gāja stāvus. Es tagad Rīgā redzu viņu stāvus Un mūsu brīvo dzīvi —

nemirstīgu.

KIRNAS KAUJAS VIETĀ

Kirnas kauja, niknā Kirnas kauja. Kad ar sāpi atstāta bij Gauja, Rīgas strādnieki un komjaunieši, Pilni uzvaras un drosmes tvīku, Krievu biedriem blakus ejot cieši, Cīnījās par tevi, mazā Kirna,

Kā par savu pašu veco Rīgu; Kirna, Kirna,

Igaunijas purvu malas stirna, Karotāju lielā nāves dzima.

Tu tiem, Kirna, biji tikpat tuva Tā kā Piebalgas vai Tirzas druva, Tā kā Tallina un Ļeņingrada, Tikpat skūpstāma un tikpat rada.

Četrdesmit pirmā gada vidū, Kirna, Kirna, smago kauju vieta, Tava zeme, plienainā un skopā, Mīnu krusā sešas dienas cieta. Bruka mūri, šķīda katra lieta. Tagad mēs ar tevi atkal kopā, Stāvam te uz tava skaistā ceļa,

Tur, kur apkārt viļņo brīva zeļa, Kailām galvām, vaļā vērtu sirdi. Kirna, dzirdi:

Nebūsim nekad,

nekad vairs šķirti, Kirna, mūsu brāļu slavas vieta Te, kur kveida viņu griba cieta. Vienmēr būsi mūžos tu bez rieta. Skumji reizē te un arī labi.

Sūrābele uzkalnā pa labi.

Apsēžamies mēs zem viņas zariem. Ļaujam sevi maigiem saules stariem; Te, kur bij reiz mīnu dūmu migla, Tagad zilgme — dzidra zila stikla. Sēdām mēs uz veca uzbēruma. Smilgas pretim kāpj no ierakuma. Un, kad pirksti satver sauso smilti, Reizē divi, sāpīgi un silti.

Liekas, karotāju elpa tajā,

Katrā kokā,

stiebrā,

visā klajā.

Varoņi, kur jūs gan visi esat?

Dažs vēl dzīvs un kaisli darbu strādā, Raujot tulznas savā cietā ādā;

Lielais lielums guļ šai pašā vietā Dziļi zemē, krampjainā un cietā. Viņus jūt vēl katrs stāds un akmens, Asinis vēl mirdz zem koku saknēm;

Zemi dara stipru viņu trūdi,

Viņu vietā lai nav elpot grūti Mums ar visu pilnu brīvu krūti. Biedri,

jūs, kas aizgājuši nāvē,

Jūs, kas pratāt nelokāmi stāvēt, Šķēpe]u un ložu asā lietū Tad, kad purvu rāvā kājas pietūkst, Kaut jūs zinātu, kāds te ir klusums! Lejā upītē viz saules kusums,

Slaida meitene tur mazgā kājas. Jaunus jumtus saņēmušas mājas. Rudzi viļņo visur iedzeltēni,

Un pār upi dābols smaršo lēni,

Elpo zeme, briedīga un dzīva,

Elpo tauta, strādīga un brīva, Padomēs sev laimi atradusi, Padomēs uz brīvi izaugusi.

Slāv aiz ēkāin kalnā skola balta Diviem stāviem, biezos mūros kalta. Nespēja to sagraut nīgrais fašists. Kolonnās un mūros šķembu rētas Jauki noklātas un nopulētas.

Apkārt riņķo bezdelīgas aši.

Rīgas strādnieki un komjaunieši No šīs skolas metās kaujās bieži.

Šķēpeļu un mīnu uguns virmā Zūnis, pulkvedis, bij allaž pirmais. Kāda smagā krievu baterija Kaujiniekiem varens atbalsts bija. Leitnants, viņas uguns koriģēlājs,

Jauns, bet drosmīgs, vienās ložu rētās, Skolas galā jumta abos logos,

Kas ir mazliet ieslēpušies kokos,

Lai cik tuva arī kauja būtu,

Lielgabalus rīkoja bez kļūdu.

Kirnas parks no pašas lepnās skolas Lejup iet pa nogāzi līdz ceļam. Simtgadējie ozoli vēl kaili,

Seno šķembu smagi sašķaidīti.

Tikai vienam pašā augšā glīti Stārķis atkal ielabojis ligzdu.

Fašists nav to aizbaidījis projām.

Stāvi, stārķi, metot skatu tālē:

Redzi, zeme atkal atplaukusi.

Upes dzīlē līdakas slīd klusi.

Kājas iegrimst parka leknā zālē.

Ejam mēs starp bieziem krūmiem lejup.

Zēni aizskrien garām mums uz zveju Te, kur skrējušas reiz kauju rindas. Ausīs ataust it kā sīvas šķindas.

Mēs nu stāvam tur, kur Žūnis krita. Viss pilns niknuma un izsamisu.

Zāle tāda pati te kā visur.

Galvas noliecam un stāvam brīdi.

Spīdi, saule, pār šo vietu, spīdi!

LJn tu, 2ūni, pulkvedi, vai dzirdi:

Tu, kas atdevi bez bailēm sirdi,

Neesi to nolicis par velti.

Tavi spēki visi augšup celti Druvās brīvajās un brīvos laukos.

Devīgs piens līst atkal spožos traukos. Jaunas rūpnīcas un jauni ciemi Tevi slavina un tevi piemin.

Tavus biedrus, drosmo pulku tavu Cildina ar nemirstīgu slavu.

Kirna, Ķirmi, nikno kauju vieta, Vienmēr būsi mūžos tu bez rieta. Kirna.

KOMJAUNIETIS RASIŅŠ

DZEJOJUMS

Veltīts Vissavienības Ļeņina Komunistiskas Jaunatnes Savienības XI kongresam

Nakts.

Pie sava ložmetēja Rasiņš.

Sejā dzejas aukstā migla asi.

Kaujā pagājusi visa diena.

Nakts.

Māc visu tumsas melnā siena. Raķetes.

Vien viņu gaismā blāvā Pamana viņš — apkārt nav neviena. Aukstums asi dzeļ. Viņš cilni stāvā Viens.

Nekas.

Viņš, gvards un komjaunietis, Savā vietā nelokāmi paliks,

Kamēr pats pie ložmetēja saliks.

No šī ciļņa neatdos ne pēdu,

Tepat apraks savas tautas bēdu,

Tepat cels no zemes viņas prieku,

Stāvēs,

palīdzēs tai brīvi iegūt.

Kaut pie sava ložmetēja salīks,

Bet šai vietā savā mūžam paliks.

Vai viņš viens te, šajā cilni stāvā,

Kas bij iegūts visas dienas kaujā, Uzbrukumā, pārdrošā un straujā?

Viņš te viens?

Nē, nē!

Aiz viņa visa

Stāv un uzbrūk divīzija visa,

Visa fronte,

visa Savienība,

Visas tautas naids un mīlestība.

Nē,

viņš viens te nav!

Tā tikai liekas.

Te viņš viens ar visiem cieši tiekas.

Zin viņš —

visi te ar viņu kopā,

Viņš ar visiem — viena bulta stopā, Dzird un jūt — pie meža drosmes pilni Viņa biedri nāks ar jaunu vilni.

Garais Valdis celsies viņam talkā, Maksis, turot durkli rokā smalkā, Slavietis ar Ozolu un Sīku,

Trīssimt metru —

viņiem tīrais sīkums.

Rasiņ,

proti savā cilnī stāvēt,

Vai nu uzvari, vai aizej nāvē! Komjaunietis tu un strēlnieks gvards. Nelokāms lai Dzimtenei tavs vārds.

Aptausta viņš savu ložmetēju.

Kāri vēsmas tverot, ierauj vēju. Granātas sev noliek gluži blaku. Izzudis no kauliem ir viss smagums.

Raķetes.

To zilgā gaismā asi Vēro pļavu neapmulsis Rasiņš.

Sadzird ausis katru iečibienu,

Zinot tikai uzdevumu vienu:

Atrast priekšā,

pļavā, hitlerieti Un ar lodi saņemt viņu cieti,

Nepalaist to sev gar cilni garām,

Lai tur būtu arī nez kas darāms.

Atkal gaisma ņirboša un salta.

Priekšā pazib zeme zaļi balta.

Bet kas tas?

Vēl

gaisma,

vēl uz mirkli

Pāršķeļ tumsu kā ar spožu dzirkli!

Vai tu mani,

Rasiņ,

melnos traipus?

Tie jau pāri strautam,

tie jau šaipus

Ceļas, lien, uz augšu kustas klusi,

Rasiņ,

Rasiņ,

nāk uz tavu pusi. «Hitlerieši,» galvā doma pazib.

Un ar ložmetēju kā ar nazi Rasiņš, visu pļavu bailēs kratot, Hitleriešus nāves sodam atrod.

Nejūt viņš, ka plūst pār seju sviedri, Nejūt viņš, ka smakrs kādreiz ietrīc. Ložmetējs kļūst karsts kā uguns liesma.

Griezīga un skarba viņa dziesma. Ložmetēju lādot, hitlerieši Uguns svelmē pieplok zemei cieši. Pagaida un atkal naidā sīvi Lien uz priekšu tie, kas vēl ir dzīvi. Divi vadi iegrūsti ir pļavā Iekampt cilni savā nāves skavā.

Vai tur sātans tajā uzbērumā?

Viens pēc otra nogulst irdnē glumā Hitlerieši.

Pavēle tad — skriešus Iegūt pakalnu un stāvos iežus.

Velti, velti, hitleriešu kalpi!

Cilnis augstāks šis kā jūsu Alpi. Rasiņš prot ar mērķējumu tiešu Katru uzbrucēju zemei piešūt.

«Tas par Rīgu,

tas par manu tēti,

Lai jūs visi, visi nolādēti!

Tas par tautu, lai tai ataust rīti,

Tas par tiem, kas vergot projām dzīti.

Nepalikt no jums nevienam dzīvam, Mūsu skatam jābūt no jums brīvam.»

Vācu komandieris lēkmē baisā Triec vēl vienu vadu šinī kaujā: «Tveriet to no visām pusēm skauj ā, Sašķaidiet un izmēziet to gaisā!»

Tie, kas lien no priekšas, visi pajūk. Rasiņ,

stāvi!

Rasiņš stāv un sajūt,

Ka tie ielenc viņu ciešā lokā.

Tomēr ierocis tam nedreb rokā.

Tagad šauj viņš,

šauj uz visām pusēm. Nav nevienas vietas, kur vairs klusē. Apkārt mācas hitleriešu elpa,

Zvēro viņu zvēru pilnā dvesma,

Viņu soļos sadrūp tuvā telpa.

«Vai es tiešām viņu vidū esmu?» Ložmetējs vairs netver nīstos stāvus. Rasiņš jūt un paliek vidū stāvus. Granātas grābj steidzīgs katrā riekšā, Met uz visām pusēm savā priekšā.

«Se es palikšu un mūžam būšu.

Jūsu kaps un jūsu soģis kļūšu!»

Beidzamo starp sprādzieniem viņš skaļi Izkliedz

un tad mana gluži tuvu Hitlerieti.

Kampj ar roku steigā Vēl pēc granātas.

Nav vairs nevienas. Te jau otrs viņam pretim slienas. Veikli Rasiņš atlec no tā sveikā,

Tad no jostas izrauj ātru nazi,

Cīņu pēdējo lai beigtu asi.

Ritā agri gvardi, steigas pilni, Atguva sev izmocīto cilni.

Pašā augšā,

ierakumā mazā,

Rasiņš guļ ar ātro nazi rokā. Nodurtie ap viņu stingrā lokā — Sastinguši, bāli miglas rasā.

Liekas, Rasiņam vēl mute saka:

«Še es palikšu un mūžam būšu, Jūsu kaps un jūsu soģis kļūšu!»

Rasiņam uz ciļņa kapu raka Gvardi strēlnieki.

Un tālāk gāja Aiz Novosokoļņikiem uz jūru,

Pilni uzvaru un cīņu sūru.

Un, kad ejot pagurt sāka kāja, Rasiņš mūžam viņiem blakus stāja.

SVEICIENS PADOMJU ARMIJAI

Ienaidnieka nāves rati Iebruka, kur viss bij dzīvs. Sākās grūti, drūmi gadi, Kļuva katrs rieciens sīvs.

Cieta mana zeme mazā, Cieta cilvēks, cieta lauks Sāpēs dziļās, naidā asā. Pilns bij pacietības trauks.

Rīti ausa ugunssārti,

Vakars grima dūmakos, Ciemi dega tā kā sārti: Naidnieks prata tikai kost.

Bet tad nāci tu kā elpa, Kurā visi atdzimt var; Gaismas pilna plauka telpa, Zaļas lapas šalca zars.

Padzini tu iebrucējus,

Tos zem oļiem noslaukot Un kā sārtus, siltus vēj us Manī spēkus paverot.

Kā es, tevi gaidot, tvīku, Tavos soļos klausījos.

Tu man atbrīvoji Rīgu, Atkal eju, laimes jozts.

Visas rokas lieku darbā,

Visus spēkus, kas man ir:

Tavu durkļu vizma skarbā Labo nost no ļaunā šķir.

Mana zeme, mana tauta Brīvo tautu kopumā Zaigo, dzīvas saules skauta, Ļaunums to vairs nenomāc.

Kad es kāpju pirmā kalnā, Redzu — zemnieks darbā iet; Rītos, kad vēl koki salnā, Dzirdu — mašīnas jau dzied.

Visa mana zeme dzīva,

Brīvs tai aust ik dienas rīts,

Jo tu pati, mūžam brīva,

Dari visus brīvus līdz.

Kā es, tevi gaidot, tvīku, Tagad mūsu tu starp mums. Droša mūsu sirmā Rīga,

Drošs mums katrs ieguvums.

Tu, kas pārkāpusi nāvi, Ienaidniekus satriecot, Sveiciens tev! Tu sardzē stāvi, Komunismu izcīnot.

DARBS

KOMJAUNATNES KRASTMALA

Bij četrdesmit ceturtais.

Skaists rudens. Rīga brīva.

Bet sirdi, sirdi plosīja vēl sāpe dziļi sīva.

Bij apkārt posts un gruveši, zem kājām tik daudz pelnu.

Pie zemes roku pielicis, es pacēlu to melnu.

No zemes roku pacēlu, to žņaugdams dūrē cieti.

Sirds, savas sāpes pārvari, par jauno darbu dziedi!

Vēl kaut kur dega pilsētā, uz augšu kāpa dūmi.

Kāds nams, tik tikko iebrucis, man pretim vērās drūmi.

No balstiem tilti nogāztie bez gala upē slīka.

Uz jūru straume dzeltenā ar sāpi plūda dīka.

Bij visa Rīgas krastmala, cik pietika man skata,

Mums atriebībā atstāta kā nāves rēta plata.

Man rokas dūrē sažņaudzās vēl cietāki, vēl skarbāk,

Šķiet, visa Rīga iekliedzās:

— Ei, pilsoņi, pie darba! — Gads četrdesmit devītais.

Skaists rudens. Rīga brīva.

Bet kā ir pārmainījies viss.

Cik viņa tagad dzīva!

Kur vecie tilti nogāztie bez gala upē slīka,

Jau atkal jauni vietā mirdz un citus ceļ tev, Rīga.

Kur smeldza grautais Rīgas krasts kā nāves rēta plata,

Sveic katru jaunā krastmala, cik pietiek mūsu skata.

Ai, komjauniešu krastmala, cik cēli viz tavs granīts!

Tu, izmargota čugunā,

Uz jūru viļņus gani.

Pie sava vaiga Daugava glauž tavu sārto vaigu.

Kvēl katrai burai paceltai

pret tevi smaids un maigums. Kur tavi dižie cēlāji?

Lai karogs vijas mastā!

Šķiet, viņu vārdi iekalti uz mūžiem jaunā krastā.

Tos vienmēr, vienmēr pieminēs,

tos viļņi glāstot skalos,

To vārdus saulei aiznesis sev kaijas spārnu galos.

Mēs viņus visus slavinām, mēs viņus ceļam godā.

Kā saule viņu darbi kvēl un mūsu dzīvi rotā.

Un tiem aiz mūsu robežām, kas jaunu karu klaigā,

Mēs, savu valsti stiprinot, ar drosmi skatām vaigā,

Mēs Rīgu ceļam, uzcelsim,

kaut sviedri klāj mums pieri. Par padomjdzīvi esam mēs, jo esam mēs par mieru.

Ja jūs kaut mirkli traucēsit, tad — skatiet mūsu dūri — Kā visus citus Daugava jūs aizskalos uz jūru.

9. MAIJS

Saldums dzīvīgs katrā vecā rētā,

Kas no kaujām paņemta vēl līdz.

Viesis dārgs viņš kolhoznieka sētā,

Kur viss celsmes darbā neredzētā Plaukst un atplaukst mums kā austņšs rīts.

Zvejniekiem viņš nāk uz jūras talkā Zivju pilnos tīklus augšup celt.

Mēs to dzirdam katrā bērza šalkā,

Zemes smaržā jūtam visusmalkā.

Palīdz viņš mums mūsu zemei zelt.

Rūpnīcās, kur atmirdz sejas liesmā Un kur nakts ar dienu rosmē kaist,

Iet viņš pāri nerimstošā dziesmā,

Mūsu drosme katrā dzīves briesmā,

Maijs šis, lielais, mūsu devītais.

Vai ir nakts ar savu zvaigžņu sieku Vai ir logā saules pavediens,

Mūsu sirdīm dod viņš vienmēr prieku, Viņš, kas sūrās, sīvās cīņās iegūts Un ko mūžam neatdos neviens.

Celies, liekot nepagurdams kāju!

Kā reiz kaujās — tagad darbā ej!

Lai mums Dzimtene par saules māju Būtu — atdod visu savu stāju,

Atdod visu sevi Piecgadei!

JAUNAIS AĢITATORS

Pievakare. Mājās nāku.

Galvā knosās laba doma.

Tieši pašās nama durvīs Saskrienos ar kādu jaunu. Skatos — tas jau Kļavu Jānis. Viņam acīs jautra oma.

«Ko tu te?» es saku brīnā.

«Es te aģitators,» atbild,

Liekot lūpas lepnā smīnā. «Satikos ar pārvaldnieci. Iecirknis mans — viņās kāpnēs. Dažos dzīvokļos tur krāni Nedarbojas — ūdens nojūk.» Vienos kaļķos Jānim sāni, Rokas netīras ar eļļu.

Tās viņš paplāta un piebilst: «Taču atslēdznieks es. Kā tad, Redzot kļūmi, man to atstāt? Palūkojies, un tad vārtos,»

Rāda viņš ar stipro pirkstu, «Piecas tvertnes pilnas mēslu. Neizved. Es biju runāt. Nevīžība, saku, smakas Kā no vecas trūdu akas.

Slimības vēl saskries baros.

Stāvu, pārliecinu, baros.

Kas te cits gan tagad skolos?

Teica sārtā pārvaldniece:

— Rītu nokārtošu, solos. —

Sķietas, pulkstens ir jau pieci? Došos, nomazgāšu rokas.

Un — pie vēlētājiem saviem. Jāpastāsta man vēl dažiem Ir par mūsu kandidātu.

Martinsons — tu zini — mums viņš. Tas, par metieri kas «Cīņā».

Kluss, bet ļoti darbīgs cilvēks.

Vēlāk astoņos ar viņu Satikšanās aģitpunktā.

Atnāc arī tu. Būs jauki.

Tagad sveiki! Vēl līdz sešiem Vienai slimai vēlētājai Jāatnes no stūra maize.»

Un viņš ātriem soļiem aiziet:

Sniegs kā slēpes viņa kājai.

Astoņos es arī esmu Aģitpunktā. Kļavu Jānis Jau ir priekšā. Laipni saņem Katru atnākušo viesi.

Bet par saviem vēlētājiem īpaša ir viņam rūpē:

Aprunājas. Nolikumu,

Kam vēl trūkst, to tūliņ atnes Veikls, nopietns un svarīgs.

Beidzot atceras viņš arī Mani. Pienāk. Seja jautā. «Krietni,» bilstu, «visai krietni — Tu jau dzīvi jūties tautā.

Bet kā rūpnīcā ar darbu?» —

«200% kā agrāk.»

Paklanās un steidzas tālāk Rosmē, pasaulē un talkā.

MAZĀ RAVĒTĀJA DZIESMA

Zaķim vēju nenoskriet, Atvaram ap sevi diet,

Saule gandrīz nenoriet Logā.

Smaržas visu zemi tin,

Bites pļavu ziedus zin,

Usne platu pēdu min Vagā.

Usne, tu mans ienaidnieks — Tāds kā ziemā divinieks,

Tevi izravēt man prieks Ārā.

Novākšu no lauka nost,

Laiks ir vārpu briedām post, Nespēsi tu vairs to kost, Kārā.

Sidrabā mans kaplis skan, Rokas naski kustas man; Uzkaplētā irdne tvan Jauki.

Lepni savas galvas ceļ,

Pilnu elpu tāli smeļ, Pasmaida un tālāk zeļ Augi.

Viļņo druva, viļņo lauks —

Garda medus pieliets trauks.

Drīz uz pļāvuma tie sauks Sirdi.

Vasaras un vēju skauts,

Vārpā sanēs dzeltens grauds.

To mums izaugs daudz jo daudz — Dzirdi.

Usne, tu mans ienaidnieks —

Tāds kā skolā divinieks,

Tevi izravēt man prieks Laukā.

Drīz būs laiks, kad rudzi zied.

Vēji jau par ražu dzied,

Saule kvēla nenoriet Laukā.

MAZĀ KŪĻU SĒJĒJA DZIESMA

Es esmu brūni nodedzis,

Jo drīz jau arī septembris,

Kad jāpošas uz skolu.

Tur sols man laipni vietu dos,

Es ziemā labi mācīšos,

To es jums droši solu.

Bet tagad gaida kviešu lauks,

Tas smaržas pilns kā medus trauks, Tēvs pļauj to cauru dienu.

Zils taurenis pār galvu skrien, Maigs kurmis brūnā alā lien,

Es kviešu kūļus sienu.

Man rokas zelta gaismā zib,

Tās tikai jaunus kūļus grib,

Lai visiem maize būtu.

Pie kviešu stiebriem izkapts san, Siet kūļus jauki veicas man.

Es līksmi sirdī jūtu.

Kā dziesma druvas darbi ris:

Drīz kviešu lauks būs nokopts viss Un sasliets dārgos statos.

Tad rītu zilā agrumā,

Kad asteres vēl migla māc,

Tos saliks tīros ratos.

Nāks kūlējs. Birs pēc grauda grauds, To būs kā zvaigžņu mums tik daudz, Ko katru muti mielot.

Mēs pirmos maisus piebērsim,

Ar tēvu valstij vedīsim Uz sabērtuvi lielo.

Es esmu darbā nosvīdis,

Jo laukos jānokopj ir viss Pirms pošanās uz skolu.

Tur sols man mīļi vietu dos,

Tur arī labi mācīšos,

To es jums droši solu.

FRA SKOLNIEKS JĀNIS KĻAVA

Durvju zvans no rīta agri.

Tumsas melnā sega rūtī.

Spuldze iekvēlo kā tulpe.

Piena sievai vēl par laiku.

Kas var būt tas? Vēru durvis.

Un caur krēslas zilo tvaiku Redzu zēnu. Soma plecos,

Neliels sainis kreisā rokā.

Noņem cepuri un skatās.

Nesaka neviena vārda.

Galva gaišos, mīkstos matos Dzeltena kā saulespuķe.

Redzu — tagad mana kārta.

— Kas tu esi un ko vēlies? — Nosarkst vaigs, pilns sārtas kvēles.

— Esmu Jānis, Kļavu Jānis. Okupācijā pie tēva

Mana

slēpāties jūs laiku. —

Jānis? Kjavu Jānis mazais.

Dzīve skrien caur manu galvu Straujāka par pašu vēju.

Prātā iekrīt tālas mājas.

Meži. Dunoņa bez stājas.

Blakus nemierīgā Kusa —

Straumes šķēps starp mūžu kokiem. Atceros — tur mitu šķūnī.

Tās bij finītas, drūmas dienas,

Esesieši apkārt līda,

Mocīja un dedzināja.

Kādreiz puika, plīvot kājām,

Nesa pavalgu man acīgs.

Tagad zinu. Jā, šis pats ir Jānis sārtpēdis. Bet kā jau Paaudzies, pat grūti pazīt.

— Nāc vien iekšā, draugs!

Dod roku! —

Saucu, saņemot aiz pleca.

Priekšnams kāpņu telpu tumsu Nogriež kā ar zelta nazi.

Tad mēs istabā pie galda.

Vārds pa vārdam. Sākas runas.

Dzīve — lapa rūgti salda Priekšā.

— Šogad beidzu pamatskolu, —

Stāsta Jānis, dzerot malku Tumši sārtas, stipras tējas.

Izņem sev no somas olu.

— Tā ir manas vistas, — smaida.

Acis mirdz kā divi stari.

— Taču strādāju es arī,

Aru, sēju, vedu malku.

Sienu pļaut es protu labi.

Izlabojām grauto māju.

Kūtij devām jaunu klāju:

Dzīve atdzimst mūsu pusē.

Māsa tagad paaugusies —

Manā vietā izslauks govis.

Nokurs rītos siltas rovis.

Kāpēc atstāju es māju?

Gribu kļūt par virpotāju.

Virpot detajas es alkstu Grūtas, derīgas un skaistas.

Gribu dzīvot tādā darbā,

Kur es varu sevi visu Atdot sajūsmā un priekā. —

Azaids galā. Traukus novāc Jānis pats bez viena vārda.

Rūtīs atmirdz diena sārta.

Nobirst gaišās spuldzes astra.

Jānis vērīgs lūko gleznas.

Tad pie grāmatskapja pieiet.

— «Jaunā Gvarde», to es zinu; Mūsu laikrakstā tā nāca.

Ak, un te ir Andrejs Upīts.

Viņš man ļoti, ļoti patīk.

Lugas, noveles un stāsti Tiešām skaisti.

Kur te pulkstens? Cik? Tik daudz jau?

Tad man jāiet: Kanceleja drīz būs vaļā.

Vai es drīkstu vēl ko palūgt?

— Kāpēc ne? — es saku smaidīgs.

— Netikšu varbūt es šodien Kopmītnē, kur gribu dzīvot.

Lūgšu atļauju pie jums te Apmesties uz kādu laiku. Netraucēšu, to es solu.

— Protams, Jāni, tur nav šaubu. —■ Jānī pazib smaids un paliek.

— Pateicos!

Vēl savus tankus Virtuvē es notīrīšu.

— Labi, daries. —

Paiet mirklis,

Un tad noklaudz āra durvis.

Logā iespīd rīta saule,

Izzūd tumsa visos kaktos.

CELTNIEKS EDGARS

Vai zināt jaunceltni uz Brīvības Un Ģertrūdielas skaļā stūra?

Tur aizvakar no pašas augšas bass Man pēkšņi uzsauca:

— Ei,

kurp tu stūrē? —

Balss pazīstama. Tiešām, kas tad tas?

Es veros augšup:

pašā jumta korē

Uz ķieģeļiem kā mīkstā, platā orē Māj man ar roku draugs mans vecais —

Edgars,

Mans labais brālis. Domāju:

«Lūk, sēž kā,

Tāpat kā bērnībā reiz Volgas krastā Viņš sēdēja ar sauli kuģa mastā.»

Es skatos. Vēji staigā viņa matos.

To pati telpa tur,

Draugs jūtas labi tur:

Viņš sēž uz mūra, kājas pārkāris.

Zem viņa ielas steigā trauc un ris.

Pār viņa galvu mūsu dzīves plašums.

Viņš visu tver un ņem ar skatu ašu.

Mirdz viņa lielais augums saules zeltā.

Šķiet, bezgalībā plīvo roka celtā.

Viņš sauc vēl:

— Draugs,

tūlīt es būšu lejā. —

Un, uzrāvies no mūra, tieši skrejā Viņš celtnī, slīdošā uz zemi, ielec Un šūpojas. Zem viņa brāzmo iela.

Vēl nav pie zemes celtnis —

viņš jau laukā.

Viņš kādā kastē ielido kā traukā.

Tad milzīgs steidz.

Lec pāri smilšu kaudzēm, Nekas to nevar aizturēt, ne traucēt.

Man klātu pieklūp, apkampj abām rokām.

No viņām izkļūstu ar lielām mokām.

— Ek, draugs, —

viņš sit pa muguru ar delnu. Un man tā kūp, ka būtu pilna pelnu.

— Ek, draugs,

cik labi, ka es tevi redzu! —

Un mani uzceļ sev gandrīz uz pleca.

— Tu

paskaties,

ko ceļam mēs par namu!

Uz to gandrīz vai derētu simts gramu.

Pirms termiņa to uzrāvām uz kājām.

Vai lepns nav starp citām blakus mājām?

Tad tikai bija mūsu darbam ātrums,

Kur visu sirdi ielikām un prātu!

Daudz radām jaunu, gudru paņēmienu.

Tu

pienāc,

aplūko,

kas tā par sienu!

Kā ķieģelis pie ķieģeļa guļ labi,

It kā no mūžiem kopā būtu abi.

Ar pirkstiem pārbaudi, kā jaucam javu. Par to vairs labākas —

es saku — nava.

Un visi ļaudis, kas te augšā strādā,

Kā viena saime viens par otru gādā, Viens otram palīdz sacensībā straujā,

Tā dzīvojam, uz priekšu sevi raujam.

Un nams ir uzcelts.

Klāt jau logiem stikli. Kā smaržo tie un ir kā ziedi bikli.

Tos iestiklosim un ar trīci — augšup.

