Čaks Aleksandrs

Raksti 4 sējums

Aleksandrs Čaks

Raksti 4 sējums

.

.

.

Dzejas par vecajiem LATVIEŠU STRĒLNIEKIEM

.

LŪZUMS

Nu gribu teikt un atkal būt tāds pats,

Kāds bijis kaujās reiz pie sārtās Dņepras.

O, tas bij laiks, kad jauns es biju pats,

Kad alus vietā galvā kāpa neprāts.

O, tas bij laiks, kad smiltis skart un likt

Man gribējās uz lūpām sev un pieres, —

Cik ātri mācējis es tomēr palikt slikts —

Bez senā skurbuma un vēsā miera!

Man tikai skumjas tagad galvu liec;

Sen izdzerts vīns, kas bija ieliets kausā.

Ja atplaukst pretim sarkans lūpu zieds,

Man mute, mute tomēr paliek sausa.

Nē. Gribu teikt un atkal būt tāds pats,

Kāds bijis kaujās reiz pie sārtās Dņepras.

Jā, tas bij laiks, kad jauns es biju pats,

Kad alus vietā galvā kāpa neprāts.

1

Pēc gada gads. Bet tukšums sirdī savāds.

Nez vai tā mīla, pagurums vai lāsts.

Jeb nojauta, ka nav nekā vairs sava,

Bet elpā smok kaut kas vēl neatvāzts.

Es labi j ūtu, kaut kur dvesmo rozes,

Bet man no loga pelēks aukstums velk.

Man stīvie pirksti papirosu groza,

Uz zobiem dūmi brūnas zeķes velk.

Es viens. Tik puķe vēl uz loga blakus.

Tik kaktā mitrums za)š kā dīvains stāds.

Un drēbēs, drēbēs prasta krogus smaka,

Kur parāds nemaksāts.

Man agrāk prātā māņi bij par laimi,

Par slavu. Tagad? Klausos drūms un grīns,

Kā kādreiz blakus trinkš uz dombras kaimiņš,

Un elpā sakāpj senāk dzertais vīns.

Tu, jaunība! Kā spēju tevi pārdot

Un palikt viens un savās sāpēs skurbt.

Kas pateiks man tos nezināmos vārdus,

Kas jaunību man dotu vēlreiz šurp?

Uz loga sirma salnas plēve klājas.

Zem plakstiem lēnām svina smagums gulst.

Un dziļi rokās man zem audiem stājas

Pirms laika pulss.

Bet — nē, tā nav. Es tālu vēl no gala.

Es tikai tagad gribu īsti sākt.

Tie pārsteidzas, kas manu dzīvi dala.

Kas līdz grib nākt?

Kas līdz grib nākt? Viss plūst kā smiltis garām.

Bij dzīve man kā neaizsniedzams plaukts.

Nu pilns reiz mērs. Es zinu, kas man darāms.

Es tikai stāds, kas nevar šeit vairs plaukt.

Ar kaislu prātu, izvandītu seju,

Kā laukā izsviests, sakņupis un greizs —

Es atpakaļ uz savu zemi eju

Pie tiem, ko viegli atstājis es reiz.

Uz savu zemi, kas ar sīkām sētām,

Ar melniem ļaudīm, kuru miesa smird.

Kā suns, kas pāršauts, asiņainām pēdām

Tik turpu kunkstot velkas mana sirds.

Jūs, mazie ļaudis, kas bez jums es esmu?

Putns, kas par velti savas dziesmas kliedz.

Es jemšu rokās jūsu sāpju dvesmu,

Un no tās izplauks sarkans alku zieds.

Kur jūs — es zinu — brūna dubļu mīkla,

Kā asinis zem kājām kūp un slīd.

Jums moku asums bieži pārcērt rīkli

Un acīs trūkums tā kā lopiem īd.

Jums bieži dzērums galvas ņem no rumpja

Un trakos sapņos tā kā jūrā liek.

Un ūdens tas, kas naktīs pil no pumpjiem,

Uz klona nāk un paliek tur kā sniegs.

Bet es ar jums. Kur dzīve, tur ir baigums

Un kaislas alkas no tā brīviem būt.

Es jūsu tvanā redzu tik daudz maiga,

Kas pasaulei reiz līdzēs citai kļūt.

Mēs iesim zāli bruģa oļos saudzēt,

Ar sauli pildīt ielu rensteles.

Pirms slava nāks, būs jākrīt mums vēl daudziem.

Bet tikai nāve jaunu dzīvi nes.

Vakars. Vienpadsmit. Līst. Es sēdu klubā,

ēdu saldējumu un skumstu.

DIVAS STUNDAS NO MANAS DZĪVES

Šinīs miglainās rudeņa dienās

Kur lai sevi es dēstu un ziedu?

Lakats drebot ap kaklu sienas;

Visu dienu aiz logiem līst lietus.

Visu dienu aiz loga lāsēm

Dur tas akmeņus cauri līdz irdnei.

Ne tu gulēt vairs vari, ne lasīt,

Visur vienmuļu šņākoņu dzirdi.

Visus trokšņus no ausīm tas aizsit,

Sirdi padara zemu un grūtu,

Pat pie sievietes varētu aiziet,

Ja tā būtu.

Bet i mīlas man vairāk nava;

Ir tikai desmit pirksti un lūpas,

Kuras sasitis esmu līdz nāvei,

Pāri sevim kā slieksnim klūpot.

Tukšums. Velku strīpu uz durvīm

Un ar viņu sev cērtu galvu,

Un tad metu to mēslu kurvī

Tā kā izlietu alvu.

Bet, pirms visam ir tumšas beigas,

Bet pirms izpilu beidzama Bisē, —

Savā trakā un briesmīgā steigā

Gribu iedurt ar vārdu kā nazi.

2 — 1101

17

Gribu iedurt ar vārdu, kas mēlei

Manai pāri ar kliedzienu īsu

Karsts un nevaldāms zemē vēlies —

Tā kā zvaigzne ar spalgu trīsu.

Nāves mirklis nav ūdens lāse,

Ka tam vērties var droši virsū.

Tu, kas asmeni vaļā vāzis,

Atņem. Es jau pats tāpat mirstu.

Bet, lai mānītu sevi un rītu,

It kā tālu līdz tumšam rietam,

Tad es kliedzu, pirms ceļā krītu

Vēl par mazu un saldu lietu.

Par saldējumu.

1

Tu. Tu tumsā un vēsumā kultais.

Kas daudz saldāks par skūpstu un maizi,

Kur tu esi kā liesmas un bulta,

Kad man dzīve sāk sadilt un aiziet?

Kamdēļ slēpj tevi pagraba tumsa,

Slaidās burkas no bālganā skārda?

Mani sāpes kā papīru gumza,

Mana mēle kalst, guļot bez vārda.

Viss man riebjas šais namos un skvēros,

Ļaudis, mesli un tramvaju rīkles.

Vai lai krogū es eju un dzeru,

18

Kamēr smadzenes saskābst ka mikla?

Nē — tu veldze no sāpēm un domām

Tādos trakos un mocošos brīžos.

Pat kad vecs jau es būšu, es tomēr

Tik pēc tevis kā ārprātīgs dzīšos,

Jo tavs reibums, tavs vēsums un saldums

Nāk kā upes un plūst manās mokās,

Lai tur celtos un kļūtu par maldu

Un es mierīgi saliktu rokas.

2

Tevi pārdod uz ielām un stūriem,

Tur, kur sievietes pārdodas pašas

Un kur mākoņi plandās virs mūriem

Tā kā brūnas un netīras mašas;

Bet i smakas un putekļi sūrie

Nevar skart tavu dzelteno miesu,

To kā svētumu tur savā dūrē

Pat sīks puisēns ar sejiņu liesu.

Un tavs vārds, kad to pārdevējs iztriec

Balsī karstā un asā kā tutens,

Ceļas mirdzošs virs kvartālu mistra

Kā viens dīvains un šalcošs putns.

Un es ņemu un klausos ilgi.

Kā tas lido virs namiem un pāri,

Prom uz laukiem, kur kūpēt sāk smilgas

Un kur dīķiem uz lapām trīc spflrl.

Tevi pārdod uz ielām un skvēriem,

Tur, kur garām ņudz ļaudis un trami

Un kur zābaks, uz asfaltu svēries,

Kļavu nosviesto lapu samin.

Ciešā lokā tur apkārt stāv pūlis,

Tevī raugoties kvēli bez vārdu,

Kā tu kails it kā sieviete guli

Un kā debesīs atspīd tavs sārtums,

Kā viens cilvēks ar brūnu seju

Gleznas vafeles vaļā attin —

Un kā saule caur lapām uz leju

Ņirb tam palsā kausā kā platīns;

Tad — kā ņem tevi, ņem viņš un pārdod

Katrai naudai, kas tevi prasa.

Liek uz vafeles kārtu pēc kārtas

Tavu valgumu aso,

Kā tu celies un sēsties rokās

Un tad jūti, kā Jodzās telpa,

Kā virs tevim ar lapām koki

Namiem virsū smaržas elpo.

Un kā lēnām tavs kvēlais gardums

Manas smadzenes padara aklas,

Un kā negribot tādi vārdi

Spurdz kā putni caur manu kaklu:

— Tu, saldējums, tu — mana kaisle

Un manas dzīves kalendārs.

Kas tevi mīlēt man var aizliegt,

Kaut esmu atstāts, skumjš un vārs?

Kails rudens vējš pār galvu dzenas,

Un cirksnī rētas gurdi sāp,

Kā upes tūkst uz kājām vēnas,

Bet sirds pēc tevīm tikai slāpst.

Es jūtu mēli mutē klūpam,

Vairs nezinu, kur rokas likt,

Kad pāri manām bālām lūpām

Tavs vēsums kāpjas salds un dikts.

Tā bauda, mūžīgā un karstā,

Kas manu sirdi tagad tver

Un iemet tavas saldmes tvarstā,

Lai tā tur ceļos krīt un dzer.

Un, kad tā atdzersies bez mēra,

Tad tai no ilgām zudīs viss

Un būs bez cilvēku un zvēru

Vairs pāri tikai debesis. —

Divpadsmit.

Nelīst.

Eju ārā, kāpjot slieksnim pāri ka mūžam,

Aiz manis paliek klubs.

Nez pār kādām sieviešu gūžām

Tagad manas smadzenes klups?

Bet, kad es

Līdzi ar liepām iemērcu galvu zilgmē,

Es redzu —

Zvaigznes uz trama staipulem staigā zllgl.

Mēness uz skursteņa malas kā dzeltenu balodis tup;

Un tad es domāju:

Kamdēļ man bija tik skumji?

Tamdēļ, ka es esmu tikai vāja Runilja,

Kura pat nevar izdzēst benzīna traipu uz brufta,

Un visa mana dzeja zilonis boz snuķa.

Spuldžu dzeltena gaisma manu ķermeni izdur.

Izdur.

Ielu peļķēs guļ debesis, nami, spuldzes,

Pārlidojušo putnu ēnas

Un viņu lizdu siltums lēnais,

Un tad es jūtu,

Kā maigi pāriet mans grūtums

Un atkal —

Nakts. Es eju. Liepu zari.

Lapas vējā krīt un trūd,

Un tu vari, atkal vari

Laimīgs kļūt.

Ej un liec un noliec rokas,

Kur uz sienām miklums vēss,

Un tu redzēsi, kā mokas

Pārsāpēs.

Ej, kur beidzas trepju kāpes,

Kur caur durvīm siltums slīd,

Ņem kā elpu savas sāpes

Maigi plaukstās sasildīt.

Ņem un paliec klusu, klusu,

Klausies tik, kā lāses krīt,

Kā uz ielām miglas kusums

Spīd.

Vēji zaros zvaigznes šūpo,

Lapu spožums maigs un bikls,

Un viens ņem un liek pie lūpām

Stiklu, kas tik vēss un mikls.

Viss, ko zinu, viss, ko jūtu,

Tikai smarža, skāriens īss.

Kaut es tikai mirkli būtu

Zieds, kas zemes elpā trīs.

Nakts. Es eju, kā es gājis.

Stars man acīs nāk un rimst.

Tikai elpā karsts, bez mājas,

Atkal vecais nemiers dzimst.

Kam es sēdēju tur klubā

Mīkstos krēslos viens un drūms,

Kam? Lai tagad man uz lūpām

Smaržo gaistot saldējums,

Lai no manas kārās mutes

Atkal grezni vārdi krīt,

Vārdi, kas kā atvāzts tutens

Pašam man virs rīkles spīd.

Diezgan. Lēnām manā elpā

Senās, skaudrās sāpes nāk,

Un visapkārt nakts un telpa,

Nakts un telpa tā kā vāks.

Diezgan. Atsakos. Tā gribu.

Atsakos. Tas tikai māns.

Ko es teicis. Ak, cik stiprums

Kļuvis man jau trausls un plānsl

Kas ir nāve, baiga mīla?

Nieki. Tas visvairāk cieš —

Tas, kas sevī kādreiz vīlies,

Kur lai sevi projām sviež?

Visur, visur tā kā ēna

Iet tam viņa nespēks līdz,

Kamēr ārprāts viņā lēni

It kā atpestītājs slīd.

Vakars. Beigas. Kur lai eju?

Kā lai glābju savu dzeju?

Kā? Te pēkšņi dzirdu balsi,

Balsi, kas kā nāve satrauc:

— Tu kā koks, no saknēm atrauts,

Kalsti. —

Kas šai trakā ielu dunā

Tā uz mani dobji saka?

Vai tā mana delna runā,

Asfalts, kiosks, ielu smakas?

Jeb tā nāk no zemes dzīles

Un no pērnām lapām garo,

Māca mani kaisli mīlēt

Un kā zvaigznei mīlā starot?

Un es atkal dzirdu balsi:

— Ko tu sevi šaubās valsti?

Kapli ņem un augšā celies,

Ej, kur citi darbu strādā,

Ej, lai rūdas skar tev celi

Un lai tavā maigā ādā,

Pilnas lielas, karstas mulsas,

Nāk un izplaukst asas tulznas,

Un lai tavā gļēvā sirdī

Izsit dziļas, trakas upes

Citu bads un ilgās rūpes.

Dzirdi.

Ej.

Tur tu glābsi savu dzeju. —

Es jau eju, eju, eju ...

Vakars, vakars. Liepu zari.

Lapas vējā krit un trūd.

Un tu vari, atkal vari

Laimīgs kļūt.

Pulkstens viens.

Pāri nāk un smaržo siens

Viens.

1916. gada 17. jūlija rītā 5. latviešu strēlnieku b-ns ceļā uz Smārdes iecirkņa fronti, kur gatavojās ievērojams krievu armijas uzbrukums, iegriezās Piņķu muižā. Šeit pīkst. 3 pēc pusdienas pulkv. Vācietis, b-na komandieris, noturēja Piņķu muižas vecajā, 1662. gadā celtajā Nikolaja baznīcā savu slaveno dievkalpojumu.

SPREDIĶIS PIŅĶU BAZNĪCA 1

1

Vecā, mazā Piņķu dievanamā

Nav nekad tāds dievkalpojums bijis —

Tāds kā šodien. Zvans bez elpas vēsta.

Skaņas brāzmo, aulekšo un liesmo.

Dzelmēs nokāpj, visus logus pārsit,

Durvis Izgāž, sirdis sagriež virpās.

Brīnās ļaudis: kur tam vecam zvanam

Vēl tāds spars pie pašām beigām — ko nu!

Latvju strēlnieks torņa galā kāpis,

Savu spēku vara kalpam devis,

Lai nu vēsta tautai lielo brīdi:

Pulkvedis pēc pārgājiena grūta

Strēlniekus sauc savus dievanamā.

Ļaudis lūkot plūst no malu malām,

Pamet darbu, pamet vārgos cisās.

Tikai mācītājs uz Rīgu slepen

Aizbēdzis, un muiža smīn aiz bultām.

Klusi pildās soli dievanamā

Zemgaliešiem pilnā kaujas tērpā.

Rītu kauja. Smārde viņus gaida

Rādīt latvju sīkstumu un vērsmi,

Vēl pirms cīņas grib tie sevi skaidrot.

Arī baušķenieki sanākuši raudzīt.

Tiem aiz pleca Katrīnmuižas elle,

Jūlijs sestais, septītais un baigais.

Skumji ērģeles dūc pāri galvām:

Virsnieks Lukašs, luktā kāpis, spēlē.

Sejā smaids un apņemšanās svēta.

Ko viņš piemin: kritušos vai dzīvos,

Varbūt tautu — nāves postā grūsto?

Skaņas dūdo svinīgas un maigas,

It kā simtiem neredzamu dūju

Sapņotu te baznīcā zem velvēm.

Ģērbkambara brūnā grīdas sega

Kāri norij liego piešu skaņu.

Zemgaliešu pulkvedis kā briedis,

Spailēs dzīts, no kakta kaktā triecas:

Sprediķis tam pirmo reizi mūžā

Šodien sakāms saviem paša zēniem,

Zemgaliešiem, trakiem kaujas vilkiem,

Dzeloņkodējiem un granātsviežiem

Pašiem pirmiem. Tīreļpurva bultām,

Kas pat saulei nesabaidās iespļaut

Tieši acīs, ja tā kļūst par liesu.

Pērminderis ģērbkambara kaktā

Tikai trīc un čukst zem savām brillēm:

— Gluži tā kā deviņsimti piektā

Baznīca ar varu vaļā vērta. —

īsi nočīkst ģērbkambara durvis,

Ienāk Lerhe, adjutants, vīrs stāvā

Tāds kā krāsns, ar smagu dūri kaujā:

— Pulkvedi, jūs zemgalieši gaida;

Dziesma sākta, kādu pavēlējāt. —

2

Un, kad dziesma rupjām balsīm pusē,

Kurā teikta Kunga žēlastība,

Pulkvedis no ģērbkambara iznāk,

Kancelē kāpj lēniem, stingriem soļiem.

Čīkst zem viņa rieksta koka trepes.

Piešu sanoņa un kāpju trīsas

Pakampj gaiss un aiznes Dievam rādīt.

Satraukts pulkvedis. Līp mati pierei.

Lūpas sausas, trakas svelmes skartas.

Grūti kāpj tas. Dvēsele vēl šaubās.

Trīc kā putns, kā smilga, vējos celta.

Ko tam sacīt savai karadraudzei,

Saviem kvēliem zemgaliešu vīriem,

Kādus vārdus vēl pirms kaujas bilst tiem?

Varbūt puse rīt jau nebūs dzīva.

Tikai viņu dvēseles kā pūkas

Maldīsies virs purva sūrā gaisa.

Garo elpas, garo drēbēs miesas.

Nāve paslēpusies durkļu galos.

Zābaki ar trānu sauli pilda.

Un nekad vēl pulkvedis nav jutis

Savu garu tādās dzelmēs grimstam.

Kāpj viņš lēnām. Jūt, kāds milzīgs pretspēks

Spiež uz leju viņa druknos plecus.

Jūt viņš: visa ilgā vergu tumsa

Viņam vienam tagad virsū gulstas.

Tikai acis, karadraudzes acis

Ceļ tam spēkus augšup, gaismai pretim,

It kā katrā viņa solī slēptos

Kaut kas dārgs un elpai valgmi sniedzošs.

Un tad stāv viņš kancelē virs visiem,

It kā mūžam likts jau tur no gala.

Pierē plaisa. Lūpās visi mūži.

Abās rokās divas karstas dūres.

Zobens likts pie altāra kā krusts tam.

Stāv viņš celts virs savas draudzes galvām.

Karogs kūpošs šūts no viņu elpas,

Visas tautas sabiezētās ilgas,

Siržu naids un sāpes kopā liktās.

Stāv kā rēgs tas. Miesa sviedriem klājas.

Savām acīm, trīcošām un karstām,

Redz viņš velvju izrobotos logos

Latvju zemi kūpam sev pie kājām,

Mākoņus no pieres skūpstām sviedrus.

Un viņš jūt, kāds dīvains, smeldzošs siltums

Tā kā kaisla, sārta rožu smarža

Velvēm cauri neredzami elpo,

Plūst uz viņu, plūst un kāpj caur audiem

Karstiem viļņiem, reibinošu tvanu,

Plūst no dūkstīm, akmeņiem un putniem,

Zvēru elpām, lopu valgiem purniem;

Plūst no miesām, kas jau sen zem zemes,

Un no tām, kas tikai te vēl dzīvos, —

Atņem viņam visu seno vārgmi.

Dvēsele kļūst atkal karsta sēkla.

Asinis kā lielas, mulsas saules

Kāpj līdz mēlei, grib tur kļūt par vārdiem.

Dzēli veras viņā karadraudze,

Veras, gaidot spurdzam no tā lupām

Tādus vārdus, kas kā sārtas dzirkstis,

Ugunsgrēki, lieli, versmi vēji

Aizraut spēj un pacelt visus spēkus

Augšup, pretim kauju tumšām briesmām,

Tautas negalam un asins postam.

Spējais karstums, kas pār sirdi nācis,

Pasit galvu sāņus uz to vietu,

Kur virs altāra blāv svētā glezna.

Un tad jūt viņš — stars kāds sadzeļ domas,

Pāršķeļ šaubas, īgnumu un sāpes,

Iemet stāvu bezgalības šūpās.

Mirdzošs gaišums apņem viņu visu,

Paceļ rokas pāri saules kausam,

Iedobj kājas līdz pat zemes serdei.

Tagad zin, ko teikt viņš karadraudzei.

Asinis uz mēles top par vārdiem,

Stājas rindās, ceļas lielos pulkos.

— Zemgalieši, lūkojiet šo gleznu,

Svēto gleznu velvju iedobumā. —

Rāda viņš ar savu strupo pirkstu.

Balss kā bazūne skan biezos mūros.

— Kristus tur virs ūdeņiem kā smiltīm

Iet un negrimsT, tāpēc ka viņš tic sev,

Savam garam, darbam, ko viņš dara.

Ticiet jūs un arī nenogrimsiet,

Neatslīksiet nebūtībā otrreiz,

Kur jau bijāt simtiem, simtiem gadu.

Savam spēkam, zemgalieši, ticiet,

Savam naidam, savai izturībai,

Savām tiesībām un slēptai laimei.

Akmenis, uz kā jūs stāvat, — jūsu,

Katra puķe, ko jūs redzat, — jūsu,

Koki, zāle, visa zeme — jūsu,

Debess augšā, telpa apkārt — jūsu

Tā kā acis, plecs un cietā plauksta,

Sūrsme, ko jūs savās sirdīs jūtat.

Tikai ticiet! Un šie mūri, velves

Un es pats ar visu sevi — jūsu.

Tikai ticiet, zemgaliešu vīri,

Tad ir nāve nebūs vairs par grūtu.

No zemzemes jūsu tauta ceļas,

Tumsa lobās nost no viņas plakstiem,

Pirksti attirpst, ceļos rodas siltums,

Un uz lūpām elpa aug kā brīns.

Irdnes druskas matos kļūst par gaismu,

Krūtis izdzer pasauli kā olu.

Delnas, kur uz mūžiem bija gūlies

Visu darbu sarecējis smagums,

Tagad ceļas līdzi putniem saulē.

No zemzemes jūsu tauta ceļas.

Bet bez asinīm tai neuzcelties —

Jūsu asinīm un jūsu kvēles:

Tas ir zieds, kas viņas sirdi glabās,

Stiprums lielais, kas to kopā turēs

Vienmēr, mūžos. Zemgaliešu vīri,

Rītu kauja. Atkal. Bet jūs zināt:

Cīņā iet ir brīvu vīru daļa,

Cīņā mirt ir brīvu vīru daļa,

Lai pēc tam kā dzīva, liela elpa

Augšup celtu visu savu tautu.

Runa galā. Tornis dzied kā putns.

Zemgaliešu noliekušos stāvus

Rožu segā ietin logu blāvums,

Pieres skūpsta bezgalības mute.

Ilgi telpā turas kaislie vārdi,

Tērpiem cauri slidot dziļi miesā,

Audi iekaist, viņu uguns skarti.

Gaiss kļūst ieskābs.

Ērģeles zem smagām velvēm otrreiz

Iedūcās kā mākoņi un bites,

Siržu karstums logos skāņi sitas,

Sāpju smagums viegls kļūst kā sodrējs.

Visiem prāti dziļās jausmās pārplūst:

Latvju strēlnieks ies un savu sagūs.

Sauli noraus sev kā zelta vārpu

Un ar durkli izdzīs savu vagu;

Izies laukā un ar stingru roku

Palēksies un iesvilpjoties pakamps

Debess velvi sev par zirga loku,

Mākoņus par jaunām, košām sakām;

Paņems pasauli kā arklu rokās,

Lemess nozibēs līdz bezgalībai, —

Tikai tas, kas dzimis lielās mokas,

Pieder mīlestībai.

Vēlais viesis domāts pirmais kritušais strēlnieks Jēkabs Voldemārs Timma no Biķerniekiem. Timma kā brīvprātīgais iestājās 1. Daugavgrīvas latviešu strēln. bataljona 2. rotā, kur 1915. gada 25. oktobra kaujā pie Kraslovska mājām krita.

VĒLAIS VIESIS

Septembris. Nakts dzestra. Biķernieki.

Visa zilgme zelta zvirgzdiem pilna,

Rīgas blāzma — milzu rožu lapa

Satumsušā tālē elpo. Pusnakts.

Tukša Lielā Biķernieku iela,

Tikai viņas sākumā uz stūra,

Tur, kur liepas zilgmē kuplas iekāpj,

Plīv virs bruģa, blakus valgām sētām,

Pāri saulenēm un tukšām vagām,

Plīv kas gaisīgs, ņirbošs, līdzīgs tvaikam,

Plokot rūtīs, skarot durvju sliekšņus;

Plīv kā stāvs un ilgi, ilgi pētī

Valgo bruģi, kas zem viņa spulgo.

Oļiem liekas: kādu stīvu domu

Mēģina kā durvis viņš sev atvērt.

Pēkšņi strauji dodas tas uz priekšu,

Garām mājām Biķernieku ielā.

Iela guļ kā pirksts uz bezgalību.

Kur viņš kustas, telpā svītra paliek;

Svītra zied un atkal lēni izkūst.

Vai tas rēgs vai milzu zvēra elpa,

Kas no tāles mazā ielā dvašo?

Varbūt tvaiks no paša dieva pieres?

Kas lai zin. Bet sabiezētais gaišums

Steidzīgs slīd, un rēnā mēness gaisma

Apspīd viņa dīvo slīdēšanu

Pāri lietām, saprātam un telpai.

Brīnās smiltis, mājas, visa iela.

Klusums seko, apņem viņa stāvu,

Iznirst cauri tā kā spožam vilnim.

Un, kad galā Biķernieku ielai

Stāv viņš viens ar pusnakti uz pleca,

Savāds maigums sitas viņam pretī.

Maigums apņem to ar siltu skavu,

Liek tam drebēt, stingt un atkal virmot.

Sāk viņš jaust un sajust visas lietas,

Visas smaržas, tālē miglas vilni.

Kas vairs pagājība, laiks un trūdi?

Viegla vēsma, smaids uz lūpām — tikai.

Jūt: nekas, nekas nav viņā zudis;

Zeme, zeme, viņa dzimtā zeme,

Sētas, koki, mājas, sliekšņi, oļi,

Cilvēki un putni, skaistais tālums —

Viss, kur dzimis, audzis tas un smējies

Un kam elpu pāri savu klājis,

Viss tas atkal drūzmējas ap viņu;

Karstu plūsmu, sakarsētu steigu

Sirdī kāpj un paceļ viņu augšup

Pūkās, zvaigznēs, debesīs un laimē.

Dīvais spēks, kas viņā tagad ieplūst,

Sadala to katrā irdnes graudā.

Katrā zvirgzdā jūt viņš atkal sevi,

Katrā akmenī un skujas smaržā,

Katrā vēsmā, kas tam sēstas lūpās.

Visas dzīles viņu pieņem sevī,

Ezeri ceļ pretim savus klēpjus,

Koki saknēm aptin viņa sirdi,

Sulas dod, kas vēršas senā slāpē,

Asinīs un vingrā, kaislā tieksmē.

Pats viņš mana: zūd no viņa velis,

Top viņš atkal cilvēks — tāds kā agrāk.

Jūt: viņš briest kā grauds, kas irdnē grimis.

Miesa jauž, ka atkal top tā miesa

Savās vecās, siimās kara drēbēs,

Pilna traku asiņu un alkmju.

Elpa jūt, ka skauj to atkal sevī

Tālumi un pusnakts bālais skarbums,

Tēvu zemes rēnais, tvirtais klusums,

Bruģa smaka, mēslu asā elpa,

Ietnes oļi, nomaļnieku mājas.

Plūst viss viņā nebeidzamu straumi,

Un viņš visam pretim atdod sevi

Elpā brūnā, kūpošā un dzēlā.

Ak, šī maiņa! Ne to laiks spēj pārkost.

Zobens pārcirst. Nāve sevī paslēpt.

Un viņš top ar katru soli vairāk

Cilvēks, miesa, asinis un alkas.

Kur kā ēna, milzu sveces liesma

Sākumā viņš plīvoja starp lietām

Caurspīdīgs kā tvaiks un dzīvo elpa,

Tagad iet viņš stingru, asu soli,

Stāvā slaids, ar sausu miesu drēbēs,

Steidzīgs roku kustībās un elpā.

Telpas saujā stāvs tam blāvi atviz,

It kā liets no sudraba un palaists

Zemes virsū visām lietām pretī.

Jaunā sejā nāves pelēks blāvums.

Deniņos un pierē sirmums kāpis.

Abās acīs savāds, drudžains spīdums,

Kur kā spoguļos nāk, zib un aiziet

Ainas, tēli — viens pēc otra steigā.

Un viņš redz, kur kādreiz bija lauki.

Kur kā zēns viņš skraidājis un kāvies,

Tagad mājas, miglains spožums rūtīs.

Bet pa labi, jūt ar visu stāvu,

Tālāk, Mazā Biķernieku ielā,

Timmu mājas — vecātēva celtas,

Pāri pļavai, retos kokos tītu,

Vēl tāpat kā agrāk ceļa malā,

Brūnu miesu, saulē nodegušu,

Maziem, sīkiem, asarainiem logiem,

Lupstājiem un smilgām pakšos. Jūt viņš,

Velts nav bijis viņa tālais gājums

Šurp no kapiem, no zemzemes, pāri,

Pāri sliedēm, pāri Ciekurkalnam,

Pāri ielām, kokiem, gaismas vizmai.

Jūt — viņš spētu atkal otrreiz nomirt

Tikpat kaisli, kā viņš krita pirmais.

Kā gan spēj šīs vienmuļīgās sētas,

Rāmais klajums, kartupeļu vagas,

Bruģa mitrums, dūmi koku zaros

Viņu kampt un celt uz augšu tur, kur

Jausma zūd par dzīvību un nāvi!

Senie dubļi kāpjas nost no kājām,

Drēbes kļūst kā jaunas, pilnas spozmes,

Plecos šinelis guļ mīksts kā pūpols.

Jau viņš pāri jaunai Stirnas ielai,

Garām mājām, kas vēl vāri garo,

Jauniem kokiem, žogu cietsirdībai.

Un tad klāt viņš Tinumi māju vārtiem,

Kurus nebija tik sen tas skāris;

Siltas tirpas pārņem viņa roku.

Plaukstā rēta iedegas kā zvaigzne.

Vecā sāpe nolobās un iekrīt

Zālē. Veroties čīkst maigi vārti.

Zeme kūp zem viņa kājām. Aka

Kaisla mute, kas tam kļaujas pierei,

Šķūnis — plauksta, kas tam paņem smaidu.

Iet viņš lēni, ielīkst pirmā rūtī.

Vēl virs loga tas pats senais osis.

Savām lapām trauc no viņa kakla

Projām vājo, zilgo mēness gaismu.

Iekšā dzird viņš bērnu klusi raudam.

Nočīkst durvis, ienāk jauna sieva —

Neredzēta, laikam jaunā brāļa.

Kā balts spārns tā nolīkstas pār bērnu.

Savāds valgums sakāpj acīs. Droši

Vējš būs nolicis uz vaiga rasu

Saldo, samtaino kā zemes biti.

Mirklis vēl, un nāk viņš otrā logā.

Ilgi veras cauri brūnam stiklam,

Paņemdams ar acīm katru lietu,

Ievilkdams līdz sirdij katru pūsmu,

Kas gar rūtīm vāri nāk uz āru.

Tā viņš iet, līdz apiet mājai apkārt.

Iedams noglāsta ar sveiko roku

Katru smilgu, katru gruzi paksī.

Pirkstiem pieglauž ciešāk baļķiem krāsu,

Mājas sienas noskūpsta ar delnu,

Dziļi ieož viņas veco smaržu.

Acīs ierok visu viņas stāvu

Un tad atkāpjas, lai vēlreiz ņemtu

To ar elpu līdz līdz pašam galam.

Novēršas un kāpjas cauri sētai.

Ilgi staigā pāri viņas pierei,

Alkdams saviem cietiem soļiem noklāt

Visu viņas sarmā tīto stāvu,

Gribēdams ar skatu klēpī ielikt

Katru skaidu, katru peļķi, salmu,

Kas te guļ un mēness gaismā vizmo.

Tad viņš kūtī iet un ilgi paliek

Siltā, smaržainā un biezā tumsā.

Kaut ko stāsta gurdiem mājas putniem,

Kaut ko saka govij, zirgam iečukst.

Un tad pazūd ilgi šķūņa mutē,

Tur, kur siens un vecas zirgu lietas,

Spaiņi, rati, nēši, smagmes pilni.

Visu, visu grib vēlreiz viņš redzēt,

Sajust, apkampt katrā savā audā

Un kā skūpstu paņemt līdz zem zemes.

Katra lieta, kurai klāt viņš skaras,

Viņam atsmaida kā dārgam viesim,

Atplaukst pretī visā savā dailē,

It kā košums sārts tai pāri lītu,

Debesis un siltums vaļā vērtos.

Un, kad beidzot stāj viņš sētas vidū,

Visu aplūkojis acīm savām,

Dīvains smaids kā zvaigzne viņam lūpās.

Krūtis elpu ņem ar vieglu soli.

Rokas sārtojas no lietu glāsta.

Drēbes pilnas svaigu, labu smaržu.

Stāj viņš liels un smags kā pati zeme.

Kājas tam kā divi cirvji irdnē.

Galva atmesta pret visu Rīgu.

Skaustu balsta Biķernieku meži.

Plauksta mērcas Linezera dzelmē,

Kur kā puika spēku sev viņš smēlis,

Drēbes veras rudens vējiem pretī,

Grib tos apskaut līdz ar visu telpu.

Tā viņš stāv un dziļi raugās visā,

Ko viņš radījis ar savu nāvi:

Latvju zemē kūpošā un versmā.

Bet, lai vēl pirms atvadas to justu

Visu kopā, vienā tvirtā malkā,

Savu galvu nost no mežiem ceļ viņš,

Paver krūtis, abas rokas paceļ.

Ievelk elpu līdz pat savai sirdij.

Un tad nāk no visām zemes malām:

Zemgales un tālās, ruzgās Ventas,

Zilās Raunas, Gaiziņa un Rēznas,

Nāk no visām robežām un krastiem

Viņam pretī gaiss un ļaužu elpas,

Lopu dvašas, visu lietu smaržas,

Ūdens garojums un zemes dvinga,

Nāk uz viņu, saplūst vienā elpā.

Bet, kad ņem viņš dziļi vilkto elpu

Savā sirdī saglabāt kā ziedu,

Jūt viņš tajā kaut ko svešu, skarbu —

Sūrums dlvs tai cirties vienā malā,

Kas tam satrauc asinis un prātu.

Jūt viņš viss, līdz pašiem pirkstu galiem

Skarbais sūrums naidīgs viņa zemei.

Tas bij tas, kas viņu kādreiz kāva,

Kapā gulēt lika tik daudz gadu.

Iedzeļ atkal svins, kas šķēlis sirdi,

Atkal rēta iekvēlojas delnā.

Zin viņš labi, kas tam tagad darāms.

Un, kad dzird viņš ierūcamies blaku

Sev pie kājām veco mājas suni,

Ņem viņš maigi suņa mīksto galvu

Abām rokām tā kā dārgu trauku,

Paskatās, tad satver to pie spalvas,

Pieved šķūnim, kur pie suņu būdas

Laiska, vēsa salmos spīgo ķēde,

Dodams suni smagai saites varai,

— Tagad sargs te būšu es, — viņš saka.

Un tad dodas stingri mājas durvīs.

Saceļ kājās brāli, māsu, bērnus,

Iededz sveci pašā galda vidū.

Noņem cepuri un saglauž matus.

Sirmums telpā mirdz kā balta liesma.

Stāv ap viņu mājinieki bāli,

Vārds, kas nāk, tas mēles galā pārlūst

Un kā asums atkrīt atkal elpā.

Neko ņemt vai roku sniegt, vai krēslu.

Bērnus bīdīt viesim skūpstīt roku.

Sveces liesma galdā ļoga telpu,

Visas lietas baigas ēnas saklāj

Pāri grīdai, kaktiem, durvju sliekšņiem.

Beidzot saka dobjā, klusā balsī:

— Nebaidieties, jūsu brālis esmu,

Nācis šurp es tikai sērst uz mirkli,

Aplūkot, kā dzīvojat jūs Timmās,

Noglaust atkal visas senās lietas,

Kuras aizmirst nespēju pat kapā.

Palieciet, nav bijis velts mans straujums,

Savas asinis vēl visur jūtu.

Turiet cieši mūžam manu nāvi:

Gaisā jaužu atkal skarbu dvingu.

Un, kad briesmas kāpsies mūsu sētā,

Mani pieminiet jūs, vienmēr būšu

Es kā gaišums kvēls virs Timmu vārtiem,

Sargs, kas zin tik jūs un tēvu zemi, —

Un nekas jūs nenomāks lflz galam. —

Teicis pazūd. Tikai svece galdā

Stiprāk raustīties sāk: abas durvis

Vaļā stāv uz priekšnamu un sētu.

Vēji iekšā sitas platiem spārniem,

Gainot ārā vieglo trūdu smaržu.

Bet virs ielas plīv tāpat kā agrāk

Dīvains spožums, taustīdamies mājup.

3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulka Nāves salas III periodā visai rosīgi abās pusēs darbojās artilērija un ierakumu smagie ieroči, nodarot lielu materiālu un psihisku postu.

Kurzemes pulkā ievērojams ar sava mīnmetēja darbību kļuva apakšvirsnieks Dambis. Viņš augu diennakti sekmīgi traucēja ienaidnieku. Vācu artilērija viņu ilgi meklēja, līdz nonāvēja. Kaujas biedri Dambi dēvēja par Nāves salas velnu.

NAVES SALAS VELNS

Augusts. Rīts. Guļ milzu sārta roze

Zilgmes malā mesta. Vāri smaržo.

Tā kā vītums, degums nāsīs sitas.

Pirmā salna smiltis klāj un saknes,

Koku stumbrus, akmeņus un līķus

Kapsētā starp abām pozīcijām.

Agrs rīts, un vāci klusē. Vieglums

Savāds gaisā. Tāle plīv kā drēbe.

Tikai zilgmes pašā kreisā pusē

Čaugs un zaļš kā liela zāļu nasta

Mākonis snauž, nosvēries uz sāniem.

Daugava plūst lēna, tumšu straumi,

Rīta miglu turot sev virs galvas

Vainagā. Vējš Nāves salas krastā

Reizēm paver veco pārceltuvi,

Tiltu ļogano un zemo pirti —

Iedobumā blakus Līves muižai.

Rezerve tur novietotā tēju

Klusi vāra, kāsē, pošas dienai.

Liesmas laizās, gaidot katlos gaļu.

Šautenēm spīd noeļļoti skausti.

Klusums. Vakardiena bija sīva.

Mīnmetēji līdz pat vēlai naktij

Nepārtraukti šāva, ārdot zemi,

Laužot patvertnes un nolīdzinot

Ie: likumus. Smagās baterijas

Abās pusēs palīdzēja taustīt

Mīnmetēju lizdas gudri slēptās,

Lai kā riekstus tad tās kopā sistu.

Mī metēju apakšvirsnieks Dambis

Sava rīka piebūvē bez rimas

Vecai žīdu kapsētai pa labi

Raidīja kā smagus maizes klaipus

Savas mīnas skaidri, nelokāmi —

Tieši tur, kur acs tam ātrā teica

Vācu strādniekus un sargus slēpņos.

Velti meklēja to baterijas

Atkal sīksti līdz pat dziļai naktij.

Velti. Tomēr šāviņi jau tuvāk

Guļas paslēptuvei ciešā rindā.

Dambi, sargies! — kliedza jaunais priekšnieks,

Dūri kratot, vienā spalgā brīdī.

Dambis parādīja tikai zobus,

Baltos, ilgi rupjā maizē kostos,

Ciešāk sajozās un sakratīja

Tuvāk kauliem savu drukno stāvu.

— Salas velnam sava velna laime,

Šauj kā traks, bet pašu nazis taupa, —

Smējās strēlnieki, starp kaļķu slāņiem

Dīka tupot visu uguns laiku.

Sķepeles ka melnas, skaļas vārnās

Skanot lēkāja uz pliena apkārt.

Tagad rīts. Nakts viena atkal garām.

Salna izkūp. Zilgmes malā roze,

Upē izirusi, peld uz leju.

Asinis tās taču nava? Saule

Spīd tik tuva it kā tieši rokās.

Saule, zilgmes lielā zelta bļoda!

Tevi saucu. Nāc pie zemes tuvāk:

Strēlniekiem dod pasmelt savu spēku,

Kurzemniekiem, trešam sīkstam pulkam.

Sloka garām, tagad Nāves sala.

Trešo reizi pretim niknais naidnieks.

Sargi sastinguši savās vietās,

Tiem pat drēbes redz, kas viņā pusē.

Vēl tur klusums. Tikai aizmugurē

Viegli dūmi: Fricis laikam vāra

Rīta kafiju un skujas dienai.

Pēkšņi postenis, kas III vadam

Salaidnē pie kapsētas ar II,

Mana tur, kur zemās, kroplās priedēs

Tā kā zelta vāvere tup saule,

Kaut ko lienam. Varbūt vācu vīri

Darbā, uzbrukumā. Sargi labi

Zin to vietu. Vakar Dambis atkal

Bij tur ejas izjaucis līdz serdei,

Sadauzījis vairogus un jumtus,

Nositis trīs vācu vīrus nāvei.

Tagad biedri lien, lai atkal celtu

Augšup vairogus un zemes darbos

Dzītu lāpstas skanīgās un asās.

Traka vieta, apburta kā cilvēks.

Sargi vēro vienu krietnu brīdi:

Vai nav māns vai saules spīdums dzēlīgs;

Bet, kad redz, ka tiešām īstenība,

Vienu sargu triec ar ziņu Dambim.

Pieskrien Dižais dimdot Dambim. Ātri

Parauj plecu: — Dambi, velns, ko guli!

Fricis lāpa atkal veco vietu,

Ko ar klaipiem saviem izārdīji

Vakar. Brīnums tādā agrā rītā. —

Dambis šņācot raujas žigli kājās.

Miegs vēl acīs. Tikai divas stundas

Nosnaudis starp smagām priežu saknēm

Bij pēc vakardienas lielās kaujas.

Roku pārvelk sejai. Smalkas smiltis

Birst no matiem, dzirkstīdamas gaismā.

Un tad dodas, salīcis līdz jostai,

Skriešus prom uz piebūvīti savu.

Ceļa vidū apstājas un pieplok

Vienai lūkai. Lauks un pozīcija

Tikko manāma ar drošu aci.

Sīkas priedītes. Tā pati vieta,

Ko viņš vakar bij ar tādu naidu

Ārdījis. Tur vāci kaut ko taisa,

Kādu bedri uzbrukuma ceļā.

Ierakumu. Veltas friču pūles,

Viņš ar savu brūno čugunrlku

Izjauks visu. Dambis vēro tālāk,

Acis urbj kā svārpsti viņu pusi.

Skatās bridi un tad arī mana

Kustību gar ienaidnieka žogiem —

Slēpu, uzmanīgu, pilnu viltus.

Tā vien liekas, ka tā viņam teiktu:

— Skaties, Dambi, tavu acu priekšā

Lokos es bez baiju, smīnēdama,

Ko tu teiksi? — Zemes virsma, saulē

Garodama, kūp ar sārtu vizmu.

Dambim acis iegail senā naidā,

Naids šis dziļš, bezgala grimis elpā,

Asinis. To izšaut nevar. Nomirt

Var ar to un nīst vēl tālāk nāvē.

Acis iegail. Stāvs kļūst ass kā nazis.

Dzīslas notrīs. Pieri aprauj sviedri.

Elpā sauss kļūst. Ausīs zvans viens iekrīt

Un tik skaļš, ka asinis sāk kūpēt.

Paga, domā Dambis veco domu,

Klaips tiem derētu uz degungala!

Veicīgs dodas sava rīka ligzdā,

Sasauc apakšniekus savus veiklos.

Sabozušies viņi saskrien barā,

Sakladzinoties kā zosis klusi.

Rīku pārbauda pats Dambis redzitf*.

Projām miegs, ir tikai viena alka:

Trāpīt tiem tur nīstiem — viņā pusē,

Sagraut, iznīcināt līdz pat serdei

Tā kā nelaimi un sērgu. Dambis

Lūko metēju — kā senāk arklu

Savās mājās Kurzemē aiz Talsiem.

Uzliek roku metējam uz pleca,

Noskūpsta tam plato, īso purnu

Un tad sāk. Kad pēkšņais grāviens nodārd

Un kā pīle nozviln mīna gaisā,

Visā salā atbalsojas šāviens.

Ieskrien rezervē, pie tilta nokrīt,

Iemet pārceltuves stabos trīsas,

Katrā sirdī atsitas ar sāpi,

Tumšu nojausmu: jau atkal. Rotas

Sastingst gaidās. Ložmetēju pulks

Osta tāli, glūnot savu mērķi.

Mīna kaukdama slīd pāri laukam —

Melna, smaga, plēšot dzidro gaisu

Savām rokām sāpīgi un truli.

Sasniegusi vācu žogojumus,

Slaidā lokā pazūd kroplās priedēs,

Un pēc mirkļa īsa, baiga dārdot

Iemet milzu irdnes stabu zilgmē,

Pilnu šķembām, sliepulēm un oļiem.

Stabs kā liela, tumši brūna astra

Uzzied telpā un tad nobirst lēni,

Aprokot zem sevis vācu ejas,

Cilvēkus un viņu silto elpu.

Pasmīn Dambis: «Labi strādāts, metēj!

Lai tie ienācēji zin, kā gaida

Tos, kas iebrūk mana arkla zemē.»

Un tad klusums. Dziļāks vēl kā rītā,

Bet tāds ass kā nazis blakus elpai,

Netīkams, vēss, skarbs pie lupām, pirkstiem.

Roka negribot tver ādas Jostu,

Kur kā vistas granātas tup rindā.

Klusums. Mirkli. Vienu dziļu mirkli.

Un tad iecirknī, kur žīdu kapi,

Vācu pozīcijās trauksmes svilpes

Visās malās iedzeļas un nerimst.

Šautenes sāk savu aso darbu.

Pirmā brīdī vāji, bet tad stiprāk,

Pilnas niknuma un asa prieka.

Dambis raida savu otru mīnu,

Atkal trāpa. Un tad divas zilas

Signālraķetes zib gaisā ātras,

Iedzeļ zaļā mākonī un pazūd.

Divas zilas. — Viesuļuguns sāksies, —

Nočukst strēlnieki un ierauj galvas.

Ierūcas aiz priedēm baterijas

Visas reizē smagu, dobju balsi.

Un uz iecirkni, kur žīdu kapi,

Kā no milzu riekšavas birst īdot

Smagie šāviņi viens otram blakus.

Tālruņi pīkst štābā: Dambi meklē.

Krievu baterijas mostas pretī —

Labo krastu drebināt kā sietu.

Iecirknis, kur vecie žīdu kapi,

Kūp kā katls — un līdzīgs lielai bedrei.

Smilšu mākonis virs galvas celts tam.

Tur to sprādzieni un gaisa virpas —

Tumšas, trakas, pilnas asu slotu.

Nāves sala tā kā milzu zvanā.

Rezervē skan trīcot katra lieta.

Straume Daugavā plūst pilna dūņas.

Zivis, apdullušas lielā troksnī,

Izbāž galvu un tad sitas lejup.

Koki liecas līdz pat zemei vējā.

Visa telpa pilna baltas uguns —

Smakas griezīgas un melnu dūmu.

Citi iecirkņi steidz pirmām talkā,

Viens pēc otra uguni sāk ātru.

Ložmetējiem kapā katru vietu,

Rezerve ar laivām izbrauc straumē.

Velti. Visas baterijas vēršas

Tik pret iecirkni, kur žīdu kapi;

Visu stundu ārda un tad pēkšņi

Apklust. Smilšu mākonis virs kapiem

Sabiezē un it kā nopļauts sabrūk.

Vēji pieplok. Lietās norimst dreba.

Zaļais mākonis, kas bija zilgmē,

Sašauts peld pa tumšo straumi lejup.

Atkal klusums. Tagad vaigs un ļogans,

Līdzīgs vēsām, nogurušām lūpām.

Iecirknī, kur vecie žīdu kapi,

Lien no drupām, lien no smilšu kārtām

Laukā vīri melnām, liesām sejām,

Saskrambāti, saspiesti, bez elpas,

Acīm apdullušām, sasvaidītiem prātiem.

Virsū zeme, bet zem viņas vaidi,

Elpa pēdējā un lauzti kauli.

Palīgā no visas salas steidzas

Lāpstām, laužņiem, slepus, salikuši

Komandu un rotu karavīri.

Naidnieks rāms, jo sasniedzis viņš savu:

Tur, kur bija Dambja paslēptuve

Un kur rēca mīnumetējs veiklais,

Tikai baļķi, maisi izārdīti,

Šķembās pliens un dziļas bedres. Vairak

It nekā. Vēl kāda drēbju driskā,

Kāda kāja. Asinis starp oļiem.

Rimstošs garojums — un pāri saule.

Tas ir viss, kas palicis no Dambja,

Viņa alkām, niknā, asā darba.

Viena nav. Bet velti naidnieks cerē.

Citi nāks, kas arī augām dienām,

Caurām naktīm vēros viņa pusi,

Jo tas naids, kas augšup cēla Dambi

Pretim cīņai, brīvībai un laimei,

Kāpj no baļķiem izārdītiem gaismā,

Kāpj no smiltīm, asinīm un bedrēm,

Kāpj no visas Nāves salas zemes.

Viņu elpo kurzemnieki dzīvie,

Un caur viņiem svētā, gaišā elpa

Ies no audzes jaunā audzē mūžam.

1916. g. no 16. līdz 24. jūlijam Rīgas frontē norisinājās tā saucamās jūlija kaujas. Vairākās vietās (aiz Klaņģukalna, pie Ķekavas un Katrīnmuižas) krievi mēģināja lauzt vācu nocietināto līniju, bet neizdevīgi. Šajās kaujās piedalījās arī trīs (1., 6. un 7.) latviešu bataljoni, cīnījās ārkārtīgi varonīgi un cieta milzīgus zaudējumus. Sevišķi noasiņoja (75% no sava sastāva) 6. Tukuma latviešu strēlnieku bataljons, forsējot vācu līniju gar Ķekavas upes kreiso krastu 16. jūlija svētdienā. 15. jūlijā bataljons gatavojās savai lielajai cīņai.

PĒDĒJAIS SVĒTVAKARS

Koka ēka. Klons. Pie maza galda

Stāv Trikovskis, ģenerālis. Apkārt

Daļu komandieri vēl ko raksta.

Galā apspriede, un ģenerālis

Asi klusē. Galdā karte. Smaga,

Sīkām zīmēm, drusku apdriskāta.

Ik pēc brīža tā no galda lejup

Slīd, bet, tikko tā līdz pusei,

Štāba priekšnieks tver to slaidu roku

Un no jauna noliek vecā vietā.

Priekšnieks saīdzis ir drusku, redz viņš:

Atkal virzās tuvāk ģenerālim

Lielgalvis. Ko grib šis vīrs no šefa?

Tikai sadusmos. Te pēkšņi sausā,

Mazliet skarbā ģenerāļa balss

Pārtrauc viņa īgnumu un domas:

__ Kungi, pateicos. Lai dievs un Nvētlc

Palīdz rīt jums jūsu uzdevuma.

Noskan pieši. Komandieri sastingst.

Ģenerālis paklanās un dodas

Savā istabā. Bet te no bara

Lielgalvis vēl viņam pieiet lūko.

Skaista galva peld virs klusā pūļa.

Iesarkanie mati vizmo valgi

Pēcpusdienas iedzeltēnā telpā.

Platu krūti cērtas viņš uz priekšu.

Te aiz rokas viņu lēni saņem

Štāba priekšnieks. Novelk drusku sāņus

Un tad saka savā maigā balsī

Pārmetoši: — Pulkvedi, es zinu,

Jūs vēl runāt gribat par to pašu

Labā krasta Ložmetēju ligzdu? —

Priekšnieks aizvelk pulkvedi pie loga.

Mežs kāpj stiklā līdz ar visu zilgmi.

— Ticiet man, es visu nokārtošu,

Varat mierīgs, — smaida štāba priekšnieks,

— Savu bataljonu raidīt kaujā. —

Mušas zib un dūc uz raibā stikla.

Pievakare. Skujenieki, 3.

Sibīrijas divīzijas štābs un

Baušķenieku teltis priežu ēnā

Jau aiz pleca. Apkārt tikai priedes,

Plankots ceļš uz bataljona pusi,

Vezums rets un reti karavīri.

Vējš no Ķekavas nes ūdens smaržu.

Domīgs jāj uz sava lielā meļņa

Pulkvedis. Viņš zin, kas gaidāms rītu —

Tikai nāve. Žņaudzas sirds un pieši.

Melnis, juzdams jājējā ko tumšu,

Sprauslo kaisls un slienas augšup tramīgs.

Tikai nāve. Upes laba krasta

Kokos slēptā Ložmetēju ligzda

Uzbrucējus noņems kā ar nazi

Brūnās pjavas zālājā. Ko darīt?

Melni griezt un jāt pie ģenerāļa,

Vēlreiz teikt, ka nāvē dzen viņš tīši

Visu sesto latvju bataljonu;

Vēlreiz skaidrot, lūgt un asi prasīt,

Lai pirms trieciena gar kreiso krastu

Ļauj viņš ieņemt īsā, pēkšņā cīņā

Labā krasta Ložmetēju ligzdu?

Tomēr velti. Ģenerālis spītīgs;

Viņš nekad no sava neatteiksies.

Tikai draudēs nodot kara tiesai

Kā jau agrāk. Jāpārcieš un jācer,

Ka vēl darīs kaut ko štāba priekšnieks.

Tālumā dzird baušķeniekus dziedam,

Ierūcas pie Katrīnmuižas vāci,

Un tad klusums. Pretim sanitāri.

Diena silta, saulaina un maiga.

Jau starp priedēm pazib Pogu mājas.

Sētsvidū maurs sasulājies līksmo.

Tukumiešu jātnieki tur mājo,

Straujais Struņķis,

Priekšnieks — smalkais Grosvalds,

Tie vēl nezin, kas tiem šonakt šokam«.

Bet pa labi Ķekava caur mežu

Vēsa nāk ar savu valgmi pretī.

Ķekava — starp priedēm un starp pļavām,

Kauto dvēseļu un sāpju upe.

Viņas vēsums pulkvedim uz pieres

Atsēžas un atdod drošu sirdi.

Kaujas vīrs, viņš zin, kas tagad darāms.

Viss, kas bijis, lai jau grimst aiz pleca, —

Dzīve, laime, pasaule un skaistums.

Priekšā tikai — pienākums un griba,

Cieta griba uzvarēt vai mirt.

2

Bataljons. Štābs. Mežs kļūst retāks. Priekšā

Pozīcija manāma starp kokiem.

Dziļas ejas lien uz viņas pusi.

Dodas komandieris patvertnē un

Adjutantu iesauc savā mītnē.

Ilgi apspriežas, līdz iznāk kopā;

Jaunais adjutants šķiet mazliet satraukts,

Uzmet ziņnesim viņš īsu skatu

Un bez vārda iedod desmit zīmes.

Jau pēc stundas desmit komandieri

Sapulcējas patvertnē pie galda.

Klusums. Liclgalvis tur savu galvu

Smagi. Vārdi iecirtušies lupās.

Komandieri jaunie jūt ar sirdi,

Ko grib teikt un nevar viņu pirmais.

Bet tas tikai mirklis īss un kautrīgs,

Saskaršanās dvēselēm un prātiem,

Saplūstot par vienu lielu gribu.

Tad tie jūt, ka vienoti tie visi

Kādā kaislā, nebeidzamā alka,

Kas tos ņem un raisa nost no visa:

Mīlestības, zemes šīs, no sevis,

Paceļ augstu un tad met ka putnus

Nāves vējos briesmīgos un skaistos.

Viss uz delnas nolikts viņu vidu.

Apņemšanās devusi tiem spēkus

Pārkāpt sevi, tautu ņemot līdzi.

Lielgalvis, kā tumšu nokratījis,

Pēkšņi runā lēni, apdomīgi:

— Uzbrukums. Rīt. Mums ir jāiet pirmiem.

Virziens šāds: gar upes kreiso krastu,

Pāri pļavai, kanālim, pret žogiem,

Viņpus Ķekavai — pulks 12.

Bet pa labi cita divīzija.

Runāju par Ložmetēju ligzdu.

Viss būs kārtībā. Man solīja ... Es

Ticu, kungi. Štāba priekšnieks teicās. —

Klusē jaunie: zin tie seno strīdu.

Stāstījis par to jau bija Auzāns.

Kaut kur sirdī vāku paceļ rūgtums.

— Četras rotas dosies uzbrukumā, —

Atsāk Lielgalvis un vēro visus.

Komandieri skatās droši acīs.

Baiļu nav. Ir tikai apņemšanās,

Lēmums ciets un skaidrs par savu dzīvi.

Un tad saka, it kā dobjāks kļūstot,

Pulkvedis: — Jums, kapteini Jurevlc,

Uzticu ar divām pirmām rotām

Triecienu. Jums kā ar traku vilni

Jāsviež ķēdes pāri muklai pļavai,

Pāri grāvjiem, dzeloņžogu rindām,

Mežā, vācu ierakumos iekšā,

Jārauj tos un jādodas uz priekšu.

Zinu es un visi, kas mēs kopā,

Jusu veiksmi. Podporučiks Venners

Būs jums palīgs spārnā labajā.

Dravniek jūs un Anderson tu, abi

Sekosiet ar savām rotām cieši

Kapteinim uz pēdām. Ķēdes raidīt

Pusrotās. Uz mazu atstatumu.

Šonakt mūsu jātnieki no Pogām

Ejas spridzināt ies vācu žogos,

Viņus vadīs podporučiks Grosvalds.

Rezervē pie štāba — divas rotas

Atbalstam un flangu aizsardzībai.

Rītā astoņos sāks baterijas

Savu darbu. Kungi oficieri,

Paļaujos uz jums un jūsu godu.

Paziņot par uzbrukumu rotās,

Komandās. Teikt katram karavīram,

Ko šai brīdī es no viņa gaidu:

Pienākumu, tikai pienākumu.

Lai viņš zin, ka to no viņa prasa —

Es, jūs, bet kā pati pirmā — tauta.

Sakiet to ar brīvu, pilnu sirdi,

Sakiet to, ka būsit viņu vidū,

Iesit kopā līdz pat savai nāvei,

Ka nav cita — tikai tukumieši;

Viena saime, kas iet mirt kā latvji.

Sakiet to. — Un noliec galvu

Lielgalvis par tiem, kas rītu kritīs,

Un par tiem, kas nāks no kaujas mājās_____

Pilni ilgu, pilni savu sāpju,

Pilni ticības un tukumiešu goda.

3

Dodas steigšus mājup komandieri

Vēstīt savējiem, kas rītu gaidāms,

Bet jau strēlnieki zin rotās visu:

Viņu vēstnesis tiem paziņojis

Lielo ziņu klusi, nemanāmi.

Un, kad sasauc komandieri kopā

Savas pusrotas un savus vadus,

Strēlnieki stāv mierīgi un stingri.

Tikai rokas liekas drusku ciešāk

Sāniem pievilktas kā citās dienās.

Acis slēpies kaut kāds dīvains dziļums,

Kurā nogrimis viss tālā dzīlē.

Lūpas lepnas — kā uz mūžu liktas.

Sejās bālums, ne jau baiļu, cits tas,

Cauri brūnumam, kas smelts no saules,

Lās tas iepelēks kā svina debess.

Rindas stāv un vēro uzmanīsi

Katru vārdu, kustību un skaņu.

Komandieri runā asi, īsi,

Tomēr reizē vienkārši un skaidri.

Otenders, kas vienmēr grūti teicies,

Ir pat tas ņem katru savu vārdu

Kā pie rīkles, liek un noliek vietā.

Dīvains kvēlums dedzina uz mēles

Katru vārdu, un tas nāk kā liesma,

Metot sirdis bezgalības akā.

4

Izklāsts galā. Rotās katram zināms

Viņa darbs un viņa uzdevumi.

Laiks līdz rītam viņa paša rokās.

Pirmos mirk]os visi tādi dīvi.

Tāds kā reibums pārņēmis ir visus.

Tāds kā sitiens trāpījis ir visus.

Zeme apgriezusies guļ uz galvas.

Visas durvis atcirtušās vaļā,

Visi logi plaši atvērušies.

Nav nekas vairs savā vecā vietā, —

Visas jūtas iecirtušās elpā,

Smadzenēs sēd iekāpusi saule.

Lūpās jūra, lūpās visi ceļi;

Vēji acīs, visu jaucot, joņo.

Vienu mirkli. Tad jau atkal zeme

Nogulstas kā suns zem kājām lēna

Katram strēlniekam. Un redz viņš atkal

Ierakumus, dzeloņžogus priekšā,

Priedes apcirstas un salauzītas guļam.

Tālāk pļavu, muklainu un brūnu,

Aso, garo zāli, pilnu dūņu,

Kanāli, kas spīd kā milzīgs duncis;

Un aiz viņa mežmalā, starp krūmiem,

Ienaidnieka kaislās tēraudacis.

Sveiks tu, lauks, kur savu elpu rītu

Nolikšu es kaut kur grīslī slēptu,

Lai pēc gadiem nāktu klusi raudzīt

Papardi, kas viņas vietā kvēlos.

Sveiks tu, lauks, kur atplauks manas tautas

Pirmā, lielā, asiņainā diena.

Priede, pakamp mākoni kā dvieli

Noraust sviedrus latvju dēliem cīņā.

Vējš, ņem visus manus spēkus kopā,

Met kā bultu tos pār pļavu krūmos,

Tur, kur vācu vilks tup, gaidot esmu.

Žilbums garām. Katrs brīvais strēlnieks

Savās gaitās dodos. Vēla saule

Pielej Ķekavu ar smagu rožu eļļu,

Apvārsnis kūp brūngans, it ka degtu,

It kā gulētu ar pīpi zobos

Tālo mežu medus saldā suņa.

Tikai ložmetēju iepelēkais paugurs

Viņā krastā glūn kā liela odze.

Saule krītot šķīst uz viņa drumslas,

Pieber visu upes labo krastu

Pilnu baltu, žilbinošu odu.

Posteņi stāv mēmi savās vietās,

Pētot mežmalu, kur vācu žogi.

Klusē baterijas. Tikai šāviens

Rets kāds iemet zilgmē savu balsi.

Sestdiena. Bet aizmugurē, tur, kur

Mūsu otri ierakumi priedēs,

Kur aiz viņiem zemnīcas un teltis,

Tukumieši pošas savām gaitām, —

Katru soli, katru viņu vārdu

Savāds svinīgums un miers ir klājis.

Viens ņem spaini, aiziet tālāk sūnās

Un tad mazgājas tur ilgi, ilgi.

It kā gribētu ar savu miesu

Vēlreiz uzsūkt visu zemes dvingu,

Vēlreiz saņemt krūmu vēso valgmi

Savos locekļos kā lielā mutē.

Sārtas noberž viņš ar irdni rokas

Un kā bērns trīs reizes savus pirkstus

Saskaita. Tad saņem zodu, ausis,

Acis, muti — vēl tas viss ir viņa,

Viņa. Laime, dod man spēku rītu!

Sarauj papardes un ar tām kveldē

Savu ķermeni, līdz deg tas mirdzošs

Tā kā saule. Un tad ņem no somas

Savu balto, labo goda kreklu,

Mātes šūto. Uzvelk. Viss tas glaužas

Miesai klāt un sirdij skumjas dara.

Bet šīs skumjas lielas tā kā zilgme,

Mūžība. Tā, kļuvis tīrs un labāks,

Iet pie savējiem viņš atpestīts un mierīgs,

Noliekot pie kājām savu mūžu

Liktenim un bālai bezgalībai.

Cits ņem nazi, ar ko maizi griezis,

Un uz akmeņa, kas gadās ceļā,

Asina to savai strupai bārdai.

— Vai par brūtgānu rīt nāvei taisies? —

Nosaka kāds ellīgs, garām ejot.

Mutes ermoņikas kaut ko čīgā,

Pārdaugavu nesot līdz uz pleca.

— Ka tik pats tu nespēlē tai rītu

Tur aiz kanāla, pie līkā bērza. —

Bārdas dzinējs pasmaida un skatās.

Spogulītis, salauzīts un švīkots,

Mierīgs rāda apaugušo zodu.

Ja vēl nazis lāgā negrib kosties,

Ņem viņš to uz priežu kailās saknes

Atkal dancināt, līdz trulums zudis.

Bārdu noskuvis, viņš noglauž nazi

Sava apdriskātā frenča stūrī,

Pieliek pirkstu asmenim un lūko,

Varbūt noderēs tas arī labi

Tur pie vāciem, cīņā, ierakumos.

Kā lai zin. Un zemnīcā viņš dodas,

Tur jau visi savas somas kārto:

Viens liek kopā visas savas mantas

Gludi, kārtīgi, it kā nekad vairs

Nepieskarsies klāt tām viņa roka.

Un tad lēnu, cietu gaitu pieiet

Klāt viņš savam kaimiņam un saka:

— Mana adrese še būs, kad nāksi

Atpakaļ, turp sūti manas mantas. —

Pamāj kaimiņš, zīmi ņemdams, galvu.

«Atpakaļ!» Šis vārds kā bezdelīga

Izšaujas tam sirdij jautri cauri.

Laikam gan. Lūk, arī kaimiņš tic tam.

Tie, kas visu kopā salikuši,

Raksta vēstules vai ilgi domā.

Sestdiena. Aiz mežiem un aiz upēm

Smaržo plācens. Pirtiņa kūp maiga

Vītolos, kur tvirts kā siers tup vēsums.

Savos ragos govis mežu šūpo.

Gaiss tik salds, pil matos līdzīgs medum.

Visas takas skrien uz māju pusi.

Ļaudis atdziest. Drīz sāks torņos zvanīt...

Domā. Dažs šuj kreklā kādu nieku,

Kas tam liekas svarīgs, nepieciešams

Kaujas veiksmei, cietam sparam, laimei.

Ēdiens katliņos stāv gluži neskarts.

Sadūkst, sarec, karstā gaisā sasmok.