Tad apskatīt es tevi atkal saukšu.

Es pārlaboju mūsu veco trīci.

Kāp droši iekšā, uzbrauksi man līdzi,

Tur apstāsimies mēs uz pašas spāres Un apskatīsim mūsu brīvās āres.

Kļūs redzams nams, ko ceļ uz Valdemāra. Kā bite lidos tālāk acs mums kāra.

Uz šosejas mās pretim Vefa mājas,

Kur jaunie dārzi apkārt tām jau stājas. Tad Liepāju sev pievilksim mēs klātu:

Tur būvē milzu zivju kombinātu.

Tepat jau Jelgava mums būs pie sāna. Cik telpa, izrādās, ir reizēm plāna.

Tur skatīsim mēs jaunās krāšņās celtnes Un to, kā ceļus drošus taisa veltnis.

Kad uz sola sēžam abi,

Kā reiz sēdējām mēs skolā, —

Un mums labi,

tiešām labi.

Nikols Bcbans sēž un stāsta, Rīgas saule viņu glāsta,

Kā reiz Saranskā pie sliedēm Saule skūpstīja man pieri,

Kad es sapņoju par priedēm, Savām

tālām

jūras

priedēm.

Toreiz Nikols teica:

«Mierīgs

Esi, draugs mans labais, mierīgs, Gan mēs atkal satiksimies,

Nav nekas, nekas vēl rimies, Lielais Oktobris ir nācis,

Mūsu spēku kopā vācis,

Tautas atbrīvot ir sācis.

Draugs, mēs būsim vienmēr kopā Divas bultas vienā stopā.»

Nikols piepildījis vārdu. Ienaidnieka pūļus ārdot,

Nācis šurp ar savu rotu,

Lai mums Rīgu atbrīvotu;

Mūsu drosmiem gvardiem blakus Gājis vienus kaujas takus.

Nikols darba vērtis vardu, Nikols Bebans

te

un stāsta.

Viņš par Saransku man stāsta, Kā ar roku viņu glāsta,

Cik tā tagad sirdi jauka,

Tā kā roze plaukst uz lauka. Jauni nami, jaunas ielas Platām ietvēm,

gaišas,

lielas.

Apkārt jauni trekni lauki, Apkārt dārzi — pilni trauki. Viņa sādžā,

kur reiz bijām,

Kur ar dziesmām sapņus mijām, Elektrība,

siltas mājas,

Dzīve augšup rit bez stājas. Kolhozs to ir devis visu — Brīvas dzīves plašo risu.

Jūsmo arī viņš par Rīgu,

Darba trauksmē nemierīgu. Tagad Saranska un Rīga Viņam būšot — divas māsas, Sirdī divas medus lāses,

Dombrā — katra viena stīga.

Beban, Bcban,

kaut tu justu,

Cik man Saranska ir tuva,

Cik tur daudz sirds mana guva: Saransku uz pusēm lauztu Un man vienu pusi dotu 1a kā dārgu, dai)u rotu,

Ce)ā siltu rudzu maizi,

Lai reiz spētu turp vēl aiziet, Redzēt jauno, kvēlo dzīvi, Redzēt mordvas tautas brīvi, Saransku, kas tagad skaista, — Saulespuķe, gaismā laista, Uzziedot par jaunu dzīvi,

Ko mēs tagad ejam kopā Abas mazās tautas brīvi — Divas bultas vienā stopā.

Pēkšņi vārsmas teikt sāk Nikols. Te tās plūst kā diena maiga, Pilnas mūsu saules laika,

Te tās kvēl kā uguns liesma — Atbrīvotās tautas dziesma.

Un es dzirdu, un es klausu,

Kā man būtu simtiem ausu,

Ko ir paudis Arturs Moro,

Iļka Moricja un Erkajs, Dzejnieki, ko cēlis augšup Lielais Oktobris un tauta, Brīvībai un dzīvei auta.

Runā,

Nikol Beban,

runā

Mūsu Rīgas ielu dunā,

Te, kur staigājis ir Rainis,

Te, kur tagad brīvi soļo,

Liekot pēdas droši oļos,

Latvju kolhoznieks un strādnieks, Latvju zvejnieks, bērns un dzejnieks.

Runā,

Nikol Beban,

runā,

Savas tautas vārdā runā!

Mūsu brīvās dzīves dunā,

Mūsu tautu augšupejā:

Laime, Beban, tavā sejā.

* * *

Tā mēs abi, es un Bebans,

Esam mūsu Rīgā kopā —

Divas bultas vienā stopā.

Aizņēmuši skvērā solu,

Skatāmies, kā steidz uz skolu Jautri meitenes un zēni.

Liepas šalc virs galvām lēni.

Un es nenoturos, saucu:

«Sveika, mūsu jaunā audze!»

PRIEDEI

Kur tu augi mežā tvirta,

Tevi darba vīri cirta.

Tavu zaru skuju cirta.

Lejup krītot, tāli tvēra,

Saules staru vizu dzēra.

Straujā plostā tevi sēja,

Un tavs augums atpeldēja

Zāģētavā, kur, pilns vēja,

Zāģis savā alkā kauca,

Kad tas tevi dalīt trauca.

Tagad tu par staltu spāri,

Visu dzīvi saucot kāri,

Celies jaunai mājai pāri,

Kur bij gruveši un postažs,

Ābeles vēl liesmu kostas.

Tumšā nāves vara galā.

Vainags tava pleca galā

Mirdz kā saule zelta spalā.

Lubiņas drīz tevi pārklās,

Vīrs jūgs zirgu jaunā arklā.

Viegls nav uz augšu gājums.

Darba vīrs liek droši kāju,

Zeme dīgs ap jauno māju:

Velti visu skauģu draudi

— Nāks no druvām tīri graudi.

Celt un uzcelt mūsu kāre.

Priede, mājas staltā spāre,

Neesi vairs ari bāre:

Tu mums līdzi drosmi dzīvot,

Veco nīst un jauno brīvot.

Ganībās drīz izies gani.

Bet tu, jumtā celta, skani

Tā kā jautri, kvēli zvani:

Darba vīrs nāk solī saldā

Mājā, tur tam azaids galdā.

IEVAS ZIEDS

Kur robots slēģis blakus logam Un asfalts spīd, uz ielas liets, Līkst pāri brūnam koka žogam Pie zara smaržīgs ievas zieds.

Es ņemu to ar visu zaru,

Uz darbu ejot, līksmi līdz,

Lai tas par gaišu saules staru Pie mana darba galda zied.

Man virpa san, man virpa dzied. Zieds atvēries un maigi zied.

JĀŅU IESKAŅAI

Jāņu diena, liela diena,

Upju līči pilni siena,

Izkaptīs uz mirkli miers.

Lemess smaida sāktā vagā,

Govij saule vienā ragā,

Otrā mēness — dzeltens siers.

Jāņu diena, goda diena,

Tik daudz dziesmu, tik daudz piena, Smaga, mirdzoša kā zelts.

Ausma kopā iet ar dzisu,

Izlīstot pār telpu visu —

Vīna kauss uz pusi šķelts.

Jāņu diena, prieka diena, Noskumuša nav neviena:

Brīvā zemē brīva krūts.

Līgo balsis, līgo zari,

Ceji viz kā saules stari —

Laimi ratiem priekšā jūdz.

Jāņu diena, augsmes diena:

Pienene lien pat no pliena,

Akmens sevī klusi dzied.

Tur, kur zilgmi skūpsta kalni,

Ātrāk vēl par strauju alni Jāņugunis iet un zied.

Jāņu diena, lepna diena, Tālo mežu zaļā siena Cēli skatās tālumos:

Visa tauta brīvi elpo,

Skanēs skaļāk darbi telpā, Tikko Jāņus nolīgos.

Staigās izkapts, spoles šalks, Celsme būs kā ilgots malks.

SIENA LAIKA

1. Juglas mala

Juglas malā zāli pļauju,

Zaļās zvīņās ezers zied.

Malku smeļu sev ar sauju. Izkapts mana saldi dzied.

Pļauju es pēc vāla vālu;

Ezers vējā viļņo līdz.

Dziedu tuvu, dziedu tālu, Asmenis šalc, asi trīts.

Apkārt ceļam tik daudz ošu, Ceļš uz Rīgu dzirkst kā krams. Pirmos vālus valstij došu, Vezums ritēs smaržodams.

Uznāk saule, aizdzen rasu, Visa pļava medū tvan.

Sauso sienu veikli kasu —

Būs ir valstij, būs ir man.

Pāri putnu bari lido,

Kamenes un zilgmes zīds,

Zelta saules puķe vidū,

Darbā roka vizmo līdz.

Darbā roka kustas naska.

Lūko, pļava, smaržu trauks — Blakus dzeltens kā no vaska Skan un zvlgo rudzu lauks.

Kad es tevi, pļava, veikšu, Sasarcis būs steigā vaigs,

Tad es rudzu laukam teikšu:

— Tagad pienācis tavs laiks.

Nāku es pie tevis ciemā,

Rosmē nodedzis un košs.

Būs man siens un maize ziemā, Būs man dzīvei pamats drošs. —

Juglas malā pļavu pļauju,

Rīga man ar roku māj.

Veldzi smeļu sev ar sauju, Izkapts staigāt nepārstāj.

SKANI, IZKAPTS!

Skani tālu, mana izkapts,

Skani mirdzoša un asa:

Agrais rīts vēl maigs kā roze, Vēl uz ziediem vēsa rasa.

Tavā asumā un vizmā Visu savu spēku lieku,

Visu savu brīvo sirdi,

Visu savu skaidro prieku.

Leknā zāle skurbi smaržo,

Zīda svārki katram stiebram. Kļūst man kājas gluži valgas, Kad tās smaidot pļavā iebrien.

Vāls pēc vāla gulstas blaku, Vidū nopļāvums — zaļš dvielis. Katrā vālā saules kvēle Kā no milzu kausa ielīst.

Skani, skani, mana izkapts, Vāls, tu pļautais, labi kalsti! Tevi es kā pašu pirmo Vedīšu caur birzi valstij.

Skani skaļi, mana izkapts,

Jau no miglas saule lobās — Šogad gribu mūsu zirgiem Gardu sienu šķūnī nobāzt,

Šogad gribu mūsu govīm Labu sienu mājās savest.

Skani dzidri, mana izkapts, Mežā atbalss tevi slavēs.

Tavā asumā un mirdzā Visu savu spēku lieku.

Vāls, tu pļautais, kalsti, kalsti, Topi sauss kā rovē iekursi

Zaļā zālē, mana izkapts,

Skani priecīga un asa:

Agrais rīts vēl maigs kā roze, Vēl uz ziediem vēsa rasa.

3. Zaļu smarža

Rīts zilgmē zelta krūzi ceļ.

No tās sev spēku visi smeļ Un darbā iet no kopu sētas.

Cik lekna zāle pļavas klāj!

Ņem Izkapti un vālā stāj,

Lai divas sliedes atstāj pēdas.

Aiz puķes puķe irdnē slīks,

Tur saules kvēlē lēni tvīks.

Vējš nesīs mājās smaržu vēdas.

Tās istabās un klētīs nāks,

Tur visus ļaudis kopā vāks,

Vāks lielai, karstai siena talkai.

Tvīks timotiņš virs galvas kārs, Smelgs ķimenes; to sūrums vārs Pa vidu vīsies vēsmai smalkai.

Spējš, ražens lietus nolijis,

Mirdz atkal skaidras debesis.

Tās ātri kaltē pļauto sienu.

Kā vara stīga aizdūc gaiss.

Pats agrais siens viskošākais:

Steidz pļaut un vākt te cauru dienul

Lai tavas rokas gaismā zib!

Viss tavu darbu alkst un grib. Tu, ceļot dzīvi, pacel sevi.

Ar putniem spēks tavs pacelsies, Un Dzimtene tev pateiksies Par to, ko, vālā stājot, devi.

ATZIŅAS

.

KRIEVU TAUTAI

Vai tā diena atspīd silta Vai virs galvas sniegi virmo — Mūžam dižo krievu tautu Redzam ceļa kalnā pirmo.

Viņas labsirdīgo pieri Apmirdz nemirstīga slava.

Krievu strādniek, krievu zemniek, Liela darba tauta tava!

Nav no nāves viņai baiļu,

Jo nav viņas dzīvei gala.

Taisnība un drosme kaujā Mirdz no viņas durkļa gala.

Celies, skati tīrā zilgmē Spoži mērktu zaļu zaru —

Tā uz augšu krievu tauta Mūžam irdz ar savu garu.

Tautas, Padomes ko vieno,

Stāv ap viņu ciešā lokā.

Darbā, nedienās un priekos Iet tās visas roku rokā.

Tur, kur Gaiziņš tāli vēro, Daugava plūst jūrā zilga, Latvietim ar krievu tautu Draudzība no laikiem ilga.

Latvietim ar krievu tautu Draudzība kā uguns veca: Cīniņos par savu zemi Slējies allaž plecs pie pleca.

Pilni niknuma un brīves Teitoņus tie kopā kāva.

Pāri viņu spēka pleciem Saule kvēloja kā āva.

Tīreļpurvos, Juglas krastos Nelokāmie sibīrieši Mūsu strēlniekiem pret vāciem Bija solī blakus cieši.

Oktobrī pret veco varu Krievu darba tauta pirmā, Cejot līdzi citas, gāja Nežēlīgo ložu virmā.

Ļeņins veda — uzvarēja,

Dodot visiem alkto brīvi:

Tikai tāpēc mēs te varam Celt un uzcelt savu dzīvi.

Viņa pirmā mūža naidā Fašistus pie elpas grāba Un no sūras iznīcības Visas padomj tautas glāba.

Krievu pulkiem smagā kaujā Latvji drosmi blakus gāja — Un virs mūsu brīvām galvām Atkal atmirdz dzimtā māja.

Krievu tauta, tava roka Visus pazemotos paceļ.

Katrs, kas grib brīvu sirdi, Uzticīgs tev draugs un rads ir.

MASKAVAI

Ar tevi strēlnieks uzvarēja kaujā:

Tu biji viņam vairāk vēl kā sirds.

Ar tevi strādnieks savā darbā straujā Kā laimīgs avots atvērās un irdz.

No tevis nākot, saule mūsu Gaujā Par zelta gulbi nolaižas un mirdz.

Iet cīņā Ho Ši Mins par brīvi dārgo, Par Vjetnamu, par savu tautu možs. Uz barikādēm sava tēva svārkos,

Par vīru tapis, zēns iet nāvē drošs.

Tu pacel visus apspiestos un vārgos, Tiem būdama kā zobens, ass un spožs.

Tu dārga man tikpat, cik mana Rīga, Tāpat kā viņa sirdij nemirstīga.

Tu atnes drosmi beidzamajā rītā Tam, kas par brīves alku notiesāts.

Pie tevis tiecas zāle nomīdītā,

Ik akmenis ar vergu sviedriem klāts. Tu esi katrā patiesības spītā Kā elpa, izturība, modrs prāts.

Tu droša roka visiem, kas grib celties, Uz komūnu ar tevi kopā iet.

Tu esi malks, no kura spēku smelties Var katrs, bendēm sejā nīgri smiet.

Pret tevi karu rīdīt gluži velti Tiem, kuru kaps jau pāri veras ciet.

Tu manā sirdī mūžam nemirstīga — Tāpat kā mana labā sirmā Rīga.

MAIJA VARDI

Šos vārdus saku es kā dainu:

PIīv brīvi karogs sarkanais Ar zvaigzni dzīvu, piecstarainu Un viņam līdzi Pirmais Maijs.

Mēs ejam ielās — uzvaroši.

Ir lūpām dziesmas, krūtīm gaiss. Mēs darba svētkus svinam droši: Mums visiem šodien Pirmais Maijs.

Un šinī lielā svētku dienā Es viss kā karogs augšup celts,

Man visa dzīve sirdī ienāk,

Un es līdz dzīlei visiem smelts.

Dreb milzu steigā mūsu zeme,

Kūp dūmeņi, un naktis spīd.

Līdz debess malai staigā lemess,

Un cilvēka vairs nepazīt!

Viņš darbu mīl, un darbs to gaida, Darbs viņu savā elpā nes.

Nāk mājās dēls un mātei smaida:

— Stahanovietis arī es. —

Es sveicu tos, kas darbu savu Kā varoņi un milži veic.

Tiem dziju apbrīnu un slavu Bezgala manas lūpas teic.

Es sveicu katru darītāju,

Kas savā darbā godīgs iet,

Lai katra atteka un klajums Kā varavīksne koši zied.

Es sveicu visu, visu dzīvi,

Kas rosmīga un droša irdz.

Kad esam bij uši tik brīvi?

Vai katru soli neceļ sirds?

Es sveicu kolhozus, kas izaug Un izaugs republikā vēl,

Tie vienmēr būs kā saules vizā,

Jo mūsu sirds tiem līdzi kvēl.

Ir vecais gājums kopā birzis;

Tā satrunējis putot lūst.

Dod rokas viena otrai birzis,

Uz vienu pusi upes plūst.

Un gribas saukt man balsī skaļā Tiem, kas vēl savā kaktā lūdz:

— Ei, veriet visus logus vaļā,

Ir diezgan viensētībā būts! —

Lai jūsu lauki saplūst vienā,

Tas kļūs kā pati saule liels.

Un iekāpsiet jūs gaišā dienā.

Kails vairs nekad jums nebūs liels.

Vai neredzat jūs ganāmpulkus, Kas tad pa visiem cejiem ies,

Vai neredzat jūs jumtus spulgus, Kad riets tiem pāri zeltu lies?

Es sveicu kolhozus. Turp doties Sen alka mana sīkstā sirds —

Ar jauno laiku sarokoties,

Ar jauno spēku, kas tur irdz.

Šos vārdus saku es kā dainu:

Piiv brīvi karogs sarkanais Ar zvaigzni dzīvu, piecstarainu Un līdzi viņam mūsu Maijs.

ATZIŅA

Atkal viena jauna diena,

Un es eju dedzīgs laukā.

Visa zeme, visi koki Viz kā mērkti zelta traukā.

Vēl uz asfalta un bruģa Virmo miglas spožā āda,

Un pie katra nama spuldze, Baltā astra,

ceļu rāda.

Eju cauri Rīgas ielām.

Nami atver savus vārtus.

Logi izstiepj savas rūtis Pretim man kā spārnus sārtus.

Nami atslēdz savas durvis. Dzirdu visur ātrus soļus:

Ir tie piecelti ar sirdi,

Skurbi apreibina oļus.

Ceļas visa mana Rīga Darbam ražīgam un laimei. Atkal viena jauna diena Rīgas dižai darba saimei.

Sirēnas sauc cita citu.

Septiņi.

Jūs gaida katli, Mašīnas un darba galdi.

Pāri cehiem — zilgmes atlass.

Vai tā mana lielā diena? Viegli cilā soli kāja.

Man ar sava jumta zīdu Pretim smaida katra māja.

Pretim smaida katra seja,

Māj uz priekšu katra augums: Rīgas dižā darba saime Uzņem mani tā kā draugu.

Eju slaidām ielām cauri — Asmeņiem ar vizmu spožu, Slinkumu un nevarību Sasienot ar smagu grožu.

Eju priecīgs visiem līdzi Pāri jaunam Gaisa tiltam, Stingri sniedzot savu roku Vējam, redzīgam un siltam.

Redzu «Vairogu» starp liepām, Rūpnīcu, kas manā prātā, Rūpnīcu, kas manā sirdī,

Kur es nāku tagad strādāt.

Sveiki,

Jugla,

tālie lauki,

Liepa blakus manam sānam, Sveiki, Dzimtene, kas esi Līdz pat Klusam okeānam!

Sveiki,

«Vairogs», darba pilnais, Tu, kas vagonus mums dodi, Tev no tecilām zib telpā Dzirksteles kā zelta odi.

Tavos cehos dēļu smarša Saldāka par griķu medu. «Vairogs»,

es pie tevis nāku, Savu sirdi tev es vedu.

Gribu būt, kur kausēts čuguns Tev kā saule mirdzot lejas, Gribu blakus būt un mīlēt Darbā aplāsmotās sejas.

Gribu izjust skaudros sviedrus, Visu ceha raito dzīvi,

Gribu izjust līdz pat galam Darba cēlumu un sīvi.

mīlu

Tavus ļaudis,

plašo telpu.

Ievelku sev dziļi krūtīs Tavu rosmē karsto elpu.

Māci mani skaidri apjaust Tēraudu, ko loka āmurs, Māci smalkās smilšu formas Izprast man ar sirdi rāmu.

Māci izjust naskās rokas, Kas to visu veikli dara. Māci mani, cik ir stipra Brīvā darba kvēlā vara.

Ilgi domāju es sevī,

Kā lai to es izteikt protos: Strādnieks ir kā cietā čaulā īsts un vesels rieksta kodols.

Zinu.

Būšu viņam blakus Priekos, nedienā un darbā. Izteikšu tad viņu vārdā — Skaistā, vienkāršā un skarbā.

JAUNAIS VELĒTĀJS

Sienas pulkstenis pusseši Nosit, dobji sevi guldzot.

Blakus istabā uzreizi Nodim soļi, uzzied spuldze.

Kas tad tas? Ir celties parasts Mums, kad diena metas ārā.

Kur tad Andrim tāda steiga?

— Tēvoc, celies! — sauc man jaunais.

— Šodien vēlēšanu diena.

Šodien pirmo reizi vēlēt Gribu iet ar tevi kopā. —

Vaigi kaist kā lielā kvēlē.

Vēlēšanu diena, sveika!

Ceļos ari es un jūtos

Tā kā logs, kas vaļā atrauts.

Andris steidzīgs, stalts un satraukts: Tēju iekampj ātrā malkā,

Ieēd kumosus trīs maizes —

Gan jau kājas pašas aizies.

Apkaklīte gluži jauna.

Kaklasaite mezglā smalkā.

Pirkstiem nav vairs eļļas pēdu.

Seja jautra mirdz bez bēdu.

Ejam. Karogi māj spuldzēm.

Pirmos vēlētājus pulcē Iecirkņi. Nāk strādnieks smaidīgs, Tramvajuieks, kas dodas darbā, Vecenīte jau pie laika,

Spieķītis dreb pirkstos cietos.

Vēlēšanu telpa zaiga Gaismā, zaļumos un ziedos. Urnai Andris pieiet stingrs. Iemet salocītās loksnes Droši, laimīgi un vingri, Lūpas ietrīcas m nočukst:

— Zinu, ko šī diena iedos Man un visai darba tautai: Jaunu spēku, jaunu kvēli, Jaunas uzvaras un laimi. Balsoju par Padomjvalsti. Balsoju par mūsu dzīvi,

Iet uz komunismu brīvi.

Balsoju ar pilnu balsi,

Lai kā putni spāres celtos, Kur vēl palikušas drupas. Balsoju ar pilnu balsi, Soloties, ka darbus veikšu, Soloties, ka skolas beigšu Tā, lai būtu vairāk derīgs Sev un visai darba tautai. Dzēri, elpo, sauli dzēri, Rokās visu plūsmu tvēri! Priekā smaidi, pūlēs ziedi — Tā kā koki, zāļu ziedi.

RĪGAI

Par tevi strēlnieks asinskaujā gāja,

Jo tavi torņi tam pat nāvē māja Un iebrucēju sauca sadragāt.

Tu lepna nokratīji vācu žņaugu,

Tu katrā gvardā ieraudzīji draugu,

Jo līdz ar viņu brīvība bij klāt.

Iet lavās ielās viņš kā vienmēr drosmīgs, Stāv savā darbā allaž cēls un rosmīgs:

Ar brīvo tautu kopā tevi ceļ.

Kur vien tu, cilvēks, savas acis vēri,

Aug jauni tilti, rūpnīcas un skvēri.

No jauna mūsu sirmā Rīga zeļ.

Uz tevi, Rīga, katru brīdi strauja Plūst smaidot Daugava un maigā Gauja Kā sudrabotu zivju pārpilns trauks.

Ved kolhoznieks tev jauno ražu savu.

Kā vainagā ar kopus darba slavu

Viņš tagad ir tavs līdzgaitnieks un draugs.

Zel, mūsu Rīga, topi brīnum skaista!

Lai tavas ielas saule zeltā laista,

Lai tavas smailes brīvi vēji glauž!

Mēs tevi uzcelsim ar savām rokām Par visām senām nedienām un mokām.

Un velti tie aiz robežas mūs skauž.

Tu esi bijusi un mūžam būsi mūsu. Mēs noņemsim no tevis katru rūsu, Būs cilvēks laimīgs, tevī dzīvojot: Arvienu kuplāk padomj tautas zaro, Arvienu augstāk kāpjas mūsu karogs, Par brīvību uz cīņu aicinot.

DZIESMA

Dziesma, dziesma, līgotāja, Visa zeme tava māja:

Mūžam tu kā bite lidu Meklēt mūsu siržu vidu.

Dziesma, dziesma, cilātāja, Brīvi cēli tu bez stāja.

Tagad brīvi esam visi,

Un tu tālāk, augšup risi:

Saucot, veicot mūsu darbu, Nost lai atkrīt katrs skarbums, Lai mēs, ceļot dzīvi visu, Soļojam uz — komunismu.

Dziesma, dziesma, meklētāja, Mūžam prieku meklēt gāja.

Ir mums prieka tagad gana, Viņu vārpa druvā zvana,

Lej to zāle, pilna tvana,

Visos audumos to mana,

Ko ir devuši mums pirksti, Kvēlāki par uguns dzirksti.

Visas zemes darba dunā Līdzi tava maigme runā. Griezies vien uz kuru pusi — Visur tu jau atnākusi.

Tālos pakalnos un lejās Tavas skaņas dzidri lejas,

Lai mums gaitās mūsu prātu Vēl, vēl vairāk asinātu,

Lai mums sirdis kopā liktu, Ka vēl lielāki mēs tiktu Pat ir tad, ja pāri snigtu, Nāktu naids ar brāzmu piktu.

Dziesma, pakalnos un lejās Tavas skaņas plūst un lejas, Kopā līstot, sasaucoties Aicina mūs tālāk doties — Visu veikt un uzveikt laikā, Lai kā dziesmā katrs staigā.

Dziesma, dziesma, līgotāja, Visa zeme — tava māja.

BOĻSEVISTISKAS PRESES DIENA

Asnu zīdu glāsta maija gaiss. Augstu zilgmē padebeši puto,

Putni dzied, un upēs sidrabs pludo. Darbā vaigi kolhozniekam kaist,

Kad viņš sojo, sēdams lauku rudo.

Pieliec aci, pieliec sevi klāt, Rakstītāj, tam visam, ko viņš dara; Gaiši kļūs tev kā no saules stara,

Un tu spēsi vārdos cildināt,

Cik ir liela brīva darba vara.

Sauli turot rokā, atnāk rīts.

Naigs pie laktas kalējs kvēlē strādā. Viz kā zvaigznes tulznas viņam ādā, Ej pa solim viņa rosmei līdz, Rakstītāj, to izteikt īstā vārdā!

Nāc pa solim rakstītājam līdz, Lasītāj, un centies vārdā katrā Jauno dzīvi, celsmes prieku atrast, Jo ikvienā viņa rindā trīc Alka dzīvi celt un uzcelt ātrāk.

Viņa katra dzīvā rinda sauc Sevi visu savā darbā atdot,

Šahtās, rūpnīcās un druvās radot Jaunas vērtības un domu daudz, Piecgadi veikt četros gados.

PROFESORAM Dr. A. KIRHENŠTEINAM

Lai nu visi kopā raugām, īpaši tu, mazais, skati:

Mūsu mīļam, labam draugam Septiņdesmit pieci gadi.

Piebērts sidrabs viņa matiem, Pats vēl spirgts, ar kvēlu sirdi; Nekas nezūd viņa skatiem, Viņš ar tālu, skaidru dzirdi.

Zin un saprot katru nieku, Aptver visu dzīvi labi:

Darīsit jūs lielu prieku Viņam, ja jūs būsit labi.

Esiet čakli, skolā ejot,

Cik viņš nasks ir savā darbā. Lai jums smaids kā viņam sejā Arī allaž brīdī skarbā.

Viņš par taisnību jau cēlies Viņā bargā cara laikā,

Savu spēku tautā smēlies,

Tīrs un sīksts kā osis staigā.

Jūsu sirdis vienmēr vēro, Jūsu solus rūpīgs skata,

Jūsu darbus draudzīgs mēro, Jūsu kļūdām pirkstu krata.

Zilgmes putni dodas lidū, Atraduši ceļus platus. Ieslēguši savā vidū,

Sauciet viņam ilgus gadus.

ANDREJAM UPITIM

Laiks neklauvē pie Tavām durvīm, Viņš lēni sadilst Tavā priekšā Kā ēna — mesta gaismas strēlē.

Darbs, liela sirds un drosme pāršķel Kā ābolu uz pusēm gadus.

Plūst pretim zemes stiprums labais, Kāpj augšup saules sārtais kvēlums, Vird pretim sulu dzidrā kaisme.

Nav Tava balss, kas kādreiz aizsmok; Vēl nav nekas, nekas par vēlu,

Vēl tik daudz darbu jāizdara.

Kā zvaigzne rasa irdz uz zara,

Kad rīts kā gailis mirdzošs dziedāt Sāk rūpnīcu un ielu dunu.

Tu savu tautu sauc pie darba:

Uz smagā galda aprakstītas Čaukst lapas pāri viena otrai.

Viss mūžs tā gājis vienās pūlēs —

Tā zvaigznei jāspīd nenorimstot,

Tā straumei jāplūst nenokūstot Un jānes krasti savos plecos.

Pēc lapas gulstas lapa pāri.

Tās visas viz ar dziju gaismu,

Tās visas sauc uz patiesību,

Tās visas kvēl pret netaisnību,

Tur laikmeti kāpj sārti augšup,

Tur cīņas dārd, tur spēki mostas Un brīves vārds iet ceju pirmais.

Pec lapas lapa gulstas pāri,

Tās visu dzīvi tver ar kāri,

Tur latvju tauta kaujās liesmo Par savu brīvo darba valsti,

Par Padomēm, par savu laimi,

Tur aiziet bojā viss, kas netīrs,

Kas satrūdējis purvu rāvā.

Tev sveiciens, lielais Tautas rakstniek, Zib zibens Tavā drošā rokā,

Līdz dzīlei šķejot ienaidnieku,

Līdz galam ārdot visu melno,

Kas nāk pret latvju darba tautu.

Zib zibens Tavā drošā rokā,

Uz cīņu ceļot katru sirdi Un katru elpu, kas grib sauli.

Uz savu darbu kalna stāvot,

Tu pāri mirdzi mums kā spožums.

Tas jau no rīta tumsā sauca,

Tas tagad — lielā darba dienā Mums pašķir ceļu, paver tāli —

Uz komunismu vienā pulkā.

Vēl tik daudz darba jāizdara,

Bet Tavai gribai liela vara:

Pār Tevi gadiem pietrūkst svara,

Tu būsi vēl vienmēr pilns kara Par brīvi, tautu, cilvēcību.

Tev sveiciens, lielais Tautas rakstnieki

IZSKAŅA

.

PLAUKSTI, MŪSU REPUBLIKA!

Skaidrām acīm izej kalnā,

Kad jau nakts uz rīta pusi,

Kad vēl zaros putni snaužot Tur sev knābjos dziesmas klusi.

Tad tu visos, visos laukos Sadzirdēsi durvis čikstam Un no sliekšņa zilā rasā Sojus pāri mauram mīkstam.

Pļāvēji tur iziet līčos Simtiem, tūkstošiem un vairāk. Pāri mežiem, klāniem, kalniem Celsies izkapts šalka kairā.

Lielā alka viņu plecos,

Rīta gaišums katram vaigā,

Kad tie asmenim bez rimas Liek no vāla vālā staigāt.

Viņi atdod sevi valstij,

Kas ir ņemta niknās kaujās: Viņi grib to celt un turēt Mūžam savās rokās straujās.

Viņi atdod sevi zemei,

Kas ir gūta sīvās pūlēs,

Lai te saimnieks mūžam būtu Sējējs, pļāvējs pats un kūlējs.

Mūsu asinis šī zeme,

Mūsu valsts un brīvā slava. Tādu cilvēku, kā mums ir, Tādu pasaulē vairs nava.

Tālu klausies, kāpies kalnā,

Un tu sadzirdēsi dunu,

To, kas nāk caur slāņu slāņiem Runāt skaidrāk vēl par runu.

Tā ir lielā darba duna.

Tur, kur strādnieks savā vietā Liek, lai mašīnas un krāsnis Elpo viņa delnā cietā.

Tā ir lielā dzīves kauja,

Kādā strādnieks vienmēr gājis Gan ar lodi, gan ar svārpstu, Plaukstu pretim tumsai klājis.

Mūsu lielo darba kauju Veiks viņš tā kā visas citas,

Visai pasaulei un laikam Liekot nākt sev līdz bez mitas.

Celsmes prieka pilnos gados, Uzvarās un dienās bargās Savas Padomes un valsti Viņš ar savu darbu sargās.

Vienmēr strādnieks gājis pirmais Cīņā, grūtumā un mokās,

Tāpēc zeme tā kā klēpī Droša uzzied viņa rokās.

Plauksti, mūsu Republika,

Pati laime iet tev blaku,

Sauli liec uz sava pleca,

Izcērt dzidru savu aku!

Snaudu rausi, kāpies kalnā,

Kad jau nakts uz rīta pusi, — Redzēt, dzirdēt dzimto zemi,

Kā tā darbā izgājusi.

Nemierīgs vakars

29 — 3818

VAKARĀ

Nesēdi,

draugs mans, uz trepēm:

skrien vēsuma skudras pār miesu,

un zvaigznes

vairs nepil dīķos,

kur tās uzķer ar mēli sev vardes.

Redzi,

cik istabā labi.

No savas atklātās sirsnības tumši sarkst ogles un kvēlo ar liesmu zili kā vienkāršais spirts.

Siltums kāpj steidzīgi augšup un slēpjas pie griestiem kā atrāvies balons.

Gurusi maigi, tu sapņaini elpo, ļāvusies dīvāna klēpim.

Un tavam augumam slaidam dzeltenais apģērbs kā skatloga stikls kārotai lietai.

Siltumā atmodies gaiss kustina liegi

tev matus un aizkarus durvīs.

Kaut kur tapetes nočukst bez lūpām.

Un par to, ka tu esi ar mani, es līksmē ar acīm tev noskūpstu lūpas.

DZIESMA LEDSTEKAI

Cdens noteku caurule, tu —

manas zēnības pirmais mūzikas instruments;

piecstāvu garais

skārda pelēkais makarons,

janvāra aukstumā

zem tavas runīgās mutes

izaug

ledus mirdzoša bārda, balta un slaida kā kazai.

Ledus mirdzošā bārda — led steka,

vienīgais gardums puikām par brīvu.

Dziedu es dziesmu par to:

Sen ziema klāt ar savu tiesu,

Uz rokām vēji krīt un salst.

Un, ledsteka, no tavas miesas Sāk pamazām man aizsmakt balss.

Tavs vēsums kļuvis pārāk spītīgs —

Pat saulē ilgi, asi zied.

Laiks, laiks mums abiem atvadīties Un projām iet.

Bet, pirms mums sirdis savu ceļu Kā divi putni projām spurdz,

Ļauj, lai vēlreiz pie lūpām ceļu Es tevi pateicīgs un gurds.

Ledsteka,

tu

ledus mirdzošā bārda,

vienīgais gardums puikām par brīvu,

ņem,

ņem savā dzidrumā tu manu sirdi uz mūžu.

PEĻĶE, BRUĢA ZIEDS

Reiz, pe|ķe, bruģa zieds, ka tverta dieva elpa,

Tu viegli pacelsies un būsi visā telpā.

Uz saltā asfalta, starp debesīm un pūli,

Kā vārpa briedusi, kad viņu skāris jūlijs,

Tu guli izlaista un savā miesā plata,

Lai tevi mākoņi un koku zaļums skata.

Virs tevis lēnais gaiss un ziedu pūkas pludo.

Un tavu līmeni kā spogulvirsmu gludo

Tver vēja skāriens salds un smaržu karstā elpa,

Un spuldžu sagrieztā un izļodzītā telpa.

Starp namiem saule nāk un tevī nokāpj silta Un tavu briedumu ar zelta dzirkstīm pilda,

Bet naktīs debesis, kas pilnas zvaigžņu klaida, Ar tavu līmeni tās kopā vāc un skaita.

Tad cauri visumam kā aitu baru trenc.

Un sārtie mākoņi kā aploks zvaigznes lenc.

Virs tevis kioski un spožo logu rindas Blāv, pilni putekļu un tramu zvanu šķindas,

Bet tavu augumu klāj virsmas spulgā āda,

Kas savu maigumu un dzidri ielām rāda.

Kad vakars ielās nāk, tu paliec tumši brūna Kā vēlos rudeņos uz aku grodiem sūna.

Kad pāri namiem nakts slīd samtaina un ilga,

Tu it kā saraujies un kļūsti maigi zilga.

Bet rītos agrajos slīkst tevī kausēts sudrabs,

Un vieglas trīsas tad pār tevi skrien kā skudras, Bet saule pusdienā ar savu staru blāvu Līdz pašam dibenam tev Izdur cauri stāvu,

Un bariem putekli virs tevis kup un dzirkst,

Līdz tavos ūdeņos tiem spārnu gali mirkst.

Tu savu saldumu un valgmi visiem dodi,

Pie tevis nodzerties nāk simtkāji un odi,

Skrien baros zvirbuli, un strazdi pelēkzilgie Grimst tavā līmenī un zib tur stundām ilgi.

Smel knābji ūdeni un katru tvirto lāsi Uz leju ripina gar spārnu gludo tāsi.

Ar savu valgumu, kas caurausts siltu vēsmu,

Tu guznās atmiekšķē tiem sacietušo ēsmu.

Liec plakstiem vērties ciet un sapņiem knābjos ziedēt, Kur visa pasaule tiem spārnos krīt un pieder.

Bet, tikko gaišums dziest, kas nāk no spuldzes stabā,

Tu it kā saraujies un tikai vēl mazliet

Tev dzīlē spuldzes acs kā sarkans rubīns zied.

Reiz, pe)ķe, bruģa zieds, kā tverta dieva elpā,

Tu viegli pacelsies un būsi visā telpā.

KLUSUMS

Klusā ielā klusi stāvu Blakus stabam, blakus vējam, Auto pagriezienam spējam; Klusā ielā klusi stāvu,

Guldot sirdī, nesot sejā Debesis un sauli blāvu, Klausoties kā tālā dzejā Telpas pusaprautos vārdos, Ielu rūkoņā un dārdos.

Klusā ielā klusi stāvu.

JŪRA UN ZEME

Tu, jūra, zaļganais katls,

Kas mūžībai rokās ir.

Mīksts, rožains smilšu atlass Tevi no zemes šķir.

Kā šūpolēs kāpšu es laivā Un celšos līdz debesīm augsts. Zemi no manis aizvāks Tavs vilnis, kvēls un auksts.

Zilgme virs tevis vainags, Rožains un karsts.

Tu pati kā pavērta vaina,

Un krasti tās cietais tvarsts.

Kad krīt tevī lietus un auka, Līdzi laižas pasaules gals Un kāpj no bangainā trauka Briesmīga dieva balss.

Tu, jūra, zaļganais katls,

Kas mūžībai rokās ir.

Mīksts, rožains smilšu atlass Tevi no zemes Šķir.

NEMIERĪGS VAKARS

Sēd kā ūpis miglā vakars.

Lietus krīt un krīt.

Vēsumā sāk drebēt smakrs.

Rīt?

Varbūt rīt — sirds slepus domā — Laime nāks ...

Šonakt visu, visu nomāc Miglas vāks.

Lūpās smīns. Es eju iekšā Tur, kur mīti tu,

Lai man pirkstus maigos priekšā Acīm aizliktu.

Lai man lūpas lūpām klātu,

Tā ka asinis

Dzīslās īgnumā un naidā stātu, — Viss.

Viss man sabrūk. Nakts un tumsa, Naivais saules stars,

Kārni pirksti tevi gumza,

Sāpēs skar.

Kārni pirksti tevi lauza. Miers? Kas spēj to dot. Skarām briestot, tikai auzas Mieru zvanīt prot.

Aizsedz acis. Smaga aina Sirdī lūst un lūst.

Vai tur līdzi mana vaina Arī plūst?

ŪDENS VĀRDI

Kā saule smaidīt drīkst? Man lietus vajadzīgs.

Būs izžūt straumēm strautā Un sulām katrā audā.

Sāc, lietu, lēni raudāt Kā cilvēks bezspēcīgs.

Tu sen man vajadzīgs.

Nāc, valgais lietu, nāc,

Kā bija norunāts Mums debesīs un peklē. Sauc tevi dzenis eglē. Tārps tevi irdnē meklē. Nāc, lietu, ilgs un sīks!

Tu sen man vajadzīgs.

Es esmu pelnu dūksts:

Man manas mīļās trūkst. Plēš sausums manas bēdas. Lai mīļās slaidās pēdas Nāk aizmīt manas rētas. Nāc, lietu, vēss un sīks, Nāc karsts un mežonīgs! Nāc, tu man vajadzīgs!

Kā miesu ugunssārts Lai tevi dzeļ mans vārds.

Kā sakne izkaltusi,

Kā akmens cirsts uz pusi — Tā tevi gaidu klusi.

Nāc, tu man vajadzīgs:

Viss manī slāpst un nīkst. Kā saule spīdēt drīkst!

Nāc!

Nāc!

UGUNS VĀRDI

Ko tu vari, to tu dari.

Divi sausi egļu zari.

Sāc!

Uguns, uguns, kur tu esi? Savu mēli, sārto ezi,

Dod!

Augšā mirdz kā astra diena. Ņemu elpu sausa siena.

Nav neviena, nav neviena, Kas ar |aunu aci skata. Sviedru lāse pil no mata.

Nāc!

Tevi lūdzu, tevi saucu.

Zaram zaru pāri traucu:

Kod!

Uguns, uguns, kur tu esi? Liesmu mēli, sārto ezi,

Dod!

Lai pie auda auds tev kļaujas. Gruzde sārtās kurpēs aujas. Dzirksts kā zelta blusa lec, Dedz!

Dūmi, nāciet, dūmi, zūdiet Pāri dzīvībām un trūdiem.

Vējš jums sirdī dunča grūdiens. Plecs.

Tur, kur bija visa gana,

Lai tik pelns, pilns sūra tvana, Tukšumu un nāvi gana.

Nāc!

Uguns, uguns, kur tu esi?

Kam ar sārto pletni nesit Pasauli un manu mūžu?

Sāc.

Zaru zaram pāri grūžu.

Nāc!

MĪLAS VĀRDI

Ja tikai vienu nakti būtu Es savam mīļam auglis salds, Vienalga, kaut pēc tam es kļūtu Par trumu, negantu un grūtu, Kaut klēpis man kā peļķe žūtu, Vienalga, ja tik mirkli būtu Es viņam auglis, valgs un salds.

Es gaiļa sirdī pieri slaku U11 kaila, ceļos krītot, saku:

— Es dodu visu, kas man ir,

Es dodu dzīvību, ja tas,

Kas mūs no viena otru šķir,

Kā plāna miza nolobās.

Ar pašu raganu un jodu Es vienā klaipā zobus kodu,

Lai viņš pie manis nāktu viss Kā elle un kā debesis,

Lai viņa tumšās asinis Ar skurbu vilni pāri klātu Man dvēseli un rūgto prātu.

Dievs, tevi lūdzu: lejup riti No aizsaules ar tādu biti,

Kas manu kvēli mīļam dzeļ.

Lai tad viņš nāk un mani smeļ Ar savu maigo zelta kausu Līdz pašiem matu galiem sausu.

Dievs, esmu tīra viņa priekšā:

Viss zemes saldums guļ man iekšā.

Dod viņu man kā riekstam čaulu,

Kā liesmai dzirksti, miesai kaulu Dod viņu man —

Viss manī tvan.

Reiz tikai pazust viņa spēkā Kā smalkai skaņai lielā ēkā,

Reiz, kaut pēc tam viss sabrūk grēkā Un klājas uguns kārtu.

Vēl protu vienu stipru vārdu:

Es viņu teikšu viena slēpu,

Kur gaiss ir rāms un zeme neput.

Neviens šo vārdu nedrīkst dzirdēt,

Tas ir tik kvēls, ka sabirst irdens, Salds, ka to čukstēt prāts var mirdams. So vārdu tikai mīla dod.

Es viņu teikšu nosarkstot.

Tad zudīs viss, kas mūs vēl šķir,

Tad manam mīļam jānāk ir —

Jeb man būs mirt.

VIŅAI

Savas rokas manās klusi liec, Paskaties un saki man ko maigu. Mīla ir kā tvanīgs ievas zieds: Krāšņi mirdz tas tikai īsu laiku.

Vai tu jūti — lēni ziedi krīt,

Bet tu lūpas manām klusi vairi. Sirdi mīla tikai reizi slīd,

Reizi slīd un tad kā lāse aizrit.

ATRASTAIS ZIRGS

Un, ja man kādreiz tīk durvis uz dzertuvi vārstīt,

Tad tikai tamdēļ, ka ceru sastapt tur kādu nomales draugu. Kam vēl drosme kā agrāk ar pudeli galvu man pārsist Vai pateikt ko jauku.

Pasaule, ņemu tevi mirkli rokā.

Skaties: milzīga, dzeltena astra guļ debesu malā.

Kur man ņemt tādu zirgu, ko iejūgt varavīksnes lokā,

Lai nokļūtu galā?

Labi klupt pāri ezeram lielam un pazust.

Bet cik riebīgi notekā elpu sev nožņaugt,

Jūtot dvēseli sevī kā peli mazu.

Bailes ap sirdi kā tārpi ložņā.

Bet tad tu nāci un iedevi savu mīlu,

Mīlu

Kā zvaigzni un bezdibeņu,

Kā sāpi, ilgu un senu,

Kā nāvi un dzīvību citu,

Dzīvību, karstu un jaunu.

Iedevi.

Un sevi es akmenī situ,

Aizmirstot dzīvi un kaunu,

Pret nīcību dvēseli aunu.

Dievam no lūpām dzeru.

Tavu klēpi kā mūžību veru Pazust.

Atdzimt,

Tverot sauli kā vadzi.

Tu nāci un iedevi mīlu.

Piena Ceļš joņo, kļuvis par zelta kazu.

Viss griežas,

viss šķobās,

viss pajūk.

Pasaule — sadauzīts pajūgs.

Mīlu.

Es arī mīlu.

Mīlu,

Jo tad tu nāci un atdevi savu mīlu.

Mūžība, ņemu tevi mirkli roka.

SnSSTSTSZZSl —

Lai nokļutu gala.

Zinu.

MANS KAPS

Ņem un atstāj uz mīļās ādas Savas lūpas. Ko tās tev vairs der? Viņas tagad bez kāda sāta Un smagāk par dzīvību sver.

Dodies ātri bez roku pa ielu,

Lai tikai tukšās piedurknes zib: Tās skāvušas mīļās lielus Un plecus. Ko vēl lai tās grib?

Kā āboli norauj acis Un atdod tās ubagam.

Kas ar skatu pie mīļās placis,

Tam nevajag vairs nekā.

Tavas mutes uguns plaukums Un roku saldā nakts,

Tavs rožu maigais augums — Kaps, kurā dzīvs es rakts.

Tu mana ēna un moka,

Mana negausība un bads.

Kas nams bez viena loga?

Un logs bez nama viens pats?

Tavu apaļo gurnu ieloks Zem ceļa apgāzts kauss Ar sviedru medu man sirdi mielos. Es dzeršu, līdz būs tas sauss.

Ņem un atstāj uz mīļās ādas Savu prātu. Kur tas tev vairs der? Viņš tagad bez kāda sāta Un smagāk par dzīvību sver.

PIRMĀ SEPTEMBRA DEVA

1

Man mana mēle mīksta lēpe:

Kas esi tu? Kas esmu es?

Tavs augums — rožu koka slēpe,

Kas mani aizmirstībā nes.

Zūd ikdiena kā zemi krasti.

Viss pretī bezgalībai rit.

Ar savu mīksto, melno asti Nakts manu prātu saldi sit.

Krīt smadzenēs man zaļgas zvaigznes. Es jūtu tikai ūdeņus.

Kad atmaņa kā rūsa plaiksnā,

Tā mirkļus, kvēlus kastaņus,

Met manā izslāpušā elpā,

Un pagaistu kā tvaiks es telpā.

Es tavu neticību redzu

Kā melnu nakti, kas pēc dienas nāk.

Tai savu sirdi pāri sedzu,

Lai viņa degt un kaisli kvēlot sāk.

Ko vairies manu kairo roku:

Vai kāds ir sauli nakti pārvērtis?

Ņem labi daudz no manis moku.

Tas lielā priekā kādreiz pārdegs viss.

Ja tu no manis projām iesi —

Mans malks, kas cita lūpās zaimots kļūs, Es neceru, ka tu vairs smiesi:

Viens līķis tavās acīs mūžam būs.

3

Zvaigzne, zelta kastanis, Zelta spāre, nāc!

Prāts man indīgs zirneklis, Mute — sūra vāts.

Zvaigzne, zelta kastanis, Manā plaukstā nāk,

Lai par saldmi kļūst tas viss, Kas ar sūrsmi klāts.

Zvaigzne, zelta kastanis, Dārgais brīdis klāt:

Tevi, acis aizvēris,

Gribu dāvināt

Viņai, kas man elpā viss — Griba, sirds un prāts. Zvaigzne, zelta kastanis, Zelta zīle, nāc!

Ko lai citu dāvājis Viņai būtu gan?

Zvaigzne, zelta kastanis, Vien kā sapnis tvan.

Visu dienu, visu dienu Tinot vaļā tikai vienu Tumši sārtu pavedienu,

Nonācu pie savām mājām:

Tavām lūpām, tavām kājām.

Nonācu pie savas elles:

Tev ap kaklu melnas krelles,

Kur tu glabā manu sirdi,

Manu prātu, zajo mirti.

Nevaram vairs būt mēs šķirti.

Katru vakaru un rītu,

Klāts ar savu skumju zīdu,

Es pār tavu klēpi krītu Kā pār dziļu zelta zārku.

Nav vairs manām alkām svārku.

Kā pār dziļu zelta zārku.

Kā pār milzu zelta nātri.

Aizzib mūžs kā dzirksts man ātri. Nezinu, vai celšos kādreiz Skatīt jūsu jauko vaigu, — Aizsviedis sen esmu laiku.

Glāstu tavu maigo ādu,

Hiacinšu medu klātu,

Kas man ņēma manu sātu.

Vai var sausu izdzert jūru,

Tavu ādu slacīt sūru?

Glāstu tavas šķelmju acis. Viņās dievs ir sevi racis.

Viņu iedzirkstienos placis, Jaušu sākumu un galu:

Liesmu ļoganu bez malu.

Jaušu sākumu un galu.

Nav vairs man no nāves baiļu. Dzied man pirksti, pilni gaiļu. Mani vārdi pilni smaiļu,

Paver vējiem zvaigžņu mirgu, Drošām sirdīm sārtu zirgu.

Nesakiet, ka es vairs esmu. Labāk tveriet rožu dvesmu, Pūšiet dzintaru kā dūku, Mērciet reibu medū ūku,

Tad es būšu, kur es trūku.

Visu dienu, visu dienu Tinot kopā tikai vienu Tumši sārtu pavedienu, Nonācu pie savām mājām: Tavām lūpām, tavām kājām.

TAVI MATI

Tavs matu vainags ir par dvīni Tai saulei, kas uz mani līst.

Dievs tavu brūno matu pīni Kā rūsu iemet debesīs.

Viz reibinošs tavs matu valgums. Tas vienīgi vēl mani tur Ar savu starojumu smalko,

Ceļ skurbumā un nāvē dur.

Kad tavas galvas zelta smagums Man rokās, lēni irstot, gulst,

Es viņā savu seju slaku Un eju atkal dzīvs un mulss.

Ar vienu matu, ko man dodi,

Kā burve vari padarīt Tu mani vieglāku par kodi Un zvaigzni, kas pret zemi krīt.

Ar savu matu kairo vilni Tu ņem man elpu, lai tā plūst, Kur visi mirkli medus pilni Un dvēseles par rozēm kļūst.

Es nezinu, kas manī notiek.

Es nezinu vairs, kas ir grūts.

Kā spārns es bezgalībai modies. Viss manī mirdz kā gaismā rūts.

PUSNAKTS BALVA

Uz kauliem mana māja stāv:

To jūtu katru nakti.

Virs jumta zaļgans mēness blāv. Nāc zeltī manu dakti.

Es gribu pagrabā,

Kur, dziļi paglabāts,

Varbūt

Mans sencis trūd.

Pusnakts balto astru laikā Rozes aizver plakstienus.

Veļi lūšu kurpēs staigā,

Pagrabā es roku kluss.

Roku, roku.

Rodu roku.

Bālie pirksti vāri tvan.

Ausīs man Sens valsis skan.

Ak, mūzika, mūzika tālā Man lūpās kā medus kūst.

Es redzu — rokā bālā Maigs rožu sārtums plūst

Un kļūst kā tava roka,

Kas mani dzeļ un moka.

Vairs nevaru acis atraut.

Pat smilšu graudā katrā Tikai Tevi redzu.

Tu.

Kā briesmīgs kaķis lecu Pret smago tumsas plecu Tevi gūstīt kā pazemes avotu.

Un roku, atkal roku,

Pilns slāpju un pilns moku, Līdz rodu galvaskausu Bez lūpu un bez ausu Kā smilšu plēvi sausu.

Dievs, tavu dlvo balvu!

Vai nost lai sevi duru?

Kauss, ko es plaukstā turu, Kjūst pamazām bez turu Par Tavu skaisto galvu.

Par Tavu skaisto galvu.

Tu mana, klāt man stāvi, Pat kad es roku nāvi,

Kad savos pirkstos trūdus Es turu tā kā plūdus No visiem mūžu mūžiem.

No visiem mūžu mūžiem Tu mana, klāt man stāvi.

* * *

Ir vārds mans smags un auglīgs raugs: Lai neaiziet no tevis draugs Nekad,

Nekad.

Pa kreisi vai pa labi —

Jūs iesiet kopā abi.

Visapkārt burvja apli Jums izkožu ar kapli.

Ja kāps tam pāri sieva,

Kā salms tā izžūs tieva.

Kā suni trenks to nievā Bez miera un bez dieva.

Nolādētā —

Tā

Kā nagla velna pakavā Lai mūžam paliek ālavā.

Kā lapa dota zaram Un zeme saules staram,

Tā tavam alku baram Un iztvīkušam garam Viņš dots.

Tavs sods,

Tavs gods,

Tavs nāves ods Un dziļā aizmirstība.

Viss kļūst tev tā kā tvanā,

Kā mēle saldā zvanā Būs jūsu mīlestība.

LĒMĒJAI ŠĶĪRĒJAI

Skrien ātri putni debess zilumā.

Kā dadži — smiltis plaisu dzi|umā.

Traks vējš pret stikliem mušas met un sit. Un viena doma mani plēš un māc:

Cik tramvajs lēni rit.

Gar logiem vagons kratās, rūc un klaudz. Zvans kliedz: te raida prom, te sauc.

Traks vējš pret stikliem mušas met un sit. Pie tevis tikai visas domas trauc:

Cik tramvajs lēni rit.

Tu, kūtrais tramvaj, ātrāk, ātrāk brauc! Kāds man aiz pleca: nav vairs laika daudz. Traks vējš pret stikliem mušas met un sit. Kāds plecu tver un mūžam projām sauc: Cik tramvajs lēni rit.

Vēl gribu gāzties beigu dzijumā.

Vēl gribu celties debess zilumā.

Traks vējš pret stikliem mušas met un sit. Vēl gribu tevī zust, pirms nāve māc.

Cik tramvajs lēni rit.

FRANSUÄ VIJONS

Stāsts par mīlu un draudzību

— Draugs Fransuā! Nakts šoreiz brīnum silta, Un pusnakts stunda augstu tornī dim.

Aiz pilsētas uz upes pirmā tilta Es tevi gaidīšu līdz naktī trim.

Nāc, paņem līdz sev zobenu un kausu:

Es gribu, draugs, ar tevi parunāt.

Vējš. Tad es dzirdu kāds man saka: — Klausu. Es būšu klāt. —

Sit dobji trīs. Trīs tumši brūnas dūjas Man pāri galvai zilā dzelmē spurdz.

Pie tilta margas, atspiedies uz nūjas,

Es stāvu. Odens upē klusi urdz.

Un, tikko prom ir dūju rēnā gaisma,

Man pašā priekšā iznirst veikls stāvs.

Virs viņa vējš, kā vidū pārcirsts, aizsmok.

Pie jostas kauss. Mirdz zobens tumsā blāvs.

Kā ogle tērpies viss līdz kaklam melnā,

Ass stars, kas pazib, iedegas un zūd.

Dreb dvēseles kā spārni viņam delnā Un gaida saldu augumu sev gūt.

Viņš lunkans, kārs kā kaķa aste dusmās. Kā liesma traks. Kā zvaigzne tuvs un tāls. Zib mēles galā viņam nikna usna,

Šķēps, medus kauss un kaisla sāls.

Skurbs viņa vārds kā naktī lakstīgala.

Šalc viņa smieklos zibins, strauts un vējš. Viņš, būdams viens bez sākuma un gala, Kā nāve reizē garlaicīgs un spējš.

Vai izdzimums, vai saulei atšķelts gabals? Šņāc viņa asinis kā mūžamežs.

Viņš dieva prātu sevī nes un glabā Un elles svelmi zemei virsū dveš.

Viņš skaļi smej, kad skata mani bālu.

Pēc zobena ass roku sānā sviež.

Sev uzdur mēnesi kā sārtu kāli.

To delnā met un divās daļās griež.

— Še, ņem un ēd! Šo gabalu tev dodu Kā asins zīmi mūsu draudzībai.

Kas darāms man? Vai nākas kādu nodurt? Vai dziesmu salikt tavai daiļavai? —

Viņš atkal smej. Ed savu saldo šķēli.

Auss tikai galda to, ko teikšu es.

Ar zelta nazi šķēlis dievs man mēli.

Ko prasīt var no lauztas stabules?

Es tikai noliecos un kunkstu sāpēs.

Nakts klēpi zvaigžņu dusmās zilgmē sviež.

Man draugs kā kliedziens, ilgi sirdī slāpēts,

Brūk virsū pēkšņs, mežonīgs un ciešs:

— Ja tava miesa nebūtu par sliktu Pat apgānītam bendes zābakam,

Es tevi sacirst tūkstoš dalās liktu Slm zobenam. —

Ar kausu pasmeļ viņš no tilta peļķi Un tīri sārtu, pilnu smaku vēl,

Triec pašā sejā man kā karstu neļķi.

Sūrst āda zaņķī. Margas kaunā kvēl.

— Nāc, — saka viņš. — Es zinu, kas mums darāms: Es tavā vietā kāpšu, kur tai logs.

Par tevi drosmes vairāk auzas skarā.

Kāpj sasniegt debesis pat nieka koks.