Kaktā šķībais Provodņika Jānis

Vienā kreklā sauļo jau pusstundu

Savus zābakus līdz pašam kaklam.

— Kurp? Uz balli! — Ja kāds prasa, atbild.

— Nepārnākšu? Mīlīši, es esmu

Jaunmīlgrāvī aizpērn pavasarī

Pretim trakiem korķeniešiem gājis.

Man kas? Dūre, — viņiem nazis rokās

Tāds, kas elpu ņem kā matu pušu,

Un tad sveikā atnācis ... Ko runā ...

Labāk aizklājies. — Un sauļo tālāk.

5

Vakars mežam uzmet zilu segu,

Sadurstītu spožām zelta naglām.

Ēnas briest. Pie pašas zemes tumsa

Sprogojas kā melnai aitai vilna.

Migla kāpj pa neredzamām trepēm.

Sūnas, lapas pilnas lielas rasas

Tā kā melleņu. Ap ugunskuriem

Strēlnieki sēd, aplupušies lokā.

Uguns plīvo, ļogot visu telpu,

Sejās siltums metas lieliem klēpjiem,

Strēlnieki ap saviem ugunskuriem

Cieši sēd un klusi dzied — kā čukstot.

Dziesma, liela, varena un skumja,

Līdz ar liesmām augstu gaisā plīvo

Un kā elpa slīd uz aizmuguri —

Nogurušai tautai pieri veldzēt.

Strēlnieki dzied klusu. Balsis stingras.

Sejas tīras, skūtas. Miesa balta.

Dvēseles tup kopā kļautiem spārniem;

Dzied par karavīriem, dzied par gaismu,

Kas tiem rītā asiņaina ausīs.

Jātnieki jau aiziet savā darbā,

Uguns plīvo. Virsnieki stāv apkārt.

Aprunājas un tad atkal nozūd.

Stundas aiziet. Bet ap ugunskuriem

Strēlnieki vēl nebeidz savas dziesmas,

Nebeidz skumt un savu spēku kveldēt,

Nebeidz gribu asināt un kaitēt,

Nebeidz saskarties ar senču elpu,

Ņemot līdz sev sirdī viņu īgni,

Spēku uzvarēt un stipri mirt.

Strēlnieki, tā dziedot, aizlaiž garām

Savu pēdējo un svēto nakti,

Gaidot rītu, asiņaino rītu.

Priede, pakamp mākoni kā dvieli

Noraust sviedrus latvju dēliem ciņa!

Vējš, ņem visus viņu spēkus kopa,

Met kā bultu tos pār pļavu krūmos,

Tur, kur vācu vilks glūn, gaidot ēsmu.

Jātnieki jau plosa vācu žogus.

DVESEĻU ZVEJNIEKS

Es klausos: viens pretimnācējs

Dzied dziesmu par Daugavas krācēm,

Par straumēm, par kāro upi.

Plūst skaņas skarbi un strupi,

Un dursta vijņotais gaiss

Kā pavēries adatu maiss

Man elpu, prātu un ausis.

Dziesmas saldais cukura rausis

Kur kļuvis nelāgs un skarbs.

Vai to kaltējis darbs,

Atmiņu žāvēta šausma,

Tuvo asiņu jausma?

Dzied dziesmu vientuļais nācējs

Par to, kas bijis nesen:

Kā Daugavu pārnāca vāci.

Kam durkli sirdī dzen?

Kur ir tavs mēles maigums,

Kam gribi elpā kost?

Noliec bijušo laiku

Kā vītušu rozi nost.

Bet vientuļais pretimnācējs

Citu dziesmu neiesāk.

Viņš tikai lēni man pretim nāk

Ar seju kā mūžību vecu,

Ar savu iešķībo plecu,

Uz kura guļ milzīgi tīkli.

Dzied skarbā, iesistā rīkle:

— Upe, kauto dvēseļu gulta. —

Zem kājām kūp zeme kulta.

Varbūt tā tikai pasaka,

Viņš briesmīgu kaut ko pasāk:

Smagos tīklus straumēs gulda,

Kur zivju bari kā bulta

Uz jūru, uz jūru tiecas.

Dzied skarbā, iesistā rīkle:

— Upe, kauto dvēseļu gulta. —

Līkstot krastu brūnganā mīkla

Uz jūru, uz jūru tiecas.

Kausupe, Ķekava, Iecava,

Purvu un mežu skaistums,

Savu vilni kā elpu aiztur,

Redzot zvejnieku katru gadu

Ejam Daugavai cauri ar vadu.

Kad vīram kāds lēti prasa:

— Ei, ko tu šai upē meklē? —

Tad viņam atbilde asa

Kā pašam velnam peklē:

— Mani tīkli dvēseles lasa,

Kas kaujās par savējiem krita

Bez mita. —

Dreb audums un debess līdzi.

Kāpj krastā vilnis īdzīgs.

Bez bailēm no nāves un sala

Vīrs dziedot līkst uz to pusi,

Kur Nāves sala

Guj miglājā satumsusi.

Dzied kvēlā, skarbā rīkle:

— Tu, upe, dvēseļu gulta,

Kad atdosi maniem tīkliem

Tās sirdis, ko ņēma bez gala

Nāves sala?

Varoņa elpu un algu

Ar tīkla audumu smalku

Celšu no Daugavas dzīles —

Ūdeņu zilās vīles. —

Dzied velti skarbā rīkle,

Un tīkli bez stājas kust.

Dziļa ir atvaru mīkla,

Tur var tikai zust.

Un Kausupe, Ķekava, Iecava,

Purvu un sāpju skaistums,

Savu soli kā elpu aiztur,

Kad zvejnieks šis katru Katlu

Iet Daugavai cauri ar vadu.

Redz upes klātu to laiku,

Kad zvejnieks ar skaidru vaigu

Cels kauto dvēseļu elpu

Pret zemi un visu telpu.

Nāks mūžība smaidot lejā

Un pārvērtīs dzīvi dzejā.

1916. gada augusta mēnesi aiz Ķeme-riem, Smārdes purva rajonā novietoja 5. Zemgales, 7. Bauskas un 8. Valmieras bataljonu. Tiem nācās fronti izlabot, nodibināt kaujas sakarus ar ienaidnieku un šo kaujas rajonu aktivizēt. Bataljoni uzdevumu lieliski veica. Dzejojumā attēlots patiess notikums, kas atgadījies šā perioda kaujās 7. bataljona 6. rotā.

SUNS KASKĀ

Tumša nakts. Gaiss miglas pilns un trūdu,

Ziņnesis skrien, ātriem soļiem šļakstot.

— Nositīsies, — strēlnieki ņurd snaudā

Un tad atkal smagi iebrien miegā.

Patvertnē, kur sīkstās 6. rotas

Komandieris podporučiks Rubuls

Tēju dzer no spožas vara krūzes,

Ieslīd ziņnesis kā līdaka un

Steidzīgs stostās: — Podporučik, gaida

Komandieris jūs ar ātru soli

Savā patvertnē aiz baltā bērza.

— Kas tad nu, — pie sevis norūc Rubuls,

Asi satver cepuri un dodas

Tumsai cauri tā kā smagai domai.

Sirdī kustas kaut kāds gurdens saldums

Un uz mēles noliek rūgtu garšu.

Galā. Bataljona komandieris —

Kapteinis ar lāgu, siltu roku

Šoreiz nopietns un elpo šņācot,

It kā sirds bez stājas kalnā kāptu.

— Podporučik, — saka viņš, kā lecot

Rotniekam no augsta koka virsti,

— Šonakt pulksten divdesmit un trijos

Iziesiet ar savu 6. rotu

Jūs no iecirkņa, ko aizstāv rota

Ceturtā, uz lielo Smārdes purvu.

Purvs ir klusi jāpāriet, jo pretim

Mežmala, kas vāciešiem vēl pirkstos.

Slēptas tur ir divas patvertnes un

Ložmetēji. Atstarpe šī platā

Jāieņem un jānostājas blakus

5. bataljonam, kas pa kreisi,

8., kas aizstāvas pa labi.

Sīva nakts, bet gan jau savu ceļu

Atradīsiet. 6. rotas vīri

Sīksti gājēji un pārzin purvu. —

Savus vārdus kapteinis no mutes

Izmet steigā, it kā viņam degtu

Tie uz mēles, cirstos asi lūpās,

Žņaugtu elpu, jo arvienu vairāk

Mikli šņāc tam mutē siltais tukšums.

Paver lūpas laikam dažiem vārdiem

Podporučiks Rubuls. Tomēr nesāk:

Gurdais saldums kļūst vēl lielāks sirdī,

It kā ieēsts būtu kas par lieku.

Izmet tikai skaidri rotnieks: «Klausos,»

Apgriežas un iziet mitrā tumsā.

Aizklāj muti vējš ar vēsu plaukstu.

Telpa šķiet kā melna, bieza drēbe,

Apkārt plīv un lēnām jēgu ļoga.

Iznācis stāj smiltīs podporučiks.

Tieši pretim tumšs un kluss kā līķis

Smārdes purvs, pilns akaču un ūdens:

Melna mute, kas bezgala saņemt

Sevī var un neizlaist vairs ārā.

Bet pa kreisi un pa labi tālāk

Kaujas troksnis nenorimst pat mirkli:

Prettriecienā vācieši nāk sīvi

Mazām grupām, smagā uguns vilnī.

Raķetes zied debesīs kā astras.

Uguns troksnis blīvu dara gaisu.

Latvieši, kas pagājušies dienā,

Turas cieti jaunos ierakumos.

Lēnu gaitu soļo podporučiks.

Tikai reizēm raķete, kas tuvāk,

Paver tumsā viņa seju citiem.

Smiltis valgas. Rotniekam kļūst karsti.

Cepuri kā nemanot viņš noņem,

Pacel galvu pretī vējam, kaujai,

Pretī purvam, brūnganam un smagam.

— D, tu drēgnais, viltīgais un vēsais,

Izžūsti, lai ir zem kājām kaltums,

Laba eja strēlniekiem pret varu,

Naidnieku un viņa slēpto spēku I —

Klusē purvs kā norimusi žauna:

Redzēt grib, ko spēs ilgs, slogots Ienaids.

Vai tas varēs dūksnāju un rāvu

Pārvērst stiklā slīdošā un gudrā?

Paceļ galvu rotnieks pāri sevlin,

Izaugt ceļas augstāki par priedēm,

Purva skāvumu, kas guļ pie kājām,

Nespēku un savu gurdo domu.

Plešas vējš. Nes pretim īgnu gaisu,

Ožamo, kas sārmu pilns un sāļu.

Plaiksni pamales kā vējā celti

Ugunsskali liela vīra rokās.

Un starp visu — debesīm un zemi,

Purva lāstu, tuvo kaujas troksni

Suņu rejas spraucas reizēm cauri.

Auss kā traka uztver suņu balsis,

Tver kā slāpis saldu māla krūzi.

Suņu rejas. Sirds, vai ilgo mājas,

Ganu dienas, asaras un sauli?

Suņu rejas izbiedētas, baigas.

Atmiņas kā pūkas galvā izzūd.

Cita doma šaudās zaļgā dīķī:

Asums steidzīgs, izšaujas no dzīles,

Satraukums tur valda, blāķī sagāzts, —

Kā ar rotu pāriet plato purvu

Nemanot līdz viņai meža malai,

Pielīst patvertnēm kā modriem slēpņiem,

Ložmetēju ligzdām gudri liktām?

Viltīgs purvs ar akačiem un tumsu,

Katru troksni dzirdēs slēpņi asie,

Uguns nāks, un rotai klāsies grūti;

Suņu rejas atkal iešļāc gaisā.

Tagad rotnieks iešķelts pēkšņā domā:

Suņu rejas. Viņas izglābs rotu.

Izej vieta. 6. rota, steigā

Kopā vākta, asi, karsti elpo.

— Ko mēs darīsim šai īgnā purvā? —

Saka strēlnieks jauns un tramīgs skatā.

— Vardes ķersim, — pasmaida kāds vecāks,

— Brokastīs ko Fricim likt uz galda. —

Biezē tvaiks, kas plūst no 6. rotas

Baltās svītrās, zūdot naktī melnā.

Komandieris podporuēlks Rubuls

Straujiem soļiem pienāk, skata visus

Un tad nostājas kā sodam priekšā.

Drusku nogaida un skaļi saka: — Zēni,

Kurš no jums prot labi riet kā suns?

— Es, — kā gaidījis sauc pamazs strēlnieks

Un no rindas iznāk rotas priekšā.

— Labi, parej, — saka komandieris.

Strēlnieks rej — un īstāk rej par suni.

Smaida komandieris, rota smaida

Lepnumā, ka rast var tajā visu.

Komandieris pievelk suni tuvāk

Un tad stāsta rotai kaujas gaitu:

— Strēlnieki, jums jāplūst tā kā miglai

Pāri purvam, pretī vācu spēkiem.

Akačl jums jāpāriet kā laipas,

Jāaizmirst, kas šāviens, troksnis, balss Ir.

Komandas es došu jums ar suni,

Tad neviens mūs naktī nepamanīs.

Suns būs blakus man. Ja ries viņš vienreiz:

Iet uz priekšu pretim otram krastam.

Iegaudosies gari, it kā sāpēs:

Nogulties un klusi ķēdē gaidīt

Rējienu, lai tad uz priekšu ietu.

Šaut nav brīvi. Kaut pat arī naidnieks

Taustītu ar savām karstām lodēm.

Tikai līst uz priekšu vienmērīgi.

Izlūki būs priekšā. Ja mūs visus

Naidnieks atklās, trieciens spēcīgs

Tikai glābt var mūs un mūsu lietu.

Komanda tad būs, kā parasts, — mana.

Sapratāt? — Jā, atskan dobja atbalss.

Pulkstenis ar likto stundu klātu.

6. rota dodas pāri purvam

Carā ķēdē. Tumsā sadzirdami

Tikai vāri rūgtu soļu šļaksti,

Smaga elpa, nopūta vai ņurdiens.

Tumsa acis kož ar melnu sāli.

Katrā solī lielāks grūtums smeļas.

Kājas grimst līdz ceļiem alknā dūkstī.

Zābaki sen pilni rāvas ūdens.

Muguras kūp biezā slānī mitras.

Tikai malās dun vēl nikni kauja,

Uguns plaiksnā, tāle kust kā nāsis.

Meža galotnēs kāpj ugunskuri.

Zalves birst kā zirņi milzu katlā.

Vācieši vēl nebeidz uzbrukumu,

Bet, kad atslābst, platas mīnas raida,

Zeme salecas, tām dobji plīstot.

Tikai priekšā purvs — liels, kluss un baismīgs:

Caurums drēgns, un tumsa pāri visam.

Lēni dodas 6. rota tajā

Drausmo starpu aizbāzt līdz pat galam.

Jāzin tikai, kur ir ložmetēji,

Šķiet — pret vidu. Turp tad doties rotai.

Acis sūrst no lielās uzmanības,

Tumsa birst kā sausas skujas plakstos,

Ausis džinkst, ar dīkām mušām pilnas.

400 soļu noieti pa purvu,

Ķēde izļodzās, sāk daudzi atstāt.

Citi klūp un paliek ūdens bedrēs.

Komandieris iekaucina suni.

Ķēde stāj, un kosām pieplok ļaudis.

Elso smagi iekaisušām rīklēm,

Gaisu tver ar muti kā ar sauju,

Seju liek pie zemes, ieož trūdus,

Irdnes dvingu, sūrumu un spēku,

Piespiež krūtis dubļu biezai kārtai,

Zemiem augiem, pērnai, cietai zālei,

Lai uz mirkli justu vēl, ka dzīvi,

Tverot sevī visu zemes elpu.

Rotas ķēde 600 pēdu gara —

Čūska, traka, kūpoša un nikna,

Komandieris skrien gar visu rindu,

Kārto, uzdod, pievāc visus kopā;

Un, kad ķēde elpu atvilkusi,

Mazais strēlnieks — suns rej vienu reizi.

Ķēde ceļas un uz priekšu dodas.

Suņa balsij stingri klausa arī

Izlūki, kas virzās rotai priekšā.

Apšaude pa labi un pa kreisi

Nemitas, bet pieaug ātru elpu.

Lodes džinkstot lido rotai pāri,

Tumsu rauj kā melnu zīdu pušu.

Laba daļa trakā purva veiktu,

Ķēde atkal sajukusi krūmos,

Akačos un lielās ūdens mutēs.

Pleci kūp kā katliņi uz uguns

Strēlniekiem. Redz komandieris — slikti.

Iegaudojas suns, un rota ieplok

Dzestrā grīslī. Rīkojums nāk vadiem:

Drīzi purvs būs galā. Pēc simts soļiem

Apstāties bez komandas un gaidīt

Dzeloņgriežu kliedzienus par zīmi.

Celties tad un uzbrukumā doties,

Būs tur ejas stieplēs vaļā cirstas.

Un ar suņa rējienu vēl reizi

Komandieris pieceļ savu rotu.

Ievaidoties garā ķēde iebrūk

Tālāk tumsā, dūksnājā un miglā,

Spēku pēdējo un sirdi nesot

Lielam brīdim — triecienam pret stieplēm.

Mežmala kā tumša, melna siena

Tuvāk nāk. Kails siltums pavīd gaisā.

Drīz būs gals. Kur patvertnes, kur stieples?

Tikai pacelt visu savu sparu

Roku galā, niknumā un solī.

Klusumā — no mežmalas simts soļu

Sastingst rota, gaidot savu brīdi.

Mirkļi krīt kā lāses dziļā akā.

Izlūki, jau pielīduši žogiem,

Griež, un klusums tur tos viegli zobos.

Naidnieks nezin, ka tam saknes nogriež,

Prātā nenāk viņam veiklais gājiens

Pāri rāvai, muklājam un dzelmei.

Šķita, putniem ceļš šis tikai spējams,

Bet ne cilvēkam un kaislam zvēram.

Pēkšņi spārnā kreisajā, kur līkums,

Atskan sprādziens dobjš kā zemes vidfl,

Kliedzieni un ložmetēju lamas.

Tumsa sakustas, un ūdens pieplok

Purva ciņiem. Rota ātri uzlec.

Strēlnieki skrien, cits par citu kliedzot,

Kliedziens cejas līkumots, bet nikns:

Nakti dzej, un tālums sabirst pelnos

Strēlniekiem uz pleciem. Klūp tie, krīt un

Dodas pretim mežmalai kā naži,

Asi, zvērīgi, ar kailu alku — nāvēt.

Kauja norit īsu, karstu brīdi.

Spārnā kreisajā ir tieši pretim

Patvertnes un ložmetēju ligzdas.

Dzeloņstieples driskās. Ātri stāvi

Cauri iznirst tām un tālāk metas.

Naidnieks mūk, un ložmetēji apklust

Rokas granātās un straujā jonī.

Lēciens vēl, un visa meža mala

Iegūta. Nav citur pretestības.

Ķēde ienirst tumšā, valgā mežā

Tā kā gultā. Atkrīt kaujenieki

Velgās sūnās, papardēs un zālēs

Visā savā augumā un elso.

Tā ir viņu atpūta un alga.

Tūdaļ būs no jauna atkal jāsāk,

Naidnieks attapsies un virsū celsies,

Līdzīgs aukai, nikns un neatlaidīgs.

Pēc sīvajām Smārdes kaujām turpinājās pastiprināti kaujas izlūkojumi. Tajos īpaši rosīgi piedalījās latviešu strēlnieki. Dzejojumā attēlots patiess gadījums, kas noticis ar 8. Valmieras latviešu strēlnieku bataljona izlūkiem.

PIRKSTS

Garās, grūtās Smārdes kaujas galā.

Purvs aiz muguras kā liela varde.

Saskari ar vāciem visur cieši:

Kreisā spārnā zemgalieši mīdās,

Vidū baušķenieki; valmierieši

Spārnā labajā ar jautru muti.

Veikli stāsti, skaidras acis, smiekli.

Pāri saule, lietus, un zem kājām

Briksnājs, mežs, kur blakus lielām priedēm

Sīki bērzi, alkšņi, kārklu krūmi —

Zaļa siena, pilna sārtu briesmu,

Nāves veiklības un panākumu.

Pozīcija likta lielos kokos,

Līkumota, garām, slaidām ejām.

Pavēles nav vairāk iet uz priekšu.

Rudens zeltu sakaisījis lapās.

Salna rītos sanes baltus dvieļus

Un tos noklāj pozīcijai priekšā.

Gaiss tik tīrs, ka stiprā vējā bieži

Just var vācu cigoriņu smaržu,

Kas no vāciem nāk kā smīnīgs sveiciens.

Dažas dienas paiet siltā mierā.

Bet tad atkal sakāpj dzēlums pirkstos.

Priekšā briksnājs, zaļu zāļu vira:

Izlūkos var iet pat dienas laikā.

Desmit soļu atstatumā nevar

Redzēt tur, ka blīvā, zaļā naktī

Strēlnieki ir tramīgi kā zuši.

Vilkiem līdzīgi — tie mazos baros

Dodas briksnājā, lai rastu laimi,

Skarbu pametumu, ātru nāvi.

Kas ir labāks? Viss ir līdzīgs sniegam;

Tikai elpa nepazūd no zemes.

Vēršas rozē un tad atkal uzzied.

Grantsbedres ir briksnājā pa kreisi

Labu gabalu no abām pusēm.

Lamatas tur vāci vienmēr rīko.

Pirmie cenšas iekļūt sārtās bedrēs.

Tikko saule kļūst par zelta vārnu,

Ieķērcās un pazūd tumšās eglēs,

Vāci steigšus ložberi pār plecu,

Skrien uz bedrēm, sēž tur visu nakti.

Nosmīn strēlnieki: nu, friči, velti.

Otrā rītā, kad no dziļām bedrēm

Aiziet vāci, visu plienu smalki

Izpēta, lai novērtētu spēku,

Kas tur iekšā sēdējis ir nakti.

Citreiz atkal valmierieši pirmie

Ietupstas ar lielu viltu sirdī.

Saka vāci tad: nu, strēlniek, velti.

Apnīkst valmieriešiem joku spēle.

Salasās tie slepus vienu dienu,

Nolemj bedrēs uzbrukt vācu spēkiem.

Pievakare. Zālē liela rasa,

Balti tīkli, staipekļi un trūdu

Garojums kā salda, skumja dvinga.

Valmieriešu grupa domā pirmā

Ieņemt grantsbedres un vēl uz priekšu

Sūtīt dažus strēlniekus kā sargus:

Sārtas ogas, ar ko ievilināt

Slazdos vācieti kā slinku lapsu.

Lien caur briksni strēlnieki. Šalc zari,

Ūdens iešļakstās, un zāle likstas.

Pēkšņi izlūks, galotnē kas pirmais,

Redz caur krūmiem vācieti kā zaķi

Tupam lielos ciņos; cieši rokās

Pilnā gatavībā šautene, un

Acis dziļi mežā pretim vērstas.

Strēlnieks met pie pleca vinčesteri,

Vācietis no trokšņa trūkstas augšup,

Arī met pie pleca kaujas rīku.

Kas nu būs? Kurš pirmais atsauks nāvi?

Strēlnieks šauj. — Tu, vinčestere labā,

Esi vanags, nekļūdīgs un spēcīgs,

Žiglā gaitā, nešaubīgā solī,

Tvērienā, kas tieši trāpī vietu.

Šāviens tavs ir reibums vīra sirdī,

Skūpsts uz lūpām nevaldāmā tvīksmē,

Tu pie pleca pieskaries ar glāstu,

Vinčestere, labākā no visām

Šautenēm, kas dusējusi rokās.

Šauj! —

Šāviens. Fricis iekliedzas un nomet

Šauteni, un pazūd ātri mežā.

Raida strēlnieks vēl, bet mērķē velti.

Izlūki uz priekšu visi drāžas,

Domādami krūmos citus vācus.

Koki dreb. Lūst zāle garā steigā.

Virpo gaiss, pilns kliedzienu un lāstu,

Tomēr velti. Vācieša neviena.

Tikai biezā, iezilganā zālē,

Blakus šautenei, kas guļ tur brūna,

Strēlnieki redz dīvā, asā brīnā

Asiņainu rādītāja pirkstu,

Rokai norautu pie pašas plaukstas.

Pirksts guļ zālēs smīnēdams — kā pārāks

Justos viņš par tiem, kas apkārt lokā.

«Labi, ka es šajā zālē guļu,

Citādi no jums viens šinī vietā

Būtu kluss ar mitro zemi kopā.»

Stīvi skatās karavīri pirkstā,

It kā gaidītu, lai celtos tas un

Ietu prom, un nebaidītu mežu.

Tikai blakus šautene tam rāma,

Līdaka, kas rijīga bez sāta,

Aptraipīta asinīm un sviedriem,

Vesela un pilna saviem zobiem.

Šauteni kā trofeju ņem līdz sev

Izlūki, bet asiņaino pirkstu,

Visiem klātesot, kā karavīru

Kritušu bez smieklu un bez joku

Aprok vietā, kur tas bija atrasts.

Atgriežas un pozīcijā stāsta.

Vēlāk ilgi visi valmierieši

Dziedāja par pirkstu īsu dziesmu:

— Reiz vienam frlcim pirksts bij liks

No šaušanas bez mita.

Bet tad tas kaujā varonīgs

No latvju lodes krita.

No plaukstas atrauts, bāls un sērs,

Kur bija pērnā kūla,

Kā ilgi trenkts un trāpīts zvērs

Tas trūdēšanai gūla.

Bet mūsu zēniem mīksts bij prāts,

Tie viņu zemē lika,

Un tā viņš tagad, irdnes klāts,

Pie sava miera tika.

Smārdes kauju laikā, kad intensīva cīņa brīžiem turpinājās vairākas dienas no vietas, kaujās nogurušās daļas sūtīja tuvākajā aizmugurē atpūtai. Dzejojumā tēlota kāda 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljona rota, kas pēc 2 nakšu kaujām bauda īslaicīgu atpūtu. Laiks — 1916. gada 30. augusts. Dzejojuma pamatā 7. bataljona kauju virsnieku liecības un rakstiskās piezīmes.

REZERVE

Trešā naktī kaujeniekiem maiņa.

5. rota atnāk savu kārtu.

Drusku vīpsnā, joko. Atpūtušies.

Kaujenieki nesaka ne vārda:

Klusu paņem savas mitrās mantas,

Atvadoties noskūpsta kā māti

Vietu to, kur stāvējuši kaujā,

Un pa ejām pazūd biezā tumsā.

5. rota brīnā piešķiebj aci,

Paskatās uz vācu pusi. Laikam

Pekles vieta, ka šie tādi gurdi.

Rūgst zem kājām melna, kūtra putra.

Velvēts čuguns lēnām pil uz galvas.

Kaujenieki smagi kustas mežā,

Viņiem atpūta aiz meža stūra:

Maza pļava, krūmi, drusku ūdens.

Tikko klāt — ar visām drēbēm sakrīt

Kur nu kurais saldā rīta miegā.

Rīts ir tīrs, ar lielu rasu zālē.

Odens klusi urdz starp alkšņu stumbriem.

Silda saule lapas, zemes virsmu,

Mirdzošs tvaiks plūst pāri zaļai pļavai.

Siltums dīvains, bālgans izplaukst gaisā —*

Rozei baltai līdzīgs. Prātus apņem,

Sirdis šūpo, ceļot pāri kokiem,

Izkausējot atmiņas kā sniegu.

Kaujenieki ceļas, veras saulē,

Staipa locekļus un elpo gaisu

Sidrabaino, pilnu rudens dvingu.

Līdzīgs degvīnam — tas iesit elpā.

Mazā upīte drīz pilna vīru.

Auti izmazgāti meža zaros.

Basām kājām bradā kaujenieki

Līdz pat jostai kailiem, stiegriem stāviem.

Skalo sviedrus, dūmus upes straumē.

Smaidošas kļūst visu sejas atkal.

Tver no upes rokas tīro smilti,

Berž ar to sev miesu gluži sārtu,

Lai tā kūp ar īsu, velgu vizmu.

Kaislām saujām lej sev pāri straumi.

Priekā lec un tvarsta plaukstām sauli.

Daži sarauj lielus zāļu vīšķus

Un ar tiem sev kaitē cieto ādu,

Ļaujot augu zaļai, valgai sulai

Ieplūst asinīs kā dārgam vīnam.

Citi nogulstas un valstās grīslī,

Zvirgzdos, sūnājā un melnā irdnē

Tā kā sīka radība un zirgi,

Lai tā noberztu sev miesu baltu,

Kas tik ilgi kaujās izskābusi,

Lai tā saplūstu ar visu zemi,

Uzsūktu ar katru savu šķiedru,

Ādas plakumu un sārto rievu

Augu spēku, reibumu un līksmi.

Ugunskurus nedrīkst celt, bet drusku

Meža vidū paver laipnu liesmu.

Iedur malās divus lielus mietus.

Pārkar pāri gaišu, lepnu kārti,

Un uz tās kā kautas zosis rindā

Uzkar visi savus kreklus, bikses.

Uguns liesmas glauda mitros audus

Un no tiem sev paņem visu dzīvo,

Kas tur ir un moka kaujeniekus.

Kailie vīri apkārt ciešā lokā

Stāv un smaidot vēro lielo nāvi.

Veras smiekli, miesa kaisli elpo,

Satraukts aroms vijas skuju smaržā,

Uguns tuvums vāri kveldē ādu,

Sārtām plēnēm gulstas cietos stāvos,

Kutinot uz krūtīm smalkās pūkas.

Aizmirsušies divu nakšu kauja.

Elpā mīla, atmiņas par lūpām.

Mute kut no tāliem pieskārieniem,

Acīs iezib iekāre un valgums,

Dzīves alka, aizmiršanās saldums.

Vecākie par savām mājām runā,

Pļaujas gaitu Vidzemē aiz upēm.

Katrā vārdā miers un paļāvība.

Zin tie labi savas sievas, visus,

Kas tur strādā, vienmēr minot viņus.

Kad viss gana izjokots un pateikts,

Klusi dziesma aizvijas pa loku —

Lēna dziesma maigiem, labiem vārdiem.

Meldija kā zaļa, vēsa lapa —

Katru sirdi veldzēt spēj un dziedēt.

Līgo dziesma, līgo uguns maiga,

Klausās mežs ar aizturētu elpu.

«Kur tu biji visu laiku, dziesma?»

Stumbru miza, saknes, katra skuja,

Sūna zilganā un niknais grīslis

Kāri tver kā elpu kluso dziesmu.

Vīri dūc, kāds lulina pa starpām;

Zemes bites, samtainās un mīkstās,

Tādas skaņas pludo smaržu vidū,

Pūpoli, kas vēju gaisā mesti.

Līgo laiva uz ūdeņa dziesmā;

Jūra nāk pa mežu galiem pretim,

Sāļu dzestrums, kas pa zariem nokāpj,

Zivju saldenums un putu mirdzums, —

Visi tie ir dziesmas šurpu saukti.

Kaujenieki dzied, un viņu elpa

Dziesmā saplūst nedalāmi kopā.

Pusdiena, kad saule gluži silta,

Papardēs un mīkstās meža sūnās

Kaujenieki snauž ar seju saulē.

Skudras tekā, skūpstot viņu miesu,

Zirnekļi nāk raudzīt tīklam vietu,

Odi dīc, un saule zelta segu

Pārklāj stāviem, iegrimušiem miegā.

īsais miers, kas bija dienas vidū,

Pieceļas un ātriem soļiem aiziet.

Arvien skaļāk iedunas aiz meža

Bateriju grāvieni un elsa.

Zeme viegli iedrebas kā drudzī.

Norimst vējš un ieplok rāmos zaros.

Koki sastingst, gaiss uz celma sēstas.

Ņiprie kukaiņi, kā baismu jūtot,

Pazūd. Pēkšņi komandas un steiga:

Rezervei būt kaujas gatavībā.

Miegs kā sega norauta no acīm.

Visi steigā kreklus rauj pār galvu,

Ugunskurus izjauc, izlej traukus,

Uzkabi vāc kopā, naski tērpjas.

Un pēc īsa brīža visa rota

Stāv pa vadiem koku drēgnā ēnā.

Saule iekāpusi egles zaros.

Arvien vairāk zeme dreb, un tagad

Dzirdamas jau ložmetēju rejas

Asās, griezīgās. Aiz meža kauja.

— Vai tu redzi iegulēto zāli? —

Saka strēlnieks savam blakus biedram.

— Bij kā sapnī. Būšu atkal sapnī,

Tikai grūtā. — Komanda — uz la-bo.

IESVAIDÏJUMS

Savu roku pār acīm es laižu:

Smaga ziema, un vakars ir vēls,

Bet pret debesīm redzu ko gaišu.

Velti tālumi pfdas to aizšūt,

Aukai līdzīgi zvēro šis kvēls.

Visas pamales ļogās un gainās,

Lielais plašums vēl lielāks kļūst.

Mana dvēsele ceļas bez vainas:

Viņu paņem kā putnu tās ainas,

Kas no debesīm šļācot plūst.

Redzu, redzu pie bezgala telpā,

Tur, kur mākoņi mēnesi rok,

Pulks aiz pulka iet vienotā elpā,

Ceļas mirdzot un atkal plok.

Viens pēc otra, tie astoņi skaitā,

Karsti karogi kūpot tos sedz.

Viņus soļojam pasaules klaidā

Visas tautas un dzīvības redz.

Blakus varoņiem lieliem un kāriem,

Kas pār pasauli gājuši reiz,

Viņi ceļas pār klajumiem bāriem,

Visu labojot to, kas tur greizs.

Viņi kāpjas no Daugavas zilgās:

Tautas bēda un ienaids tos nes.

Viņu briesmās un sūrumā ilgā

Rītos ļogās puspasaules.

Vecā vara to satrauktā gaitā

Sadrūp zvirgzdos kā pārkarsēts pliens.

Valda milžus tie — nedaudzi skaitā,

Tā kā valdījis tos nav neviens.

Kāda milzīga gaismas strēle,

Mūžos vaļā pusparauts logs!

— Tie ir — latvieši, — čukst visu mēles.

Telpā izplaukst jauns, mirdzošs koks.

Tie ir strēlnieki, kuru vairs nava

Un kuru nebūs otrreiz vairs.

Tikai viņu mūžīgā slava

Tautu sargās kā karogs kairs.

Vai es brīnumu dzīvē redzu,

Vai par brīnumu dzīve kļūst:

Mostas tauta un pacel plecu,

Un no elpas celts zobens lūst.

Savu roku pār galvu es laižu —

Balta ziema, un vakars ir vēls,

Tikai tālēs mirdz strēlnieku gaišums,

Velti mākoņi pūlas to aizšūt:

Aukai līdzīgi zvēro šis kvēls.

PROZA

.

Eņģelis aiz letes

.

KUKAIŅU KARALIENE

Pavasaris. Kopš pēdējām Lieldienām esmu pārnācis uz dzīvi Bieriņmuižā, tālu aiz dzelzceļa sliedēm.

Tur visām apkārtējām ielām trūkst bruģa; viņas klātas vienīgi smiltīm, sausām un gaiši dzeltenām kā kodes. Smiltis vieglas un gaisīgas: pat vismazākā vēja pūsmā lido augstu un turas zilgmē ilgi kā putni. Grāvji plati un lēzeni; viņos vienmēr skumst ūdens, bet pāri tam liecas lielas, zilas neaizmirstules.

Agri rītos un vakaros smilšainās ielās soļo ganāmpulks — apkārtējo māju govis. Vāri smaržo tesmeņos piens, un no smiltīm, ko paceļ lēni plūstošo govju stāvi, virs viņu galvām, ragiem un mugurām pamazām izveidojas bāli rožains putekļu mākonis, kas ceļas arvien augstāk un augstāk, līdz piebriest, nosarkst vēl vairāk un tad kā dīvains, gaisos pacelts rožu kalns pazūd uz pilsētas pusi.

Visas mājas tur slēpjas nelielos augļu dārzos, kurus Iežogo zemas koka sētas vidēja cilvēka zoda augstumā. Parasti ftos dārzus rotā kāds kļavs, smaržīga liepa, bet visbiežāk kastanis vecs, lielu, tumšu cepuri galvā. Rudeņos no viņa krīt zālē dzeloņaini zaļi augļi, kas, pret zemi atsitoties, dun un šķeļas, rādot pasaulei brūnus, spīdīgi valgus riekstus un apvalka balto, miltaino miesu.

Es dzīvoju nelielas koka mājas otrā stāva. Mana istaba aizņem mājas visu vienu galu. Otrā pusē, tāpat viena kambari, mitinās sirma vecenīte — mana kaimiņiene.

Virtuve un priekštelpa mums kopēja. Priekštelpa maza, bez loga, bet tas nav ari vajadzīgs. Esmu pie viņas tā pieradis, ka jaušu un redzu tās apmērus pilnīgi bez gaismas, pat vislielākā tumsā. Viņa gaužām maza un sākas tur, kur izbeidzas līkās, čīkstošās koka trepes no pirmā stāva.

Mušu kopējai virtuvei tikai viens logs. Tas pats jumtā virs mūsu galvām un tikai krietnas rūts lielumā. Pēc viņa es vēroju laiku, jo šo logu pārstaigā visi zilgmes mākoņi, putni un smaržas.

Rītos, kad uz viņa dzidrās, vēsās miesas tup balodis un klusi dūdo, es zinu, ka laukā vēss, vējains laiks. Es kāpju ķeblītī, paceļu rūti, un balodis lēni ielido mūsu virtuvē. Tur viņš apstaigā visus traukus, galdus, krēslus, silda kājas uz remdenās plīts, uzlaižas kādreiz man uz pleca, vecenītei uz aubes un uzlasa no grīdas visas maizes un ēdienu druskas.

Ēdu es ar savu kaimiņieni pie viena galda, patiesībā pie viņas galda. Rītos tā mani pacienā ar kafiju, kas atšķaidīta biezā, saldā kazas pienā. Tase, kurā virmo brūnais, kūpošais šķidrums, — apaļām, pirksta biezumā siltām lūpām un rozā osu.

Dzerot savu kafiju, vecenīte iebirdina viņā nelielos kumosos salauzītu baltu maizi. Šķidrumā iekrītot, maize sabriest un lēni nogrimst viņas saldā, brūnā klēpī.

Rīta pusē es parasti eju uz Daugavu zvejot. Sapņodams es sēžu krastā tik ilgi, kamēr saule no manas sejas pārvietojas uz manu muguru un ūdeņi pie manām kājām sāk kūpēt kā saskrietas zirgu muguras. Tad es eju mājās. Pa ceļam es nopērku no puikām zivis, jo visā rīta cēlienā neesmu izvilcis nevienas zivs. Šī radība mani ārkārtīgi vairās, laikam mana ēna uz ūdeņiem izskatās pārāk atbaidoša.

Pārnestās zivis es nododu vecītei. Tā no viņām vāra garšīgu, kūpošu zupu. Tad mēs pusdienojam. Galda vidū bļoda. Gar malām divi biezi šķīvji; viņos lielas, smagas sudraba karotes, kas divreiz vecākas par mani. Tās pirktas Anglijā, Šen-fīldā. Viņu apsūbējušos kātos skaistiem izlocītiem burtiem

iegravēts vecenītes vāicls — Anna. Gar malām šim cēlam, majestātiskam vārdam tup divi balodīši un skūpstās. Tie tēlo mūžīgo mīlestību — un to dara ar vislielāko rūpību.

Garaiņi, kas kāpj no kūpošās ēdienu bļodas, nevar nekur aizlidot un pazust; tie sastājas zemajā telpā pie griestiem, pārvēršas bālās ūdens lāsēs un tad karājas, trīcot un zilgani vizmojot, blakus mušām un prusakiem.

Ēšanas laikā vecenītei pie svārkiem parasti gozējas mūsu draugs — balodis; nepacietīgi groza savu spožo galvu un skatās asakā, kas nosviesta viņam pie kājām. Aiz sienas vecenītes pulkstenis nosit gari un melodiski — divi. Viņa balss dzidra, bet trīcoša, un man liekas, ka tur kāds nomet mūžībai divus lielus cukura graudus sudraba traukā.

Tikai reizi mēnesī es nevelku savu veco skārda bundžu no galda pavēderes laukā un neeju uz Daugavu makšķerēt. Tas ir priekšpēdējā mēneša dienā. Tad mana kaimiņiene uzvelk savas labākās drēbes, iekar rokā veco, lielo tīģerādas rokas somu, noglāsta drebošu plaukstu sava senā lietussarga dārgo, zaļgano zīdu un dodas uz pilsētu pēc sava nelaiķa vīra niecīgās pensijas. Un es viņas vietā eju paganīt tās veco, raibo kazu.

Es uzvelku savas vecākās bikses, atrotu tās līdz ceļgaliem, kājas ieauju vecās, caurās kalašās, kas no ilgas stāvēšanas tumšā, mitrā priekštelpā sarāvušās un kļuvušas mazākas, kā to dara pie vecuma ļaudis ar savu ķermeni. Es izvelku no veca kurvja garu, nosmulētu striķi, kuru esmu atvedis līdz no Tiii kestānas. Viņš ciets, piķots un glabā vēl sevī dienvidus sauli un vīnogu vāro, zilgano smaržu. Šī striķa vienu galu es uzmetu kazas ragiem un sapinu, bet otru galu apsienu sev ap roku.

Mēs ejam pa smilšainām ieliņām no pllsOlas laukā. Mus pavada skaļas suņu rejas, bērnu smiekli un Ābeļu zari. Tālumā kūp zilgme. Priedes mazgā savas galotnes viņas spožumā. Kaza mani ved. Lēniem, apdomīgiem soļiem. Pie kakla viņai zvana spožs, zeltots pulkstenis, bet pavēderē maigs, I<m,iIn lesmens, svinīgi šūpodamies pavasara sanošā gaisā.

Mēs nonākam priedēs, kur jau savas kazas gana pārējās vecenītes. Es paceļu viņām savu cepuri sveicienam. Lejā burbuļo mazs strauts, un virs viņa lēkā puiku smiekli. Vārnas sēž priedēs un apdomā savu nākošo ķērcienu. Es iegulstos zālē, mākoņi pilina savu tālumu man sejā, es sapņoju un iemiegu.

Kad vecenītes kaza apostījusi un apgrauzusi visu to zāli un zemi, ko ļauj viņai striķa garums, tā pienāk man klāt, piegrūž purnu manam sānam, kutina lūpas ar savu balto, zemes dvingas pilno bārdu un zvana man ausīs ar savu kaklā mirdzošo kapara zvanu.

Es pamostos un pāreju uz citu vietu. Tā tas turpinās līdz tam brīdim, kad viņa velk mani uz upīti padzerties. Mēs dzeram blakus no viena un tā paša atvara. Man liekas, ka kazas bārda smaida. Es guļu uz vēdera, atspiedies ar krūtīm pret krasta pēdējām velēnām. Rokas man ūdenī līdz pašam strauta dibenam. Viņām apkārt lēkā mazas, zeltītas mailītes, piedur savu purnu manai rokas ādai un tad žigli aizspurdz gluži kā zvirbuļi.

Pēc tam vairs es kazu ganīties nevedu. Saule jau pusdienā, kazas tesmens maigs un smags kā medus. Mēs atkal lēniem, apdomīgiem soļiem ejam uz mājām. Vārtos smaidīdama gaida vecenīte un saņem kazu.

Es kāpju augšā savā istabā. Manas drēbes pilnas skudrām. Ņemu vecu, biezu stikla glāzi ar šauru sākumu, ieberu glāzes dibenā cukuru, tad nolasu no savām drēbēm skudras un metu tās glāzē uz cukura.

Skudras sākumā nekust, tad atjēdzas un pamazām pieplok ar savu ķermeni mazām, saldām druskām. Es nolieku glāzi saulē. Stikls miglojas, cukurs kļūst valgans, skudras spīd tumši zilā vakara mākoņu krāsā un čaukst kā plāns, dārgs zīda papīrs. Pievakarē es iznesu trauku sētā un izberu skudras ar visu cukuru zālē. īsi pirms saules rieta visas tās nonāk savās mājās un stāsta, ka viņas bijušas skudru paradīzē.

Šāda paradīze mūsu augšējā stāvā visiem kukaiņiem. Mana kaimiņiene ļoti klusa, iecietīga vecenīte. No kustoņiem viņai labākais draugs vecā, raibā kaza; kaķu un suņu viņai nav. Mūsu trepes vienmēr tīras, baltām, sausām smiltīm noklātas un vakaros smaržo pēc matiolām un tikko nopļauta siena.

Mana kaimiņiene runā maz un tad arī vienīgi smaidīdama, it kā ar saviem lūpu kaktiņiem runādama: «Neņemiet nu (aunā, ka to izteicu.»

Bet vienā lietā viņa bezbailīgi stingra, uz nāvi spējīga. Tā bezgalīgi mīl visādus kukaiņus. Kad viņai sētā trauslā māriņa nolaižas uz rokas, tā var ar mazo kukainīti tad stundām kaut ko sarunāties maigā, lidinošā balsī. Vecenīte tādās reizēs nerunā mūsu īstos cilvēku vārdus un teikumus. Tās ir nesaprotamas, dīvainas skaņas, kas tad plūst pāri viņas lūpām — lēni, zuzot, ar svilpojošu pieskaņu. Un kukaiņi to saprot.

Es esmu redzējis, ka mana kaimiņiene nonākusi sētā ar maizes doniņu rokā, apsēdusies savā līdzpaņemtā brūnā ķeblīti un sākusi kaut ko dziedoši, gari murmināt. Kā burve, kas teic savus karstos, žuburainos vārdus.

Pēc kāda brīža atlido māriņa un nosēstas tai klēpī, tad otra. Starp liesmojošiem smilšu graudiem drīz vien parādās skudru melnīgsnie ķermenīši arvien lielākā skaitā. Tad vecīte drupina savu maizes donu un druskas met kukaiņiem.

Priekštelpā, virtuvē un savā kambarī vecenīte neļauj l/.ni cināt nevienu mušu, prusaku un tarakānu. So kukaiņu sarodies bezgalīgs daudzums.

Cauru dienu šinīs telpās rāmais, drusku smuržolnalN gaiss pilns mušu nemitīgās, vienmuļās sīkšanas un dūkšanas. Visas drānas, visi laikraksti, sienas un trauki klāti viņu Nokaltušiem raibumiem. Zirnekļu tīklus vecīte bez žēlastības Iznicina, bet pašus zirnekļus veikli noķer, smaidot iebāž pudele un tad vēlāk palaiž tos sētā.

Prusaki, mazi, sarkani un brūni, prusaki, lieli, l/pleslloni spārniem, bariem skraida apkārt. Pirms apsēšanās vienmei |ā apskata krēsls, vai tur nav jau sēdekli loņOntls kods piusaku

bars. Nevienu trauku nedrīkst atstāt bez vāka. Tas stundas laikā būs pilns ziņkārīgiem prusakiem un nekaunīgām mušām, kas savā starpā reizēm pat bikstās un plūcas.

Mana kaimiņiene, pirms kurina plīti, vienmēr izdauza siltos pelnus ar sevišķi šinī nolūkam glabātu spieķīti. Prusaki ļoti mīl siltumu un bieži vien ierokas maigos, zilganos pavarda pelnos.

Reiz visu nakti manas kurpes nostāvēja virtuvē. Rītā es viņas tikko pazinu. Tās bija līdz malām pilnas nepatīkamo mūdžu, kas lēni kustējās, čaukstēja un sprakstēja kā jauna priežu malka. Viņu muguras un spārni vizmoja pustumsā dīvaini zilganā gaismā. Kurpju virsma bija klāta vietām lipīgu, zaļganu šķidrumu, kas oda pēc pulvera un hiacintēm reizē.

Mana kaimiņiene — vecenīte ārkārtīgo kukaiņu daudzumu uzskatīja kā dieva svētību, kas dod laimi, sniedz labvēlīgu iznākumu grūtās slimībās, spodrina acu gaismu un dziedē augoņus. Nezinu, kā zvejojot biju sarāvis roku uz dzeloņu drātīm. Pie pusdienām ieraudzījusi ievainojumu, mana kaimiņiene pēkšņi veikli pakampa no sienas kādu zilgani brūnu, lielu prusaku tēviņu un piespieda to manam ievainojumam. Vēsas, stindzinošas trīsas nolija pār manu ķermeni, es izbailēs un riebumā atrāvu roku, bet vecenīte smējās.

— Nekas, pietika. Tēviņš pieskārās savām kājām. Roka kļūs vesela.

Un to viņa teica, smaidīdama tik dziļā pārliecībā, it kā tas tiešām tā varētu būt.

Mana roka, protams, sadzija. Bet, vai no prusaku tēviņa kāju brīnišķīgā balzama vai manas kaimiņienes lielās, briesmīgās ticības, to es nezinu.

Gadījās, ka kāds neuzmanīgs vai pārlieku ziņkārīgs prusaks ievēlās kūpošā zivju zupā un tur ņēma ātru, bet drausmīgu galu. Tad es redzēju vecenītes acīs asaras, lielas un dzidras kā debesis. Saviem līkiem un brūniem pirkstiem viņa ņēma maigi mazo mironi no zupas laukā, lika to galdā un ilgi glāstīja. Pēc ierausa savā plaukstā un iemeta plītī.

Katru dienu mušu mūsu virtuvē un priekštelpā nobeidzās simtiem. Viņu līķus mana kaimiņiene ar mazu, biezu slotiņu saslaucīja virtuves vidū un tad tos sabāza pudelē, katru atsevišķo līķu rindu pārkaisot ar plānu cukura kārtu.

Šādi pildītu pudeli vecene guldīja sava loga saulē un turēja tur veselas trīs dienas. Tad nosvīdušo un drusku sārto pudeli lēja līdz pusei pilnu ar etiķi un virsū tam vēl guldīja spirtu. Ar laiku viss šis maisījums kļuva tumši brūns kā pārgatavi ķirši un ārkārtīgi dzidrs — bez vienas pelējuma pārslas un tumšām duļķa pūkām. To mana kaimiņiene pārdeva apkārtējām strādnieku sievām kā īstāko līdzekli pret reimatismu, kaulu sāpēm un locītavu tūskumu.

Arī nosprāgušos prusakus vecenīte izmantoja. Salika tos rindā vienu pie otra uz plānas skārda plāts un tad kaltēja viņus uz vienmērīgi kvēlošām oglēm plīts cepeškrāsnī veselu nedēļu. Pēc piegrieza tiem klāt grauzdētus kastaņus, jaunus, sulotus lupstājus un bērza pumpurus. Tad ar šo maisījumu pildīja pudeles līdz pusei un lēja tam virsū vēl remdenu, novārītu ūdeni. Pēc divām naktīm ūdens kļuva ass, tvirts, koši sarkans un reizē arī pārsteidzoši tīrs un dzidrs kā slīpēts stikls un kalnu kristāls.

Es nezinu, pret kādu slimību un traku kaiti šis līdzeklis bija, laikam pret auglību, jo dažādu vecumu un kārtu sievietes pēc viņa nāca kā apmātas.

Mana kaimiņiene savu kukaiņu dabu lzpratti sevišķi dziļi Viņa pazina katru mušu pēc tās sīkšanas un spārnu vedināšu nas, pazina katru tarakānu un prusaku, kas ložņā|a viņas priekšā pa galda virsmu un plīts siltumu. Viņa zlnfiju katra kukaiņa vājības, vēlēšanās un raksturu pēc kustībām, tērpa zaigojuma, spārnu un ūsu kustināšanas.

— Lūk, tam prusakam tur — bēdas, — teica viņa man reiz un pacēla savu pirkstu pret lielu, briesmīgu prusaku gulda stūrī. Tas stāvēja tur sastindzis, nolaistām, salmi zilām ūsām, un viņa virsma bija pelēka, nespodra un diOgua ka purvs.

— Šodien rītā viņam nomira sieva. Slaida, gaiši sarkana ar zeltītu blāvojumu kā sievietes mati. Prusaki — uzticīgi vīri. Arī viņš rītā bīis beigts. Tad es viņu izkaltēšu — lēni un rūpīgi, tas viņam atnesīs vieglu un gaišu pēcnāvi, bet cilvēkiem viņš remdinās sāpes.

— Kaimiņien, es neticu šo mazo, sīko, riebīgo kukaiņu jūtām. Tās ir tikai jūsu iedomās.

— Naivais, — atteica viņa man. — Pat grīda zin, ko mēs runājam, paskaties, kā viņa smīn.

īss, ļodzīgs saules stars kā zelta slieka locījās un ņirbēja uz vecās, robotās grīdas. Bet smīna es nemanīju. Es piesitu grīdai ar kāju, viņa nodunēja, tad gaiss šo skaņu paņēma un iemeta sev mutē, bet tukšums starp grīdu un griestu smiltīm pārmeta kūleni un atkal sastinga gaidās.

— Kaimiņien, es neredzu grīdas smīna.

— Tamdēļ, ka tu netici tam. Neticība ir katra kurluma un akluma sakne.

— Un jūs ticat?

— Jā, es ticu, es ticu, ka viss pasaulē līdzīgs un vienvērtīgs man. Šī grīda, šis ķeblis, šī drāna, mūsu domas, ābeļzieds un zvaigznes tur tālumā — viss viens. Un arī šis prusaks — šis nelaimīgais, nāvei nolemtais prusaks vienvērtīgs man. Kaut viņš izskatās pēc slepkavas, pēc veca, cilvēka asinīs notraipīta dunča, viņam tomēr iekšā jūtīga un smalka sirds. Viņš nāves nebaidās un prot sarunāties ar zvaigznēm debesīs un ar akmeni kalna vidū, jo viņš pilnīgi neapzinīgi tic tam, ko mēs noliedzam.

Es stāvēju, atspiedies stenderē, un neteicu nekā. Caur pārsisto stiklu virtuvē ieklīdusi vēja pūsma kā kļavu lapa pielipa manai pierei. Vecenītes brūnās, dzīslainās rokas gulēja klēpī un izstaroja rožainu gaismu. Bet varbūt tur vecenītei rokās zem ādas nebij dzīslas, bet no makšķerniekiem paslēpušās sliekas? Apakšējais slieksnis gribēja pa trepēm uzkāpt augšā un noklausīties mūsu sarunā. Un sētā virs akas sasilušam gaisam kūti-iiāja pavēderi vēsums, kas kāpa no akas iidcns augšup pa grodiem.

Pēkšņi lielais, briesmīgais prusaks galda stūrī sakņupa, it kā lodes ķerts, sagrīļojās un tad nokrita uz grīdas bez trokšņa — gluži kā pūka un cilvēka skats.

Vecenīte lēni piecēlās, piegāja prusakam un paņēma to rokās. Tad pagriezās pret mani un smaidot sacīja:

— Es zinu, ko es runāju.

Un gurdi iegāja savā istabā, atstādama aiz sevis konjaka un viegla naftalīna smaržu.

Pēc pusdienām mana kaimiņiene, kā jau vecs cilvēks, mēdz dažas stundas atpūsties. Un tad, kad viņa parādās savas istabas durvīs virtuvē, visi kukaiņi dodas tai pretī un apstājas no tās godbijīgā attālumā kā nu katrs, gan uz vietas sastingstot, gan laidelējot.

Vecenīte nomurmina dažus neizprotamus vārdus un skaņas, klusi pasmaida un ieņem vietu savā ķeblītī pie galda.

Un tad no prusaku bariem iznāk un tuvojas viņai tie, kas pa dienas cēlienu norāvuši sev kāju vai aizlauzuši ūsu, vai pārplēsuši spārnu. Gluži tāpat dara arī mušas. Vecīte visus šos nevarīgos stingri un ilgi aplūko un palīdz tiem kā vien spēdama.

Pēc tam viņa paņem piecus lēzenus kapara traukus un pilda tos ar plānu kazas piena kārtu. Šai brīdī mušu barus un pin sakus pārņem neaprakstāma sīkšana un faukstcšaiM Katrā virtuves kaktā vecene novieto pa vienam traukam, bnt Istabai vidū piekto — beidzamo. Sākas kukaiņu pusdienas laiks. Ve cene sēž savā ķeblī un kaut ko dungo. Viņas balsij tagad piemetas dobja pieskaņa. Liekas tā, it kn kaut kur tālumā kāds pavadītu viņas dungošanu ar klusinātu bungu nblnāšanu.

Vakaros līdz ar krēslas iestāšanos mušu vlenace virtuve satumst pavisam kā akls pagrabs. Es tādos brīžos parasti tupu logā un trinkšinu balalaiku, ko man lod<1vlnā|ls viens kligīzu firsts par zoba izraušanu.

Bet mana kaimiņiene, melnā lakatā tērpta, ienāk šinī laikā virtuvē. Rokās viņai sudraba svečturis, kurā kūpot plivina liesmu tieva vaska svece.

Vecene paņem zemu soliņu, noliek to virtuves vidū un tad, grūti pūšot, apsēžas viņā. Savu lukturi un tā mazo liesmu viņa novieto sev blakus. Liesma dreb kā caurvējā un met dīvainus rēgus virtuves vienīgā logā. Tumsa nopūšas, sabiezē un atkāpjas kaktos, kuru kontūras vairs nav redzamas. Un tad virtuvi pārņem sausa, vienmuļīga čaukstoņa. Čaukstoņa ar katru mirkli kļūst stiprāka un stiprāka, luktura liesma dreb vairāk. Vasks kūst un piepilda virtuvi ar gaistošu medus smaržu. Dzeltenās gaismas un šīs saldenās smaržas vilināti, no visiem kaktiem un grīdas šķirbām vecītei tuvojas tarakāni — lēnā, svinīgā gaitā kā lieli, neuzvarami karapulki. Viņu muguras spokaini spīd, it kā viens tās būtu aplējis ar fosfora gaismu. Lielas, uz priekšu noliektas ūsas mirdz tumsā kā stari, bet sīkās kājas, skardamas klusumu, noslēpumaini čaukst un smaržo pēc mandelēm. Viņi tuvojas gausi kā vērši, dziļš, nievājošs drūmums guļ viņu šaurās acīs. Bet viņu muguru spožumā peldas tumsa, un lēkā sveces liesma ābola serdes lielumā. Vecene kaut ko sērīgu dzied. Rokās viņai mazs stikla trauciņš biezām, dzirkstošām malām un plāns, spožs metāla irbulis.

Daži tarakāni īkšķa lielumā. Tic apstājas pie sudraba luktura vēsām malām, un viņu ūsas kļūst tumši oranžas kā bērnu asinis. Vecene turpina dziedāt. Viņa noglāsta ar mirdzošo irbuli katra lielā tarakāna muguru, tad paņem to rokā un ieliek sev klēpī. Tarakāna ūsas uzbudinājumā piebriest, viņa kājas saraujas, un spokainā virsma pārklājas ar lipīgu, medum līdzīgu šķidrumu. Sākumā viņš drusku kūp, bet pēc tam atdziest. Šo šķidrumu vecene ar irbuli viegli norauš savā stikla trauciņā un palaiž tarakānu vaļā, lai ņemtu otru. Tā tas turpinās līdz vēlai naktij. Mazie tarakāni pa to starpu skraida pa istabu, uzbrūk prusakiem un spēlējas ar aizmigušām mušām. Vaska svece plīvo, ēnas kļūst arvienu biezākas, gaiss vēsāks. Tad vecene noņem savu lakatu un izklāj to uz grīdas. To drīz vien visu pārklāj tarakānu ķermeņi, kas sarāpušies uz viņa sildīties no aukstuma. Nedēju pēc tam es redzēju, ka Šinī lakatā ietina mirstošu bērnu un viņš palika dzīvs.

Ar lipīgo tarakāna šķidrumu vecene ārstē čūsku kodumus un brantu.

Manā istabā vecenes kukaiņi nenāk, jo tas viņiem noliegts. Kukaiņi klausa savu karalieni kā akli kucēni. Vienā agrā rītā pie manis istabā ieskrēja milzīgs tarakāns, kuru visu nakti pie sevis bija turējusi vecene, jo tam bija iedragāts spārns. Pēkšņi aiz sienas vecene klusi un dobji iesvilpās. Tarakāns nāves bailēs metās atpakaļ uz durvīm un pazuda virtuvē.

Kādu rītu, iegājis virtuvē, es atradu viņu tukšu un aukstu. Plīts nebija iekurta. Durvis uz priekštelpu stāvēja pusvirus. Pa grīdu pilnīgi kā bez galvas šurp un turp skraidīja vesels bars prusaku un viņiem pa starpām maisījās gan lieli, gan mazi tarakāni. Es jutu, ka noticis kas ārkārtīgs. Vienmēr kaitīga vecīte nebija rādījusies. Es piegāju viņas istabai un pieliku ausi durvīm. Klusums. Tikai man ap kājām čaukstēdami skral dīja mūdži. Es trīs reizes piesitu durvju stenderei.

— Iekšā, — atskanēja no istabas vāja balss. Es iegāju. Mana kaimiņiene gulēja ļoti platā sarkanā koka gultā ar augstām apkaklēm abos galos. Viņai pie kājām neliela koka kaste, porainu, sarkanu drēbi klāta. Zem tās rindā Ievainoti tarakāni, prusaki un mušas. Pie istabas kreisas simtas liels, drūms skapis, blakus viņam galds — dārga koka, masīvām kājām, gluži kails. Uz viņa lielā nekārtībā dažādus pudeles, lampa ar ieplīsušu cilindru, ēdiena atliekas un tumšu kapara lādīte.

— Vai jūs esat slima? — vaicāju es savai kaimiņienei

— Drusku, — nočukst viņas lūpas. Itelhst galva, un sāp krūtis.

— Būs jāataicina ārsts, — ierunājos.

— To tikai ne, — iekliedzās vecenīte no mēģināju pleioltles

bEl nespēja. — Es kļūšu vesela vai nomiršu arī bez viņa. Es tikai drusku lūgtu jūsu palīdzības.

Es nododu sevi pilnīgi manas kaimiņienes rīcībā. Rūpīgi ēdinu kukaiņus, valdu pār viņiem: baros, kliedzu; un tie bīstas manis vairāk kā sērgas. Mazam, sarkanam plīša maisiņam es noķeru desmit lielākos tarakānus. Tos vecīte uzliek sev uz krūtīm, bet labuma no tiem nav nekāda. Otrās dienas vakarā pēc īsas un vieglas agonijas viņa mirst. Es aizeju uz ganībām un palūdzu pārējās vecītes nākt nelaiķi nomazgāt un iezārkot. Skapī nelielā krūzē es atrodu veselu kaudzi divlatu. Par tiem es nopērku skaistu, smagu zārku. Sanākušās vecenes aptausta saviem līkumotiem pirkstiem zārka spožās, biezās malas, nopūšas un tad sāk savu draudzeni kārtot pēdējai — mūžīgai dusai. Pievakarē mana kaimiņiene jau guļ savā lepnā šķirstā malkas kambarī. Viņa tērpta savās labākās drānās. Sadilušās rokās maza ziloņkaula kastīte, kurā kāda jauna, nepazīstama cilvēka ģīmetne un vecmodīgs tumša zelta laulības gredzens.

Viņa guļ klusi, zārks mēmi stingst uz plānās, spalvainās šāļu malkas. Mazliet smaržo pēc jauniem dēļiem, svaigas lakas un skaidām. Nelaiķes pieri skar viegls neaizmirstuļu vainadziņš, drusku vītis, skumjiem, vāriem ziediem. Izkaltušo vaska krāsas seju klāj šķidrs zīda lakatiņš. Viņš tikko manāmi vizmo vakara saules gaismā un kļūst vienā malā rožains.

Es atnesu nelaiķes lielo sudraba svečturi, ielieku viņā jaunu garu vaska sveci un nolieku to galvgalī. Sārti dzeltenā sveces liesma, kas līdzīga mandelei, mazliet plīvo un šūpo sev līdzi visu malkas kambarīša telpu. Kļūst vēss. Tālā apkaimē miglo visas rūtis. Dārzos mārki pazūd zem baltas miglas vilnas. Pie jūras uz Daugavas gluži kā suns gaudo viens kuģis.

Es kāpju augšā pabarot nelaiķes draugus — mazos kukaiņus. Paņemu piecus kapara traukus, pildu tos ar kazas pienu un novietoju zināmās vietās. Gaidu. Klusums. Paiet stunda, klusums. Visi nelaiķes kukaiņi pazuduši. Tikai pie plīts, uz muguras apvēlies, guļ viens nosprādzis liels tarakāns.

Otrā rītā es eju uz malkas kambari apskatīt nelaiķi. Svece galvgalī līdz pamatam izdegusi. Uz svečtura gaišās, spožās virsmas daži dzelteni vaska traipi kā negatavi ķirši. Neaiz-mirsteļu vainags vēl tāpat vecītei ap galvu. Sejai uzklātā zīda drāniņā skaidri iezīmējies vecītes lielais deguns, bet gar malām zārks pilns ar mušām, prusakiem un tarakāniem. Lielie, zilganie, kas līdzīgi tumšām, potētām plūmēm, čaukst kājgalī, pārējie tuvāk līķa mierīgiem, vēsiem elkoņiem — gan pa vienam, gan pūļos un biezos ķekaros.

Es stāvu vienu brīdi pilnīgi sastindzis un smagi elpoju. Tad es paņemu zārka smago, lipīgo vāku, uzlieku to un aizsitu ar naglām zārku ciet.

DEBESĪS

Andris bija savā piektajā dzīvības gadā neliels, izstīdzējis puika gaišiem linu matiem.

Katru trešdienas un sestdienas pēcpusdienu aukle veda viņu uz pilsētas centrālo parku, kur dažas stundas spēlēja kara orķestra kapela.

Andra aukle bija liela, kupla sieviete krāšņām, brūnām matu pīnēm, kuras tā nēsāja apvītas galvai, un tās šķita pret viņas glezno pieri kā tumšs zelta vaiņags.

Kad gaiss bija samācies un debesis klāja melni mākoņi, šis brūnais matu vaiņags vāri izstaroja ilgi slāpētu, maigu gaismu.

Andris bija vārgs zēns un bieži vien ejot nokusa. Tad aukle viņu cēla uz sava labā pleca, un tur viņš sēdēja kā liela, dārga porcelāna krūze. Stiprā aukle nastu nemanīja. Viņas solis palika tikpat viegls un cēls kā agrāk.

Sākumā Andrim sēdēšana uz pleca diezgan labi patika. Ielās viņš bija pāri visiem. Kā putns un skursteņi. Saule likās siltāka, mīļāka un it kā tuvāka.

Redzēja viņš arī, kādi skaisti mākslīgi augļi un ziedi guļ dāmām uz platām cepuru malām. Viņa roka sniedza čīkstošās izkārtnes un liepu brūnās, putekļainās lapas.

Pūkas, kas peldēja drebošā gaisā, sēdās viņam uz skropstām un lūpām. Andris ņēma tās pirkstos, un viņas bija tik vieglas kā gaiss.

Dažreiz, tādā augstumā sēdot, Andrim reiba galva. Visa pasaule kļuva rožaina, pilna dunošas miglas un griezās kā palaists vilciņš.

Kad Andris par to stāstīja savai auklei, viņa tikai smējās un skūpstīja tam pieri.

— Ak, tu mans vārgais, — teica viņa pie tam.

Pēc skūpsta Andrim uz pieres palika mazs, apaļš valguma traips, kas drīz vien pazuda vējā.

Centrālais parks, kurā Andris dažas stundas pastaigājās, bija tam jau apnicis. Viņš zināja no galvas visus parka līkumotos celiņus, lielākos kokus un dīvainākos krūmus. Vienīgi lielais rožu laukums ar saviem krāsainiem ziediem un karsto smaržu vēl drusku saistīja Andra vērību.