Dod savas drēbes. Tavas elpas muklājs—

Tas paliek tev. Tavs skats man vajadzīgs. —

Es nodrebu gurds savā stāvā tuklā:

Kaut apkārt sabruktu viss kopā sīks.

Bet pasaule guļ bezgalībā rēna,

Iet savu ceļu mirklis īss un ods.

Es trīcu kails: uz bruģa mesta ēna.

Viss atdots draugam: sapņi, miesa, gods.

Mēs abi ejam. Ko? Viens pats viņš soļo.

Es viņam līdzi — plūdums plāns un vārs.

Pat zīme nepaliek no manis oļos:

Nes savos smieklos mani draugs mans kārs.

Klāt mīļās logs. Viņš pakāpjas un ieslīd,

Kā ieslīd smarža, pasaule un dievs.

Laiks skaita mirkļus deniņos ar piesi.

Dur ciešanas kā iesms, karsts un tievs.

Ir vaļā rautais mīļās logs man liesma.

Pat akmenim, kad kalts tam gabalus

Šķeļ nost, dzimst, dunot serdē, rūgta dziesma;

Es logā veros satriekts, liess, bet kluss.

Kā lauzti salmi balsti inan pagalam.

Es pārdurts, izgāzts viss: kauss caurs un tukšs. Man sirdī bezdibens grūsts līdz pat spalam.

Kā baltas vistas mūži klīst un klukš.

Es gaidu. Rūgtums. Kas pret viņu akmens?

Tas izpil cauri man līdz mūžībai.

Es gaidu. Elpu sažņaudz gaiss kā sakne.

Virs galvas debess samilst dūrē baiss.

Līdz pietiek. Neiztur vairs pat mans sīkums.

Es augšā. Durvis. Vaļā. Tālāk vēl.

Nedz drauga vairs, nedz tās, pēc kā es tvīku. Vien lakats pamests pāri segām kvēl.

Kur viņi ir? Vai sienas man to pateiks?

Tās tikai smīn. Sols, kaktā iesperts, kunkst. Es pēkšņi redzu tā kā burvja skatē,

Kas esmu es un kas te bijis kungs.

Kur pirksti ņēma delnai iespiest nazi?

Ir driskās sarauts dārgais plīvuris.

Es metos iekšā tieši naktī prasīt:

Kur viņi ir? Grib dzert mans asmenis.

Skrien stirnai kājas. Manas tomēr ātrāk.

Viss pretī ir. Nekas. Es gūšu tos.

— Vējš, labāk ziemai glabā savas nātres, Man tālumu no ceļa noņem nost! —

Un, kur ir krogs ar zelta gaili pierē,

Tie rokā man. Es iekšā rupjš un prasts.

Tos ieraugot, mans nazis gluži piereibst Un metas virsū drēbēs sirdis rast.

Es duru ātrs, negausīgs un akls Kā vērsis. Kliedziens. Atjēdzos. Kas tas?

Zem galda saimnieks guļ. Kur viņam kakls, Dzer sirdi nazis mans bez atmaņas.

Kā tas var būt? Ko lai es tagad daru?

Bēgt? Apkārt pūlis, mežonīgs un traks.

No galda kausus rausdams nost ar sparu, Kliedz Fransuā, pilns vīna, skurbs un smags:

— Ja tava miesa nebūtu par sliktu Pat bendes lielam asins zābakam,

Es tevi tūkstoš daļās sacirst liktu Šim zobenam! —

Un skaļi smej. Ņirdz viņam mīļā līdzi.

Kas tiem vairs vīns, uz grīdas izlietais,

Kas viņiem pūlis, kaut tas arī īdzīgs:

Tie laimīgi un dzidri smej kā gaiss.

— Ej, zūdi, — sauc, — kā smiltis zūd pret vēju! Jūs, kalpi, klausiet, kas te īsti ir.

Es jūsu krodzinieku nonāvēju.

Lai nāk tas šurp, kas arī vēl grib mirt. —

Uz galda draugs un viņa trakais zobens.

Stingst pūlis, skarbā pārsteiguma mākts.

Viņš pamāj man. Kā saule draugam zobi,

Kad ļaudīm saka: — Laidiet. Viņš ir āksts. —

Kā vārti pūlis paveras. Bez māju

Es kustos turp, kur slieksnis augsts un jauns.

Tur pakrītu un palieku bez kāju:

Kā izkapts nopļauj mani naids un kauns.

* * *

Šo lēno ārprātu un dziļās skumjas — To deva man kā manu avotu Tie mākoņi, kas pāri jumjas,

Un Tu.

Zem savām kājām jtitu irdni valgu.

To visu, visu, ko sev kāri alku,

Es skatu citu izdzeram kā malku.

Man paliek pāri tikai tukšots, sauss, Smags kauss.

Savs labums ir pat virsū liktam slogam. Kad cilvēks miris, mēs to zemē rokam. Nāc uzliec delnu nokritušam kokam — Vēl jutīsi, kā viņa audi trīc Kā spīts.

Tu mani mīli, nemīli un mīli.

Es sevi dodu arumam kā zīli Un elpu metu debesīs par zīli.

Mans apvalks man sen pašam apnicis Kā viss.

Šo lēno zūdību un rēnās skumjas —

To deva man kā manu avotu Tie mākoņi, kas pāri jumjas,

Un Tu.

INTS TRAKAIS

— Ints Trakais atkal klāt. Vai viņam sīvo dot?

— Ne piles vairs. Lai viņš sev citur vietu rod.

— Ints sakās neiet prom. Viņš grib te dzert un zust.

— Liec, uzticamais kalps, tam savu dūri just.

— Ints pārāk dzēris jau. Par daudz man vienam sīvs.

— Ņem kādu otru līdz, kam nazis jostā dzīvs.

— Man bail. Es nezinu, kā gan tas beigsies viss.

— Ej, ko tu stomies, kalps, tev klāt stāv debesis! —

Iet drūmi kroga kalps. Kauss tomēr viņam līdz:

Varbūt tas slepkavu pie miera nolikt līdz.

Pie Inta pieiet kalps. Tam galdā sīvo liek.

Vai! Vienam malkam pat kauss smagais nepietiek.

— Dod vēl man, pekles kalps! — kliedz puisis aizsmacis. Uz viņa pirkstiem deg un čūlo asinis.

— Mums sīvā vairāk nav. Tev, Int, ir jāpazūd.

— Tu melo. Pagrabā nāss man vēl vīnu jūt.

— Sis vīns nav domāts tev, kam pēdās zvēro posts.

— Ko-o-o? — Kājās triecas Ints. Kalps bailēs atlec nost.

— Tad vīnu iešu pats sev raudzīt pagrabā. —

Un puiša solis smags klaudz kroga istabā.

Ka toreiz gauss iet Ints. Kauss viņa roka spīd. No puiša auguma salts baigums telpā slīd.

Nav vēl pat pusē ceļš, kad, priekšā nostājies,

Pats saimnieks nikni kliedz: — Ne soli! Apstājies!

Ints mirkli skatās salts, tad pēkšņi asi sit:

Pat trīsas nosistam gar vaigu nenorit.

Klāt pagrabs. Durvis Ints rauj vaļā. Velvē kārts, Deg zaļgans lukturis pie greznas vara kārts.

Plūst pretim drēgnums salds, un sārta migla nāk. Ints mirkli skatās salts. Kauss rokā drebēt sāk.

Kur ir, kur paliek prāts? Acs sirdij cilpu vij.

Ints redz: viss ir tāpat, kā tad tai naktī bij.

Tur uz tā kāpiena, kur viņi skūpstījās,

Tie abi atkal stāv, un kaklā šķēlums 1ās.

Ints mirkli skatās salts, līdz iesāk drausmi smiet: — Reiz beidzot esiet jūs man atkal abi ciet! —

Grābj zaļo gaismekli kauss savā kārē traks,

Un abiem mīlniekiem Ints gāžas virsū smags.

BURVIS

Fragments no poēmas

Garām nakts. Rīts atkal atnāk.

Kur es mežā gu|u kluss,

Uzklīst, lasot čiekurus,

Veca sieva tērpā nātnā.

Viņai blakus solī rātnā Kazlēns balts kā astra kust.

Vecā sieva mani atrod.

Kazlēns raustās nobijies.

— Laiks, uz mirkli apstājies, —

Saka vecās pirksti ātri.

Sabāž manās vainās nātres,

Čukstot: — Ienāc viņā, dievs. —

Kad jau saule zilgmē augstu,

Rēta manā pakausi Negrib nāvei paklausīt.

Šķēlumus ar nātres plaukstu Sedzot, saka: — Slikts man draugs tu, Nāve. Še tev nātre. Zīd. —

Nāve noskaišas un aizskrien.

Saule pāri lapām brien.

Spēku man pie kājām sien.

Možos pamazām un laiski.

Locekļi sāp, ka ne aiztikt:

Grauž pat tikko nopļauts siens.

Klimstu. Vecā mani pietur. Kazlēns priekšā lēkā naigs.

Kaut man pāri nāktu laiks,

Pilns ar lēnu, siltu lietu:

Tas gan mani kopā sietu Tā kā kokus zelta tvaiks.

Saule dzeļ ar dziļu sūri.

Katrs zieds tik skurbi tvan,

Tā ka dīvaini kļūst man.

Krustos dauza viens ar dūri. Krūmus saslēdzis par mūri,

Gaiss, pilns dobjas skaņas, san.

Acij kvēlā gaisma riebjas.

Ļogos. Vecā: — Vai tev prāts? — Saka: — Kur tu iesi tāds,

Kas var tikai nāvē iebrist?

Stāvs tev līkst kā smilgai stiebrs. Atpūsties pie manis nāc. —

Tuvu vecai mežā būda.

Durvis dreb kā pašas zods.

Logā dzeltens māla pods.

Tajā brūns un smaržīgs ūdens. Būdas nabadzību pūdē Mitrums, karsts un smags kā sods.

Būdai šķūnītis ir blaku.

Tur uz siltām pelavām Nokrītu es gurds un rāms. Smadzenēs pa mīkstu taku Atnāk miegs ar saldu smaku Atņemt sāpi mugurā.

Viena diena iet pēc otras. Šķēlumi uz muguras Un uz kakla aizdarās.

Rūgtums sirdī gaist kā sodrējs. Visu atkal atsākt otrreiz Nebūtu man vairs nekas.

Vecā rītos mālu piestā.

Kad tas viņai gana sīksts,

Zaķi ņem no oša līksts,

Ieliek sīpolos kā liestā Un tad ilgi viļā sviestā,

Piparos, kas dzeļ kā rīksts.

Medus salds, tā teikts ir dziesmā, Kad tas zaķim sārts kā riets Ir ar kausu pāri liets,

Zaķi mālā liek. Ceļ iesmā,

Lai tad cepas dziļi liesmā,

Maigi smaržodams kā zieds.

Cepto zaķi abi baudām.

Gards tas ir kā rožu augs.

Mīksts kā plūme. Trīcot trauks Tur to tā kā zelta naudu.

Vēders kļūst mums roze. Snaudiens Pāri šalc kā osis jauks.

Pamostamies. Padzērienu Skāņu dod mums vara kauss.

Medū raudzēts, šalc pie auss.

Var to dzert vai cauru dienu.

Kopā jaukts ar kazas pienu,

Tas kā vīns ir skābs un sauss.

Mana vecā divi gudra.

Runā maz, bet zina daudz:

Visus stādus, kā tos sauc.

Zin, kur kalna vidū sudrabs,

Kā var nāvi aizvilt skudra,

Ko uz ceļa rati klaudz.

Viņai zvaigznes iečukst ausī,

Ko no mūžības tās redz.

Dzīst līdz pupam pārcirsts plecs Tam, kas ēd, ko dod tā rausi. Kalpot nāk pie tās un klausīt Čūskas, gaiss un lācis vecs.

Viņa prot tā salikt vārdus,

Ka to dievs vēl tikai var.

Ko ar roku viņa skar,

Vajā ver kā slepus vārtus.

Acs spēj viņai nodzēst sārtus. Pirksti augļus zaros kar.

Kustoņi un meža augi,

Tie, kas savās mokās ļimst, Katrs, kas ir grūti slims,

Nāk pie tās kā sava drauga. Vecā ņem no akmens trauka Ziedi, un tie saldi rimst.

Veco mūžam rūgta smaka — Sarkans burvju plīvuris —

Tin un mirdzot lejup ris.

Prāts tai — augļu pilna vaga. Dvēsle — dziļa, skaidra aka, Nezin, kas ir šaubās krist.

Kādā dienā, kad man sienā Iekārts saules ābols sārts,

Klons ir karsts un zib kā skārds, Vecā mazgā stirnas pienā Rokas. Slauka mīkstā sienā. Runājam. Pa vārdam vārds.

Vecā darot saka: — Labs ir Prāts tavs. Sirds, kur vajag, stāv. Zvaigznājs cēls, kas varens blāv, Tavus mūža ceļus apstāv.

Gudrs vari kļūt kā lapsa.

Līdzīgs vētrai būs tavs stāvs.

CEĻAS PADOMJU LATVIJA DZĪVA

Brīva Padomju dzimtene, brīva: Pulki sarkanie izglāba to;

Ceļas Padomju Latvija dzīva Saulei laimīga roku dot.

Aiziet drupas. Un jauni asni,

Jūrai līdzīgi vizmojot, spīd.

Top par dzīvību varoņu asinis.

Darbs un atpūta plaukstās slīd.

Smaida kalni. San zvārguļos apses. Raibā lakatā magoņu lauks.

Laiks mums pieres ar vējiem apsien. Cilvēks cilvēkam kļuvis draugs.

Aizsmok bēdu un ciešanu dzilna, Sirds Ir darba un prieka pilna.

ZVEJNIEKAM

Zvejnieks, jūras brālis, Savā godā celts:

Viņa reņģu kālis Vairāk sver kā zelts.

Kaltēts saules spīdums Reņģu zvīņās guļ.

Jūtu— pilna spīta Jūra viļņus kuļ.

Vai tas rudens vēlīns, Sals, kas dzīvi nīst, Zivis dziļu kvēli Lej mums asinīs.

Zvejniek, sāļais brāli, Vamzi plecos velc, Dodies jūrā tāli,

Dižu lomu velci

Daudz ir jūrai zivju Tam, kas rast tās prot. Vēju ātrais divjūgs Lai tev spēku dod!

Vilni šķelt un nolikt, Vētrai acī kost,

Nelaimi kā oli Nomest nost.

Dūmotavas krastā Tevi gaida sen. Uzvelc laimi mastā, Tīklu malā dzen!

Pilna jaunu domu Mūsu dzīve ir.

Savu jūras lomu Viņai vaļā šķir!

Iznīks tas, kas netīrs. Irs un ledū sals Visi tie, kam netīk Mūsu darba valsts.

Zvejniek, jūras brāli, Atkal godā celts, Dodies jūrā tāli — Tur guļ mūsu zelts.

ROTAĻA

— Bērni, ko mēs darīsim?

— Riču-raču spēlēsim.

Tas, kas paliks beidzamais,

Tam būs jāvelk kājās maiss, Desmit reizes jāpalec,

Lai to visi labi redz.

— Kas būs pirmais, ko lai tas?

— Tam no jaunās grāmatas Jānolasa dzejolis.

Tas ir viss.

VISI BURTI KOPĀ — VIENĀ BILŽU KOPA

Auzas pļava mušu Krišs Augu dienu darbā dižs.

Azltis, kaut mazs no skata, Ātri viņus badīt prata.

Bērni, rātni sēžot solā, Burtus mācās rakstīt skolā.

Caunu mednieks cilpā ķer: Cepurei tās āda der.

Čūska spoža kā no zīda Čaugām lapām pāri līda.

Dūja spurdz pie loga klāt, Dodi tai ko paknābāt.

Eglei zemē čiekurs krita, Ezi tikko nenosita.

Ēvele ar aso mēli Ed kā baltu maizi dēli.

Filips, tikko paaugsies, Fabrikā pie darba ies.

Gailene zem egles auga — Glīta, dzeltena un jauka.

Ģiģis smējējiem par spīti Ģitāri jau spēlē glīti.

Haizivs plosās okeānā: Harpūna tai triekta sānā.

Ilze mazā darbā knaša,

Izaugs pioniere braša.

īlens kauna nepratās, īkšķī dziļi iedūrās.

Jasmīns, koši uzziedot,

Jauku smaržu visiem dod.

Kuģis pāri jūrām slīd.

Karogs augstu mastā spīd.

Ķīvītes ir izsalkušas:

Ķer sev kāpurus un mušas.

Liepas saldi uzziedēja:

Lasiet ziedus, tad būs tēja!

Ļaudis, ļaudis, saku jums:

Ļoti labs te saldējums.

Maija līdz ar citiem kopa Mežā lasa ogas stopā.

Namdaris ar naigu roku Naski aptēš lielu koku.

Ostā, tur, kur preču daudz, Ores šurpu turpu brauc.

Pionieru pils stāv krastā, Pāri sarkans karogs mastā.

Rudenī, kad vēsa rasa, Rāceņus no lauka lasa.

Saule kaltē visu dienu Sila malā pjautu sienu.

Saudeklīte gaitu drošu Šaudās, aužot drānu košu.

Tramvajs mūsu pašu ielā Traucas garām steigā lielā.

Upē iegrimst vieglas lietas, Uzpeld tās kā nepiesietas.

ūdenī ar vieglu gaitu Ūdris zivis ķer bez skaita.

«Vairoga» viss dārd un klaudz: Vagonus tur būvē daudz.

Zemenes ar saldu pienu Zaiga ēstu katru dienu.

Žagata ar gudru galvu Žāvē saulē savu spalvu.

DRUKĀTAIS VĀRDS

Esi klāt mums rūgtumā un briesmās. Turi cieti sirdis, kad tās gurst.

Lido lidus mūsu skaistās dziesmās, Nogulies kā medus, kur kas sūrst.

Esi šķeļošs asmenis un nātra,

Sārta gaisma, kur vēl krēsla mīt. Skrien par šautro bezdelīgu ātrāk Katram gribu darbā asi trīt.

Teici slavu tiem, kas uzvarēja:

Darba tautai, visai Dzimtenei,

Un par tiem, kas pārnākt nevarēja, Sēro līdzīgs gana stabulei.

Saki skaidri to, kas skaidri sakāms. Esi glāsts tam, kas to pelnījis.

Lai no tevis pasmelties kā akā Bērns var, liels un straujais jaunietis.

RAINIM

Tā lieta, ko Tu rokās ņēmi,

Kā saule dzidra top un viz.

Tu tvēri līdz pat dzīlei zemi Un bezgalību, kā tā ris.

Tā sirds, ko Tu ar vārdu skāri,

Sāk smaržot tā kā reibis zieds:

Tu viņu dzīvei brīvu dari

Un savā lielā gaismā liec.

Tu — dzīvība. Pat rūgto nāvi

Tu spēji dzīvu padarīt.

Kā kalns Tu pāri visam stāvi,

Laiks Tavā priekšā cejos krīt.

Ar pamatšķiru kopā cēlies,

Tu mūžam nepārstāji augt.

Kas malku būs no Tevis smēlies,

Nekad tas nebeigs tālāk traukt.

ZEMNIEKAM

Lai neaiztur tevi kalni,

Ne lejas, kur pagrieziens greizs,

Jūdz vezumam priekšā salni,

Ved nodot visu uzreiz.

Ved steidzīgs zeltīto graudu,

To visi gaidām mēs,

Ja esi par savu tautu

Un savām Padomēm.

Jo tava ir tagad zeme,

Ko deva tev Padomj u valsts.

Brīvs tu un brīvs tavs lemess,

Viss vecais kā nezāle kalst.

Tu dodi, ko deva tev sviedri,

Rit augšup kopējs darbs.

Uz laimi mēs ceļa biedri,

Mums jāuzveic viss, kas skarbs.

Lai neaiztur tevi kalni,

Ne lejas, kur pagrieziens greizs.

Jūdz vezumam priekšā salni,

Ved nodot valstij uzreiz.

DZEJNIEKAM

Veltīts Jānim Sudrabkalnam

Skatu tevi ejam pāri

Saules staros vizmainos,

Tverot sevī visu kāri,

Ļauno ņemot visam nost.

Katra smalkā smilgas skara

Tavai ausij dziesmu dzied.

Rasa, kas tev krīt no zara,

Delnā atplaiksnī un zied.

Kaut tev acs mīl noklīst druvā,

Kur kā draugs nāk apkampt gaiss,

Tomēr bijis tev vistuvāk

Mūžam cilvēks darbīgais.

Cilvēkam tu teicis esi

Savas dziesmas skaistākās.

Viņam nenogurdams nesi

Vārdus maigus tā kā glāsts.

Lai tie stipri viņu sargā,

Sauli pāri pierei tur

Ikdienā un stundā bargā,

Tad, kad posts kā zobens dur.

Vai tu tas, kas sauci mani?

Es jau ceļos, eju līdz.

Tavi vārdi dūc kā zvani,

Mirdz kā jūra un kā rīts.

A. ČAKS. E. ADAMSONS NAGLA, TOMĀTS UN PLŪMĪTE

Groteska bērnu spēle 3 cēlienos, 4 ainās

SPĒLES PERSONAS

Pilsētas galva Speķabībele Inspektors Asaka

zēni

Jaunais skolotājs, arī galdnieks Bllle, laikrakstu pārdevēja Plūmīte, viņas mazmeitiņa Nagla i

Tomāts

Šoferis Vējapistole Referī, izrādes vadītājs Policists

Rotaļlietu pārdevēja Sievas, vīri, zēni, meitenes Domnieki V ē r š m ē 1 e Šveicars

Lielā likumu grāmata

PROLOGS

REFERI (iznāk skatuves priekšā, uz krūtīm karājas liela, spīdoša svilpe). Labdien, zēni un meitenes! Man liels prieks, ka esat tik kuplā skaitā ieradušies šinī izrādē. Nudien. Atļaujiet iepazīties — esmu referī, izrādes vadītājs. (Paklanās.) Kas sētniekam slota, tas man šī svilpe. Ar to es pasteidzināšu darbību, pārtraukšu spēli un izšķiršu strīdu. Bet tas nav viss. Es jūs iepazīstināšu arī ar galvenajiem spēles varoņiem un paskaidrošu notikumus. Es neesmu nekāds nieka vīrs. Manā rīcībā (skaita uz pirkstiem) vēl pērkons, zibens, vējš, lietus, gaisma, tumsa, rīts un vakars, veselība un nāve (čukstoši), velosipēdi, auto. Ar to es beidzu. Ko tur vairāk, jūtieties kā kādā futbola sacīkstē vai leļļu spēlē. Lai sākas spēle! (Svelpj.)

1. CELIENS

PIRMĀ AINA

(Priekškaram atveroties, skatuve vēl tumša.)

REFERĪ. Bērni, atminieties, nupat es jums teicu, man ir vara pār gaismu un tumsu. Tagad es jums savu vārdu patiesību pierādīšu. Lūk, skatuve tumša, tagad uzsvilpšu — būs gaisma. (Svelpj, uz skatuves kļūst gaišs.) Nu, vai man nav taisnība? (Pilsēta, iela, rotaļlietu veikals, plats skatlogs, aizklāts ar segu. Virs skatloga liela izkārtne — Rotaļlietu veikals, Īpašnieks pilsētas galva Speķabībele. Pie veikala durvīm mazāka izkārtne ar uzrakstu — Alvas zaldātiņi, bungas, šautenes, revolveri, koka zirdziņi. Netālu no veikala Billes kiosks ar uzrakstu — Karā kritušā mātes kiosks. Pa kreisi galdniecība, dibcnplānā skola. Bērnu bars ziņkārīgi pulcējas ap rotaļ-vcikala aizklāto logu. Starp bērniem arī P1 ū mī t e. Daži bērni ieiet veikalā un iznāk no tā ar kareivīgām rotaļlietām — bungām, šautenēm, revolveriem, koka zirdziņiem un sāk bungot, šaut un jāt. Bille, ar nepatiku noskatīdamās bērnu rotaļās, sēž kioskā un nevarīgā balsī izsauc laikrakstu nosaukumus. Speķabībele parādās sava veikala durvīs, resns, pašapmierināts, grozās un skatās uz bērniem, pa to laiku Re / e rī svinīgā, bijīgā balsi, ritmu uzsverot, skaita dziesmiņu par Speķabībeli.)

Lūk, tur iznāk kā lauva tik baiss Vīrs, kam karaspēks pieder no alvas.

Jā, tas ir še vis-va-re-nā-kais,

Speķablbele — pilsētas galva.

SPEĶABĪBELE. Bērni, šurp! Sanāciet ap mani! (Iedrāžas uz skrituļkurpēm Nagla, viņam gausāk seko Tomāts, veselīgs zēns, kas pastāvīgi rokā nes tomātu un pastāvīgi viņā iekož.) REFERĪ (rāda uz Naglu).

Kur mērķī šauj, kur suņi kožas Un kur pēc ugunsgrēka ožas,

Kur policists skrien bargs aiz zag|a,

Tur puika šis ir klāt kā nagla.

(Rāda uz Tomātu.)

Sim zēnam jācenšas, cik jaudas,

Līdz cirku iezogas bez naudas.

Pie ieejas daudz netiek domāts,

Ja Nagla var, tad arī Tomāts.

SPEĶABlBELE. Es, pilsētas galva Speķabībele, esmu liels bērnu draugs, tādēj sagādāju jums patīkamu pārsteigumu. NAGLA. Vai kino par brīvu?

TOMĀTS. Saldējumu?

PLUMĪTE. Bilžu grāmatas?

SPEĶABĪBELE. Nē, vēl daudz ko labāku. Vai jums patīk rotaļlietu veikals?

BĒRNI. Jā, jā, loti patīk!

SPEĶABĪBELE. Kas tur jauku mantu!

BĒRNI (ilgu pilni atkārto). Kas tur jauku mantu!

SPEĶABlBELE (lepni). Un šis veikals pieder man. Tūlīt redzēsiet, ko esmu jums par prieku sagudrojis. (Rāda uz aizklāto skatlogu, kliedz pa veikala durvīm iekšā.) Šo segu pavēlu no skatloga noņemt.(Iznāk pārdevēja, noņem aizkaru. Logā redzama groteska grenadieru grupa spilgtās uniformās. Bērni pārsteigti sastājas cieši ap logu, atskan dažādi izbrīna saucieni.)

SPEĶABĪBELE. Šie karavīri ir no alvas. Katrā no viņiem ierīkots smalks mehānisms. Ja to uzgriež, karavīri paši no sevis sāk izpildīt dažādas kustības. Uzgriezt! (Pārdevēja to dara. Bungām rībot, grenadieri sāk vingrot. Bille neapmierināta pakrata galvu. Tai brīdī no skolas nama noslēpumaini izlien inspektors Asaka. Vājš, kaklu aptinis ar biezu rūtainu kaklautu, ausīs lieli vates kušķi.)

REFERI (pašā skatuves priekšā, pret skatītājiem). Tss! Redziet, kur no skolas nama izlien bargais inspektors Asaka. Viņš negrib, lai to redz, jo bērni viņu nemīl, tas nemīl arī bērnus.

(Neviena nepamanīts, Asaka pieskrien pie Speķabībeles, aizslēpjas tam aiz muguras. Kamēr tie abi čukstoši sarunājas, bungām maršu rībinot, skatlogā karavīri izpilda grenadieru deju, kurā ar lielu līdzdalību un ziņkārību noskatās bērni, atdarinot karavīru kustības.)

ASAKA (uz Speķabībeli). Lūdzu, klusāk, lai bērni mūs nedzirdētu.

SPEĶABlBELE (skaļi, izbrīnījies). Bet kādēļ?

ASAKA. Es jūs lūdzu klusāk. Esmu uzzinājis, ka palaidnīgākie zēni nodibinājuši noslēpumaino atriebēju brālību. Esmu tiem uz pēdām, bet nevaru tikai tos notvert nedarbu vietā. Gribu šos bērnus novērot no paslēptuves, varbūt starp viņiem atrodas vainīgie. (Asakas runas laikā Speķabībele, sekodams bērnu rotaļām, drusku grozās. Asaka, viņam pieķēries, visu laiku cenšas būt tam aiz muguras.)

SPEĶABlBELE. Nu tad ejiet kaut kur slēpties un meklēt, bet laidiet taču mani mierā.

ASAKA. Ne, jusu mugura ir ļoti plata, un es gribu to izlietot par paslēptuvi.

SPEĶABlBELE (glaimots). A, tā ir cita lieta. Lūdzu!

(Grenadieru deja kļūst straujāka. Līdz ar to bērnos pieaug sajūsma, un viņi pilnīgi sāk imitēt grenadieru kustības.)

SPEĶABlBELE. Par daudz jauki! Pat man, vecam cilvēkam, sirds lec no prieka kā blusa. Es vairāk nevaru izturēt. Referī, zirgu! (Reierl svelpj, parādās koka zirdziņš.) Es gribu jāt, kaut ari esmu pats pilsētas galva. (Bērniem gavilējot, Speķablbele uzlec koka zirdziņā, aizmirsdams Asaku.)

ASAKA. Es esmu beigts. Bērni mani ieraudzīs.

SPEĶABĪBELE (lēkā starp bērniem). Hop, hop! Ak, kāds prieks! Hop, hop!

BĒRNI. Hop, hop! (Nagla, auļodams uz skrituļu kurpēm, negaidot uzdrāžas virsū Asākām.)

NAGLA (iebļaujas). Asaka!

(Visi uz skatuves sastingst, rotaļas izbeidzas. Grenadieri apstājas, bungas apklust, tikai Speķablbele sajūsmā turpina vēl Īsu mirkli jāt, tad ari ierauga Asaku un nokaunas.)

SPEĶABĪBELE. Speķis un blbele! Inspektors redz, ka pats pilsētas galva jāj koka zirdziņā. Jāpazūd. (Ieauļo veikalā. Pārdevēja mudīgi aizklāj logu. Asaka caururbjoši vēro bērnus.) REFERĪ. Kas gan tas? Lai pasaka Bērni.

BĒRNI (bijīgi, čukstoši). Tas ir Asaka.

NAGLA. Sestdien sauks viņš meitu Annu:

— Sataisi man dubļu vannul —

TOMĀTS. Tur viņš sēdēs ļauns un kluss,

Grauzdams pumperniķeļus.

NAGLA. Kas gan izskatu tam labos,

Viņa vaigs kā šmorēts ābols.

REFERI. Kas gan tas? Lai pasaka Bērni.

BĒRNI (čukstoši).

Tas ir Asaka.

ASAKA (nikns, šņācošsj.Kā tad, es jau domāju, ka šeit atradīšu noslēpumainos atriebējus. Piesargieties! (Iet lepni uz skolas namu. Vēl durvīs.) Gan es jūs notveršu.

(Bērni atkal visi atdzīvojas, klaigā, spēkojas, rībina bungas. Visas palaidnības vada Nagla un Tomāts.)

NAGLA. Bērni, mums jāizdara kaut kas sevišķs.

BĒRNI. Nu kas? Mēs nezinām.

NAGLA. Nobaidīsim vecīti Billi.

BĒRNI. Jā, jā, jā!

TOMĀTS. Tu esi malacis.

NAGLA. Klusu! Es pielīdīšu Billes kioskam un izšaušu no šautenes. Vai tas nebūs lieliski? (Bērni no prieka aptupstas. Nagla lien uz kiosku.)

REEERl. To, kas anīsdrapes dzer Un kas sev uz acīm ver Lielo zelta brilli,

Sauc par veco Billi.

Nagla nu to baidīt grib,

Šautene jau gaisā zib,

Šausmas! (Rclerī sagrābj galvu.)

BĒRNI (atkārto čukstoši). Šausmas.

(Nagla izšauj, skolas durvīs parādās Asakas galva.)

BILLE (trīs reizes nospļaujas). Ka tu izputētu!

NAGLA. Kā īstā karā.

BILLE. Karu spēlēt nav labi.

NAGLA. Kādēļ?

BILLE. Kas tev tur rokā?

NAGLA. Šautene.

BILLE. Rotāju šautene, vai ne?

NAGLA. Jā, bet, kad es būšu liels, man būs īsta šautene.

{Nemanot tuvojas Asaka un klausās.)

BILLE. Un tas ir tas jaunākais. (Domīgi.) Man bija dēls. (Rāda uz Plūmiti.) Piūmītes tēvs. Ari viņš kādreiz bija tāds pats zēns kā jūs, jāja koka zirdziņu, šāva, bungoja. (Slauka asaras.) Bet, kad izauga liels, to noņēma karā, aizgāja zaldātos un vairs nepārnāca, un nu Plūmīte ir bārenīte. Jūs taču visi viņu pazīstat, bērni?

BĒRNI. Jā.

REFERI (rāda uz Plūmi ti).

Kas vien, bilžu grāmatas Šķirdams, priecīgs smej,

Draugs uz visiem laikiem tas Mazai Plūinītei.

BĒRNI. Draugs uz visiem laikiem tas Mazai Plūmītei.

BILLE. Un jūs labi zināt, ka Plūmītei grūta dzīve. Viņai jāpalīdz man pārdot avīzes. Un tomēr tai nav tik glītas drēbes kā citiem bērniem, un viņa ir laimīga par katru dienu, kurā var paēst. Un tas viss tādēļ, ka Piūmītes tēvs kritis karā. Jā, mani zēni, metiet prom šīs nejaukās rotaļu lietas — šautenes, zobenus, revolverus.

ASAKA (sāņus, ka citi nemana). Nu, tas man jāpasaka Speķa-bībelei. (Prom uz veikalu.)

NAGLA. Bet kā tad lai mēs rotaļājamies?

BĒRNI. Kā tad?

BILLE (rāda uz galdnieku darbnīcu). Redziet, šinī galdniecībā jaunais skolotājs, kuru padzina no skolas nama Speķa-bībele, gatavo jums pilnīgi citādas rotaļas — mazas ēveles, zā ģīšus, cirvjus, spēļu kuģus un lokomotīves. Ar tām jums vajag rotaļāties.

TOMĀTS. Jā, bet inspektors Asaka saka, ka mums jābīīt drošiem, dūšīgiem un kareivīgiem, lai no mums izaugtu krietni vīri.

BILLE. Kā tad, bērni, jums jāizaug par krietniem cilvēkiem, bet tādi jūs būsiet tikai tad, kad mīlēsiet darbu un darba rīkus, bet nevis šautenes un zobenus, kas posta un karā nonāvē dzīvības. Bet nu beigsim. Plūmite!

PLŪMlTE. Ko vēlies, vecmāmiņ?

BILLE. Atnes man vakariņas.

PLtJMlTE. Labi, vecmāmiņ.

NAGLA. Un mēs tevi pavadīsim. Vai ne, bērni?

BĒRNI. Jā, jā.

NAGLA. Pēc tam varam izklīst. (Visi taisās iet.)

REFERl. Jā, bet kas tad būs ar dziesmiņu par Plūmīti? Vai to jau aizmirsāt?

NAGLA. Tiešām, sāksim!

BĒRNI. Kas vien, bilžu grāmatas Šķirdams, priecīgs smej,

Draugs uz visiem laikiem tas Mazai Plūmītei.

(Bērni prom.)

(No spēju veikala izskrien S p e ķabī b e 1 e un tieši dodas uz Billes kiosku. Iztālēm uzmanīgi seko Asaka.)

SPEĶABĪBELE. Ak tad tu esi tā, kas māca bērnus nerotājāties ar mana veikala spēļu mantām. Tu esi tā. Es tev!...

BILLE. Bet Speķabībeles kungs ...

SPEĶABĪBELE. Nerunāt! Ak tad tu esi tā? Labi. Bet es tev parādīšu. Badā tu gribi mani nomērdēt, manu veikalu centies iznīcināt, bet tas tev neizdosies. Kāda nekaunība! Kūdīt pret mana veikala spožajām, skaistajām spēļu lietām, un taisni šeit pie paša deguna. Nē, to es vairs nevaru izturēt!

ASAKA. Biile ne tikai noliedz bērniem rotaļāties ar jūsu spēļu lietām, viņa pat ieteic griezties tiem tur pie jaunā skolotāja galdnieka. Tas gatavojot daudz derīgākus spēļu rīkus.

SPEĶABlBELE. Ko? Pie jaunā skolotāja? Pie tā, kuru es padzinu, kas arī pret manu veikalu? Pietiek, pietiek! Pilnīgi pietiek! Vai es esmu pilsētas galva Speķabībele?...

ASAKA. Kā tad, kā tad.

SPEĶABlBELE. Jeb vecs kartupelis? Kā es iznīcināju jauno skolotāju, tā es izrēķināšos arī ar Billi. Prom, šim kioskam jā-būt prom — un ar visu Billi!

BILLE. Bet, mīļais pilsētas galvas kungs, par ko jūs mani sodāt ar tādu bardzību, ko es esmu tik ļaunu nodarījusi, es taču bērniem gribēju tikai labu mācīt, labu vien.

SPEĶABĪBELE. Pietiek. Par vēlu. Vai es esmu šeit pilsētas galva Speķabībele vai vecs kartupelis? Tu, Bille, biji pret mani, tev jāsaņem sods.

BILLE. Bet šoreiz vēl piedodiet un apžēlojieties par mani, Speķabībeles kungs. Es taču esmu nabaga vecīte, mans dēls kritis karā, man ir vēl mana mazā mazmeitiņa, labā Plūmīte. Tā man jāuzaudzina. Ko es darīšu, kur es pelnīšos, ja jūs atņemsiet man kiosku? Viņš taču bija mans pēdējais atbalsts kritušā dēla vietā. Neesiet tik ļauns, Speķabībeles kungs.

SPEĶABĪBELE. Kā? Es ļauns? Es esmu tikai taisnīgs. Es daru to, kas man jādara. Referī, lūdzu, tūlīt lai būtu klāt šoferis Vējapistole ar policijas meistaru.

REFERĪ. Labi. (Svelpj vairākas reizes.) Vējapistole, policijas meistar, šurp! (Svelpj.) Lai pūš vēji, savelkas mākoņi!

(Atkal svelpj, vēji sāk gaudot, sākumā klusi, tad arvien skaļāk un drūmāk, paliek tumšāks.)

ASAKA (neapmierināts, rūpīgi aizbāzdams ausis ar vati). Vai, atkal tas vējš! Referī kungs, vai nevarētu šoreiz bez vēja, man sāp ausis.

REFERĪ. Nekādā ziņā! Arvien briesmu brīdī pār cilvēkiem savelkas mākoņi, un tad arī vējš pūš.

(Vēji pieaug, tālumā dzirdama spiedzīga auto sirēna.)

SPEĶABlBELE. Klau, jau šoferis Vējapistole brauc.

REFERl. Bobis atvērtā logā

Sēž starp flokšiem un kauc,

Ielauzdams robu žogā,

Vējapistole brauc.

BALSIS AIZ SKATUVES. Glābieties, glābieties, Vējapistole brauc!

REFERĪ. Skaudīgi pieres grumbās Ugunsdzēsēji rauc,

Ātrāk kā kara bumbas Vējapistole trauc.

BALSIS AIZ SKATUVES. Glābieties, glābieties, Vējapistole trauc!

REFERl. — Ak, kā tas auša dabūs! —

Policists pikti sauc,

Apgāzdams reklāmu stabus,

Vējapistole brauc.

BALSIS AIZ SKATUVES. Glābieties, glābieties, Vējapistole brauc! (Iedrāž rūkdams, taurēdams, kuplus dūmus mezdams, Vējapisloles nelielais, smieklīgais rotaļlietu auto. Tajā sēž aizvērtām acīm policists, pats šoferis Vējapistole, ļoti tievs, pārmērīgi žigls, arī kustībās, bet viss, ko viņš dara, tam neizdodas. Auto strauji apstājas, un Vējapistole izlec.)

REFERl. Vējapistole un policijas meistars klāt. Lai apstājas vēji un top gaisma!

ASAKA. Paldies, Referī kungs, es ļoti cietu.

VEJAPISTOLE (ļoti žigli). Sveiki, pilsētas galvas kungs! Sveiki, Asakas kungsl Sveiki, mīļā Bille, jūs, Referī, un visi mani skatītāji! Policijas meistara kungs, mēs esam klāt. (Policists neatbild.)

SPEĶABĪBELE. Vai tikai nav ar viņu kas ļauns noticis?

VEJAPISTOLE. Nē, tā jau parasta lieta, ka mani braucēji zaudē aiz bailēm valodu. Bet man savs paņēmiens, kā viņus uzcelt. (Sagrābj to aiz apkakles un purina, policists attopas, pamatīgi nopurinās.)

POLICISTS. Tavu traku skrējienu! (Izkāpj no auto.) Esam jūsu rīcībā, pilsētas galvas kungs.

SPEĶABĪBELE. Labi. Pavēlu aizvest prom šo kiosku un avīž-nicci Billi.

POLICISTS. Klausos. (Uz šoferi.) Pistole!

VEJAPISTOLE. Pistole... Kas es tev par pistoli, es esmu Vējapistole.

POLICISTS. Nerunā, nes! (Abi izsviež avīzes un nes kiosku.)

ASAKA. Pareizi, to visi vēlas.

BILLE. Vēlreiz lūdzu, apžēlojieties.

SPEĶABĪBELE. Nekas. Par vēlu. Neviens tevi vairs nevar apžēlot.

(No galdniecības iznāk jaunais skolotājs.)

POLICISTS. Nu, Billīte, sēdieties iekšā!

BILLE. Vai, vai!

JAUNAIS SKOLOTĀJS (pienākdams). Kas te notiek?

ASAKA. Nemaisieties citu darīšanās. Taisiet labāk savus kuģīšus, skolotāja kungs.

BILLE (izraudamās no policista rokām). Palīdziet, jaunais skolotāj, mani un manu kiosku ved prom, bet es neesmu vainīga.

ASAKA (imitē Speķabībeli). Nekas. Par vēlu. Neviens vairs tev nevar palīdzēt.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Varbūt tomēr, bet par to būs rūna domē, es ari esmu domnieks.

SPEĶABIBELE. Nebūs nekāda runāšana. Bille bija pret mani, un tādēļ man tiesības viņu aizvākt.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. To mēs vēl redzēsim. Bet tagad, Billīte, brauciet. Pagaidām jāpadodas pilsētas galvas rīkojumiem. Bet ticiet, es jūs neatstāšu nelaimē.

BILLE. Paldies, labais skolotāj, paldies. Par mani nekas, bet Plūmīte ... Kas notiks ar viņu?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Par viņu es parūpēšos.

ASAKA (klusi). To mēs vēl redzēsim.

BILLE. Plūmīte drīz ieradīsies ar vakariņām. Tad labi saudzīgi pasakiet, kas noticis.

SPEĶABIBELE. Ātrāk prom, policijas meistar, ko jūs te mīņājaties kā vecs medņa gailis!

POLICISTS. Klausos, bet uz kurieni?

SPEĶABIBELE. Uz kurieni? Uz Smilšu kalniem.

BILLE. Vai, vai! (Uz Vējapistoli.) Es domāju, ka tu man atvedīsi laikrakstus, bet tu mani pašu ved uz Smilšu kalniem.

VEJAPISTOLE. Nebaidies, gan es tevi drīz vedīšu atpakaļ.

ASAKA. Nekad.

SPEĶABIBELE. Prom!

REFERI (svelpj, auto aizbrauc).

SPEĶABIBELE (laimīgs). Viss iznāca, kā es gribēju.

ASAKA. Viss iznāca, kā mēs gribējām.

SPEĶABIBELE (uz jauno skolotāju). Lūk, ko nozīmē būt par pilsētas galvu.

ASAKA. Lūk, ko nozīmē būt par inspektoru Asaku.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Labi, labi, nepriecājieties, redzēsim, kādas būs beigas. (Prom.)

SPEĶABIBELE. Tagad es jūtos varens. Visus savus ienaidniekus esmu uzvarējis. Es braukšu uz domi. Referī kungs, lūdzu, man velosipēdu un cilindru.

REFERl (svelp). Iedrāžas skatuves vidū velosipēds ar cilindru uz kloķa. Relerī un Asaka palīdz Speķabībelei uzrāpties velosipēdā, un tas aizbrauc).

REFERl (uz Asaku). Un ko tu tagad darīsi?

ASAKA. Es palikšu te.

REFERl. Tā? Kādēļ?

ASAKA. Es gribu sagaidīt Plūmīti. Centīšos viņu aizvest pie sevis, lai ļaudis domā, ka esmu labs un gādāju par bārenītēm. Lūk, kur viņa jau nāk. (Paslēpjas aiz stūra.)

PLUMlTE (ienāk uztraukta). Kur manas vecmāmiņas kiosks? Nav viņa, nav. Tikai avīzes palikušas.

ASAKA (parādās). Plūmīte, es zinu, kur kiosks. Vējapistole to aizveda izlabot.

PLUMlTE (neticīgi). Un kur pati vecmāmiņa Bille?

ASAKA (lišķīgi). Aizbrauca līdz.

PLUMlTE. Nē, nē, nu es zinu visu. Zēniem, kas man to stāstīja, bija taisnība. Vecmāmiņa aizvesta tālu prom. Tas kungs, pilsētas galva, kam pieder šis spēļu veikals, tas to izdarījis. (Apsēžas uz laikrakstiem un raud.)

ASAKA. Neraudi, Plūmīte, tava vecmāmiņa drīz atgriezīsies.

PLUMlTE. Es gribu palīdzēt viņai.

ASAKA. Arī es gribu. Tāpat Vējapistole. Bet, kamēr vecmāmiņa tālu, nāc man līdzi. Pie manis būs jauki.

Mans bērns, vai patīk, prasu es,

Dažreiz jums cik-cak šūt?

PLUMlTE.

Ai, nē, tik franču princeses Šo darbu māk varbūt.

ASAKA.

Mans bērns, vai garšo labi jums Jāņogu saldējums?

PLUMlTE.

Ai, nē, lai kundzēm gardums šis,

Man — ūdens kliņģeris.

ASAKA.

Mans bērns, tad, lūdzu, nāciet taču Spēlēt riču-raču.

PLCMITE.

Ai, nē, šī smalkā spēle sokas Tikai kungu rokām.

Nē, nē, es negribu iet jums līdzi. (Raud.)

REFERl. Redzi, ka tu nevarēji kļūt par labdari. Plūmite tev netic. Vāķies prom! (Svelpj.)

ASAKA. Bet atvainojiet.

REFERl (draudoši). Nu?

ASAKA (prom).

(Iedrāžas Nagla, aiz viņa Tomāts, kozdams tomātā.)

NAGLA UN TOMĀTS. Labvakar, Plūmite!

PLUMlTE (šņukstēdama). Labvakar!

NAGLA. Es jau zinu, kādēļ tu raudi. Visa iela to zin. Mēs vēl cīnīsimies.

TOMĀTS. Mūsu lielā stunda situsi.

NAGLA. Jā, un nu jāparāda, ko mēs varam. Neraudi, Plū-mlte, jo tik tiešām, ka esmu Nagla.

TOMĀTS. Un es Tomāts. (Iekož tomātā.)

ABI. Tu paliksi pie mums, mēs tev palīdzēsim.

PLUMlTE. Paldies jums, Nagla un Tomāt! Es palikšu pie jums.

NAGLA. Bet tagad nav ko kavēties.

TOMĀTS. Jārikojas.

NAGLA. ReferI, vai tev ir krietna svilpe?

TOMĀTS. Kā tiesnesim futbola sacīkstē.

REFERl (paceļ svilpi). Jā, šī ir no īsta ērgļa kaula.

NAGLA. Nu tad uzsvelp labi skaļi, tā, lai dzird visa noslēpumaino atriebēju brālība un Asaka palien no bailēm zem gultas.

REFERĪ (skaļi svelpj).

(Skrien zēni un meitenes. Skolas nama durvīs parādās Asakas galva. Tas novēro zēnus, bet viņi to neredz.)

NAGLA. Paldies, ka sanācāt. Mums priekšā ļoti svarīga lieta. Parole — Krokodils.

TOMĀTS. Saprotiet — Krokodils!

ZĒNI. Un atbilde — Ķengurā, ķengurā, ķengurā ...

NAGLA (dedzīgi). Diezgan esam ar kastaņiem svaidījušies, saldējumus ēduši, zekserus situši. Laiks darīt ko krietnāku.

TOMĀTS. Pareizi.

ZĒNI. Pareizi, pareizi, pareizi!

NAGLA (apskatās apkārt, bet Asaku nepamana, zēni salien kopā). Noslēpumaino atriebēju brālība.

REFERI. Nagla neieraudzīja Asaku. Tas tagad uzmanīgi noklausās zēnu slepenās sarunās.

NAGLA. Notikusi Šausmīga lieta. Pilsētas galva Speķabībele smagi apvainojis avīžnicci Biliīti. Tas viņu netaisni padzinis ar visu kiosku. Māsu draudzene Plāmīte paliek viena, bez savas vecmāmiņas. Tai mums jāpalīdz, jo mēs taču stāvam par taisnību. Vai ne? Kas ir pret to?

TOMĀTS. Neviens.

ZĒNI. Neviens, neviens, neviens ...

NAGLA. Kas šodien par dienu?

TOMĀTS. Piektdiena.

NAGLA (domā). Rīt sestdiena. Parīt. (Noteikti.) Jā, vasarsvētkos mums jāatgādā atkal Bille ar kiosku šurp.

TOMĀTS (mazliet nedroši). Bet kā mēs to izdarīsim?

NAGLA. Tu šaubies? (Nicinoši.) Es izsaku tev savu nicināšanu.

TOMĀTS. Tā tas nebija domāts, jo esmu Tomāts. Man Šķiet, mums par to, kādus soļus spert, pamatīgi jāpārrunā.

NAGLA. Protams. Te uz ielas nevar. Mans priekšlikums (Asaka sevišķi uzmanīgs) sapulcēties visiem vēl šovakar pēc veikala slēgšanas 50. nama malkas pagrabā. Sapratāt?

TOMĀTS. Vai tas ir tas nams ar zelta kliņģeri?

NAGLA. Nē, ar sarkano vērsi. Zināt?

ZĒNI. Zinām, zinām.

NAGLA. Un esat ar mieru?

ZĒNI. Jā, jā.

NAGLA (paceļ vienu laikraksta lapu, pārklāj to sev pār krūtīm). Solīdamies neizpaust mūsu lielo noslēpumu, slacināsim šo balto kalnu kazas ādu ar savām labās rokas asinīm.

(Izņem no kabatas pudeli ar sarkanu tinti. Zēni iemērcē tajā pirksta galu un ļoti svinīgi uztriepj sarkano tinti uz laikraksta lapas. Asaka pazūd no durvīm, nodziest ari viņa istabas uguns. Rotaļlietu veikalu pārdevēja aizslēdz un nodzēš ugunis. Nagla iebāž notriepto laikraksta lapu kabatā.) Bet tagad, zēni, uz priekšu!

TOMĀTS. Puikas, uzņem pareizu toni!

BĒRNI (dzied).

Klau, kā dun soļi šai brālībai brašai,

Kaut aiz tās inspektors Asaka lien,

Tomēr šie zēni līdz pēdējai dvašai Stāvēs un kritīs par taisnību vien.

REFERl. Ar šo cēliens beidzas. (Svelpj.)

Priekškars

2. CELIENS

OTRA AINA

(Īsi pirms priekškara pacelšanas skatuves priekšā parādās Referi ar kabatas lampiņu rokās.)

RETERI (skaita dziesmiņu).

Katrā mājā, kā jums zināms,

Arī pagrabs godam minams.

Guļ, jo apkārt vēss tur gaiss,

Kaktā kartupeļu maiss.

Vieta tur vēl gurķu burkai,

Malkai, cirvim, runcim, žurkai.

(No skatuves kreisās puses parādās bērni. Dzirdami viegli bungu sitieni. Zēni un meitenes iet zosu gājienā, klusu uz pirkstgaliem, bungu rībienu taktī.)

Un, kad vakars uznāk, lēni Šurp lien meitenes un zēni.

Slepus apspriest lietas lielas Nevar tak uz klajas ielas.

(Gājiena priekšgalā Nagla. Viņam vienīgajam no bērniem kabatas lampiņa kreisajā rokā, labā tam augstu pacelta, tajā uzvilkts melns cimds — brālības simbols. Naglai seko Tomāts ar vējlukturi rokā. Tad citi bērni ar dažāda lieluma svecēm; vienam no zēniem linga kaujas gatavībā.)

REFERI (uz gājiena dalībniekiem: uz Naglu, lēni, atsitot dziesmiņas ritmu).

Lūk, kur Nagla. Paceļ tas Melno cimdu — nu.

Gaismu dod ar kabatas Mazo laternu.

(Rāda uz Tomātu.)

Tomāts ormaņdēls. Ko nes Rokā puika šis?

Tas jau tēva karietes Vēja lukturis.

(Rāda uz vienu meiteni.)

Meitene, kas iet te secen,

Bagāta ar tauku svecēm.

(Rāda uz puiku ar lingu.)

Tam, kā likts, ir galvā dvinga,

Kuru ķer šī puikas linga.

(Gājiena beigās no orķestra telpām pabāž galvu Asaka un vēro gājienu.)

REFERI (skaita noslēpumaini).

Bet aiz bērniem kā pūces acs Nepamanīts glūn Asaka pats.

(Pēdējam pazūdot, iznāk uz skatuves un seko bērniem. Priekškars lēnām atveras.)

ASAKA. Nu reiz viņi būs man rokā.

REFERI. Asakas kungs, nevajag pirms laika lielīties. (Klusi

iesvelpjas.)

ASAKA. Tss! Neiztraucē. Bērni ir tramīgi kā zivis. (Pazūd Ildzi bērniem.)

(Priekškars vaļā. Liela mūra nama malkas pagrabi. Redzama kāpņaina ieeja pagrabā, tad koridora sākums un viena dzīvokļa tukšs malkas šķūnītis šķērsgriezumā. Joprojām tumšs.)

NAGLA (aplūkojis apkārtni ar savu rokas lampiņu) Viss kārtībā. Varam ienākt. (Nāk bērni. Uz Plūmīti, kas parādās ieejā.) Tu, Plūmīt, dod man roku. Un nebaidies. Tā. Redzi, cik labi. Tagad, zēni, iededziniet mūsu kroņlukturi. Par godu šai lielajai sēdei mēs to varam darīt. (Daži zēni pakāpjas uz mucām un aizdedzina šķērskokā piestiprinātās sveces.)

TOMĀTS. Jums, meitenes, vietas še. Tālāk no ieejas. Uzbrukuma gadījumā būsiet lielākā drošībā.

MEITENES. Vai, man bailes!

TOMĀTS. Tīrais posts ar tām meitenēm. Referī kungs, lūdzu, vismaz jūs nomieriniet viņas.

REFERĪ (uz meitenēm).

Ja blakus jums Nagla un Tomāts,

Tad esiet vislabākā omā.

Virs ieejas paslēpts tiem lielgabals,

Nāk ienaidnieks iekšā — blāc virsū! — un gals.

TOMĀTS (rāda uz spaini virs ieejas. Meitenes paliek drošākas).

PIRMĀ MEITENE (pieskrien lielgabalam). Tomāt, bet tas taču mūsu sētnieces vecais spainis. Un viņa tā to reiz meklēja.

TOMĀTS. Ei, nesāc sapņot! Tas ir īsts patentēts lielgabals.

NAGLA. Tomāts runā taisnību.

TOMĀTS. Lūk, ja šo striķi pavelk — lielgabals iedarbojas, apgāžas uz mutes un lodes nobirst ienācējam uz galvas, tad viņš ir beigts. Tā mums norunāts.

MEITENES. Tiešām?

ZĒNI. Jā. Lūk, vai mēs neesam gudri?

TOMĀTS (skrien kaktā pie kartupeļu čupas). Un tās ir "* mūsu lodes. Ko? Vai nav jaukas? (Rāda meitenēm kartupeļus.

Piepeši sāk skatīties un uztraukts iesaucas.) Zēni, no mūsu lodēm nav vairāk kā puse. Te kāds bijis. Varbūt pat vēl ir...

VISI. Kur, kas?

NAGLA. Tomāt, Tomāt, neesi tik bailīgs. Te neviena nav. Tavas lodes vienkārši aizstiepušas žurkas. Vai tu domā, ka viņām mūsu kartupeļi negaršo? (Visi atviegloti smejas.) Bet tagad pie lietas. Zēni un meitenes, visi savās vietās! Viens, divi, trīs. Tā. Nodziedāsim savu «Melnās rokas» dziesmu.

REFERl. Bet dziediet klusu. Blakus šķūnītī guļ vistas, ka tik tās jūs neiztraucējat.

Kas baložus ar lingu biedē,

Kas pistongas liek trama sliedēs,

Tam reizes rēķins ir kā mokas,

Tam jāpieder pie «Melnās rokas».

Kas futbolsacīkstē uz sētas Prot atrast vietas visai lētas,

Kas uzkāpj viegli ābeļkokā,

Tas darboties var «Melnā rokā».

Kas grib ar lišķiem karot cēli,

Kam sadod dusmas memmesdēli,

Par taisnību kam cīņa sokas,

Tam jāpieder pie «Melnās rokas».

NAGLA (izvelk laikrakstu). Un te būs mūsu baltās kalnu kazas āda ar zvēresta apliecinājumiem.

VIENS NO ZĒNIEM. Vairāk es nezvērēšu. Zvērēt drīkst tikai vienu reizi.

TOMĀTS. Muļķi. Kas tev vēlreiz liks zvērēt. Skaties uz šo kalnu kazas ādu un centies neaizmirst savu pirmo zvērestu.

NAGLA. Zēni un meitenes! Mēs esam šeit sanākuši uz svarīgu sēdi. Mums jāpalīdz Plūmītei un jāglābj viņas vecmāmiņa Bille. Diezgan mēs esam ēduši saldējumu, situši no kokiem kastaņus, Čiepuši pastmarkas, šāvuši fabriku logos un mēdījuši ormaņus. Bet ko mēs esam labu darījuši?

TOMĀTS. Glābuši kaķēnus no suņiem, barojuši leijerkastnieku pērtiķus, atbrīvojuši renstelēs ūdeņiem ceļu.

PIRMAIS ZĒNS. Palīdzējuši neredzīgiem pāriet ielu.

PĀRĒJIE. Pareizi, pareizi!

NAGLA. Un vairāk nekā?

VISI. Nekā.

NAGLA. Pārāk maz. Mēs neesam šīs «Melnās rokas» cienīgi. (Paceļ roku.) Mums jāizdara kaut kas liels.

VISI. Kas, kas?

NAGLA. Atmetīsim savus nedarbus kā vecas kara spēļu lietas.

VISI (izbrīnā). Nu-u-u?

NAGLA. Jā! Man jau sen bija apnicis šaut ar pistongām, nēsāt šauteni un kauties ar zobeniem. Vecmāmiņai Billei taisnība. Sīs spēļu lietas nav labas. Viņu dēļ iznāca arī strīds starp Speķabībeli un Billi. Un ar šādu šauteni, tikai lielāku, karā nošāva Plūmītes tēvu.

PLOMlTE. Jā, tiešām, man tētiņš krita karā un vairs neatgriezās.