Rožu laukuma vidū stāvēja liela, kaila akmens sieviete un turēja milzu, lēzenu gliemeža vāku sev virs cēlās galvas.

Vākā šūpojās zils ūdens un lielām lāsēm pilēja pāri robotām malām. Andrim likās, ka šinī vākā ielijušas debesis un ka kallā sieviete, kas šīs debesis tur, stipri līdzīga viņa auklei. Vai an aukle Andri neturēja virs savas galvas gluži kā šl sieviete mll zīgo, pelēko vāku? Tikai Andrim plaukstās negulēja zilās debesis.

Vislabāk tomēr Andrim patika stāvēt parka lielā, galvenā laukumā pretī mūzikas estrādei, kas bija līdzīga vecmāmiņas aubei, un klausīties orķestra spēlēšanā.

Visi muzikanti sēdēja estrādē vienādos tērpos kā brāļi, un tiem no abiem plecu galiem baltās muzikantu manšetes spurdza augšup kā baltas dūjas.

Pulkam priekšā spēlēšanas laikā stāvēja sirms, cienīgs kungs brillēs un vienmērīgi vicināja mazu, saulē mirdzošu spieķīti.

Tas esot klāts ar sudrabu, tāpēc tā mirdzot, Iestāstīja Andrim kāds lielāks puika basām kājām un saskrāpētu degunu.

Andrim spieķīša vicināšana šķita ārkārtīgi vienkārša. Viņš savas domas izteica puikam ar basām kāļām.

Basais viņā nicinoši paskatījās un noteica:

— Muļķis.

Bet, kāpēc, to viņš nemēģināja vairs noskaidrot.

Garām nošņāca policists, un puika pazuda viņam līdz.

Mājās pārnācis, Andris pats sastādīja savu orķestri; no puķu podiem izveidoja aleju; Vīnes krēslu iekārtoja sev priekšā par nošu uzliekamo, bet vecu laikrakstu iedomājās par notīm.

Rādāmo zizli Andris izveidoja virtuvē no skala, un tad viņš stājās sava orķestra priekšā, pats pūta un sprausloja, tēlodams skaņas, bet ar zizli šķēla gaisu visos virzienos.

Tā viņš spēlēja, līdz nokusa.

Andrim patika ļoti arī muzikantu zelta un sudraba taures; tās kā lielas, mirdzošas puķes pildīja visu estrādi no viena gala līdz otram. Taures bija dažāda veida un lieluma un brīnišķīgi ņirbēja saulē.

Uz viņu lielām, spožām malām šūpojās dārza koki, apkārtējie nami, putni, saule, debesis un viss tas nemierīgais ļaužu pūlis, kas stāvēja estrādes priekšā un vēroja muzikantu pūšanu.

Bieži Andris centās arī pats sevi ieraudzīt uz kādas spožas taures zeltītās malas, bet velti. Gan viņš grozīja savu galvu te uz vienu, te uz otru pusi, gan tupās, gan lēca augšup, bet sevi ieraudzīt zeltītā spožumā viņam neizdevās.

Pienākot vakaram, saule tēloja kokos sarkanu spēļu bumbu; tauru gaišais, smaidošais spožums satumsa, kļuva draudoši sarkans kā dusmīga seja. Andris tad rādīja taurēm paklusām mēli, lai tās skaišas vēl vairāk un kļūst tik sarkanas kā asinis.

Katra taure izdeva savu atšķirīgu skaņu. Tās Andris iedomājās kā baltus, neredzamus zvirbuļus, kas, ļaudīm nemanot, izlec no taurēm, mirkli aptupstas uz to košām malām un tad, ieraugot pārējās skaņas, barā paceļas un spurdz uz pūļa pusi.

Dažreiz Andris mēģināja pat noķert šos zvirbuļus, kad tie likās pazibam viņam pavisam tuvu acīm. Tomēr vienmēr saspiestā saujā Andris atrada tikai kailu, piesmakušu gaisu vai pūli knišļu.

Kad Andrim apnika mūziku klausīties, viņš meklēja laukumā rožainus akmentiņus, pētīja lieliem cilvēkiem kurpju krasu un sarunājās ar suņiem.

Suņi parkā gadījās dažādi. Vieni laizīja Andrim seju un šķelmīgi smaidīja, kad tas viņiem glāstīja muguru, pūta elpu ausī un čukstēja brīnišķīgus mīlas vārdus. Citi turpretim tūlīt ņirdza zobus un rūca kā lielās bungas uz estrādes. Tos Andris, pagājis nost, apmētāja akmentiņiem tik ilgi, līdz tie sāka smilkstēt, bet viņu saimnieks ausīties. Tad Andris apmierināts līda tālāk.

Estrādes laukumā Andris kavējās, līdz pienāca viņa vakara lielākais brīdis. Tas bija tad, kad pēc pabeigta jautra mūzikas gabala, kurā čivināja putni, čaloja strauts un svilpoja puikas, starpbrīdī gluži tuvu estrādes malai panācās slaids kareivis tauri rokā. Viņš pacēla tauri mākoņos, pielika to mutei un tad sāka skaļi un uztraukti pūst.

Taure, pacelta debesīs, vizmoja virs pūļa galvām kā zelta putns, gatavs spurdzienam kokos un saulē, bet ilgās, augstas skaņas lidoja un kūleņoja pāri laukumam — mirdzot, apžilbinot un nesot sirdis tālumā.

Andris aizelsies spraucās uz estrādes pusi cauri pūlim, mīdams suņiem un cilvēkiem uz kājām, līdz nokļuva pie pašas estrādes malas.

Tur tieši virs viņa mazās galvas pie pašiem mākoņiem Joprojām staroja taure kā zibins un meta vienu skaņu kniksi I pēc otras, kuras Andris tvēra ausīm, abām rokām un visu savu jauno, ielīksmoto dvēseli kā siltu, valgu lietu, kas plūda no augšas un kļuva uz lūpām par medu.

Skaņas drīz pagaisa lapās, gaisā un atvērtos logos, blakus taurētājam panācās otrs kareivis — mazu, raudošu bērnu rokās.

Tas bija nomaldījies un sēdēja svešam kareivim elkoni, gaidīdams savu aukli.

Kareivis, kas turēja bērnu rokās, smaldl|a bērns vlis pUļa zilajā estrādes kupolā likās kā mazs, raudoša eņftelh /ilgas bezdelīgas vija tam ap galvu ar savām spārnu vēdām irstošu vaiņagu. Vējš, nolēcis no tuvākā koka, pieskrēja un noglāstīja mazam gaišās matu cirtas.

Visu to redzot, Andrim saskrēja asaras acīs sajūsmā par brīnišķīgo tauri, jaukām, izgaisušām skaņām, bet visvairāk par to bērnu, kas sēdēja kareivim elkonī pāri pūlim, augstu gaisos kā debesīs.

«Tas ir gan muļķis,» domāja pie tam Andris. «Sēd tik augstu un vēl raud.»

Trauksmes vilinātas, drīz vien ap estrādi saradās vesels bars aukļu, līdz beidzot sasarkusi un uztraukta ieradās arī īstā. Tā smaidīdama un raudot saņēma savu mazo un pazuda ar to pūlī.

Andris ilgi un kāri gāja ar acīm mazam līdz. Cik tas bija laimīgs! Andra karstākā vēlēšanās arī bija tāpat sēdēt kareivim elkonī uz estrādes, pāri ziņkārīgam pūlim, un izskatīties kā gaišam eņģelim estrādes debesu kupolā.

Viņš tad būtu arī pavisam tuvu cēlajam taurētājam un varbūt pat sevi ieraudzītu uz spožās taures malas smaidošu, gaišiem matiem, kopā ar kokiem un apkārtējiem namiem.

Andris zināja, ka bez nomaldīšanās tur augšā nevarēja tikt. Pūta taure tikai tam bērnam, kas bija pazaudējis savu aukli un nespēja vairs viens to atrast; kareivis glabāja elkonī tikai to bērnu, kas bija pratis nomaldīties. Arī Andrim jānomaldās. Cita ceļa nebija. Bet kā to lai izdara? Andris pazina parkā katru celiņu, katru līkumu, katru svešzemju koku, stādu un krūmu.

Un Andra aukle bija tik kupla savās miesās, ka to nemaz nevarēja no cilvēku acīm pazaudēt. Andris varēja ielīst pat visbiezākā parka stūrītī, un tomēr starp lapām, krūmiem un koku stāviem rēgojās un plīvoja pretim aukles baltais priekšauts un viņas maigais, kuplais klēpis.

Kāpēc Andrim dievs bija devis tik lielu un baltu aukli! Citiem bērniem tās bija daudz mazākas, melnās drānās tērptas, un tie varēja arī vieglāk nomaldīties.

Veselu nedēļu vakaros Andrim nenāca miegs, līdz viņš beidzot izprātoja, kā tas varētu nomaldīties.

Parasti, tikko saule nokāpa līdz koku zemākiem zariem un grasījās lēkt zālē pie sliekām un sienāžiem, aukle ņēma Andri pie rokas un gāja mājās.

Kādā vakarā, kad viņa bija ar Andri nonākusi līdz galve-niem parka izejas vārtiem, pēkšņi tas viņai norāvās rokai un pazuda pūlī.

Aukle iekliedzās, bet bija jau par vēlu.

Andris skrēja aizturētu elpu tikai uz priekšu vien dziļāk dārzā.

Kādā tumšākā parka līkumā viens zēns pagrūda Andrim kāju priekšā. Andris krita, izstiepdamies visā garumā, ar seju un plaukstām cietās smiltīs. Pret lapām pacēlās balts putekļu mākonis. Bet jau nākošā acumirklī Andris bija augšā un devās tālāk.

Kad viņš apstājās, tas redzēja, ka atrodas dārza pretējā pusē blakus skaistam rožu laukumam.

Tagad Andris beidzot bija nomaldījies. Nekas, ka viņš pazina parku, bet savas lielās, baltās aukles tas nekur vairāk nemanīja un ceļu uz mājām arī nezināja.

Sākumā viss likās rožaini. Lapas košākas, celiņi platāki, zāle mīkstāka. Sirds sita krūtīs skaļi kā spēļu āmuriņš pret cietu riekstu. Andris skraidīja pa parka celiņiem uz visām pusēm, bet neviens viņu neņēma ciet un neveda augšā estrādē pie kareivjiem. Visi gāja viņam garām, it kā nekas nebūtu noticis, un neredzēja to, ka viņš noklīdis.

Drīz vien patīkamais uztraukums pārgāja un Andra labsajūta saplaka. Andri sāka pārņemt šaubas par to, vai viņš vispāri nokļūs savā ilgi lolotā vietā uz estrādes debesīs.

Andrim kļuva baisi lielā, nezināmā; dvēsele kā maza, pelēka pele iebēga kaut kur kaktā un bailēs trīcēja, un pats viņš, tīri nemanot, sāka raudāt.

Asaras lielām, dzidrām lāsēm ritēja sakarsušiem vaigiem pāri; no viņām mitrs kjuva zods, un tās kā apaļi, melni ziedi gulās viņa baltās matrožu blūzes porainā audumā.

Viena asara noritēja pat līdz kurpes purnam un tagad tur gulēja kā maza, gaiši dzeltena oga.

Andris stāvēja celiņa malā, piespiedies spuldzes stabam, un slaucīja ar abām rokām pārplūdušās acis.

Skumjas kā melns, biezs mākonis ietina viņa mazo sirdi; visa apkārtējā pasaule slēpās aiz balta, noiniglota stikla, un paša raudulīgā balss skanēja ausīs kā tāla, samtaina zemes bite.

Pēkšņi caur asarām Andris juta — kāds pieskaras viņa trīcošam elkonim. Pār viņu noliekusies, stāvēja dāma garā, melnā plīvuri, bālu seju.

— Kāpēc tu, mazais, raudi? — jautāja svešā, melnā dāma.

Pirmā brīdī Andris nespēja nekā atbildēt. Jauns, silts asaru

vilnis, kas cēlās no viņa dvēseles pazemēm, ar lielu spēku pār-šļāca viņa balsi un norāva to sev līdz atvarā kā kādu salmu. Kad šis vilnis nolija pār viņa vaigiem, balto matrožu blūzi, rokām un kurpēm, Andris beidzot izdvesa:

— Man pazuda aukle. Esmu nomaldījies.

— Kā tevi sauc? — vaicāja tālāk dāma.

— Andris.

— Kur tu dzīvo?

— Nezinu!

Svešā, melnā dāma pakratīja galvu, uzmeta plecam savu garo, melno plīvuri, aiz kura apkārtējie koki likās kā apsviluši, un, paņēmusi Andri pie rokas, teica:

— Nāc, iesim pie muzikantiem! Tie tavu aukli sataurēs.

Andris neticēja savām ausīm, bet tomēr tā bija īstenība.

Melnā dāma gāja lieliem, lēniem soļiem. Mazs smilšu mākonītis cēlās no viņas garā tērpa vēdām. Andris soļoja tai blakus. Asaras uz viņa kurpēm pazuda zem jaunās putekļu kārtas, bet uz vaigiem, rokām un blūzes sarecēja tumšbrūnās, līkumotās upēs. Sirds kusa nezināmās jausmās.

Bars puiku sekoja viņiem pēdās. Tie gāja, skaļi sarunādamies, un saulespuķes spļāva uz visām pusēm ka zvaigznes. Norietošā saule sēdēja viņu izspūrušos matos kā sarkana magone, un apkārtējā migla rožaini kūpēja.

Dāma aizveda Andri estrādes mugurpusē pie mazām, pelēkām durvtiņām. Te bija ēnaini un klusi. Gaiss spīdēja zaļgans kā ūdens, un smiltīs slēpās mitrums.

Pusvērtās durvtiņās stāvēja kareivji un pīpēja.

Kapara pogas viņiem uz krūtīm tumši blāvoja, bet uz pie-cieni — tur, kur vajadzēja būt manšetēm, viņiem sēdēja lieli, vējā dreboši tauriņi.

— NebaidiesI — klusi runāja dāma. — Šie kareivji tevi atdos tavai auklei.

Andris to pats tīri labi zināja, bet sirds tomēr vēl bija pilna nemiera un dīvainu jausmu.

Dāma pieveda Andri kareivjiem, parunāja ar tiem dažus vārdus, un viens no viņiem saņēma Andri un devās ar to pa tumšām trepītēm augšā uz estrādi.

Līkumoto trepīšu zilganbrūnā pustumsā Andris no jauna sāka raudāt. Te oda tik asi pēc pelējuma un smagas, drūmas tabakas. Asaras vaigos uzplēsa atkal sacietējušās upes. Degungals pilēja kā pīlei knābis pēc dzeršanas lielām sudraba lāsēm. Tās krita uz koka kāpieniem un darīja tos glumus kā ledu.

Iznākot estrādē, Andris savaldījās un apklusa. Tikai kāds sita deniņos tik stipri, ka plānā, rožainā ādiņa draudēja pārplīst.

Virs galvas lāsmoja estrādes kupola zilais velvējums. Bet no dārza puses uz estrādi kā lielā, gaišā logā plūda gaisma, koku zari un tālums.

Ap Andri drūzmējās kareivji. Tiem kājās bija zābaki, kas Andrim sniedzās gandrīz līdz krūtīm. No tiem plūda stipra, nepatīkama smarža. Tā koda acīs, un dīvains, silts smagums gīīlās uz sirds.

Bet blakus Andrim, estrādes košam velvējumam pieslieta, zaigoja lielākā sudraba taure — tik tuvu, ka Andris varēja viņai pieskarties ar pirkstu. Tā bija krietni lielāka par viņu augumā un savā ķermenī līkumota kā meža upīte.

Andris pārsteigumā sastinga.

Lielā sudraba taure, kuru tas līdz šim bija vērojis tikai estrādes zilā velvējumā, tagad bija viņam blakus. Tīri nemanot, pirksts piedūrās taures spīdošai, vēsai miesai un atstāja uz tās apaļu, vāru miglojumu kā niecīgu elpas svītru, kā rožaina plaksta ēnu.

Nākošā mirklī izplauka vēl lielāks brīnums.

Varenās sudraba taures spožumā tas ieraudzīja sevi. Viņš, Andris, bija iekāpis taures vilinošā zaigojumā un tagad tur mirdzēja kā spogulī — viss — savās apputējušās kurpēs, matrožu blūzē, saraudātu, miglainu sejiņu. Pāri viņam plīvoja koku zari, spuldzes un zilgme, zila un smaidoša.

Brīnums, cik ātri nācis, atkal izgaisa.

Slaidais taurētājs jau stāvēja estrādes malā un pūta, pacēlis savu spožo tauri rožainos mākoņos, it kā savas skaņas ņemdams no pašām debesīm, lai tās liktos cilvēkiem saldākas.

Tuvākais kareivis pakampa Andri elkonī un nostājās ar to estrādes malā blakus taurētājam.

Andris, lielās taures sudraba spožumā izgaisis, tagad kā mazs, gaišs eņģelis sēdēja gaisā virs estrādes kupola zil-ganumā.

Bet blakus dziedāja dzeltenā taure, arvien vēl skaņas smeldama no pašām debesīm. Rožainie, irdenie mākoņi skāra taures vēsās, zibošās malas. Koku zari liecās lejup un skūpstīja viņas elpu.

Gaismas un tāluma apžilbis, Andris pirmā acumirklī piemiedza acis. Atvēris tās, viņš redzēja — tagad tas pacēlies debesīs.

Lejā zem viņa kājām šalca pūlis — melns un nemierīgs kā atvars. Bet apkārt bija tikai skaidrs gaiss un tālums. Mākoņi lipa viņa pierei, dūjas peldēja garām ka pūkas, bet blakus dziedāja dzeltenā taure, arvien vēl skaņas smeldama no bezgalības. Viņa zibēja taurētāja rokās kā stars, kas sūtīts pāršķelt tumsu un pekli.

— Manu puisīt, tu! — pēkšņi atskanēja no lejas, no melnā, nemierīgā atvara, un mazais Andris atmodās. Debesīm bija gals.

Apakšā, tieši pie estrādes, stāvēja viņa lielā, baltā aukle, rokas uz augšu izstiepusi kā lūgšanā.

Kareivis, kas turēja Andri elkonī, pasmaidīja, noslīdēja uz viena ceļa un gar estrādes malu nolaida Andri auklei izstieptajās rokās.

— Manu dārgo puisīt, kur tu biji palicis? Labi, ka es tevi atradu, — saldi vaidēja aukle un raudādama skūpstīja Andrim pieri un valganos matus. Bet zēns bija visa tā tāls un vienaldzīgs, kā kāda sapņa apmāts.

Kad aukle Andri gribēja atsēdināt plecā un nest uz mājām, tas sāka neganti pretoties un kliegt:

— Negribu sēdēt plecā, gribu elkonī būt!

Velti aukle izmocījās nolikt puiku plecā, tas pretojās viņai visiem saviem spēkiem.

Aukle neprata elkonī Andri nest, un tā tas gāja mājās kājām.

Ielās jau slaigāja ēnas kā milzīgi, tumšzili stārķi. Ormaņi iededzināja pie bukām savus lukturus, un tie spīdēja ielas stūros kā jāņtārpiņi.

Nakti Andris pavadīja mierīgi. Istabā čaukstēja tumsa un šūpojās gumijas koka lielās, platās lapās. Katrā aizvērtā slēģī mirdzēja viena dzeltena sirds.

Uz rīta pusi Andris sapnī redzēja dzelteno tauri; tā atkal maigi dziedāja un savu elpu smēla no bezgalības.

Viņa lidoja gaisos kā putns, un savāda gaisma to apstaroja.

Taurei liela pulkā sekoja niazi, gaiši eņģelīši, uri visiem tiem, kā par brīnumu, bija Andra seja un mati.

Andris sapņoja un smaidīja. Viņa lūpas pūta taurei līdz maigu, sapņainu meldiju, un savu balsi puisēns smēla no savām ilgām.

Kad Andris pamodās, bija jau gaišs līts. Liels, dzeltens saules ābols gulēja uz viņa segas. Gultas kājgalī sēdēja kaķēns Smulis un laizījās.

Andris apkampa kaķēnu un čukstēja:

— Smuli, vakar es biju debesīs!

JAUTRAIS ERMONISTS

Bija Jāņu diena. Laikam nebiju gulējis ilgi, jo, kad pamodos, šķitu vēl galīgi miega apmulsis, kaulos kūsāja savāds gurdums, un acis tikko, tikko varēja atvērt.

Es tvēru pēc pulksteņa uz galdiņa, bet tas bija apstājies.

«Nezi cik tagad varētu būt pulkstenis?» ienāca man prātā, un es paskatījos atvērtajā logā.

Vējš maigi kustināja gaiši dzeltenos priekškarus. Pretējā vasarnīca mirdzēja vienā zeltā. Saules stari pa lapu starpām dārzā uz smiltīm gulēja kā apaļi oldzeltenuml. Kaut kur apspiesti skanēja patafons, ierunājās auto, un ar katru vēja pūsmu istabā ieplūda čurkstošas karbonādes smarža.

«Gatavo pusdienas. Tātad par diviem vairāk nevar būt,» nodomāju es un izlēcu no gultas.

Piegāju tāpat vienā veļā logam un izbāzu galvu laukā. Pretējā vasarnīcā atskanēja skaļi smiekli un dzidrs, jautrs: «Labrīt.»

Es sarāvos un sāku vērot pretējās mājas logus, bet nekā aizdomīga nevarēju tur saskatīt. Vienīgi tukšus logus. Jā, tikai vienā no viņiem sēdēja skaists, labi kopts vilku sugas suns, bet tas taču nevarēja mani sveicināt.

Strauji atrāvos no loga un tad tikai nojautu, ka esmu sapīcis, pat dusmīgs. Deniņos viens truli spieda. Mute bija gluži sausa, un šis viņas sausums bija pilns savādas, nepatīkamas, it kā siltas gumijas garšas.

Kaut kur no ribām kreisā pusē lēni, bet neatlaidīgi ieplūda visā ķermenī neizprotamas, pelēkas skumjas. Lai sevi uzmun-tirinātu, es nesaviebies noriju veselu citronu. Tad ātri apģērbos un noslēdzu istabu.

Kāpjot pa trepēm, brūnie koka pakāpieni zem maniem soļiem čīkstēja tik klusi un pazemīgi, ka tas vēl vairāk mani sakaitināja.

Ts izgāju uz ielas, nopirku tuvākā saldumu kioskā ūdeņaino zemeņu saldējumu un sāku to gurdi laizīt turpat uz ielas, atspiedies pret kādu dūcošu telefonstabu.

Garām no jūras nāca dāmas peldu mēteļos, raibas kā papagaiļi. Gandrīz katrai no viņām bija līdzi suns, slapjš, ar spīdīgu, it kā nolakotu spalvu, kas savu purna galā izkārto mēli nesa kā mazu, sarkanu nēzdodziņu. Priedēs aiz tuvākās sētas neliels bērnu bars spēlēja autobusu.

Man jau tā no sliktās omas un neizgulēšanās bija karsti, bet tagad apēstais saldējums un negantā saule, kurā jau es biju stāvējis labu brīdi, manu karstuma sajūtu vēl vairāk sakāpināja.

Un tad man pēkšņi tik briesmīgi sāka riebt visas šīs mūžīgi dzeltenās un sausās kā sūtnes smiltis, ar kurām man likās pilnas visas manas drēbes, veļa, domas, jūtas, sakarsētais, benzīna pilnais, miglainais gaiss, čurkstošā karbonāde, visas meitenes, alus, pat mani sapņi naktīs; man pēkšņi tik briesmīgi sāka riebt visas šīs dāmas savos papagalliskl spilgtos mēteļos, ar saviem dārgiem zelta zobiem un nepārspējamo iedomību, sāka riebt visi šie bērni, kas no rīta līdz vakaram cita nekā neprot darīt kā tikai kliegt, kauties, raudāt un spēlēt autobusu, atkal autobusu un vēlreiz autobusu; visas šīs apcirptās priedes, rindās iedēstītās putekļainās liepas un saulē izbalējušie pliederi, mūžīgi sliktie patafoni un auto bez kādu firmu dažādības.

Tas nebija izturams! O, cik man piepeši dzeļoši iegribējās kaut vienu mirkli būt uz laukiem, kur gluži cits karstums, kur bites dūc, kur gaiss smaržo nezin pēc kā, bet tomēr ārkārtīgi jauki, jo viņa smarža tur ir — i rožu reibinošā elpa, i mēslu asā smaka, i patīkamais zemes tvaiku rūgtais saldenums, kur tu pats vienās biksēs, kreklā un basām kājām vari sēdēt zem stiķeņu krūmāja, dzert alu, alu, brūnu un pavisam biezu kā sasilušu šokolādi, un kliegt, cik vien to plaušas ļauj.

Man tik piepeši dzeļoši sagribējās būt tūliņ laukos, ka es no šīs savas tieksmes tīri vai apreibu gluži ka no sievietes un sagrīļojos tā, ka man vajadzēja pieķerties telefona stabam. Bet tas tikai bija uz mirkli. Nākošā brīdī šis savādais, bet patīkamais pēkšņais vājums jau bija pārvērties tādā sajūsmā par manu jauno iegribu, ka es bez kādas tālākas apdomāšanās izkampu no savas kabatas vilcienu sarakstu, apskatījos, kad iet uz Rīgu nākošais vilciens, un gandrīz skriešus devos uz tuvāko staciju.

Es braucu!

Es braucu uz Rīgu un pēc tam uz laukiem pie sava brālēna. Vakarā, kad no jauna iedegsies Jāņu ugunis, es būšu jau tur: pievakarē no Rīgas aiziet vilciens tieši uz to apvidu.

Vagons, kurā es iekāpu, bija pavisam tukšs un jauns, tamdēļ tas atspirdzinoši smaržoja vēl pēc lakas un tikko kā pagatavota zārka.

Rīgas ielas bija nežēlīgi tukšas. Saule, kaut gan bija jau nosēdusies uz skursteņu malām, tomēr spieda vēl ar tīru dienasvidu svelmi. Nebija nevienas vēja pūsmas. Nomestās kinoprogrammas un netīrās smiltis veselām stundām sēdēja vienā un tai pašā vietā uz bruģa un garlaikojās. Trīs taksīši kvernēja vientulīgi stacijas priekšā, un kārtībnieks bija nolīdis viadukta ēnā.

Pēc pusstundas gāja mans vilciens. Es ienīku pirmās klases bufetē, pasūtīju limonādi, bet jau pēc pirmā malka arī viņa man likās pilna jūrmalas dzelteno, uzbāzīgo smilšu un es ar dusmām atstūmu slaido glāzi uz galdiņa vidu. No jūtu uzplūduma man palika vēl karstāk. Es noliecos un pieliku savu pieri vēsai marmora galdiņa virsmai. Acis nogurumā aizvērās pašas no sevis. Bet sausās lūpas un mute sapņoja par vēso, biezo, putu pilno lauku alu ... Vai tā jau nebija pat bišu sanēšana?

Nē, tikai sīki un muzikāli virs buietes durvīm iedziedājās zvans, vēstīdams drīzu vilciena atiešanu. Es uzlēcu kājās, pakampu cepuri, nosviedu naudu rēķinam un steidzos nenokavēt.

Pēc divu stundu braukšanas es izkāpu savā stacijā gluži nosvīdis.

Tikko vagons apstājās, turpat uz perona es jau atraisīju savu pelēko kravati, gandrīz rautin norāvu mitro apkaklīti un atvēzu vaļā pletkreklu līdz beidzamai iespējai.

Stacijas ēku es apgāju apkārt, jo man telpas tagad rieba, un sāku apvaicāties pēc kāda braucamā rīka. Laukums stacijas priekšā bija tīrs un tukšs kā nolaizīts ar mēli. Slikti! Iegāju tuvākā stacijas tējnīcā. Tur man pastāstīja, ka autobuss, kas uz to pusi, uz kurieni man jāiet, esot jau pirms kādām trim stundām aizgājis. Arī neviena saimnieka pajūga, cik zināms, no apvida neesot. Cits nekas neatlika kā iet kājām. Izdzēru divas pudeles auksta zeltera, lai būtu vieglāka svīšana, un nogāju zem tumši zaļiem, slaidiem ošiem noaut kājas ceļam.

Saule jau bija nolaidusies pavisam zemu un izskatījās līdzīga sarkanai, apaļai stikla ripai, kas piepildīta ar dzidru, skaidru jāņogu vīnu, kad es iegāju sava brālēna māju pagalmā.

Pa ceļam es jau trīs reizes biju pūtinājis kājas, neganti kāvies ar suņiem, dzēris gan saldus, gan rūgtus alus, ēdis dažāda biezuma un garšas sierus, tā ka man galva bija tumša un rūca kā melns negaisa mākonis. Ap kaklu man smaržoja īsts ozola vainags, kas tagad bija pilns baltām siera druskām un tumši dzeltenām alus lāsēm. Savu cepuri es biju piemirsis mājās, kurās es biju pirmo reizi iegriezies pūtināt savas kājas, bet kurpes ar visām zeķēm beidzamā atpūtas vietā zem kāda ziedoša rožu krūma dārza stūrī.

Mana brālēna mājās viss bija klusu. Visām ēkām durvis ciet. Tikai daži bērziņi uz istabas sliekšņa sīki čaukstināja savas lapas vējā.

Es iegājos pašā sētas vidū un neganti iebļāvos. Klusums.

Pat suns neierējās pretim. Vai patiešām visi jau tā būtu noguruši no saldā alus, ka gulēja nāves neuzceļamā miegā? Es iekliedzos vēlreiz. Atkal tas pats. Bet tad pēkšņi Iečīkstējās aizvērtās vāgūža durvis un durvju starpā parādījās sīks vecīša stāvs. Viņš bija gatavojies pikti bārties, bet, mani Ieraudzījis, centās smaidīt un panācās man pretī.

Vecītis izrādījās par piedzīvotāju brālēna mājās. Viņš skumji izstāstīja, ka tas esot viens pats atstāts par sargu ēkām un ka pārējie mājas iedzīvotāji, suņus ieskaitot, aizgājuši tur aiz purva un mežiņa kaimiņu mājās līgot.

Es nolēmu tūlīt doties turp un gribēju noskumušo vecīti dabūt sev līdz. Es viņam centos iestāstīt, ka tas savas sargājamās ēkas droši var pamest dieva ziņā, jo Jāņa dienā ugunsgrēku nav un visi garnadži apdzērušies. Bet vecītis nebija pielokāms. Viņš tikai sīki, laikam pa trim lāgiem, izstāstīja man ceļu pāri purvam un cauri mežiņam uz kaimiņa mājām. Es pa to laiku nezin kā biju nolaidies uz istabas sliekšņa un cīnījos ar savas galvas tumšo smagumu. Bet drīz arī tas man bija pāri un es devos ceļā.

Olnīcā zem manām kājām dunēja smilts un spītīgi klusēja brūnās, spīdīgās priežu saknes; purvā čaukstēja garais, zīd-veidīgais grīslis un šļakstēja brūnais, siltais purva ūdens.

Tikko iznācis no mežiņa, es savā priekšā ieraudzīju dīvainu ēku. Viņa bija gara, kādas mēdz būt lielās muižās lopu kūtis, no baltiem, nekrāsotiem baļķiem un dzelteni spīdīgu šindeļa jumtu. Ēka atradās uz neliela uzkalniņa, kura pakājē gulēja iebrūniem kārkliem apaugusi sīka upīte. Ēkas vidū bija redzams no akmeņiem salikts uzbraucamais ceļš jumtā, atkal tāds, kāds sastopams priekšzīmīgi iekārtotos šķūņos.

Ēkas galā, kas bija tuvāk man un ar kuru visa šī dīvainā būve lūkojās no uzkalniņa kārklainā upē, atradās dzīvojamās telpas. Pie durvīm garā rindā uz sola spīdēja sudrabotas piena kannas un nostāk slieksnim zem loga stāvēja vienkāršs, melns galds. Ap viņu sēdēja vairāki vīrieši un sievietes. Likās, viņi mani vēl nebija ieraudzījuši, jo turpināja skaļi un aizrautīgi dziedāt.

Kopīgi paceltai meldijai pa vidu lēkāja nervozas ermoņikas skaņas. Dziesma man bija pazīstama, un es nekavējos viņai pievienoties. Tā tikai trūka, lai mani vismaz ieraudzītu suņi. Pēkšņi no pagaldes parādījās trīs melni rējēji un kā ātri uz priekšu slīdoši putekļu mākonīši devās man no uzkalniņa pretim.

Jāatzīstas, no suņiem man tikpat paniskas bailes kā maigai, trauslai jaunavai no pelēm. Kā uz mājienu manā kaklā pēkšņi sasala dziesma, un es sāku steidzīgi, trīcošām acīm lūkoties apkārt pēc kāda pamatīga mieta vai akrneņa. Suņi jau bija gandrīz klāt, kad man beidzot izdevās garajā grīslī atrast nelielu, bet cietu un no mitruma spīdīgu nūju. Es viņu ātri pacēlu un, skaļi iekliegdamies, draudēju ar to suņiem. Tie, ieraudzīdami mietu, apstājās uz reizi, kā zemē iedzīti, un, atņirguši zobus, bolīja uz mani niknas acis. Ne es drīkstēju iet uz priekšu, ne viņi uzdrošinājās man tuvoties. Ja būtu viens suns, es ar savu sitamo to iedzītu tuvās kartupeļu dobēs paskatīties, cik lieli jau pieaugušies tupeņi. Bet trīs — ne. Tā es laikam būtu stāvējis savās kaujas pozīcijās visu nakti, viens suns jau no garlaicības pat apsēdās, ja pie mājas sēdošie dziedātāji beigās nebūtu nākuši man palīgā.

Negantās suņu riešanas iztraucēti, ari viņi nometa savu jautro dziesmu un sāka skatīties uz manu pusi. Beidzot no galda gala nogāzās viens vīrs un skriešus devās no stāvā uzkalniņa uz manu pusi. Nonācis līdz suņiem, tas norāva no savām kājām koka tupeles un svieda ar tām maniem ienaidniekiem, tā ka tie kaukdami izklīda uz visām pusēm. Tad tāpat vienās zeķēs teciņus devās man klāt un smaidīdams apsveica mani ar ierašanos.

Viņš bija vienā kreklā, bez vestes, kailu, izspūrušu galvu. Pār pleciem uz muguras melnā, platā jostā viņam karājās ermoņikas. Sviedrainā seja tam bija brūna un spīdīga — kā nosinē-rēta ar taukiem, bet krekls no miesas mitruma un siltiem izgarojumiem bija palicis pelēks un iedzeltens ka slikts pergaments. Kad viņš smaidīja, tam bija izdevība paradīt vienādus un pareizus, bet no kaislīgas pīpēšanas jau dzeltenus zobus. Garās, brūnās ūsas, aiz kurām slēpās tik tikko saredzama mute, bija vēl pilnas ar nupat izdzerto alu. Viņš jau bija krietni iedzēries un visu laiku drusku grīļojās.

Es viņam sniedzu roku, ceļš no suņiem tagad bija brīvs, un mēs abi devāmies kalnā pie pārējiem. Mans brīnišķīgais glābējs gāja man ļodzīdamies blakus, sākumā pavisam kluss, bet tad vienā mirklī atdzīvojās, it kā atminējies, kas viņam darāms, steidzoši novilka no muguras savas ermoņikas un rāva kādu veclaicīgu, jautru maršu vaļā. Pēc dažiem gājieniem nenoturējies viņš pats arī sāka dziedāt līdz un beidzot, dažus mirkļus vēlāk, nonācis līdz kādai sevišķi sparīgai un mundrai vietai, uzsāka deju. Tā mēs ar dziesmu un deju pacēlāmies kalnā un nonācām pie citiem. Aiz muguras ēnojās trīs suņi, kas, mūsu pēdas šad un tad ostīdami, nāca slapstīdamies labu gabaliņu nopakaļ.

Tikko mēs ienācām pa vārtiņiem dārzā, kur atradās galds ar viesiem, pēdējie visi piecēlās kājās sveicienam, bet pats namatēvs ar zaļu ozolkroni kaklā panācās mums pretī. Viņš, tāpat kā jautrais ermonists, bija bez svārkiem un vestes, basām kājām. Kreisā rokā tas turēja nespodru stopu — pilnu ar alu, bet labo viņš plaši stiepa man pretim, labsirdīgi smaidīdams ar visu savu plato, brūno seju.

Aiz saimnieka iesāņus stāvēja viņa sieva, jauna, neliela auguma, kupla sieviete. Labā rokā viņai bija šķīvis ar sieru. Ar kreiso roku tā pieturēja sev uz pleca mazu, apaļu divgadīgu puisīti vienā krekliņā. Puisītis bija pavisam mierīgs, it kā iegrimis kādā sapnī, un sīki ēda gabalu pašcepta pelēka plāceņa.

Es sasveicinājos vispirms ar saimnieku, tad ar saimnieci, papriecājos par dūšīgo mantinieku, izdzēru vienā rāvienā alus stopu un, atteicies no siera, piegāju klāt pārējiem viesiem.

Mans brālēns jau bija diezgan gurds. Ne mazāk ļogani bija arī pārējie viesi. Mani nosēdināja blakus kādai tuklai, sārtai lauku meičai. Viņai bija gaiši zelta mati, kas vakara rietā mirdzēja kā iesarkans kapars. Tā bija patīkama kaimiņiene. Viņa smaržoja drusku pēc lanolīna ziepēm, sīviem, trekniem sviedriem un, liekas, arī pēc ievītušām kumelītēm, runāja maz un labprāt gribēja, lai arī es viņu lieku mierā. Man nekas nebija pretim, jo šovakar mani vairāk par vienkāršu erotisko aizraušanos saistīja alus krūze, brīnišķīgais lauku gaiss un zemnieku stāvu veselība. Man bija neizsakāms prieks sēdēt vienkāršu, dabīgu cilvēku vidū un dziedāt, cik atļauj mana nervozā rīkle.

Nespodrais stops manā priekšā nekad nebija tukšs. Vienmēr viņš bija pilns ar vēsu, kā liepu pakrēslis dzesinošu alu, kura putas gulās baltas un smagas kā sudrabs. Lielās, astoņstūrainās glāzes no bieza Vāczemes vienkāršā stikla vienmēr kvēloja pilnas ar tumši brūnu pašdedzinātu degvīnu, kas smaržoja pēc kvēpināta cukura, mandelēm un Spānijas rozīnēm. Šis dzēriens bija stiprs kā velns. Viņu iemetot, rīkle sāpēja kā noplucināta, acis saskrēja pilnas lielām, saldām asarām, tā ka uz brīdi nekā nevarēja redzēt un pēc uzkožamā vajadzēja grābstīties kā pa tumsu. Bet man pretim sēdošais jaunsaimnieks, liels, varens vīrs, brūnām, spalvainām krūtīm, dzēra šo degvīnu pavisam neviebdamies, kā krāsotu augļiīdeni.

Ermonists, kas visu laiku bija dzenājis ciemiņu puikas pēc savām tupelēm pļaviņā, beidzot tās sadabūjis, atsēdās man blakus. Iemeta no vietas divas astoņstūrainās degvīna glāzes un, spalgi iekliegdamies, sāka spēlēt. Spēlēja viņš kādu dīvainu, veclaicīgu danci ar straujām, vētrainām pārejām un pēkšņiem, uztraucošiem iekritieniem. Ilgi es nevarēju uztvert šīs dejas sarežģīto ritmu. Jaunās zemnieku meitas un sievas cēlās no galda un gāja dejot. Zem viņu smagiem, gausiem soļiem tikko manāmi dunēja zeme, kas dārziņā bija nomīdīta cieta un kaila kā klons. Arī man pretim sēdošais jaunsaimnieks nenocietās un piecēlās.

Ermonists spēlējot savu galvu nolika uz ermoņikām kā uz spilvena. Vai tā viņam bija kļuvusi par smagu, |el> viņš, ausi pieliekot ermoņikas sirdij, labāk varēja vadīt un kāpināt viņas dziedošo elpu. Mati ermonistam tagad bl|a inltrl un sagriezušies kā pielijuši apiņi un slacināja ar savu mitrumu ermoņikas nokrāsoto miesu. Spēlējot acis ermonistam bija aizvērtas — gluži kā dziedot lakstīgalai, un brīžiem viņš izdvesa ērmotas skaņas — te it kā iekrācās, te it kā ieņaudējās, pat ievaidējās. Tā vien likās, ka viņa aizvērtās acis redzēja dīvainus sapņus, kas lika tam ciest, smaidīt un aizmirsties.

Ermonists spēlēja ne tikai ar savām rokām, bet ar visu savu ķermeni, kājām, ar savu netīro kreklu, salāpītām biksēm un krievu kareivju jostu ap vidu. Varbūt viņa spēlē bija daudz tehnisku kļūdu, zemnieciska neveikluma un stūrainības, bet par to temperamenta un sirds bija bez sava gala.

Viņš spēlēja, ak, ko es saku, viņš spēlēja, viņam vajadzēja spēlēt. To bija sagrābis it kā kāds spēlēšanas trakums — līdzīgs ārprātam, kas bija reizē viņam ir salds, ir nogurdinoši mocošs. Pati ermoņika drebēja un trīcēja viņa brūnās, sastrādātās rokās kā uzbudināta sieviete.

Pēc beidzamā akorda ermonists uztrūcies cēla to augstu gaisā kā cepuri un tad trieca viņu ar visu spēku pret cieto, melno zemi. Ermoņika, kā cilvēks ievaidēdamās, gūlās pie zemes un tad neveikli ripoja zem galda, suņiem pie kājām.

Bet ermonista mazais puika Jānis tūdaļ bez vārda runas līda pēc ermoņikām, vilka tās stenēdams no pagaldes laukā un deva tās atkal tēvam rokās. Tas, no jauna sajutis uz saviem ceļiem ermoņikas svilinošo tuvumu, spēlēja atkal tālāk.

Kad satumsa pavisam, mājas kalps kopā ar lielākiem zēniem salika un aizdedzināja sārtu kārklainās upītes krastā.

Tagad dzeršanu un līksmošanu pārnesa pie ugunskura. Meitas, lai nākošā gadā izietu pie vira, lēja trokšņainā, uzbudinātā sārtā alu veseliem šļācieniem un meta sieru, kas čurkstēdams un siekalodamies cepās lielā uguni. Bet ermonists dziedādams un savas ermoņikas spēlēdams, dejoja tumši sarkanam ugunskuram apkārt spokains un dīvains kā pats sātans.

Tikko sārts savā degšanā sagura, ermonists pirmais sāka lēkšanu pāri ugunīm. Spēlējot kādu negantu, trakulīgu meldiju, viņš metās pāri ugunskuram vairākas reizes — gan šurp, gan turp, līdz nogāzās kā sašauts zemē un tikko neievēlās melnā upītē.

Sanākušās meitas sekoja ermonista piemēram un arī sāka laisties, kliedzot kā zosis, pāri kvēlošam sārtam. Ermonists piecēlies uzmudināja viņas, sākdams no jauna spēlēt savu neganto, trakulīgo meldiju.

Bija jau diezgan gaišs rīts, kad mēs devāmies atpakaļ uz brālēna mājām. Ermonists nāca mums līdz. Viņš gāja mūsu pulkam pa priekšu, spēlēdams polku ar savu pašsacerētu tekstu:

Pie Birstiņkalna ceļmalā Tur viņi visi satikās.

Pie Birstiņkalna ceļmalā Tur viņi visi satikās.

Dažs vecsaimnieks, dažs jaunsaimnieks Un arī vēl dažs amatnieks.

Dažs vecsaimnieks, dažs jaunsaimnieks Un arī vēl dažs amatnieks.

Ejot viņš nepazina ne grāvjus, ne celmus, ne lielās saknes, ne ūdeni. Tas gāja, klupa, krita, cēlās un atkal gāja. Galva viņam bija kaila, savas koka tupeles tas atkal bija pazaudējis kādā grāvī. Kājas viņam bija līdz ceļgaliem slapjas un skaļi šļakstēja. Kreisie sāni no pleca līdz apakšai rāvainos dubļos, jo tas bija iegūlies ar visām savām ermoņikām kādā peļķē. Bet

viņš turpināja dziedāt un spēlēt, kauču gan viņa balss bija pilnīgi aizsmakusi un izmērcētām, sadauzītām ermoņikām bija piemetusies aizdomīga, dūcoša pieskaņa.

Pie izejas no purviņa mājas aplokā nc/.i kā tam kāja atkal ieķērās kādā saknē, viņš klupa un pārsita pieri. Piecēlies tas it kā uz mirkli apklusa, bet tad, noslaucījis savas asinis piedurknē, rāva atkal savu pašsacerēto polku vajā. Un tā mēs iegājām brālēna mājas pagalmā dziedādami un spēlēdami.

Daži no mājiniekiem sāka gatavoties dienas darbiem, pārējie turpretim skatīties, kur varētu labāk nolīst un vēl nosnausties dažas stundas pirms stāšanās ikdienas gaitās.

Jautrais ermonists i nedomāja iet gulēt vai staigāt kādu māju tālāk. Viņš atsēdās uz lielas, sausas grants kaudzes, kas iesarkana blāvoja sētas vidū, un sāka atkal spēlēt. Tikai tagad spēlējot galva viņam bija vēl vairāk, vēl smagāk uzgulusies ermoņikas galam, acis vēl ciešāk aizvērtas, un dziesmas vietā pāri nogurušām lūpām lēni kāpa savāda rūkoņa.

Tā viņš spēlēja krietnu brīdi. Tad uztrūcies sāka klaigāt, lai taču pasniedzot viņam alu: mute esot kļuvusi galīgi sausa kā pastalu āda.

Brālēna puika pasteidzās viņam iznest prasīto. Izdzēris kausu, viņš nometa savas ermoņikas zemē un, uzlēcis kājās, sāka ar lielu straujumu griezties pa sētas vidu apkārt. Mans brālēns, iznācis vāgūža durvīs, skatījās un smējās. Beidzot jautrais ermonists apstājās un pārvilka delnu saviem izspūrušiem, iesarkaniem matiem un valgai sejai. Pamanījis, ka mans brālēns vēl joprojām stāv vāgūža priekšā un smejas, vienā acumirklī pārlaida acis visai sētai un tad, ne vārda neteicis, skriešus devās uz kūtspriekšu. Tur viņš pakampa vaļīgās trepes, kas bija pieslietas kūtsaugšai, un ar tām plecos skriešus devās atkal pāri sētai uz istabu.

Atnestās trepes viņš pielika istabas ļumta skaidām — tieši tai vietā, kur sākas nelielas trepītes pāri jumtam līdz mājas vienīgam skurstenim.

Padarījis to, viņš skaļi uzbļāva brālēna puikam, lai tas padod viņam pie grantsgubas nosviestās ermoņikas. Saņēmis tās, ermonists ar viņām padusē sāka veikli rāpties augšā pa trepēm.

Mans brālēns saucot mēģināja viņu vēl atrunāt no kāpšanas, bet velti. Jautrais ermonists rāpās tikai augstāk. Nonācis pa šaurām, apkvēpušām trepītēm līdz skurstenim, viņš nostājās tieši uz jumta asās muguras un, atstutējies pret skursteņa putekļainām, brūnganām malām, centās atrast iespēju nokļūt uz skursteņa biezās malas.

Beidzot ar varenu lēcienu tas bija augšā, apsēdās un sāka spēlēt, ļogot ķermeni uz visām pusēm.

Brālēna puika pa to laiku bija sasaucis kopā visus mājiniekus, un tie tagad nu stāvēja sētas vidū un ar lielu ziņkāri vēroja, kā jautrais ermonists skursteņa galā spēlē. No pavardā iekurtās uguns arvienu vairāk cēlās tumši, sūri dūmi pa skursteni laukā, bet, liekas, jautrais ermonists tos nemaz nejuta. Viņš tikai spēlēja, briesmīgi gorīdamies un plecus dīvaini raustīdams. Sētā stāvošie ļaudis pamazām sāka iejūsmināties un piebalsot viņam līdz.

Te pēkšņi pašas dziesmas vidū ermonists aprāva savu spēlēšanu un, nolicis ermoņikas sev blakus uz skursteņa malas, mēģināja uz tās nostāties kājās, bet, droši vien apreibis no dūmiem, nezin kā sagrīļojās un — gāzās. Smiekli sētas vidū uz vietas norāvās, un dažas sievietes iekliedzās.

Jautrais ermonists nokrita atmuguriski uz jumta trepītēm tā, ka tās nokrakšķēja. Pēc tam ermonista ķermenis it kā uz mirkli apstājās, lai jau nākošā sekundē sāktu ātri kā bumba velties līdz jumta malai un nokristu zemē.

Krītot ermonists ar roku vēl aizķēra uz sola pie sienas noliktās piena kannas un izmazgātos spainīšus, kuri uzkrita viņam ar lielu skanēšanu virsū.

Kad jautrā ermonista ķermenis bija sasniedzis zemi un ar dobju skaņu pieplaka zaļai, rasotai zālei, ļaudis metās viņam klāt.

Jautrais ermonists gulēja uz mutes, vienu roku kaut kā saliecis zem sevis, otru plaši atmetis uz sāniem. Kajas tas bija izplētis un pirkstus dziļi iespiedis irdenā zemē.

Mans brālēns noliecās pie ermonlsta un apvēla viņu uz muguras. Tas neizdeva nevienas skaņas. Spriežot pēc sejām, bija skaidri redzams, ka apkārtējie domu ja orinonlstu mirušu.

Mans brālēnš, atpogājis ermonislani vesti un kreklu uz krūtīm, pielika savu ausi viņa kailai miesai t«il vietā, kur vajadzēja būt sirdij. Visi aizturētu elpu sekoja mana brālēna svinīgai, nopietnai darbībai. Tas paklausījās kādu mirkli un tad tikpat kluss pārnesa savu ausi un pielika to ermonista sejai. Paturējis tur kādu laiciņu, viņš piecēlās un svinīgi, atdalīdams vārdu no vārda, noteica — viņš ir miris.

Viss pūlis sakustējās un sāka uztraukti sarunāties. Sievietes iesāka raudāt. Vecītis — iebūvnieks, nosēdies turpat uz sola, devās runāt par cilvēku trakulību, nebēdnību un mēģināja atminēties tamlīdzīgus gadījumus no agrākiem laikiem. Pats mironis — jautrais ermonists — likās uz brīdi it ka piemirsts.

Tad mans brālēns, kā jau saimnieks, stingri ieminējās, ka nu pietiekot niekoties. Viņš norīkoja abus puišus vēsā klētiņā uzcelt pašā grīdas vidū paaugstinājumu, uz kura pirmā brīdī novietot nelaiķi un nodot viņam beidzamo godu, nodziedot dažas garīgas dziesmas un noskaitot tēvareizi. Kalpones savukārt aizsūtīja pēc baltiem palagiem, uz kuriem guldīt tikko mirušo, bet savu vidējo meiteni dārzā pēc izplaukušām rozēm un svaigiem ozola zariem, ko izpušķot nelaiķa galvgali.

Kad vecīša — iebūvnieka radniece gribēja steigties uz kaimiņa mājām pie nelaiķa sievas, mans brālēns to atturēja, teikdams, ka pats aizbraukšot vēlāk ar zirgu un atvedīšot to šurp.

Mazais ermonista puika sēdēja vecīšain — iebūviešam blakus uz sola un bļāva kā nopērts, bet mirušam tēvam klāt arī baidījās iet. Vecītis mēģināja viņu mierināt, bet pulka nervozi atgrūda līdzjutēju nost un turpināja raudat vēl stiprāk.

Kad palagi bija atnesti, uz viņiem lēni un uzmanīgi novietoja jautro ermonistu un tad pacēla, lai to beidzamo reizi nestu uz veco klētiņu, kur tas vēl nesen bija sitis kārtis.

Ja kāds ciešāk bfitu ieskatījies jautrā ermonista sejā tanī brīdī, kad to, baltā palagā ieliktu, pacēla no zemes nešanai uz klētiņu, tad tas būtu ieraudzījis tā kā vieglu, tikko manāmu smaidu ap viņa lūpām. Vai tas varēja būt? Jā, kamdēļ gan ne? Tā jau dažreiz saka, ka mironis vēl pirms nodošanas zemei dažreiz pasmaidot — kā atvadīdamies no sinaržainās, sveķainās zemes un viņas mūžīgiem jaukumiem. Un sevišķi jautrais ermonists, kamdēļ gan tas pēc savas miršanas nevarētu vēl smaidīt, viņš taču visu savu dzīvi cieši līdz pat savai nāvei bija pavadījis vienos smieklos un jautrībā.

Lēni un svinīgi nonesa kalpi jautro ermonistu klētiņā un nolika to uz paaugstinājuma, kas bija ātri ierīkots klētiņas vidū. Tagad visiem bija jautrā ermonista drusku žēl. Kaut gan viņš, dzīvs būdams, likās dažu brīdi mazliet dīvains, tad tagad pēc nāves tas sāka rādīties pavisam citādā — savādā gaismā. Šis viņa neparastais, spilgtais dullums sāka daudziem likties mīļš, it kā no dzīves ikdienas atpeslošs, pat dažkārt dziļi nopietns, smeldzošs, dažbrīd atkal jautri pavasarīgs, kas, jāsaka, pat visdrūmākajam cilvēkam kaut kur sirds dziļumos vienmēr paliks mīļš.

No istabas atnestās sveces godbijīgi aizdedzināja un salika mironim galvas tuvumā. Sveču dzeltenā, skaidrā liesma drusku plīvoja un lēni raustīja savu gaismu uz miroņa brūnās sejas, tamdēļ laikam nomirušā jautrā ermonista aizvērtie plakstiņi, likās, negulēja vienmēr mierīgi uz vēsām, izdzisušām acīm, bet šķita dažreiz iedrebamies.

Saimnieka zēns lēni, stomīdamies ienesa arī pie mājas aizmirstās ermoņikas klētiņā, bet labu brīdi stāvēja ar viņām rokās, nezinādams, kur tās likt, līdz beidzot kāds no lieliem pamācīja tās novietot nelaiķim pie kājām.

Mans brālēns, saimnieks, paņēma dziesmu grāmatu rokā, un

viss pavadītāju pfdis saspiedās ciešāk ap miroņa balto guļas vietu. Bet, tikko saimnieks gribēja teikt dziesmas vārdus, pēkšņi mājas kalpone — vecmeita Mīle kā ārprātīga iekliedzās: mironis — trakais ermonists esot vēl dzīvs, viņš nupat kā esot pasmējies. Velns taču nevarējis ar viņa lūpām smaidīt, tik grēcīgs jautrais ermonists vēl savā īsā dzīvē neesot bijis.

Pirmā acumirklī pavadītāji apjuka, tad palika sirdīgi par Mīles skaļo nervozitāti, bet, ciešāk ieskatoties nelaiķim sejā, arī viņi sāka manīt pēdējā smaidu. Mīle turpināja uztraukties un klaigāt.

Tad saimnieks, mans brālēns, aizvēra dziesmu grāmatu ciet, skaļi iesmējās un aicināja jautro ermonistu celties no miroņiem augšā: šis ar savu smaidīšanu esot viņu kopējo joku nodevis.

Tiešām, pēc šiem vārdiem jautrais ermonists rāvās no savas miroņu guļas vietas kājās. Celdamies, pagāns, norāva pat vienu degošu sveci zemē. Un tad gāzās nabaga vecmeitai Mīlei virsū par to, ka tā tik svinīgā brīdī neskaitot vis lūgšanu, bet vērojot mironim seju. Pārējie mājas ļaudis nezināja pārsteigumā, ko īsti darīt — vai smieties vai dusmoties, un nevarēja vien nobrīnīties par savu veiklo plemuļķošanu. Tikai vienīgi vecais iebūvietis nevarēja samierināties ar šo joku, runādams, ka nāve neesot muļķībām domāta. Bet kas tad vecos cilvēkos klausās!

Visi apstāja ermonistu un taujāja, vai tad šis maz neesot krītot sadauzījies. Nē, viņš esot vēl lielākus kritienus Izturējis un — palicis vesels. Tagad viņš ne tikai esot vesels, bet pat laimīgs, ka varējis tik jauki noslēgt Jāņus.

Pēc tam viņš atkal pakampa savas ermoņikas un gribēja kaut ko uzraut, bet tās tagad no lielā kritiena tikai sīca un vaidēja. Neatlika nekas cits kā nest viņas pie meistara.

MĀŅTICĪBA

Es esmu ļoti māņticīgs. Pat pārlieku. Līdzīgi daudziem cilvēkiem, es baidos no trīspadsmitā dzīvokļa, no trīspadsmitā ābola, no trīspadsmitās degvīna glāzītes, bet visvairāk no trīspadsmitā datuma.

Jau dažas dienas pirms mēneša trīspadsmitā skaitļa es kļūstu nemierīgs. Kā zvērs pirms lielas nelaimes. Ēstgriba zūd. Miegs saraujas. Es redzu dīvainus, nepatīkamus sapņus. Naktīs bieži mostos, un mana mute sausa kā izkaltusi bērza tāss.

Par darbu vairs nav ko domāt. Visas manas domas kļūst pelēkas un saraustītas kā īsi striķu gabali. Iet nekur negribas. Kafejnīcā mūzika liekas garlaicīga un iedomīga. Cilvēki riebīgi, viņu sarunas skaļas un vieglas kā ālavas puķu sēklas. Ceļot kafijas tasi pie lūpām, roka man dreb kā pēc liela nozieguma.

— Kas jums kait? — vaicā mana kaimiņiene. Un viņas sarkanā pomāde smaržo uz lūpām pēc nepotētām, sārtām meža rozēm, bet čūskādas soma sapņo par saules sasildītām sūnām un celmu sveķiem.

— Nekas, — atbildu es klusi un pārklājos viss aukstiem sviedriem, cietiem un spīdīgiem kā dzīvsudrabs.

Tādās dienās es vislabāk klīstu vientuļās ielās gar sagrautiem, tukšiem fabriku korpusiem. Skatos, kā vecā krāsa lobās no sienām. Grāvji no tuvējām pļavām tiecas noskūpstīt manas lūpas. Ejot es urbinu ar savām kājām mazos, sīkos ceļa akmentiņus. Pieri man glāsta apkārtējo dārzu vējš, pilns irdnes, pilns sarkanu, uzbudinošu skaņu un mīkstu kukaiņu.

Un tad es domāju — kāpēc man jāatgriežas savā vecā, sasmakušā istabā, kāpēc es nevaru palikt šeit? Kādā lielā, atstātā fabrikas kallā es ierīkotu savu midzeni blakus žurkām, pelēm, tukšumam un smaržām. Vakarā pretējā Iela veca Izkārtne vējā spēlētu man uz ermoņikām. Dūjas sēdētu rinda virs «alvas un sūtītu man savu siltumu.

Mēneša divpadsmitajā vakarā es kjustu pavisam nemierīgs. Nekur neeju, noslēdzis durvis, dzīvoju mājas, te sēstos, te staigāju, te atlaižos savā zaļganā plīša dīvānā. Manas domas skraida kā peles. Asinīs ieliets uztraukuma zelters. Es vāru tēju, pārklāju savu galda lampu ar dzidru, dzeltenu papīru, uzlieku cepuri galvā. Viss velti. Nemiers, nemiers manī aug, es viņa grimstu kā milzīgā smilšu kalnā. Tad es mazgāju seju un rokas vēsā, sudrabotā ūdenī. Tāpat viss velti. Dīvaini, uztraucoši rēgi izplaukst manās smadzenēs. īsas, karstas trīsas pamostas un lēnām plok mugurā, gurnos un pie kakla. Kad tikai rīt, rīt — trīspadsmitajā — ar mani kaut kas briesmīgs, neatvairāms nenotiek. Rīt.

Trīspadsmitās dienas rītā es parasti pamostos vissliktākā garastāvoklī. Es labprāt nemaz neceltos no gultas augšā, bet gulētu visu dienu sarāvies, dziļi zem segas, aizvērtām acīm un ausīm.

Holandes siers, kas man parasti briesmīgi garšo, šinī rītā smaržo pēc ziepēm. Diena liekas dūmakaina. Gaiss pilns trūdu garojumu. No cieši sakostiem zobiem man drīz vien sāk dunēt deniņos. Visu dienu es staigāju no vienas telpas otrā kā parādība, asi saraudamies no katra mazākā troksnīša. Pat putekļa pieskaršanās manam vaigam dara man sāpes un uztrauc kā piepešs apvainojums. Priekškarus es logiem nepaceļu. Velti gaisma pūlas tos noraut nost, istabās visu laiku valda krēsla, zilgana un mīksta kā vate, kas aprij visus trokšņus un maigi glāsta manu dvēseli.

Cilvēku es vairos, viņu vārdi man duras ausis kā adatas. Katram priekšmetam šai dienā rodas, ataust divkārša smarža.

Pēc atstātās smakas es varu skaidri uz tapetēm parādīt blakts ceļu, ko viņa gājusi pirms divām dienām. Es zinu, kādas ēdienu atliekas gulējušas uz galda spodrās, nomazgātās virsmas beidzamās nedēļas laikā. Es jūtu savos pirkstu galos visus tos priekšmetus, ko viņi skāruši pēdējās trīs dienās.

Visu dienu es neēdu, jo nazi es nedrīkstu ņemt rokās, var būt, ka es sev iegriežu pirkstā un saindējos, tāpat dakšiņas: viegli var gadīties, ka es ar tām ievainoju sev vārīgo, plāno lūpu ādu un noteku asinīm.

Ielu es pāreju tikai tādā gadījumā, ja tā pilnīgi tukša — bez viena ormaņa, auto, velosipēdista un tramvaja. Saņemto telegrammu es drebošām rokām, sviedriem pārklāts nolieku savā riekstu koka kastītē un lasu to tikai otrā dienā.

Vakarā, tumsai iestājoties, es jūtos pilnīgi noguris, bet prāts kļuvis tā kā mierīgāks. Sirdī uzaususi maza cerība. Varbūt šī diena vēl beigsies labi. Bet tad es tūdaļ atjēdzos, šausmās nodrebu un nekavējoši saplēšu savu cerību sīkās, mazās druskās. Nedrīkst izaicināt likteni. Lai viņš mierīgi sēž savā plīša krēslā, skatās tālumā un nedomā par mani.

Arī uz kino un teātri es šai dienā neeju. Jo esmu skaidri līdz dvēseles dziļumiem pārliecināts, ka tad noteikti zālē lielais kroņlukturis nokritīs man uz muguras un sakropļos. Un tūdaļ es jau redzu savās smadzenēs kā spogulī ārprātīgo namu un sevi baltās audekla drēbēs, vecu skārda bundžu rokās un muļķīgu smaidu uz lūpām. Es eju, ņenm no bundžas nolietotas pogas laukā, metu tās zemē un saucu:

— Nākait skatīties, es dēstu tulpes, skaistas, līganas tulpes!

Kad naktī pulkstens nosit divpadsmit un trīspadsmitā diena beidzas, es pēkšņi viss atplaukstu. Manī no jauna rodas ārkārtīga ēstgriba, es smaidu, es lasu trīs dienas nokavētos laikrakstus, un viss man liekas tik jocīgs un mīļš — pat slepkavības, zādzības un ugunsgrēki. Es iežogos nakts vidū virtuvē, ēdu vecu, sakaltušu maizi, dzeru siltu kumelīšu tēju ar aveņu ievārījumu. Aiz tapetēm čaukst kaļķi. Lēns siltums kāpj no plīts un Izirst gaisā kā plīvuris. Tumsa balsta savu muguru rūtīs. Sētā aiz loga šalc k|avs kā tāļš ūdenskritums. Manī bezgalīgs miers un reibinošs nogurums pēc tik Ilga nervu un domu saspīlējuma. Es ņemu šūpuļtīklu un iekaru to virtuvē. Kājas es ietērpju gaiši sarkanās vilnas zeķēs un Izstiep]u tās visā garumā. Savu apkaklīti es norauju un pakaru uz visaugstākās naglas virtuvē. Tur tā karājas un izskatās pēc liela sudraba pakava.

Lai labāk justu tālo pļavu un ezeru smaržu, es atveru durvis uz vannas istabu un palaižu krānu vaļā. Ūdens šņākdams gāžas vannas klēpī, pārklāj ar sudraba rasu visu viņas miesu, pilda telpu ar vizošiem, vēsiem tvaikiem un ūdens pūkām, kas lido un skūpstās ar gaisu. Pamazām ūdens tvaikos atjaunojas zivju ēnas, tālo zvaigžņu mirdzums. Es redzu priedes ezeru krastos, manās lūpās garo viņu skujas.

Ir jau gandrīz rīts, kad es iemiegu ar tējas krūzi rokās. Es elpoju mierīgi, un asinis manī staigā tik viegli kā gaiss.

Vairākas reizes es esmu mēģinājis sacelties pret savu māņticību. Kā vergs pret bargu, nepielūdzamu kungu. Es esmu trīspadsmitajā skaitlī gājis uz balli, viesībām, slēdzis līgumus un riskantus darījumus, bet vienmēr tādās reizēs mani pavadījusi neveiksme kā ēna. Neveiksme. Dažbrīd viņa man likusies pavisam tuvu, kā kaimiņš sēdējusi man blakus pie galda. Reizēm viņas elpu es esmu sev jutis uz kakla, tās dīvainā pūdera pēdas uz sava pleca. Viņa kā spiegs ir stāvējusi, man nezinot, aiz muguras un guldījusi savā dzeltenā, vēsā skata katru manu kustību, katru manu domu un vēlēšanos. Vienreiz, kad viņa pavisam bija pienākusi man tuvu, tik tuvu, ka es tās siltumu, kas plūda no viņas drānām, sajutu uz saviem valgiem, skropstām, lūpām un dvēseles, es iekliedzos un metu tai ar smagu kristāla vāzi sudraba apkalumā. Bet viņa bija veikla, kā jau sieviete. Vāze pāršķēla gaisu, atsitās pret kamīna malu un nokrita zemē smagās, biezās druskās, no kuru miesas plūda vakardienas saules siltums. Bet mana neveiksme palika dzīva.

Varbūt viņu nožņaugs mans dēls, varbūt nākošā karā lode, kas būs domāta man, trāpīs viņu un tā paliks guļot starp granātu bedrēm rāvainā ceļā.

Bieži garos ziemas vakaros, sēdēdams viens pats mājās, es esmu domājis par to, no kurienes un kad mani radusies tik liela, nepārvarama māņticība. Vai to man kāds piebūris, mazam ielicis šūpulī, jeb tā dota man kādas briesmīgas slimības vietā? Esmu sev centies iegalvot, ka ar gadiem un manu dvēseles briedumu šī ļaunā īpašība mazināsies. Esmu daudzreiz gājis sev klāt, uzsitis uz pleca un teicis:

— Neuztraucies, gan viss būs labi. Tu taču neprati kādreiz pats sev bārdu nodzīt, bet tagad proti.

Tad pacienājis sevi ar ledus aukstu limonādi, drusku kāsējis, skatījies logā un smaidījis par savām rūpēm.

Tomēr, neskatoties uz visām manām labām cerībām, noticis pavisam kas pretējs. Bailes no trīspadsmitā datuma manī ar katru gadu tikai augušas. Un bez tam vēl radušās neskaitāmas citas māņticības. Četrus gadus atpakaļ es pavirši saskaitīju, ka man piemīt vismaz divdesmit trīs māņticības veidi un paveidi, bet tagad nupat pēc rūpīgas pārbaudes es jau saskaitīju veselus trīsdesmit sešus.