NAGLA. Lūk! Un pilsētas galva Speķabībele nav labs. Viņš tirgojas ar tādām spēļu lietām. Padzina jauno skolotāju — tāpat kā vecmāmuļu Billi ar visu kiosku.

VISAS MEITENES. Vecmāmuļa Bille laba, palīdziet viņai!

ZĒNI. Mēs palīdzēsim. Mēs glābsim viņu.

TOMĀTS. Nagla, ieteic mums, ko lai mēs darām!

PLUMĪTE. Viņš to pateiks.

NAGLA. Rīt agri pilsētas domē sēde. To man pateica krusttēvs. Iesim un lūgsim pilsētas domi vecmāmuļas Bilies kiosku nolikt vecajā vietā un viņu pašu atbrīvot.

VISI (sajūsmā). Pareizi!

NAGLA. Talak. Pilsētas galvu Speķabībeli aizvest uz Smilšu kalniem vecmāmuļas vietā. Nepareizu rīcību sodīt!

VISI. Jā!

TOMĀTS. Bet Asaku jūs pavisam aizmirsāt. Nav pareizi! Viņš vajā mūsu «Melno roku» un klausa Speķabībeli. Arī to vajag prom uz Smilšu kalniem.

ZĒNI. Vajag!

NAGLA. Piekrītu. Bet kas domē runās?

TOMĀTS. Kas cits kā Nagla. Un mēs visi iesim līdz.

BĒRNI. Visi, visi!

(Virs pagraba dzirdami auto rūcieni un sirēna.)

REFERI (uz bērniem). Vējapistole atbraucis mājās.

VISI. Kas, Vējapistole atbraucis?

PIRMAIS ZĒNS. Bērni, zināt, man ir doma.

VISI. Kāda?

PIRMAIS ZĒNS. Lai Vējapistole mūs aizved rītā uz domi.

REFERI. Tas nav slikts padoms.

VISI. Tiešām. Lai Vējapistole mūs aizved. Ak, kas tā būs par braukšanu!

TOMĀTS. Referī, lūdzu, atsauc mums viņu šurp!

REFERI. O, jā! Vienā mirklī tas būs klāt. Ne par velti tas ir Vējapistole.

VISI. Kā tad, ne par velti tas ir Vējapistole.

REFERI. Viens, divi, trīs, Vējapistole, šurp! (Paliek tumšs, pa lūku ieveļas Vējapistole.)

Vieglāki par pūku,

Bērni, redziet te Ieveļas pa lūku Vējapistole.

VĒJAPISTOLE. Tavu nelabo, cik tumšs! Vai tik es braukdams neesmu apdullis tāpat kā policijas meistars? Jeb es ar

visu savu auto esmu iebraucis tukšā siļķu mucā un nu no gaismas vairs ne smakas?

REFERI. Nu tu esi pagrabā pie bērniem. (Paliek gaišāks.)

BĒRNI. Sveiks, Vējapistole.

VĒJAPISTOLE (pieceļas). Jā, es esmu slavenais šoferis Vējapistole. (Grozās, lai apskata.)

BĒRNI. Visu cienību tev, slavenais šoferi Vējapistole.

VĒJAPISTOLE. Bet ko jūs gribat no manis?

TOMĀTS. Lai tu mūs aizved rīt uz pilsētas domi.

VĒJAPISTOLE. Uz pilsētas domi? He, he, he, uz pilsētas domi! Ko jūs tur darīsiet?

NAGLA. Mēs gribam runāt ar domi.

VĒJAPISTOLE. He, he, he! Kas jums tur ļaus runāt — tādiem knirpiem?

NAGLA. Kādēļ?

TOMĀTS. Tu tā nedrīksti runāt.

VĒJAPISTOLE. Šveicars jūs nelaidīs iekšā, un tas būs viss.

BĒRNI. Bet mums jātiek.

VIENS ZĒNS. Es zinu, kā mēs tiksim ar to šveicaru galā. Slepus piezagsimies un no muguras puses uzmetīsim tam laso. Tā dara kovboji.

OTRS ZĒNS. Saklupsim viņam virsū, sasiesim rokas un aizbāzīsim muti.

NAGLA. Tā nevar. Sulainis nekā nav mums slikta darījis. Pielietosim labāk gudrību.

TOMĀTS. Tāpat kā tie kungi, kas staigā melnos svārkos, skaistās šlipsēs un baltās getrās.

REFERĪ. Tos sauc par diplomātiem.

NAGLA. Teiksim, ka mēs esam atnākuši apsveikt Speķa-bībeli par to, ka viņš ir bērnu draugs, ka sarīkoja mums izpriecu ar alvas zaldātiņiem. Tad mūs ielaidīs.

VISI. Labi.

VĒJAPISTOLE. Lai jums izdodas! Rīt es jūs aizvedīšu ar prieku. Jūs jau esat vienīgie, kam patīk mana braukšana. Kad būšu jums vajadzīgs — iemetiet smiltis manā logā. Tas atrodas nama otrajā stāvā, trešais no stūra. Sveiki!

BĒRNI. Sveiki!

VĒJAPISTOLE. Referī, izsvelp mani laukā!

REFERI. lai iet! (Svelpj. Vējapistolc pazūd lūkā.)

NAGLA. Tātad nolemts, uz domi.

VISI. Nolemts!

NAGLA. Un aizstāvēsim tur vecmāmuļu Billi.

VISI. Aizstāvēsim!

NAGLA (uz Tomātu). Izklāj mūsu priekšā baltās kazas ādu ar zvērestiem. (Tomāts to dara.) Un dziedāsim savu domes dziesmu. (Dzied.)

Rīt, pirms sētnieks ielas lej,

Darbs būs Vējapistolei.

Jā, nudien, tā notikt būs —

Viņš uz domi vedīs mūs.

Tur kā ledus lāči mīt Domnieki, tiem teiksim rīt:

Pilsēta, ak, kāds tas kauns,

Ka tev galva ir tik ļauns.

Dome, dome, atjēdzies,

Cik tas ilgi tā vēl ies?

Jā, nudien, tā notikt būs —

Rīt uz domi vedīs mūs.

ASAKA (parādās ieejā).

Beidzot es notveršu palaidņus šos.

Ak, kāds tas laimīgs būs ķēriens!

(Uz bērniem.)

Kas jums vairs ābolu ķīseli dos,

Klāt nu kā likts jums ir pēriens.

(Bērni ierauga Asaku.)

NAGLA (iekliedzas). Asaka!

VISI. Asaka!

NAGLA. Tomāt, šauj! (Tomāts rauj striķi, Asākām uz galvas uzgāžas spainis ar kartupeļiem.)

ASAKA.

Debess, pār galvu man izbiris baiss

Birkavas smagumā kartupejmaiss. Vai, vai___

(Satumst. Bērni nodzēš sveces un mūk.)

Kas tad tas, viss te tik tumšs top kā peklē, —

Kur gan jūs, palaidņus, tagad lai meklē?

(Bērni, izlīduši no pagraba, saskrien pašā skatuves priekšā.)

REFERI. Bērni laimīgi izmuka no pagraba, bet Asaka palika tur.

ASAKA. Kāda tumsa! Kur durvis? Es netieku laukā. Bērni, bērni, palīgā!

BĒRNI.

Tas tev par sodu, tev nebūs ne jausmas,

Kā no šī pagraba ārā var kļūt.

Maldies līdz rītam, jo vēlu pēc ausmas Tevi nāks atbrīvot sētnieks varbūt.

ASAKA. Visur mitras sienas, visur vēsas smiltis un malka. Bet durvju nav. Nav. Vai man visu nakti te būs jāpaliek? REFERI. Laikam gan. (Priekškars aizveras.)

NAGLA. Tātad, bērni, rīt puksten septiņos visi kā viens uz domi.

BĒRNI. Visi kā viens.

REFERI. Bet tagad gulēt. (Bērni aiziet.)

REFERI (ar lielu pulksteni rokās). Laiks iet. Es redzu, visi bērni aiziet gulēt. Tagad uz skatuves pulkstenis vienpadsmit. Bērni guļ un redz skaistus sapņus, bet Asaka klejo tumsā un netiek no pagraba laukā. (Asakas balss.) Pulkstenis viens. (Griež rādītājus.) Viens, divi, trīs, četri, pieci. Pagrabā iedziedas gailis. Ielās parādās rati ar piena kannām. Pulkstenis seši. Tramvaji sāk iet un ved strādniekus darbā. Sētnieki iznāk ielās slaucīt bruģi, bet Asaka klejo vēl tumšā pagrabā un netiek no tā laukā. Pulkstenis septiņi. Salasās bērni, uzmodina Vējapistoli. Pulkstenis astoņi. Bērni aizbrauc uz pilsētas domi. Pulkstenis deviņi. Iesākas pilsētas domes sēde.

(Aiz skatuves dzirdama rūkoņa.)

REFERl.

Kas ir vidū pilsētai?

Domes nams ir vidū tai.

Vai tur ledus lāči rūc?

Nē, bars domnieku tur dūc.

Ai, kā galvas jālauž tiem Ir ap bargiem likumiem.

(Atveras priekškars.)

TREŠĀ AINA

(Domes sēžu zāle, spoži apgaismota. Vienā pusē garš galds, ap kuru sēž bārdaini domnieki. Tie sabāzuši galvas kopā un rūc. Galda galā redzams ari jaunais skolotājs. Sēžu zāles otrā pusē novietoti divi lieli krēsli — vienā sēž pilsētas galva Speķablbele, otrā domes priekšsēdētājs V ē r š m ē 1 e. Pretī platas durvis un liels, aizslēgts skapis.)

REFERl. Lūk, dome!

DOMNIEKI (izņemot jauno skolotāju, pieceļas kājās, svinīgi deklamē).

Kas gan ir dome? Tai prāts nav uz niekiem,

Klejot tā sētās ļauj leijerkastniekiem,

Ripot pa ielām ik dienas liek tramam —

Pilsētas dome ir apbrīnojama!

VĒRŠMĒLE (pieceļas). Bet kas gan tai ir kā dārgākā balva?

(Skatās Spcķablbelē.)

SPEĶABlBELE (pieceļas, rāda uz sevi).

Speķabībele — pilsētas galva.

(Domnieki paklanās pret Speķabibeli. Pēdējais ar Vēršmēli nosēžas.)

REFERI. Domnieki ar priekšsēdētāju Vēršmēli glaimo Spe-ķabībelei. Bet jaunais skolotājs to negrib darīt. Tādēļ arī viņš paliek sēžot.

DOMNIEKI (ļoti svinīgi).

Dome liek uzmaukt par drošību vājiem Uzpurņus suņiem vissirdīgākajiem.

Spuldzēm liek degt pie vismazākā nama,

Pilsētas dome ir apbrīnojama!

VĒRSMĒLE (pieceļas).

Bet kas gan tai ir kā dārgākā balva?

(Skatās Speķabibelē.)

SPEĶABlBELE (pieceļas, rāda uz sevi).

Speķabībele — pilsētas galva.

(Domnieki un Vēršmēle paklanās pret viņu.) DOMNIEKI (skaļi, ļoti svinīgi). Do ...

(Ienāk bijīgi šveicars. Relerl svelpj. Domnieki sastinguši paliek stāvam svinīgā pozā, atvērtām mutēm.)

VĒRŠMĒLE. Dome, sēsties! (Domnieki apsēžas. Šveicaram.) Runā, šveicar! (Ari Vēršmēle apsēžas.)

ŠVEICARS. Pilsētas galvas kungs, atļaujiet ziņot! SPEĶABlBELE. Kas ir?

ŠVEICARS. Ieradušies bērni. Liels bars.

SPEĶABĪBELE. Aizdzīt viņus!

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Kādēļ? Lai viņi ienāk!

SPEĶABĪBELE. Es pavēlu — aizdzīt!

ŠVEICARS (mīņājas uz vietas). To jau darīju. Bet viņi neiet. Gribot pateikties lielajam bērnu draugam — Speķabībeles kungam par visu labu, ko tas viņiem darījis.

SPEĶABĪBELE (maigi smaida). Tā ir cita lieta. (Miji.) Ielaidiet tos labos bērniņus! (Uzvaroši.) Jaunais skolotāj, nu jūs paši pārliecināsieties, ka bērni mani mīl.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. To mēs vēl redzēsim.

(Šveicars atver durvis un iestumj bērnus. Viņu priekšgalā Nagla, Tomāts un P l ū mī t e.)

NAGLA (sākumā apjūk, tad attopas, sparīgi). Labdien (ierauga domniekus), domes kungi! (Paklanās pret viņiem. To pašu dara Tomāts un citi bērni.)

VēRŠMELE. Labdien, bērni!

SPEĶABĪBELE (mīlīgi). Drošāk, drošāk!

VERSMELE. Nemaz nebīstieties. Es esmu Vēršmēle, bērnu draugs.

SPEĶABĪBELE (Naglai). Kāds mīļš zēns! (Pret Plūmlti.) Bet kas tad tā par jauku meitiņu?

NAGLA. Tā ir Plūmīte. Avīžniece Bille ir viņas vecmāmiņa. (Pret domniekiem.) Augstā dome, vakar viņu līdz ar kiosku pilsētas galva Speķabībele pavēlēja aizvest Smilšu kalnos. Mēs atnācām lūgt domi, lai tā atļauj avīžniecei Billei ar kiosku atgriezties pilsētā.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Priekšsēdētāj Vēršmēles kungs, lieku priekšā domei izlemt šo lūgumu.

SPEĶABĪBELE (nikni). Diezgan! Referī, svilpt! Bērnus izsvilpt ārā! Vēršmēle, slēgt sēdi! Domnieki, izklīst! Es vēl te esmu pilsētas galva! Šveicar, policijas meistar, šurp!

REFERI (svelpj). Ātrāk, ātrāk! (Ieslīd ātri no labās puses neliels galdiņš, uz kura atrodas ūdens karafe un glāze.)

REFERI. Brīnums. Uz manu svilpienu neieradās vis šveicars un policijas meistars, bet gan galds ar ūdens karafi.

SPEĶABlBELE. īstā laikā. (Paķer glāzi, ielej ūdeni un dzer.)

VERŠMĒLE. Lūdzu, apmierinieties, pilsētas galvas kungs!

SPEĶABlBELE (noliek glāzi, pret galdu). Paldievs, galds! Vari iet!

REFERI (svelpj, galds aizslīd).

SPEĶABlBELE (rādīdams uz bērniem). Kas vainīgs, ka mūsu pilsētā tādi bērni? Protams, inspektors Asaka! Kur ir inspektors Asaka?

VERŠMĒLE. Sēdē nav ieradies.

(Bērni sačukstas.)

NAGLA (gluži klusu Tomātam). Asaka laikam vēl atrodas pagrabā.

TOMĀTS. Droši vien.

REFERI (pēkšņi skaļi iesvelpjas, vispārējs pārsteigums).

VĒRŠMELE. Kādēļ tu svelpi, Referī?

REFERI. Jūs te pļāpājat un nemaz nezināt, kas notiek uz ielas.

SPEĶABlBELE. Jā, kas tad tur varētu notikt?

REFERI. Paskatieties, tad redzēsiet!

VERŠMĒLE. Šveicar, palūkojies uz ielas!

(Šveicars atver durvis, paskatās ārā un sasit plaukstas.)

ŠVEICARS. Vai!

KLĀTESOŠIE (ziņkārīgi, viens pēc otra). Kas ir, kas ir, kas

(Speķabībele un Vēršmēle nostājas pie durvīm.)

ŠVEICARS. Viena cepure steidzas šurp pa ielu! Lūk, tā jau klāt! (Paceļ pie durvīm cepuri.) Tā ir inspektora Asakas cepure.

VErSMELE (pieiet klāt un to aplūko). Nobārstīta ar kartupeļu mizām.

REFERl. Šveicar, neaizmirsti palūkoties ārā!

(Šveicars pieskrien pie durvīm un skatās ārā.)

ŠVEICARS. Ak brīnums! Viens mētelis nāk pa ielu, un zem tā kurpes, un tie apstājas pie durvīm. (Paņem mēteli un kurpes.) Tas viss pieder inspektoram Asākām. Un tur jau steidzas šurp arī viņa raibais kaklauts un pat abi vates kušķi!

(Vēršmēle un Speķabībele aplūko pienākušās mantas.)

SPEĶABlBELE. Mētelis apbērts zāģu skaidām.

VĒRŠMĒLE. Kurpes gluži smilšainas.

DOMNIEKI. Bet kur tad pats Asaka?

(īss klusums.)

VĒRŠMĒLE (dobji). Skaidrs.

SPEĶABlBELE (drūmi). Viņš laikam (pēc mirkļa) ir beigts!

(Durvis parādās galīgi noguris Asaka gluži nožēlojamā izskatā, bez cepures, mēteļa, kurpēm.)

REFERl. Kas gan tas? Lai pasaka bērni!

BĒRNI. Tas ir Asaka.

DOMNIEKI.

Skata nekāda —

Kauli un āda!

ASAKA (pilnīgi sabrucis). Te nu es esmu!

VĒRŠMĒLE. Inspektor Asaka, kādēļ jūs vispirms likāt atnākt saviem apģērba gabaliem un tikai pēc tam ieradāties pats?

ASAKA (nevarīgi). Es jau tikko savu kailo dzīvību spēju panest — kur nu vēl drēbes!

SPEĶABĪBELE. Bet kas tad ar jums noticis?

ASAKA. Vai, vai! Visu nakti esmu pavadījis tumšā pagrabā. Sekoju slepeni skolnieku brālībai «Melnā roka». Gandrīz jau palaidņus notvēru. Bet tad tie nodzēsa ugunis un aizbēga. Tumsā veltīgi līdz pašam rītam meklēju izeju, kamēr beidzot sētnieks mani atbrīvoja. Ak, cik es esmu noguris! (Gandrīz sabrūk.)

SPEĶABĪBELE. Vai starp vainīgajiem neatradās arī šie bērni?

ASAKA. Kā tad! Lūk, šis zēns (rāda uz Naglu) — Nagla un šis (rāda uz Tomātu) — Tomāts. Tāpat arī (rāda uz Plūmi ti) — Plūmīte.

VēRŠMēLE. Ko ar viņiem darīt?

ASAKA. Izslēgt no skolas!

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Es tam esmu pretī. Viņus vajag nevis sodīt, bet labot.

SPEĶABĪBELE. Sodīt bez žēlastības!

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Dome, vai vēl arvien Speķabībelei viss ir at|auts?

SPEĶABĪBELE. Protams.

(Pēkšņi dzird dobjus klauvējienus.)

DOMNIEKI (uzmanīgi klausās). Klau, klau!

(Atkal dzirdami klauvējieni.)

VERŠMēLE. Jā, bet kur tad klauvē?

NAGLA (gavilējoši). Pie durvīm klauvē!

(Durvīs parādās Lielā likumu grāmata. Visi sastingst. Dziļš klusums.)

LIELĀ LIKUMU GRĀMATA (lēni, svinīgi).

Pilsēta, ak, kāds tas kauns,

Ka tev galva ir tik ļauns.

Smejas tas par likumiem,

Darba tautas tikumiem.

Dome, dome, atjēdzies,

Cik gan ilgi tā vēl ies?

VERŠMELE. Dome, piecelties!

(Domnieki pieceļas. Likumu grāmata iesēžas Speķablbelcs krēslā.)

LIELA LIKUMU GRĀMATA. Atveriet mani! (Vēršmēle pakalpīgi atver.) Uzšķirt pirmo lapu! Lasi, Vēršmēle!

VĒRŠMĒLE (paceltā balsī). Pilsētas galva Speķabībele un inspektors Asaka atstādināmi no amata un sodāmi! SPEĶABlBELE (pie sevis). Es smoku nost!

LIELĀ LIKUMU GRĀMATA (rāda uz Spcķabībcli). Tu esi gāzts!

VĒRŠMĒLE (ar nicināšanu). Speķabībele, ej!

SPEĶABĪBELE. Nespēju. Kur mans velosipēds?

REFERl (svelpj). Velosipēd, šurp!

(Ieskrien ačgārni bērnu velosipēds.)

SPEĶABlBELE. Vai! Mans velosipēds iebrauca ačgārni! LIELĀ LIKUMU GRĀMATA. Un ačgārni tev būs uz viņa no domes izbraukt ārā!

ASAKA (pie sevis). Labi nav. (Paņem žigli no šveicara savas drēbes.) Kad jābēg, tad pāriet viss nogurums. (Lien uz durvju pusi.)

REFERl (rāda uz Asaku). Kas tur mūk? Lai pasaka dome! DOMNIEKI. Tas ir Asaka.

LIELĀ LIKUMU GRĀMATA (Asākām). Tev būs velosipēdu

vilkt! (Asaka iedod drēbes Speķablbelei. Tas ar šveicara palī-dzlbu uzsēžas ačgārni velosipēdā. Pēdējo Asaka lēni velk pa durvīm ārā.)

DGMNIEKI (uz Speķabībeli rādīdami).

Lūk, tas vīrs, kas kā lauva bij baiss,

Nu ir kļuvis vissmieklīgākais.

(Asaka aizved Speķabībeli prom.)

VERŠMELE. Tagad jāizvēlē jauns pilsētas galva un skolotājs!

LIELA LIKUMU GRĀMATA. Uzšķirt pēdējo lapu!

VERŠMELE (atšķir un lasa). Par pilsētas galvu un skolotāju iecelt jauno skolotāju galdnieku.

LIELĀ LIKUMU GRĀMATA (rāda uz jauno skolotāju). Tu esi tagad pilsētas galva un skolotājs. Ko tu vispirms jaunajos amatos darīsi?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Tūlīt likšu atvest no Smilšu kalniem avīžnieci Billi ar kiosku pilsētā. Pēc tam kara rotaļlietu vietā ievedīšu darba rotaļlietas.

LIELĀ LIKUMU GRĀMATA. Pareizi! (Atviegloti nopūšas.) Labs un cēls darbs nu ir padarīts. Esmu priecīga. Gribu dejot! (Dejo.)

VERSMELE. Ja pati Lielā likumu grāmata dejo, tad visiem jādejo!

(Visi dejo. Relerī svelpj.)

Priekškars

3. CELIENS

CETURTĀ AINA (Skatuves iekārta tāda pati kā pirmajā cēlienā. Tikai kioska trūkst. Ačgārniski uz velosipēda lēni iebrauc Speķabibele, viņu velk pavisam nogurušais Asaka.)

REFERI.

Tur nu tie velkas ne dzīvi, ne beigti —

Pilsētas varenie, taisnības veikti,

Beidzot pagalam tiem slava un gods —

Tagad tiem jāsaņem pelnītais sods.

SPEĶABIBELE. Mums beigas. Un pie visa tā vainīgs esat jūs — Asaka.

ASAKA. Es? Kādēļ es? Kas tad no mums līdz šim bija pilsētas galva un lielākais varasvīrs? Jūs! Es neesmu vainīgs.

SPEĶABIBELE. Neliedzieties. Ja jūs labāk mācētu savaldīt bērnus, nekas nebūtu noticis. Neviens nezinātu, ka Bille un viņas kiosks aizvesti uz Smilšu kalniem. Bet ko jūs? Jūs visu laiku tik nemākulīgi tvarstījāt «Melno roku», ka galu galā slepenā «Melnā roka» notvēra jūs pašu un atstāja visu nakti pagrabā. Brīnums, ka jūs vēl nav žurkas apēdušas. Fui!

ASAKA. Es jūs lūdzu, neatgādiniet man manas dzīves nepatīkamākos brīžus. Es to necietīšu. (Skrien virsā Speķablbelei.)

REFERl. Klusāk, kungi, klusāk! Nesāciet kauties! Tas nav labi. Uz jums skatās pilna zāle ar bērniem.

SPEĶABlBELE. Pareizi! Beigsim! Bet tomēr vienu es sev vēl atjaušos. (Uz Asaku.) Es jūs nicinu.

ASAKA. Labi, Speķablbeles kungs. Labi. Kad mūs abus divus vedīs uz soda vietu, es nelikšos gar jums ne zinis. Es neslaucīšu jums baiļu sviedrus no pieres un nepalīdzēšu jums nest jūsu lielo vēderu.

SPEĶABlBELE. Mī|ais dievs, Asaka, mūs taču vēl sodīs. Pareizi. Kā es biju par to piemirsis. Tad es nebūtu ar jums nemaz uzsācis strīdu. Es ļoti baidos no soda. Man jau tagad kājas trīc un sirds sāk tirpt. Mīļais draugs, Asaka, ko lai mēs darām?

ASAKA. Ko? Bēgsim. Tā ir vienīgā izeja.

SPEĶABīBELE. Labi. Bet mans veikals! Mani mazie mīļie alvas zaldātiņi, bungas, taures, spīdošās šautenes. Kā lai es tās atstāju. Nē, nē, es nevaru ... nevaru.

ASAKA. Nevaru. Blēņas. Ko nozīmē jūsu niecīgie alvas zaldātiņi, bungas un šautenes pret to, kas man jāatstāj — četras lielas mucas ar saldu aveņu ievārījumu, 12 grozi ar labākajām un skaistākajām vistu olām un 100 smaržīgu cūku šķiņķu. O, man sirds kā pudele plīst pušu no žēlabām! Un tomēr es nesaku nekā. Es esmu vīrs. Reiz jāglābjas, tad jāglābjas.

SPEĶABlBELE. Es padodos. Bet, pirms mēs vēl atstājam šīs mīļās, dārgās vietiņas, atvadīsimies no viņām. (Raud.)

ASAKA. Klausieties, Speķabībeles kungs, jūs laikam neesat vairāk nekas cits kā liels kubls, pilns asaru.

Jāatstāj olas un burkās Aveņu ievārījums.

Šķiņķi, jūs apēdīs žurkas,

Ak, cik žēl — jāšķiras mums!

SPEĶABĪBELE (noskūpsta rotaļlietu veikala skatlogu).

Veikals mans, skūpstu tev krūti!

(Velosipēds aizskrien prom.)

Velosipēd, kur tu skrej?

Ak, cik žēl! Šķirties tik grūti Ir no jums Speķabībelei!

ABI.

Ai, cik žēl! Ak, cik žēl! Beigsim Žēlabas! Projām nu steigsim!

(Beiguši dziesmu, sāk slapstīdamies virzīties prom no skatuves. Piepeši uz skatuves iedrāžas uz skrituļu kurpēm Nagla ar Tomātu un ierauga Speķabībeli ar Asaku.)

TOMĀTS. Lūk, kur Speķablbele ar Asaku.

ASAKA. Šausmas! Nagla! (Aizlien Speķabībelei aiz muguras.)

NAGLA. Ne no vietas! Šurp nāk jaunais pilsētas galva. Viņš grib jūs sodīt.

SPEĶABĪBELE (paceļ rokas). Mēs padodamies.

REFERI. Jaunais pilsētas galva un skolotājs! Mūziku! (Uz

skatuves uznāk jaunais skolotājs. Viņu pavada domnieki un bērni.)

NAGLA un TOMĀTS. Sveiki, sveiki! Šeit būs meklētie Spe-ķabībele un Asaka.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Labi, Referī!

REFERĪ. Es esmu šeit.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Paņemiet Speķabībeli un Asaku pagaidām savā uzraudzībā.

(Referī noved Speķabībeli un Asaku drusku sāņus.)

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Bet tagad izpildīsim domes lēmumus. Vispirms, Referī kungs!

REFERĪ. Ko vēlas jaunais pilsētas galva?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Vispirms lieciet slavenajam šoferim Vējapistolei atvest no Smilšu kalniem vecmāmuļu Billi un viņas kiosku I

DOMNIEKI un BĒRNI. Lai dzīvo jaunais pilsētas galva! REFERI. Ar lielāko prieku. Man patīk labi darbi. (Svelpj.) Šoferi Vējapistole, u-ūr ved šurp vecmāmuļu Billi un viņas kiosku!

BĒRNI. Vējapistole, u-ū!

VĒJAPISTOLE (tālumā). U-ū! Klausos un skrienu kā lode. Ne par velti es esmu Vējapistole. (Dzirdama auto rūkoņa un spiedzīga auto sirēna.)

BĒRNI. Ak, kāds mums prieks,

Drīz māmuļa Bille un kiosks būs klāt.

PLŪMlTE. Es atkal redzēšu savu vecmāmiņu. (Sāk priekā dejot, pārējie bērni līdz, visi dzied jautru gaidīšanas dziesmu.) Sofer's Vējapistole Brauc ar mīļo Billi!

Drīz jau redzēs zibam te Lielo zelta brilli.

(Iedrāžas Vējapistoles auto, uz viņa kiosks un vecmāmuļa Bille. Bērni viņus apsveic.)

VĒJAPISTOLE. Sveiki visapkārt! Vai nebija ātri?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Paldievs. Bille, apsveicu jūs ar atgriešanos. Jūs varēsiet atkal savā agrākajā vietā tirgoties ar laikrakstiem un grāmatām. Novietot kiosku vecajā vietā un atnest laikrakstus! (Vējapistole un bērni to dara.)

REFERI.

Nu kiosks atkal savā vecā vietā stājas Un stāvēs tur, līdz

sabruks, kad tam notirps kājas.

BILLE. Pārāk labi, pārāk jauki. Es nekad necerēju, ka varēšu tik ātri atgriezties. Domāju jau, ka vajadzēs turpat Smilšu kalnos nomirt... Un kāda sirsnīga sagaidīšana. Pateicos jums, mani bērni, pateicos jums, jaunais skolotāj!

NAGIA. Viņš tagad ir arī jaunais pilsētas galva Speķabī-beles vietā.

BILLE. Nu tad jau manu kiosku un mani nekad vairs nevedīs uz Smilšu kalniem.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Nekad.