Manas māņticības jaunākais paraugs. Lai vakarā izvairītos no nepatikšanām, nekad rītā nedrīkst smieties. Jo rītā sliktāks garastāvoklis, jo vakarā iet labāki.

Praktisks pielietojums. Ja man vakarā jāierodas tādā vietā, kur es vēlētos, lai man viss izdotos un butu labi, es no rīta tīši meklēju kādas nepatikšanas. Pilnīgi lieki strīdos ar tuviniekiem, sakropļoju vai saplēšu kādu savu dārgu piemiņas lietu, apsēžos kaut kur vientulībā un domāju par nepatīkamiem, drūmiem gadījumiem savā dzīvē. Ja tādā veidā man izdodas sev sabojāt garastāvokli un es tiešām jūtos sevī nelaimīgs, sarūgtināts un atstāts, tad vakarā pirms sava nodomātā gājuma es jau esmu ārkārtīgi pašapzinīgs, laimīgs, jo es ticu un noteikti

zinu, ka tagad viss man noritēs labvēlīgi, patīkamā garā. Un tā vienmēr arī tiešām noticis.

Pie tāda turpinājuma es nezinu, ar ko viss tas beigsies. Es jūtos kā ciets kazas ādas maiss, kas uzlasa sevi visu paasules māņticību. Vienreiz taču tam jābūt pilnam. Bet, vai tad es vairs spēšu kā cilvēks dzīvot, to es nezinu. Izmisuma brīžos savas māņticības dēj es pat esmu darījis muļķibus un gājis pie ārstiem.

— Jā, — tie man ir teikuši, — Jums nepieciešams svaigs priežu gaiss, ilgs miegs un patīkams sarunu biedrs. Atturieties no gaļas, nedomājiet par pagātni un neskatieties kalendārā! Lūdzu, ja varat, atnāciet pēc desmit dienām atkal!

Es smaidu. Ārsta ķitelis mirdz tikpat balts kā mana jaunā amerikāņu apkaklīte. Pie sienas nīkst īsts Rozentāls. Mazliet smaržo pēc jodoīorma, un uzgaidāmās telpās uztraukumā dreb kalsnas, sviedrainas sejas, alkstot miera un glābiņa.

Katru dienu taisni piecos es mēdzu iegriezties sava stūra piena bodītē un izdzert puspudeles paniņu. Pudelei jflbut vēsai, tieši kā no pagniba, paniņām — īstām, no visai biezām, ar nelieliem, dzelteniem sviesta gabaliņiem vidū.

Paniņas es dzeru lēnām, starpbrīžiem, īsiem, asiem guldzie-niem. Dzeršanas laikā es maz domāju un piemirstu savu māņticību. Manas smadzenes it kā izgaist no galvas un turpat bodītes nelielā telpā pārvēršas mazā, brūnā, acīm tikko jaušama miglas veidojumā. Tas peld, gozējas saulē, aptausta sterus un maizes klaipus garos sienas plauktos, pieskaras galdiem, krēsliem, grīdai, stikliem, jaunās pārdevējas sejai un liekas viegls un patīkams. Es jūtu savās nāsīs svaigas, glāstošās smaržas, kas kutina manas asinis un liek pukstēt maniem muskuļiem. Dīvains, silts možums nogulstas manos pirkstgalos, un es labprāt pieceltos un noskūpstītu spēcīgo piena pārdevēju aiz letes, kurai dārdoša pērkona balss, lielisks, ļāvīgs ķermenis un dzejisks vārds Laura. Noskūpstītu, kaut ari bulu trīspadsmitais datums. Kad šī Laura smejas, gaiss kūleņo telpā, maizes klaipi saldi notrīc, putekļi saceļas spārnos un cenšas sasniegt cilvēku maigās rīkles. No brūnām, it kā nolakotām ķimeņu kūkām nobirst pērnās ķimenes un cenšas ar laiku nokļūt līdz bieži virinātām bodeles durvīm un izkļūt uz ielas, kur tās vējš pacels pāri jumtiem un aiznesīs atpakaļ pļavās. Tur tās teiks dīvainus stāstus par cilvēkiem, par viņu tumšām, karstām krāsnīm, smiesies par viņu muļķībām un manu māņticību.

Stenderei piestiprinātais zvans izlamā katru ienācēju, es sēžu savā krēslā un smaidu, bet visas manas māņticības kā balti, maigi ziedi savijušies vaiņagā, kas tagad staro ap manu galvu.

Kā būtu, ja es šinī bodītē paliktu par piena puisi? Droši vien ar laiku es smietos tikpat dārdoši un skaļi kā Laura. Vakarā es noliktu peļu slazdu un tanī pa nakti noķertu savas smadzenes. Rītos es celtos pulkstens četros, nestu piena kannas, skaitītu pudeles, saldētu sviestu un paniņas. Es noteikti aizmirstu savu māņticību un trīspadsmitā mēneša dienā ēstu tikpat daudz kā pārējās dienās. Savu māņticības vaiņagu es uzdāvinātu kuplai Laurai, un tas plauktu virs viņas galvas gaišiem, saulainiem matiem kā brīnišķīgs rožu krūms.

Gulētu es pieliekamā kambarī, kur pelēkais klons vienmēr mitrs, kur kaktā čaukst sviesta papīra rullis, bet Iedus skapī kūstošais ledus gabals ar savām pilēm sit mušas. Vakarā es aizmigtu ar īstu holandiešu siera gabalu plaukstā, sapņos čāpstinātu lūpas kā mazi bērni un rītā siera vietā delnā redzētu mazu peli, kura klusi pīkstētu no pārēšanās.

Es smaidītu, iesviestu vecā žoķenē savu elpu un tad to ātri grieztu pa gaisu. Cepure pīkstētu pelei līdz, no tā viņai kļūtu vieglāki; tā pēkšņi atjēgtos un pazustu kaktā zilgani pelēkās priežu skaidās.

Plaukstā man no viņas paliktu tikai viegls, lēns ieskābas smaržas garojums, kāds bieži ziemā lieliem, rožainiem un zilganiem mutuļiem plūst pa zvērnīcu durvīm laukā un kairina puiku sirdis.

Bet, kad man izdomātais jādara, es nezinu, kāpēc, man pašam tīri nemanot, samaksājas rēķins un es esmu atkal uz ielas. Māņticības vaiņags no Lauras galvas pazudis un skauj tagad manu sirdi kā važas, es esmu atkal Iekalts savā agrākajā dzīvē, un mana miesa un tieksmes ir pagrabs, kura es esmu līdz galam mests.

Vienā agrā, saulainā pavasara rīta, kad ziemas sniega plānās, zilganās plēnes bija redzamas vairs tikai zem soliem, es par savu māņticību stāstīju kādam mana tēva vecajam draugam. Es to jau pazinu sen. Viņš bija bagāts un skops, drukna auguma, sārtu, ieapaļu seju un nēsāja ūsas un kamašas.

Klausoties manā stāstā, tas labsirdīgi smaidīja.

No viņa uzvalka plūda tikko jaušama naftalīna smarža, un pirkstu gali viņam bija klāti ar svaigas maltas kafijas putekļiem.

Tad viņš pēkšņi pārtrauca manu stāstu, ierunādamies:

— Ā, es esmu koridorā aizmirsis savu pumpi aizgriezt; es pat no šejienes dzirdu, ka viņš nervozi plikš. Nabags, viņam garlaicīgi bez manis.

Un atkal apklusa; gaiši dzeltenās, kuplās ūsas ilgi turēja smaidu uz viņa lūpām un pašas spīdēja valgi kā jaunās lapas virs mūsu galvām.

Kad es beidzu savu stāstu, iestājās īss klusuma brīdis. Mans tēva draugs kustināja kamašā savas labās kājas lielo pirkstu. Zilgani dzeltena dūja, aci piešķiebusi, skatījās vecā kunga nodarbībā. Vējš bija lēns un nespēja pacelt gaisā pat sīkos smilšu graudus. Nomests papīrs sita spārnus, bet netika projām. Tā tas turpinājās minūtes trīs, un tad pēkšņi mans kaimiņš iesāka:

— Jūsu māņticība — bailes no nezināmā.

— Kā?

— Jā, bailes no nezināmā... Vai jūs varētu nokaut šo dūju man pusdienai?

Un viņš pamāja ar acīm uz zilgani dzelteno dūju mūsu priekšā.

— Nē . .. Laikam ne.

— Nu, protams. Jums būtu bailes. Bet ja pie deniņiem jums pieliktu brauniņu un teiktu: «Nāve — jeb nokaujiet šo dūju!» Ko jūs darītu?

— Es nokautu dūju.

— Skaidrs. No divām baiju izjūtām jūs izvēlētos mazāko. Otro dūju pie vajadzības jūs nonāvētu vieglāk, trešo vēl. Tāpat gluži ir ar jūsu dzīvi. Ja jūs zinātu viņas nākotni, jūs nebūtu māņticīgs. Bet tagad iesim.

Mēs nonācām Centrāltirgū. Nopirkām kartupeļus, vēl citus sīkus sakņaugus. Tad iegājām zivju nodaļā. Mēs ilgi klīdām starp visiem zivju baseiniem, milzīgām koka paplātēm, uz kurām gulēja rindās vēsas, neelpojošas zivis. Beidzot mēs nopirkām mārciņu smagu līdaku un devāmies kopīgi gatavot pusdienu.

Kad es biju izēdis pirmo šķīvi diezgan sāļās zivju zupas, es vaicāju vecam kungam:

— Sakiet — vai arī jūs esat māņticīgs?

— Nē.

— Kamdēļ?

— Es zinu, ka manai dzīvei beigas, mani gaida tikai nāve.

Es pasmaidīju. Logā iesitās muša. Pie plīts aiz tapetēm nobruka kaļķi.

Otrā rītā veco kungu atrada gultā mirušu. Labā roka bija krampjaini ieķērusies pulierētās gultas malā. Lūpas drusku smīnēja, un gaišās alus krāsā ūsas mirdzēja virs tām kā mazs, dzeltens, gaistošs mākonis.

Uz istabas vienīgā loga palodēs sēdēja tā pati zilgandzellenā dūja, kas bija viņu redzējusi vakar dārzā.

DABA

Bija Lieldienu brīvlaiks. Varēja eksāmenus likt, bet negribējās. Laiks bija pārāk pavedinošs. Katru dienu debesis elpoja viegli kā zils muslīns. Pūta ziemeļa-rlta vējš, un gaiss likās dīvains kā glāze, kurā ieliets auksts ar karstu ūdeni pamīšus. Un tā es nolēmu izmantot kādu senu vilinošu ielūgumu — apciemot Jelgavā vienu no savām studiju biedrenēm mediķēm.

No rīta es par šo savu nodomu paziņoju viņai pa telefonu, bet vakarā īsi pirms sešiem es jau atvēru draudzenes mājas dārza vārtiņus. Pa kreisi no tiem rēgojās mūra siena balta kā krīts, pa labi gandrīz zem kājām stiepās kartupeļu vagas. To, kas bija priekšā, es nepaguvu aplūkot: tieši aiz vārtiem uz paša celiņa slinki gulēja kāda brūngana peļķe. Lai izvairītos no saltā ūdens, es ielēcu tupeņu vagās.

Parasti pirmie viesus sagaida bērni vai suņi. Nevaldāma straujuma, sajūsmas un uztraukuma pilni — viņi vienmēr gāžas ciemiņiem pretim un nekavējoši, bez kādas iepriekšējas lūgšanas ieķeras stilbos, vieni ar rokām, otri ar zobiem. Šoreiz man pretim plūda tikai savāda saules sakarsētas zemes smarža un klusums. Varbūt tamdēļ, ka es viņu ļoti mīlu. Dārzā nebija neviena cilvēka.

Lēni virzīdamies uz priekšu, es domāju, pie kurām no mājas divām durvīm man būtu vispareizāki pieklauvēt. Te lēns, kautrīgs ņaudiens pārtrauca manas domas. Pie manām kājām uz celiņa stāvēja kaķis. Vienkāršs, pelēks kaķis. Tādus jau daudz es biju redzējis savā dzimtenes pilsēta Rīgā. Vēl puika būdams, dzenājis viņus kopā ar suņiem pa sētām un ielām, jūsmojis par viņu lielisko, asprātīgo spēli ar noķertu peli vai iedoto gumijas bumbiņu, klausījies viņu romantiskās spāniska temperamenta pilnās mīlas dziesmās uz šķūņu jumtiem, riepu kaudzēm un malkas grēdām.

Sis kaķis bija tikai drusku tuklāks par saviem Rīgas ciltsbrāļiem, tīrāks un virtuozi prata viļņot savas muguras spalvu. Savu asti viņš turēja taisni uz augšu un viņas galiņu kustināja kā mēli. Viņš ritmiski mīņājās uz savām pelēkām ar baltiem raibumiem priekškājām — kā puika, kuram svešā vietā gribas iziet sevis pēc, bet kauns prasīt.

Kaķis ieņaudējās otroreiz, it kā gribētu teikt man — labvakar, un sirsnīgi raudzījās manī ar savām lielām, skaistām un iezaļganām kā dīķa ūdens acīm. Es viņu noglaudīju un turpināju savu ceļu. Bet kaķis i nedomāja projām iet. Ar paceltu asti kā luktura gaismu tas čaukstēja man pa priekšu, bieži apstājoties, lai atskatītos uz mani un ar jaunu ieņaudienu uzmudinātu sev sekot. Viņš lieliski izpildīja namatēva pienākumus, un viņa balsij piemita tas savādais valdzinošais maigums, kas sastopams pie cilvēku skolotām balsīm. Nebija ne vēsts no tām runču skarbām kakla skaņām, ko viņi izgrūž reizē kā vaidus un lāstus siltās vasaras naktīs, apstaigājot tvanošās mēslu kastes un vazājoties kopā ar klaidoņiem noslēgtos tirgos starp ēstgribu kairinošām gaļas būdām.

Šis patīkamais kaķis palīdzēja man arī atrast īstās ieejas durvis draudzenes mājā, jo viņš bez kādas vilcināšanās tecēja tieši uz tām, kuras atradās vistuvāk dārza vārtiņiem un iesākās ar pelēkām divkāpeniskām cementa trepītēm.

Manas draudzenes, par nožēlošanu, nebija mājās. Viņa bija izgājusi kaut kādās steidzamās darīšanās. Sirma, salīkusi vecenīte ieveda mani lielā, pārāk siltā ēdamistabā, nosēdināja tumši zaļā plīša krēslā un atstāja mūs vienus ar kaķi. Istabā pie logiem sīca mušas un lēni smaržoja pēc sakaltušām kumelītēm. Ēdienu atliekas mierīgi snauda vēl uz galda. Neliela dīvāna kakta bija pamests iesākts dzeltens rokudarbs, bet turpat blakus uz grīdas mazas, iebrūnas sieviešu kurpes. Es pasmaidīju. Kaķis visu laiku nedzirdami staigāja pa Istabu. Glaudās gar ēdamgalda kājām, atstājot uz viņa savus gaiši dzeltenās krāsas spalvas. Tad pienāca pie manis, uzkāpa uz manām kurpēm, bet pēc kāda laiciņa uzlēca uz ceļiem un atkal skatījās man pētoši sejā ar savām skaistām, Iezaļganām kā dīķa ūdens acīm. Viņš gribēja laikam man kaut ko stāstīt un pūlējās atrast attiecīgus vārdus.

Pēc kādas pusstundas atgriezās mana draudzene. Viņa bija vidēja auguma meitene, slaida, lieliski veidotām kājām, ar gaumi ģērbusies un tā, lai zīmīgi, bet neuzkrītoši izceltos viņas veselīgā ķermeņa kairinošās formas. Mana biedrene izrādīja par manu ierašanos tīri uzkrītošu prieku. Iztaujāja par pēdējā mēneša dzīvi Rīgā, pārējiem studentiem un kopīgām paziņām. Pļāpājot aizveda mani uz savu istabu, kurā bija patīkams smar-žains vēsums un krēsla. Es sēdēju atzveltņa krēslā, uzlicis melnu samta spilvenu sev uz ceļiem, dzēru aukstu akas ūdeni, atšķaidītu ar dzērveņu ievārījumu, un klausījos studiju biedrē. Viņa sēdēja, saritinājusies (tā bija viņas mīļākā paraša) savas gultas kājgalī, un stāstīja man, ka tā katru dienu ejot vizināties padelbotā pa Lielupi līdz tuvākai ietekai, ēdot trīs reizes dienā putu krējumu, vakaros pie draudzenes spēlējot patafonu un katru trešdienu un svētdienu ierodoties pie Lindes uz /ive o'clock tea dance, kur vijoli spēlējot brīnišķīgs muzikants bez vienas auss. To viņš esot pazaudējis strēlnieku cīņās pie Mazās Juglas, aizstāvot Rīgu. Puiši viņu mīlot. O, tā mēdzot veikli ar temperamentu dejot, asprātīgi jokot, būt mīļa un tikai līdz zināmai robežai pieļāvīga. Par piecām glāzītēm liķiera, četriem papirosiem un diviem skūpstiem tālāk — ne. Ne un ne. Tomēr jaunekļi viņai ne visai patīkot. Kamdēļ? Tie par daudz viegli klausot viņas pavēlēm un izpildot visus tās untumus. Viņa tāpat sevišķi necienot vīriešus kā tās mīļā kaķene Grieta — runčus. Šai ziņā viņas esot ļoti radnieciskas: abas divas augstprātīgas un nepieejamas. Un vai tad tiešām vīrieši nelīdzinoties runčiem un runči vīriešiem? ... Pie kam viņa paņēma rokās savu kaķeni Grietu, kas gulēja viņai turpat blakus gultā, un pieglauda to savam vaigam. Es, zināms, pieklājības dēļ neatbildēju ne četri un savu smīnu noglabāju kabatā. Tagad jau neviens par to vairs neuztraucas, ka jaunas meitenes runā bezkaunības. Bet, lai kaut kā tomēr apslēptu savu izvairīšanos no atbildes, es izteiksmīgi apliecināju savu pārsteigumu, ka kaķis, kuru es nupat kā biju noturējis par runci, patiesībā izrādās viņas mīļā, apburošā kaķene Grieta. Bez tam tikpat daiļa, gudra un atturīga pret saviem uzmācīgiem kavalieriem kā pati saimniece.

Mana draudzene vēl vairāk uzplauka un atdzīvojās no maniem vārdiem. Viņa atkal iesāka un turpināja savas mīlules slavināšanu. Un beigās parādīja, cik tiešām veikli viņas kaķene kā suns prot sēdēt uz pakaļkājām, nevainojami lēkt pār izstieptu roku, kāju vai stibu, šņākt un sabozties uz pieprasījumu, nogulties pēc pavēles te uz labiem, te uz kreisiem sāniem un galvenais — sēdēt saimniecei uz pleca un nelaist neviena klāt. Pēc pabeigtiem demonstrējumiem es vēlreiz neslēpu savu apbrīnošanu un par atzinību noglāstīju kaķenei spalvu, bet viņa to uzņēma ārkārtīgi vienaldzīgi. Līdz ar to man jāatzīstas — es sāku pat ticēt arī tās pārējiem tikumiem.

Krēslai sākoties, mēs izgājām pastaigāties. Jelgavas galvenā pastaigāšanās vieta — Lielā iela bija pilna ļaužu, un mēs arī labu brīdi ļāvāmies šai cilvēku burzmai. Gribējām ieiet kādā kino, bet neatradām sev piemērotu programmu, tamdēļ apmierinājāmies tikai ar Smurģa kafejnīcu, kur noēdām katrs porciju putu krējuma. Beidzot ieklīdām vecās Bīrona pils drūmajos apstādījumos. Staigājām, klausoties nolaistās ēkas sasprindzinātā, baigā klusumā un dzeguzes retajos maigos kūkojumos viņpus Lielupes tālā meža, kas šķita līdzīgs zilam, iegarenam mākonim, nospiestam pie zemes. Virs Lielupes ūdens kā putni lidinājās tumšas ēnas, un slīdēja augšup ass vēsums, kāpdams gar kokiem pret zvaigznēm. Tālumā plāna un nosēdusies uz zemes migla klāja pļavas kā irdens, iezilgans sniegs.

No pastaigāšanās mēs atgriezāmies tikai vēlu nakti. Atkal pēc ilgiem laikiem man laimējās reiz vakariņot Iedzelteni sarkanās petrolejas gaismā, ēst īstu lauku rudzu maizi un dzert pienu, kas vēl pusstundu atpakaļ bija maigi gulējis govs tesmenī un tagad vēl manā glāzē tikko jaušami glabāja sevī dzīvnieka ķermeņa siltumu un savu pirmbīdisko saldeno smaržu. Es reibu no šī piena vairāk kā no alus. Bet varbūt, ka no pretim sēdošās biedrenes Šķelmīgām acīm, viļņojošā krūšu izgriezuma un viņas slaidām rokām uz galda? . . .

Gulēšana man bija norīkota uz vecmodīga, tumši sarkana kā sakaltušas asinis plīša dīvāna nelielā viesu istabā, kurai vienas durvis caur nelielu stikla verandu izgāja dārzā. Es biju manāmi noguris un izģērbos nervozi un ātri. Dīvāns bija vecs, un iegulstoties viņa atsperes zem mana ķermeņa svara saplaka kā nobijušās. Pašaustie Zemgales palagi bija vēsi kā loga stikls naktī, un zaļgani dzeltenie nātnie deķl kutināja seju un tikko jaušami smaržoja pēc vaivariņiem un naftalīna. Bija mēness nakts, kas ar dīvainu citronīgu gaismu pildīja istabas vidu, novietojot kaktos tumšas, violetas ēnas. Arā skraidāja vējš un klusi grabināja brūnos koku zarus gar jumta dakstiņiem. No istabas sienu iesarkanām tapetēm, kas jau no vecuma bija sakrunkojušās, smīnēja uz manis zelta masīvos rāmjos vecas, noziedējušas oleogrāfijas un dzimtas vecākās paaudzes smieklīgos senlaiku tērpos. Bet tad, sev par lielu Izbrīnu, es pamanīju, ka neesmu istabā viens. Tikai nedomājiet, ka tā būtu bijusi mana draudzene, kas slepeni palikusi, lai īsinātu manu Jelgavas nakti. Nē! Tā bija atkal tikai pelēkā kaķene Grieta. Viņa tagad bija piegājusi pie manām kurpēm un tās apostīja. Tad aizslīdēja līdz krēslam un paskatījās uz manām biksēm. Pēc tam uzlēca uz galda, pakustināja ar priekškāju manu kravati un apkaklīti un beigās pārlaida acis Istabai. Pēc ļbrīža nolēca atkal no galda ar mīkstu bukftlcnu zemē un pēc dažiem acumirkļiem jau atradās uz manas gultas vēsām, smaržīgām segām. Lēnām murrinādama, viņa virzījās uz manas sejas pusi. Pienākusi piegrūda savu valgo, sāļo purnu manam vaigam un kailam pakausim, tad gribēja kāpt uz mana spilvena, bet apdomājās, apgriezās, nogāja atpakaļ kājgali un tur saritinājās.

Mēness citronīgā gaisma spīdēja vēl joprojām. Istabas gaiss, likās, klusi sanēja, bet nogūlusies kaķene vienmērīgi un viegli elpoja... Aizmiegot man ienāca prātā Bīrona pils tumši zilganās, noslēpumainās alejas, jaunā Fox-filmas zvaigzne Si Karol, ko es redzēju kādā neveiklā vitrīnā Lielā ielā, Smurģa kafejnīcas šokolādes krāsas tapetes, baltie marmora galdiņi ar zilām kvarca dzīsliņām un Jēkaba kanāla ietrunējusī ūdens smarža. Tad es klusi pasmaidīju, varbūt tamdēļ, ka loloju atcerēties vēl kaut ko jaukāku, un laikam tiešām aizmigu.

Manam miegam piemīt zināma īpatnība. Es nekad naktī ne-pamostos un guļu galīgi bez sapņiem. Es zinu, jūs neticat, bet tas tā ir. Es tiešām nevaru atcerēties neviena sapņa, ko es būtu savā mūžā redzējis. Jeb varbūt es arī sapņoju, tikai no rīta nekā vairs nespēju atminēties. Kas to lai zin!

Un tad tālāk par to pamošanos. Cits vai desmit reizes naktī pamostas un grozās no vieniem sāniem uz otriem, it kā kāds par to viņam maksātu. Kādreiz pat izkāpj no gultas laukā un skumji nostāv pie loga veselu stundu. Bet es guļu kā nosists, pat nepakustos un no rīta pamostos uz tiem pašiem sāniem, uz kuriem es vakarā biju aizmidzis. Pat gulēšana svešā vietā, no kā daudzi baidās, neatstāj uz manu iniegu nekādu iespaidu.

Un, kad es Jelgavā, guļot uz sava sarkanā samta dīvāna, pēkšņi pamodos, es noteikti domāju, ka jau rīts, lēcu no dīvāna nost un kampu mudīgi pēc savām biksēm. Bet, atjēdzies vairāk, es pamanīju, ka istabā spīd vēl tā pati citronīgā mēness gaisma, zem deguna sēž vēl tā pati vaivariņu un naftalīna smarža no pašaustām segām, bet ausīs skan tādas negantas vaimanas, raudas un nopūtas, it kā manai istabai pēkšņi būtu izdauzīts logs un man tepat gandrīz zem kājām nosviests mazs bērns, kas nu šausmīgās izbailēs kliedza. Es pirmā acumirklī satrūkos. Bet tikai pirmā. Nākošā es jau zināju, kas par lietu. Mīļās, gudrās kaķenes Grietas uz manām smaržīgām segām vairs nebija. Viņa tagad sēdēja uz viesistabas bruņas podiņu krāsns lielās zimzas — sabozusies, uztraukta un neganti bļāva, jā, bļāva, jo tās reizē griezīgās un maigās, sāpju, dusmu un ilgu pilnās skaņas, kas neapturami, neatvairāmi plūda no viņas mazās mutes, nu nekādā ziņā nevarēja apzīmēt par ņaudēšanu. Bet kaķene Grieta nebļāva viena. Viņa tikai atbalsoja to milzīgo nepārtraukto skaņu kakofoniju, kas plūda no dārza. Tā bija tāda stipruma, it kā vesels bars kaķu sēdētu tur ar aizžņaugtām rīklēm un tagad brēktu savu beidzamo dziesmu. Bet pār visu to pludoja mēness citronīgā, savādā gaisma.

«Runči,» es nodomāju, un man sametās dusmas, bet reizē palika arī tā savādi skumji, jo šais kaķu kliedzienos bija kaut kas dzijš, liktenīgs un baigs. Es tīri neapzinīgi sajutu, ka tie bļauj ne savas patikas dēļ, bet ka viņus uz to spiež kaut kāda smaga, neatrisināma vajadzība un nepieciešamība.

Es piecēlos un piegāju Grietai. Viņa vēl Sēdēja turpat uz krāsns zimzas, kliedza un sīki drebēja. Es viņu glāstīju un mierināju, bet tas neko nelīdzēja. Viņa, likās, palika vēl nervozāka un nebeidza vaimanāt. Bet neredzamais runču koris dārzā aiz logiem uzcītīgi to atbalstīja.

«Kur tad nu ir tās izslavētā vienaldzība pret kavalieriem?» es nodomāju un skumji pasmaidīju. Un tad man tīri vai gribējās iet un atvest šurp savu lepno draudzeni, lai parādītu, kāda izskatās tagad viņas vienaldzīgā, augstprātīgā un gudrā kaķene Grieta, kura prot i pār roku lēkt, i uz pakaļkājām sēdēt. Pēc tam atklāti pateikt, ka daba ne ar ko nav pārspējama un ka arī pašas izglītotās saimnieces atturība un vēsums var reiz izbeigties tikpat kļūmīgi. Tomēr es neaizgāju. Savas kārtis nekad nevajag atklāt. Es tikai vienkārši Izsviedu kaķeni pa durvīm laukā — dārzā, lai reiz izbeigtos šī neganta vaimanāšana, un pats likos uz dīvāna gulēt.

MANA MĪLESTĪBA

Mīlestība. Brīnišķīgs vārds. Vienmēr es par viņu esmu dzirdējis un lasījis visskaistākās lietas.

Kad es biju vēl zēns, staigāju īsās biksēs, lieliski situ zekse-rus, dauzīju ar kaķenīci fabrikas biezos un zilos kā ledus logu stiklus, es bieži sapņoju, salasījies Valtera Skota romānus, par mīlestību.

Es redzēju un zināju, ka man, salīdzinot ar lieliem cilvēkiem, daudz priekšrocību. Ielās un bulvāros, kur pieaugušiem bija jāstaigā labi ģērbtiem un koptiem, es, mātei nezinot, varēju dižoties basām kājām, staigāt pa neatļautiem dārzu zāļu laukumiem, jo sargs nebija spējīgs mani notvert, skaļi grauzt konfektes, stāvot uz stūra, kāpelēt Eksporta ostā pa preču kaudzēm un braukāt ormaņiem uz atsperēm. Visu to es varēju darīt, bet lielie ne. Un tomēr es nebiju apmierināts. Nepavisam. Es toreiz atdotu visas savas privilēģijas, ja tikai es drīkstētu darīt divas noslēpumainas lietas, ko iespēja pieaugušie un par kurām es varēju vienīgi tikai sapņot. Sapņot, Izlaidies sētā saulē uz tukšām, izmazgātām kāpostu mucām pie lielās, nodarvotās mēslu kastes. Un šīs divas lietas bija — mīlēt un iet uz kino.

Kā man zēnībā gribējās mīlēti Visu dzīvību es biju ar mieru ziedot savai mīlestībai. Viņa man likās tik jauka, tik vilinoša. Kā kāpšana pa neredzamām trepēm uz tālām, bezgalīgām debesīm, kur aizraujas acis un elpa.

Tāpat arī kino. Stundām es varēju nostāvēt pie kādām kino durvīm un skatīties, kā iet un nāk no viņa iekšā un ārā ļaudis — sakarsuši, uztrauktām, kvēlošām sejām, kā mirgo un laistās zilās debesīs šis iestādes gaiši dzeltenās ugunis līdzīgi jaunai, mirdzošai kapara naudai. Pie kino svinīgām, Izrotātām durvīm un sienām snauda pakārtas platas un garas plakanas kastes ar stiklotu priekšpusi. Aiz šī stikla, kas vienmēr bija spodri notīrīts ar tumši dzeltenu, drusku sviestam līdzīgu krēmu, smaidīja daiļu, nepazīstamu jaunavu ģīmetnes. Viņas bija nesalīdzināmi skaistākas par tām vienkāršām meitenēm, kuras es redzēju un ar kurām es rotaļājos ielās, sētā un skolā. Viņās varēja iemīlēties no pirmā acumirkļa. Tās nepavisam nebija tādas kā manas skolas draudzenes, kuras pat visu zēnu klātbūtnē bez kādas kautrības rakņājās ar pirkstu degunā, kurām uz mazliet pūkainās virslūpas bieži gulēja tumši sarkanas ievārījuma atliekas un zods no nenoslaucītiem sviedriem spīdēja kā notriepts ar smalkiem cūku taukiem. Un tad es atkal nožēloju, kamdēļ es neesmu jau liels, lai es varētu daudz pelnīt, logā dāties sev melnu, spīdošu, līdzīgu laka kurpei auto, kurn es vizinātu skaistās, lepnās jaunavas un viņas mīlētu.

Tagad es esmu liels, drīkstu apmeklēt kino un mīlot. Uz kino es eju bieži, jo man nav nekur citur kurp iet. Es eju katru vakaru. Bez miera, bez atpūtas un jēgas. Es zinu visus kinoaktierus un kinoaktrises no galvas. Es pazīstu visas viņu slaidās, miegainās un straujās kustības, spēles veidus, apburošos smaidus, labākās lomas. Es vienmēr atminos, kur un kad vlyl dzimuši, ar ko precējušies, kāds viņiem pasaules uzskats, ko viņi domā par dzīvi un kādus izsmalcinātus ēdienus un rotaļas tie mīl.

Bet kā ir ar manu mīlestību? Bēdīgi. Tagad, kad es drīkstu un varu mīlēt, man nekas vairs ar meitenēm neiznāk. Es pelnu maz, melna, spīdoša, līdzīga laka kurpei auto man nav, un tamdēļ jaunavas man uzgriež muguru un par manu mīlestību tikai apburoši smaida.

Savām meitenēm es varu dot vienīgi sapņus. Jā, sapņu man vairāk kā sīknaudas. Bet manām jaunavām sapņu nav vajadzīgs. Viņas labi audzinātas un ļoti prātīgas, tās zin, ka sapņiem mīīsu laikos nav nekādas vērtības. Kad es viņām izstiepju pretim savu sauju, kurā kā pārbiedēta pele trīc un dreb mana jaunā sirds, pilna mīlas un sapņu kā sarkanu, smaržīgu rožu, meitenes vīzdegunīgi parausta savus skaistos, kailos plecus un saka:

— Mīļais, esi jel pieklājīgs un neuzbāzies mums ar nevajadzīgām lietām... Saki — vai tu par saviem sapņiem esi varējis ko nopirkt? ... Kādu māju, kādu dīvānu, kādu grīdsegu. Kaut vienkāršu nestilizētu gultu, kurā mēs varētu gulēt un baudīt ar tevi — mīlestību. Kafejnīcā pat tasi melnas kafijas tev nedos par taviem sapņiem ...

Tādās reizēs es vienmēr esmu klusējis un vērojis, kā savāds valgums tuvojas manām acīm.

Manas tagadējās attiecības ar meitenēm ļoti — es nezinu, kā izteikties, — savādas. Bieži kāda jaunava, kuru es no visas sirds mīlētu, kurai es rakstītu savas skaistākās, klusākās dziesmas, uzsit man kā šoferis uz pleca un pasmaida: «Tu esi labs čoms!» — un vairāk nekā.

Manas draudzenes mani bieži atmin. Bet tikai ne tad, kad viņām nepieciešama mīlestība. To viņas meklē un laikam arī atrod pie citiem. Kur es dzīvoju, tās atceras tikai tad, kad viņām vajadzīgi mani pakalpojumi jeb, kā viņas pašas izsakās, — draudzība. Uzspļaut man uz tādu draudzību, bet, ko lai dara, — savs liktenis katram jānes. Teiksim, vajag kādai no manām draudzenēm iegādāties biļeti uz tādu izrādi, kad pie kasēm parasti izaug garas rindas. Viņa neiet vis pie tā jaunekļa, kuram dāvā savus skūpstus un saņem pretim viņa uzbudinošos apkampienus, nē, viņa aizelsusies kā pie ārsta drāžas pie manis un dveš:

— Mīļais, man steidzoši vajadzīgas divas biļetes, aizej nu tu un nopērc! Tu jau esi mans draugs.

Ko lai es atbildu? Draugam jau vienmēr jāizpalīdz. Es, protams, eju uz teātri, stāvu un nīkstu plc kases stundām ilgt, līdz beidzot iegūstu biļetes savai draudzenei. Bieži gadās pat pašam izlikt savu naudu. Un vakarā mana draudzene aiziet ar savu jaunekli uz izrādi, bet es sēžu vientulīgi mājās, skumstu un klausos vecās patafona platēs.

Es negribu noliegt, bijuši gadījumi, kad esmu no savām meitenēm saņēmis arī vēstules. Šīs vēstules bāli zilā, čaukstošā kā sausas lapas konvertā kādreiz pat drusku vilinoši smaržo pēc hiacintēm vai pelēki brūnām rezēdām. Tad mana saimniece pelēkās, mīkstās voiloka tupelēs iznāk man pretim pustumšā dzīvokļa koridorā un, smīnoši uzlūkojot mani pār brillēm, pasniedz noslēpumaino vizbuļu krāsas vēstuli. «Randiņš,» es domāju, «beidzot viens randiņš,» un pa galvu pa kaklu drāžos savā istabā, pa ceļam saceļot ar veciem, smagiem aizkariem durvīs lielus, baltus kā soda putekļu mākoņus. Pēc tam es dzirdu, ka mana mazā, tuklā saimniece, izgājusi virtuvē, kur mūžīgi smako pumpis, ilgi šķaudās, pierijusles smalko, sauso putekļu. Bet es turpretim nejūtu nekā. Drebošiem pirkstiem es atplēšu konvertu un lasu satrauktās, incltcnigās rindas, kuras mani aicina nekavējoši steigties uz tādu un tādu ielu kādā lielā dzīvokļa numurā. Protams, es steidzos, apkaklīti un kravati nepārmainījis, steidzos nenotīrītiem zābakiem un neiesmaržo-tiem matiem. Un, kad es aizskrējis nonāku norādītā istabā, es atrodu tur ne tikai vienu meiteni, bet jau veselas divas. Es tūliņ nojaušu, ka nebūs labi. Tomēr es vēl ceru. Man piepeši iešaujas prātā manas mātes nemirstīgie vārdi, ka katram cilvēkam vienmēr vajag cerēt, un es — ceru. Bet jau nākošos acumirkļos es redzu, ka esmu dziļi kļūdījies. Abas jaunavas sāk gausi un uzmanīgi ģērbties un pūderēties, pie kam viena no viņām man saka lēnā, samtainā balsī:

— Mīļais, cik labi, ka tu atnāci! Man Jāiet pirkt zeķes un kurpes, bet Milijai — kombinē un vēl daži citi veļas piederumi. Mēs tevi tā gaidījām, nāc mums līdz uz veikaliem kaulēties cenu dēļ!

Un viņa pie tam paplikšķina man saudzīgi vaigu. Es jūtu, ka acis dusmās man savelkas šauras un bāli zilā vēstulīte sadilst rokā, bet es savaldos. Es esmu draugs, un man jāpalīdz.

Mēs staigājam stundām ilgi no viena veikala otrā. Izpētām simtiem dažāda veida kurpju un zeķu tā, ka no viņu krāsām un formām man sāk acis žilbt. Pārdevēji visos veikalos uztraucas par manu sīkstumu un cietsirdību naudas lietās. Dažs žīdiņš grasās mani pat izlamāt. Eleganto veļas veikalu uzlāgo-jamās telpās mani lāgā negrib laist iekšā, bet manas apburošās draudzenes panāk tomēr savu, uzdodamas mani par savu vīru. Kad viss beidzot nopirkts, arī vakars jau klāt un griezīgas slāpes un nogurums vajā mūs visus trīs. Tad atkal tā jaunava ar lēno, samtaino balsi griežas pie manis:

— Bucīt, līdz šim tu biji lielisks, vai tu mūs nevarētu vēl aizvest uz kādu kafejnīcu?

Es nespēju atteikt, un mēs ejam. Ejam lepnākā kafejnīcā, kur spēlē izsmalcināta mūzikas kapela, kur balti, mazi marmora galdiņi ar gaiši brūniem dzimuma plankumiem. Augstās, milzīgās sienas spilgti zaļā un zelta krāsā, ar dīvaini raibiem kā krievu galvas lakatiņi paradīzes putniem. Kapela spēlē burvīgi, varbūt Čaikovski, varbūt Listu, manas dāmas koķetē ar labi koptiem sugas kungiem, bet es, sēdēdams īstā ādas atzveltņu krēslā, skaitu zem marmora galdiņa savu naudu, un mutē ieņemtais cepuma gabals liekas kā ietriepts ar sēru. Ja pēc trīskārtīgas naudas pārskaitīšanas es atrodu, ka man rēķina nomaksai iztrūkst daži lati, es griežos pēc palīdzības pie savām draudzenēm, tad jaunava ar lēno, melodisko balsi pēkšņi zaudē visu savu maigumu, pietvīkst un iesaucas:

— Kas tu par kavalieri, ja aicini dāmas kafejnīcā bez naudas! Droši vien, lūk, tur tas pie pretējā galdiņa kungs ar tumšām, apcirptām ūsām tā neuzvestos.

Zināms, man jau daudz uz to būtu ko atbildēt, bet divu latu dēļ nevar jau rīkot kafejnīcā skandālu un jaukt mūsu draudzību. Es tikai saraujos un apčamdu savu kailo virslūpu — ūsu nav. Tad es izdzeru vienā rāviena savu kafi|as tasi un pazūdu starp galdiņiem meklēt kādu pazīstamo, lai aizņemtos no viņa naudu.

Bieži gadās arī tā, ka pēkšņi agri no rīta, pat ap septiņiem, iedrāžas istabā kāda mana draudzene. Es vel esmu pilnīgi gultā, logs vēl nav bijis pēc nakts vaļā, un nemazgātu roku arī tā kā negribas dot. Es pazemīgi ludzu ekscentrisko jaunavu drusku iziet un uzkavēties koridorā, bet viņa i nedomā to darīt. Tāpat ar visām virsdrēbēm iesēžas gultā, aizbildinādamās ar to, ka viņai briesmīgi jāsteidzas, iegrūž man dažas dunkas sānos un nekavējoši liek man izteikt savas domas par kādu kopīgi pazīstamu jaunekli: vai ar to esot vērts sākt mīlestību vai ne? Vakar tā esot viņu sastapusi ballē, un tas viņai patīkot. Šādā gadījumā es, zināms, varētu sastāstīt velns viņu zin kādas cūcības par savu draugu, bet es esmu nācis pie slēdziena, ka tas neko nelīdz. Dažreiz, taisni otrādi, jaunavu vel vairāk ieinteresējas. Tamdēļ es stāstu vienādi taisnību, tieši tā, kā es domāju un jutu... Jaunavu mana runa uzmanīgi noklausās, brīdi padomā, tad palūdz papirosu, aizsmēķē, atkal brīdi padomā, bet te pēkšņi, paskatījusies savā rokas pulkstenītī, kā dzelta uzlec kājās, ielej man mazgājamā bļodā ūdeni, iesviež man gultā bikses un ar kliedzienu «viņš mani gaida» izdrāžas no istabas laukā. Bet es domāju, un, jo vairāk es domāju, jo man paliek skumjāk. Es dzirdu virtuvē savas saimnieces šļūcošos voiloka soļus un prīmusa tīro šņākšanu. Lejā uz ielas kaut kur iekverkšķas motociklets ...

Es zinu, pēc kādām dienām pie manis Ieradīsies šī pali draudzene. Nosēdīsies, tāpat kā tagad sēdēja, man uz gultas un lēnā, sērīgā balsī stāstīs, kā viņa ar savu jaunekli skūpstījusies, ko pie tam jutusi un kāda fasona kleita tad bijusi tai mugurā, kā jaunais cilvēks savukārt viņu glāstījis un kādus trakus, bezprātīgus vārdus viņš tajā pašā acumirkli čukstējis. Es, protams, klausīšos un cietīšu, cietīšu, zobus sakodis, līdz beidzot, nespēdams šādu mocību tālāk vairs panest, uzlēkšu kājās un iesaukšos:

— Vai es tev kāds katoļu mūks, ka tu man to visu kā pie bikts stāsti? Klusē! Es taču neesmu no koka vai ādas kā tava kurpe!

Tādā gadījumā mana draudzene savilks savas apaļās, krāsotās lūpiņas lūgšanā un noņurdēs:

— Mīļais, neskaisties, bet tu jau esi mans draugs un mīli mani. Kam lai es citam tad stāstu?

Tiešām, kam lai viņa stāsta! Ar pārējiem jau viņai jāskūpstās!

Tikai vienu vienīgu reizi es esmu lūdzis meiteni mani noskūpstīt.

Reiz vēlā vasaras pēcpusdienā manā pelēkā istabā ienāca kāda mana sena draudzene. Viņa likās skumja un vientulīga. Es viņai uzmanīgi noņēmu cepuri, novilku mēteli, un viņas tumši zaļganās kurpes mēs drīz vien nosviedām kaktā. Turpat blakus kā divas brūnas, spīdošas čūskas laiski nogūlās arī viņas zīda zeķes. Bet pati draudzene atsēdās man glāstoši blakus uz gultas, un es nezinu, kā mana brūnā, ar dzeltenām, sulīgām strīpām pašaustā sega nekutināja viņai baltās, smalkās kājas. Draudzene atlieca savu smaržīgo, dzelteno galvu man uz pleca un skaļi domāja par to, ka dzīve bez Jutām esot — nieks. Ārā aiz loga sāka tumst. Pāri ielai pretējos namos spuldzes atplauka logos oranži sarkanā krāsā. Un tad es teicu:

— Dārgā, noskūpsti mani!

Viņa sarāvās, pacēla savu līdzīgi rožu krūmam smaržīgo galvu un izbrīnījusies izdvesa:

— Ko vēl ne! Es tomēr domāju, ka tu esi prātīgāks.

Es vēl vairāk saguru savā vientulībā. Pēc tam nekad vairs neesmu lūdzis, lai mani skūpsta. Un tā es nekad uz savas karstās, sausās kā tāse mutes neesmu sajutis jaunas sievietes kautrās, valgās lūpas. Lūpas, kas mēģina savu jaunavīgo mieru un brīnišķīgo vēsumu pārtraukt ar manas mutes svelmīgo kvēlumu un ilgām. Nekad. Sievietes lūpas es esmu vērojis notālēm kā zvaigznes vai arī pavisam, pavisam tuvu, kad gandrīz jau var sajust viņu siltumu un valgmi, bet tomēr ari šis It ka draudzīgās vienmēr aizslīdējušas man garām. Mana mute līdz šim bijusi kā veca, aizmirsta osta, kuru kuftl steidzas nemanot apiet . .. Un tomēr es ceru, ka tādas lupas, kas mani reiz skūpstīs, es savā dzīvē vēl sastapšu. Varbūt tikai mirstot es viņas sajutīšu uz savas gurstošās mutes. Varbūt. Bet ari tas būs labi. Viņas aizvērs man acis un mācīs sajust mūžību ...

Kad es vasaras vakaros vientuļi klīstu pilsētas alejās, dārzos un bulvāros, man bieži ienāk prātā tādas domas: vai visi tie vīrieši, kas nāk un paiet man garām, vai viņi visi, tāpat kā es, jūtas atstāti un vientuļi, meklē kādu solu alejā zem nepazīstamas sugas kopta koka un kādu meiteni, kas viņus mīlētu?

Šādi prātojumi manās smadzenēs pamostas diezgan bieži, bet man līdz šim nekad nav vēl pieticis drosmes apturēt uz Ielas kādu no šiem vīriešiem un noskaidrot — vai manam domam kāds pamats.

Daudzreiz es esmu jautājoši lūkojies tādos manos kolcgās, bet vienmēr viņu noslēgtās sejās esmu sastapis strupu un mēmu atbildi:

«Nemaisies, draugs, citu darīšanās! Tiec labāk pats ar sevi galā!»

Tad mani vienmēr iemeties tāds kā kauns, jo viņiem taisnība. Ar sevi es nekad līdz šim neesmu ticis skaidrība. Toties vienmēr devis pamācošus padomus citiem.

Tādās reizēs es esmu nikni atmetis ar roku, nospļāvies, ja neviens neredz, renstelē un, lai aizdzītu drūmas, tirdošās domas un sajūtas, vienmēr iegrūdies viss kādā pustumšā skatu logā un ar mežonīgu niknumu pētījis izliktās lietas. Bet arī to es neesmu bijis spējīgs ilgi darīt. Es atkal esmu cēlies un gājis meklēt, meklēt meiteni, kas mani mīlētu. Jo es ceru. Es nespēju aizmirst savas mātes nemirstīgos vārdus, ka katram cilvēkairi vajag vienmēr cerēt, un es to daru.

Daudz ko es esmu no savas zēnības līdz šim laikam zaudējis. Daudz. Bet laikam visvairāk draugu, bikšu un naudas. Tomēr mana agrā jūsmīgā mīlestība vēl līdz šim laikam kveld manā dvēselē. Un ko gan es darītu bez viņas? ... Es būtu kā putns bez dziesmām, un visas zemes skaistums liktos man svešs un lieks.

KAPEC VIŅA ŠĀVĀS?

Man patīk sēdēt kafejnīca pēc divpadsmitiem naktī, kad orķestris nospēlējis savu beid/amo maršu un muzikanti aizgājuši mājās...

Visi galdiņi klusi un tukši. Šur tur tikai vēl skumst kāda nesen atstāta kafijas tase, mazs, spīdīgs šķīvītis, dakšiņas robotām malām. Laikraksti beidzamo reizi nočaukst un apklust. Putekļi dodas pie miera. No skaļās, brāzmainās virtuves Jaunā grīdu mazgātāja izlaiž strīpaino runci. Tas, iznācis zālē, izstiepi savas priekšējās kājas, uzmet kīikumu. Virtuves durvis, šurp uii turp virinoties, iesit ar savu galu runcim pa pakaļkājām. Tos paskrien dažus soļus uz priekšu, atkal apstajas un saldi nožāvājas. Kāda muša, garām skrienot, ieskatās viņam mutē un tad atkal uzšaujas gaisā.

Zālē kļūst tumšāks. Ēnas kā lieli, zili zirnekļtīkli šūpo|as kaktos, zem galdiem un krēslu pavēderēs, šveicari no lielām griestu spuldzēm izsūc tur ielieto olu dzeltenumu. Atvērtos logos plūst lieliem kamoliem pusnakts dzestrais gaiss, pilns zvaigžņu, liepu smaržas un jūras mitruma.

Manā priekšā nostājas jaunā viesu apkalpotāja un lūdz samaksu. Viņas gaišie mati mazliet dreb vieglā tikko jaušama gaisa plūdumā, kas nāk no logiem. Tās kuplais klēpis sažņaudz manas smadzenes saldiem, tvanīgiem pirkstiem.

Es nolieku tumši pelēkajā galda virsmā trīs naudas gabalus — vecus kā pati pasaule. Viņi izgaro četrdesmit trīs cilvēku sviedrus, smaržas un siltumu, kas tos turējuši kādreiz nuvos pirkstos, un mana brūnā kabatas maka tumsu, kura dibenā, papīrā ievīstīts, guļ mans pirmais izrautais zobs. Naktīs, kad es viņu attinu un nolieku sev priekšā uz galda, es zinu, kas ir iznīcība.

Nokārtojis rēķinu, es kāpju pa trepēm uz garderobi lēnām, it kā es kafejnīcas zālē uz galdiņa būtu jaunajai kalpotājai atstājis savu sirdi, ietītu dzeltenā zīda kabatas lakatiņā.

Visā garderobē karājas vienīgi mans mētelis — kluss un kalsns kā mūks, asi izdalīdamies vāri dūmainā telpā. Tāds izskatās pakāries otrā rītā.

Pie sienas tinkš telefons. Lūdz ātro palīdzību. Viena zvaigzne nupat iekritusi pilsētas kanālā, ieraudzīdama kādu pārāk kaislīgu sievieti.

Gurdi es uzvelku mēteli, gurdi ieņem savu vietu platmale uz manas galvas, un es izeju ielā.

Jūras mitrums steidzas man nodzēst papirosu, bet, atrazdams, ka viņa man nav, pieplok tuvākai sienai un pārklāj kādu tur snaudošu mušu ar bezgalīgu plānu sudraba plēvi.

Es redzu ormaņus, manas materializētās skumjas, redzu tramvaju, milzu aizvēsturisku biti, kurā tagad brauc cilvēki, domā, klusē vai smejas. Nekur es nesteidzos. Mazliet smaidīdams, es stāvu rensteles malā un domās ņemu no bruģa laukā vienu kalto akmeni pēc otra un ar tiem dziļi noslogu smadzenēs savas kaislības un vaimanas.

Pēkšņi no stūra izaug ātrās palīdzības auto, iekaucas un ātri pazūd ielas ņudzīgā klēpī. Vai viņš skrien kanālā iekritušo zvaigzni glābt? Es nodrebu. Man derdzas šis auto, šis ātrais, melnais, gaudojošais auto. Viņu sastopot, vienmēr man šķiet, ka tas katru reizi paņem vienu manu asins pilienu līdz; un miers manās dzīslās plok. Kur ir mans miers?... Vakar es viņu vēl redzēju mazas, raibas māriņas veidā uz sava pirksta bāli rožainā naga. Tagad varbūt viņš guļ mana mēteļa zemākā nodriskātā pogā, mana cimda oderē, varbūt tai saspiestā papirosu kastē uz bruģa. Tikai manī tā nav.

Lēni es krustoju ielu. Otrā pusē uz trotuāra man gar kājām pazib melns kaķis paceltu asti. Viņas Kaili notupstas zvaigzne un pazūd līdz ar to krūmos.

Es eju tālāk. Eju. Eju. Beidzot tuvoļos stūrim, aiz kura redzama slimnīca. Nakts vēsums uzlicis mitru, vēsu dvieli manām rokām līdz pleciem un tagad grasās visu manu ķermeni ietīt slapjā, drēgnā palagā.

Es eju restorānā.

Pie letes stāv mans draugs policijas uzraugs. Tikko bijis slimnīcā un tagad dzer šņabi, lai aiznestu mājās sievai savas atmiņas nebojātas, spirtā kondensētas. Mūsu prāts skābst ātrāk par mīklu.

Viņš saka:

— Pirms stundas slimnīcā ieveda vienu sievieti ar šāviena brūci galvā. Ievainojums nemākulīgs. Pašnāvniece sava darījuma iemeslus neatklāj.

— Vai viņa skaista? — jautāju es savam draugam.

— Varbūt. Bet katrā ziņā viņa traka, pārāk nevaldāma ...

Tamdēļ zvaigzne viņas dēļ kanālā slīcinājās. Ak, kā zvalg

znes pazīst cilvēkus!

Es piestumju pilnu glāzi uzraugam un jautāju:

— Vai tu pašnāvības atzīsti?

— Nē! — skan skarba un noteikta atbilde.

— Es gan ... atvainojiet, uzrauga kungs, es gan, piepeši iekrīt mūsu sarunā pie letes blakus stāvošais virs maza, tukla auguma, brūnā mētelī. Kreisās kājas pēdu viņš sllprl liec uz āru.

Mans draugs uzraugs brīnīdamies skatās viņā.

Tuklais nepazīstamais, glāzi rokā turēdams, turpina:

— Pašnāvnieki māca mīlēt dzīvi. Tie liek pārējiem domāt par nāvi. Es pats esmu šāvies. Goda vārds. Nelaimējās. Tagad jūtos vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Mums, cilvēkiem, patīk tikai tas, kas beidzas, kas nupat, nupat Izslīd no rokām.

— Man gan ta nav, — asi pārcērt maza vira runas struklu uzraugs.

— Nevar būt, — brīnās mazais vīrs un panākas tuvāk, — tad jūs tikai dzīvojat un nekad nedomājat par dzīvi. Ja man kādreiz atkal apniks dzīve, zvēru, es atkal šaušos, bet tikai tā pa pusei. Pēc tam atkal visa dzīve kļūst rožaina.

Viss restorāns klausās aizturētu elpu, pat alus kausi un ikru maizītes, tikai paša runātāja kreisās kājas pēda skatās vēl joprojām uz āru it kā tālumā. Viņai, liekas, apnicis tās runīgais kungs, un viņa ilgojas pļavu, rasas un iepuvušu koka tiltiņu.

Es atsveicinājos un izeju.

Spuldzes dzeltenā aslra lēni šūpojas vējā. Dažas sakarsušas, uztrauktas lietus piles iekrīt man sejā. Pasaules skūpsts.

Es paceļu apkakli un turpinu ceļu. Pēkšņi dzirdu balsi:

— Kungs, ziedojiet pāris santīmu!

Sirma, salīkusi vecenīte kunkst mūra drēgnajā ēnā.

Tagad lietus pil vairāk, un dažas lielas lāses iekrīt man prātā.

Kāpēc tā jaunā, skaistā sieviete šāvās, bet šī vecenīte dzīvo? Kāpēc?

Otrā dienā svētdiena. Es pieceļos un atveru logu. Pretējos namu jumtos guļ debesis un smalkām lāsēm pielīp baložiem, kas tur staigā, pie pleznām.

Kāds klauvē. Ienāk dzīvokļa saimniece ar paplāti. Un man liekas, ka uz tās baltās tējkannas vietā viņa ienes savu galvaskausu. Pēc desmit minūtēm es jau sēžu sava stūra mazās kafejnīcas nišā.

Caur bieziem, tumši sarkaniem aizkariem gaisma kā slaids, dzeltens rudzu salmiņš — spīd vienā kaktā. Virs vienīgās galda lampas zīds — erotisks un plāns kā dāmas zeķe. Kaut kur kaktā dūres lielumā tup veca Šipras smarža. Mušas, pēkšņas gaismas apdullušas, izturas gausi kā govis.

Es dzeru melnu, karstu kafiju un lasu laikrakstu. Atrodu piezīmi:

«Pašnāvības mēģinājums.

Vakar naktī 1. pilsētas slimnīcā ieveda Jaunu sievieti Asju B. no Spilves ielas 4 ar šāviena brūci galvā. Ievainojums dzīvību neapdraudošs. Pašnāvības iemesli mīklaini.»

Vai viņa nebij tā pati sieviete, kuras dej kuitala iebira tālā zvaigzne? Tā pati, par kuru stāstīja mans draugs policijas uzraugs.

Asja B. Asja B. Kur es šo vārdu butu dzirdējis?

A! Asja B. taču bija mana skolas biedrene. Lielā, slaidā Asja, kapara krāsas matiem, spilgto muti.

Atminos, viņa mīlēja zīmēt dīvainus skatus, pati savus sapņus, iedomas, arī jocīgus, ērmotus cilvēkus, kuros trīcēja smiekli.

Atminos, viņa nīda elektrību, dzīvoja sveču gaismā tālu nomalē, istabās ar čīkstošām grīdām. Sveces viņa pirka garas, tumšzilas. Nēsāja skaļus, smagus audumus un gāja uz kapiem. Toreiz viņa saucās Asja Ūdris. Pēkšņi viņa apprecējās ar kādu kara ierēdni B. un aizbrauca uz Madonu — un lagad pašnāvību, pilsētas slimnīcā.

Kāpēc?

Es nometu laikrakstu, atstāju kafiju un devos uz slimnīcu.

Gaiss ap slimnīcu no mirušo elpām smags un nekustīgs. Uz koku nīkulīgām lapām tup jodoforms un ķircina sauli.

Dežurējošais ārsts pieņems tikai pēc desmit minūtēm. Slm laikā es trīs reizes izdomāju visu savu dzīvi. Galīga pilnība līdz bikšu pogām un matu pomādes smaržai l/veldoļu sava Iztēlē lo vīrieti, ar kuru skūpstās vakaros jaunā, glīta žēlsirdīga nirtsa, kas tagad stāv otrā istabas kaktā un pie pults. Viņai nervozi pirksti un mazas, sārtas ausis. Maigais ka|u paris neatvairāmi ceļ manu sirdi gar savu slaidumu augšup, un es |utu to pukstam jaunās sievietes klēpī.

Ienāca ārsts, bāls jauneklis, pasmaidīļa un noraidīja manu lūgumu satikties ar pašnāvnieci.

Es lūdzu nodot viņai savu vārdu.

Visu dienu es staigāju ielās un jutos kā tunelis. Tad es aizmirsu šo gadījumu. Pēkšņi īsi pirms Jāņiem es saņēmu mazu vēstulīti.

Atnāc. Asja.

Adrese.

Es nonācu sīkā ielā pie 1905. gada parka. Mazas, salīkušas mājas. Smakas. Trotuārs izlikts rožainiem ķieģeļiem. Bruģis apaļiem Somijas oļiem, viņu starpās smiltis — sausas, baltas un rūgtas kā hinīns. Tās gluži bez vēja pēkšņi ceļas augšup kā knišļi un kož ilgi un sūri.

Es uzkāpju kādas brūnganas koka mājas otrā stāvā. Koridorā plikš pumpis. Kaktā tvan atejas vieta. Uz kaļķa sienām dažādi riebīgi vārdi.

Es pieklauvēju sēstam numuram. Pie durvīm ne izkārtnes, ne vēstuļu kastes. Klusums. Zila gaļas muša nolaižas gar galvu un apsēžas uz durvju kliņķa. Pie sliekšņa mazs kāju slaukāmais. Krāsu nav iespējams noteikt. Slaukāmais nodriskāts, vidus viņam papīra biezumā.

Es piedauzu otroreiz. Pēkšņi durvis paver sīka, līka vecene brillēs. Vaicā, ko vēlas, un tūlīt atkal aizsit ciet. Atkal klusums. Nezinu, ko darīt. Bet tad pēkšņi steidzīgi soļi, durvis strauji atveras, un es redzu savā priekšā Asju. Tikpat strauju kā senos laikos, lielu, sārtu, sievišķīgam formām.

Viņa ieved savā istabā cauri virtuvei. Tas arī ir viss dzīvoklis. Vecā māmuļa esot kāda viņas altālaka radiniece, laba saimniekotāja un tīrīga, vārdos skopa sieviete.

Asja atgulstas dīvānā, smaida, savas kajas līdz ceļiem kailas noliek manā priekšā. Zīds liekas uzbudināts. Es sēžu platā krēslā un kūpinu piedāvāto papirosu. Viņam rūgti saldena garša, kas atgādina ķimenes. Un man ienāk prātā, ka Asja skolas gados vienmēr grauza ķimenes, paretam kafijas pupiņas.

Es nezinu, ko runāt. Man kaut kas dzeļ pirkstu galos, un es sāji smaidu, gluži pret savu gribu. Asja vienmēr iesmejas īsi,

10U

aprauti, tā vien liekas, ka pussmiekls viņai paliek mutē salds kā cukurs. Viņa runā par laiku, par modēm, stāstā par savu darba vietu un veco draugu neuzticību. Viņas valoda tek silta kā asinis un modina manī dzīvību. Ari es kļuslu drošāks, zobgalīgāks, beidzot, tīri nemanot, nonāku līdz viņas pašnāvībai.

— Ak, es biju muļķe, — iesmejas Asja. — Es pacēlu savu dzīvību adatas galā, tās adatas, kas man bija iedzēlusi, jo domāju, kam mana dzīvība vērts. Un vai nav arī joks, mazs metāla gabaliņš — lodīte spēj izdzēst dzīvību, manu noslēpumaino dzīvību, ko es jutu pukstam rokā, kaklā un zem savas kreisās krūts. Es smējos. Vispār pēc savas pašnāvības es smējos.

Kāpēc es šāvos? Nieka dēļ. Es pazinu kādu sava bijušā vīra darba biedru, kas nošāvās tikai tamdēļ, ka viņš par agru kļuva plikgalvis. Mana draudzene pārgrieza vēnas tikai par to, ka viņas līgavainis noskūpstīja kādu citu sievieti. Nevajag pakļaut sevi sīkumiem. Uz maza zirņa kristāla vāze nevar nostāvēt. Bet es? Par ko šāvos es? Par to, ka mans vīrs ar pirkstu urbināja degunu. Es to ciest nevarēju.

Iegājusi savā istabā, es bieži raudāju, ludzu dievu, lai taču viņš atmestu savu riebīgo ieradumu. Velti. Mans vīrs bija pārāk mierīgs un lēns, lai kaut ko grozītu savās ierašās. Vakaros viņš mierīgi sēdēja man pretim pie galda, smaidīja, mīļi runāja un palaikam tikai iebāza pirkstu degunā. Es sēdēju, zobus salto dusi. Man bija nelabi, bet es cietu. Reizēm tomēr es nevarē|u vairs to izturēt. Lēcu augšā, kliedzu un metu visu zemē, kas man tikai gadījās rokās. Tad viņš mani Hilerina|a kā spēdams. Viņš kļuva bāls, acīs tam zagās asaras, un viņš likās stipri norūpējies par mani. Vīra jautājumiem par mana uzbudinājuma iemesliem es atbildēju labākā gadi|uma ar klusu ciešanu, bet dažreiz ar jaunu trakošanas lēkmi. Nevarēju es taču atzīties, ka manām asarām un lēkmēm par cēloni viņa niecīgā knibl-nāšanās degunā. Tā tas turpinājās veselu pusgadu. Katru vakaru mēs bijām kopā, jo mazā pilsētiņā nav taču kur iziet, un

katru vakaru viņš knibināja degunu. Man sāka riebties ēdiens, istaba, kurā viss tas parasti vakaros notika. Ar laiku es kļuvu nervoza no savām iedomām vien. Jau tūlīt pēc pusdienām, vakaram tuvojoties, es zaudēju savu parasto mieru un jautrību, jo manu acu priekšā rēgojās mūsu lampa ar zilo abažūru un aiz tās mans vīrs pirkstu degunā. Es varēju kliegt, un es kliedzu dusmās, riebumā un sašutumā.

Man patika kāds nabadzīgs sētas puika. Viņš bieži nāca pie manis, es ar viņu sarunājos, es devu viņam saldumus un naudu un sirdī cerēju, ka ar laiku varbūt arī man būs tāds puika.

Vienā ziemas priekšpusdienā viņš, kā parasts, atkal lēni un i smaidoši ieslīdēja manā virtuvē un nostājās man blakus pie plīts. Mēs runājamies, te pēkšņi es redzu — viņš paceļ savu pirkstu un iebāž to savā degunā. Karsts mākonis Iešāvās manā galvā, es nezinu, ar ko es iesitu puikam, viņš sāka skaļi raudāt, es to izgrūdu koridorā un kā ārprātīga kliedzu, lai viņš nekad vairs nerādās manās acīs. No tās dienas manā sirdī iegulās savāds īgnums pret manu vīru. Es viņu mīlēju vēl joprojām stipri, akli, bet tagad tā bija rūgta mīlestība. Un tad es pamazām sāku manīt, ka man šis tas pie viņa vairs nepatīk. Kā tas sēstas, runā, kādu apkaklīti nēsā. Man sāka likties, ka viņš pilnīgi nevietā šņauc degunu, pie tam pārāk skaļi un runājot lieto tādus vārdus, kādi man derdzas. Vienā pavasara dienā es pamodos agri, vīrs gulēja man blakus mierīgs un viegli elpoja. Es ilgi skatījos viņa sejā un domāju. Un pēkšņi manas smadzenes kā stars pāršķēla doma: «Es viņu vairs nemīlu.» Savā parastā miegā viņš man likās tik vienaldzīgs, tik tāls un svešs. Viss, ko viņš manā labā bija darījis, šķita nenozīmīgs, pārlieku parasts. Savāds salts vēsums nolija pār manu ķermeni. Tas sākās galvas virsējā ādā pie matu saknēm un tad kā miljons sīku, sīku, vēsu zvaigžņu krita caur visu manu miesu uz leju manā klēpī un tur sabruka pelnos. Es jutos tukša, bez mērķa, pa daļai pārsteigta es turpināju raudzīties savā aizmigušā vīrā,

bet nekas silts, auglīgs necēlās pret viņu manā sirdī, viss bija sabrucis un pārvērties ziemā tur dziļi manā klēpi.

No tā rīta ļoti bieži sausas kļuva manas lupas. Manī iekšā kaut kas dega, kaut gan līdz apziņai vēl nepacēlās. Smadzenes no galvaskausa viens bija izņēmis un viņu vietā iekāris lielu kapara zvanu, kas vienmēr neatlaidīgi, lēni duču. Visa pasaule man likās kā dūmakām piemiglota pamale. Vīru cs gandrīz neredzēju. Viņš kļuva man ireāls, gandrīz ka sapnis.

Pēc kādām nedēļām zvanu no mana galvaskausa izņēma. Atkal es sāku noskārst pasauli un domāt. Lēnām, lēnām no blāvi rožainas miglas manā priekšā izpeldēja mans vīrs, bet tagad svešs, pilnīgi vienaldzīgs cilvēks. Pasaule, kādu es to no jauna ieraudzīju, bija pilnīgi savādāka. Pat mūsu istabas aba-žūrs bija kļuvis it kā kalsnāks un zaļā krāsā, pārklājs uz kumodes garāks, bālāks savās krāsās un plāns. Un tā viss, viss.

Vēl pagāja dažas dienās, līdz es pilnīgi atjēdzos, un tad sākas nemitīgi pašpārmetumi. Drīz vien es kļuvu sev pilnīgi riebīgu. Es šķitu sev mūžīgi netīra. Vairākas reizes diena es mazgāju muti, rokas, gāju vannā, tomēr rokas man likās lipīgas, seja vienos sviedros un putekļos, bet mute un zobi aplipuši nepatīkami dzelteni-brūnganiem pūstošiem nogulumiem.

Es neticēju nevienai savai izjūtai, domai, iegribai. V1sn man likās melīgs, paviršs un netīrumu pilns. Kam es blļu vairs derīga? Vienīgi maza sīkuma — deguna knlhlnašnnns dēļ es varēju ienīst un pēc tam pilnīgi atsvešināt Ies no cilvēka, kas darījis bija man tikai labu un ko es blļu mllēļusl stipri, cik prata mana dvēsele. Savu veco dzīvi kaut kādu sīkumu dēļ es biju sadauzījusi pati savām rokām un vairs neticēju nekam nākbšam.

Mani garīgie spēki un pašsavaldīšanās zuda ar katru dienu. Es nebiju vairs spējīga novērst savas domas uz arpusaull un viņas parādībām, vienalga, jautrām vai bēdīgam. Mūžam mani trieca kāds domāt tikai par savu seklumu un niecīgumu un to strupceļu, kurā es pati sevi biju iebīdījusi. Pilnīgi zuda ēstgriba un miegs. Es kļuvu vāja, deniņos viens spieda ar kādu neasu, lēni apdullinošu priekšmetu. Ar laiku sāka rādīties dīvaini rēgi, brīžiem pilnīgi tukšā istabā mani pēkšņi apstādināja kāda balss, karsta, neredzama elpa, tikko jaušama šalkoņa mierīgajā istabas gaisā. Drīz es nonācu tik tālu, ka pusdienā stiprāka karotes piesišanās šķīvim lika man jau spēji un asi sarauties, bet pumpja plikšēšana virtuvē dažbrīd noveda mani asarās un tādā neapvaldībā, ka biju spējīga kliegt, demolēt visu apkārtesošo, lai tikai šādā kārtā mazinātu savas dvēseles nepanesamo sabrukumu un kairinājumu.

Vienu pēcpusdienu vīrs atgriezās mājās drusku iereibis. Viņš bija tikko kā saņēmis paaugstinājumu un to drusku kopā ar draugiem pilsētas labākā viesnīcā apslacinājis. Tikko ienācis, labā, mīlīgā garastāvoklī būdams, viņš spēji tuvojās man, apkampa un, kaut ko maigu čukstēdams, noskūpstīja mani. Tas nezin kāpēc mani tā satrauca un sadusmoja, ka es gandrīz pilnīgi neapzinīgi iecirtu viņam pļauku sejā. Pēc tā sākās viss. Naktī, vīram nezinot, es atbraucu Rīgā un apmetos pie savas radinieces. Pēc dažām dienām ieradās vīrs, sekoja izskaidrošanās. Viņš lūdza mani atgriezties, bija nelaimīgs, skaidroja, ka man nepieciešama atpūta sanatorijā. Solījās visu pagātni aizmirst, runāja par savu drausmīgo vientulību un cerēja jaunai dzīvei. Beidzot es padevos, cs biju taču tik nespēcīga.

Pēc tam mans vīrs uz īsu brīdi kaut kur izgāja. Es paliku viena un sāku atkal domāt. Un tad es redzēju, cik neprātīgi es biju rīkojusies, dodama solījumu atgriezties. Tagad es ar katru savas miesas cīpsliņu sajutu, ka tas bija neiespējami. Bet kā būs ar doto vārdu? Šaudīgas domas un satraukums auga ar katru mirkli. Vēlreiz pierādīt savu niecīgumu, to tikai ne. Tad labāk mirt. Jā, mirt? Kāpēc gan ne? Tad būs beigas visam — riebumam, niecīguma sajūtai, dotam vārdam, sāpēm, šaubām, vīram, pasaulei — visam, visam. Šī lielā, pārsteidzošā doma, šis laimīgais atrisinājums manus vājos, sakairinātos un Izšķobītos prātus sagrāba pilnīgi savā varā, pacēla nosl no zemes, no katras vēl iespējamās pieturas vietas tādos dīvainos reibinošos, vilinošos mākoņos, kas deva reizē spēku, aukstasinību un sajūsmu. Mirt.

Manās smadzenēs joņoja bezgalība balta, silta, spoži kairinoša. Rokas slīdēja kā putni — viegli, Atrl. Iis sameklēju vīra atstātā čemodānā viņa brauniņu un ... lampa Iezibējās tieši acu priekšā, tad it kā pārplīsa, sašķīda, sagrīļojās un pazuda lielā, dūmainā tukšumā.

Asja apklust. Viņa joprojām vēl atlaidusies dīvānā, atkal smaida, un viņas kājas līdz cejiem kailas snauž manā priekšā. Es pieceļos no sava platā krēsla un pieeju logam. Man atveras neliela nebruģēta sēta ar zirgu staļļiem galā. Pagalma vidū ormaņa rati ar saslietām uz augšu ilksīm. Vai arī viņiem kāds draud ar revolveri, tikai tie negrib vēl mirt?

— Un ko tu tagad domā darīt? — valcāļu es pēc britu Asjai.

— Dzīvot. Tāpat kā upe, ka krūms, ka zāle stuip akmeņiem un mans kaktuss logā. Es ņemšu no dzīvos visu, ko viņa iiuiu dos, un sniegšu dzīvei visu, ko viņa no manis prasīs. Es put iešu viņai pretī un pati to izaicināšu. Es vairs nebaidos no no kā.

— Un tu nekad vairs otrreiz nešausies?

— Nē. Es protu priecāties arī par bēdām.

Es nojautu, ka viņa runā taisnību. Vajd(lzē|it llluil palūkoti«'" uz viņas spēcīgām, veselīgām un skaistām kuļam, cik tas mlc rīgi, pašapzinīgi, reizē izaicinoši un vēlīgi snauda 11/ dīvaini malas. Jā, viņas gribēja ņemt un arī varēļa dot.

Vakarā, kā parasts, es sēdēju atkal kateļulcA. Hs Ilgi dūmaļu par Asju, bet bez kādiem galīgiem Nlēd/lcnlom, es pat viņu vairījos. Vienkārši savas domas par As|ii es gio/lļti leul un ai baudu savās smadzenēs kā dārgu, tikko Irgulu gii'd/enu plaukstā.

Te manam galdiņam, jautri smaidīdams, pienāca gleznotājs Filips Sākums.

— Beidzot taču man īstā rokā, — iesaucās viņš, apsēzdamies man blakus.

— Kas par īsto? — izbrīnījos es.

— Tu zini, ka es visvairāk mīlu laikrakstos lasīt sludinājumus, — jautri atsāka viņš atkal valodu. — Un, ko domā, vakar es atdūros uz tādu sensacionālu iesūtījumu pirmā lapas pusē. «Lūdzu atsaukties to kungu pelēkā uzvalkā, kas aizvakar noskatījās futbola sacīkstē Imkas laukuma nojuma trešā rindā un ik pa laikam patīkami sūca savus zobus, vēlos ar viņu nopietnā nolūkā iepazīties. Zilā nepazīstamā.» Ko tu teiksi? Lūk, sieviete, kas saprot mani visu. Rīt pēc pusdienām mums pirmā satikšanās. Es jau noīrēju divas istabas jūrmalā. Bet varbūt tās atteikt un paņemt citas, kas klusākā vietā?

No visa tā, ko pēc tam mans draugs runāja, es dzirdēju maz. Es domāju vienu.

Ko darītu Asja, ja viņa sastaptu vīrieti, kas sūkātu zobus? Vai arī šautos? Un kā izturētos tā zilā nepazīstamā, ja viņa sastaptu futbola sacīkstē kungu, kas urbina degunu? Vai arī aizgrābta ievietotu sludinājumu laikraksta pirmā pusē?

Vajadzēja apjautāties Asjai.

Nākošā rītā es piezvanīju Asjai darba un ludzu satikšanos.

— Nē, es nevaru, esmu aizņemta, atskanēja otrā galā Asjas svaigā, jautrā balss.

— Tiešām?

— Jā, jā. Man pašai jau nolikta satikšanas. Tu varbūt pazīsti gleznotāju Filipu Sākumu, droši vien. Lūk, ar viņu. Ārkārtīgi interesants vīrietis.

Manas lūpas negribot savilkās smaida.

— Vai tu neesi tā — zilā, nepazīstama? — jautāju es.

Klusums. Bet tad pēkšņi un strauji, kā attopoties:

— Kā tu to zini?

Es tālāk vairs neklausījos un drebošu roku uzkāru klausuli.

Man pietika. Tagad es zināju to, ko es gribēju zināt. Lēnām es izgāju sava dzīvokļa koridorā. Pie sienas karājās vienīgi mans mētelis — kluss un kalsns, asi Izdalīdamies vāri krēslainā telpā. Gluži kā naktī pakāries cilvēks.

Lēni es uzvilku mēteli, lēni ieņēma savu vietu platmale uz manas galvas, un es izgāju ielā.

Debesis bija gaišas, un Indijā lija lietus.

Kāpēc viņa šāvās?

SMARŽAS

Redzēt Ir bauda, bet ost — divkārša bauda.

Es atminos, kādam manam draugam vienmēr istabā bija savāda skāba smarža. Līdzīga ieskābušai saldskābai maizei karstā vasaras laikā. Tāda pat smarža piemīt vēl ledus pagrabiem, kur glabājas daudz skābētu gurķu un kuros bieži Iezogas kaķi.

Ar šo savādo skābo smaržu varēja lepoties ne tikai mana drauga istabas gaiss. Viņa lēni un vienmērīgi izgaroja arī no istabas drēbju skapja, krēsliem, dīvāniem, drēbēm, paklājiem, grāmatām un pat tumši zilām kā acis tapetēm.

Viesis, kas pasēdēja istabā stundu, smaržoja tikpat skābi kā istabas gaiss. Savu draugu es vienmēr varēju ļoti viegli atrast. Piemēram — kafejnīcā. Man pietika dažus mirkļus uzkavēties kafejnīcas zālē, lai jau pateiktu, vai mans skābais draugs atrodas šeit vai ne. Starp tūkstoš smaržām — vīriešu, dāmu, tabakas, kafijas, drēbju, apavu, ēdienu un suņu, ja es kaut drusku nojautu mana drauga īpatnējo istabas smaržu, es varēju droši apgalvot, ka viņš atrodas pie viena no galdiņiem lokālā...

Ar smaržām nav joki. Ļoti daudzi bīstas no dažādām vajāšanām — laupītāju, izspiedēju, mīļāko, greizsirdīgu vīru. No tām man ne prātā nenāk bīties. Es vienīgi bēgu no smaržām, no viņu vajāšanas.

Iepazīstināja reiz mani ar vienu jaunavu. Tas notika Krievijā. Jaunava manī iemīlējās un uzmācās ar savu kaislību kā Marijas ielas žīds. Viss tas jau būtu labi, bet viņa man nepatika. Nepatika tamdēļ, ka viņai balss bija par daudz rupja. Ejot

viņa kaut kā savādi grozīja gūžas un lika labas kājas pēdu mazliet uz āru. Tomēr galvenais, kas mani no viņas neatvairāmi atbaidīja, bija viņai, vienīgi viņai piemītoša smarža kaut kas no svētiņiein, krustnagliņām, vaivartem, zābaku smēres un trāna. Nepanesama smarža! Viņa dedzināja manas nāsis kā ar karstām dzelzim. Acis man pielija asarām, tikko es sajutu šo smaržu. Un, lūk, jaunava ar šādu nepanesamu smaržu mēģināja man tuvoties. No jaunavas es drīz vien tiku vajā. Es pārbraucu Latvijā, viņa palika Padomju Krievijā. Bet viņas smaržas es neesmu izbēdzis. Ja es būtu māņticīgs, es droši vien domātu, ka viņa mani nolādējusi Maskavas Trīssvēto klosteri ar piecdesmit kapeiku sveci dievmātes svētbildes priekšā. Pagaidām es tādām augstām lietām vēl neticu, un jaunavas nepanesamā smarža mani vajā. Kur vien es Jūtu svētiņus, viņi man nekavējoši atgādina jaunavas nepatīkamo smaržu. Līdzīgi svētiņiem — vaivari, trāns. Savus zābakus es nekad nospodrinu. Mani draugi vienmēr brīnās, kamdēļ nianl zābaki notīri kā ierakumos. Arī zābaku smēre atmodina nelabo Jaunavas smaržu. Vienmēr viņa nāk man līdz kā ēna, kā manu papēžu klaudzieni. Dažreiz viņa mani uz kādām dienām atstāj, bet tad atkal uz ielas iznirst pēkšņi no kāda stūra, patrepes vai loga un nostājas manā priekšā visā savā atbaidošā krāšņumā.

Tomēr gadās, ka jaunavām piemīt arī neizsakāmi patīkama, uzbudinoša smarža. Pagājušā ziemā kāds pilsētas kino rādīja slaveno Hariju Pīļu. Tā bija filma, kurā Harijs brauc ar Dīk motocikletu gan pa viesnīcas trepēm zemē, gan lec no otrā stāva pa logu laukā, gan joņo pa tilta margām kā pa vismodernāko bulvāri.

Viņam bija slaika, gaišmataina partnere. Neatminu, kā viņu sauca, jo pie sievietēm nekad nav vārds no svara. Harijs Pīls viņu pacēla no zemes, skūpstīja tik dedzīgi un Ilgi, ka pulkas zālē tādu modernu inkvizīciju neizturēja un sāka tumsā čamstināt ar lūpām līdz, bet meitenes nemierīgi grozījās savos

sēdekļos, it kā viņām veļa būtu jau trešo nedēļu nepārmainīta mugurā.

Iegāju es uz šo filmu seansa vidu. Protams, tikai trešā vietā. Jaunkundze — vietu ierādītāja pie pašām durvīm noklakšķi-nāja ar savu kabatas lampiņu un teica, ka brīva vieta esot zāles vidū. Dari, kā zini! Es apzīmēju viņu par ļoti nepieklājīgu, pat vairāk — par stīvu, ejot tumsā, uzkāpu diviem uz kājām, nogrūdu vienai dāmai cepuri, līdz beidzot atradu sev brīvu krēslu otrā vietā, pašās beigās.

No visiem pasaules slaveniem kinoaktieriem neapšaubāmi vislabāk man patīk Harijs Pīls, tamdēļ es iesēdos savā krēslā ar ciešu apņemšanos skatīties. Harijs Pīls man simpātisks vairāku savu slavējamu īpašību dēļ, viņš kvēls, enerģisks, nebaidās ne velna un, ieraugot meiteni, nepaliek par cukurūdeni, bet zina, ka sieviete, līdzīgi elektriskā zvana pogai, jāpiespiež, lai skanētu. Villi Fričs — puika, kas savā zēnībā, liekas, nekad laikam nebūs kāvies un tagad dzer tikai pienu un ēd piecu santīmu kafijas maizītes. Ģeniālais Konrāds Feits būtu tīri labs. Tikai pašos traģiskākos brīžos viņš piepūšas kā krupis čūskas klātbūtnē un izspiež sev dzīslas deniņos tādas kā elektriskās stai-pules gar sienām.

Tomēr no jūsmošanas par Hariju Pīļu man šoreiz nekas neiznāca. Tieši aiz muguras man sēdēja kāda jaunava, no kuras plūda tāda kairinoša, apreibinoša smarža, ka es ar laiku sāku trīcēt. Ar ko šai smaržai varēja būt līdzība? To es nezinu. Var būt, ka bija, bet es tikai neprotu izteikt. Vispār mēs taču spējam izteikt tikai niekus. Sākumā es sēdēju savā vietā kā sastindzis. Bet drīz es sāku viņā grozīties līdzīgi meitenēm, kuras nevarēja paciest, ka Harijs Pīls skūpstās.

Pēc kāda laiciņa es jau atliecu, cik vien spēju, galvu sēdeklī atpakaļ, lai varētu ar savām nāsīm jo pilnīgāk un labāk uzņemt visu to smaržu plūsmu, kas kāpa no nepazīstamās dāmas tērpiem. Man blakus sēdošais mūrniekzellis arī palika nemierīgs. Bet ne jau no manas dāmas burvīgām smaržām. Viņam likās pārāk nedabīga mana poza, un viņš pieklājīgi apvaicājās par manu labsajūtu. Es gribēju viņu nolamāt, bet neteicu ne vārda. Mana dāma sakustējās. Jauns smaržu uzplūds apreibināja mani vēl vairāk. Bet slikti bl|a tas, ka mana dāma sakustējās. Līdz ar to viņa arī piecēlās un devās uz Izeju. Es gribēju tai sekot, bet tas nebija iespējams. Aiz manas rindas sākās pirmās vietas, un tās no otrām bija norobežotas ar sarkanu pītu striķi un nelielu tuklu jaunkundzi, kas stāvēja barga un sastingusi kā bārdains šveicars bankas durvīs.

No šī laika dīvainā, neizsakāmā smarža nedeva man miera ne nakti, ne dienu. Es meklēju viņu kafejnīcās, bāros, nomales netīros krodziņos, tirgos un kapu svētkos, mītiņos un pestīšanas armijas muzikālās brīvsapulcēs — gluži tāpat kā to dara zilpuķainie romantiskie dzejnieki ar savu no mūžības iemīļoto sievišķīgo būtni.

Velti.

Tad trīs dienu laikā es sameklēju desmit latus, izrakstīju no telefona abonentu sarakstiem visas pilsētas smaržu veikalu adreses un sāku pēc kārtas viņus apstaigāt. Divdesmit astoņus veikalus es izgāju, bet nevienā no viņiem līdzīgas smaržas neatradu. Beidzot kādā Vecrīgas mazā šķērsielā, no kuras bija redzams Jāņa baznīcas tuklais tornis un kuras bruģis nebija platāks par labi barotas cūkas muguru, beidzot es atradu mazu smaržas bodeil.

Tikko kā bija nolijis atkušņa lietus. Asfalts spīdē|u kā stikls un bija glums kā noliets ar atdziestošiem kausētiem taukiem. Izkārtnes smaržoja. Šaurās un dziļās renstelēs, kurās kāja grima līdz skriemelim, skriedams putoja ūdens — brūns kā alus un pernica un nesa sev līdz papirosus, papīrus un sērkociņus kā mazus ledus gabaliņus. Liels, sarkans runcis sēdēja bode-les vienīgā logā. Uz durvju sliekšņa, šaura un augsta kā dāmas kurpītes papēdis, spēlējās puisēns matiem sprogainiem un sarkaniem kā runcim spalva. Bodītes īpašnieks bija cēlies no Kališas žīdiem. Viņam galvā bija ortodoksāla apaļa cepurīte, kāda nav sastopama pie vietējiem, viņš par daudz dienvid-nieciski mētājās rokām un runāja krieviski ar stipru poļu akcentu. Šinī bezgalīgi draņķīgā bodelē es beidzot atradu savu ilgi meklēto apbrīnojamo smaržu. Es biju laimīgs kā bērns. Promejot es noglaudīju runci, iedevu puisēnam piecdesmit santīmu un, neuzmanīgi grozoties uz pārāk šaurā trotuāra, iegrūdu renstelē kāju.

— Tu gan nomocies ar tām savām smaržām, — teica man kādreiz viens no maniem gudrākiem un labākiem draugiem, — kā dažs ar diloni un cits ar slimu sievu.

— Nezinu, — atbildēju es viņam gurdi, — diloni pa lielākai daļas iegūst jaunībā; kad slimu sievu var visvieglāk dabūt — jautājums; šinī ziņā, jāatzīstas, man nav nekādu novērojumu, bet savu kaislīgo mīlestību uz smaržām es mantoju drusku vēlāk par iedzimtību — agrā bērnībā. Vienīgi viņa vainīga pie tā, ka es esmu tagad tik dedzīgs un nepiepildāms smaržu mīļotājs. Pie vēlēšanās kaut ko atcerēties no savas bērnības manai atmiņai vienmēr aizvelkas priekšā tāda kā savāda balta, necaurredzama plēne. Viņa līdzīga tai baltai, valgai ādiņai, kas pārklāj neredzīgo govju acis. Atsevišķas ainas no bērnības es varu atcerēties, bet uz ko vairāk es neesmu spējīgs. Kā lai to izskaidro? Vai nu man bērnība bijusi par daudz jauka, vai neciešama. Turpretim no smaržām man daudz kas palicis atmiņā. Sevišķi divas smaržas nāk kā rokas man līdz no bērnības, un viņu iespaids uz mani tik spēcīgs un neatvairāms, ka esmu kļuvis par smaržu vergu.

Katram cilvēkam piemīt zināma kaislība, kura valda pār viņu. Cilvēku bez kaislību nav. Tikai viens par otru prot labāk un izveicīgāk savas tieksmes slēpt.

Es pazinu kādu meiteni, kurai nebija nekādas patikas skūpstīties. Ne jau tamdēļ, ka viņa būtu slimīga, vāja vai pārāk fantastiskiem uzskatiem. Tieši otrādi, viņa bija ļoti patīkama, veselīga meitene, jautras dabas un sākumā vienmēr guva lielu piekrišanu pie jauniem cilvēkiem. Tomēr ar tādu nepārspējamu vienaldzību skūpstījās, ka pat visdedzīgākam jauneklim zuda katra patika šī laicīgā vakarēdiena izpildīšanai.

Sī meitene bija mana bērnības draudzene. Agrāk mēs dzīvojām kopā vienā sētā Sparģeļu ielā un vienmēr gājām abi divi uz Daugavu Eksportostā mailītes zvejot vai ari nomales dārzos burkānus zagt. Burkānus mēs toreiz dēvējam par sarkanām ledustekām. Vēlāk viņa man atziltas, ka vienaldzība pret skūpstīšanos, pat zināms pretīgums viņa esot nostiprinājies arī jau bērnībā. Kā mazu meitenīti viņu ļoti bieži esot mutojis krusttēvs, lāga cilvēks lielām, brūnām ūsām, smalks pulksteņu-taisītāju meistars, kas viņai tomēr ārkārtīgi nepaticis. Vēlākos laikos pie skūpstīšanās tās acu priekšā katru reizi rādījies šī krusttēva smagais stāvs, un līdz ar to nākošā acumirklī zudusi vēlēšanās turpināt skūpstu.

Arī manī erotiskā dziņa ne visai attīstīta. Es neesmu liels sieviešu draugs, jo tās ierobežo mūsu brīvību. Smaržas vairāk nekā sievietes atmodina manī dzīvību, alku redzēt sauli un izjust pasaules elpu.

Smaržas.

Sestais dzīvības gads šai ziņā man liktenīgs.

Mani vecāki dzīvoja toreiz Blaumaņa ielā kādā lielā namā. Nama malkas pagrabi atradās zem asfaltētas sētas. Tanī laikā lielākie mājas zēni mani pirmoreiz noveda šais pagrabos. Viņos bija tikko jaušama krēsla, kāda plīvo lielās katedrālēs, krēsla, kas raudzījās katrā ienācējā lielām, tumšām, pētošām acīm. No šīs savādās krēslas pieskāriena mana mazā dvēsele toreiz, es jutu, tik pēkšņi un asi sarāvās, ka iesāpējās, un, likās, kļuva tik maziņa, niecīga kā uzpirkstenis.

Kājas grima zāģu skaidās un smiltīs — vēsās un patīkamās kā pumpja ūdens. Sienas bija izliktas ķieģeļiem — sārtiem kā svaiga gaļa, ķieģeļiem — pārklātiem ar sudrabainu sarmu, kas mirdzēja līdzīgi īsi apcirptiem iesirmiem matiem pie deniņiem vakaros, dzelteno spuldžu gaismā. Sle ķieģeļi Izelpoja tikko jaušamu ēteriski vieglu smaržu, kas pamazām, bet neatvairāmi kā mūžība iezagās manā dvēselē. Šī smarža, kurai es līdz šim vēl neesmu atradis salīdzinājuma, kā valdzinošs plī-vuris ietina visu manu būtību līdzīgi dāmas sejai un atvēra manī kā durvis nojautu par tām baudām, ko spēj sniegt smaržas.

Otra smarža, kas tāpat nāk man līdz no bērnības, ir nokrāsotu māju smarža — ilga, kodīga un asa. Viņa mani iemācījusi katrā priekšmetā uztvert tā smaržu. Un es zinu, un es jūtu, ka katrai visniecīgākai lietai dzīvē un pasaulē piemīt sava smarža... Arī mūzikai viņa ir. Kad es dzirdu sētā leijerkasti, kuru griež vecis ar laimes putnu būrītī uz kreisās rokas, es tūlīt sajūtu ceptu sīpolu, kāpostu, kaķu un nolaistu mēslu smaržu.

Pat mūsu domām, izjūtām, gribai piemīt smarža. Visa pasaule smaržo. Un nevienu lietu un parādību es nespēju uztvert, pirms neesmu apjautis viņu smaržu. Tanī brīdī, kad es vairs nevarēšu uztvert smaržas, visa esamība pazaudēs man savu nozīmi.

MUŠAS

— Jā, — teica mans ceļa biedrs, kāds vecāks kungs, — šis puika atmodina mani kādu senu atmiņu, — un viņš drusku norādīja ar savu strupo un sarkano kā burkāns pirkstu uz mūsu kupejas trešās pasažieres zēnu — jaunu žīdēnu. Tas stāvēja pie kupejas vienīgā loga un tvarstīja uz viņa netīrā stikla no saules un karstuma apdullušās mušas.

— Arī es tāpat kādreiz tvarstīju mušas, — turpināja vecais kungs, un viņa šaurās miesnieka acīs Iezagās savāds siltums, varbūt miklums — līdzīgs tai graudalnal rasai, kas rodas uz logu stikliem vakaros, un viņš pasmaidīja, l'.s paskatījos viņā, bet neatbildēju ne vārda. Divas stundas mēs bijām jau kopā braukuši, tomēr viņš līdz šim laikam nebija neko bildis. Tik pēkšņi iesākta saruna mani tiešām drusku pārsteidza.

— Vai atļausit, lai es jums tuvāk paskaidroju, - uzsāka atkal vecais kungs.

— Lūdzu, — teicu es vairāk pieklājības nekā ziņkāres pei Ko gan varēja gaidīt no veca kunga ar sarkanu kā novārīta biete seju un vēderu resnu, kuru viņš līdzīgi prožektoram grozīja uz visām pusēm? Varbūt kādu vecu, divdomīgu anekdoti, varbūt atmiņu — salkanu kā Lieldienu un Ziemsvētku pastkartes? Kungs nelikās vairs otrreiz sevi lūgt. Redzams, viņam pašam stāstīt vairāk gribējās kā man klausīties.

— Kādreiz mušu ķeršana bija mans vienīgais dzīves prieks, — runāja kungs un atkal pasmaldl|a.

Likās, ar to viņš gribēja arī mani pavedina! uz smaidu, bet man netikās to darīt. Un es nesmaidīju, kaut zināju, ka stāstītājam nebūs visai patīkami. Tiešām, vecā kunga seja kļuva pārāk nopietna, pat bēdīga, bet savu iesākto stāstu viņš tomēr turpināja.

— Mana māte bija līrasinīga saksiete. No viņas es mantoju vājību uz stipriem ēdieniem, salkanību savā raksturā un masīvo degunu sejā.

Es biju viņas pirmais un arī beidzamais bērns. Pēc manas piedzimšanas ārsti viņai noliedza vēl kādreiz dzemdēt. Stingri un kārtīgi savu vecāku audzināta — viņa tādā pašā garā mēģināja veidot arī mani. Tā kā es biju viņas vienīgais bērns, viņa mani ļoti mīlēja un piegrieza man pārāk lielu vērību. Māte mani reti atstāja vienu, neļāva neko patstāvīgi bez viņas ziņas darīt. Bērnības gadiem tas vēl pieņemams. Pieaugušam cilvēkam šādas audzināšanas metodes var kļūt tikai par nastu. Divdesmit deviņu gadu vecumā, kad es pats jau sev pelnīju maizi, pie mātes atradās visa mana nauda. Man pat tramvajam vajadzēja prasīt. Izejot no mājas, man katrā ziņā bija jāsaka, uz kurieni es dodos. Neko es nedrīkstēju noslēpt, viss man bija jāatstāsta, katra gaita un darbs. Tagad es atstāju nekustīga, pat miegaina cilvēka iespaidu, savā bērnībā turpretim es biju kustīgs un jautrs. Man patikās skriet, dziedāt, rušināties smiltīs, bet man to darīt daudz neatļāva. Es varēju saaukstēties, notraipīt drēbes un rokas. Līdzīgi citiem bērniem — es ēdu smiltis, gluži kā to dara vistas ar sīkiem akmentiņiem. Laikam tas bija nepieciešams maniem iekšējiem orgāniem. Māte par to ļoti uztraucās.

Atminos, sētā, malkas šķūnīša galā, zem ūdens noteku caurules, stāvēja liels koka toveris vienmēr pilns ar lietus ūdeni. Šo ūdeni mājas iedzīvotāji drīkstēja lietot vienīgi galvas mazgāšanai. Toveris man ļoti patikās. Viņam apkārt bija divas platas dzelzs stīpas, brūni sarkanas kā kļavu lapas, un no viņām ar skārda gabaliņu varēja nokasīt brūnu pulverīti, kas krāsoja līdzīgi īstām krāsām, ko māte pirka uz tuvējā stūra drogu preču veikalā. Ar viņu es saimnieka balto dārza sētu krāsoju brūnā krāsā. Mani krāsošanas darbi sagādāja mātei lielas nepatikšanas. Tad es pārgāju uz kuģošanu. Izkasīju zem malkas šķūnīša durvīm nelielu bedri un caur viņu izvilku dažas malkas pagales, kuras es uz ātru roku pārvērtu kuģos. Par Juru es izraudzīju sev lielo ūdens toveri. Ūdens viņa bija ļoti silts — kā novārīts, drusku ar darvas un vecu koku piegaršu. Dibenu toverim varēja redzēt pavisam labi. Tur bija nedaudz dzeltenu smilšu un daži rozā ķieģeju gabaliņi. Uz tovera ūdens līmeņa peldēja vairākas noslīkušas mušas, starp viņām viena gaļas — rokas naga lielumā, tumši zila kā tinte un arī kāds zirneklis, kas droši bija nācis padzerties, zaudējis līdzsvaru un iekritis. Visus šos nelaimīgos es gribēju ar saviem kuģiem izvilkt no ūdens, novest krastā un paglabāt tos sētas malā pie mēslu kastes, kur bija visirdenākā zeme rakšanai. Manu nodomu izjauca sētas mājas šuvējas. Viņas sacēla negantu troksni par to, ka es ar dažādiem netīriem koka gabaliem padarot duj ķainu ūdeni, kas nozīmēts galvas mazgāšanai. Pēc šl slaipgadl juma mani vēl mazāk laida sētā. Pavisam man noliedza rādīties mājas pagalmā, kad sētas nama pagraba dzīvokli Ievilkās kāda strādnieka ģimene ar diviem bērniem: zēnu un meiteni manos gados. Vīrs strādāja Zasulauka angļu patronu fabrikā, māte kādā nelielā tabakas iestādē Ģertrūdes ielas galā. Rītos ar tumsu viņi abi jau aizgāja darbā un tikai vēlu pēcpusdiena na< a mājās. Vīrs dažreiz atgriezās tikai pēc saules rieta, streipuļo dams gāja caur sētu un sūtīja gaisa skūpstus mājas šuvoļam Dažas no viņām smējās par iereibušā strādnieka jokiem, citas nicīgi raustīja pleciem un gāja no logiem projām. Runāja, ka strādnieks tādās reizēs esot savu sievu sitis, kaut gan tuvāk neviens par to nekā nezināja. Reiz es vaicāju par šo lietu strādnieka zēnam, ar kuru es drīz vien cieši sadraudzējos. Mans draugs šīs baumas noliedza. Ts ticu, viņš nemeloja, jo bija ļoti jauks un atklāts zēns. Viņš nekad bez Iemesla nekāvās un nestrīdējās. Mācēja svilpt, iebāžot mutf gan divus, gan četrus pirkstus. Kādā jūtu uzplūduma brīdī tēvs manam draugam bija nopircis skaistas mutes ermoņikas. Ar viņām mans draugs mācēja izspēlēt toreiz moderno šlāgeri — «Oirā, oirā» ne sliktāk par leijerkasti. Ar savu māsiņu, kura bija nodota viņa uzraudzībā, viņš visas dienas pavadīja sētā. Viņa klātbūtne darīja manu pagalma dzīvi daudz saistošāku. Mēs spēlējām zekserus, sacentāmies sētu kāpšanā un lēkšanā pār mājas mēslu kasti. Kad malkas zāģeri skaldīja un zāģēja mūsu sētā malku, mēs gājām viņiem pēc papirosiem ielas pagraba bodītē. Jaunākie zāģeri dāvāja mums par gājumu papirosus, kurus mēs kopīgi pīpojām aiz malkas šķūnīšiem, un vaicāja mums, vai mēs meitās arī esot bijuši. Es no šādām valodām nekā lāgā nesapratu, bet mans draugs tikai smējās un atbildēja, ka neesot. Es jutos ļoti neveikli un apmulsis sarku. Tagad zāģeri savukārt trokšņaini smējās, sita man uz pleca un zoboja. Tas bija par trakul

Pie pirmā izdevīgā gadījumā zem četrām acīm es savam draugam nekavējoši lūdzu noskaidrot, ko tas nozīmē — iet meitās. Un nu es dabūju dzirdēt tādas lietas, par kurām līdz tam man nebija ne jausmu. Viņas šķita šausmīgi interesantas. Un pie tam ja par viņām runāja tāds lietas pazinējs kā mans jaunais draugs.

Un cik daudz jaunu savādu latviešu vārdu līdz ar to es iemācījos! Protams, es nojautu, ka viņus nevar lietot visur un vienlīdzīgi kopā kaut vai ar tādiem vārdiem kā maize, galds, vakars. Tomēr kādreiz dažs no viņiem man tīri nejauši izspruka istabā lielo klātbūtnē. Sekoja nepieredzēts uztraukums, lieliska pratināšana. Beigās, kad solīja žagarus, man bija jāatzīstas, no kurienes esmu smēlis savas jaunās valodas zināšanas. Man uz noteiktāko noliedza lietot jaunpiesavlnātos vārdus, piedraudot ar pēršanu. Runāt es viņus, kur dzird, nerunāju, tikai klusītēm sevī atkārtoju. No savas atmiņas izdzēst es viņus vairs nespēju, un vājāšanas dēļ viņi bija kļuvuši man vēl mīļāki.

Un ko gan lai citu es arī būtu darījis. Es tikko kā biju iepazinies ar jaunu, nezināmu sev pasauli, bet sētā mani vairs nelaida. Tur bija tas vienkāršais, nekaunīgais pulka — tā runāja māte, — kas bija man iemācījis tik daudz slikta.

Grūti man bija pie jauniem apstākļiem pierast. Dienas vilkās garas, garas. Savās domās es pārskaitīļu visus Jaukumus, kas mani gaidīja sētā, un man bija neizsakāmi skum|l.

Kaut manas istabas logs būtu izgājis uz sētu! līs vismaz redzētu pagalma apaļos akmeņus, dzeltenas smiltis, savu ūdens toveri. Varbūt es kādreiz ieraudzītu arī savu jauko draugu. Kaut kā ar zīmēm es viņam izstāstītu, cik man garlaicīgi un skumji un kā es ilgojos viņa. Viņš droši vien saprastu mani un par uzjautrinājumu uzspēlētu ar mutes ermoņikām man kādu valsi. Mazā māsiņa ar maizes garozu stāvētu viņam blakus un smaidītu. Bet manas istabas vienīgais logs izgāja uz ielu.

Gar manu logu garām steidzās vienīgi sveši cilvēki un nepazīstami bērni. Tie smējās un rādīja man mēli, kad es mēģināju ar tiem sarunāties. Man neatlika nekas cits ka vienaldzīgi sēdēt logā un skatīties uz Ielu. Lai aizdzītu savas skumjas, es skaitīju retos garāmbraucošos ormaņus, divričus un vezumus. Grāmatas, kādas man bija, es jau sen zināju no galvas. Vienīgais prieks man bija septiņas istabas puķes un lielā palma, kuras zari sniedzās līdz augstiem griestiem.

Rītos, kad manā istabā spīdēja saule, es spēlēju nēģerus. Es noāvu kājas, novilku blūzi un kreklu, paņēmu savu spēļu mandolīni, ko man bija dāvājis krusttēvs, sēdos zem palmas un grūtsirdīgi dziedāju. Es iedomājos sevi par krusttēvu Tomu no Bičer-Stou romāna ar ķēdēs sakaltām rokām un kājām. Dažbrīd savā lomā es iejutos kā aktieris, un man bieži kļuva tik skumji, ka es raudāju.

Kad es izraudājos, man palika labāk. Tad es sēdos savas istabas turku dīvānā, lēkāju un šūpojos uz viņa tik Ilgi, kamēr man sāka reibt galva un palika nelabi kā no pārmērīgas pīpēšanas. Pēc tam es sēdēju pavisam mierīgi un vēroju, kā istaba šūpojas līdzīgi Āgenskalna kuģītim lielā vējā uz Daugavas. Istabas pretējā siena man likās kā miglā. Visas septiņas loga puķes bija palikušas daudz šaurākas, bet garākas. Un iela dunēja kaut kur tālu un neskaidri kā zem ūdens, kā zem bieza, smaga lakata.

Bet tas drīz vien pārgāja. Es iedzēru ūdeni, un viss bija atkal labi. Tad es skraidāju pa istabas parketa grīdu un meklēju uz viņa tās vietas, kur tas čīkstēja. Vienmēr es jutu, ka manā istabā viss par daudz mierīgs un kluss. Tik bija tā trokšņa, ka es pagrūdu krēslu vai rāpos uz skapja augšas pēc savām rotaļām.

Manas istabas vienmuļīgumu traucēja vienīgi kāda iemaldījusies no ielas vai koridora muša. Viņa lēni un slaidi kā mazs, melns puteklis peldēja istabas siltajā gaisā no vienas sienas uz otru, no griestiem līdz grīdai. Brīdi atsēdušies uz kādas gleznas, kur bija nogleznots eņģelis ar diviem lieliem kā gulbim spārniem, kas veda divus bērnus gar aizu, muša iztīrīja savus spārnus un atkal laidās. Aplidoja galdu un visas istabas puķes, līdz atsitās loga stiklā un džinkstēdama, kā pa parketu sāka slīdēt no viena gala uz otru. Ja kādreiz gadījās gaļas muša, tad likās, ka pa stiklu šurp un tur kāds ritmiski raustītu nelielu, zilu, vizuļošu stikla gabaliņu.

Es tai laikā sēdēju uz grīdas vai dīvāna un, muti atplētis, sekoju šī mazā, dabīgā aeroplāna galtal, neatlaidīgi un rūpīgi grozot savu galvu viņa virzienam līdz.

Kad muša bija nogurusi džinkstēt un slīdēt pa loga stiklu, viņa vienmēr mēdza atpūsties uz ķltas, kas savieno loga rāmi ar stiklu. Man tas nepatika. Gribēļu, lai viņa atkal džinkstēdama joņotu pa logu un mani uzjautrinātu. Sākumā, turpat sē-dot, es mušai saucu, lai viņa neslinko un atkal sāk lidot. Redzēdams, ka viņa neklausa, es drīz vien pārgāju uz draudiem. Kad arī mana bāršanās nelīdzēja, es sāku trokšņot, vicināt ar kādu priekšmetu. Tiešām, kādreiz muša man tad paklausīja un uzsāka atkal savu deju uz loga. Tomēr jāatzīstas, tas gadījās reti.

Visbiežāk man pašam vajadzēja celties no savas iemīļotās novērošanas vietas augšā, iet pie loga un ar pirkstu pārtraukt mušas atpūtu. Baidīdamās no mana pirksta, viga dažas reizes gurdi pārlidoja stiklu, nosīca un drīz vien atkal apsēdās otrā malā. Es atkal tuvojos mušai ar savu pirkstu. Bet nu jau viņu vajadzēja man daudz tuvāk piebāzt mušai, lai to Iztraucētu no atpūtas. Tā es atkārtoju vairākas reizes, līdz es manīju, ka mazā kukainīša kustības un dziedāšana uz stikla k|ust pavisam bezspēcīgas. Likās, ka muša būtu pavisam apdullusi. Tad es mēģināju viņu saķert. Es viņu nemanot ietrencu kādā stikla stūrī un viegli saņēmu. Lai viņu neievainotu, es rūpīgi turēju to savos pirkstos. Es baidījos sadrupināt viņai sīkās kājiņas un spārniņus.

Manos pirkstos mušas ķermenītis čaukstēja viegli kā sausa zīda papīris. Es nevarēju vien nobrīnīties par mušas dīvaino uzbūvi. Tas, ka viņa augumā bija maziņa, mani neuztrauca. Arī es esot pie dzimšanas bijis mazs. Mana drauga māsa tagad bija daudz mazāka par mani, bet droši vien viņa Izaugs tikpat liela kā es. Tā vismaz viņa pati lielījās. Nē, tas mani nepārsteidza, to es sapratu ļoti labi. Es vēl biju novērojis, ka māte puķu podos iedēsta gluži mazus stādiņus. Pēc zināma laika viņi bija jau kļuvuši lielāki. Kā lai zina, varbūt muša arī vēlāk paaugsies dūšīgāka. Man bija brīnums par to, kā viņa varēja lidot un lidoja, bet es ne. Tas bija ļoti savādi.

Mušas ķermenis daudz neko neatšķīrās no mana vai mana drauga māsiņas auguma, kuru mēs bijām izpētījuši. Mušai tāpat kā mums bija sava galva, krūtis un vēders. TcIkNlm, kāju bija drusku vairāk, bet tās jau pie lidošanas nekādu sevišķu lomu nespēlēja. Pie tam mušas kājas bija trauslākas un nespēcīgākas, bet mūsu pamatīgākas. Tātad galu galā — viens un tas pats. Palika tik neatrisināts jautājums par spārniem. Jā, spārni. Tiešām, man tādu spārnu nebija. Un nevienam cilvēkam tādus es nebiju redzējis. Par to ļaudīm bija rokas. Pie mušas tādas nebija atrodamas. Mušai spārni droši vien bija tas pats, kas cilvēkam rokas. Viņi jau arī bija piestiprināti turpat, kur rokas — pie krūtīm. Mazā savstarpējā atšķirība neko nenozīmēja. Katru pārsestdienu pirtī es biju redzējis, kā citi zēni peld lielajā pirts baseinā gluži kā dzīvas zivis, kuras māte atnesa no tirgus. Pirms nobeigšanas viņām vēl atjāva papeldēties virtuvē mazā vanniņā. Zēni, baseinā peldot, bija kustinājuši rokas, bet zivis, to es biju noteikti novērojis, savas spuras. Bet pēc izskata un veidojuma viņas bija stipri līdzīgas mušas spārniem. Nu es biju atradis. Reiz cilvēks var peldēt, kustinot rokas kā zivs spuras, tad droši vien viņš var arī lidot, jo spurām ar mušas spārniem bija nepārprotama vienādība. Es nolēmu izmēģināt. Es lēcu priekā, iedomājoties tikai mātes pārsteigumu, kad viņa, ienākusi manā istabā, ieraudzīs, ka es līdzīgi mušai lidoju istabas gaisā. Aizlidoju līdz skapim, noņemu kurvīti un iedodu viņai. Paceļos līdz griestiem pie krāsns augšējās zimzas un apsēžos. Droši tēvs pēc tam mani laidīs ari pirts baseinā peldēt. Viņam vairs nebūtu šaubu par to, ka es nevarētu noturēties virs ūdens, reiz es spēju pat lidot. Vajadzēja tikai iesākt. Es pacēlos un sāku kustināt rokām. Nekas neiznāca — gaisā pacelties es nevarēju. Man ienāca prātā tas, ko es bieži biju novērojis, ka muša, tupot uz sienas, pēkšņi noraujas no vietas, kur viņa sēd, un metas gaisā. Nolēmu sekot. Vajadzēja tikai atrast vietu, no kurienes varētu ielēkt gaisā. Istabas galdu es atzinu par zemu. Podiņu krāsni par augstu. Tur lāgā nevarēja ne uzrāpties, kur nu vēl pietiekoši izstiepties lēkšanai. Nospriedu, ka skapis būtu visnoderīgākais. Viņš bija pietiekoši augsts, ar ērtu, samērā platu virsmu. Lai izveicīgāki varētu vēdināt rokām, es novilku savu blūzi un noāvu kājas. Pievilku skapim galdu un no galda tīri viegli uzrāpos uz skapja augšas. Nostājies uz ceļiem pie malas, jo kājās stāvēt man neatļāva griesti, es, neko nedomādams, aizvēris acis un izplētis rokas, gāzos gaisā iekšā. Troksnis, kuru es biju sacēlis, atsitoties pret grīdu, laikam bija iztraucējis pārējos mājiniekus, un tie bija steigušies skatīties, kas notiekas manā istabā. Droši dažas minūtes es gulēju bez. samaņas un pamodos tikai ut dīvāna, kurā mani bija noguldījuši. Man briesmīgi sāpēja visa miesa un galva. Bet es biju neizsakāmi laimīgs, ka esmu dzīvs un vesels. No tā laika savā dzīvē es nekad vairs neesmu uzdrošinājies lidot. Es esmu mierīgi, kā pienākas, nodzīvojis savu mūžu. Man ir savs darbs un sava ģimene, kuru es mīlu ... Jā, šis puika manī atmodina kādu senu atmiņu. — Nobeidza kungs un pasmaidīja. Liekas, arī es savilku savu seju smaida.

EŅĢELIS AIZ LETES

Bija Vasarsvētku sestdiena. Laiks kā uz pasūtījumu: skaidrs, bez viena mākoņa un silts. Pat dziļi pilsētā asfalta, benzīna un noteku smaku vidū elpoja jūtamas tālo pļavu, dārzu un mežu smaržas. Ielās uz staciju plūda straumēm ļaudis, jo katrs ar beidzamiem vilcieniem centās atstāt nepatīkamo pilsētu.

Man nebija kurp braukt. Es sēdēju savā istabā un lasīju kādu modernu ekspresionistisku vācu autoru. Grīda bija tikko kā no rīta uzspodrināta, spīdēja kā nolakoti dāmas pirkstu gali un smaržoja viegli pēc terpentīna. Kaktā pie iedzeltena dīvāna skuma no Tīreļu purviem atvestais bērziņš un sniedza istabas gaisam apmēram tādu pat nokrāsu, kāda sastopama krēslainās lauku klētīs karstās vasaras dienās.

Neilgi pirms saules rieta pavisam negaidīts pie manis ieradās Fēlikss Akmens, mans studiju biedrs, labs iemetējs un dziesminieks.

Viņš ienāca istabā trokšņaini un plaši. Nometa savu cepuri uz gultas, uzsvieda mēteli krēslam un nolaidās man smagi blakus uz dīvāna. Neteicis neviena vārda, Izņēma savu veco port-sigāru un piedāvāja man papirosu. Varēja redzēt, ka viņš bija ļoti sliktā omā.

— Ba-a-a! — es izsaucos. — Kāds velns tad tevi šurp at-trieca! Tu taču solījies šovakar braukt gan uz Koknesi, gan uz Dobeli, gan uz Siguldu, gandrīz vai ne uz pašiem Limbažiem. Un pēkšņi šeit, a?...

— Nu, vai zini, tu briesmīgi laipni saņem savus viesus, — norūca Akmens.

— Jā, bet vai tad tu nezini krievu tautas parunu — nelūgts viesis sliktāks par tatāru, — turpināju es.

— Ko, varbūt tu gaidi kādu sievieti? — uztraucās .»kmens.

— Un es tev traucēju. Tad es taisos.. .

— Nē-ē-ē, draugs, — uzsitu es viņam uz pleca. — Tie tikai joki. Paliec. Es neviena neesmu galdfjis un arī negaidu... Bet es redzu, Fēliks, ka tu šovakar esi varen nospiestā garastāvoklī. Iedzersim kādu glāzi, un pastāsti man, kas par lietu.

Es izņēmu no sava rakstāmgalda atvilktnes pusizdzertu viskija pudeli, ko man bija no Anglijas atvedis viens mans labs paziņa, jūrskolnieks, un notriecu savu veco saimnieci pēc diviem zelteriem pagraba augļu bodītē, kur man vēl uzticējās uz krīta.

— Tu zini, ka es līdzīgi tev esmu zvērināts vecpuisis, — iesāka Akmens, — un nebūt to nenožēloju. Stāsta, ka šādi tādi esot lieli revolucionāri. Bet man liekas, draugs, vecpuiši tomēr vislielākie revolucionāri pasaulē. Viņi taču līdz beidzamam elpas vilcienam cīnās par savu brīvību, vai ne? Kauču arī pret sievieti, tomēr cīnās ... Bet redzi... kad tuvojas svētki, — turpināja skumji Akmens, — tad man bieži uznāk tādas kā šaubas: vai tikai es tomēr esmu pareizi darījis, palikdams vecpuišos. Tagad pat — svētku priekšvakars. Visi kaut kur steidzas, brauc... Kas paliek mājās, arī ticin savi tuvinieki — sieva, bērni, — savs siltums, kā saka. Bet mēs le, luk, ar tevi sēdani vieni paši kā atstāti. Un vai nepaliek, draugs, drusku skumji un vientulīgi? Vai sirds nesāk kaut kur smelgt?...

Nu ko es varēju uz to atbildēt? .. . Viņš runāja pārāk aizkustinoši. Es atradu par prātīgāko iedzert jaunu viskija glāzīti. Nevarēju es taču teikt — precies, vecais puika, precies! Tas līdzinātos īstai nodevībai.

— Es taisni ienīstu šos svētkus, — iekarsa tālāk Akmens,

— viņi mūžīgi pavedina par visu ko šaubīties un dzen dažādas skumjas kā vecas lupatas manā priecīgā vecpuiša sirdī. Nolāpīts! Dzīve būtu brīnišķīga, ja nebūtu tikai svētku. Ak, kas tas ir bijis par i-diotu, kas ievedis viņus?

— Nevaimanā, — atmetu es ar roku Akmenim. — Ja jau nu tev tik briesmīgi gribējās tā siltuma, tu taču varēji mierīgi uzlikt jauno kravati, aiziet pie kādas savas draudzenes un braukt. Tad tev būtu siltums, ne tikai siltums, bet īstā pirts lāva.

— Runā kā bērns. Vai tad tu domā, ka es neizmantotu šo pretlīdzekli? Bet, lūk, tomēr es esmu pie tevis! — Un mans draugs Fēlikss Akmens uzlēca kājās. — Es apstaigāju četras savas draudzenes, un visas viņas bija pazudušas kā migla.

— Kā mirāža Arābijas tuksnesī, — piebildu es.

— Smejies, smejies, — uztraucās Fēlikss, staigādams pa istabu, — bet es nevaru vairāk šo vientulību paciest. Iesim kaut kur, taisi ciet savu pudeli, un iesim kaut kur.

— Bet kur tad? — brīnījos es.

— Kaut pie kādas mums kopīgi pazīstamas ģimenes. Varbūt atradīsim no visām vienu mājā. Iesim un lūgsim, lai mūs vismaz nosēdina starp priecīgām sejām pie galda un uzvāra tēju. Taču būs savs siltums.

— Ak tu mans mīļais siltums, — iesmējos es. — Labi. Man nav ko iebilst. Iesim. Varbūt tiešām mums palaimējas kaut kur vēl piemitināties.

Un mēs gājām. Saule jau bija paslēpusies aiz namiem. Svelmīgā dienas karstumā sāka ieplūst vakara dzestrums. Vieglas, caurspīdīgas ēnas vizmoja gaisā kā izplesti plāni zīdi, logu kaktos un patrepēs atspīdot pretim gaiši zilā ūdens krāsā. Ielas bija tukšas. Rets gājējs steidzās pazust aiz ielas stūra. Auto brauca brīvi un izlaidīgi. Uz asfalta gulēja vientulīgi pamesti papīri, papirosu gali un apelsīnu mizas. Pēc viņiem patrepēs stāvot ilgojās sētnieku slotas. Izkaltušās rensteļu mutes slāpa lietus. Bet debesis, tāpat kā agrāk, palika joprojām dzidras — bez vienīga mākonīša.

Patīkami bija ieiet vēsās namu trepēs. Un viņās mums nācās

Iegriezties bieži, jo visas mūsu pazīstamās ģimenes bija atstājušas savus dzīvokjus aizslēgtu durvju varā un pašas Izbraukušas no pilsētas. Beidzot, noguruši vairāk no neveiksmēm nekā no iešanas un kāpšanas pa dažādākā veida trepēm, mēs Iznācām uz Brīvības un Dzirnavu ielu stūra.

— Vairāk, draugs, gan es neiešu, — teica Akmens, — kaut būtu no skumjām vai jānomirst. Vēl varētu aiziet līdz Dzlrka-ļlem pie Viestura dārza, bet lai paliek. Tā kā tā Jau nebūs mājās.

Bs viņam piekritu. Bet man ļoti slāpa, un tamdēļ es uzaicināju to iegriezties kādā kafejnīcā. Akmens palika gaužām priecīgs par šādu iedomu un savukārt noteikti vedināja ieiet konditorejā Dzirnavu un Valdemāra ielu stūrī, tur esot skaista pārdevēja un labs, patīkams saldējums.

Tiešām, Akmeņa ieteiktās konditorejas jaunkundze bija daiļa meitene. Smaidoša, vidēja auguma, pie kam viņas daiļums bija ar valdzinošu poļu akcentu. Mēs nosēdāmies kafejnīcas kaktā pie loga. Bez mums pie galdiņiem kvernēļa vēl ēetrl žīdi un dažas pārāk izkrāsotas židietcs.

Kad bija pasūtīta dabīgā limonāde, Akmens pirmais palūdza izvākties klusumam, kas bija ieviesies mūsu vidū.

— Klausies, — teica viņš, — man ienāca prātā kāds gadījums, uz asociācijas pamata ... Redzi, te apkārt žīdi, aiz lotes -daiļa pārdevēja — jaunkundze. Arī manā stāstā ies runa par kādu jocīgu žīdu un pārdevēju — jaunkundzi... No pirmā gadījuma tu varbūt nenoskārst, ka man piemīt Indeve, paraša, varbūt pat slimība iet vienmēr vai nu ēst, vai Iepirkties tikai tādos veikalos, kur apkalpo skaistas, patīkamas pārdevējas. Ja mēs pieņemam, ka tā tiešām slimība, tad laikam no visām kaitēm tā būs vienīgi patīkamā. Pie kam es negribu būt lepns, no dieva puses, nē, bet es tev teikšu, man piemīt tāda īpatnēja spēja uzost, jā, taisni uzost tādus veikalus, kur atrodami šādi eņģeļi aiz letes.. .Piemēra dēļ, vai šī jaunkundze nav skaista? Lūk, tā es laikam gadu atpakaļ atradu, ka manas mājas pagraba grāmatu bodītē, kuras īpašnieks bija kāds pavecāks žīds, strādā kā veikala jaunkundze kāda nejēdzīgi apburoša meitene. Ko tu teiksi? Tas iznāca tā. Man vajadzēja nopirkt ļoti steidzīgi kādu mārku. Apskatos — makā nav. Skrēju apakšā bodītē un palieku mēms. Aiz letes aizkustinoši skaists bērns. Ne cilvēks, bet glezna, iedomā! Protams, ka pēc tam es sāku ļoti noteikti apmeklēt šo sasodīto grāmatu bodeli gandrīz vai katru dienu, lai tikai redzētu daiļo pārdevēju. Nekad savā mūžā es neesmu nopircis tik daudz nevajadzīgu pastmarku, zīmuļu, dažādu spalvaskātu, nepazīstamu kinoaktrišu, banālu svētku kartiņu un laimes zilonīšu kā taisni šinī laikā, jo es taču nevarēju katru dienu apmeklēt bodīti un nekā nepirkt. Ar jaunkundzi es nerunāju ne vārda. Izslēgts! Vai brīnišķīgā pārdevēja manīja, ka es nāku šai nolādētā pagrabā tikai vienīgi viņas dēļ? Nezinu. Es katru reizi sevišķi cītīgi un ilgi aplūkoju pērkamo priekšmetu, tikai pa starpām uzmetot skatu viņai. Tā pagāja apmēram mēnesis. Tad es drusku saslimu. Izveseļojies es atkal nolēmu iegriezties zināmā pagrabiņā. Bet šoreiz notika kaut kas neparasts. Tikko atvēru durvis un gribēju spert savu kāju pustumšā bodītē, ka izdzirdu skaļu un spiedzošu balsi:

— Nav, nav, jaunkundzes vairāk šeit nav...

Patiesi, daiļavas aiz letes vairs nebija. Viņas vietā stāvēja pats bodītes īpašnieks — žīds. Un viņš arī bija tas, kas uz mani tik neganti kliedza — uztraukumā sarkans kā ķieģelis. Sākumā es galīgi apstulbu. Bet tad karsts nevelkluma un dusmu vilnis, liekas, atraisīja manus spēkus. Es alzcirtu nelaimīgās bodītes durvis un metos pa trepēm augšā uz Ielu.

Ilgi pēc tam es lauzīju savu galvu: kāda ceļā vecais briļļainais žīds bija atklājis manu saldo noslēpumu, kur palikusi magnētiskā pārdevēja, un kāda iemesla dēļ žīdiņš bija sarīkojis man visu šo traci? Vai aiz greizsirdības? Atkārtoju, es ilgi domāju par šo lietu un droši vien vēl šo baltu dienu atrastos pilnīgā neskaidrības tumsā, ja manu dzīvi drīz nebūtu pāršķēlis kāds savdabīgs gadījums.

Apmēram pusgadu pēc mīklainā starpgadījuma ar žīdiņu es kopā ar kādu jaunavu aizgāju uz operu. Atzīstos, es nemēdzu uz turieni iet, jo nopietnā mūzika man Izliekas pārāk garlaicīga, bet nu toreiz tā iznāca.

Izrādīja laikam piekto vai sesto reizi balotu «Rlckstkodis». Pēc otrās ainas, kā jau pieņemts, es izgāju ar savu dāmu foajē pastaigāties. Viņai bija jauna kleita un vajadzēja taču to parādīt. Mēs kustējāmies lēni kā izžuvusi upe pa Šauro un sarkano koridoru no vienas puses uz otru un runājam dažādus niekus.

Tā mēs laikam bijām gājuSI reizes astoņas, kad pēkšņi es sajutu — kāds mani saņem no muguras puses aiz elkoņa. Es pārsteigts atgriezos, lai saskatītu savu aizturētāju. Un tad es ieraudzīju, ka mani aizskāris neliela auguma žīdiņš zilā uzvalkā, lielām raga brillēm. Viņš tagad stāvēja pie sarkanās, drusku nosmulētās tapešu sienas. Virs viņa galvas trīcēja un mirgoja sienā iestiprinātais bronzas elektriskais svečturis ar skanošām stikla bārkstīm. Viņš bija drusku piesarcis, nokaunējies, varbūt arī nobijies un tamdēj maķenīt smaidīja. Viņa lielās un brūnās kā jaunpicdzimušam telēnam acis lūkojās pavisam nevainīgi, bet līdz ar to ari bažīgi un ar tādu savādu glāstošu valgumu. Briļļu stikli karstumā bija nosvīduši, it kā būtu aizskarti taukainiem pirkstiem. Žīdiņš, redzot, ka es meklēju savu traucētāju, uzmanīgi, bet neuzkrītoši māja man ar vienu roku. Otru savu turpretim te iebāza, te izvilka no svārku kabatas. Pirmā acumirklī es ļoti izbrīnījos un nolēmu vienaldzīgi turpināt savu pastaigāšanos. Žīdiņš man izlikās gluži svešs, un es pilnīgi nesapratu, ko viņš no manis varēja vēlēties. Man pat sanāca dusmas par to, ka svešs cilvēks uzdrošinās traucēt manu labsajūtu izrādes starpbrīdī. Bet jau nākoša bridi es apdomājos, ka man tomēr bija it kā pienākums visu šo starpgadījumu noskaidrot, jo žīdiņš joprojām vēl stāvēja savā vecā vietā pie sienas zem klusi sanoša svečtura un, kaut gan sarka un bālēja, tomēr vēl nebeidza aicināt mani pie sevis ar roku. Es atvainojos pret savu dāmu un piegāju žīdiņam klāt.

Viņš palika gaužām priecīgs. Gribēja man pat tā kā roku sniegt, bet, manot, ka es izturos pārāk atturīgi un stīvi, iebāza savu roku atkal atpakaļ kabatā un neņēma viņu labu laiciņu laukā.

— Ko jūs no manis vēlaties? — vaicāju es žīdiņam saīdzis. Manā balsī bija reizē ir apslēptas dusmas, ir negants īgnums. Zīdiņš stipri sarāvās. No viņa sarkstošās sejas vienā acumirklī pazuda smaids, un viņa vietā ap lūpām sakrita nožēlas un uzbudinājuma rievas.

— Atvainošanu, kungs, — runāja uztraucies žīds, — es redzu, jūs mani vairs nepazīstat... neatminat, — un, acīm redzot, lai mīkstinātu neērto stāvokli, viņš saņēma mani familiāri aiz svārku pogas.

— Kā ... vairs? — es turpināju tagad pavisam jau sašutis un izbrīnījies. — Es nekad neesmu jūs pazinis un arī tagad nepazīstu. Jūs esat vienkārši kļūdījušies, vai aiz tuvredzības vai aiz kā cita, to es nezinu, bet jūs esat kļūdījušies, un es ieteiktu jums uz priekšu būt drusku uzmanīgākam un lieki netraucēt svešus cilvēkus viņu dāmu sabiedrībā!

Es runāju lieliski, bet mans žīdiņš atbildēja vēl lieliskāk.

— Atvainošanu, vēlreiz atvainošanu pret jūsu dāmu un jums. Eet es neesmu kļūdījies. Es pazīstu cilvēkus no pirmā acu uzmetiena. Mīļais jaunskungs, jūs esat tikai mani piemirsuši... Jā, jā.

To teicis, viņš pieliecās man tuvāk. Likās, viņš pat cēlās pirkstu galos, lai tikai sasniegtu manu ausi.

— Es esmu tās rakstāmlietu bodītes īpašnieks Pļavu ielā, kur jūs agrāk nācāt vienmēr iepirkties... Nu, vai tagad jūs mani atminat?

Zināms, es tagad viņu pazinu, un sārts neveikluma vilnis pārklāja manu seju.

— Jā-a-a, tagad es jūs atceros, — atbildēju es žīdiņam, cik mierīgi vien spēdams.

— Nu, redziet nu! — iesaucas viņš priecīgi, satverdams manus elkoņus.

— Tomēr es vēl nesaprotu, ko jūs no manis vēlaties, — turpināju es tālāk, pie kam mēģināju atbrīvoties no viņa rokām.

— Agrāk es gāju pie jums iepirkties — kas par to? Ļoti daudzi jau iet pie jums pēc zīmuļiem. Bet vai tad ļus visus tos aizturat operā starpbrīžos?

— Oi, nē! — iesaucās žīdiņš. — Jiis domājāt par mani pārāk ļauni... Es jūs aizturēju tikai tamdēļ, lai noskaidrotu, vai neesat dusmīgs uz mani par to, ka beidzamo reizi jūs tā. .. savādāk uzņēmu savā bodītē?

— Jā un nē, — atbildēju es.

— Nu, lūk, — viņš atkal saņēma mani aiz svārku pogas.

— Bet es gribēju jums tuvāk paskaidrot savas rīcības iemeslus. Man viss šis gadījums guļ vēl joprojām uz sirds. Lai labāk veiktos mūsu saruna, es ieteiktu pāriet bufetē vai vēsā kasu telpā.

Es piekritu. Mani interesēja ne tikai žīdlņa stāsts, bet ari tas, kur palikusi skaistā pārdevēja. Mēs legālām bufetē. Pieklājības pēc paņēmām mazo kausu bruņā alus un apsēdāmies kaktā.

— Mans mīļais kungs, es redzēju, ka jūs gandrīz katru dienu, — turpināja žīdiņš.

— Atvainojiet, ne katru dienu, bet katru pārdienu, iebildu es.

— Labi, katru pārdienu, — ieplēta rokas mans sarunu biedrs,

— labi, kam mums strīdēties?... Tātad es redzēju, ka |us katru pārdienu vienā un tai pašā stundā nācāt iepirkties manā tumšā bodītē zīmuļus, spalvas, spalvaskātus, kurtlņus un markas. Man jāatzīstas, ka katram veikalniekam bulu ļoti patīkami, ja viens solīds kungs nāktu un apmeklētu viņa draņķa bodell katru dienu, ai, pardon, katru pārdienu. Gluži tāpat biju ari ar mani. Es priecājos, domājot — mans veikals zeļ. Un ko vienam žīdam vairāk vajag? ... Kā redzat, viss bulu bijis tīri labi, bet es tikai nekādi nevarēju saprast, kam jums tik daudz spalvu, spalvaskātu, zīmuļu un vēl dažādu citu sīku piederumu vajadzīgs. Protams, es varēju domāt, ka jūs esat laimīgi precējies un jums ļoti daudz izklaidīgu bērnu. Bet priekš tādām lietām jūs izlikāties man pārlieku jauns. Bez tam es drīkstēju vēl domāt, ka jums varbūt bija liels vairums krustbērnu un katram tomēr kaut kas jādāvina; beidzot, var būt, ka jums piemita, atvainojiet, tāda šausmīga slimība — katru dienu pirkt un pirkt — tāpat kā vispār ir tāda zagšanas vaina, ko sauc, ja nekļūdos, par kleptomāniju. Tāpat es varēju atļauties sev domāt, ka jūs varbūt bijāt apkārtstaigājošs, drusku prātā jucis tirgotājs, mazu, patīkamu bērnu ieviļinātājs... Ak, kungs, es visādi lauzīju savu nabaga galvu un gudrs netiku. Es vaicāju savai sievai Sulamitei, bet viņa mani izlamāja un ieteica labāk rūpēties, lai nākošais zīmuļu iepirkums butu lētāks.

Ko man bija darīt? Es prātoju vientulīgi tālāk, jo mana sirds man nedeva miera. Viņa bija it kā pamodusies. Gluži kā uztraucies kanārijas putniņš — spārnos, ar ieplestu knābi. Viņa laikam juta, ka šinī mīklainā gadījumā slēpjas kaut kas svarīgs, nopietns... Jā, mans kungs, sirds — dīvaina lieta. Viņa gandrīz kā barometrs. Kā vesela meteoroloģiska stacija.