BĒRNI. Nekad, nekad.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Jūs varēsiet šeit mierīgi kioskā pārdot laikrakstus līdz savam mūža galam. Jums tiesības uz to, jo jūsu dēls krita karā.

(Bille kopā ar Plūmlti ieiet kioskā.)

BĒRNI.

Lai sirdīs gulstas prieks mums maigs un kluss.

Tāpat kā agrāk vecmāmuļa Bille

Šeit (rāda uz kiosku) atkal varēs pārdot laikrakstus,

Kam krāsa smaržo asi tā kā dilles.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Māmuļa Bille saņēmusi savu gandarījumu. Tas ir labi. Bet ko mēs darīsim ar Speķabībeles veikalu? Tur taču pārdeva sliktās kara rotaļu lietas.

NAGLA. Mēs negribam vairs ar šīm rotaļu lietām spēlēties. Lai veikalu slēdz.

TOMĀTS. Lai šoferis Vējapistole aizved viņas uz Smilšu kalniem un tur tās atstāj.

BĒRNI. Pareizi! Lai Vējapistole aizved!

JAUNAIS SKOLOTĀJS (skraida, piekrītoši kratot galvu). Piekrītu. Referī, dodiet rīkojumu Vējapistolei!

REFERl. Vējapistole, aizvest kara rotaļu lietas! (Svelpj.)

VĒJAPISTOLE. Esmu ar mieru. Es zinu Smilšu kalnos lielu bedri, tur es tās sasviedīšu iekšā. Viņas nemūžam netiks no bedres laukā un nevarēs atgriezties uz šejieni. Referī kungs, lūdzu, iesvelpiet manā auto kara rotaļu lietas, bungas, lielga-bālu, šauteni un zobenu, jo šie ieroči bija vajadzīgi tikai jauniem kara kurinātājiem.

REFERl (svelpj). Bungas, no veikala laukā! (Izskrien bungas.)

BĒRNI.

Lai šitās lielās spožās kara bungas Uz priekšu tik pa Smilšu kalniem dungā!

(Bērni noķer bungas un piesien striķī.)

REFERl (svelpj). Lielgabals, no veikala laukā! (Izlīgojas lielgabals.)

BĒRNI.

Cik bāls nāk laukā

drausmais kungu lielgabals.

Lai cik tas baigs, nu reiz tam tomēr gals.

(Bērni aizgādā projām lielgabalu.)

REFERl (svelpj). Šautene, no veikala laukā! (Iznāk šautene.) BĒRNI.

Lien šautene, tik stipri bailēs drebot,

Ka tā pat šaut vairs jaudīm virsū neprot.

(Bērni tāpat to saņem ciet.)

REFERl (svelpj). Zobens, no veikala laukā! (Izlec zobens.) BĒRNI.

Un visu beigās asais zobens skrien.

Lai kalnos tas no kauna smiltīs lien!

(Bērni noķer arī zobenu un piesien striķī.)

VĒJAPISTOLE. Tā, veikals tīrs. Nu es varu braukt. JAUNAIS SKOLOTĀJS. Pagaidi!

REFERl. Pagaidi, Vējapistole!

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Mums vēl paliek Speķabibele un Asaka. Tiem arī jānoliek sods.

SPEĶABIBELE un ASAKA. Apžēlojieties par mums!

NAGLA. Ari viņus prom uz Smilšu kalniem.

TOMĀTS. Tur viņi varēs spēlēties ar savām mījajām kara rotāju lietām. (Visi smejas.) Vai ne, skolotāja kungs?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Pareizi! Tas viņiem būs tas labākais sods. (Dod zīmi. Viņus piesien striķi.)

REFERĪ (uz Vējapistoli). Brauciet! (Svelpj. Auto sāk kustēties. Bungas, lielgabals, zobens, šautene, Speķabibele un Asaka skrien līdz.)

VĒJAPISTOLE.

Uh, cik grūti iet,

Uh, cik grūti iet,

Uh, tur nav ko smiet.

(Bērni smiedami izstum) auto.)

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Vecās kara rotāju lietas prom. Ar kādām tagad jūs viņu vietā rotaļāsieties?

NAGLA. Ar kādām? Ar darba rotaļu lietām. Tās mums patīk.

PIRMAIS ZĒNS. Ar rotāju lokomotīvēm, kuģiem.

OTRAIS ZĒNS. Ar tramvajiem.

TREŠAIS ZĒNS. Ar maziem zāģiem, āmuriem un cirvjiem.

TOMĀTS. Mēs taisīsim skaistas lietiņas.

MEITENES. Mēs lasīsim derīgas bilžu grāmatas.

NAGLA. Jo gribam izaugt par labiem cilvēkiem un strādniekiem, kas prot savu darbu.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Krietni! Un es jums šīs skaistās rotaļu lietas došu. Speķabībeles veikalā pilsētas dome ierīkos darba rotaļu lietu veikalu.

BĒRNI. Mēs iesim tur tās pirkt.

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Noņemiet, bērni, veikala vecās izkārtnes! (Daži noņem izkārtnes.)

NAGLA. Bet kur ir jaunās izkārtnes?

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Pie manis darbnīcā.

TOMĀTS. Iesim atnest! (Atnes un pieliek jaunas izkārtnes. Tur virsū dažādi darba rīki.)

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Un tagad lai nāk uz veikalu jaunās darba rotaļu lietas. Referī!

REFERl. Tūlīt. Āmurs, zāģis, adata un cirvis, uz jauno veikala skatlogu prom! (Svelpj. No darbnīcas izskrien āmurs, zāģis, adata un cirvis.)

VISI ČETRI (dzied).

Āmurs, zāģis, adata Un vēl cirvis klāt,

(āmurs rāda āmura kustību) bum,

(tāpat zāģis) šņak,

(cirvis rāda) nost,

(tāpat šujmašīnas adata) ta, ta, ta,

Steidzas logā stāt.

BĒRNI.

Bum, šņak, nost un ta, ta, ta,

Steidzas logā stāt.

(Ieskrien veikala logā un nostājas.)

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Tagad, bērni, jūs esat sasnieguši to, ko esat vēlējušies. Vecmāmuļas Biiies kiosks atkal vecajā vietā, Plūmīte savu vecmāmiņu atradusi.

PLŪMlTE. Paldies, bērni, ka palīdzējāt man atrast vecmāmiņu!

(Bērni māj ar rokām.)

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Slikto kara rotaļu vietā jums tagad derīgās un skaistās darba rotaļlietas, bet Speķabībele un Asaka prom. Cīnieties vienmēr par taisnību, apkarojiet netaisnību! Šoreiz taisnība uzvarējusi.

TOMĀTS. Tas tādēļ, ka jūs mums palīdzējāt.

VISI BĒRNI. Tikai tādēļ.

NAGLA. Līdz ar to man jāziņo, ka mēs, bērni, nolēmām slepenās brālības «Melnā roka» darbību izbeigt. Te būs jums piemiņai melnais cimds, mūsu brālības karogs, un baltā kalnu kazas āda ar mūsu zvēresta apliecinājumiem. Uz priekšu mēs būsim priecīgi un labi bērni, ņemsim grāmatas no vecmāmuļas Billes kioska, rotaļāsimies ar jaunajām darba rotaļlietām. Meitenes un zēni, kas esat skatītāju zālē, dariet to pašu!

JAUNAIS SKOLOTĀJS. Tas tikai būs jauki!

REFERI (izskrien skatuves vidū, svelpj).

Nagla, Tomāts, Plūmīte,

Visi citi, nākat — te!

(Izpleš rokas.)

Dziedāt beigu dziesmu.

(Visi saskrien skatuves vidū.)

NAGLA.

Tari bom, tari bom,

Speķabībele ir prom.

TOMĀTS.

Kā nekā, kā nekā,

Projām arī Asaka.

VISI BĒRNI.

Vai tiešām, tiešām tas nav jauki,

Jūs — mūsu mīļie mazie draugi?

Mums tagad darba rotaļlietas būs,

Ar viņām spēlējieties arī jūs.

Man ir Billīte, ak, kāds prieks,

Naktī nāks man atkal miegs.

BILLE.

Nu ir miers, sirdī miers,

Maigs un salds kā krējumsiers.

VISI BĒRNI.

Vai tiešām, tiešām tas nav jauki,

Jūs — mūsu mīļie mazie draugi?

Ja kādai vecītei un bērnam pāri dara,

Tad steidziet palīgā tiem jūs no visa spara Tāpat kā mēs,

Jūs uzvaru tad vienmēr, vienmēr gūsiet Un labu darbu darītāji būsiet Tāpat kā mēs.

Holā,

Lā, Iā, lā, lā, lā, Iā!

REFERl (svelpj). BeigasI

KOMENTĀRI

Aleksandra Čaka Rakstu III sējumu veido padomju laika dzejoļu krājumi: «Zem cēlās zvaigznes» (1948), «Patrioti» (1948) un «Cīņai un darbam» (1951). Ārpus tiem rokrakstā vai preses izdevumos palikuši nedaudzi dzejoļi, kas izkārtoti nodaļā «Nemierīgs vakars». Šie dzejoļi — galvenokārt mīlas lirika ievietoti hronoloģiskā secībā un attiecas uz laikaposmu no 1938. līdz 1947. gadam.

Aleksandrs Čaks bija izveidojis intīmās lirikas krājumu rokrakstā «Debesu dāvana», kas veltīts Mildai Grīnfeldei (M. Grīn-feldes atmiņas «Miglā asaro logs» krāj. «Redzu un dzirdu Aleksandru Čaku», 1970). Daļa no «Debesu dāvanas» dzejoļiem jau uzņemta dzejnieka sastādītajā krājumā «Lakstīgala dzied basu» (Rakstu II sēj.). Šeit pārējie.

Rakstu III sējumu noslēdz kopā ar E. Ādamsonu sarakstītā luga bērniem «Nagla, Tomāts un Plūmīte» (1931).

ZEM CEĻAS ZVAIGZNES

330 lappušu biezā dzejoļu un dzejojumu grāmata ir Aleksandra Čaka pirmais krājums padomju laikā. Tā sagatavošana ievelkas, tāpēc hronoloģiski pirmais 1948. gada pavasarī iznāk krājums «Patrioti». «Literatūras un Mākslas» 1945. gada 23. aprīļa numurā informācijā «Ko dara rakstnieki» lasām: «Intensīvi un čakli ap agrāk iecerētiem un jauniem sacerējumiem strādā Aleksandrs Čaks. Vēl šovasar grāmatu tirgū parādīsies viņa lirikas grāmata ar plašu, daudzpusīgu tematiku. Krājums aptvers lielāku laikaposmu dzejnieka attīstībā (no

1938. līdz 1945. g.).» Tajā pašā laikrakstā 1945. gada 12. oktobra numurā teikts: «Aleksandrs Čaks patlaban pabeidzis sakārtot savu jauno dzejoļu krājumu, kas vēl šogad iznāks VAPP apgādā.» Krājums «Zem cēlās zvaigznes» jau bija parakstīts iespiešanai (1946. gada 2. augustā), kad radās doma tā saturu pārkārtot. Okupācijas laikā sarakstītos dzejoļus, kas tagad publicēti krājumā «Lakstīgala dzied basu» (Rakstu II sēj.), aizvietot ar padomju laika dzeju. Tāpēc šāda aizkavēšanās. Krājuma 1. variants atrodams ZA Fundamentālās bibliotēkas Rokrakstu un retumu sektorā (Čaka fonds, 2250, XV).

Rakstos no krājuma «Zem cēlās zvaigznes» nav uzņemti darbi «Pavasarī», «Pārdaugava», «Dzīvība», kas ir fragmenti no plašākiem dzejojumiem «Jūra», «Paradīze» un poēmas «Spēlē, spēlmani!». Minētie darbi pilnībā publicēti Rakstu II sējumā. Nav ievietoti arī dzejoļi, kas radušies personības kulta ietekmē. Teiktais attiecas arī uz krājumiem «Patrioti» un «Cīņai un darbam». Savukārt tajos daži dzejoļi papildināti, ņemot vērā presē publicētos variantus, par ko norādīts komentāros tālāk.

Augstā krastā. Pirmpublicējums laikraksta «Padomju Jaunatne» 1946. gada 30. marta numurā. Dzejoļa pirmais variants ar virsrakstu «Stāvā krastā» sarakstīts vācu okupācijas laikā un paredzēts krājumam «Lakstīgala dzied basu» (Raiņa Valsts literatūras un mākslas vēstures muzejs, inv. nr. 40322). Abos variantos pirmās 16 rindas ir vienādas. Tālāk «Stāvā krastā» seko:

Brīvs. Brīvs no savām sūrām ilgām Un nevaldāmām iedomām.

Brīvs — līdzīgs kāpu zilām smilgām,

Brīvs — līdzīgs mežu liesam vilkam Un sēnei koka dobumā.

Vien mana dvēsele bez autu Bij kaila, aizmirsusi tautu.

Bij kaila, aizmirsusi tautu,

Bij pilna vērmeļu un raudu.

Krājumā «Zem cēlās zvaigznes» publicētais dzejoļa nobeigums, kas saturiski dziļāk atklāj dzejnieka meklētāja izaugsmi, uzrakstīts pēc Lielā Tēvijas kara, kad A. Čaks droši nostājās padomju dzīves īstenības krastā.

Atšķirīga abos variantos vēl dzejoļa pirmā rinda, kas sākotnēji skan:

Bij rudens vakars ar tukšu māju.

Uzvaras Oktobris. 1.—2. Dzejoļi sarakstīti, atzīmējot Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas gadskārtas 1944. un 1946. gadā. Otrais dzejolis ar virsrakstu «Oktobris uzvarētājs» pirmo reizi publicēts «Cīņā» 1944. gada 7. novembra numurā. Pirmais dzejolis «Cīņas» 1946. gada 7. novembra numurā.

Padomju Latvijai. 1.—2. Dzejoļi veltīti piektajai un sestajai gadadienai (1945., 1946. g.) kopš padomju varas atjaunošanas Latvijā. Pirmpublicējumi «Cīņā» 1945. gada 171. numurā (21. jūlijā) un 1946. gada 169. numurā (21. jūlijā). Pēdējo dzejoli kā tekstu savai kora dziesmai izmantojis komponists Jānis Ozoliņš. Populārās dziesmas «Padomju Latvijai» notis un teksts, kas papildināts ar 2 pantiem, publicēti «Padomju Jaunatnes» literārajā pielikumā 1946. gada 7. septembra numurā, no kurienes tie pārņemti pamattekstā.

Atmošanās. Pirmpublicējums laikraksta «Literatūra un Māksla» 1946. gada 18. numurā, 1. Maija svētkos.

1905. gads. Pirmpublicējums ar norādi «Fragments no poēmas «1905. gads»» «Literatūrā un Mākslā» 1946. gada 2. numurā. Bērnības atmiņu cikla septiņi tēlojumi sarakstīti vācu okupācijas laikā — galvenokārt 1943. gadā.

Ciņa. Pirmpublicējums krājumā «Zem ceļas zvaigznes».

Melnā sotņa. Pirmpublicējums krājumā.

Drēbnieka māceklis Plčs. Pirmpublicējums žurnāla «Karogs» 1946. gada 1. numurā, kur trūkst 2., 3., 4. panta. Grāmatā savukārt izlaidums aiz 11. panta (9 rindas), tāpat trūkst arī pēdējā panta, kas tagad ievietoti pamattekstā.

Vajāšana. Pirmpublicējums krājumā.

Mītiņš Grīziņkalnā. Pirmpublicēj ums krāj umā. 1. nodaļas nobeigumā nav uzņemta zeļļu dziesma, kas atrodama rokrakstā (RLMVM, inv. nr. 409407). Ar to papildināts krājuma pamatteksts.

13. janvāris. Pirmpublicējums laikrakstā «Cīņa» 1945. gada 18. numurā (22. janvārī) ar piezīmi — «Fragments no poēmas «1905. gads»».

Atdzimšana. Pirmpublicējums laikrakstā «Jaunākās Ziņas» 1939. gada 1. maijā, 97. numurā, kur ievietoti pirmie četri panti. Dzejoļa nobeiguma astoņas rindas radušās vēlāk —

1944. gadā.

Starp divi lietiem. Pirmpublicējums «Literatūras un Mākslas» 1946. gada 1. marta 9. numurā. Dzejolis sarakstīts vācu okupācijas laikā un dāvināts Mildai Grīnfeldei. Laikraksta publicējumā, bet īpaši krājumā ievietotajā variantā ir atšķirības, par ko runā M. Grīnfelde savās atmiņās grāmatā «Redzu un dzirdu Aleksandru Čaku» (1970, 165. lpp.). Šeit dzejolis publicēts pēc manuskripta (RLMVM, inv. nr. 40322). Būtiskākā atšķirība priekšpēdējā pantā, kur rinda

Kad tavā augumā es tinos grāmatā pārveidota

Kad telpas plašumā es tinos.

Ja kāds grib zināt. Pirmpublicējums krājumā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40322, kur atšķirīga pēdējā rinda:

Un manu dziļo noskumšanu.

Pie Daugavas. Pirmpublicējums «Jaunākajās Ziņās»

1939. gada 7. jūnijā, 125. numurā. Turpat zem kopējā virsraksta publicēts ari otrs dzejolis, kas tagad uzņemts krājumā.

Iļģuciemam. Pirmpublicējums krājumā. Dzejolis sarakstīts 1943. gadā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40322, kur 9. panta 3. rinda ir:

Ziemas iekša ledum sasalst.

Ijģuciems, toreiz nomale, bijusi viena no dzejnieka mīļākajām priekšpilsētām — īpaši Dzegužkalns. Ne velti dārzos slīgstošo Pārdaugavu viņš dēvē par savu paradīzi.

Grāmata. Pirmpublicējums krājumā.

Grāmatu krātuvei. Pirmpublicējums ar virsrakstu «Grāmatu krātuvē» laikrakstā «Tēvijas Sargs» 1938. gada 21. oktobrī, 42. numurā, kur atšķirīgs ir dzejoļa nobeigums. Uz jautājumu:

Bet kad tu dosi man mieru,

Prieku kā akmeni cietu —

atbild pats dzejnieks:

Laikam es tos tikai gūšu,

Apvijis saknes ap krūtīm,

Ielicis mākoni klēpī,

Grāmatu krātuve lielā.

Tempļa iela. Pirmpublicējums «Jaunākajās Ziņās» 1939. gada 5. jūlijā, 147. numurā. Tempļa ielā Āgenskalnā dzīvojusi dzejnieka vecmāmiņa.

Skat. arī Rakstu I sēj. 63. Ipp.

Kaza. Pirmpublicējums krājumā.

Ūdensroze. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1946. gada 1. martā, 9. numurā.

Jāņi. 1., 2. Pirmā dzejoļa pirmpublicējums žurnālā «At-pfita» 1938. gada 711. numurā ar virsrakstu «Jāņu reibums». Otrs dzejolis sarakstīts 1939. gadā un krājumā publicēts pirmoreiz. 1948. gada 24. jūnijā, kad grāmata «Zem cēlās zvaigznes» jau atrodas iespiešanā, dzejnieks laikrakstā «Cīņa» publicē dzejoļa pārstrādātu variantu ar nosaukumu «Jāņos»:

Tu vari pļavu uzrunāt,

Ka pļaujas laiks tai atkal klāt Ar savu vizmu asu.

Zieds ziedam nebeidz lulināt:

— Ir Jāņi klāt, ir Jāņi klāt Un kaisa zelta rasu. —

No palejas līdz pakalnei,

Kur karsti vēji kūpot skrej,

Ar ilgu, dziļu kaismu Viss kāpjas pretim pasaulei,

Vēl vairāk alkst un saldi smej Par saules kvēlo gaismu.

Prāts, mūsu jaunās dzīves skauts,

Ir ari augšup saldi rauts Degt skurbumā kā liesmā.

Plats ceļš mūs tālāk tālē sauc.

Tur visu zemi mutei ļauts Teikt nebeidzamā dziesmā:

«Viss šķiet kā milzu ziedā celts,

Mēs brīvi, mūsu darbs nav velts.

Nāc, līgo,

Līgo.»

1 Baironam. Pirmpublicējums krājumā. Dzejolis sarakstīts 1942. gadā un to lasām kā ievadu A. Caka dramatiskajai

56U

poēmai «Matīss, kausu bajārs», kas ievietota Rakstu II sējumā. Šajā publicējumā atjaunota dzejoļa pirmā rinda pēc manuskripta

Viss velti,

kas krājumā skan

Nav velti.

Ņekrasovam. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» literārajā pielikumā 1946. gada 7. decembri sakarā ar lielā krievu dzejnieka N. Ņekrasova (1821—1877) 125 gadu jubileju.

Jēkabam Kazakam. Pirmpublicējums krājumā. Dzejolis sarakstīts 1939. gadā. Gleznotājs un graiiķis Jēkabs Kazaks (1895—1920) Oktobra revolūcijas sagatavošanas posmā mācījies Penzas mākslas skolā (1915—1917). Šajā laikā viņa darbus — bēgļu, strēlnieku un 1905. gada tematikai veltītos ciklus raksturo izteikta sociālā problemātika.

Balāde par iesirmo kapteini. Pirmpublicējums žurnālā «Atpūta» 1941. gada 21. februārī, 9. numurā.

17. jūnijs. Pirmpublicējums žurnālā «Karogs» 1941. gada 6. numurā.

18. marts. Pirmpublicējums «Karoga» 1941. gada 3. numurā. Dzejolis veltīts Parīzes Komūnas atcerei.

Divi maiji. Pirmpublicējums «Karoga» 1941. gada 4. numurā.

No pirmā latviešu padomju operas libreta.

1940. gada beigās un 1941. gada sākumā A. Čaks kopā ar E. Ādamsonu raksta libretu operai par sarkanajiem latviešu strēlniekiem. «Literatūras Avīze» 1941. gada 20. maijā ziņo, ka darbs ir pabeigts, taču manuskripts Lielā Tēvijas kara laikā gājis bojā. Atsevišķi fragmenti, starp tiem arī A. Caka krāj urnā uzņemtie «Sarkano strēlnieku kaujas dziesma» un «N oslēguma dziesma», pirmo reizi publicēti žurnālā «Karogs» 1941. gada 6. numurā, kas paspēja iznākt īsi pirms kara sākuma. Numurs parakstīts iespiešanai 10. jūnijā. Te publicētas vēl «Dziesma par Ļeņinu», «Balāde par oficieri», «Kareivju dziesmas», «Valsis», «Ilzes dziesmas», «Papīra fabrikas meiteņu dziesmiņa», «Mīlas dziesmas», «Jura un Ilzes ceja dziesma» u. c. fragmenti no kopējā libreta. «Karoga» publicējums E. Adamsona rokrakstā RLMVM, Ādamsona fonds, inv. nr. 37460.

Markavs. Pirmpublicējums «Karoga» 1945. gada 1./2. numurā.

Kara meitenes. Pirmpublicējums laikrakstā «Literatūra un Māksla» 1945. gada 16. martā, 9. numurā.

Oda Sarkanai Armijai. Pirmpublicējums laikrakstā «Cīņa» 1945. gada 27. janvārī, 22. numurā. Dzejolis sarakstīts sakarā ar Ļeņingradas blokādes pārraušanu 1944. gada 27. janvārī.

Latvietis Slaļingradai. Pirmpublicējums «Cīņā»

1945. gada 2. februārī, 27. numurā. Sarakstīts 1944. gadā, atzīmējot vācu fašistu sagrāvi pie Staļingradas.

Latvieši Sarkanai Armijai. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 17. februārī, 40. numurā. Sarakstīts 1944. gadā.

Kaķuša. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 19. novembrī, 73. numurā, atzīmējot Artilērijas dienu.

Kurzemei. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 16. novembrī, 70. numurā.

Kas viņš ir? Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 5. jūlijā, 157. numurā. Dzejolī stāstīts par Otomāru Oškalnu — 3. Latvijas partizānu brigādes komandieri un komisāru.

Vācu žandarms. Pirmpublicējums laikrakstā «Padomju Jaunatne» 1945. gada 13. martā.

Melnās dienas. Pirmpublicējums ar virsrakstu «Kurpnieks Grozs» un žanra apzīmējumu — poēma žurnālā «Karogs»

1945. gadā 5./6. numurā (460.—470. lpp.) un 7./8. numurā (685.— 691. lpp.). Pirmās daļas nobeigums 1946. gada 1. numurā. Dzejojumā attēlotās rīdzinieku medības norisa pēc Ostlandes vācu policijas priekšnieka Jekelna 1944. gada 29. septembra pavēles par iedzīvotāju evakuāciju uz Vāciju. Rakstā «Kā vācieši medīja Rīgas iedzīvotājus» («Cīņa», 1944. gada 22. oktobrī) par to lasām: «Katru kaut cik spēcīgu vīrieti vai sievieti ķēra, sēdināja automašīnās un veda uz kuģi. Tas turpinājās vairākas dienas. Rīdzinieki slēpās pagrabos, malkas šķūņos, bēniņos. Ielas bija kā izmirušas. Tomēr prāvu skaitu cilvēku vācieši sagrāba.» Par to A. Čaks runā arī dzejolī «Pagrabam».

Poēmas publicējums žurnālā noslēdzas ar norādi: 1. daļas nobeigums. Acīm redzot, A. Čaks bija iecerējis Groza un Elzas gaitas risināt tālāk, bet sakarā ar darba kritiku presē to nav darījis. Žurnāla variants atšķiras no publicējuma grāmatā, kur izlaista sākuma daļa par Groza dzīvi līdz aizvešanai, viņa attiecībām ar Elzu. Tāpēc arī darbam grāmatā dots cits virsraksts.

Publicējumu «Rakstos» papildinām ar poēmas ievadu no žurnāla «Karogs» (1945. g. 5./6.).

Pagrabam. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 16. martā, 63. numurā. Okupācijas pēdējās dienās dzejnieks slēpās Rīgas jūrmalā. Par to viņam bijis padomā uzrakstīt garāku dzejojumu «Zārks», kas nav realizēts. (Sk. laikraksta «Literatūra un Māksla» 1945. gada 12. oktobra numuru par rakstnieku radošajām iecerēm.)

Atgriešanās. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 29. oktobrī, 56. numurā.

Atriebt! Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 8. aprīlī, 83. numurā, kur ievietots arī raksts par vācu fašistu briesmu darbiem Salaspilī un Rumbulā.

Prieka dziesma. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 27. aprīlī, 99. numurā.

3. septembris. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 3. septembrī, 208. numurā.

Nu ir labi. Pirmpublicējums krājumā. Sarakstīts 1944. gada rudenī.

Rīgai. 1., 2., 3. Pirmais dzejolis ar virsrakstu «Rīgas slavināšana» publicēts žurnālā «Karogs» 1946. gada 2. numurā atšķirīgā variantā. Tā, piemēram, pirmie 3 panti žurnālā:

Rīga, roze sārta, zelta,

Smilšu zieds, pāvs zili raibs.

Tu — no lašu ikriem smelta,

Smaržīgs rudzu maizes klaips.

Rīga, vecā lepnā Rīga —

Siržu piens un roku skūpsts.

Garām plūst tev nemierīga Daugava un jūrā kūst.

Rīga, asins sviedros kalta,

Smilšu smaids, stars, dziļš un spējš.

Ciba, kurā saule salda,

Sakaltēts uz krasta vējš.

Krājumā arī tālāk pāris vietās mainīta pantu kārtība, tāpat atrodami stilistiski labojumi.

Pārējo cikla dzejoļu pirmpublicējumi «Literatūrā un Mākslā» 1946. gada 11. oktobrī, 41. numurā, un «Cīņā» 1944. gada 3. novembrī, 60. numurā.

Rīdzinieks 1946. g. 13. oktobrī. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada 13. oktobrī.

Daugavai. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 30. septembrī, 231. numurā, materiālu kopā «Daugaviņa — māmuliņa».

Odens. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 28. oktobrī, 55. numurā. Šis ir pats pirmais A. Čaka dzejolis, kas uzrakstīts pēc Rīgas atbrīvošanas. Tam seko citi — «Gāze», «Autobuss», «Es stikloju logu», kuros dzejnieks slavina spraigo dzīves atjaunotnes darbu.

Autobuss. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1944. gada 18. novembrī.

Tramvajs. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 18. novembrī, 72. numurā. 17. novembrī pa Ļeņina (Brīvības) ielu no centra līdz Gaisa tiltam sākuši kursēt pirmie tramvaji.

Es stikloju logu. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 23. novembrī, 76. numurā, blakus rakstu kopai par pilsētas sagatavošanu ziemas sezonai.

Gāze. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 5. novembrī, 63. numurā. 4. novembrī darbu atjaunoja Rīgas gāzes fabrika.

Uz Ķegumu. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1945. gada 6. janvārī. Dzejoli A. Čaks nolasa, ciemojoties Ķegumā 1944. gada 22. decembrī. Tas veltīts jauniešiem — Ķeguma elektrostacijas atjaunotājiem.

Drupu kaudze. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1944. gada 25. novembrī, 17. numurā.

Darba zemnieka vārdi. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 30. decembrī, 107. numurā.

Darba zemnieka dziesma. Pirmpublicējums «Cīņā» 1944. gada 24. decembrī, 102. numurā.

Jaunajam zemes ieguvējam. Pirmpublicēj ums «Cīņā» 1945. gada 5. aprīlī, 80. numurā.

Darba zemniekam. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 24. martā, 70. numurā.

Darba zemniekam rudenī. Pirmpublicēj ums «Cīņā» 1945. gada 5. oktobrī, 235. numurā.

Kartupeļu vaga. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 12. oktobrī, 241. numurā.

Traktorista dziesma. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 5. janvārī, 3. numurā.

Cukurbiete. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 25. novembrī, 277. numurā.