Un tā vienā dienā, kad es biju labi paēdis pusdienas (es vēl kā šodien atminu visus ēdienus) un drusku atlaidies blakus savai mīļai Sulamitei, man palika uz reiz! pēkšņi viss skaidrs. Viss. It kā veco, tuvredzīgo acu viela man būtu ieliktas divas gluži jaunas. Sirds norima kā pabarots kanārijas putniņš, un no laimīgā uztraukuma man slāpa. Es Izšļūcu tupelēs ēdamistabā un iemaisīju sev aveņu dzērienu slaida šampanieša glāzē.

Jūs droši vien tagad domājat — kas tad man īsti toreiz kļuva skaidrs? Nu tas, kamdēļ jūs nācāt pie manis iepirkties. Es sūcu savu aveņu dzērienu un nevarēju vien saprast, kur es esmu bijis tāds muļķis, ka agrāk to nebiju manījis.. . Redziet, katru dienu iepirkties tikpat muļķīgi kā jūs nāca arī vēl daži cili kungi. Bet tikai nebij man tā acīs iekrituši. Laikam tamdēļ, ka staigāja par daudz, pēc manām domām, pavirši ģērbušies. Kaut kādi strādnieki no priekšpilsētas, jauni pusdresētl komiji, bāli skolnieki — visāda manta. Nāk ļoti bieži, no vienādi pērk, cītīgi aplūko visādus banālus dabas skatus, kartiņas ar izstīdzētām kino skaistulēm, bet slepeni uzmeta tik, uzmet pa skatam manai bodes jaunkundzei. Zināms, es varēju nomierināt sevi šādi — kas tad tur par brīnumu, |n jauni cilvēki skatās uz Jaunu sievieti?... Vienīgi dabas likums. Bet kad Jūs, kungs, zinātu, kas viņu — šo jauno strādnieku, komiju un skolnieku skatos slēpās; kāda Izteiksme, kāda Jutu svelme un skurbums! Es arī paskatījos savā bodes Jaunkundzē un redzu — tiešām skaista meitene. Tad es sapratu, ka visi šie jaunie cilvēki nāk manā bodītē tikai jaunkundzes dēļ. Ja nebūtu šīs jaunavas, viņi droši vien i kāju nespertu manā pagraba veikalā. Zīmuļi un spalvas man taču patiešām nebija labāki kā citur. Un nu, lūk, toreiz pēc pusdienām, snaužot blakus Sulamitei, man iekrita prātā tas — vai tikai jūs arī nenākat manā bodelē šīs pašas smiņķētās freilenes dēļ? Es nolēmu sekot. Kā tad. Otrā dienā caur blakus telpas krāsainām durvīm es redzu — Jus ienākat veikalā, pasveicināt jaunkundzi un paņemat kaut kādas tur kartiņas skatīties. Te pēkšņi es redzu, jūs tā sāniski uzmetat skatu manai jaunkundzei, un, mīļais kungs, ticiet vai neticiet, tikpat izmisušu, kvēlošu, ilgu pilnu kā visi pārējie. Bet es vēl neticu savām acīm. Sirds man dreb, un es skatos. Nu jā, pēc kāda brīža atkal, atkal tas pats skats. Bet mana jaunkundze neko. Milzīga blēde... Man vairs nebija šaubu. Skaidrs, ka Jus nākat manā bodītē tikai šīs pašas jaunkundzes dēj.

Es visu vakaru tai dienā biju gaužām uztraucies. Saputroju savu rēķinu grāmatu. Aizmirsu noiet līdz noliktavai pēc burtnīcām. Piemirsu vienu rokas aproci veikalā un, pārnācis mājās, nenoskūpstīju savu Sulamiti uz vaiga.

Manī cīnījās divas dvēseles, — paaugstināja balsi žīdiņš un vienā kampienā izdzēra priekšā stāvošo bruņā alus kausu. — Man bija trīs bērni, sieva, dārgs dzīvoklis un, no vienas puses, bija pat ļoti labi, ka jūs visi jaunie kungi nācāt un iepirkāties manā firmā. Kaut vai tās pašas daiļās pārdevējas dēļ. Ļoti labi, jo ziniet, konkurence tagad briesmīga. Pircēju maz, bodīšu kā smiltis. Es varētu priecīgs berzēt rokas, glāstīt savu Sulamiti un dzīvot tālāk. Bet, no otras puses, es zināju, ka mana bodītes jaunkundze, kaut arī skaista, nav lāga jaunava. Ziniet, — un žīdiņš man pieliecās tuvāk, aizlicis plaukstu vaigam priekšā, — ziniet, viņa naktīs strādāja kaut kādā lokālā, pēc manām domām, ļoti šaubīgā lokālā, kur es savu kāju nespertu, un pēc savas dabas bija ļoti niķīga un kaprīza, kaut gan savu darbu tā veica diezgan apzinīgi. Es viņu pieņēmu — kā to teikt tikai tā iemesla dēļ, ka tā sev prasīja algu uz pusi mazāk nekā pārējās, jo ar vieglo darbu manā bodītē viņa vēlējās apslēpt savu īsto nodarbošanos. Redziet, mans veikals un es esam bijuši viņai tikai tāda izkārtne. Tālāk. Par tiem citiem jauniem cilvēkiem man nebija nekādu rūpju. Es domāju tā, lai viņi manis dēļ nāk, iepērkas, cik vēlas, un kaut vai visi samīlas manā divkosīgā jaunkundzē. Es viņus nopietni neņēmu. Bet jūs jau iepatikāties man pirmā acumirklī. Es tūliņ nojautu, ka jūs esat nopietns un dziļš cilvēks. Jā, jā, mans draugs! Nepūlieties attaisnot sevi. Un es savā komersanta galvā iedomājos, kas būtu, ja jūs tiešām tā īsti samīlētos manā pārdevējā. Es iedomājos un tīri vai sastingu bailēs. Jūs kā izglītots, nosvērts cilvēks gribētu viņu precēt. Vai ne? Bet ticiet man — ne vienādi eņģelis aiz letes ir arī eņģelis ģimenē. To es kādreiz labi pārliecinājos pats uz savas muguras.

Tas notika manā agrā jaunībā, kad es vēl nebiju precējies ar savu Sulamiti un man vēl nebija tagadējā pagraba rakstāmlietu veikala Pļavu ielā. Toreiz es strādāju kā otrais pārdevējs kādā no lielākām žīdu rakstāmlietu firmām Iekšrīgā. Mani vecāki bija nolēmuši mani krietni un nopietni sagatavot grūtam tirgotāju amatam. Tie bija izstrādājuši labi izdomātu plānu. Viņi bija iekrājuši nelielu kapitālu, kuru gribēja nodot manā rīcībā. Bez tam tie bija izraudzījuši arī man jau nākamo sievu — patīkamu, tuklu meiteni no kādas diezgan cienījamas žīdu ģimenes. Līdz ar dažādām brīnišķīgām rakstura īpašībām šai meitenei piemita arī tas labums, ka viņai nāca līdzi samērā prāva pūra nauda. Saliekot abas summas kopā, bija Iespējams atvērt prāvu rakstāmlietu veikalu pašā centrā. Tagad es ļoti labi saprotu, ko tāds apstāklis var dzīvē nozīmēt. Bet toreiz — ne. Ja pat tagad vēl kādreiz brīžiem kratīs iedarbojas mana vāja sirds, tad jaunībā, atzīstos, cienītais kungs, es atrados pilnīgi savas sirds varā. Jaunava no cienījamās žīdu ģimenes man nepatika, un es skarbi atteicos viņu precēt, neskatoties uz visu lielo pūru. Manus vecākus tas ļoti sarūgtināja, sevišķi māti, bet ko tur varēja darīt. Pret sirdi jau nav iespējams karot, tā es vismaz domāju toreiz. Es biju paklusām ieskatījis kādu citu žīdu jaunavu, mīlēju viņu ārprātīgi un tamdēļ domāju to katrā ziņā ņemt sev par sievu ... Tūliņ es pastāstīšu par viņu jums ko tuvāk. Nākošā Iekšrīgas šķērsielā no rakstāmlietu tirgotavas, kurā man bija gods strādāt, atradās neliela, diezgan netīra žīdu pārtikas preču tirgotava. šinī bodītē es skrēju mūžīgi iepirkties. Daudzreiz pat piecas vai sešas reizes dienā. Ne Jau tamdēļ, ka tur būtu labāka vai lētāka maize, treknāks siers, svaigākas un lielākas olas, nē, bet vienīgi tā iemesla dēļ, ka tur aiz letes tirgojās kāda ļoti skaista žīdu tautības jaunava. Lūk, un šinī meitenē es biju iemīlējies. Arī visi pārējie ļaunie pārdevēji viņā līdz ausīm bija samīlējušies un gāja netīrā vel kaliņā iepirkties vienīgi tikai viņas dēļ. Dažs no man lem urnai kākiem kolēgām nemaz iepirkto neēda, bet pirkt tomēr skrēja. Visi jaunie pārdevēji jūsmoja par šo jaunavu, rakstīja viņai pašsacerētas dziesmas, nesa dažādas glītas mantiņas, kuras tā saņēma ar laipnu, atturīgu smaidu. Tas visus vēl vairāk Iekairināja. Tomēr no visiem jauniem cilvēkiem šī skaistule man piegrieza vislielāko vērību. Es biju laimīgs bez gala. Es domāju apmēram tā — ja šo eņģeli aiz letes Iegūšu par savu sievu, tad dzīvošu kā paradīzē.. . Manas lielās Ilgas piepildījās mēs apprecējāmies. Šī noslēpumainā daiļava nebija neviena citu ka mana tagadējā Sulamite. Bet, mans kungs, es neslēpšu, labāk būtu bijis, ja tas nebūtu noticis. Liela mīla, liela, kvēloša kaislība iespējama tikai tur, kur nav saistību, nav ikdienas... Mums nevajadzēja precēties. Man tad būtu tagad savs veikals centrā, patīkama un vienaldzīga sieva. Bet mana Sulamite ar savu skaistumu droši vien būtu sazvejojusi sev bagātu mīļāko un vizinātos lepnā auto.

Un, lūk, kad es atminējos šo gadījumu no savas agrās jaunības, es nekavējoši nācu pie slēdziena, ka jūs esat gluži tādā pašā stāvoklī, kā es biju toreiz. Vai ne? ... Kas par to, ja manā vietā šoreiz bijāt jūs un manas dārgās sievas Sulamites vietā bija manas bodītes mamzele. Kas par to? ... Personas bija citas, bet lietas būtība palika viena un tā pati. .. Un tad, ziniet, manī pamodās sirds, īsta cilvēka sirds. Es domāju tā: kaut arī es esmu tikai veikalnieks un man no manām šeitēm jādzīvo, tomēr mans pienākums nav līdz ar to izpostīt kāda otra cilvēka dzīvi. Pietiek, ka jau es tādā veidā biju cietis. Jūs es nolēmu glābt. Veselu dienu es prātoju, kā man vislabāk savu nodomu izvest. Pēdīgi es nācu pie slēdziena, ka tas prātīgākais būtu — jūs ar manu jaunkundzi izšķirt. Zināms, vislabāk es to varēju izdarīt tādā veidā, ja es savu jaunkundzi vienkārši no bodītes uz mūžīgiem laikiem padzītu, un tas Initu viss. Bet, kungs, katrs, būdams cilvēks, tanī pašā acumirkli ir arī vai nu ārsts, vai rakstnieks, vai zemkopis, skatoties pēc darba, ko viņš strādā. Es biju cilvēks un tanī pašā brīdī — komersants. Kad manī mans cilvēks gribēja junkundzi atlaist, lai jūs abus izšķirtu, komersants no otras puses aizrādīja, ka daudzi no pircējiem līdz ar to atkritīs, jo vairums jauno cilvēku nāca manā veikalā vienīgi šīs jaunkundzes dēļ. Tas nozīmēja savukārt ienākumu krasu samazināšanos, bet man uz kakla bija, neaizmirstiet, Sulamite un bērni. Skaidrs, ka tā es nevarēju rīkoties. Tas būtu pilnīgi vienpusīgi. Jūs, piemēram, es izglābtu, bet pats es sev nodarītu šausmīgas nepatikšanas. Atrastai izejai vajadzēja izdarīt zināmus pārlabojumus. Arī to es izvedu. Lai man nebūtu jācieš zaudējumi, es nolēmu savu jaunkundzi nevis atlaist, bet dot viņai vienkārši uz nelielu laiku atvaļinājumu. Tātad jaunavas bodītē nebūs. Es pats — principāls strādāšu viņas vietā. Kad veikalā ienāks pārējie mīlas tvīkstošie jaunie cilvēki, es viņiem iestāstīšu, kas īsti ar manas bodes f re īleni noticis. Bet, tikko parādīsieties jūs, es kliegšu, ka jaunkundze nav un nebūs. Jūs uztrauksieties, samulsīsiet un vairs nenāksiet... Tā arī es izdarīju.

Nu, vai tagad jūs saprotat, kamdēj es jūs beidzamo reizi uzņēmu savā bodītē tik skarbi un neparasti? Saprotat? ... Ai, cik patīkami! Un man piedodat? ... Vēl labāk! ... Bet tagad beidzot sakiet — vai mans plāns nebija lielisks? Lielisks un izdevīgs jums un man... — nobeidza savu stāstu mans žīdiņš.

Es izteicu savu apbrīnošanu viņa apķērībai.

Pēc tam mēs šķīrāmies kā mīļi paziņas. Viņš loti laipni lūdza mani pat sevi apciemot.

Nākošā starpbrīdī, kad es atkal koridorā pastaigājos ar savu dāmu, es redzēju, ka mans Pūliņš no Jauna bija nostājies pie sarkanās, drusku nosmulētās tapešu sienas. Virs viņa galvas tāpat kā senāk trīcēja un mirgoja sienā iestiprinātais bronzas elektriskais svečturis ar sanošām stikla bārkstīm. Bet tagad žīdiņš izskatījās pavisam mierīgs un laimīgs. Viņa lielās un brūnās kā tikko izšķīlušies kastaņi acis lūkojās brīvi un np mierināti, un visā viņa mazā, sagurušā ķermeni gluži kā dabā gulēja tagad liels, neiztraucējams apmierinājums. Spārnojoša apziņa, ka veikts pienākums. Abas rokas Žīdiņš bija sabāzis kabatās, un vienmēr, kad es viņam gāju tieši, gandrīz pieskardamies garām, viņš it kā drusku klanījās un piesarcis smaidīja. Es pieklājības dēļ vīpsnoju viņam arvien pretim . . .

Mans draugs beidza.

Bija jau iestājusies patīkama krēsla, un vienīgā kafejnīcas pārdevēja iededzināja Osrama spuldzes. 7.Idl, kurus mēs Ienākot atradām priekšā, tagad bija aizgājuši. Tikai starp konfekšu, ābolu, apelsīnu un banānu neuzbāzīgām smaržām nelielā kafejnīcas telpā pludoja vēl viņu kārās, dienvidnieciskās drēbju vēsmas.

Mēs ātri nobeidzām savu limonādi un izgājām laukā.

Debesis bija kļuvušas tumši zilas. Dienvidi mierīgi elpoja, un viņu dvaša Izlikās mums kā silts vējš. Uz ielām bija klusums — tāds, ka pat varēja dzirdēt sirdi pukstam. Mēs bijām vienīgie gājēji, un mūsu soļu skaņas dzidri un netraucēti kāpa pret debesīm. Mēs gājām, labu laiku klusēdami. It kā būtu saskaitušies vai samīlējušies.

Un pēkšņi mans draugs pārtrauca klusumu, runādams varbūt vairāk sev nekā man:

— Es mīlu dzīvi vienīgi vēl šādu mazu, jocīgu gadījumu dēļ, no kuriem vienu es nupat Izstāstīju.

SPĒLĒ AR DZĪVĪBU

1

Sava puspagraba durvis iznāca cepuru taisītājs Virsis. Uz sasvīdušās pieres un brūnā pakauša vidus rindām sēdēja pietvīkušas sviedru lāses. Pusdienas saulē tās lāsmoja dzeltenas kā alus, un vējš acumirklī aprāva viņas plānu putekļu plēvīti, lai tās nebūtu kailas un nesaaukstētos.

Virsis lēni kāpa savus trīs cementa kāpienus līdz sētas virsai. Zem pelēkās lieliem mitruma traipiem skoteles viņš kaut ko nesa.

Bet ko?

Sētas apaļie oļi tīri vai sastinga nepārvaramā ziņkārē. Sīkās smiltis, kas gulēja viņu starpās, saspiedās cieši kopā, un pat visstraujākā vēja pūsma nespēja tās dabūt vairs laukā un aizpūst pāri darvotiem malkas šķūnīšu jumtiem otrā sētā. Viņam noteikti vajadzēja redzētākas te notiks.

Cepuru taisītājs Virsis panācās sētas vidu. Pelēkā skotele vēl joprojām slēpa zem cietā auduma savu pārsteigumu.

Otrā stāvā šuvēju meitenes saskrēja pie logiem. Šujmašīnu sausie, ritmiskie klaudzieni uz brīdi apklusa. Meiteņu maigie, siltie ķermeņi sagūla logos.

Meistars Virsis lēni un noteikti apstāļās sētas vidū — kā atradis pašu zemes centru. Pacēla galvu uz meiteņu pusi un pasmaidīja. Plānie mati pieplaka kailajam pakauša vidum, it kā gribētu to apslēpt ziņkārīgo acīm.

— Ei, Virsi, ko tu tur dari? — atskanēja izsmejoša balss no pirmā stāva atslēdznieku darbnīcas.

Meitenes otrā stāvā smējās.

Virsis saucienam nepiegrieza vērību. Bija gan kaut kas rūgts uz mēles, bet viņš to laikā nogrūda nost, un tas ievēlās brīkšē-dams atpakaļ smadzenēs kā ābols zālē.

Sauciens divas reizes aplidoja sētu. Redzēdams, ka neviens viņam nepiegriež vērību, noskaitās un iespurdza blakus sētas lielajā kļavā. Tur viņš paslēpās lapās un gaidīja, kas notiks tālāk.

Virsis pārlaida acis sētai. Ieraudzījis mazo sētnieces meiteni Ēriku uz mēslu kastes vāka saulītē, pamāja tai ar galvu, lai panāk šurp.

Meitene izvilka no mutes pirkstu, atsita matus pakausim un bija lieliem lēcieniem Virsim klāt.

Tas noliecās un iečukstēja kaut ko viņas ausij. Meitene sasita plaukstas, iemeta matus gaisā un pazuda tumšajā ejā starp malkas šķūnīšiem un auto garāžu.

Virsis palika sētas vidū viens pats ar noslēpumaino nastu zem skoteles.

— Ei, Virsi, vai tu netaisies dēt? — atskanēja atkal tā pati izsmejošā balss no atslēdznieku darbnīcas.

Otrā stāva logi piespurdza smiekliem. Tie džinkstēja kopā ar mušām atvērtajās logu rūtīs un bija ka mirdzoši zirņi uz malkas šķūnīša jumtiem.

Arī šis sauciens, nekā nepanācis, pazuda gaisā un saules mirdzošos putekļos.

No tumšās ejas parādījās sētnieces Ērika ar pelēko runci rokās. Meitene nesa kustoni, piespiedusi viņa muguru savām krūtīm. Mazās, brūnās rokas grima runča vēdera kuplā, gaišā spalvā kā mīkstā, saules pierasotā sūnā.

Runcis galvu bija pierāvis rumpim, priekšējās kājas saslējis gaisā kā ilksis. Ķermeņa apakšējā daļa karājās, izstiepusies

stipri uz leju. Pakaļējās kājas gandrīz skāra zemi, un aste dažam lielākam olim, garām slīdot, iesita pa pakausi.

Meitene tikai ar lielām pūlēm nonesu smago runci līdz Virsim.

Kad runcis bija nolaists zemē, no meitenes lupām ievēlās oļos dziļa nopūta un sašķīda neskaitāmas drumslās.

Meitenes priekšauts un krūtis bija pilnas runča spalvām. Tās visas kustējās un ņirba saulē kā pieneņu pūkas. Dažas no viņām vējš atrāva un nonesa ķieģeļiem sētas malā apraudzīt.

Runcis, sajutis oļus zem kājām, izmeta kūkumu, pacēla asti un izstaipījās. Viņš bija gulējis. Ķepas, baltā pakrūte un kreisie sāni vēl bija vienās skaidās. Runča siltuma apmātas — skaidas pirmā brīdī vēl kavējās biezajā spalvu samtā, bet tad steidzīgi krita oļos un izira tur kā dzeltens ziedu paklājs.

Meitene pastūma runci tuvāk skotelei. Viņa mitrais, rožainais deguna gals piedūrās auduma pūkotai virsai. Dzīvnieka «els iegailējās, un visam ķermenim pārlija vilnis asu, patīkamu trīsu. Steidzīgi viņš gribēja savu galvu pabāzt zem skoteles, bet Virsis to pastūma ar kāju nost.

Sētnieces Ērika ieķērās abām rokām runcim astē un turēja to ciet. Virsis pacēla priekšautu, izņēma no tā apakšas aizkritušu peļu slazdu un nolika to oļos. Viņā zibsnīja maza gaiši pelēka pelīte, nesdama aiz sevis asti kā vieglu, gaistošu dūmu svītru.

Runcis, ieraudzījis peli, izrāvās Ērikai no rokām un pieklupti slazdam. Viņš uzbudinājumā viss trīcēja, aste situ gaisu ka pātaga, bet spalva viļņojot lāsmoja, iedzeltenas liesmas pilna.

Pele iebēga slazda pretējā pusē un sarāvās maza kā uzpirkstenis. Viņa labprāt šai brīdī būtu Izkususi, pārvērtusies pūkā un aizlidojusi prom, sacietējusi smilts graudiņā un pieplakusi zemei, bet viņa to nespēja.

Nāves jausma kā milzīga, melna ptlce nostājās viņas priekšā un meta savu baigo ēnu pār viņas kuslo ķermeni.

Pele trīcēja un raustījās pie visas savas miesas, un balles kā nepārvarami pirksti ņēma to un pildīja viņas locekļus ar vēsu, smagu svinu.

Runča sarkanās, asinīm pieplūdušās acis apžilbināja to un darīja viņu aklu, atņēma tai gribu; runča briesmīgā nepatīkamā smaka neļāva elpot, dzina prom no viņas nāsīm katru gaisa pūsmu. Vienā pašā mirklī tā kļuva tik slapja, it kā nupat būtu izvilkta no ūdens.

Vieglais garojums, kas cēlās no peles mitrās spalvas, sadrupināja runcī katru pašsavaldīšanos. Viņš nejauki iebrēcās, ielēca gaisā, uzklupa slazdam un sāka to pērt savām ķepām.

Pele sēdēja slazda vidū, sarāvusies tik maza kā ūdens lāse. Viņa jau būtu sen bailēs nomirusi, bet tās dvēsele nespēja no tik maza, trīcoša šūniņu kamola tikt laukā un aizpeldēt līdz dievam.

Virsis un sētnieces Ērika stāvēja blakus un smaidīja. Viņiem patika runča asiņu ārprāts un peles bailes un šausmas. Dīvains, tumši sarkans kārums modās viņu dvēseles pazemēs un cēlās līdz elpas sākumam, kaltēja mēli, lūpas un kā siltas, maigi dzeļošas tirpas lija pāri mugurai.

Jaunās šuvējas klusēja; apakšā atslēdznieka darbnīcā klaudzēja āmurs.

— Tagad pietiks, — beidzot teica Virsis. Viņam spēle ar dzīvību sāka apnikt. Arī darbnīcā ēterī iemērktās salmu cepures nepacietīgi gaidīja to un sūtīja savu tikko jaušamo smaržu cauri logu šķirbām.

— Pietiks. — Un viņš noliecās, lai atvērtu slazda mazās, tumšbrūnās durvis.

Runcis atkāpās dažus soļus un saliecās — gatavs lēcienam.

— Nē, nē, — iesaucās sētnieces Ērika, bet apklusa kā sakaunējusies. Žēlums pakāpies atkal pagaisa.

— Tu taču vairs neesi maza, — čukstēja krūtīs cietsirdība un uzmeta melna zīda lakatu meitenes sirdij.

Tikko jaušama šalkoņa izzagās jauno šuvēju ķermeņiem cauri gluži kā kokam. Pirmā stāvā apklusa āmurs.

Vai traks — nozibēja oļiem kailajos galvas kausos, tagad sāksies pats galvenais.

Virsis pacēla slazda durvis augšup. lija bija brīva, bet pele nekustējās.

Skatītājiem asinis skrēja kā neprātīgās un sitas deniņos karstiem šļācieniem.

Vējš brīvi Iegāja atvērtajās slazda durvis, pasmaidīja, bet pele nekustējās. Maza un gaiši pelēka ka lietus lāse viņa loprojām tupēja slazda vidū, ierāvusi purnu kāju starpā. Vai viņa bija jau mirusi, tas būtu nepatīkams pārsteigums skatītājiem, jeb atvērtajā, tumšā, četrstūrainā slazda durvju caurumā redzēja savu nāvi un gribēja tikai mazliet pie viņas pierast?

Pagāja viens mirklis. Odens pile no pumpja deguna nespēja nokrist līdz viņa klēpim. Pele pēkšņi atdzīvojās un viegli kā pūka aizslīdēja līdz slazda vaļējām durvīm. Bet ārā negāja.

«Nu vēl vienu soli,» domāja cilvēki.

«Redzēs, ko viņa darīs,» sprieda sētas kaktā ķieģeļi.

Runcis nedomāja nekā. Ko satrakotas asinis un klrlbu spēļ domāt? Runcis tagad labprat pats — ka agrāk pele vēlētos uz mirkli izkust, pārvērsties putekli, smilšu graudā, lai tikai tā izvilinātu savu upuri sētā.

Bet pele negāja. Viņas mazā sirds nojauta bezgalīgas briesmas. Sīkais, smalkais purniņš šaudījās uz visām pusēm un ostīja. Kaut gan runča karstā, ieskābā smaka visiem spēkiem vairījās pelei nokļūt pa vējam, taču mirkļiem viņa viegli piedūrās peles purniņam un ar to pietika.

Virsis, redzēdams peles lielo uzmamhu, paņēma slazdu un izmeta peli sētā.

Sētnieces Ērika sažņaudza rokas un piespieda tās lupām.

Tikai Ērika palika sētsvidū sastingusi.

Un tad viss notika vienkārši.

Pele, pamodusies no pēkšņā kritiena, gribēja Ieslīdēt tuvējā oļu kaudzē, bet smiltis, kas gulēja pagrabam tuvāk, čukstēja:

«Šurp, šurp!»

Pele apjuka, un Šinī mirkli viņa pazudra runcim mutē. Pasaule pasmaidīja: viņa zināja, ka tas tā notiks.

Virsis paņēma slazdu un gāja pie iemērktām cepurēm. Šuvējas atgriezās savā darbā. Darbnīcā āmurs ieklaudzējās no jauna.

Runcis ar peli mutē cēliem, majestātiskiem vēzieniem ielēca tuvējā sausā renstelē, sabozās, nometa peli oļos un atkal to pakampa mutē. Pele viņam bija kā vīna kauss, ko tas vairākas reizes garšoja, pirms tukšoja.

Smiltis tagad bija apmierinātas; viņas viegli padevās vējam un pazuda pāri darvotiem jumtiem otrā pagalmā.

Sētnieces Ērika domīgi iegāja dzīvoklī. Mēslu kaste, redzot to, pasmīnēja.

Runcis, manīdams sētsvidu tukšu, atgriezās visu apkārtējo priekšmetu redzes lokā. Viņš lēni grozījās, uzmeta kūkumu, un viņa aste gaisā gozējās kā pāvs. Muguras spalvās tam viz-moja spogulis, kurā bija nokāpusi saule.

Pele runcim gulēja pilnīgi mutē. Tikai tās aste kā viegli gaistoša dūmu svītra vizēja lejup gar viņa kreiso ilkņa zobu.

Peles maigais, siltais ķermenis slīka kaķa siekalās, līksmināja sirdi un meta mēlē saldas trīsas.

Kaķa asinis, jauzdamas baudas tuvumu, reiba. Prieks pielēja kustoņa audus un šūniņas ņirbošām līksmes dzirkstīm. Runcis aizmirsa savu pusnoplēsto ausi, savu gandrīz izsisto, aklo aci. Lielā, pakavveidīgā rēta labā sānā, ko klāja viegls gaišu spalvu vēdeklis, bija gluži sarkana un pulsēja kā lielas līdakas žauna.

Vētra joņoja runča vecā, irstošā ķermenī, tvēra to ciet un slēja gaisā kā atsperi.

Ritms dīvains, viegls kāpa augšup no senās jaunības miglas un savilka dzīpslas stingras kā vijoļu stīgas. Jautrība un spēles gars tūkstoš sudraba pilēm izlija visā būtnē.

Runcis Izlieca galvu pret debesīm un slaidā lokā izmeta peli gaisā.

Šķūnīša durvis izbrīnā nočīkstēja.

Pele nokrita oļos uz sāniem, paverot pasaulei pavēderi —* baltu kā cukurs.

Runcis apgāja to vairākas reizes apkārt viegliem, rotaļīgiem soļiem. Viss viņa ķermenis izstaroja tādu laipnību, It kā viņš nebūtu vairs vecs, nodzīvojis runcis, bet gan ļauns kaķēns, kas vēlas ar peli tikai maigi parotaļāties.

Bet pele necēlās. Viņa gulēja oļos mitra un smagi elpoja.

Runcis piegāja un maigi pabikstīja viņu ar savu ķepu. Pele uzvēlās uz kājām un pleplaka zemei. Runcis pagājās nost, mīņājās uz abām priekškājām un lēni kustināja asti, it kā ar to glāstītu gaisu un putekļus, kas viņā lidoja.

Lai maldinātu peli un ātrāk pamudinātu viņu bēgšanai, runcis pagrieza galvu uz otru pusi, bet tā, ka ar vienu aci vēl varēja manīt savu upuri.

«Vecais viltnieks,» nočukstēja ķieģeļu kaudze.

Runcis zem savām sirmām ūsām tikai pasmīnēja. Lai ķieģeļi saka par viņu, ko grib. Labi, ka pele nedzird viņu domas: veļš nāk no pretējās puses.

Pele īsu brīdi vēroja runci un tad mēģināju mukt. Airi, pa oļu starpu. Kājas aplipa smiltīm un ļodzījās bailēs. Bet nākošā mirklī runcis to atkal pakampa un viļāja kādu laiku mutē, It kā ieozdams tās miesas siltumu, asiņu smaržu un audu saldini.

«Velna zellis,» domāja tagad visa sēta. Pat āmurs skārdnieka darbnīcā šķielējot nositās šķībi.

Otrā stāvā pa vienai parādījās šuvējas un ziņoja pārējām par spēles gaitu.

Kad runcis piektoreiz nometa peli oļos, viņš sava pārākuma apziņā atgāja no tās krietnu gabalu nost.

Viņš izturējās tā, it kā gar peli viņam nobiitu vairs nekādas daļas. Tas lēni cēla vienu kāju pēc otras, smaidīdams meta purnu saulē, mirkšķināja ar acīm kļavu lapām un vilka dziļi plaušās aso darvas smaržu, kas kāpa no šķūnīša ļumtiem.

Arī pele tagad nekustējās ilgāku laiku un tikai tad, kad bija pilnīgi atguvusies, neiespējami ātri saka skriet uz tuvo oļu kaudzi.

Slēģiem un malkas šķūnīšu durvīm uztraukumā galīgi aizrāvās elpa. Oļu kaudze cik iespējams plati pavēra visas savas šķirbas. Viņa bija izlasījusi sētā cilvēku izmestās vecās laikrakstu lapās, kā augstākais gods pasaulē esot dot katram pajumti.

Žurka mēslu kastes caurumā nicīgi noskatījās peles izmisuma skrējienā.

Sētnieces Ērika, kas visu laiku bija slepus vērojusi kaķa nežēlīgo nodarbību ar peli, tagad pilnīgi nostājās varonīgā dzīvnieciņa pusē.

Runcis atļāva aizmukt pelei gandrīz līdz pašai oļu kaudzei. Tikko tās sirds jau nodrebēja pirmā cerībā, kaķis dažiem lēcieniem bija klāt un ar ķepu iesita viņu atkal atpakaļ sētsvidus oļos.

Pele pārmeta vairākas reizes kūleni un palika smiltīs guļam ar izstieptu asti un galvu kā beigta.

«Neizliecies,» noteica runča kreisā acs.

Bet tas bija lieki. Pele juta tuvojamies galu. Kājas drebēja un briesmīgi sāpēja, mugurā smidzināja karstums, un mute pildījās asinīm. Tās bija siltas un saldas kā bez sāls, un pelei kļuva nelabi pašai no savām asinīm. Elpot kjuva arvien grūtāk. Elpa stiga siltajā, lipīgajā šķidrumā un atstāja plaušas tukšas. Tur pamazām pilēja dīvainais, nepatīkamais valgums, un acīs lēnām dzisa gaisma. Uz augšu pacēlās malkas šķūnīši, pagrabs ar baismīgo cilvēku skotelē un nams ar smiekliem otrā stāvā. Vēlreiz pazibēja acu priekšā slazds un runcis, bet, cik dīvaini, ne no kā vairs nebija baiļu.

«Vai es esmu kļuvusi lauva?» pazibēja vēl smadzenēs asi kā iedurta adata, un tad viss pēkšņi notrūka, pazūdot tumši sarkanā mākonī.

Ķermenis pārplūda ar saldo, lipīgo valgumu.

Siltums gribēja izlēkt no peles miesām, bet neredzēja tuvumā neviena cita dzīvnieka, kur paslēpties, un tā viņš sarāvies palika sēdot peles purniņā. Kaut kur tālu It kā aiz desmit sienām tas juta vēl pukstam peles mazo sirdi. Bet varbūt uz laukiem dārzos āboli krita zālē?

Visi meklēja nāvi kā baigu vēsmu telpā, bet viņa ziedēja kā saulespuķe kaimiņu dārzā.

2

Visos dzīvokļos pulkstenis nosita viens; skaņas pārvērtās neredzamās bitēs, izspurdza pa logiem laukā, salasījās pilsētas laukumā vienā lielā kamolā un tad devās uz lielāko baznīcas torni, lai tur piesistu lielam kapara zvanam.

Kad tas bija padarīts, viņas sēdās dūjām spārnos un lidoja pilsētai pāri.

Šinī brīdī kā katru dienu atslēdznieka meistara sieva Ienāca ar slēgtu zupas nesamo trauku darbnīcā un apsēdās saliekamā krēslā pie četrstūrainās skatu vitrīnes letes galā.

Druknais āpšu suns, kas bija meistarienei uzcītīgi sekojis līdz darbnīcas durvīm, pēkšņi pazuda koridorā — kā brūngans stars pāršķeļ pustumšo telpu, ar savu kakla saites dzelteno kaparu piesita sētas durvīm un parādījās pagalmā kā mazs, kūpošs negaiss.

Visa sēta jau bija iegaumējusi suņa Ierašanās bridi. Tas notika katru dienu noteiktā laikā un bija stipri nepatīkami.

Viņš skrēja pa visu sētu kā auka, celdams smiltis ar savām stingrām kājām. Tas apostīja un pagrūda katru akmeni, katrā šķirbā iebāza savu purnu. Tās gan viebās un raustījās, bet prom aiziet nespēja.

Mēslu kastei suns uzbruka visbcldztunnl. 7.urkns bēga no viņa smakas vien, jo tas ar tām rīkojās pālāk vienkārši. Grāba aiz skausta un vienā mirklī pārkoda mugurkaulu.

Arī runcis drebēja no viņa straujuma un laikus jau manījās ieņemt vietu uz Šķūnīša jumta, lai no turienes naida pilnām acīm pavadītu suni.

Šodien runcis, ar peli spēlēdamies, bija pilnīgi piemirsis nolikto brīdi. Nozvanītā stunda spurdza viņam neatlaidīgi ausī, bet viņš to kā uzmācīgu mušu ar spējām ausu galu kustībām dzina prom.

Kad āpšu suņa druknais stāvs parādījās koridora durvīs, bija jau par vēlu. Viena kļavu lapa uztraukumā novēlās no jumta.

Suns kā lode ietriecās runcim sānos, kas bija tai brīdī ļoti cēli izliecis muguru un pašureiz grasījās ar ķepu atkal bikstīt beigto peli.

No negaidītā trieciena runcis pārāk viegli apvēlās uz muguras, un āpšu suns iedrāzās ar krūtīm oļos. Bet jau nākošā mirklī viņš atkal uzgula apjukušam kaķim un ar savu smagumu un pārspēku piespieda to oļiem.

Vesels grozs spalvu pajuka gaisā, kaķis briesmīgi brēca, locīdamies zem suņa kājām kā ūdens.

Cepuru taisītājs Virsis pavēra logu un meta ar pilnu skārda krūzi. Tā novēlās plēsoņām blakus, izlija, un vēsā ūdens straume apšļāca ar savu valgumu un miglu peles atdzisušo ķermeni, kas tagad mierīgi un vientulīgi gulēja oļos.

Otrā stāvā šuvējas atkal pieplaka logiem.

Kaķa brēcieni kā vesels bars gaisā izsviestu nažu triecās uz visām pusēm un griezās dziļi mūros, kokā un cilvēku dzirdē.

Koridora durvīs parādījās smaidošs atslēdznieka māceklis un ar labi tēmētu bērza puspagali atrāva suni no samocītā kaķa.

Tas metās uz šķūnīša pusi, bet turpat atkal pakrita. Suns no jauna būtu gāzies kaķim virsū, bet, ieraudzījis aiz mācekļa muguras pavēlnieces kalsno stāvu, sadūka, kļuva uz pusi mazāks un pieplaka zemei.

Sētnieces Ērika izskrēja no dzīvokļa, ātri, galvu nolaidusi, pakampa oļos gulošo peli un pazuda ar to c]il starp malkas šķūnīšiem un garāžu.

Mājas koridorā aizraudamies kauca apšu suns.

Runcis, pagulējis kādu bridi oļos, gribēja piecelties, bet nevarēja. Kājas likās pienaglotas oļiem.

Kad sētniece atgriezās no tirgus, viņa paņēma runci aiz čupras un iemeta to mēslu kastē.

Žurkas smējās kā ārprātīgas. Redīsu laksti, kuriem uzgula runča mitrais stāvs, viebās, vaidēja un mēģināja novelties tālāk.

Sētniece, resna sieviete, noslaucīja rokas priekšautā un devās pie cepuru taisītāja.

Virsis katram gadījumam bija sagatavojis kabatā vienu latu. Bet, spriežot pēc abu sejām, kuras labi varēja redzēt puspagraba lielajā logā, saruna noritēja mierīgā garā.

Drīz vien sētniece kopā ar Virsi iznāca sētā. Virsis, pārlaidis acis pagalmam, piegāja mēslu kastei, pacēla vāku un divas reizes izšāva. Tad nepaskatījies aizcirta vāku, nospļāvās un ātri devās savā pagrabā.

Šuvējas otrā stāvā sita plaukstas.

«Nez vai policija arī nāks,» čukstēja malkas šķūnīša durvis.

Tas bija domāts ķieģeļu kaudzei, bet tā neteica nekā, jo bija aizrijusies ar sīviem pulvera dūmiem.

3

Zils lietus debess kā milzīgs vārnas sparus uzgula sētai. No pilēja dažas piles, visvairāk uz darvotiem šķuulšu jumtiem, no kurienes tās vēlās zemē brūnas kā ķiršu ogas.

Kaimiņa pagalmā vecais, tumšais kļavs centās turēt savas lapas uz augšu pavisam mierīgi, un tomēr tās mazliet trīcēja — kā vecam cilvēkam izstieptas plaukstas.

Dīvains siltums un smaržas līdz ar mākoni Ieplūda gaisā. Vējš, kas visu laiku bija sēdējis uz skursteņu malām, Ielēca tāluma un plūkāja garās, baltās mākoņu spalvas. Tās, spriežot pēc zaigojuma, atradās virs jūras. Droši viņas bija drusku sālītas, pilnas zivju smakas un kaiju kliedzienu, jo, kad vējš atkal nonāca sētā, tas bija dzestrs, ass un sāļš.

Pēkšņi nezin no kurienes ieplūda sētā rezēdu smarža. Viegla, drusku zilgana. Viņai, pilni brīna, sekoja bars putekļu, pūku un visu lietu ilgas. Smarža gāja tievā, ļodzīgā svītrā un drīz vien izgaisa otrā stāva logos. Šķūnīša durvīs iesvilpās caurvējš un pazuda bērza malkas šķilās.

Arī atslēdznieku darbnīcā novietotās akmeņu ogles sāka svīst. Smags, lēns garojums kā vāra, brūngana plēve iegula darbnīcas rūtīs; viena viņa daļa izkļuva sētā un tur mirdzēja gaisā kā plīvoši zirnekļu tīkli.

Šim garojumam sekoja viegli tvaiki, smakas, pūsmas un tva-nīgs siltums no visām lietām un priekšmetiem. Peļķu virsmas kūsāja. Asfalts kļuva mīksts kā cilvēka miesa. Jumtu skārdi tā sakarsa, ka dedzināja gaisu un pildīja telpu dūmakām.

Iestājās pusdienas laiks.

Gaiss kļuva biezs kā medus, un to varēja griezt ar nazi. Vienīgi gludais tvirtums, kas viņā slēpās, deva vēl iespēju cilvēkiem, kustoņiem un lietām to ieelpot. Ūdeņi no spaiņiem, krūzēm, glāzēm un caurulēm pārvērtās sviedros uz cilvēku un kustoņu ādām. Bezgalība nokāpa līdz skursteņu malām un kļuva cieta kā vāks.

Iestājās pusdienas laiks.

Sētnieces Ērika iznāca no šaurās ejas. Viņas tērpa šuves vēl birdināja oļus, smiltis un skaidas. Aiz nagiem meitenei tupēja zvirgzdi un priecājās par jauno dzīvi.

Ērika paņēma no oļu kaudzes akmeni un atgriezās ejā. Kad viņa atkal iznāca, pāri sētai, katru akmeni ar kājas pēdu aptaustīdama, kustējās vecīte Leja, no puspagraba ar logiem uz ielu, blakus cepuru darbnīcai. Viņa nesa mazā trauciņā gurķu un kartupeļu mizas sētas mēslu kastei.

Ieraudzījusi vecīti, sēta nosprieda, ka viņa slima. Varbūt pat uz nāvi. Bālo, gandrīz caurspīdīgo seju slēpa biezs zīda lakats. Acis bija sarkanas un saraudātas. Vecītei varēja sāpēt tikpat labi kā zobi, tā dvēsele.

Gaiss kļuva arvienu biezāks. Gurķu mizas trauciņā žuva, acīm redzot. To valgums kā gari, balti diegi Ienira telpā un pazuda ejas ēnā. Mēslu kastes tvans bija nonāci» līdz pagalma vidum un dOrās elpā kā kaktuss.

Ērika, Ieraudzījusi vecīti Leju, pakniksēja. To viņa darīja no visas sirds. Vecīte pret meiteni bija laba. Ja gadījās cietāka baltmaize, atdeva to vienmēr Ērikai. Meitene drīkstēja ienākt Lejas šaurā priekšnamā, kur uz grīdas lielā, sarkanā tepiķī brēca liels, brūns briedis un šalca bērzi, arī virtuvē, mazā, vienmēr sutīgā, un izstrēbt palikušo zupu.

Reiz nedēļā vecīte Leja ļāva Ērikai nomazgāt virtuvē traukus, izsist mušas un prusakus, kādreiz arī uzslaucīt priekšnamu. Tad sarkanais samta tepiķis veselu stundu karājās sētā. Briedis brēca kā spoža kapara taure, un birzs maigi šalca, par lielu brīnumu visai sētai.

Vecīte piegāja mēslu kastei un atvēra to. Citreiz, Ieraudzījusi kastē beigtu kaķi, vecīte stipri uztrauktos: viņa ļoti baidījās iznīcības. Savā istabā aizdedzinātu sveci tā nekad neturēja kailu, bet vienmēr caurā, biezā kupolā, lai neredzētu sveces lēno sadilšanu. Bet šodien vecīte Leja bija vienaldzīga kā pati bezgalība. Sāpes to bija pārmākušas.

Ērika pienāca vecītei, vēlreiz pakniksēja un vaicāju sāpju iemeslu.

— Nelaime, nelaime mani piemeklējusi, — runējn gurdi vecīte. Balss skanēja skarbi. Vārdi bija melni un sasmakuši, It kā būtu ilgi turēti nevēdinātā, tumšā istabā.

Meitene lāgā nevarēja saprast savas labvēles nelaimi. Kāda tā varētu būt? Droši vien briesmīga kā dzērājs Andrejs, kas nāca pie mātes.

Meitene stomījās, beidzot tomēr saņēmās un vaicāja:

— Kas tā par nelaimi?

— Sirds stājas. Laikam būs jāmirst. Mana pelēkā pelīte pazudusi, mana dzīvība, lielākais draugs. Un nav vairs nekur. Visu rītu saucu — nav.

Piepeši Ērika sāka raudāt. Viss tas, kas šīs beidzamās stundās bija krājies — sākumā kārība, vēlāk žēlums un mokas, — viss tas tagad pārtrūka kā augonis, izšāvās virs zemes kā strauts un siltām straumēm plūda pāri vaigiem, pirkstiem un drēbēm pasaulē, brīvodams dvēseli.

Likās, spožs zobens izšāvās no debesīm un pāršķēla meitenes būtni kā ābolu, pavērdams to dzīvei jaunu un mirdzošu.

Un viss no šī mirkļa likās savādāks.

Gaiss, akmeņi, peļķes un jumtu skārds plūda viņas ķermenim cauri saldi kā medus. Vecā kļava lapas kļuva tik siltas un smaržīgas kā lupas. Kūpošais baltais aitu pulks trīs kilometrus aiz pilsētas nāca pa ceļu tieši uz viņas sirdi. Un maurs gar dambi, kur viņa gāja zeķes mazgāt, šķita tik irdens un rasots, it kā viņā būtu iekritis zils mākonis. Visa pasaule iegūla meitenes acīs reizē viegla un maiga kā pūpols.

Ērika paņēma vecīti aiz rokas un ieveda to ejā starp šķūnīšiem un garāžu.

Tur viņa nocēla skaidu čupai akmeni, atraka bedrīti un pasniedza vecītei beigto peli.

— Mana, mana, — peli ieraudzījusi, čukstēja Leja. Asaras klusi kāpa plakstos un ritēja pāri vaigiem skaidās.

Vecīte skūpstīja kuslo, sastingušo dzīvnieku. Sāļās asaras darīja tā labo sānu valgu. Spalvas sametās ciņos, un smiltis, kļuvušas mitras, nebira vairs nost.

Velti Leja skūpstīja peli un sildīja to savām asarām. Tā bija un palika sastingusi un vēsa. Tikai purna smailumā, likās, uz mirkli iezibējās sārtums, bet atkal izdzisa kā garāmejošs stars, lai vairs neatgrieztos.

Caurvējš sāka vilkt stiprāk. Vecīte pagriezās un, ne vārda neteikusi, sāka lēnām streipuļot uz sava dzīvokļa pusi.

Kad vēlā pievakarē vecītes Lejas dzīvoklī ienāca cepuru taisītājs Virsis ar mazu, gaiši peleku pelīti būri, tas bija pilns biezas kampara smaržas. Aizklātie logi gremdēja telpu tumši zilā pustumsā.

Ilgi Virsis meklējās grīdā, līdz atrada mazu caurumiņu no virtuves uz savu darbnīcu. To viņš rūpīgi aizbāza ar biezām lupatām un virsmai pārklāja cementu.

Tuklā piena tirgotāja, kas kopa savārgušo Leju, stāvēja viņam blakus un piekrītoši māja ar galvu.

— Labi, ļoti labi.

Virsis tai nodeva būri līdz ar atnesto peli un izgāja uz ielas. Ēnas kā lieli, zili kļāvi stāvēja ielās un šalca. Šad tad iesitās sejā siltums kā lapa, kā atrisis vārds.

Virsis saglauda matus uz sava kailā pakauša vidus. Kreisās kājas kurpe čīkstēja, un viņš tīšām to iemina peļķē.

«Ja man vajadzētu, vai es varētu tagad uz vietas nomirt?» iešāvās pēkšņi viņam prātā. Virsis gribēja sākt par to domāt, bet uz tuvējā stūra vējš ieskrēja krūtīs, pakampa visus domas no galvas un pazuda liepās.

Virsis kļuva līdzīgs visiem.

Zeme iegrima naktī kā zilā, valgā mākoni. Bezgullbu gulēju tālumā un elpoja. Viņas elpas siltā vēsma nāca pāri namiem, torņiem un kokiem slaidiem, plašiem lokiem kā spārni. Nebija nevienas puķes un priekšmeta, kas šo elpu neizjustu un nepil dītos dīvainām ilgām.

Pēc pusnakts vecītes Lejas dvēsele izlidoju cnur trešo pus pagraba logu, pacēlās tieši gar ūdens noteku un leslidē|u gulsa kā mazs, dzeltens puteklis. Viņa bija atkul brīvu un saplūdu kopā ar visu pasauli un ar savas mīlules peles elpu. Nnkošn mirklī to neviens vairs nespēja atrast.

Vecenītes Lejas līķis oranžas krāsas pēli gulēju auksts un ciets kā liela vaska svece. Laikam arī blaktis kaut ko zināju par nāvi, jo neviena no tām neparādījās uz puķotām tupelēm. Dzeltenam floksim nokrita trīs ziedu lupas un trīcēju uz logu palodas kā asaras.

Jaunā pele skrubinājās būrīti. Būrītis bija jauns un smaržoja pēc lakas. Mēness stars kā dzeltena siera druska gulēja būrīša gludā dēla grīdā; viņu ieraugot, jaunā pele smējās par dzīves brīnišķību.

Zemei nāca pāri lietus, smags, liels gulbis, lēniem spārnu vēzieniem.

Sētnieces Ērika smaidīja sapnī, viņa bija tagad kļuvusi cita un juta, ka pele tai visu piedevusi.

SKUDRU PUDELE

Otrā rītā Fēliksu atrada uz dzelzceļa sliedēm sabrauktu.

Tā bija Rasma Licpkalnc, kas viņu atrada, bāla, piecpadsmit gadus veca meitene. Ieraudzījusi Fēliksa sakropļoto ķermeni, viņa tik skaļi un griezīgi iekliedzās, ka vārnas no tuvējām priedēm klusi pacēlās un pazuda biezoknī.

Jūra tai rītā bija mierīga, un saule viņā gulēja kā milzīgs, dzeltens eļļas traips. Labi, ka tas bija izplūdis jūras ūdeņos labi tālu no krasta, savādāk pirmie peldētāji varēja notraipīt savus peldkostīmus. Viņu arī nebija daudz, jo te stiepās diezgan tuksnešains juras krasts. Bija tikai daļas vasarnīcas no veciem laikiem, pelēkas, noplukušiem jumtiem. Pleci gaiļi un rezēdas klumbās vieni traucēja apkārtnes mieru ar savu kliegšanu un smaržām.

Rasma Liepkalne pārskrēja mājās bez sava iemīļotā kurvīša un izstāstīja par neparasto atradumu tuviniekiem. Tad lesple dās istabas kaktā un trīcēja. Suns Kāravs piegājis laizīja viņas kailos ceļus un domāja, ka laikam nabadzītei gribas Osi

Kopš suns bija kļuvis vecs, tas visus par kaut ko notēloja Aste tam vienmēr bija nošļukusi, pilna dadžu un acis skumjas, ar brūnganiem nogulumiem plakstos.

Meitene neēda pusdienas un vakara Ielīda gulēt pie Istabas meitas. Kaut gan gaiss bija smaržalns, veļols un tīrs, tomēr tas viņai likās pilns trūdu, asiņu un tumšu vēsmu, kas pēkšņi negaidot skāra vaigus un skūpstīja lupas, Vai la bija Fēliksa nomaldījusies dvēsele?

l>ec Rasmas Liepkalnes ziņojuma vietējais policists, tukls, zems vīrs gaišām ūsām, un četri drūmi vīri ar lāpstām devās uz norādīto vietu. Brīnums nebija noticis, līķis gulēja turpat. Šoreiz brīnuma arī neviens nevēlējās, jo Fēlikss dzīvē bija viens pats.

Tagad viņš bija līķis. Saule to mēģināja apspīdēt visu uz reizi, bet nespēja. Viņš bija pārāk tālu izkaisīts pa visu dzelzceļa uzbērumu. Fēlikss tagad vairāk līdzinājās no groza izbirušiem āboliem nekā cilvēkam, jaunam un stipram, kas vēl vakar bija dzīvs, ar sārtu neļķi pogcaurumā.

Ka viņš šodien jau būs miris, vakar par to vēl nezināja neviens. Ne apkārtējās priedes, ne tālāk stāvošās vasarnīcas, ne jūra, ne debesis. Vismazāk pats Fēlikss. Pat smilgas tuvējā grāvī, kas patiesībā aušīgas pret katru mazāko pūsmu, šo nāvi bija nogulējušas. Varbūt vienīgi rūsganā, slaidā vāverīte, ko pats Fēlikss visiem pārējiem vasarniekiem par prieku bija iesaucis par sarkano skaistuli, nojauda šo nelaimi, — kāpēc nelaimi? — vienkārši lielo pārvērtību un lūzumu Fēliksa dzīvē. Viņa visu sārto pievakari drudžaini lēkāja no priedes priedē, brīžiem žēli pīkstēja, bet to dzirdēja vienīgi sausā, iezilganā sūna un vaivarāji. Vēlu pievakarē viņa panācās pat līdz pirmai vasarnīcu akai, bet, ieraudzījusi suni Kāravu, atkal ieslīdēja mežā.

«Muļķe,» bija toreiz nodomājis vecais suns, «kāpēc viņa baidās mana reimatisma?»

Ja suns būtu nopratis, kas vāverei uz sirds, varbūt Fēlikss tagad būtu dzīvs. Glābdams Fēliksu no tuvās nelaimes, suns iekostu ar savu beidzamo zobu Fēliksam ikros. Fēlikss paliktu mājās un izbēgtu nelaimes.

Protams, par vecā Kārava idiotisko Izturēšanos pret Fēliksu ilgi spriestu vasarnīcu sievas. Šī ziņa nonāktu pat līdz zvejniekiem. Tie, kūpinot savus smirdošos kaļķus, mēģinātu atcerēties līdzīgus gadījumus. Kā kurmji tie izrakņātu visu cilvēces vēsturi līdz slavenam būru karam, bet bez panākumiem.

Bērni ietu Kāravam ar līkuiilu un ar to vairs nespēlētos, kaut gan vecais suns pēc sava beidzamā zoba pazaudēšanas būtu kļuvis vēl skumjāks un pasakaināks.

Pēcpusdienā Fēliksa audeklā ietīto līķi novietoja malkas šķūnītī, kas bija vistuvāk jūrai. Sanāca gandrīz visu vasarnīcu iemītnieki. Sievietes, kā parasti, raudnja, lai kļutu vieglāka sirds un naktī varētu atkal gulēt. Vecais suns, kuram varēja Imt IIk lielu loma Fēliksa dzīvē, sēdēja šķinuša liesā ēnā un elsoja. No jūras pūta vējš, ass un mazliet rūgts, tāds, kāds bija parasts Šai vasarā.

No vakarējā Fēliksa rupja audeklā bija salasīts gandrīz viss. Trūka tikai dārgās Borsaiino cepures un mazliet asiņu. Tās bija iesūkušās porainajā uzbērumā, smilgu saknēs un viena daļa kalta vēl pilsētas preču stacijā uz riteņiem.

Lokomotīves aizsargam pieplacis, vāri smaržoja arī sārtais neļķes zieds. To vēlāk paņēma un rūpīgi noglabā|a sev kabatā mašīnists, jo nelaimīga cilvēka zieds nes otram cilvēkam laimi.

Vakarā Fēlikss gulēja šķinuša skaidas auksts. Neviens pasaulē neprata salikt atkal viņa locekļus kopā un iedvest tiem siltumu, sāpes un ilgas. Vienīgi smagā zeme spēja to vēl galīgi atpestīt, pārvērst putekļos un savienot ar visu pasauli.

īsi pēc pusnakts Fēliksa dvēsele parādījās šķūnīša tuvuma, bet, vairīdamās pārāk lielās mēness gaismas, pazuda atkal mežā. Tur viņa sēdēja uz kādas izdīgušas sēnes un liire|a vēsmā.

Jaunais mašīnists ar Fēliksa sārto neļķes ziedu kabata hl|u laimīgs. Viņš skūpstīja meiteni. Tā smaržoju drusku pēc man dēlēm; miesa viņai bija viegli iebrūna un locekļi trausli un caurspīdīgi. Kad viņa vaicāja jaunam mallnlstnm par nakts starpgadījumu, tas tikai rūca kā bite uz loga nīts:

— Ek, pats vainīgs. Kāda man tur daļai Piedzēries vīrietis.

Tā bija taisnība. Ja Fēlikss šovakar vēl btltu dzīvs, viņš droši atkal sēdētu dzertuvē.

Fēlikss parasti gāja uz to krogu, kas atradās no juras aiz lielā priežu meža. Šovakar viņa sols čīkstošās letes galā bija tukšs un to klāja tumša ēna. Neviens viņa vietā nesēdās, jo katram bija bail Fēliksa likteņa.

Jauna viesu apkalpotāja gribēja Fēliksa solu apvīt mētrām, bet saimnieks to nejāva. Viņš piegāja tai klāt un, saņēmis tās kuplo roku, teica:

— Ann, mētras lai paliek kapsētai, degvīns krogum.

Tā bija lieta. Saimnieks zināja kārtību, Fēlikss to nezināja un tāpēc aizgāja bojā.

Fēlikss pārlieku mīlēja dzīvi, kokus, puķes, brūnas sēklas, skaistas acis un brīnišķīgus vārdus, kas smaržo pēc rozēm, bet nezināja, ka tas nāk tikai cilvēkam par ļaunu. Dažreiz meža vidū, kur neviens to neredzēja, viņš pēkšņi apstājās, ņēma smiltis saujā un skūpstīja tās, it kā viņam lūpas degtu, kādas iekšējas nedzēšamas uguns skartas.

Matos nira vējš, un skujas smaržoja pēc bezgalības.

Kad krogus dzērāji smēja par viņa smilšainām lūpām, viņš sarka un klusi murmināja:

— Es kritu.

Un vairāk nekā. Dzērāji raustīja plecus, bet degvīns drīz vien palīdzēja viņiem aizmirst Fēliksa dīvainības.

Fēlikss dzēra vienmēr, kad tikai viņam bija nauda. Nedzēris Fēlikss jutās vientulīgs. Pasaule bija skaista, bet sirds viņam sineldza: viņš jutās slims un netīrs. Kad Fēlikss bija piedzēries, viņš nejutās vairs tik atstāts, tad viņam jau bija draugs — reibums. Tad viņi bija jau divi — viņš un viņa dzērums. Tas bija laipns un pakalpīgs draugs. Viņš zināja, kas Fēliksam nepieciešams. Tas smējās ar Fēliksa muti, tas dziedāja ar Fēliksa balsi un kāvās ar Fēliksa dūri.

Dzertuves lampu viņš kurā katrā brīdī noņēma no griestiem un nēsāja to apkārt pa telpu. Tukšās alus pudeles dancināja uz grīdas kā kucēnus, papirosu dūmus pārvērta rožu krūmos, jūrās un drebošās, zilās apsēs; zvaigzni ņēma no debesīm un lika to uz krogus rūts kā treknu, dzeltenu mušu. Pārējo dzērāju sejas tas izķēmoja līdz nepazīšanai, un Fēlikss par to smējās no visas sirds.

Tā viņam stundas pagāja dīvainos rēgos, smieklos un dzeršanā. Grīda lūza zem viņa kājām, mainīja krasas, Jumts cēlās un virpuļoja virs viņa galvas kā uzvilkts vilciņš.

Bet viņš dzēra.

Ar katru gadu, ar katru mēnesi, dienu un stundu Fēliksam dzērums kļuva arvicnu nepieciešamāks. Beidzamā laikā Fēlikss bez tā nemaz vairs nevarēja dzīvot.

Arī vakar Fēlikss jau bija dzēris trešo dienu. īsi pirms pusnakts viņš uzmeta letei savu beidzamo naudu. Uz rēķina saimnieks vairs nedeva. Fēlikss piedāvāja tam savu zīda kravati, dārgo cepuri — velti, saimnieks neņēma lietas pretī.

— Es neesmu žīds, — beigās norūca viņš, kad Fēlikss par daudz sāka tam uzmākties, un vaigu gali tam iekaisa zilgani kā saindēti. Bet varbūt kāds tur viņam iesprauda divas tuklas tuberozes?

Pārskaities saimnieks atteica Fēliksam arī naktsmājas. Tās patiesībā viņam nemaz nebūtu bijušas vajadzīgas: Fēlikss pārgulētu arī kādā skaidu čupā, ja tikai reibums galvā sēdētu pietiekošs. Bet tas tur tupēja mazs un sarāvies. Kalpone Anna iedeva slepeni Fēliksam krietnu ceļa kāju, un tad viņš devās mājup.

Bija augusta otrā puse, nakts tumša un melna. Vē|š kā sllll pelni sitās sejā un gūlās uz lūpām rūgts, skarbs un smilšains. Ceļa nebija, apkārt šalca tikai priežu sils, liels, un pāri tam augošs mēness. Mēness Fēliksam kaut ko atgādināja, bet, ko īsti, viņš nevarēja atcerēties. Fēlikss gā|a un domāja par to, ļodzīgi, bedraini, it kā bez gala. Locekļi paši zināja Ierasto, līkumoto taku un cēlās pāri saknēm, tīri nemanot.

Sirds Fēliksam smeldza. Pat dīvainās, neatlaidīgās domas par mēnesi nespēja to apklusināt. Sauss, iekšējs karstuma — pelēka, liela tāss — kāpa uz augšu elpai pretī, Jauca viņas plūdumu un ritināja elpu atsevišķās, tvirtās lāsēs, kas dzeļot kā skudras krita tukšās, drusku iekaisušās plaušās.

Gribējās dzert, bet kāpēc nebija naudas? Saimnieks ari bija apvainojis, nedevis naktsmājas. Apvainojis gandrīz ne par ko. Vai viņš, Fēlikss, nevarēja piedāvāt savu godīgi nopelnīto cepuri un kravati, kam vien gribēja? Kas nevēlas, var noraidīt, bet kāpēc apvainot, kāpēc?

Un sirds Fēliksam sineldza aizvien vairāk. Tagad viņš pat dzērumā sāka just vientulību un savas dvēseles un miesas postu. Papardes auga un dzēla viņam ceļgalus. Tikko jaušami, kā ar trulu nazi. Un pēkšņi tai vietā, kur jaunais, augošais mēness kļuva skaudrāks, viņam prātā ienāca vecmāmiņa. Maza, salīkusi, dzidrām vizbules acīm un bezgalīgi baltiem sudraba matiem. Kāpēc? Ienāca prātā un neizgaisa vairs, bet kaut kur plīvoja tālumā un smaidīja. It kā sauktu, it kā mātu viņam. Vai tur spokainā mēness gaisma bija vainīga vai pats līkais, jaunais mēness? Tas arvien vēl kaut ko Fēliksam atgādināja, bet, ko, to viņš joprojām nespēja atcerēties. Reibum, vai tu nevarētu šoreiz palīdzēt, tikai šoreiz!

Paparžu augsme kļuva arvien biezāka un biezāka, līdz beidzot nogūlās priekšā kā apžilbinoša fosforiska jūra. Kājas līdz ceļiem slīka zilganā, vārā gaismā, un rokas trīcēja kā spāri.

Šinī mirklī Fēlikss klupa uz kādas lielākas saknes un iekrita ar rokām un seju lielā skudru pūznī. Papardes apklāja to kā zilgani, ņirboši viļņi.

Tikai ar lielām pūlēm Fēlikss piecēlās.

— Skudras, — nomurmināja viņa lūpas, — skudras. — Tad viņš pagāja dažus soļus uz priekšu un atkal apstājās. Dīvaini. Vairākas skudras bija viņam iekļuvušas mutē, un tās viņš bija jau sakošļājis. Mēles galu tagad viņam klāja ass, sāļš sīvums. Tas gandrīz patīkami dedzināja gļotaino ādu un — dīvaini — atkal kaut ko atgādināja, bet, ko īsti, Fēlikss arī šoreiz nevarēja atcerēties. Viņš nespēja pietiekoši plaši atplest acis, lai

redzētu cauri tai brūnganai miglai, kas klāja un tina viņa smadzenes.

Fēlikss pārvilka ar roku sejai un matiem. Tie bija valgi un pilni skudrām un sīkām, sausām skujām. Ari viņu smarža likās sena, pazīstama, it kā plūstu no kādas tālas, brīnišķīgas vietas, kur Fēlikss reiz bijis. Savāds, tīrs skābums slēpās šai smaržā, rāms, zilgans un mierinošs, līdzīgs vēsai, rievainai rokai, ko llelt 11/ pieres, acīm un lūpām.

I «‘Ilkss ne/.lpā Ievaidējās. Kas tas varētu būt? Mēness gaisma vl/.moja joprojām bāla, tikko manāma. Saknes skanēja zem soļiem dobji kā basa stigas. Paparžu fosforiskā jūra beidzās un palika aiz muguras. Sakās atkal priedes, slaidas, bezgalīgas, un pāri viņām slīdēja mēness, jauns, augošs un līks.

Tagad Fēlikss nokļuva ēnā. Visu mēness gaismu ņēma sev tvirtās priežu galotnes, šūpoja to un nedeva lejā. Ēnā Fēlikss drīz vien atžilba, un smadzenēs ainas sāka biezēt un skaidroties.

Un, kad viņš vēlreiz pacēla acis pret mēnesi, tas visu saprata. Visu.

šis jaunais, augošais mēness bija līdzīgs vienai vecmāmiņas pudelei. Šaurai, spožai, dzeltenai un līkai kā turku zobens. To bija vectēvs savā laikā atvedis no Āfrikas. Viņa vienmēr stāvēja lielās istabas logā, aiz kura šalca milzīgais, tumšais kastanis un auga mazas, skābas vīnogas. Priekšnamā smaržoja šāļu malka, skābie gurķi brūnā māla podā, bet uz loga dzeltenā, līkā pudele — un vizmoja saulē kā zelts. Viņai bija biezs, biezs stikls, dzidrs, ciets, ar sīkām rlevlņfim virsmā, it kā būtu bezgalīgi vecs. Pudele bija vienmēr aizbāzta ar garu, rūzganu korķi, kas bija tik sauss un ciets kā smilšu grauds siltā aizkrāsnē un tik stipri un asi čīkstēja, ka šī viņa skaņa kāpa visam cauri līdz mūžībai.

Dzeltenā pudele bija smaga un noslēpumaina, un tai piemita brīnišķīgs spēks. Viņā uz skudrām, sku|am un kaltētiem kastaņiem gulēja uzliets zilais, sapņainais spirts, mēnešiem, gadiem, kas laiku plūsmā bija kļuvis gaiši dzeltens kā vasaras ābols, stiprs un skābs.

Rudens vakaros mazam Fēliksam no lielas skriešanas bieži vien sāpēja kājas. Tā bija ilga, smeldzoša sāpe, kas toreiz slēpās kājās. No viņas tirpa sirds un dunēja deniņos. Tādās reizēs vecmāmiņa deva karstu liepziedu tēju smagā Vāczemes krūzē. Fēliksam abas lūpas kā maigi rožaini zvirbuļi sēdēja uz biezās krūzes malas, kad viņš sūca kūpošo, saldo šķidrumu.

Un, kad viņš bija jau gultā, vecmāmiņa ņēma dzelteno, līko pudeli un ar tās skābo, smaržaino valgmi glāstīja un karsēja viņa sāpošos lielus, līdz tie rima, ietīti zaļganā puķotā villainē. Rima, un mazais Fēlikss iemiga. Likās, ka pati saule būtu ieziesta viņa iztvīkušajā miesā. Un bija tik labi.

Kāpēc tagad tas tā nevarētu būt?

Fēlikss gāja un lūkojās mēnesī. Tas likās smīnam un arvien vairāk līdzinājās senajam, brīnišķīgajam traukam. Fēlikss gāja un skatījās, un nedrīkstēja vairs savas acis no tā nolaist. Saknes zem viņa kājām dunēja kā tālas, dārgas balsis. Domas un ilgotas ainas kā zibeņi šķēla smadzenes. Viss senais plūda augšup kā vaļā atrauts pazemes ezers, tumšs, dīvains un reibinošs. Kvēlošs atmiņu lietus smidzināja asinīs un lāgiem pārgāja šalcošā straumē. Bet visam tam pāri peldēja jaunais mēness, arvien vairāk un vairāk saplūzdams ar senās, mirdzošās pudeles tēlu. Kā sārta uguns viņš gāja tam pa priekšu, virs priežu galotnēm šūpodamies, te nākdams tuvāk, te celdamies augšup, it kā to nestu pati bezgalības neredzamā roka.

Un sirds Fēliksam iesmeldzās vēl dziļāk. Tad, kad viņam nīka lieli, dzeltenās, spožās pudeles brīnišķīgā sula darīja tam vieglumu, tagad, kad viņam sāpēja sirds, dziļi, neatvairāmi, vienīgi traks, sakults dzērums, kas negribēja to gāzt sūnās un pārklāt papardēm, trieca viņu tikai uz priekšu sūrstošu un gurdu.

Fēlikss arvien vēl gāja, ar seju pieplucis mēnesim. Drīz viņa acis rēnā, vienādā gaismā pilnīgi apžilba, un viņš, dzēruma un atmiņu sadzelts, vairs nesaprata, vai tas tur, augSfl, bezgalībā, -.kūlija mēnesi vai patiesībā īstu, taustāmu pudeli.

Fēliksam joprojām vēl slāpa un sirds nogurdinoši smctdza. la nebija vairs sāpe, bet dīvains smagums, krt visus pasaules vaina. Ar katru soli šis smagums kļuva grulaks, un Fēliksam saka likties, ka mirdzošais trauks tur augša, uz prlctlCiit, virs vli,ia galvas, šii|>n|as vienīgi tikai tamdēļ, lai sauktu un aicinātu' lo pie sevis. Viņa slēpās malks skābs, dzeltens, bet dzīvinu... kas glābtu viņa slīdi kā senāk miesu un darītu to atkal' stipru un priecīgu.

Tagad Fēliksam bija skaidrs, ka gaišā parādība tur augšā, mākoņos, bija viņa vienīgā īstā asiņu veldze, viņa smaguma vieglotāja, ko tam vajadzēja gūt jeb mirt. Un Fēlikss sāka ātrāk streipuļot uz priekšu, lai to drīzāk sasniegtu, bet mirdzošais trauks kā viltīgs māneklis šūpojās tā satrakoto acu tuvumā un vienmēr izslīdēja viņa tverošo pirkstu galiem.

Fēlikss sāka skriet. Priežu stāvi rindām zuda viņam aiz muguras, zeme dunēja kā tālas bungas. Viņš krita, cēlās un atkal krita, bet nebeidza dzīties dzīvā spožuma un savas dvēseles alkas tālumā.

Brīžiem viņa mirdzošais mērķis kā zelta stirna zibēja tepat virs īsāko priežu galotnēm. Fēlikss visiem dvēseles spēkiem tvēra viņas gaismā, bet pēdējā brīdī tas atkal pakāpās nesasniedzamos augstumos un līgojās tur starp sudraba mākoņiem bezgalībā.

Fēlikss skrēja ilgi, krita un cēlās, līdz beidzot nonāca dziļas, tālas ejas malā. Kur tas bija, viņš nezināja. Uz lupām tam kalta vaidi. Rokas bija vienās asinīs, seja valga, un elpa kūpēja un ļodzījās.

Fēlikss nogurumā uz mirkli aizvēra acis. Kad viņš atkal tās atdarīja, aicinošā zelta mirdzuma debesīs vairs nebija. Tagad tas spīdēja citur, dziļās, tālās ejas galā, gluži zemu, rokām aizsniedzams, un nāca tuvāk, arvien tuvāk, viegli drebošs, sarkans un mierīgs.

Beidzot. Neparasts skurbums pārņēma visu Fēliksa ķermeni, iesvieda to it kā rožu krūmā un tad pacēla augšup. Viss salīgojās. Un tad viņš devās uz priekšu. Kājas tikko skāra zemi. Viņš devās savai laimei, savai ugunij un veldzei pretī — izstieptām rokām, slāpstošām acīm.

Un uguns, rāma kā balodis, arī nāca tam tieši virsū. Beidzot tā bija apžēlojusi karsto lūdzēju un pati labprātīgi slīdēja viņam rokās, lai pēc tam to paņemtu savā spožā, dzeltenā klēpī un veldzētu viņa sāpes un ilgas.

Fēlikss gāja kā apmāts, kā rēgs, karstiem, trīcošiem sojiem. Ne viņš dzirdēja sliedes zem savām kājām dunam, ne tālumā riteņus rībam. Visa viņa izslāpusī dvēsele tiecās vienīgi pēc dzeltenā, gaišā zieda, sava pēdējā malka.

Kad Fēliksa ķermenis atsitās pret melnās lokomotīves stāvu, neviens to neredzēja. Arī pats Fēlikss ne. Pēdējā mirklī viņš vēl tvēra pēc sārtā, apaļā trauka, kas bija vienā līmenī ar viņa galvu, lai to liktu pie savām lūpām, bet pēkšņi sitiens izrāva to no viņa pirkstiem un acīm.

Vēlreiz iezibējās smadzenēs mirdzoša skudru pudele, un tad viss iegrima tumsā.

Vai viņš savu veldzi, savu laimi sasniedza?

Kas to lai zin.

Otrā rītā viņu atrada uz dzelzceļa sliedēm sabrauktu.

Aizslēgtās durvis

.

LABĀ NĀVE

Vera ir deviņdesmit trīs gadus veca. Viņa dzīvo nama otrā stavā pie sava vienīgā dēla.

Vasarā siltā laikā Ilze pēc katrām divām dienām nāk no otrā slāvā lejā pagrabā pie savas vedeklas sakņu un svaigu zivju bodītē.

Kāpšana no otrā stāva pagrabā vecai Ilzei liels ceļojums. Pie tā viņa pūšas veselu dienu. Ar cietu dzeltānas krāsas kūju rokā Ilze gandrīz .stundām kāpj pa līkumotām trepēm lejup, līdz nonāk līda. Pēc katriem diviem kāpieniem lize atpūšas, lt ka Initu jau gājusi veselu mūžību. Viņa stāv trepēs salīkusi. Viegla pelējuma smarža plūst no viņas brunčiem. Ar vienu roku Ilze turas pie sienas, ar otru atbalstās savā dzeltānajā kūjā.

Bieži gadās, ka trepju logs vaļā. Siltais, svaigais gaiss, sizdamies gar rūtīm, sienām un trepju malām, virmo šaurajā telpā, apskauj veco Ilzi un lieliem malkiem kā burbuļodams plūst vecās Ilzes plaušās. Ilze stāv, acis aizvērusi, un pats gaiss rotaļādamies cilā večiņas sausās kā tāsis plaušu plēnes un turpina viņas dzīvību.

Ilzes roka, kas pielikta sienai, mazliet trīs un lāgiem raustās, jo asinis sākušas straujāk ritēt. Kad pēc kāda brīža vecā Ilze atver acis, mazā trepju telpa sākumā liekas viņai Iegrimusi blāvā gaismā, logs kaut kā iegriezies sienā šķībi, un siena viltīgi mēģina savu plecu atraut no viņas rokas. Bet tas viss drīz vien pāriet, un vecā Ilze redz atkal trepes parastajā stāvoklī.

Savos ilgajos gājienos vecā Ilze pazīst trepes labi. Viņa zin katru dobumu, katru svītru nelīdzenajās akmeņkāpēs, katru zirnekļtīklu trepju kaktos. Katram zirneklim viņa devusi savu vārdu. Ja kādu zirnekļtīklu viņa savā nākošā gājienā vairs trepēs nesastop, tad ilgi skatās uz to vietu, kur tam vajadzēja būt, un murmina pie sevis:

— Mīļais Andž, viņam jau labi, tas ir pie miera. — Un, viegli nopūzdamās, kāpj lejup atkal savus nākošos divus kāpienus.

Viņas soļi ir vārgi. Savu kūju tā liek vietā ilgi, kā taustīdamās. Bet trepju kāpieni vecai Ilzei ļoti pakalpīgi. Tie kā sulīgas, tvirtas lūpas stiepjas vecām Ilzes kājām pretim un saņem rūpīgi tās savā klēpī.

Ilzes vecās, brūnās kurpes drusku slimo ar iedomību. Tās dziļi pārliecinātas, ka trepju kāpes ļoti mīl viņu zoli, kas līdzīga treknai, labai siera šķēlei un glabā vēl sevī savu pirmatnējo ādas skābumu un elpu, jo nav nekad mirkušas lietū un sēdējušas līdz kaklam aukstā, čauganā sniegā.

Katrs mājas iedzīvotājs, kas nāk vecai Ilzei pretim, viņu godbijīgi sveicina un saka parasti tādus vārdus:

— Labdien, Ilze, kā klājas ar veselību?

Tad Ilzei viena un tā pati atbilde:

— Sveiki, sveiki.

Un vairāk nekā, un tas pie tam sacīts tādā balsī, it kā viņa ardievotos no apsveicēja uz visiem laikiem, it kā viņa būtu laimīga to otrreiz vairs neskatīt.

Pēc šiem vārdiem savu galvu vecā Ilze nolaiž vēl zemāk kā lielā kaunā un sāpē, tikai nosmulētais galvas lakatiņš ar platu, bezkaunīgu smīnu raugās griestos, knipas sizdams:

— Lūk, kā es sēdu otram uz galvas, bet tev jātur uz savas muguras trīs stāvi.

Nonākot ielā uz beidzamā trepju kāpiena, vecā Ilze vēl drusku apžilbst. Lielais siltums, troksnis, putekļi un kustība viņu sagrabj neredzamām rokam ka liels, mīksts vilnis un grib aizskalot prom.

Vecā Ilze tad vēl stiprāk piespiežas ar roku stenderei, un dzeltānā kūja, redzēdama savas saimnieces kļūmīgo stāvokli, visiem spēkiem iecērtas kāpiena pelēkajā miesā.

Nākošajā mirklī Ilze jau pieradusi ielai, kas viņai joņo garām ka silis, smilšains vējš.

Viņu noliek vēl dažus savus soļus uz letnes līdz bodītes durvīm un tur apstājas. Četri kāpieni mūžīgi steidzas uz leju pagrabā, kur gar tumšpelēkām, vēsām sienām uz kastēm lielās, zaļās paplātēs guļ burkāni, tomāti, selerija, bet vienā kaktā uz grīdas kartupeļi.

Stiprs, mistrots smaržu vilnis kā iedzeltāns mākonis peld pagraba telpā no viena gala līdz otram, sitas kā muša gar rūtīm, spiež savus vaigus pie sienām un mēģina pacelt griestus augstāk, jo tas briest arvienu lielāks un tam trūkst elpas.

Tumši sarkanās, strīpotās baļļās peld zivis, un to sājā smaka, pilna trāna un ūdensaugu eļļas, smaga kā krējums, neplūst nekur projām, bet tup kā krūms virs ba||as virsmas, un tā tikko manāmais attēls līgojas skaidrajā, vēsajā ūdenī.

Baļļas ūdens smaida un laimīgs virmo, krādams mazos dzīvsudrabam līdzīgos pūslīšos gaisu gar baļļas pelēkajām sienām. Atkal pēc ilgas maldīšanās tumšajos, ar darvu sapiķētos ūdensvados viņš jūt uz sava kailā vēdera zivs astes sitienus, mana pie savām lūpām zivs spuru asos, līksmos skāīlenus. Viņš ieož dziļi līdz savai sirdij vāro upju augu, akmens un smilšu smaržu, kas vēl slēpjas zivīm zem zvīņām, lēni Izplūst un nogulstas baļļas dibenā kā plāna sudraba kārtiņa.

Vecā Ilze ieskatās bodītē, bet iekšā neiet. Trīs durvju pakāpieni viņai liekas pārāk vieglprātīgi, kuriem nevar uzticēt savas vecās kājas. Izdrupuši, apdriskātiem pleciem — tie tikko paši kā vaļīgi zobi turas savā vietā un nespēj pienācīgi noturēt savu augumu starp grīdu un debesīm.

Ja tie dotu nāvi, domā vecā Ilze, tad viņiem varētu savu kāju sniegt, bet kas to lai zin. Kad vecā īize paskatās kāpienos ar šādu jautājumu acīs, tie saraujas, saceļ savas apkakles un skaita zivis baļļās.

Ieraudzījusi veco Ilzi, vedekla iznes no bodītes ķebli un noliek to durvju priekšā apaļos oļos. Ķeblim vidū izgriezta liela sirds, jo viņa zaļganā krūts iztaisīta no slēģu augšdaļas un lāgā negrib turēties kopā ar kājām, kas ļodzās, čīkst un savās dziļās šķirbās ierīkojušas viesnīcu putekļiem, kodēm un slimām mušām.

Vecā Ilze apsēstas un pieslien savu kūju sienai. Vecā Ilze sēd tā ilgi, veselām stundām nekustēdamās, ar noliektu galvu. Viņa nerunā neviena vārda un pilnīgi vienaldzīga pret ielu. Varbūt viņa domā, varbūt atceras savu garo mūžu. Saule tup viņai klēpī starp rokām kā dzeltāna māla bļoda. Rokas vecītei garas, un tām nav neviena kumāsa miesas, ir tikai kauli un dzīslas — cietas kā vijoļu stīgas, kas, rokai kustoties, liekas, san. Pāri tām āda — pelēka ar sausu svina spīdumu, kurā līgojas visa zilgme ar mākoņiem, jumtiem un apkārtējo namu logiem. Rokas dus klēpī mierīgi, un saule, guļot starp tām, nedrīkst pakustēties. Puikas to varētu ņemt rokās kā kaķeni, un tad arī tā neteiktu neviena vārda, nelēktu atpakaļ debesīs, nepazustu mākoņu kabatās.

Ap kājām Ilzei staigā baloži, skatās uz vecītes lielajām kurpēm, apbrīno viņas biezās vilnas zeķes vasaras laikā un mēģina ieknābt kādai blusai, kas mierīgi guļ zeķes vilnainās pūkās kā suns skaidās.

Pēc dažām stundām vecā Ilze mēģina piecelties, bet pati saviem spēkiem nevar. Tad kūja, lai to ieraudzītu vecītes atmiņa, nokrīt ar lielu troksni oļos, apdauza drusku sev ceļus, tomēr guļ tur klusi bez sūkstīšanās.

Tagad vecā Ilze kūju redz gan, tomēr to paņemt nevar, jo nespēj tik zemu noliekties. Pienāk blakussētas mazais Alfrēds, paceļ kūju, pasniedz to Ilzei un spēji atraujas nost, lai stāvētu pa gabalu un noraudzītos sirmajā vecītē. No vecās Ilzes plūst tāds dīvains vēsums kā no pagraba, kurā nav ilgi būts iekšā, un mazā Alfrēdā rodas baigums kā tumšā Istaba vienam.

Paņēmusi kūju, vecā Ilze atkal lēni kāp) augšā dzīvoklī, lai pārējo dienas daļu pavadītu, sēdot pie loga.

Vienīgais cilvēks, ar ko vecā Ilze sarunājas, Ir gleznotājs Alksnis. Viņš dzīvo vienās trepēs ar Ilzi nelielā Istabā, dienā glezno, vakaros guļ, bet naktis pavada ārpus mājas, klaiņodams plisētā.

Alksnis vairākas reizes veco Ilzi uzzīmējis un vienīgais, kas nopietni uzklausa Ilzes skumjas.

Kad vecā Ilze stāsta dēlam un vedeklai, ka viņai apnicis dzīvot, ka viņa ilgojas nāves, tie skaistas, kļūst īgni un bieži baras:

— Vai tev pie mums slikti, vai neesi paēdusi, apģērbta?

To dzirdot, Ilzei galva noslīgst vēl zemāk un acis pildās ar asarām. Viņa jūt, ka dēls un vedekla to nesaprot. Nespēcīga, bez darba, bez jēgas — viņa dzīvo dienu dienā, apnikusi pati sev; un visa pasaule liekas viņai tāla, sveša, pat naidīga. Steiga un asums skar viņas miesu un gurdo garu asiem tvērieniem. Viss viņai steidzas garām pēc sava prāta un gribas, neprasot viņas padoma.

Ko viņa vēl spējīga darīt? Nekā. Tikai nīkt. Veltīgi uzturēt savu dzīvi. Visu mūžu Ilze ir strādājusi kā zemniece un kā krodziniece, cēlusi savu un savu bērnu dzīvi, vienmēr triekusies uz priekšu garā un miesā neapturami, kaislīgi. Bet tagad? Tagad rokas guļ viņai gurdas sausajā klēpi, darbs smīnēdams Iet garām; gars novīst, alkstot citu veidu. Viņas sausā, tāsel līdzīgā miesa nespēj vairs otrreiz uzziedēt, radīt skaistumu, greizsirdību un dot pasaulei augļus. Viņas stāvs Ir kā salms vēja rokās, sauss, izkaltis, sen atdevis visu, kas tam bijis. Tagad viņas īstā dzīve būtu — nomirt, sajukt ar zemi, ur visu pasauli un kļūt par sākumu jauniem veidiem, jaunai dzīvei, kas viņai seko, kaut par barību smilgām uz pašas kapa. Dažreiz uāve* svētīgāka un auglīgāka par dzīvi. To vecā Ilze jūt. Un, kad mājā nomirst kāds jaunāks cilvēks, viņa sēd pie sava loga un Izmisusi domā: kāpēc viņa nav šī cilvēka vietā?

Liepa aiz loga klusi šalc. Saule iemet mazus spogulīšus lapās, un viena lapa krīt. Lēni riņķodama.

Vecai Ilzei kļūst labāk. Tā laikam bija zīme, ka arī viņai drīz pienāks laiks aiziet no šī krēsla, no šīm sienām, pelējuma kaktos un sava vecā, raibā lakata.

Dēls un vedekla domā citādi: pārāk vecs cilvēks, bērna prāts. Varbūt kartupelis gadījies tai dienā par cietu vai gaļa sīksta. Tāpēc tūlīt vecaimātei domas par miršanu. Kā vispār var domāt par nāvi? Nāve savu darbu prot labi, pat pārāk labi. Tā vienmēr gadīsies laikā vai pirms laika, bet nekad par vēlu.

Nāvi nevajag aiztikt, ķircināt un domās saukt to šurp. Tā var vēl arī ierasties, un kas tad? Paķer bērnu līdz vai kādu kustoni un tieši ne to, ko vajag. Un tā vecā Ilze nedrīkst par nāvi runāt, nedrīkst domāt.

Vienīgi gleznotājs Alksnis saprot Ilzes lielās ilgas pēc nāves. Viņš pazīst labi šīs dīvainās, saltās alkas pēc nebūtības, pēc pārejas citā, nezināmā veidā. īpaši, kad viņa gars un rosme apsīkst, krāsas kļūst pelēkas un vājas. Tad viņš dienām nīkst savā saltajā istabā un domā par nāvi. Cilvēks, kas nespēj vairs nekā jauna radīt, dzīvē ir lieks. Pazust, kļūt par ko citu. Vis-vienalga, par ko. Tikai pārcirst šo nīkšanu un tukšumu.

Tā domā gleznotājs Alksnis. Bet līdz šim viņš vienmēr pārvarēja savus tumšos brīžus. Zobus sakodis, cēlās un strādāja tālāk.

Pret veco Ilzi viņam liela cienība. Viņš skaidri jūt gara radniecību. Starpība tikai tā, ka viņam šīs nāves ilgas uznāk brīžiem, pārvarami, bet Ilze mirkst tajās, bet nevar noslīkt.

Alksnis tikai nevarēja saprast, kāpēc Ilzes alkas nepiepildās. Kāpēc viņa nevar nomirt? Alksnis ticēja, ka cilvēks var sevi piespiest nomirt. Vajag tikai to labi gribēt. Dziļi, līdz galam.

Aizvērt acis, nekā par citu nedomāt un tikai gribēt. Laikam vecā Ilze tomēr to nespēja.

Varbūt vajadzētu viņai palīdzēt? Taču daudzi bērni nāk pasaulē tikai ar maigu piepalīdzību. Ja tās nebūtu bērns aizietu bojā vēl pirms saules skatīšanas. Bet ka? Ka lai Ilzei palīdz? Tomēr diēzi vai tas būtu pareizi. Pasaulē taču viss norit tik vēsi, likumīgi. Bez jutām, bez iespaidošanās. Varbūt vecai lizei pēc nāves jālop par ziedu, kas izplauksi tikai pēc divdesmit ga-dleui reiz. Bet Iepriekšējais zieds vēl tikko pavēries, un Ilzei jagaida sava rindu.

Alksnis nes Ilzei dažādus bēru uzņēmumus, un Ilze stundām veras tajos ar lielāko tīksmi.

Sestdienās, kad laikrakstos īpaši daudz nāves sludinājumu, Ilze tās lappuses ilgi glauda ar acīm, pēc tam ar plaukstu, un viņas krūtis viegli cilājas. Viņa cerē, ka ari tai drīzi būs šāds mierīgs, atpestošs sludinājums ar melnu ieloku, kas ieslēgs viņu jaunā ceļā un jaunās tvīksmēs.

Pāri jumtiem nāk saule, kāpj nāves sludinājuma un ari gulstas tur.

Rudens.

Liepa aiz loga deg trakā rūzganumā. Darva uz malkas kambaru jumtiem svaiga, un kaķiem līp kājas pie tās. Tie ož darvu un domā, ka varbūt tās ir viltīgas cilvēka lamatas. Tad vlņsētas lielajam runcim iešaujas prātā: kaut jumtu jaunais darvas paklājs liptu vēl vairāk un baloži nespētu atraut savas pleznas no tā. Tad katru dienu mierīgi varētu apēst pa vienam balodim, laipni gozēties saulē un vērot, kā pārējie pielipušie baloži gaida savu nāves brīdi rītu un parīt.

Dienas iet. Alksnis glezno un dzer. Vecā Ilze pēc katrām divām dienām kāpj lejup sakņu bodītē. Dažreiz stipri līst. Ilze tērpj savas kājas dzijās kalošās un vēl lēnāk kāpj pa trepēm.

Beidzot pienāca ilgi gaidītais brīdis.

Vienu dienu, kad stipri lija un mēnesis gāja uz beigām, pagraba dzīvoklī, kur mitinājās dažas sievietes, bez sāta dzēra. Durvis vērās šurp un turp, skaļas balsis un lamas skrēja pa trepēm pretim, meta kūleņus, kāpa telpā un meklēja bērnu ausis.

Skāba pelējuma smaka stāvēja pie durvīm un gāja katram līdz kā pieklīdis suns. Gaiss, kas bija izelpots, tupēja zem galda un ar nazi rokā gaidīja jauno, kas nāca pa durvīm iekšā.

Un visu to darīja sīvais. Balts un gluds tas gulēja stiklā, viņš zināja, ka šinīs telpās visi to mīl. Septiņus zirgus tas jūdza vis-stulbākām smadzenēm priekšā. Ja tās trakajā skrējienā gāja bojā, tur jau pašas smadzenes bija vainīgas.

Dūres leca uz cietā galda, un balsis kļuva smalkas. Ap pusdienas laiku viss bija tik tālu, ka vajadzēja kam notikt. Visi rupjākie vārdi jau bija izkliegti, dūres meklēja ko siltāku: sievietes plecu, kāda vīra uzmācīgu seju.

Un tad ieradās asinsstrīdus. Tas ienāca tīri nemanot un apsēdās visu vidū. Ar to pietika.

Tieši pusdienā, kad vecā Ilze nāca pa trepēm, piepeši pagraba dzīvokļa durvis atsprāga līdz pašam galam vaļā. Tās labprāt norautos un aizbēgtu, bet nespēja.

Resna sieviete basām kājām dimdot skrēja laukā un pa trepēm augšup. Viņas stāvs līgojās kā milzīga, tumšsarkana roze vājā kātā un bija nobriedis iedzeltāni sārts.

Sievietes acīs trakoja visas pasaules bailes, jo kas gan pēc aizliegtiem glāstiem gribēja tūlīt mirt? Skrejot resnā sieviete neraudāja, nekliedza vairs, bet īdēja īsiem, aprautiem elpas vilcieniem.

Viņai sekoja vīrs ar nazi rokā. Šo vīru pazina visa iela. Viņš bija kā spļāviens, kurš visiem derdzas, bet bez kura neviens nevar iztikt. Katrs taču kādreiz krēpo. Redzot šo vīru, visi ņēma savas dvēseles rokā, lai apskatītu tās kaktos savas tumšās dziņas. Bet bija tādi, kas ballēs trīcēja un aizvēra acis, lai nedomātu par savu varbūtējo trakumu un apslēpto baismu.

JNfazis vīra rokās bija līksms un berzēja plaukstas. Kaut tikai varētu ienirt šinī kuplajā stāva, tam vajadzēja biit kam īpašam, par ko vienkāršs nazis var tikai Ilgoties.

Kad vīrs, par daudz sīvā nogurdināts, nespēja pietiekoši ātri baiļu pārņemto sievieti panākt, nazis raudāju.

Bet varens spēks arī slēpās tuklās sievietes ķermenī. Kā milzīga ar rasu pārklāta bumba tā izlidoja no pagraba un devās augšup. lai kājas labāki trāpītu apdrtipuAfls kāpnes, sieviete visu savu uzmanību saistīja pie tam un steigā nemanīja trepēs pretim nākošo veco lizi.

Nevarēja kavēties. Vīrs sekoja ar nazi. Naža spožais asmens vairoja vīra spēkus, dusmas un kustības jēgu. Šņākdams viņš sekoja sievietei. Un sieviete, vairīdamās no savas nelaimes, atdeva to tālāk. Pēc soļa uz trešā kāpiena sievietes tuklais stāvs pagrūda veco Ilzi. Kūja paslīdēja. Sienas vēl tvēra pēc vecās Ilzes rokas, bet velti. Vecīte krita un kaut kā dīvaini, lēni, apdomīgi noripoja trīs kāpienus līdz piena veikala durvīm. Tur viņa palika guļot. Sirmie mati Izlīda no lakatiņa, kas pa šķiebās uz sāniem. Viena kāja salielās celi, bet valgā bāli asiņoja neliels leskrumbājums.

— Trakā, ko tu esi izdarījusil — bļāva vīrs ar nazi rokā. — Veco Ilzi.

Un tas, kas pats tikko alka nokaut, tagad stāvēja bāls nāves priekšā, un nazis drebēja viņa rokā.

Karsts, smacīgs vilnis izšļāca cauri tuklās sievietes ķcimc nim no basām kājām līdz galvas spīdīgajiem, Čokurā savelta jiem matiem un tad pa kāpņu logu Izskrēja lauka Sieviete iebrēcās skaļi — vienreiz, divreiz. Kliedziens biju ass, It kā nāca no pazemes, simts gadu sastāvē|ls, vecs un bija pilns tumšu asiņu un to baiļu, kas māca sievieti. Tad viņa atslīga uz kāpnēm un raudāja. Par ko viņa raudā|a par savu dzīvi vai šo nāvi?

Vecā Ilze gulēja trepju telpā mierīgi, ar smaidu lupās. Viņa bija sasniegusi to, ko vēlējās. Nāves vieta gan hl|u drusku dīvaina — pie piena veikala durvīm, kur oda pēc piena nu sieriem un kur pelēkajās kāpnēs gulēja gājēju soļi, piena pilieni un ņipras biezpiena druskas. Vecā Ilze bija domājusi savu nāvi drusku savādāku — platā gultā, starp bērniem, vakara krēslā, kad drusku smaržo pēc kumelītēm. Tad nemanāmi atvērtos griesti un nāktu nāve baltā līgavas tērpā. Seja nāvei mirdzētu tāda kā Ilzei jaunībā pie altāra vecā katoļu baznīcā tajā lietuvju miestā, kurā viņa piedzima un izauga. Bet labi bija ari tā.

Kad atskrēja Ilzes dēls, lai paceltu večiņu un aiznestu to dzīvoklī, viņš ilgi pīīlējās atraut Ilzes roku no kāpnes, kurā tā bija ieķērusies, lai to netraucētu un lai tā paturētu sev iegūto tīksmi. Tik salda un kaisla bija jūta, kas sagrāba vecās sievietes sirdi mirstot.

KALTE

Kalte stāv uzkalnam pašā pierē.

Vienā pusē tai kalla ganība, otrā — āboliņš, kas aug arī pa visu slīpumu lejup līdz pašai šosejai. Pa kreiso roku šalc muižas parks, liels un neizprotams kā cilvēku iegribas.

Starp parku un vientuļo kalti lokās ceļš, smagu, kuprainu ozolu iežogots. Neviens pa šo ceļu no muižas, kur mitinājās bērnu nams, neiet, atskaitot vienīgi muižas moderi, vecu strēlnieku platām, nošļukušām ūsām un zelta pulksteņsaltl vestē, kaut gan ceļš līdz tuvējai stacijai ar to saīsina |as uz pusi.

Visi baidās kaltes. Pulkas, kurieni jalet uz staciju pēc pasta, teciņus skrien pa aplinkus ceļu, lai laikā tiklu atpakaļ, bet pa ceļu gar kalti ne.

Meitenes, kas pēcpusdienā sēņo parkā, paietas, slēpdamās aiz kokiem, līdz parka malai, pamet acis uz kalti un tad klleg dainas, kā spoku ieraudzījušas, metas atpakaļ.

Bērnu nama šuvēja, kas tādās sēņošanas reizēs vlenmēi met tenes pavada, ātri krustās un trīs reizes sp|au| uz papardes, lai nepiemestos ļaundabīga roze.

Skolotājs, kad brauc uz Rīgu, lūdz no pili ziņa zirgu un kratās pa šoseju nolādētai kaltei apkārt. Bērnu namu pārzinis Sebast-jāns Auza dusmojas, zirgu tomēr dod, jo ml viņam no kaltes drusku bailes.

Vienīgi muižas moderis par visu šo lielu smīn. Viņš sava mūžā tik daudz līķu redzējis, ka viņam viens līķis vairāk vai mazāk nav nekas. Viņš kauju laikā Ir uz līķa gulējis, pie līķa ēdis un sāpēs raudājis. Lai tad nu viņš tagad baidās no tiem mujķa līķiem, kas paši iet nāvē.

Piesējis muižas sugas vērsi pie kaltes ķēdē, viņš, atnācis atpakaļ pie šosejas, daudzreiz pulgo bērnu nama puikas par bailību.

— Sakiet — vai jūs esat karavīru bērni vai ne? Zaķapastalas jūs esat, vairāk nekas.

Lai šos vārdus apzīmogotu ar visu savu dziļāko iekšieni, viņš pēc tam nikni spļauj un atmet ar roku uz puiku baru.

Puikas viebjas par šādu apvainojumu, bet teikt neko nesaka. Modcrim drusku taisnība ir.

Cits pēc visa tā ietu tālāk savā darbā, bet moderis to nespēj. Par daudz viņam sirds pilna.

— Jūs baidāties no miroņiem. Bet kāpēc mūsu vērsis nebaidās no tiem? Redzat, kā viņš ēd, bet kalte tieši pie deguna.

— Vērsis taču nav cilvēks, — beigās iebilst viens puika.

— Ak tā, — iekaist moderis, — tad tu domā, ka mans vērsis ir sliktāks par cilvēku?

— Stipri maldies, puika. Zvērs labāk jūt un zin nelabumu kā cilvēks. Kas atrada pagājušā rudenī beigto mīlas pārīti? Vērsis un neviens cits. Kā uzvedu toreiz savu Ivaru pie kaltes āboliņā, viņš spārdās, bauro un ne no vietas.

Zvērs jūt asinis verstīm tālu. Viņš pat sakaltušas asinis uz drēbēm saož.

Puiši bija toreiz strādājuši kaltē visu rītu, un pārītis gulējis turpat blakus mierīgi. Nu, pēc tam puiši lēca gaisā, dzēra šņabi un gāja pirtī mazgāties, lai atvairītu nelaimi. Pasakas. Mans vērsis šņabi nedzēra, pirtī arī netika, bet dzīvo spirgts un vesels.

Puikas tādās runas reizēs apstāj moderi no visām pusēm, un tad viņš jūtas kā vada komandieris pirms kaujas.

— Bet vai tu varētu pārgulēt vienu nakti kaltē? — vaicā puikas.

— Es, protams, — atbild moderis, un viena usa viņam saslejas gaisā.

Moderis ir uz to pusi kontuzēts, un satraukuma brīžos viņam vienmēr šī ūsa ceļas augšup un žoklis drusku raustas.

— Es noteikti pārgulētu, bet tikai manai pulkslcņsaitei jābūt klāt.

— Kāpēc tai jābūt klāt? — prašņā bars.

Ka ērmi! Bez šis pulksteņsaites es jau sen bulu beigts. Mani kauli gulētu zemē, un mūsu vērsi vadātu cits moderis. Sājā saitē, draugi, marta kaujā sapinās granātas šķēpele, un tā es paliku dzīvs.

Beidzamos vārdus moderis izsaka ar īpašu uzsvaru, it kā viņa dzīvība tiešām būtu kas svarīgs.

— Tātad kopā ar savu pulksteņsaiti tu varētu nakti pārgulēt kaltē un nepakārtos pie sijas? — puikas prašņā tālāk.

— Noteikti, — apgalvo moderis, bet viņa balsī tomēr kaut kas ietrīsas, kā ods skaidra vakara gals«!. Un pēc mirkļu viņš tā kā vairāk sev piebilst:

— Labāk jau nu bulu kādu granātu vai vecā pistole.

— A-ā-ā, — iešalcas puiku bars.

Tad moderis pamožas kā no grūta sapņa un, dusmīgi paskatījies puikās, nobļauj:

— Kas, man bailes, man, vecam strēlniekam?

Puikas stāv, drusku smīnēdami. Bet šis smīns lullņ ari Izgaisi, jo moderis lielā uzbudinājumā turpina:

— Šonakt pat iešu bez kā, tikai ar savu zelta šalli.

Un aiziet.

Puikas stāv kādu brīdi, nezinādami, ko daili. Turpat netālu paugura pierē stingst kalte drūma un, liekus, vēro. Savāds saltums plūst no tās puses. Kā irdnes elpa.

Vai tiešām moderis ies? Laikam.

Un tad bez vārda viss bars skriešus dodas uz bērnu namu pastāstīt jauno, pārsteidzošo ziņu.

Vakarā moderis dodas uz kalti. Kreisajā padusē viņam lopu deķis, labajā — vējlukturis. Moderis iet lēni un svarīgi. Vējlukturis tikpat svarīgi līgojas viņam līdz un šauda savu sarkano mēli kā uztraukta čfiska. Moderis ir kailu galvu un vienā vestē, uz kuras kā zvaigzne mirdz tuklā zelta pulksteņsaite.

Puikas moderi sagaida pie krustcelēm, kur aizvijas nozarojums uz kalti.

— Knišļi, — nosaka moderis un soļo tālāk.

Pagājis kādu gabaliņu, viņš apstājas un sauc:

— Kas nāks man līdz?

Klusums.

Pulkas stāv, noliekuši galvas. Vienīgi apsēs sarunājas lapas, un uz ezera bļaustās zvejnieki.

— Neviens. Un tie ir nākošie karavīri, un viņu dēļ es spēlējos ar savu veco dvēseli. Tfu!

Moderis nospļaujas un iet tālāk.

Puikas seko viņam ar acīm, līdz lukturis pazūd kaltes durvīs. Durvis dobji nobukš, un viss paliek klusu.

— Ja viņš rītu neatnāk, tad mēs esam vainīgi, — piepeši ierunājas viens.

— Kā joks! Vai mēs viņu dzinām, viņš pats gāja. Salielījās — un beigas, — atsaka otrs.

— Varbūt vajadzētu saukt viņu atpakaļ? Teiksim, ka tas viss bija pa jokam, — ierunājas trešais.

— Ko jūs grabat, — atsāk otrs. — Skolotāji taču arī zin un piekrita.

— Skolotāji var arī kļūdīties, — turpina trešais, — iesim, teiksim, lai nāk atpakaļ. Lūk, kā viņš teica: un viņu dēļ lai es spēlējos ar savu veco dvēseli? Iesim!

— Man bail, — iesaucās vairāki.

Daži pazūd kokos uz bērnu nama pusi, un tad viss bars atstāj krustceles.

Bieza krēsla klāj zemi augšpus ceļgaliem, un zāle pilna smagas rasas.

Tikko svīdusi gaisma. Milzīga dzeltāna roze gul telpā austru-mos un viegli elpo. Visās pļavās nolaidušies no debesim balti, čaugani mākoņi, kustas kā zivs žaunas, un krūmiem redzamas tikai pašas galotnes.

Gaiļi dzied kā no debesim, un uz lapām trīc rasa zirņu lielumā.

Krustceles pie kaltes slāv puikas un dreb. Miglas puķainās šķiedras tinas ap kailajiem lieliem, lien zem krekla un klāj miesu ar vieglu mitrumu.

Lai nebūtu salti, puikas lēkā. Viņu sejas klāj nogurums, jo tie nav gulējuši, bcl nepacietība gaidījuši pirmo gaismas svīdumu.

Tad pa atvērto logu no otrā stāva gar balkonu zemē un šurp uz krustcelēm.

Puikas lēkā un met skatus uz kalti. Laiks būtu moderim nākt. Govis jau dīdās laidarā, un meitas skandina ar koka tupelēm un skārda slaucenēm. Skaņas, spīdīgas un asos kā adatas, vir puļo gaisā un dur ausīs.

Bet kalte stāv mierīga. Tas mitrais |umts spīd, un debesis līp pie tā valguma. Pakšus slēpj migla, un vari, lcdzeltānl garaiņi tin visu kalti kā zeltītā inigliņā.

Saule kāpj lēnām augstāk. Tagad viņa vairs nav roze, bet milzīga, sārta dālija, ko dieva roka iemetusi tālumā.

Pēkšņi iečīkstas kaltes durvis un parādās moderls. Viņam, lapai kā vakar, kreisajā padusē rūpīgi salocīts lopu drķls, bet laba|a rokā vējlukturis — tumšs, ar netīriem stikliem, kas galšaja rīta šķiet vēl netīrāki.

Puikas atviegloti uzelpo. Tomēr dzīvs tin gluži tāds pats kā vakar — ne sirmāks, ne vājāks. Osas pal liekas drusku mundrākas, un seja mierīga kā pēc brokastīm.

Modelis nāk lēnām. Viņš ceļ kājas augstu, lai koka tupelēs nebirtu pārāk daudz rasas iekšā un neapsaldētu pirkstus, t ie viņam vārīgi kā lūpas un sirds.

Vējlukturis mēģina ieturēt līdz modeia gauso ķermeņa līgošanos, fcet nespēj, un tā tas nesakarīgi kā dzēris līgojas pīe modera labā gurna.

Kad moderis pienāk krustcelēm, puikas viņu godbijīgi sveicina.

— Labrīt, labrīt, — nosaka moderis un pārlaiž pārākuma skatu puiku baram pāri.

— Ak tad nenācāt gan man neviens līdzi! Ž ē f! Bija varena gulēšana. Lieliski smaržoja āboliņš un dīvainais vēsums.

Tad viņš turpina ceļu. Mitro koka tupeļu purni vienā mirklī apaug ar ceļa smiltīm un kļūst resni kā bišu sadzelti.

Ejot tupeles plakš pret kailajiem papēžiem, un parka skaidrais, tukšais gaiss ļoti pastiprina šo skaņu, un tad šķiet, ka pie laidariem lejā sievas velētos.

Puikas kādu brīdi stāv klusu, kā pēc liela pārdzīvojuma, kur jāapjauš notikušais; tad viņi skriešus, līdzīgi stirnām, cauri krūmiem dodas uz bērnu namu. Viens brīnums tiem īsajā dzīvē tagad vairāk.

No šī rīta kalte zaudē daudz no sava šausmīguma. Lielākie puikas, pēc pasta ejot, tagad soļo garām kaltei pa taisnāko ceļu. Pat meitenes sēņojot iznāk no parka uz pašu ceļu un ilgi skatās kaltē.

Kalte paliek kalte, stāv un neko nedara. Vaidi nav dzirdami, pašnāvnieki durvis vaļā never un ar savam aukstajām rokām iekšā nerauj. Laikam viss tikai bija sarunāts.

Paiet dažas nedēļas. Muiža labo piena pagrabus, mazgātavā liek jaunu cementa grīdu un virtuvei lej skaistas akmens trepes.

Šos darbus veic amatnieks no tuvējās pilsētas, kam daži būvdarbi arī valdībai uz apkārtnes ceļiem: koka tilti jāapmaina pret betonētiem.

Darbi muižā tuvojas beigām, pagrabi sen jau kārtībā, mazgātavas jaunā grīda skan kā tukša piena kanna, un virtuves trepes jau arī liek kopā. Pats meistars tomēr staigā drūmāks kā sākuma.

Pēdējā dienā, kad nu visi darbi un norēķini būtu gatavi, bērnu nama pārzinis aicina galveno amatnieku pie galda.

Kad abi šķiras, ir jau diezgan vēls. Parks tumšs, debess apmākusies, un vējš stipri rausta visu telpu.

Nama pārzinis dod naktsmājas, jo viņš zln, ka meistars iet parasti kājām uz pilsētu.

Meistars atsakās, viņš iešot tepat uz tuvējo staciju nakts vilcienam pretī un tad braukšot uz pilsētu. Viņš nejūtoties visai labi.

Pārzinis atvadās un kāpj savā istabā. Amatnieks pazūd kokos.

Kliedz pūce. Vējš šalc un dzen debesīs mākoņus kā melnas aitas.

Atkal rīts.

Vēss, bet dzidrs kā tīra kristāla glāze.

Neredzama, salda mute kož lapas, un tās krīt lejup kā dieva asaras. Vai tiešām ir tik daudz sāpju? Kāpēc?

Muižas lopi kāpj gausi kalnā, un, no lejas skatoties, visi mākoņi sabrien tiem ragos un šūpojas, saules apspīdēti. Ilel Ale mākoņi laikam Ir viegli ka balli sēņu grozi, |o lopu bars kāpj arvien augstāk, suņi ar savam astēm slauka tala meža galotnes, līdz beidzot viss bars ir kalna galā un skatās lejup, kur kup ezers kā zemē iegrimuša milža acs.

Varbūt šis kalns ir viņa piere, tāpēc viņš dažreiz dun, kad milzis domā.

Suņi iemērc savas astes debesīs, mākoņi nokāpj no govju ragiem, pārlec ezeru un iesēstas meža galotnēs pu tēja u/kalnn Tur viņi brokasto, saņemdami savā ulpfl valgumu no visas tālās apkaimes.

Muižā čīkst rati. Tie dodas cauri parka galam 11/ kalti, lai to sakārtotu jaunam rudens darbam.

Ratos sēd divi puiši un skaļi smēja-. Viņu smiekli sabirsi tuvējos kokos, un rasa krīt no lapām, pleņlilnlnma apkailnl »it īsām, šaudīgām liesmām.

Puiši piebrauc kaltei, izlec no ratiem un, rasu šķaidīdami ap kājām kā ogas, ver vaļā kaltes durvis.

Atvēruši viņi pēkšņi sastingst, k|īlst bāli un skriešus dodas uz pili.

Zirgi paliek turpat, mierīgi plūcot vēlo atālu.

Pēc brīža muiža zin visu. Puiši atraduši jaunu pašnāvnieku. Tas karājas šķūņa vidu pie sijas. Viens puisis — blondais dzer ūdeni, ko tam pasniegusi saimniece, otrs, rokas mētādams, ar sausām lūpām stāsta visu atrašanas norisi.

Bērni stāv apkārt, un velti viņus dzīt prom: tie trīc, un viņu dzirde ir tik asa, ka izvelk visas skaņas un vārdus cauri durvīm un sienām.

Pēc brīža atnāk muižas pārvaldnieks, dūšīgs, sārts vīrs ar ādas kamzoļu mugurā.

Viņam līdzi moderis, klakšinol ar savām koka tupelēm. Kreisā ūsa un žoklis moderim raustās, jo lieta svarīga.

Tad visi kopā sanākušie dodas uz kalti. Gājienu ievada pārzinis Sebastjāns Auza, viņam blakus gāzelēdamies soļo pārvaldnieks, tad abi puiši un beigās moderis, kas tagad pakampis arī vējlukturi līdz.

Gar malām, krūmos slapstīdami, lien puikas, līdz skolotājas tos nepanāk un nealzdzen atpakaļ.

Kaltes šķūņa atvērtajās durvīs visi apstājas un skatās šķūņa pustumsā.

Smaržo āboliņš un zeme. Vējš rausta atrautos dēļus, un stūrī no pašgājēja pil mitrums.

Acis pirmā mirklī apžilbina krēsla, bet tad jau visi šķūņa vidū pie sijas pamana pašnāvnieku. Netālu no viņa kājām guļ apgāzta tukša muca.

No skatītājiem atdalās muižas pārvaldnieks un pieiet līķim.

Apgājis tam apkārt un ieskatījies sejā, viņš nāk atpakaļ un

saka:

— Tas ir mūsu meistars.

Šī ziņa saviļņo muižu vēl vairāk. Cilvēks, kas nupat vakar vēl staigāja visu vidū, runājās, bārās ar strādniekiem un sūdzējās par savu sirdi, tagad karājas kaltē. Kāpēc viņš to darīja? Tai kaltei ir savs nelabums.

Šis spriedums gūst pilnu spēku un taisnību pēc tam, kad muižas ļaudis uzzin pārziņa beidzamo sarunu ar meistaru vakarā pirms atvadām.

— Nu, vai nav katram cilvēkam savs liktenis, - saka vecākā lopu kopēja pie laidara meitām.

Meslu dakšas nokrīt uz akmeņiem, un visas sievietes saraujas.

— Katru vakaru gāja nelaiķis uz pilsētu pie saviem piederīgiem, bet vakar ne. Viņam jāatsakās no pārziņa piedāvātām naktsmājām un jātriecas garām kaltei uz staciju. Vai tas nav liktenis? Viņš taču labi zināja, kas tā mūsu kalte ir. Tomēr viņš iet, tīši galu meklēdams.

— Kas tad par to, ja kāds grib mirt, lai dara sev galu, — ierunājas jauniņa slaucēja.

— Nu vai zini, — Iesaucas vecāka kupeja, In jau ari lai kam būsi no tās kaltes apsēsta.

Kā tu vari pie savas dzīvības ķerties? Vai tu esi to sev de vusi? Matus tu vari sev apgriezt, bet ar savu dzīvību patvaļīgi rīkoties tu nedrīksti.

— Kāpēc?

— Auša! Ko tu runā!

Dievs, stāvi klāt, lai man mēle nenokalsi par to, ko es lag.nl teikšu. Katra pašnāvnieka dvēsele pēc sava |aunā darini tiek sodīta, un tā nonāk vai nu traka suņa miesā, vai čūskas Izskatā dzīvo purvā, līdz to kāds nosit.

Vai tad tu gribētu kā traka kuce skriet apkārt un varbūt

mūs visus kost?

— Nē, nē, — iesaucas jaunā slaucē|a un pārkrustās.

— Bet ko es jums teikšu, meitas, turpina vecāka lopu kopēja, — kad es tā vakaros esmu ilgi domājusi, man fcķlet, ka šī mūsu kalte ir kāda liela noziedznieka dvēsele, kas tagad pārvērsta kaltē.

Ap pusdienas laiku muižas pagalmā ieripo tuvējās mazpilsētas ormanis ar divām dāmām. Tās pašnāvnieka sieva un meita. Pārzinis viņas izsaucis no pilsētas pa tālruni.

Zirgi no kaltes ir atvesti mājup, kaltes durvis ir aiztaisītas ciet, un tām priekšā liela, smaga atslēga, kas spīd jau pa gabalu.

Muižas pārvaldnieks ir uzvilcis labākās bikses un gaida vietējo kārtībnieku un ārstu no pilsētas, lai līķi varētu izņemt no valga, izdarīt medicīnisku apskati un tad nodot pēc piederības apglabāšanai.

Nelaiķa meistara sieva un meita ļoti satriektas un grib redzēt nelaiķi vēl pirms amatu personu ierašanās.

Pārzinis Sebastjāns Auza bulu tā kā ar mieru abu nelaimīgo sieviešu lūgumu ievērot, jo meistara meitas glītums un aizkustinošās skumjas ir padarījuši nevarīgu viņa pienākuma apziņu.

Vienīgi muižas pārvaldnieks staigā apkārt kā soģis.

Agrajā rīta rasā viņš ir izpētījis, ka meistars pirms sava beidzamā darba ilgi staigājis apkārt kaltei, jo zālē un āboliņā ap kalti iemīta dziļa sliede, kas pie pašgājēja nojumes, kur atrauts viens plats dēlis un otrs pašķiebts uz sāniem, izauga nelielā laukumiņā.

Lai abām nelaimīgajām sievietēm būtu lielāks miers un sav-rupība, pārzinis Sebastjāns Auza ieved tās muižas dārza mājā, kur dažās istabās dzīvo skolotājas.

Tur viņš ierāda vienā istabā gultu, atnes ūdeni un dažus sirds pulverus, jo nelaiķa meistara sieva vēl arvien ļoti uztraukta un izmisusi.

Abas sievietes vēlreiz pūlas pierunāt Sebastjānu Auzu, lai viņš atļauj apskatīt līķi pirms policijas ierašanās.

Sebastjānam Auzām šī ilgā, neatlaidīgā lūgšanās diezgan labi patīk. Tā kairināja sirdi, jo cilvēkiem jau patīk vērot citu pārdzīvojumus, kaut tās būtu arī ciešanas un nāve.

īpaši jaunā, glītā meistara meita prot visai dziļi un kvcldīgl rādīt savu izmisumu un sāpes, tikai vecā savos Izplūdumos pārlieku nesavaldīga un atklāta. Viņai triikst tā rožainā plīvura, ar ko savas jūtas pārklāj tās meita. Sebustjflns Auza vēlreiz mēģina sievietēm ieskaidrot viņu Itiguniu veltīgumu un atstāj tās vienas.

Tad viņš dodas uz drēbnieku darbnīcām, lai apspriestos par nākošiem drēbju pasūtījumiem, un šeit pie viņa ierodas visai uztraukts muižas pārvaldnieks. Viņš stāsta, ka nupat krustcelēs parkā pie kaltes esot sastapis nelaiķa jauno meitu, tā nākusi no kaltes.

Moderis, kas pārsējis aiz krūmiem āboliņā muižas sugas vērsi, redzējis to ielienam kaltē caur mašīntelpu dēļu spraugu. Moderis ziņojis par to viņam, pārvaldniekam, un tā viņš sa stapis meiču viņas atpakaļceļā uz muižu. Ko viņa dalījusi pie līķa, tas neesot zināms. Vorhul tas lilļis labs darbs, liet visāda ziņā pretlikumīgs un nosodāms. Viņa jdcnākums esot ziņot |iai to policijas kārtībniekam.

Pārzinim Sebastjānam Auzām nav nekas iebilstams. Viņam patīk šī meiča, bet vēl ne tik stipri, lai tas atrunātu pārvaldnieku no ziņošanas kārtībniekam.

Pēcpusdienā ierodas vietējais kārtībnieks uz sava moto cikleta. Puikas ilgi pēta to, un visi sava sirdi cieši tiolemļ kad reiz arī sev tādu nopirkt.

Pēc kādas stundas atbrauc apriņķa Irsis spnlns alspnu ialos un, mazliet salīcis, izkāpj no tiem.

Viņš brauc no kādas nelaimes vietas un li sapīcis par cll vēku vieglprātību un gausām domāšanas spējām An cilvēku medicīniskas zināšanas viņam liekas stl|iii a|irobožotas.

Taču, kad pārzinis Sebastjāns Auza lūdz lo pie galda, vlņ* neatsakās un, iebaudījis dažus vīna malkus, kļūst atkal diezgan saulains un bezrūpīgs — kā jau cilvēks, kas labi paēdis

Šis bērnu nams viņam arī jau labi ierasts, jo ietilpst viņa darba laukā. Viņš tam ir labā atmiņā arī no agrākajām pašnāvnieku līķu sekcijām. Tās bija diezgan vienkāršas un labi atmaksājās.

Azaida laikā pēc dažām nenozīmīgām tēmām iedegas pārrunas par kalti. Ārsts kā dabas zinātnes piekritējs stingri noraida katru pesteļošanos ap kalti. Viņš netic kaltes ļauni burvīgajām spējām.

Kārtībnieks nesaka nekā, bet muižas pārvaldnieks, drusku pastūmis savu apaļo vēderu zem galda, plaši atstāsta ļaužu domas šinī lietā.

Vieni esot dziļā pārliecībā, ka to vietu, kur stāvot kalte, šķērsojot kāds apakšzemes ļaundabīgs avots, kas pat lielā attālumā iespaidojot vājākas cilvēku dvēseles noziedzīgajam solim.

Citi runājot, ka šo kalti esot nolādējusi vecā grāfiene, kas esot bijusi liela burve un zvaigžņu zinātāja.

Viņa muižas ļaudis apgalvojot, ka baļķi, no kuriem celta kalte, esot cirsti tādā vietā, kur senos laikos bijusi noziedznieku kapsēta, un šo noziedznieku ļaunās dvēseles tagad mītot kaltes baļķos.

Klusā laikā, kad pieliekot ausi kādam kaltes baļķim, esot dzirdams kā viegls vaids, drūma nopūta un klusi lāsti.

Vecais ārsts dikti smejas par visiem šiem jocīgajiem stāstiem un sirsnīgi pateicas muižas pārvaldniekam par savdabīgo uzjautrinājumu.

Muižas pārvaldnieks drusku tā kā nosarkst, jo viņš nav domājis šos nostāstus tādam nolūkam, un kaut ko norūc pie sevis.

Citiem nesaprotamas skaņas garām galdautam paveļas zem galda, kur tās nokļūst sunim astē un ilgi šūpojas gaisā kopā ar blusām.

Azaids beidzas; visi pieceļas, lai dotos uz kalti pie saviem pienākumiem.

Bērzos pie pirtīm stāv vienkārši rati ar brūnu zārku. Muižas puiši uz kalti aiznes nelielu galdu, dažus krēslus, vanniņu, pilnu ar ūdeni, un vecas kūts durvis, noskalojot tas vairākas reizes muižas linu dīķī.

Vecais ārsts ar kārtībnieku beidz savu darbu vēlu pievakarē. Ārsts neatvadījies iekāpj savos spožajos atsperu ratos turpat krustcelēs un steidzīgi aizbrauc uz pilsētu.

Kārtībnieks ienāk pie pārziņa un pastāsta, ka meistars pašnāvību izdarījis sarežģītu materiālu apstākļu dēļ. Dokumenti, atskaitot pasi, pie pašnāvnieka neesot atrasti, tos paņēmusi meita un vēlāk atdevusi, bet, vai visus, kas to lai zin.

Meistars pašnāvībai esot gatavojies apzinīgi: kabatās atrasta stipra, jauna, tikko pirkta aukla un ziepes.

Ir jau vēls vakars, kad muižu pārņem miers. Vienīgi lopu kopējas un lielākās bērnu nama meitenes skraida pa parku, meklēdamas vardes.

Vienu muižas govi čūska sakodusi tesmenī, un meitas vāc vardes, ko likt tās klāt sakostai vietai. Vardes izvelk Indi un tad pašas nobeidzas.

Pārzinis Scbastjāns Auza uzkāpj savā istabā un pieiet logam Viņš ir noguris. Kaimiņiene vēl lasa savā Istabā, jo tās lampas spožums met baltu lakatu uz nojumes skārda, apgaismo celiņu pils priekšā un nozūd puķu laukumā starp astrām.

Gaismas strēmelē ieskrien viena meitene, salecas kā kaza uz augšu un kaut ko kliedz. Abās rokās viņai vardes, un vienu ta vicina gaisā.

Baltā vardes pakrūte zib kā sudraba gabals lumfca|n gaisa Tad meitene pazūd.

Pāri ezeram koku galos ieķēries mēness, tas ii tuniftn zelta un gluži apaļš kā šķīvis, kas nokritis no dieva vakariņu galda.

Pāri tam uz pilsētas pusi peld mākonis, līdzīgs lielam zārkam. Varbūt tajā uz meistara bērēm brauc noziedznieku dvēseles, kas sakāpušas no kaltes baļķiem.

Pārzinim kļūst drusku baigi. Viņš aizcērt logu, pieiet galdam un izņem no galda atvilktnes braunlņu. Apskata to un nodomā «Auksts kā varde,» — tad pielādē un pabāž zem spilvena utt pats uzliek galvu uz tā, tāpat ar visām drēbēm, lai miegs būtu saldāks.

Pēkšņi viņš jūt atveramies savas durvis, un istabā ienāk kalte. Tā ir sarāvusies tik maza, ka var ienākt pa durvīm.

Kalte apstājas istabas vidū un smīn. Dīvains aroms kāpj no tās stāva, tur ir sodrēji, dūmi, labības un vaivarāju garojums, kas piepilda visu istabu kā ar krējumu.

Pārziņa krūtis smagi cilājas, viņš grib piecelties no gultas, bet nevar.

Kalte, kas līdz šim bija klusējusi, iesmejas:

— Veltas pūles, pārziņa kungs. Es esmu šeit, lai ar jums parunātu, un jūs guliet vien savā gultā.

Pie visam notikušām pašnāvībām es neesmu vainīga. Akmeņi manos pamatos ir tīri un labi akmeņi. Tiem ir stingras un godīgas dvēseles. Tāpat mani baļķi. Tie visi savā laikā smaidot auguši pret debesīm. Putni ir iedziedājuši to audos savas skaistās dziesmas, saule ir sildījusi katru viņu šķiedru, un tie ar lepnumu tur manus sānus pret visām aukām un lietiem.

Paši cilvēki ir vainīgi. Viņu sirdis ir izkurtējušas un kļuvušas gļēvas, tāpēc tās iet bojā pirms laika, pārziņa kungs!

Pārzinis Sebastjāns Auza pūlas no savas gultas rauties augšup, bet nespēj.

— Nepūlieties, pārziņa kungs, — turpina kalte, — es pati aiziešu.

Gaiss istabā kļūst arvicnu nepanesamāks. Sebastjāns Auza jūt, ka viņš smok, un tad negaidīts sitiens durvīs atraisa viņa spēkus.

Viņš redz sevi sēdām gultā. Tai vietā, kur bija kalte, bāls mēness plankums. Sviedri klāj viņa ķermeni, un viens neganti dauza durvis.

— Pārziņa kungs, celieties, kalte deg!

Vienā rāvienā Sebastjāns Auza ir no gultas laukā un atver durvis.

Istabā iekrīt blondais puisis un aizelsies turpina:

— Paldies dievam, pārziņa kungs, kalte deg!

— Kā?

— Tas ir, tikai kalte deg.

Sebastjāns Auza pieskrien logam un alvcr to.

Aiz parka kokiem augšup ceļas milzīgs uguns stabs. Tas kustina visu pamali un met dīvainus sarkanus spīdumus pāri visām lietām.

Ezers sarkans kā asinīm pieplūdusi acs. Meži kūp rožainā tvaikā, un bezgalība kāpj lejup pa dūmiem.

Sebastjāns Auza dodas lēnām pa trepēm lejā, lai ietu uz ugunsgrēka vietu.

KĻAVAS LAPA

Ass, vējains rīts.

Pasaulei bija atrauti vaļā visi logi, un vējš joņoja cauri vaļējai telpai, visu plivinādams un raustīdams līdz.

31. lielā nama sētā vējš iekrita vecajā kļavā kā ārprātīgs kaķis. Rāva, plēsa lapas uz visām pusēm, tad, nejēdzīgi kaukdams, ielēca telpā un pazuda, atstādams aiz sevis drebošu gaisu, saulē vizmojošas puķes un nemieru.

Lielās, zaļās lapas juka uz visām pusēm kā peles. Dažas sitās pie loga rūtīm, lūdzās istabā; citas, saņemdamas pēdējos spēkus, mēģināja pārlidot tuvējos jumtus. Vairākām kļavu lapām tas arī izdevās. Tās pārlēca blakus nama zemo, lēzeno malkas šķūņa jumtu un iekrita šaurās sētas oļos.

Šī nama sētniece tikko bija pamodusies. Viņa paskatījās vienīgajā istabas logā, kas stāvēja virs mēslu kastes vienmēr šķībs un sarāvies no mēslu kastes smakam. Logs jau būtu vairākas reizes iespēris mēslu kastei, lai tā aizvācas tālāk, bet tam trūka kāju. Un tā viņš stāvēja, sienā iecirsts, un sētniece atkal šorīt lūkojās tajā.

Augšā zilgme bija tīra, līdzīga skaidram avotu ūdenim, kam pieliets klāt košs zilums. Būtu tas mazliet tuvāk, pilsētas sievas to lietu spaiņos veļas skalošanai.

Mākoņi steidzās. Tie bija kā lielas sniega kaudzes, iekrautas smagās, neredzamās laivās, kas peldēja pretim mūžībai.

Istabas vidū zem galda uz neliela maisa gulēja sētnieces abi puikas. Padzirduši savas mātes soļus, tie pietrūkās maisā sēdus, vic ināja rokām un sarunājās savā starpā lieliem nesaprotamā valodā.

Istabā bija biezs gaiss kā krējums. Rūtīs tas gulē|a zilganā krāsā, un mušas viņā varēja karāties gandrīz bez lidošanas.

Gar sienām stāvēja vēl trīs gultas. No tām šņākdami cēlās augšā cilvēki, lai dotos pie darba.

Abi puikas nolīda no maisa un četrrāpus loŽņā|a pa grīdu lielajiem starp kājām.

Tagad viņi bija droši. Logā sēdēja gaisma kā rožains putns, vējā klabēja slēģi, un istabas šķirbas piepūstām lūpām centās uz viņu kailajiem stilbiem uzpust vēsmu. Tagad žurkas sēdēja zem grīdas smiltīs un skaidās vai tupēja šķūņu malkas pagalēs un biedēja ar savu acu liesmu tāsis. Naktī puikas, sarāvušies uz sava maisa, miegā kunkstēja, jo pāri viņiem joņoja žurkas, ar astēm cenzdamās tiem aizskart seju. Reiz pat mazākajam viena žurka iekoda kājas pirkstā. Viņš pamodies brēca tumsā, un viņa brēciens bija tik skaļš un baiļu pilns, ka visi giileta|i nodrebēja miegā, modās, sp|Ava tmp.it sev blakus pie gulbis, bet sievietes krustījās, un viņu miesas slllums ka rožains tvans ieplūda atdzisušā telpā, kairinot visas lietas. Tapetes, sa|uz damas šo smaržu, uztraukumā tiecās nost no sienām, un kaļķi bira gar tapešu mugurām kā karsti drebuļi.

Sētniece uzmeta sev virsū vecu mēteli un aizpogā jās. III ja beidzamais laiks iet ielu slaucīt. Kaktā stāvēja slota, viņa pa ņēma to un izgāja.

Tai vietā, kur visu nakti bija stāvējusi slota, palika giiila tumšs traips, drusku valgans un lipīgs. Mazākais pulka pielīda traipam, paskatījās tajā, piegrūda pirkstu, bel tad viņa ti/ma nība pievērsās durvju šķirbai, kas bija palikusi Nlaip durvīm un stenderi kā plata, zila lenta.

Ārā bija asa, strauja gaisma. Sētsvidu gulēja liela pe|ķe. Pa nakti tā bija šurp atnākusi un nogulusies, lai vaildlt ap pus dienas laiku atkal pazustu tālāk debesis Paļķe bija piala,

robainam maļam, viņas virsma trīcēja, un ta vēsumu turēja sev uz galvas kā vainagu.

Mazākais puika nedabūja ilgi skatīties. Pieskrēja pie Šķirbas vējš un aizcirta durvis. Tagad palika tikai sīka, maza šķirba pie sliekšņa, ko varēja kā mušu nospiest ar pirkstu. Pie mazākā puikas pienāca māsa, kas bija tagad uzcēlusies, paņēma to aiz skausta un aiznesa kaktā pie ūdens bļodas.

Pēc brīža mazākais puika stāvēja istabas vidū apģērbts blakus lielākam brālim. Maiss vēl joprojām gulēja zem galda un smīnēja.

Pulkām gribējās ēst. Izsalkušais vēders nemierīgi grozījās zem blūzes, bet tam nebija roku un spēka tikt laukā.

— Puikas, — sauca māsa, — izejiet līdz pavārtei un tad nāciet ēst.

Šie vārdi lielā steigā nošvirkstēja pulkam vispirms pāri galvai un tad tikai ielēca ausīs.

Lielākais, kam bija četri gadi, pakampa mazāko pie rokas, un abi devās uz durvīm. Viņi zināja, kas tiem bija darāms.

Durvis lēni vērās vaļā. Un tad tie stāvēja sētā. Gaiss mazajā telpā bija tvirts, ciets, kā sasiets ar virvi, un tas līgojās kā ūdens lēzenā traukā. Vējš to šūpoja.

Mazie puikas turējās cieši kopā. Vējš, Ieraudzījis abus brāļus, metās arī viņiem virsū un kā liela, asa govs mēle laizīja tos, gāzdams viņus pie zemes.

Mazākais puika bija pilnīgi pārsteigts. Tas notika ar viņu pirmoreiz, jo viņš dzīvoja savu otru rudeni. Kaut kas neredzams, nesataustāms gāza viņu gar zemi, purināja viņu tik stipri kā māte, kad viņš bija izdarījis ko ļaunu. Viņš savā dzīvē jau bija daudz gāzts, stumdīts un nievāts. Bet to bija darījusi vai nu redzama roka, vai siksna. Tagad vējš, pats slēpdamies aiz stūra, gāza to zemē, plēsa mēteli, lika lupatu mutei priekšā un bužināja matus.

Gaisu puika līdz šim savā dzīvē nekad nebija jutis. Tas bija skāris viņu, pilnīgi nemanot, viņš tajā bija kustējies un audzis pilnīgi kā tukšumā. Tagad gaiss lēca viņam virsū kā liela gumijas bumba — mīksta, tomēr pietiekami spēcīga, lai nogāztu to oļos. Viņš cieši turējās pie vecākā brāļu. Viņa abi skrandainie zābaciņi visiem spēkiem ieķērās oļos.