Kuļmašīnas dziesma. Pirmpublicēj ums «Cīņā» 1945. gada 16. oktobrī, 244. numurā.

Mežā. 1., 2. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1946. gada 10. novembrī.

Padomju jaunatne. I., 2., 3. Dzejoļu pirmpublicējumi attiecīgi «Padomju Jaunatnē» 1944. gada 31. decembrī, turpat 1945. gada 21. jūlijā ar virsrakstu «Mūsu padomju jaunatne» un turpat 1945. gada 23. oktobrī ar virsrakstu «Latviešu jaunatnei».

Kritušā piemiņai. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1947. gada 88. numurā ar virsrakstu «Jauniešiem» kā cikla pirmais dzejolis.

Jauniešiem. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1947. gada 88. numurā. Te dzejolim vēl viens ievada pants, kas tagad uzņemts krājumā.

Uz skolu. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 2. septembrī, 207. numurā.

Jaunajā gadā. Pirmpublicēj ums žurnālā «Bērnība»

1946. gada 12. numurā.

Maskava. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 16. jūnijā, 141. numurā. A. Čaks ieradies Maskavā uz PSRS Rakstnieku savienības valdes plēnumu.

Andrejs Upīts pie zanteniešiem. Pirmpublicē-jums krājumā.

Ieraksts «Zaļajā zem ē». Pirmpublicējums «Karoga»

1947. gada 11. numurā.

Dzejnieka rīts. Pirmpublicējums krājumā.

Cēsu ielas nams. Pirmpublicējums «Cīņā» 1945. gada 22. aprīlī, 95. numurā.

Viņš redzēja Ļeņinu. Pirmpublicējums «Karoga» 1941. gada 4. numurā. Vēlāk «Literatūrā un Mākslā» 1945. gada 9. janvārī.

PATRIOTI

Krājums iznāk 1948. gada pavasarī. Hronoloģiski tas aptver laikaposmu: 1946. gada septembris — 1947. gada jūlijs. 148 lappuses biezā grāmata izdota 3000 eksemplāru metienā. Gandrīz visi dzejoļi minētajā laikā parādījušies presē. «Patriotus» par tēmas aktualitāti un jauncelsmes patosu atzinīgi vērtē kritika.

Kremlī pie Ļeņina. Pirmpublicējums krājumā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40944. 1918. gada 6. jūlijā kreisais esers Bļumkins nogalina Vācijas sūtni Mirbahu. Eseru dumpja apspiešanu V. I. Ļeņins uztic latviešu divīzijai. Dzejojumā minētais pulkvedis ir J. Vācietis.

Saruna ar mazo atslēdznieku. Pirmpublicējums žurnālā »Bērnība» 1947. gada 4. numurā.

Lielā audēja. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1947. gada 1. janvārī.

Akmeņogle. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1946. gada 4. oktobri, 40. numurā.

Ielu bruģē. Pirmpublicējums turpat.

Jaunā virpotāja. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» 1946. gada 21. decembra numurā.

Elza Baidekalne. Pirmpublicēj ums «Karogā» 1946. gada 10. numurā. E. Baidekalne — rūpnīcas VEF stahanoviete. Par strādniecības tēmas atspoguļošanu literatūrā skatīt E. Bai-dekalnes un citu VEF strādnieku vēstuli latviešu padomju rakstniekiem laikraksta «Literatūra un Māksla» 1947. gada 30. maija numura — «Neizsmeļams iedvesmas avots». (Sagaidot LPSR RS II kongresu.)

Furkisti. Pirmpublicējums «Karogā» 1946. gada 11./12. numurā. Par stikla rūpnīcas «Sarkandaugava» novatoru P. Če-redņičenko, Ž. Zuimača, J. Tereiķa, S. Kidžiusa u. c. sasniegumiem tolaik rakstījuši arī J. Ratners (tēlojumā «Nemierīgie ļaudis»), A. Imermanis, V. Kacena u. c. literāti.

Oda auglībai un darbam. Pirmpublicējums «Karoga» 1947. gada 4. numurā.

Arkls. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1947. gada 14. martā, 11. numurā.

Jaunā traktoriste. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1947. gada 28. martā, 13. numurā.

Siens. Pirmpublicējums «Karoga» 1947. gada 7. numurā.

Aicinājums. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada 5. novembrī, 259. numurā.

Tukumniekam. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada

12. novembrī, 263. numurā. Tukuma apriņķis kā viens no pirmajiem togad nodevis valstij labību.

Jaunais sējējs. Pirmpublicējums «Karogā» 1947. gada 3. numurā.

Jaunais gads. Pirmpublicējums «Cīņas» 1947. gada 1. janvāra numurā.

Dzīve, cik tu tagad liela. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1947. gada 1. maija numurā.

Padomju tankam. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada 8. septembrī, 210. numurā, sakarā ar Tankistu dienu.

Rīgai 13. oktobrī. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada

13. oktobrī, 240. numurā, Rīgas atbrīvošanas otrajā gadadienā.

Maskavas radio. Pirmpublicējums krājumā.

Bērniem Pirmā Maijā. Pirmpublicēj ums žurnālā «Bērnība» 1947. gada 5. numurā.

Bērns, ieklausies! Pirmpublicējums «Bērnībā» 1947. gada 6. numurā ar virsrakstu «Bērns, atceries».

cīņai un darbam

Krājums ar Tautas dzejnieka J. Sudrabkalna ievadu un viņa redakcijā iznāk gadu pēc A. Čaka nāves — 1951. gada pavasarī. Dzejnieka portretu zīmējis mākslinieks M. Ozoliņš. Še ievietotie dzejoļi sarakstīti no 1947. līdz 1949. gadam un izkārtoti trīs tematiskās nodaļās. Krājuma ievadā J. Sudrabkalns raksta: «Grāmatas nosaukums nav paša dzejnieka dots. Aleksandrs Čaks droši vien atrastu gleznainākus vārdus. Bet šis tagadējais nosaukums labi un pārskatāmi izteic viņa dzejas saturu.»

Padomju Latvijai. Pirmpublicējums žurnālā «Karogs» 1950. gada 3. numurā.

Imants Sudmalis kaujā pie Borisovas. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1948. gada 31. oktobrī, 44. numurā.

Divu brāļu koks. Pirmpublicējums «Karoga» 1948. gada 10. numurā.

Ozols. Pirmpublicējums «Karoga» 1949. gada 5. numurā.

Kirnas kaujas vietā. Pirmpublicējums «Karoga» 1949. gada 8. numurā. Kirna — apdzīvota vieta Igaunijas PSR.

Komjaunietis Rasiņš. Pirmpublicējums «Karogā» 1949. gada 3. numurā. Gvardes seržants Rolands Rasiņš, 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas pulka ložmetējnieks, kritis 1944. gada 14. janvārī kaujā pie Naziinovas.

Avīzes «Latviešu Strēlnieks» redakcijas darbinieks gvardes vecākais leitnants B. Borgs 1949. gada 1. aprīlī A. Čakam raksta: «Sevišķu pateicību strēlnieki izsaka Jums par komjaunietim Rasiņam veltīto dzejojumu, ko mēs no žurnāla «Karogs» pārdrukājām avīzē «Latviešu Strēlnieks».» (Vēstule, RLMVM, A. Caka fonds, inv. nr. 40619.)

Sveiciens Padomju Armijai. Pirmpublicēj ums «Cīņas» 1948. gada 22. februāra numurā.

Komjaunatnes krastmala. Pirmpublicēj ums «Karoga» 1949. gada 10. numurā.

9. maijs. Pirmpublicējums «Cīņas» 1948. gada 9. maija numurā.

Jaunais aģitators. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1948. gada 14. janvārī, 9. numurā.

Mazā ravētāja dziesma. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» 1947. gada 27. jūnija numurā.

Mazā kūļu sējēja dziesma. Pirmpublicējums «Pa-domju Jaunatnes» 1947. gada 14. augusta numurā.

FRA skolnieks Jānis Kļava. Pirmpublicēj ums «Padomju Jaunatnes» 1947. gada 18. decembra numurā.

Celtnieks Edgars. Pirmpublicēj ums «Karogā» 1949. gada 6. numurā.

Nikols Bebans Rīgā. Pirmpublicējums žurnāla «Bērnība» 1949. gada 11. numurā.

Priedei. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» 1948. gada 14. aprīļa numurā.

Ievas zieds. Pirmpublicējums «Karoga» 1948. gada 12. numurā.

Jāņu ieskaņai. Pirmpublicējums «Literatūras un Mākslas» 1947. gada 20. jūnija numurā.

Siena laikā. 1., 2., 3. Cikla pirmais dzejolis «Juglas malā» pirmo reizi publicēts «Padomju Jaunatnes» 1947. gada 12. jūlija numurā. «Skani, izkapts» pirmpublicējums «Literatūras un Mākslas» 1947. gada 4. jūlija numurā, bet «Zāļu smarža» ar virsrakstu «Siena laikā» — «Karoga» 1948. gada 7. numurā.

Krievu tautai. Pirmpublicējums «Cīņas» 1947. gada 7. novembra numurā.

Maskavai. Ar virsrakstu «Tu manā sirdī mūžam nemirstīga» dzejolis pirmo reizi publicēts žurnāla «Karogs» 1949. gada 1. numurā.

Maija vārdi. Pirmpublicējums «Cīņas» 1948. gada 1. maija numurā.

Atziņa. Pirmpublicējums «Karoga» 1947. gada 9. numurā.

Jaunais vēlētājs. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnē» 1948. gada 18. janvārī, 13. numurā.

Rīgai. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» literārajā pielikumā 1949. gada 8. oktobrī.

Dziesma. Pirmpublicējums «Cīņā» 1948. gada 4. jūlija numurā.

Boļševistiskās preses dienā. Pirmpublicējums «Cīņā» 1948. gada 5. maijā, 105. numurā.

Profesoram Dr. A. Kirhenšteinam. Pirmpublicējums «Padomju Jaunatnes» 1947. gada 18. septembra numurā sakarā ar profesora 75 gadu jubileju.

Andrejam Upītim. Pirmpublicējums «Cīņas» 1947. gada 5. decembra numurā sakarā ar rakstnieka 70 gadu jubileju.

Plauksti, mūsu republika! Pirmpublicēj ums «Literatūrā un Mākslā» 1947. gada 18. jūlijā, 29. numurā.

NEMIERĪGS VAKARS

Nodaļas virsrakstam izvēlēts A. Caka dzejoļa nosaukums, lai akcentētu viņa dzejas asos lūzumus, nemieru ar sevi un laiku (1938—1944). Te ievietoti arī krājumos neuzņemtie padomju perioda dzejoļi.

Vakarā. Pirmpublicējums laikrakstā «Tēvijas Sargs» 1938. gada 26. augustā, 34. numurā.

Dziesma ledstekai. Pirmpublicējums «Tēvijas Sargā» 1939. gada 27. janvārī, 4. numurā.

Peļķe, bruģa zieds. Pirmpublicējums žurnālā «Atpūta» 1939. gada 14. jūlijā, 767. numurā. Dzejoļa 1. variāciju sk. Rakstu II sējumā krājumā «Lakstīgala dzied basu».

Klusums. Pirmpublicējums laikrakstā «Jaunākās Ziņas» 1939. gada 27. jūlijā, 166. numurā.

Jūra un zeme. Pirmpublicējums «Jaunākajās Ziņās»

1939. gada 14. oktobrī, 234. numurā.

Nemierīgs vakars. Pirmpublicējums «Tēvijas Sargā»

1940. gada 8. martā, 10. numurā.

Odens vārdi. Pirmpublicējums. Dzejolis rakstīts 1943. gada 1. augustā. Rokraksts glabājas pie M. Grīnfeldes.

Uguns vārdi. Pirmpublicējums. Datēts 1943. gada 4. augustā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes.

Mīlas v ā r di. Pirmpublicējums. Datēts 1943. gada 5. augustā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes.

Viņai. Pirmpublicējums. Datēts 1943. gada 23. maijā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes.

Atrastais zirgs. Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1967. gada 21. janvārī, 3. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes ar piezīmi «Manai Mildai». Pirmpublicējumā izlaists 6., 7. un 8. pants.

Mans kaps. Pirmpublicējums žurnāla «Zvaigzne» 1971. gada 20. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes ar veltījumu «Mildai». Datēts 1943. gada 4. augustā. A. Čaks šo dzejoli bija paredzējis uzņemt krājumā «Lakstīgala dzied basu» ar virsrakstu «Skurbums».

Pirmā septembra deva. Ciklā četri dzejoļi, kas sarakstīti vienā dienā — 1943. gada 1. septembrī. Pirmpublicējums žurnāla «Zvaigzne» 1971. gada 24. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes ar veltījumu: «Debesu dāvanai — Mildai. Visā pazemībā — Aleksandrs Čaks.»

Tavi mati. Pirmpublicējums žurnāla «Zvaigzne» 1971. gada 20. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Datēts 1943. gada 7. septembri. Veltījums: Mildai.

Pusnakts balva. Pirmpublicējums žurnāla «Zvaigzne» 1971. gada 20. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Datēts 1943. gada 21. septembrī. Veltījums: Mīļajai Mildai — Aleksandrs Čaks.

«Ir vārds mans smags un auglīgs raugs...» Pirmpublicējums. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Sarakstīts 1943. gadā.

Lēmējai. Šķīrējai. Pirmpublicējums. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Datēts 1943. gada 12. septembrī.

Fransuā Vijons. Pirmpublicējums almanahā «Dzejas diena» (1968, 145.—150. lpp.). Tur kļūdaini iespiesta 21. panta 3. un 29. panta 4. rinda. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Datēts 1943. gada 15. septembri.

Francijas viduslaiku lielākā dzejnieka Fransuā Vijona

(1431 _ ?) dzīve un daiļrade ilgus gadus saistījusi A. Čaka

uzmanību. Viņam tuvs F. Vijons ar savu dēkaino dzīvi, aso uzstāšanos pret garīdzniecību, tautas un dzimtenes mīlestības slavinājumu, askētisma noliegumu, vitalitātes un spēcīgu kaislību apdziedājumu. F. Vijona kontrastiem bagāto dzeju krieviski tulkojis I. Ērenburgs. Še ievietotais A. Čaka dzejojums būtībā ir viņa trešais dzejolis par Vijona tēmu. Pirmie divi bija publicēti jau krājumā «Iedomu spoguļi». (Sk. Rakstu I sēj. 275.— 278. lpp.)

«Šo lēno ārprātu un dziļās skumjas...»

Pirmpublicējums «Literatūrā un Mākslā» 1967. gada 21. janvārī, 3. numurā. Rokraksts pie M. Grīnfeldes. Datēts 1943. gada 30. septembrī. Lapas augšējā stūrī lasām: «Bija reizē skumji un šausmīgi priecīgi, Milda, kad es šo rakstīju. A.»

Ints trakais. Pirmpublicējums. Rokraksts pie M. Grīn-feldes. Datēts Rīgā 43. g. 4. X. Dzejolis, acīm redzot, radies, kad A. Čaks rakstīja savu lugu «Matīss, kausu bajārs» par tautas spēkavīru — dzērāju karali Matīsu. Ints ir viņa līdzinieks.

Burvis. Še publicēts trūkstošais fragments (126 rindas) no A. Čaka poēmas «Burvis», kas ievietota Rakstu II sējumā (77.—92. lpp.). Poēmas pilnīgākais rokraksts atrodas pie M. Grīnfeldes. Sākotnējais iecerētais darba virsraksts — «Nakts». Pēc pirmās nodaļas fiksēts poēmas sacerēšanas laiks: 1943. gada 20. septembris. Tātad darba beigu daļa sarakstīta nedaudz vēlāk.

Ceļas Padomju Latvija dzīva. Pirmpublicējums laikraksta «Padomju Strēlnieks» 1945. gada 29. jūnija numurā. Pēc tam literārā mantojuma krājumā «Varavīksne» (1970, 147., 148. lpp.).

Zvejniekam. Pirmpublicējums laikraksta «Cīņa» 1945. gada 28. oktobrī, 551. numurā.

Rotaļa. Pirmpublicējums žurnāla «Bērnība» 1946. gada 4. numurā. Bērnu literatūrai A. Čaks sāk pievērsties jau 30. gados (Luga «Nagla, Tomāts un Plūmīte», bērnu stāsti krājumā «Debesīs» u. c.). Padomju gados šī interese turpinās.

Visi burti kopā — vienā bilžu kopā. Pirm-publicējums. Rokraksts, RLMVM, inv. nr. 40787. Darbs iecerēts kā teksts bilžu ābecei, sarakstīts 1946. gadā.

Drukātais vārds. Pirmpublicējums laikrakstā «Cīņa» 1946. gada 5. maijā, 104. numurā.

Rainim. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada 11. septembrī, 212. numurā.

Zemniekam. Pirmpublicējums «Cīņā» 1946. gada 3. novembrī, 258. numurā.

Dzejniekam. Veltīts Jānim Sūdi abkalnam. Pirmpublicē-jums «Literatūrā un Mākslā» 1947. gada 8. augustā, 32. numurā.

Ludziņa bērniem sarakstīta 1931. gadā kopā ar Ēriku Adam-sonu. Abi dzejnieki lielākoties, kā atceras Mirdza Ķempe, strādājuši E. Ādamsona dzīvoklī «aiz slēgtām durvīm».

Pirmizrāde notikusi Dailes teātrī 1932. gada 20. novembrī. Inscenējums tā laika presē guvis diametrāli pretēju vērtējumu. Buržuāziskajai kritikai nepatīk pats vērtīgākais lugā — asā pretkara doma, «aģitācijas nokrāsa», turpretī A. Talcis «Domās» (1932, 10) sniedz cildinošu vērtējumu.

Izrādi iestudējis E. Smijģis. Galvenajās lomās: R. Birzgalis (Nagla), E. Štrause (Tomāts), L. Amerika (Plūmīte), B. Ozoliņa (Bftle), A. Filipsons (Speķabībele), R. Pūriņš (Asaka).

«Nagla, Tomāts un Plūmīte» pirmoreiz publicēta atsevišķā grāmatiņā 1958. gadā ar mākslinieka P. Šēnhofa ilustrācijām un M. Ķempes priekšvārdu. Darba mašīnraksts glabājas RLMVM, inv. nr. 37460, E. Ādamsona fonds.

Arnolds Bumanis

SATURS

Zem cēlās zvaigznes

Augstā krastā .... Uzvaras Oktobris. 1.—2. Padomju Latvijai. 1.—2.

Atmošanās.....

1905. gads.....

Cīņa.......

Melnā sotņa .... Drēbnieka māceklis Pičs

Vajāšana.....

Mītiņš Grīziņkalnā .

13. janvāris.....

Atdzimšana.....

Starp divi lietiem Ja kāds grib zināt .

Pie Daugavas ....

Ilģuciemam.....

Grāmata......

Grāmatu krātuvei

Tempļa iela.....

Kaza.......

Ūdensroze.....

Jāņi. 1.—2......

Baironam.....

Ņekrasovam ....

Jēkabam Kazakam.......

Balāde par iesirmo kapteini .

17. jūnijs.........

18. marts.........

Divi maiji.........

No pirmā latviešu padomju operas libreta Sarkano strēlnieku kaujas dziesma .

Noslēguma dziesma.......

Markavs..........

Kara meitenes........

Oda Sarkanai Armijai......

Latvietis Stajingradai......

Latvieši Sarkanai Armijai.....

Kaķuša .........

Kurzemei.........

Kas viņš ir?.........

Vācu žandarms........

Melnās dienas........

Pagrabam.........

Atgriešanās.........

Atriebti..........

Prieka dziesma........

3. septembris........

Nu ir labi........

Rīgai. 1., 2.f 3.........

Rīdzinieks 1946. g. 13. oktobrī ....

Daugavai.........

ūdens ..........

Autobuss.........

Tramvajs.........

Es stikloju logu........

Gāze..........

Uz Ķegumu.........

Drupu kaudze.....

Darba zemnieka vārdi .

Darba zemnieka dziesma Jaunajam zemes ieguvējam Darba zemniekam .... Darba zemniekam rudeni

Kartupeļu vaga.....

Traktorista dziesma ....

Cukurbiete......

Kuļmašīnas dziesma ....

Mežā. 1., 2.......

Padomju jaunatne. l.f 2., 3. Kritušā piemiņai

Jauniešiem......

Uz skolu......

Jaunajā gadā.....

Maskava......

Andrejs Upīts pie zanteniešiem . Ieraksts «Zaļajā zemē» .

Dzejnieka rīts.....

Cēsu ielas nams .

Viņš redzēja Ļeņinu

Patrioti

Kremlī pie Ļeņina .

Saruna ar mazo atslēdznieku

Lielā audēja.....

Akmeņogle.....

Ielu bruģē.....

Jaunā virpotāja .... Elza Baidekalne ....

Furkisti.....

Oda auglībai un darbam

Arkls.....

Jaunā traktoriste

Siens .....

Aicinājums .... Tukumniekam Jaunais sējējs Jaunais gads Dzīve, cik tu tagad liela Padomju tankam Rīgai 13. oktobrī Maskavas radio .

Bērniem Pirmā Maijā Bērns, ieklausies!

Cīņai un darbam

Padomju Latvijai.....

Imants Sudmaiis kaujā pic Borisovas

Divu brāju koks......

Ozols......

Kirnas kaujas vietā ... Komjaunietis Rasiņš .... Sveiciens Padomju Armijai . Komjaunatnes krastmala

9. maijs......

Jaunais aģitators.....

Mazā ravētāja dziesma .... Mazā kūļu sējēja dziesma . .

FRA skolnieks Jānis Kļava .

Celtnieks Edgars.....

Nikols Bcbans Rīgā Priedei .

Ievas zieds .

Jāņu ieskaņai Siena laikā. 1., \

Krievu tautai Maskavai Maija vārdi .

Atziņa .

Jaunais vēlētājs Rīgai . .

Dziesma .

Boļševistiskās preses dienā Profesoram Dr. A. Kirhenšteina Andrejam Upītim .

Plauksti, mūsu republika!

Nemierīgs vakars

Vakarā .... Dziesma ledstekai Peļķe, bruģa zieds . Klusums .... Jūra un zeme . Nemierīgs vakars . Ūdens vārdi .

Uguns vārdi .

Mīlas vārdi .

Viņai .... Atrastais zirgs . Mans kaps .

Pirmā septembra deva

Tavi mati.........

Pusnakts balva........

«Ir vārds mans smags un auglīgs raugs...»

Lēmējai. Šķīrējai.......

Fransuā Vij011s........

«Šo lēno ārprātu un dzijās skumjas...»

Ints trakais.........

Burvis..........

Ceļas Padomju Latvija dzīva ....

Zvejniekam.........

Rotaļa..........

Visi burti kopā — vienā bilžu kopā .

Drukātais vārds........

Rainim..........

Zemniekam.........

Dzejniekam.........

A. Čaks. E. Ādamsons. Nagla, Tomāts un Plūmīte.........

Komentāri. Arnolds Būmanis

Александр Чак СОЧИНЕНИЯ в пяти томах Том третий

Издательство «Лиесма»

Рига 1973

На латышском языке Составитель А. Буманкс Художник М. Осис

Aleksandrs Čaks

RAKSTI PIECOS SĒJUMOS III sējums

Redaktore Z. LIce. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore D. Reigase.

Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1972. g. 15. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 2. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X100/32. 18,25 fiz. iespiedi.; 23,73 uzsk. iespiedi.; 18,88 izdevn. 1. Metiens 25 000 eks. JT 19205. Maksā 2 rbļ. 6 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25699-Do750. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3818.

1

Cits Vefa stahanovietis.

Content

Čaks Aleksandrs Raksti 3 sējums

ZEM CĒLĀS ZVAIGZNES

IESKAŅA

AUGSTĀ KRASTA

VARENAIS UZVARAS OKTOBRIS

UZVARAS OKTOBRIS

PADOMJU LATVIJAI 1

ATMOŠANĀS

BĒRNĪBAS ATMIŅAS

CĪŅA

MELNĀ SOTŅA

DRĒBNIEKA MĀCEKLIS PlČS

VAJĀŠANA

MĪTIŅŠ GRIZIŅKALNĀ

13. JANVĀRIS

CĒLĀ ATDZIMŠANA

STARP DIVI LIETIEM

JA KĀDS GRIB ZINĀT

PIE DAUGAVAS

IĻĢUCIEMAM

GRĀMATA

GRĀMATU KRĀTUVEI

TEMPĻA IELA

KAZA

ŪDENSROZE

JĀŅI

BAIRONAM

ŅEKRASOVAM

JĒKABAM KAZAKAM

BALĀDE PAR IESIRMO KAPTEINI

PIECEĻAS STRĀDNIEKS PATS

DIVI MAIJI

NO PIRMĀ LATVIEŠU PADOMJU OPERAS LIBRETA

NOSLĒGUMA DZIESMA

TAJA GADĀ BARGĀ — ČETRDESMIT PIRMĀ...

MARKAVS

KARA MEITENES

ODA SARKANAI ARMIJAI

LATVIETIS STAĻINGRADAI

LATVIEŠI SARKANAI ARMIJAI

KAĶUŠA

KURZEMEI

KAS VIŅŠ IR?

MELNĀS DIENAS

VĀCU ŽANDARMS

MELNĀS DIENAS

PAGRABAM

ATRIEBT!

TAUTAS, UZVARA MUMS DOTA

PRIEKA DZIESMA

NU IR LABI

RlGAI

RĪDZINIEKS 1946. G. 13. OKTOBRI

DAUGAVAI

AUTOBUSS

TRAMVAJS

ES STIKLOJU LOGU

GĀZE

DRUPU KAUDZE

TAM, KAM NEBIJ ZEMES. ATKAL DOTA TÂ

DARBA ZEMNIEKA VĀRDI

JAUNAJAM ZEMES IEGUVĒJAM

DARBA ZEMNIEKAM

DARBA ZEMNIEKAM RUDENI

KARTUPEĻU VAGA

TRAKTORISTA DZIESMA

CUKURBIETE

KUĻMAŠĪNAS dziesma

MEŽĀ

TEV, KOMJAUNATNE

PADOMJU JAUNATNE

KRITUŠĀ PIEMIŅAI

JAUNIEŠIEM

UZ SKOLU

JAUNAJĀ GADĀ

MASKAVA

DZEJNIEKI

ANDREJS UPITS PIE ZANTENIEŠIEM

IERAKSTS «ZAĻAJĀ ZEMĒ»

DZEJNIEKA RlTS

LIELA GAISMA

CĒSU IELAS NAMS

VIŅŠ REDZĒJA ĻEŅINU

Patrioti

KREMLĪ PIE ĻEŅINA

CEĻAM. UZCELSIM. UN BŪS MUMS LABI SARUNA AR MAZO ATSLĒDZNIEKU

LIELĀ AUDĒJA

AKMEŅOGLE

IELU BRUĢĒ

JAUNĀ VIRPOTĀJA

ELZA BAIDEKALNE

FURKISTI

ARKLS

JAUNĀ TRAKTORISTE

SIENS

AICINĀJUMS

TUKUMNIEKAM

JAUNAIS SĒJĒJS

ES DZIRDU DARBA DIMU, ES DZIRDU SPOĻU SALKU. TAS NEPAZĪS VAIRS RIMU, BET TIKAI ROSMES ALKU

DZĪVE, CIK TU TAGAD LIELA

PADOMJU TANKAM

RĪGAI 13. OKTOBRI

MASKAVAS RADIO

BĒRNIEM PIRMĀ MAIJĀ

BĒRNS, IEKLAUSIES

Cīņai un darbam

PADOMJU LATVIJAI

IMANTS SUDMALIS KAUJA PIE BORISOVAS

DIVU BRĀĻU KOKS

OZOLS

KIRNAS KAUJAS VIETĀ

KOMJAUNIETIS RASIŅŠ

SVEICIENS PADOMJU ARMIJAI

DARBS

9. MAIJS

JAUNAIS AĢITATORS

MAZĀ RAVĒTĀJA DZIESMA

MAZĀ KŪĻU SĒJĒJA DZIESMA

FRA SKOLNIEKS JĀNIS KĻAVA

CELTNIEKS EDGARS

PRIEDEI

IEVAS ZIEDS

JĀŅU IESKAŅAI

SIENA LAIKA

SKANI, IZKAPTS!

ATZIŅAS

KRIEVU TAUTAI

MASKAVAI

MAIJA VARDI

ATZIŅA

JAUNAIS VELĒTĀJS

RĪGAI

DZIESMA

BOĻSEVISTISKAS PRESES DIENA

PROFESORAM Dr. A. KIRHENŠTEINAM

ANDREJAM UPITIM

IZSKAŅA

PLAUKSTI, MŪSU REPUBLIKA!

Nemierīgs vakars

VAKARĀ

DZIESMA LEDSTEKAI

PEĻĶE, BRUĢA ZIEDS

JŪRA UN ZEME

NEMIERĪGS VAKARS

ŪDENS VĀRDI

UGUNS VĀRDI

MĪLAS VĀRDI

ATRASTAIS ZIRGS

MANS KAPS

PIRMĀ SEPTEMBRA DEVA

TAVI MATI

PUSNAKTS BALVA

LĒMĒJAI ŠĶĪRĒJAI

INTS TRAKAIS

BURVIS

CEĻAS PADOMJU LATVIJA DZĪVA

ZVEJNIEKAM

ROTAĻA

VISI BURTI KOPĀ — VIENĀ BILŽU KOPA

DRUKĀTAIS VĀRDS

ZEMNIEKAM

DZEJNIEKAM

A. ČAKS. E. ADAMSONS NAGLA, TOMĀTS UN PLŪMĪTE

1. CELIENS

2. CELIENS

3. CELIENS

SATURS

1