Durvis, palaidušas laukā abus mazos, steidzīgi atrāvās no tiem nost un atkal aizkrita ciet. Mazākais lielām, ieplestam ucini raudzījās tajās pārmaiņās, kas bija pa nakti nolikušas seta. Vakar vēl bija tik silta diena. Laiks mierīgi sēdēja uz sliekšņa, atspiedis zodu rokās. Šorīt viss, viss ķuleņoja, viss virpoja un šūpojās.

Naktī bija stipri lijis. Akmeņi vēl bija mitri. Smiltis tvirtas kā siers. Smilšu čupa pie mēslu kastes bija kļuvusi uz pusi mazāka. Kur bija palikušas smiltis? Aizbēgušas? Vai arī tām nepatika, ka visa pasaule šūpojas līdzīgi sētā izkārtai virvei?

Mazākais gribēja spert soli, bet nedrīkstēja. Viņam bija bailes, ka viņš pēkšņi nepaceļas gaisā gluži ka balodis: tik nedroši viņš jutās uz zemes.

Viņš cēla savas acis no viena priekšmeta uz otru. Viss viņam likās savādāks, it kā citas gaismas apstarots. Viss kustējās un ņirbēja kā simtiem kukaiņu pārklāts, bet viņa mazā dvēsele pletās lielāka. Savāda vēsma plūda tajā iekšā, pleta sildi, un viss viņš tirpa tāpat kā pasaule.

Lielākais puika kļuva nepacietīgs. Viņš zināja, kas no tiek dabā. Nāca rudens. To jau viņš bija divas reizes sa gaidījis un tagad nenojauta, kas aug un plosās biā|a mazajā elpā.

Jauns vēja brāziens viņus tikko nenogāza no kājām. Viss salīgojās, bet beigās tomēr noturējās stīva vieta, l llcal pie viņu kājām kaut kas nokrita. Sākumā tie domāja, ka tas balodis, kuram ar ķepu iesitis lielais šķūņa runcis llel lud Īle redzēja, ka tā ir plata, zaļa lapa. Trīsžuburalnu kjtivas lapa.

Mazais puika pilnīgi sastinga. Mute palika pusvirus, un abas acis pārsteigumā ievēlās lapā un palika tur guļot.

Zaļa, liela kļavas lapa. Līdz šim viņš to bija redzējis tikai augstu virs savas galvas otrā sētā kā debesīs. Lai ieraudzītu un skatītu to skaisto, zaļo lapu, kas tagad viņam gulēja pie kājām, tam nācās savu galvu liekt dziļi atpakaļ un tad lūkoties augšup. Šīs jaukās, zaļās lapas likās tik augstu, tik nesasniedzamas kā zilgme un jumts, kā logi beidzamajā stāvā.

Daudzreiz, stāvēdams sētsvidū, kur tagad gulēja peļķe, viņš bija stiepis savas roķeles pretim šīm lapām, runājis ar tām, lūdzis tās savā valodā uz mirkli nosēsties viņa mazajos, brūnajos pirkstos. Bet lapas nebija ievērojušas viņa klusos lūgumus. Visu vasaru tās bija šūpojušās tur augšā, zilgmē, nekad nebija kāpušas lejā, lai aptraipītu savu košo, mirdzošo zaļumu. Puikas sīkie pirksti bija veltīgi tiekušies pēc lapu maigā zaļuma. Kā viņš bija apskaudis zvirbuļus un baložus, kas varēja ar spārniem tikpat augstu uzkāpt kā zaļās lapas! Bet viņa kājas nesa tikko pāri oļiem. Un nu pēkšņi viena no šīm neaizsniedzamām, ilgotām lapām gulēja pie viņa kājām pelēkajos oļos, drusku apputējusi, tomēr vēl spilgti zaļa, smaržojoša, kaisla un viegli kūpoša.

Mazākā puikas acis pletās brīnā un sajūsmā. Tad, visu aizmirsis — vēju, pievārti un savu nemierīgo vēderu, viņš devās strauji uz priekšu un, gandrīz klupdams, noliecās pie gaišās, lielās lapas. Viņš sniedzās pēc tās ar savam abām rokām, viss saplūdis savos mazajos pirkstos, un lapa nemuka no viņa. Tā gulēja joprojām smiltīs — rāma, pat it kā smaidīdama. Tā bija daudz drošāka nekā zvirbulis un kaķis.

Un, kad mazākā puikas pirksti krampjaini satvēra gulošo zaļo lapu, tā ļāvās, padevās ar visu savu maigo, trauslo ķermeni pretī, un puikas mazā dvēsele pirmo reizi sajuta baudu. Tā ienāca viņā liela, pēkšņi, tverot viņam elpu un zvanot saldi ausīs.

Mazā puikas pirksti iegrima lapas čaugā miesā, un vāra ttudu smarža ietina pirkstu galus kā plīvuri. Rasa, kas gulēja n/ lapas, trīcot vēlās puikas plaukstās, tur sašķīda un pielēja pulkas delnas ar kūpošu valgmi.

Dažās vietās puikas pirksti pārlieku Iegrimu lapā. Tās virsma plīsa, un zaļš, kodīgs šķidrums sūcās no lapas rētftm un darīja pulkas nagus vāri zaļganus.

Ma/nkals pulka, sagrābis lapu, turēja lo rokas kā dārgumu, iio kuia pats bl|a apžilbis. Mute vēl viņam Joprojām gulēja valgos pusvirus, bol m is bija Ievēlušās lapā.

Bet tad pulka pēkšņi, ka elpu atguvis, iekliedzās. Tikpat spalgi un neganti kā tai nakti, kad viņam bija iekodusi pirkstā žurka. Kliedziens nāca no viņa mazā ķermeņa vistālākās dzīles. Likās, ka viņa dvēsele trīcēja un mirdzēja šī kliedziena galā.

Puikas stāvs pēkšņi izauga divreiz lielāks, piebrieda un it kā neatdalāmi saplūda kopā ar oļiem, smiltīm, namiem, ar visu esību. Tāpēc šķita, ka arī visa pasaule lidotu kā pūka šinī kliedzienā.

Kliedziens tai baismajā žurkas uzbrukuma naktī bija pilns nāves baiļu. Tur plosījās jauna dvēsele, kas negribēja pāriet citā veidā. Tagad puika iekliedzās, dziļa, nepārvarama prieka sagrābts. Katru viņa ķermeņa audu pildīja prieks. Puika grima priekā kā dziļā ūdenī. Viņa prieks bija tik liels, ka spēja laupīt viņam dzīvību, tik stiprs, ka vienā mirklī sapludināja tā stāvu kopā ar visu pasauli.

Puika, sagrābis lapu, turēja to brīdi Izstieptajās rokās, bet tad to piespieda klāt savām krūtīm tik stipri un dedzīgi, it kā gribētu, lai zaļā lapa pieaugtu viņa maza|ai miesai kā āda, ko nevar māte dusmās noraut un mazgājot ūdens noskalot spainī.

Lapa bija liela un tukla. Tā klāja visu puikas krūti un ar vienu savu spārna galu glāstīja zodu. No puikas pirkstu spiediena lapa vāri krakstēja, saldi vaidēdama, liecās, zuda, vairījās un pati kļāvās klāt, līdz savos audos lūza un pieplūda ar zaļo, aso valgmi.

Puika spieda lopu pie krūtīm arvien stiprāk, un dīvainais prieka saldums pilnīgi apreibināja viņa galvu. Puika sagrīļojās. Peļķe pavēra jau savu klēpi, lai saņemtu puiku ar visu košo lapu. Puika tomēr noturējās kājās, un peļķei vajadzēja apmierināties tikai ar viņa ēnu un lapas stipro mirdzumu, kas dūra peļķes stāvu cauri līdz dibenam.

Lielākais puika, redzēdams sava brāļa prieku par lapu, arī sāka meklēties.

No ielas nāca sētniece. Vienā rokā viņai bija nogurusi slota, otrā skārda liekšķere, pilna papīriem un zirgu mēsliem.

Asa, neiecietīga smaka plūda sētniecei pa priekšu un šķīra gaisu uz visām pusēm kā aizkarus, bet ap galvu riņķoja mušas. Stiprais vējš raustīja mēslu smakas kā sveces liesmu, tomēr tās bija tik tvirtas, ka spēja tam pretoties.

Mazākais puika, ieraudzījis māti, atkal iekliedzās un steidzās viņai pretī. Vējš kā garš mētelis pinās viņam pa kājām. Bet lielā sajūsma un prieks bija puiku darījis divreiz stiprāku un veiklāku. Viņš meimuroja uz priekšu, bet nekrita. Kļavas lapu viņš turēja joprojām piespiestu krūtīm, un lapa juta, cik spēcīgi sita un joņoja puikas sirds.

Pieskrējis mātei, viņš izstiepa abas rokas ar lapu un kliedza skaļi, gavilējoši.

— Lapa, — teica māte.

— Lapa, — atkārtoja mazais puika, un šo vārdu viņš izteica tik skaidri kā liels cilvēks.

Puika sniedza mātei lapu. Māte drusku pasmaidīja un purināja galvu.

— Glabā lapu pats, skaista, — runāja māte.

— Kaita, — šļupstēja mazais puika un piespieda lapu atkal savām krūtīm.

Lapas pūkainā virsma jau bija noberzta. Sur tur tās miesā

I>lja redzami plīsumi, pat caurums, bet lapa smaidīja, jo nekad neviens to nebija tā mīlējis kā šis mazais pulka netīrajiem pirkstiem. Lapa zināja, ka viņa smaida savu pēdē|o smaidu, ka beigas tai tuvu, bet tik skaistu nāvi tā nebija cerējusi. Lapa Ira un dzisa savās mokās kā saldā tvanā, jo viņa jauta, ka mīlestība to nāve, lai atkal to celtu vēl augstāk.

Silis maigums plūda no mazā pulkas karstajiem pirkstiem lapas audos un vienoja tos savā starpā. Nevarēja vairs zināt, kur beidzās puika un kur sākās zaļā k|avas lapa. Viena un tā pati dzīvība elpoja abos.

Visu dienu mazākais puika staigāja kā apmāts ar kļavas lapu uz krūtīm. Pievakarē no kļavas lapas nekas jau nebija palicis pāri, tikai driskās. Bet arī tās puika nesvieda prom un aizgāja gulēt ar lapas saņurcīto kātu rokās.

Miegā viņš smaidīja un turēja kātu cieši savā dūrē.

Vēlā rudenī, kad caurām dienam lija lietus, sētnieces mazākais saslima. Tagad viņš negulēja zem galda uz maisa blakus vecākajam brālim. Karsts un kūpošs viņš bija ielikts garā vīrieša gultā, kurš tagad caurām naktīm dzēra un nāca tikai rīta pusē nogulēties šķūnītī.

Vecākais puika viens pats gulēja zem galda savā plānajā maisā. Naktīs žurkas sēdās viņam uz krūtīm. Tad viņš raudāja. Māsa apžēlojās par viņu un pieņēma to sev blakus.

Trīs dienas cieta mazais puika un tad nomira. Bija mitra pievakare, vēl drusku līņāja, un istabu māca bieza krēsla.

Pēdējais vārds, ko puika neapzinīgi Izdvesa priekš nāves, bija — lapa. To viņš teica tikpat skaidri kā pirmo reizi sētā ar dzīvo lapu uz krūtīm.

— Lapa, — atkārtoja māte un raudāja.

Piepešs vēja brāziens atrāva durvis, un likās, ka kopā ar dzestro, mitro gaisu istabā ielidoja arī neredzama kļavas lapa, varbūt tā pati, ko kādreiz puika turēja piespiestu savam krūtīm.

Lapa nolaidās uz mirušā puikas pieres un aizklāja ar savu zaļumu viņa acis.

Vēlā vakarā puiku nomazgātu kreklā nolika uz divām malkas pagalēm šķūnī. Skaidas bija mitras un lipa pie apaviem.

Pēc pusnakts puikas mazais ķermenis bija pilnīgi atdzisis un balts. Sūrs mitrums krājās uz zoda, šķūnīša kaktos, bet puikas dvēsele uz zaļas kļavas lapas peldēja pretim debesīm.

REŅĢU ANDREJS

Ceturto dienu dirn reņģu Andrejs savās cisās, un labāk nepaliek. Sākumā vēl viņš varēja izlīst no sava šķūnīša, norāpties gar mēslu kasti lejup un tur pēc atpūtas uz trim ķieģeļiem pāriet šauro sētu, lai nokļūtu dzīvojamā mājā savās vajadzībās.

Tagad viņš savu smago miesu nevar vairs pacelt — vienīgi viņš var guļus pavilktics uz priekšu, lēnām nolienot no sava raibā, Izgulētā augu maisa.

Ueņģu Andrejs tomēr par to daudz neskumst. Priekš četriem gadiem, kad reņģu Andreju sadūra tumsā uz ielas pie Enkura, ari tad viņš nogulēja savā maisā piecas dienas bez kustēšanās un tikai sestā sāka rāpot uz vieniem sāniem.

Viss jau būtu labi. Maza starpība tomēr ir. Toreiz spēka nebija, bet labsajūta bija moža, šņabis garšoja, miegs nāca, un dvēsele bija mierīga. Pat dusmas nebija pret dūrēju.

Tagad pusstops stāv tikko aizskarts, skumst, bet lūpas un mēle netvīkst pēc tā. Arī sirds neņem pretī. Kreisā pusē tāda dīvaina, smaga sajūta, it kā visu laiku plats, liels ķieģelis gulētu tur virsū.

Kaut varētu šo ķieģeli novākt, aizsviest prom. Velti kreisā, sapampusē roka grābsta kailās krūtis, krekls atrauts vaļā, lai būtu vieglāka elpa, drūmā ķieģeļa uz krūtīm nevar atrast. Tas ir kaut kur dziļāk, zem ādas, zem ribām, iekšā, guļ tur un smagi cilājas.

Dažreiz ir tīri labi. Var mierīgi gulēt un skatīties melnajos šķūnīša griestos, kur kustas putekļi, skrien simtkāji un blaktis.

Aiz plānajiem dēļiem un jumta nodarvotās papes reņģu Andrejs jūt un iedomājas sauli; tā pāri vecpilsētas sūrajiem namiem nāk un silda Andreja šķūnīša jumtu, tad paņem viņa vārgo elpu un aiznes Daugavas lēnajai straumei.

Daugavu gan gribētos redzēt. Tās lielo, brūno straumi, kurā vakaros sakāpj visas pilsētas ugunis, nami, tumšās debesis, koki, dziesmas un ilgas.

Lielā Daugava. Reņģu Andrejs gribētu sev dvēseli tik lielu kā Daugavu. Tad arī viņš sevī šūpotu visas debesis, dziesmas un kuģus no tālām zemēm. Bet dvēsele viņam ir maza un netīra kā krogus pelnu trauks.

Kāpēc? Viņš taču visu savu dzīvi centās būt godīgs un labs. Strādāja, nezaga, strādāja no rīta līdz vēlam vakaram, ja vajadzēja, pat naktīs, īpaši zivju laikā. Uzcītīgi stūma savus ratiņus, ievērojot visus satiksmes noteikumus. Un tomēr sieva viņu atstāja, aizgāja ar tādu, kam bija labākas drēbes un kas nesmirdēja pēc zivīm un sliktas tabakas. Bet vai viņš, reņģu Andrejs, bija pie šīs smakas vainīgs? Viņš taču nebija ar šo riebīgo zivju trānu miesā piedzimis. Tā bija iezīdusies viņa ādā šo ilgo gadu laikā, kopš viņš pelnīja dzīvei iztiku ar zivju pārvadāšanu.

Un slikto tabaku reņģu Andrejs pīpēja tāpēc, lai atliktu vairāk naudas ģimenei. Un tā izauga dēls, kas tagad var dzīvot un pelnīties kā izticis cilvēks, bet arī tas vēlāk atgrūda veco Andreju. Trāns jau nevienam nepatīk, īpaši, kur galdu klāj balta drāna un pie durvīm guļ kāju slaukāmais.

Tā tagad reņģu Andrejs viens, visu atstāts mocās ar savu bezspēku un sirds vājumu.

Pievakarē, ap to laiku, kad saule sēstas uz skursteņa malām, reņģu Andrejam kļūst sliktāk. Krūtis smagāk cilājas. Elpa jāvelk no plaušām laukā ar stangām. Kreisā ķermeņa puse pieplūst ar svinu un ir smaga, līdzīgi dzelzs sijai. Visu stāvu klāj auksti sviedri, acis zaudē asumu, un šķūnīša griesti pazūd tumsā. Apkārt ir tikai dunsta, virpuļojošs karstums, un neveiklā, druknā miesa dreb sīkās trīsās.

Reņģu Andrejs guļ tagad pusatvērtam acīm, vaļēju muti, lupas pietūkušas un sausas kā tāsis. Reņģu Andrejs jūtas kā pie pārkrautiem zivju ratiņiem, kurus viņam nav pa spēkam pavilkt.

liet reņģu Andrejs ir pacietīgs, dzīve viņu Ilgi mācījusi. Viņš guļ, elpo un galda, kad grūtums pāries. Andrejs zin, ka katrs grūtums pāriet un pēc tā nāk atvieglojums. Ja tas nepāriet, tad ar laiku ierodas sava izeja un varbūt pati labākā.

Šovakar, ceturtās dienas pievakarē, viņam īpaši grūti. Varbūt tur laiks vainīgs. Karstā diena padarījusi gaisu sausu un cietu ka vecu baltmaizi. Ne piles valguma. Liekas, viss gaiss pilns smilšu, adatu un sīku nagliņu. Katra elpa duras līdz sirdij un griež gurdās smadzenes.

Agrāk tādos brīžos galva bija tukša. Tā šķita kā pārsists trauks, kur lido cauri mušas, knišļi un zvirbuļi. Šovakar tur Ir savākta kopā visa bijusi dzīve.

Cilvēki, pazīstami, mīļi un slikti, iet cauri viņa smadzenēm, kaut ko kliegdami, runādami, bet, ko īsti, to reņģu Andrejs nav spējīgs saprast.

Šie cilvēki viņu skūpsta, sit, žņaudz un tad zūd. Kaut kur tālumā spēlē mūzika — asa, lauzīta. Cilvēki iet ļodzīdamies, telpa zem viņiem līgojas, un viss tas noris košā, dzeltānā gaismā ar melniem lukturiem un aukstu vēju.

Sliktais vējš met ķermeni saujām trīsas, no dzcltānas gaismas ir nelabi, bet ļaunie cilvēki žņaudz elpu, un reņģu Andrejs nespēj pakliegt. Viņš gribētu aizbēgt, bet tad parādās zvēri ar dīvainām, šausmīgām galvām, un reņģu Andrejam visi locekļi sastingst.

Mirklī, kad briesmīgie zvēri grasās reņģu Andreju tvert, pēkšņi no augšas nokrīt viņa zivju ratiņi, pilni ar zivju kastēm. Trakie zvēri pamet reņģu Andreju un uzklūp zivju kastēm.

Bet tad saskrien visas centrālā tirgus zivju sievas, resnas, trakām, bezkaunīgām balsīm, kliedz un dur viņu ar savām darba dakšiņām. Viena pakampj lielu, zaļu paplāti un sit reņģu Andrejam pa galvu. Viss pazūd, viss paliek klusu, ir tikai karsta tumsa un neapjaušams virpulis.

Reņģu Andrejs pamostas no nemaņas, kad ir jau liela krēsla. Ir drusku labāk. Nav vairs neganto reņģu sievu, visi zvēri aizbēguši, zaļo reņģu ratiņu un zaļās paplātes, kas trāpīja galvu, nav. Gaiss mierīgi, nesteigdamies plūst plaušās un viegli nāk atpakaļ.

Reņģu Andrejs paver acis, un tad viņš jūt uz tām drēbi. Tā ir valga un aizsedz gandrīz visu viņa skatu. Drēbe guļ arī viņam uz pieres. Viņš saņem savas smadzenes rokā un tad uzliek uz maza, gluda akmens pašā jūras vidū, lai nekur tās nevar aizbēgt, lai ne par ko citu tās nedomā kā tikai par to: vai pirms šausmīgā miega, pirms zvēriem un grūtas elpas viņam uz pieres bija šī valgā drēbe vai ne?

Smadzenes ļodzās un trīc, stāvot uz maza, gluda akmens; tās saraujas gluži maziņas un grib visiem spēkiem atcerēties brīdi pirms trakā, bezdibenīgā virpuļa, velti.

Bet varbūt šī mitrā, maigi glāstošā drēbe ir tikai visa lielā, smagā murga turpinājums. Visa reņģu Andreja pagājusī dzīve tikai uz mirkli pazudusi, paslēpusies šinī valgā, Iezilganā drēbē, lai pēc brīža nāktu atkal laukā kopā ar visām mokām, visiem zvēriem, cilvēkiem un zivju kastēm.

Ko grib šie cilvēki tieši šovakar no viņa? Viss taču ir garām, sen jau piedots, iedomās un sāpēs nodurts, apglabāts, norakts dziļi, dziļi dvēselē un ārpus dvēseles lielajā, neredzamajā aizmirstībā. Ak, šis milzīgais lauks, tur pat zelts pārvēršas putekļos, un cilvēku dvēseles peld augšup telpā kā tvaiks!

Kur un kā gadījusies šī drēbe? Reņģu Andrejs ceļ savu kreiso, smago roku, lai saņemtu valgo drēbi savos pirkstos, saņemtu, apskatītu. Tad viņš droši justu, vai tur slēpjas visi viņa rēgi, visi tie cilvēki, kas šovakar nelūgti un aizmirsti nāk viņam virsū, tver pie elpas un neļauj viņam ar savu sirdi iezvanīt ļaunu dienu.

Roka ceļas — lēni, bet ceļas. Tad pēkšņi kodu cita pieskaras tai, un klusa, sīka balss saka:

— Nevajag, Andrej, vai tev nav labāk? Reņģu Andrejs saraujas ka saldas nātras skarts.

Kur dzirdēta šī balss? Kādās dienas, kādos laikos? Un kā viņa šurp ai nākusi? Vai tā nav viena no tam, kas lielajā grūtuma nāca kliegdama virsū, dzellānas gaismas apspīdēta, un skūpstīja, skūpstīja veco Andreju, viņa uzpampušo, sarkano, rievaino seju. Vai ta nav ta pati? Melns lukturis tai uzgāzās virsū, un tad viss pazuda sarkanā virpulī. Tikai uz sarkanā virpuļa stāvēja vīrs un dziedāja kara dziesmu. Tas bija pats reņģu Andrejs.

Tagad viņš zin, šī balss ir tā pati. Bet vai tad viss grūtums turpinās? Reņģu Andrejs atkal ceļ augšup savu roku. Šī briesmīgā drēbe, noraut to nost un redzēt atkal gaismu, kaut pēc tam visam beigas.

Bet tikko dzirdētā balss atsāk: — Nevajag, Andrej, es tā esmu — Marta.

Marta. Kā varēja Marta šeit gadīties? Viņas rajons taču Marijas iela. Un pēkšņi viņa šeit, Vecrīgā.

Marta jūt slimā pārsteigumu un šaubas; viņa lēnām noņem no acīm un pieres valgo drānu. Un reņģu Andrejs atkal ierauga pasauli ar abām savām acīm, pasauli, kas plūst viņa mazajā šķūnīša telpā caur plaši atvērtajām durvīm.

Gaiss virs viņa galvas līgojas maigi kā dūjas spārns. Tajā ir Daugavas svaigums un smalkas, smalkas vljņu šļakatas; tajā ir liepu medus un smarža — rožaina kā rietošās debesis. Pat apaļīgs velkoņa pūtiens, rati, suņu rejas un tramvaja dzirksteles kūņojas šinī gaisā.

Un pēkšņi reņģu Andrejam kļūst kaut kā briesmīgi žēl. Sevis? Šī dīvainā gaisa, dzīves, visas pasaules, ko viņš pirmoreiz visā savā garajā mūžā izjūt tik asi, tik vienreizīgi, tik neaizmirstami? Kāpēc viņš to neiespēja agrāk? Kāpēc viņa dvēsele un acis bija līdz šim tik aklas? Un tikai šovakar viss kļuva skaidrs, saprotams, katrs nieks, katrs smalkums. Ja viņam pasniegtu zvirgzdu, viņš tajā redzētu visu savu nelaimīgo, nē, no šī brī/.a visu savu laimīgo dzīvi un dievu.

— Tu tā esi, Marta, kur tu biji tik ilgi? — teica viņa lūpas. Vārdi bija svinīgi un lieli. Visa šķūnīša telpa izpletās, pārvērtās plašā, augstā velvei urnā.

— Es tikai šovakar uzzināju, ka tu esi slims. Un tūdaļ nācu. Tas man bija jādara, tu taču arī par mani rūpējies.

Un jaunā meitene pasmaida savu krāsoto smaidu. Tas ir žēls, bet sirsnīgs. Tad viņa uzliek savu roku uz reņģu Andreja galvas un turpina:

— Kas tev sāp? Kāpēc tu esi tik grūti slims? Tevi piekāva, tu kriti?

— Nē, — izdveš reņģu Andrejs, — tas jau sākās sen — pagājušā nedēļā. Aptrūka elpas, nevarēju vairs pastumt ratiņus. Kreisā puse visa stīva, un sirdi žņaudz ...

Pēc šiem vārdiem Andrejs viss nosvīst. Lielas sviedru lāses sēd viņam uz pieres, un tajās šūpojas Martas jaunā, bet skumjā seja. Katru vārdu Andrejs nostumj no lūpām tikai ar lielām pūlēm. Un tagad viņš strauji un īsi elso. Liekas, ka elpa ieskrien tikai mutē un, tur ko briesmīgu un tumšu Ieraudzījusi, lido atpakaļ telpā un zvaigznēs.

— Nekas, — mierina viņu Marta, — pie manis nāk bieži kāds aptiekas māceklis. No viņa es pal ilgšu sirds zāles, un tad viss būs labi. Tu kļūsi atkal vesels. Un varēsi stumt savus ratiņus.

— Jā, tas būtu labi, — nočukst reņģu Andrejs un grib smaidīt, bet nespēj. Lūpas pārāk satūkušas, un smaids veļas no tām nost. Gan viņš cīnās uz tām noturēties — velti. Nākošā elpas pūsma norauj to bezdibenī, un smaids pazūd.

Reņģu Andrejs vēl ievelk dažus elpas malkus un turpina:

—- Ratiņi jau mani gaida. Ko tie darīs bez manis? Cits jau tos vairs neņems. Atpūtušies tie tagad labi. Un man jau pēc tik ilgas nedarīšanas būs veiksmes vairāk.

Andrejs apklust. Vienīgi viņa elpa staigā šņākdama kā caur sietu. Marta žēli skatās Andrejā. Cik ātri viņš Ir sabrucis. Vēl pagājušā gadā viņš bija spirgts un dzīvīgs, (inja darbā, dzēra un tomēr vienmēr apzinīgi kopa to, kad viņa hl|a slima. Bet tagad, skatoties viņā, to pārņem šaubas.

Slimnieks guj un ātri elpo. Acis pusvirus. Krēsla top arvienu lielāka. Ielās Iedegas spuldzes, un to dzeltanā gaisma, bāla un vāja, iespīd arī sētā, kur atrodas Andreja šķūnītis.

Pēkšņi slimnieks atver acis un saka:

— Marta, vai tu izpildīsi manu lūgumu?

— Jā, — atbild jaunā sieviete vientiesīgi un stingri.

— Viss kas var ar mani notikt, Marta. Es gribu vēl redzēt Daugavu. Tagad iela un Daugavas mala ir tukšāka. Palīdzi man nokļūt līdz turienei.

— Labi, — nosaka Marta, — cs tev palīdzēšu. Bet vai tev spēka pietiks?

— Tik daudz vēl bus. — Un reņģu Andrejs pieceļas pussē-dus, atbalstīdamies labās rokas elkonī.

Pa atvērtajām šķūnīša durvīm nāk iekšā svaigs vakara gaiss. Patīkams un liegs tas sēstas uz slimnieka krūtīm un burbuļodams plūst viņa mutē.

Mitros matus tas pārvelk ar plānu nožuvuma sietiņu, bet sviedru lāses nekoptajā, brūnajā bārdā sarauj mazas un tvirtas kā biezpiena druskas. Tās krīt uz slimnieka palaga līdzīgi zirņiem, ripo gar palaga slīpumu lejup un, tikai atsitoties pret cietajiem guļas dēļiem, pārplīst un smaržo ar vāru, rūgteni skābu vērsmi.

Marta palīdz apģērbties vecajam Andrejam. Uzvelk viņam tumši zilo goda kamzoli. Tajā viņš izskatās pēc veca jūrnieka. Sameklē vienā šķūnīša stūrī vecās koka tupeles. Tās vēl ir diezgan labas.

Viegls trāna aroms tin tupeles kā dzeltāni mati un sargā no mušām un tarakāniem. Dzidri klaudzēdamas, tās nokrīt pie Andreja kājām, jo to koka pazoles ir sausas un darinātas no tāda bērzu koka, kas audzis kalna galā un sarunājies ar mākoņiem un sauli. Tas daudz ir redzējis, un tā dvēsele glabā visas pasaules atbalsi.

— Man bija reiz apses koka tupeles, — ierunājas reņģu Andrejs, kad Marta stumj viņam otru tupeli kājā. — Tās bija vieglas un saldas kā skūpsts. Ar tām varēja visu dzīvi dejot kā paša kāzās. Tad tās man nozaga. Un no tā laika man dzīvē kļuva grūtāk.

Viņš apklust. Marta, abas tupeles uzvilkusi, pieceļas.

— Saki, Marta, — koka tupeles taču nevar paņemt visu viena cilvēka labumu? — jautā Andrejs.

— Nezinu, — rūgti pasmaida Marta, — bet viens vienīgs mirklis gan var paņemt visu cilvēka laimi. Tā bija ar mani, Andrej. Un tagad es staigāju tukšām rokām un jūtos kā vēlā rudenī puķu dobe.

— Pagaidi, — smagi izelpoja Andrejs, — bet viens mirklis var padarīt arī cilvēku laimīgu. Tā bija ar mani šovakar. Es esmu kā cits cilvēks. Es neesmu vairs vecais reņģu Andrejs. No ārienes jā, bet sirdī ne. Es tagad saprotu visu un piedodu visu. Līdz šim man bija iekšā smags, rūgtuma pilns augonis.

Reņģu Andrejs apklust, ievelk elpu, spožām acīm, it kā visu, visu zemi un tālo bezgalību glāstīdams, paskatās debesīs un atsāk:

— Šovakar tas augonis pārtrūka. Tu, Marta, tu biji tas pēdējais, liktenīgais pieskāriens. Negaidīts un stiprs. Neiedomājams un auglīgs kā jūra. Nu esmu cits.

Reņģu Andrejs beidz. Marta stāv viņa priekšā nošļukušām rokām. Brūnā āda virmo dīvainā gaismā, un vieglas, sārtas ielu uguņu atblāzmas lidinās šķūnīša kaktos kā lieli, neveikli taureņi. Tie līgo visu šķūnīša telpu, un visa esamība liekas kā šūpolēs.

— Vai iesim? — beidzot nočukst Martas lūpas. Saldas tirpas ir iezagušās Martas smadzenēs un tagad nolīst gar visu jauno ķermeni. Neviens nekad viņai nebija runājis tā kā šovakar šis vecais Andrejs — vārgs un salauzts savā miesā, bet ar viņas ierašanos kļuvis stiprāks un skaidrāks savā garā.

Viņa ir apmierināta ar sevi, un jauns spēks plūst katrā viņas audā. Viņa top sīksta kā koks, kas mūžīgi stāv vētrā un ar katru jaunu aukas brāzienu kļūst sīkstāks un cietāks pret uzmācīgo vēja varu.

— Iesim, — atkārto reņģu Andrejs, un tad viņi sāk savu lielo ceļu.

Lēnām Andrejs nolien gar veco mēslu kasti lejup sētā un atsēstas uz trim ķieģeļiem.

Galva griežas. Acīs nemitīgi virpo karuselis, kas paņem visas apkārtējās lietas — sētu, namus, kastes, Martu un tad griež te uz vienu, te otru pusi.

Visam ir savs laiks, arī karuseļa spēkam. Lēni gurstot, tas apstājas, un visa apkārtne nomierinājās: katra lieta notupstas savā vecajā, Ilggadīgajā vietā.

Reņģu Andrejs redz, ka šo četru dienu laikā nekas nav mainījies. Tikai krāsām radies dziļāks asums.

Kad reņģu Andrejs jūt savu sirdi lēnāk pukstam, viņš ar Martas piepalīdzību kustas pāri sētai. Marta nav augumā liela, bet rokas viņai stipras. Iešana daudz vieglāka.

Lēnām, ar stājieniem viņi iziet cauri ielas namam. Šeit ceļu apgrūtina četri pakāpieni augšup un pēc tam lejup. Viltīgi glūnot, tie tup savās noliktās vietās un sīki, sīki vēro, kā liek gājējs savus soļus uz to pleciem. Līdz kāja drusku pašķiebsies, tie tūdaļ atraus savu plecu, un gājējam jāmcklē savs ķermenis uz cietā kāpņu telpas klona.

Šaurajā ieliņā līdz Kaļķu ielas galam iešana visvieglākā. Reņģu Andrejs pēc katra soļa atvelk elpu, atspiezdamies ar labo roku mūrī vai durvīs. Tā soli pa solim, līdz Kaļķu iela klāt.

Tukšums aiz muguras, un sejā sabirst visas Daugavas malas uguņi. Abi tilti nosēstas skropstās, un skaņas kā liels bišu čemurs pielīp ausīm. Reņģu Andrejs pirmā mirklī apjūk. Uguņi, skaņas un tilta melnums viņu tikko nenogāž, bet Martas jaunā, stingrā roka to satur.

īsu brīdi reņģu Andrejs stāv uz stūra. Jūrnieka kamzolis kāri tver gaisu un tabaka dūmus. Garām paiet autobuss, un no tā dārdoņas ieskanas koka tupeļu bērzs. Andreja labā roka kā āķis turas mūrī.

Tad slimnieks liek nākošo soli, apkārt ap stūri. Pretim šalc koki, ugunis līgojas tumsā, un aiz tām zila kā biezs pudeles stikls šūpojas Daugava, klāta šļakatām, dūmiem, vizmu un drēgnumu.

Beidzot.

Sirds sakopo pēdējos spēkus, elpa kā vanags dodas plaušās, un viss stāvs šķiet pārtrūkusi stīga, kas sasieta un uzvilkta līdz galam otrreiz.

Reņģu Andreja koka tupeles uz bruģa klaudz. Tās ziņo ūdeņiem par Andreja tuvošanos.

Ceļš garām apstādījumiem paveikts. Vēl jātiek pāri sliedēm. Arī tām pāri. Daugavas krasts. Simtām zelta skaidu upes lielajā līmenī, un plašums, pilns ūdens lāšu, darvas, zivju smakas un tāles bez robežām un naida.

Beidzot.

Reņģu Andrejs trīcošiem pirkstiem tver noejas dzelzs vijas. Jākāpj līdz pašam galam, jākāpj pu slīpo noletni lejup līdz pašam upes līmenim, kur rēgojas mūžam mitrās, spožās pāļu galvas, kur tik daudz zivju pieņemts zaļajos ratiņos. Lūk, kur viņi — šie zaļie ratiņi stāv. Tie smilkst, tie būtu nākuši viņam, savam kungam un draugam, pretim, bet biezā ķēde tos tur un nelaiž.

Reņģu Andrejs nokāpj lejā līdz mazajai piestātnei un apsēstas uz tā paša akmeņa, kur viņš sēdējis kā zivju valdnieks. Straujš vējš purina viņa matus. Sāļais gaiss tīkami dedzina seju, lien cauri kamzolam un veldzinoši glāsta miesu.

Andrejs sēd un skatās.

Tuvējā lampa izklājusi dzeltānu lakatu pār visu mazo piestātni. Andrejs skatās un redz: Šodien te Ir strādāts. Daudz zvīņu mirgo apaļo oļu starpās, gluži svaigas, mitras, ar asu spīdumu un saldenu aromu, kas liek plānu nelabumu uz Andreja novājinātās sirds.

Žvadz tuvējai laivai ķēde. Viļņi sit Šļakatas pāri krastam, it kā gribētu redzēt Andreju — šo veco Daugavas vilku. Katrs akmens, katra spuldze un laiva te viņu pazīst.

«Labi, ka es esmu šeit atnācis,» domā reņģu Andrejs. «Te visi mani draugi, te mans darbs un man pašam kļūst drošāk.»

Pienāk Marta un atsēstas uz otra akmeņa. Viņa klusē. Kaut kur tālumā lēkā uguns. Un tad viņa saka:

— Andrej, tu Daugavu esi redzējis, iesim nu mājās.

— Mājās, — it kā ar sevi runā reņģu Andrejs, — kur tad? Te jau ir manas mājas. Tur tas šķūnītis — tās nebija manas mājas, tas bija mans posts. Tur es nonīku un zaudē|u savu spēku. Manas mājas un mans darbs Ir te. Te es esmu cīnījies, un te es arī palikšu.

Andrejs apklust: viņam pietrūkst elpas. Lielās pārmaiņas vara, kas satrauca visus viņa pēdējos spēkus, pagaist. Viņu atkal pārņem nespēks, un ķermeņa labā puse pielīst ar svinu. Viņam jau grūti nosēdēt uz akmeņa. Viņš līgojas — sākumā lēni, tad vairāk un vairāk.

Marta pamana šo aizdomīgo kustību. Satver Andreju un čukst viņam ausī:

— Iesim uz mājām.

— Nē, — ar pūlēm sāk Andrejs, — to, te, es negribu un arī nevaru.

Un tad viņš lēni, ar Martas piepalīdzību atgulstas uz akmeņiem.

Pāri viņam nāk debesis ar zelta lampām un zvaigznēm. Tumsa aizplūst uz jūru. Pie kājām akmeņi, zvīņas un Daugava. Vējš nāk, glāsta viņa lūpas, saldina tā matus un cauri jūrnieka kam-zolam vēsina to vietu, kur sirds.

Velti.

Sūrā, zvīņotā vieta, kur reņģu Andrejs visu savu mūžu bija strādājis, viņam kļūst arī par pēdējo cīņas vietu.

Labā roka guļ auksta kā apgruzdusi pagale sniegā. Kāja ir mirusi, un labā acs raugās tālē akla kā mēness.

Reņģu Andreja krūtīs iekāpušas kādas sliktas, sadauzītas ermoņikas. Tās katrā elpas vilcienā gārdz un šņāc, krūtīm plokot. Uz lūpām izkāpj putas, bet zūd, tikko tās ierauga vējš un pārdur.

Marta notupstas uz ceļiem pie mirēja un raugās tā sejā. Tā ir mierīga kā pēc liela darba. Tā ir pat skaista. Viņā vīd un nerimst tas plašums un debesīgums, tā dziļā piedošana un mīla, ko vecais reņģu Andrejs ieguva šovakar.

Viss Andreja ķermenis smags un ciets, vienīgi gārdzošā elpa liecina, ka viņš vēl dzīvs. Reņģu Andrejs šķiras no šīs dzīves lēnām, kā vīrs, kā uzvarētājs, bez steigas, šķiras tajā vietā, kur visu savu dzīvi godīgi darījis krietnu savu soli.

Viņa dvēsele saplūst kopā ar Daugavu, akmeņiem, zaļajiem zivju ratiņiem, zvīņām un Martas elpu te, kur tā bija augusi, dzīvojusi un cietusi.

Reņģu Andreja beidzamais elpas tvēriens ir kluss un viegls. Tad ķermeņa kreisā puse it kā drusku saraujas, viegla nopūta saļimst uz lūpām, un Marta raudot aizspiež acis.

Tad viņa kāpj augšā pie koka tilta un ziņo kārtībniekam par reņģu Andreja nāvi. Viņš pieliek roku cepurei un iet Martai līdz. Kārtībnieks labi pazīst Andreju un veikli pieraksta savā piezīmju grāmatiņā viņa vārdu.

KIRILS SĀRTUMS

25. janvāris. Izlecu no Kultas, pieskrienu logam un skatos — 25°. Vienā rāvienā esmu biksēs, svārkos un divos spilgti raibos kamzoļos. Lecu pie pumpja. Ciet. Aizsalis. Jūtu tikai: kaut kur lejā caurulēs tup dūmi. Sētniece sēd pagrabā un svilina vecus salmus: grib atkausēt vadus.

Skatos — uz plīts katls. Grūžu roku iekšā — ledus auksts ūdens. Kaut kā nomazgāju seju. Grasos sēsties pie galda. Ienāk māte.

— Ēd vien, dēls. Es gribu ar tevi drusku parunāt.

— Kas par lielu?

— Pēc viena mēneša 3. martā vienam tavam krustdēlam dzimšanas diena, pēc trim dienām 6. martā tavam otram krustdēlam tāda pati svētku diena.

— Dīvaina sagadīšanās, — nomurminu es.

— Man šķiet, tev vajadzēs viņus apciemot. Vai par dāvanām esi ko domājis?

— Es, māt, laikam nevarēšu iet.

— Kāpēc?

— Nezinu, ko dāvāt, un man ari nav naudas, ko nopirkt.

— Vai tu nevarētu viņiem ko dāvāt, kas tev naudā neko nemaksā?

— Nu ko? Man ir daži veci, slaveni zekserl. Starp tiem viens bitaks, ko saspiedis vēl priekš kara Marijas Ielas tramvajs. Man ir šaujamā linga, ar ko es esmu trāpījis Feniksa logos piecdesmit soļu attālumā. Izkaltēta runča aste, runča, kurš, atminies, nokoda muins vistas Dīķu iela un kuru es trešā dienā sagūstīju un aiznesu nozāļot. Varbūt no šīm dārgām piemiņām man atteikties un atdot tās maniem krustdēliem?

— Nē! Kamdēļ tev postīt savu pagātni. Padomā. Vai tu tiešām vēl nevari ko citu dāvāt?

Es atspiedu galvu plaukstās un domāju. Nekas derīgs man nenāca prātā. Vienīgi kaut kur tālumā tikko manāmas bāli zilganas plīvoja domas par parādiem, par to, kur aizņemties naudu un kādā nomales kino iet laupītāju filma.

Es klusēju.

— Hm, — ierunājās atkal māte. — Tu taču viņiem varētu dāvāt paša sacerētu stāstu.

Es sadzelts uzlēcu kājās.

— Pareizi. Atvaino, ka manas smadzenes iesalušas vairāk vēl par mūsu pumpi. Šovakar pat pēc darba es rakstīšu. Tiešām. Pašsacerētu stāstu. Tas ir kas lielisks!

Es devos no istabas pieliekamā kambarī. Tur es sameklēju tēva vaļenkus, ar kuriem tas Krievijā gāja pēc ūdens. Tad apnēsātas kavalērista bikses ar vatētiem ceļgaliem un brūnām ādām apšūtu dibenu. Bez tam vecu šalli, pamestu brāļa karakula cepuri un mātes adīto kamzoli. Visas šīs man noderīgās lietas es savācu, pabāzu zem gultas un aizsteidzos darbā.

Pēcpusdienā, tikko pulkstenis nosita četri, es tūlīt metos no darbnīcas laukā. Ātri apģērbos un devos maļas.

— Pagaidi, — vārtos mani apturCļa Idzinskis, darba biedrs. — Ieiesim Imantā biljardu pasist. Latu partija.

— Nē, paldies. Man nav laika.

— Uja, uja.

— Man svarīgas darīšanas. — Un es metos tālāk.

— Ko tenko. — Satvēra viņš mani pie elkoņa: — Kas tev var būt par darīšanām? Mātei mušas sitīsi, vai?

— Es rakstīšu stāstu. Saviem krustdēliem stāstu.

— Vai tu jucis. Tādā aukstumā rakstīt stāstu, — bārās Idzinskis.

— Saviem krustdēliem es to varu. Kaut arī uz ziemeļpola. Sveiki!

Idzinskis palika vārtos ar ieplestu muti. Nabags no tā dabāja bronhītu.

Mājās nonācis, tūdaļ izvelku no savas pagultes tur noslēptās drēbes un ietērpjos tajās. Esmu apburošs. Tad sēstos pie galda. Izrādās, esmu tintes pudelīti no agrākiem laikiem aizmirsis uz loga palodas. Nolieku to sev uz galda priekšā. Paņemu papīru un ar smalki imitētu ziloņkaula papīra nazi sagriežu to mazās, patīkamās loksnēs. Čauganā čupā tās noguļas uz galda zaļā papīra un drusku smaržo pēc ilgi maisā turētiem rīsiem, vīstošām skujām un nevēdinātā, sadzeltējušā gaisa istabas kaktos. Es jūtu, ka šī smarža dara mani drusku nemierīgu.

Atveru tintes pudelīti un mērcu viņā spalvaskātu. Tas gaiši zaļganā krāsā un noklāts maziem papīrīšiem, uz kuriem noglez-noti daži svarīgākie gadījumi no Napoleona dzīves. Spalvaskāts tintes pudelītē atduras pret kaut ko cietu. Kas, tintes nav'f Nē, tā iesalusi. Es pakampju pudelīti un nolieku lo uz plīts, pats apsēstos pie uguns un pēc bilžu iesnaužos. Pēkšņi revolvera Šāvienam līdzīgs sprādziens mani pamodina. Tintes pudelīte pušu. Pudelītes zilais šķidrums pludo uz plīts karstās virsmas, šņāc, kūp un smaržo pēc skābiem gurķiem. Esmu bezgala nelaimīgs, redzot, ka mans apbrīnojamais stāsts, šņākdams un kūpēdams kā maza lokomotīve, izzūd gaisā.

Vecā pieliekamā kambarī atrodu citu tintes pudelīti, no kuras es zēnībā biju smēlies savus labākos domu rakstus. Viņas dibenā vēl drusku plīkš tinte, tikai tās virsma klātu bāllzuļ-ganu, čaugu pelējuma kārtu. No šīs iznāks viens varens stāsts.

Es sēstos atkal pie galda. Bet rakstīšana neveicas. Paiet viena stunda, otra, trešā. No pilnās spalvas nokrīt papīrā viena tintes lāse, tad otra. Mana galva tukša. I.aiks Iet klusi kā muša. Tramvaji apstājas braukt. Beidzamais ormanis nokllnkš uz manas loga rūts. Virs manas galvas savā dzīvoklī krāc vecais jūras kapteinis, kas rītos ceļas Jau plecos, ēdina savu pērtiķi un stundām ilgi spēlē uz savas dīvainās, pāršķeltam arbūzam līdzīgās citras.

Es sēdu pie galda pilnīgā izmisumā un neapzinīgi metu savas acis no viena priekšmeta uz otru. Pēkšņi mans skats atduras vienā manuskriptā, kas guj pie sienas plauktā. Amadeuss Stirna un Kirils Sārtums. «Mūžīgā tuksneša karavāne» — skatu luga 3 cēlienos. Es un Sārtums. Mēs esam kādreiz kopīgi sarakstījuši lugu, kuru uzveda teātris, kurš nemaksāja honorārus un kura direktors, resns, smags vīrs, mēdza teikt: «Autoriem jādzīvo pusbadā, tad tie labāk un sirsnīgāk raksta.» Kamdēļ mēs tagad nevaram kopīgi uzrakstīt stāstu? Vai tad arī par stāstu mēs nesaņemtu naudu? Nevar būt. Šis stāsts būtu pilns neatrasta zelta, varonības, pilns drausmīgu piedzīvojumu, tīģeru, mūžamežu un pašaizliedzības. Tur būtu zēni karstām sirdīm, drosmīgu garu. Par to mums maksātu.

Es metu spalvu pie malas; aizkorķēju savu slaveno tintes pudelīti. Rauju nost visas savas siltās drēbes un eju gulēt. Rīt es došos pie Sārtuma, un jauns stāsts plūdīs uz priekšu kā ūdens renstelē.

Tomēr miegs man nenāk. Es jūtos pārāk satraukts no savas jaunās domas. Es griežos no vieniem sāniem uz otriem. Skaitu līdz miljonam. Pārlieku galvu tur, kur man bija kājas. Spiežu pieri pie aukstās sienas. Bet miegs nenāk. Gribas vai nakts vidū drāzties pie sava drauga. Neatliek nekas cits, jalet mātes istabā pēc miega pilieniem.

Klusi iežogos viņas kambarī. Grābstos uz kumodes starp pudelītēm pēc īstās un dažas no tām apgāžu.

— Kas tur? — vaicā uztrūkusies māte. — Ak tu? Ko vazājies nakts laikā apkārt? Vai peles ķer?

— Man nenāk miegs. Gribētu pāri desmit pilienu tavu sirds drapju.

Māte pieceļas. Paņem vecu kapara karotīti, kas mirdz kā zelts un divreiz vecāka par mani. Tā pirkta krievu pilsētā Tulā, kur gatavo arī slavenus patvārus. Karotītes kātā Iegravēta maza, koša roze, kas liekas smaržojam, un tai gar malām teicieni — «Lai dievs tev palīdz» un «Ēd vesels». Tad viņa Iesmeļ karotītē drusku cukura no bāli dzeltāna trauka ar iezaļganu, kuplu osu. Cukurs smaržo pēc apelsīna, jo tas klāts ar šā augļa mizu. Pēc paņem mazu, smagu pudelīti ar stikla aizbāzni un, stipri lupām čampstinot, pilina cukurā baldriānu.

Istaba pildās reibinošu smaržu. Es noriju karotītes saturu — dzeltānzaļgano cukuru. Nāsīs man Iebirst baldriāna možums. Elpu sadzeļ viņa vēsās adatas.

— Kā tev iet ar stāstu? — vaicā man māte.

— Lieliski, gandrīz jau pabeigts.

Tad es eju savā istabā un mierīgi iemiegu.

Otrā rītā svētdiena. Kā ceļos, tūdaļ dodos pie sava drauga Sārtuma. Pakampju tikai līdz vienu ūdens kliņģeri un gabalu Kuldīgas siera sarkanā iesaiņojumā.

Sārtums dzīvo Antonijas ielā, pagrabā, gultas vietā pie kāda sētnieka. Sētnieks vecpuisis, pāri piecdesmitiem, visu pasaules karu cīnījies kā 5. pulka strēlnieks, vairākās vietās Ievainots. Bermonta laikā bijis tais latviešu karaspēka daļās, kas sturmējušas cementa fabriku. Tagad viņš dzīvo pavisam klusu un ielīgsmo sevi ar atmiņām. Vakaros viņš dzer aveņkaulu tēju, piekožot klāt gabaliņu krāsainā cukura. Piecas minūtes pēc desmitiem noauj savus garos zābakus un pieliek tos krāsnij žāvēties. Pats pēc tam staigā iepelēkās, izrakstītās vilnas zeķēs, pīpē paštaisītas cigaretes un stāsta stundām ilgi savus kauju piedzīvojumus.

Mans draugs Sārtums ir rakstnieks. Viņš sadomā stāstus un lugas. Stāstus viņam nekur nedrukā, bet lugas Izrāda bez maksas. Tomēr viņš neskumst. Savu dzīves Izliku tas nopelna, zāģējot uz pusēm ar sētnieku malku lielā nama iemītniekiem vai strādājot kopmoderniecībās par piena Izvadātāju. Tas grūts darbs, bet stiprina un cietē garu. Jau četros no rīta jābūt darbā, jāskalo pudeles, pēc tam tās piepildītas jālzvadā veikaliem.

Sārtuma stāsti dīvaini, un viņa lugas satricinošas. Savu agro jaunību viņš pavadījis Sibīrijā, kur daudz zelta, mežu un vilku, kur liels, neiedomājams aukstums un zila bezgalība. Sibīrijā viņš nosaldējis ausis. Tās viņam vienmēr uz pavasara pusi čūlo, sāp un reizēm spīd zilganā krāsā. Sibīrija viņš arī izaudzis tikpat liels kā varenās tundru priedes. Kad tas krogu cērt dūri letē, visas glāzes salecas augstu gaisā, ieskanas un atkrīt atkal tieši tai pašā vietā atpaka|. Cūku šķiņķi apsviežas uz otru pusi, bet alus pudeles atsprāgst pašas no sevis.

Sārtums arī brīnišķīgs šāvējs. Reiz Sibīrijā puskilometra attālumā joņojis vilks.

— Tēv, kurā kājā tu gribi lai es vilkam trāpu? — jautājis Sārtums.

— Labā, — skanējusi atbilde.

Sekojis šāviens. Lode trāpījusi vilku labā kājā. Norībējis otrs šāviens. Vilks apmetis kūleni un palicis guļam sniegā.

Pilsētas bagātākais zvēru tirgotājs gribējis Sārtumu salīgt sev par mednieku. Solījis veselu bagātību. Sārtums nav gājis. Un tā nu tagad viņš vadā pienu, zāģē malku un raksta ērmīgus stāstus.

Lai justos vienmēr stiprs un vesels, viņš katru rītu dzer ledus aukstas paniņas un ēd biezpienu ar vecu, sakaltušu rupju maizi.

Kādreiz cirku Sārtums strādājis ka žonglieris, tādēļ tagad viņš veselu kasti pudeļu nes viegli uz galvas un vēl katrā padusē pa vienai.

Man vēl daudz kas būtu par viņu sakums, bet es esmu jau sasniedzis viņa mītni.

Sētnieks stāv vārtos, pīpē un, ieraudzījis mani, saka:

— Ej vien iekšā, Sārtums beidzas nost. Es jau viņam teicu, ka biezpiens nav nekāds dzīvības glābējs, būtu katru vakaru krūtis un muguru ieziedis ar mentolu, justos vesels kā rutkis.

Steidzos tālāk. Tikko paveru istabas durvis, man pretim jau metas vesels blāķis mīksta, vilnaina siltuma. Tas man lien mutē, nāsis, aizklāj brilles un ka balta plēve uzmetas maiiai mēteļa drēbei.

Sārtums guļ savā madracī aiz noplukušiem, zaļganiem aizkariem. Mazā dzelzs krāsniņā kvēlo dažas ogles. Uz plīts stāv trumulis un tikko jaušami kūp ar savu vienīgo nāsi.

Sārtums guļ uz muguras, un pār viņu novēlies vesels kalns dobu, lakatu, ādu, bet visam tam pāri vēta zaldāta kaujas mētelis rūsgans kā vēlā rudenī virši. Sārtums šķiet aizmidzis. Viņš smagi elpo, un labā nāss viņam spēcīgi svilpo. Mati valgi un spīd kā taukiem ieziesti; uz pieres un uz virslūpas tup dažas gaiši dzeltanas, lielas sviedru lāses un trīc. Laikam viņām vēsi.

Es pieliecos un saucu slimnieku vārdā:

— Sārtumi

Viņš guļ joprojām. Es pielieku savu pirkstu viņa mitram deguna galam. Tas pats. Ienāk vecais zaldāts sētnieks un apsēstas pie krāsniņas.

— Jā, arī es tā reiz gulēju Minskas hospitāli. Divas nedēļas nemaņa, bez ēšanas, pīpēšanas un spļaušanas. Kad piecēlos, biju sauss un plāns ka bērza tāss. Gan paries.

Sārtuma nāss turpina svilpot. Svilpošanai pievienojas viegli

gārdzieni krūtīs.

— Vai ārsts bijis? — vaicāju sētniekam.

— Kur nu. Mums nav naudas.

Es noslauku slimniekam seju. Tagad viņš kaut ko runa. Ko īsti, nevaru saprast. Tad paceļ savu labo roku un kaut ko neatlaidīgi rauš sev no pieres nost.

— Viņš murgo, — saku es sētniekam. — Zaldāt, neatstāj viņu vienu. Slimnieks var izlēkt no gultas un aizskriet projām.

Es iešu pēc ārsta.

— Labi, — nosaka sētnieks un piesēstas gultai. — Ja viņš lēw:s augšā, es to piesiešu.

Steidzos pie viena sava drauga ārsta. Atvedu to. Tas apskata slimnieku, nesaka nekā, paraksta zāles un aiziet.

Pēc piecām dienām Sārtums jau virina acis, muļķīgi smaida un neko neēd. Sētnieks baras un stāsta savus kara piedzīvojumus. Beidzot Sārtums ar mieru ēst, viņam pagalam apnikušas vecā drauga kara dēkas. Mēs abi ar sētnieku esam ļoti priecīgi. Viņš sīki saskalda sausu bērza pagali un iekurina plīti. Es iesmērēju pannu ar taukiem, uzlieku uz tās rūpīgi notīrītas reņģu šķēles un cepu. Vēl pielieku klāt drusku sviesta un piesitu svaigu olu. Panna uz uguns sprakš un liesmo.

Tad šo virumu pasniedzu Sārtumam. Tas visu to noēd vienā mirklī.

— Apēda, — saucu es līksms.

— Tad jau viņš rīt būs vesels, — nosaka sētnieks. — Jāuzliek uz plīts viņa zābaki un jāiesmērē pazoles ar trānu.

— Laikam gan, — nosaka Sārtums un vāji pasmaida.

— Bet saki, — par ko tu tā murgoji? — vaicāju es viņam.

Mans jautājums, liekas, Sārtumu drusku satrauc. Viņš dīvaini

paskatās manī un tad vaicā:

— Vai es murgos ko runāju?

— Runāji gan, — atbildu es, — bet, ko īsti, nevarēju saprast.

Klusums. Sārtums kaut ko domā. Viņa bālā, iegarenā sejā

iezogas vieglas skumjas, kas ar katru mirkli kļūst redzamākas.

— Un tad pēc brīža, — turpinu es, — kad es tev noslaucīju seju, tu ar roku neatlaidīgi meģlna|l kaut ko no savas pieres noraust.

— Vai tiešām? — Sārtums ievaicājas ātri.

— Jā, — atbildu es, — bet beigsim. Iis redzu, tev šī saruna nepatīk, viņa tevi uztrauc. Tas tev var nnkt par sliktu.

— Nē, nē, — pārtrauc mani Sārtums, — viss jau pāri. Murgos es redzēju kādu savas dzīves posmu, kas man nebeidzās tikko traģiski. Par savu dzīvību es varu pateikties vienīgi laimes gadījumam.

Tu jau zini, ka tūlīt pēc atgriešanās no Krievijas es vienu laiku strādāju ceļojošā cirkū gan kā žonglieris, gan kā kasieris un grāmatvedis. Mēs apceļojām visas Zlemeļlatvijas pilsētiņas, miestus un apdzīvotas vietas, visur gūstot lielu piekrišanu.

Pārvaldnieks mūsu cirkam bija kāds vecs Izbijis bokseris, liels, drūms un sīksts cilvēks. Viņu nīda viss cirkus personāls. Vaļas brīžos pārvaldnieks nodevās kāršu spēlei un dzeršanai. Viņa pretspēlētāji parasti bija klauns Koku, žonglieris Eirdusī un milzis nēģeris Ābrahams — bokseris. Katra karšu partija gandii/. vienmēr Izbeidzās ar milzīgu laulāšanos un pa reizei arī kaušanos. Nēģeris Ābrahams vairākas reizes man žēlojās, ka misters pārvaldnieks blēdījot un vienmēr šos apkrāpjot. Nēģera naids uz pārvaldnieku augu katru dienu.

1922. gada janvāri mēs nonācām Madonā. Atminos, briesmīgi sala. Noīrējām dažas istabiņas labākā Madonas viesnīcā. Naktī pēc pirmās labvēlīgās un materiāli spožās izrādes atkal, kā parasts, visi četri spēlmaņi sēdās pie galda. Es blakus istabā kārtoju izrādes rēķinus. Spēle sākumā bija klusa. Čaukstēja tikai dalāmās kārtis, ieskanējās paretam nauda, un vienīgi nēģeris Ābrahams kādreiz kaut ko ierūcās. Viņš stipri cieta no lielā, barga aukstuma un tāpēc nervozēja, liet varbūt viņu dziļais naids bija vainīgs.

Pēc brīža apkalpotājs ienesa degvīnu un alu. Spēle kļuva asāka, balsis skaļākas. Pārvaldnieks, kā vienmēr, vinnēja un skaļi, dārdoši smējās, sizdams savu milzīgo, spalvaino dūri galdā. Liesma manas istabas petrolejas lampā no šiem sitieniem raustījās. Ūdens karafē skanēja stikla aizbāznis, un man kaut kas nepatīkami dūra ausīs.

Pēkšņi nēģeris Ābrahams sāka nelaba balsī kliegt, maisīdams kopā vārdus no dažādām valodām. Jau nākošā mirklī otrā istabā plīsa trauki, galds gāzās un lūza krēsli. Bija dzirdami dobji, vienmērīgi sitieni un stenēšana. Piepeši sienā atsprāga blakus telpas durvis, un manā istabā ieskrēja pārvaldnieks, un trīcošu seju iegāzās milzīgais nēģeris. Pārvaldnieks trieca viņam ar krēsla kāju pa galvu. Velti. Nēģeris meta savu dūri pārvaldnieka sejā un kauca. Es pārbijies metos no istabas laukā.

To ieraudzīja Ābrahams un domāja, ka es dodos pēc palīgiem. Negaidīts trieciens sejā atņēma man samaņu. Pamodos es tikai pēc divām dienām pilsētas slimnīcā. Man acis redzēja sārtu gaismu, visas apkārtējās lietas tinās dūmainā plīvuri, un žēlsirdīgā māsa te izplūda manā priekšā gaisīga un bezveidīga kā mākonis, te atkal saplūda kopā tik maza kā kniepadatas galviņa. Pēc četrām dienām es atstāju slimnīcu, manā galvā gulēja kāda nebeidzama dvinga. Pārvaldnieks bija jau paglabāts Madonas kapos. Ābrahams sēdēja Rīgas Centrālcietumā. Tur viņš pēc diviem mēnešiem nomira.

Tvans manā galvā no tā laika nekad nav mazinājies. Vienmēr man šķiet, ka pierē man sēd kāda liela, zila muša, kas tur nepārtraukti iekšā dīc, un no tā rodas mans dīvainais skurbums galvā. Gluži to pašu reibumu es izjutu 1919. gadā Sa-mārā pēc tīfa gu|as — tikai daudz mazākā mērā. Arī tagad man dūc galva. Tā vien liekas, ka viens zem mana deguna nepārtraukti dedzina pērnos izkaltušos vaivarājus.

Pēc trim dienām Sārtums uzceļas un sāk staigāt. Runā maz, vairāk tikai sēd un skatās tālē. Ēd lēnām un prātīgi kā vecis un bez kādas labpatikas. Vecais sētnieks staigā un groza galvu.

— Paklau, — viņš, novilcis mani sāņus, saka, — ar Sārtumu nav kaut kas kārtībā. Ja es to sastaptu kara hospitālī Minskā, es skaidri teiktu, ka viņš smagi kontuzēts.

— Nerunā niekus, — norūcu es, bet dīvains baigums ieslīd man dvēselē.

Otrā rītā es sastopu Sārtumu pie vārtiem. Viņš stāv, ietinies sētnieka vecā kara mētelī, un skatās mākoņos.

— Ko tu te dari? — vaicāju es viņam.

— Es? — brīnās viņš. — Es komandēju mākoņus.

— Kā, mākoņus? — nobālu es.

— Nu protams. Sārtos pret pelēkiem. Bet nerunāsim. Tu no tā nekā nesaproti.

Tad viņš mīklaini pasmaida. Pamāj ar roku debesīm un kāpj man līdz pagraba. Vējš purina viņa matus. Sniegs čirkst zem kājām kā zvirbuļi.

Tās pašas dienas vakarā pie manis atnāk sētnieks. Viņš liekas saguris. Uz sliekšņa apskata savus zābaku papēžus, lēni ienāk un apsēstas uz pirmā krēsla malas. Viņš aplicis Inu apkaklīti un pielicis pulkstenim smago zelta šalli.

I h pie tevis svarīgās darīšanās, nosaka viņš un nopūšas I it I la ka miršanas lietā.

Kas? — uzlecu es kājās. — Vai Sārtums sev ko padarījis?

Nē, — lēni novelk sētnieks. Gluži tīri tā nu nav. Bet, kad cilvēks sajūk, vai viņš tad nav tikpat kā miris? Un mūsu mīļais Sārtums šodien sajuka prātā.

Sētnieks apklust. Viņam grūti runāt. Es stāvu, kā esmu — pielēcis kājās, vēsu bālumu sejā. Un neatrodu neviena vārda.

- Tas notika īsi pēc pusdienām, — atsāk sētnieks. — Sārtums ieēda tikai dažus niekus un izgāja laukā. Sastapis trepēs resnu žīdieti no trešā dzīvokļa, viņš tai nikni uzbrēca, lai tā mirstot. Būšot nabagiem varena ēsma. 7.Idleto ballēs tikko art nenomirusi. Sārtumu es atvedu dzīvokli. Nelabu turpinājumu jauzdams, es viņam no muguras puses uzmetu striķi un piesēju plīts stabam, bet pats devos šurp. Mēs esam viņa vienīgie draugi, mums viņa labā kaut kas jādara.

— Ko mēs varam vairs darīt, vienīgi ievietot viņu Sarkan-kalnā, — iesaucos es.

— Labi, — saka sētnieks un pieceļas. — Tagad aiziesim pie viņa.

Ir jau liela tumsa, kad mēs nonākam līdz sētnieka pagrabam. Ieejam un aizdedzinām uguni. Pie staba šņākdams un stenēdams raustās Sārtums. Viņš ar kājām izdauzījis lielu robu plīts ķieģeļu sānā un ar rokām norausis stabam daudzās vietās apmetumu.

Ieraudzījis mūs, viņš pēkšņi iekliedzas:

— A, nu ko, pārdevāt manus manuskriptus? Cik saņēmāt? Tagad abi laidīsaties uz Āfriku, bet es te lai noslāpstu.

Neģēļi! — Un viņš sāk neaprakstāmā niknumā dauzīt ar kājām plīts sānus un triekt galvu pret staba vēso mūri.

Sētnieks stāv durvīs un drūmi, sāpīgi klusē. Es viss trīcu, tad saņemos un lēni tuvojos Sārtumam. Man bail, ka viņš nepārsit galvu.

— Nenāc klāt! — kliedz Sārtums, manot manu tuvošanos, un sāk vēl vairāk spārdīties. Seja viņam apdauzīta, asiņaina. Lūpu kaktos zaļganas putas.

Piepeši sētnieks sakustas, paņem no kakta pilno ūdens spaini un, ne vārda neteikdams, uzgāž to virsū Sārtumam. Tas iegaudojas kā izsalcis vilks. Odens straumēm plūst no viņa ķermeņa un drīz visu grīdu klāj ar plānu valguma plēvi. Sārtums no tā paliek it kā klusāks, apzinīgāks.

— Es jau zinu, kas trakiem vajadzīgs, — nosaka sētnieks un apsēstas kaktā, — Minskas hospitālī tāpat darīja.

Es pieeju Sārtumam klāt. Viņš mierīgs, klusē un raugās manī degošām acīm. Labā vaigā viņam dziļa rēta, no kuras lēnām sūcas tumšas asinis un pil uz viņa krūtīm. Lūpas pārsistas un uzpampušas.

— Sārtum, kāpēc tu tāds esi? — runāju es lēni un cik iespējams mierīgi.

Sārtums pasmīn.

— Muša, muša pierē. Un es viņu nevaru nekā aizdzīt.

Tad viņš apklust un liekas gluži vienaldzīgs.

— Sārtum, es tevi palaidīšu. Vai tu būsi mierīgs?

Atbildes nav. Tomēr es palaižu viņu vaļā. Atguvis kustības brīvību, viņš ātriem soļiem dodas uz istabas vidu un tur kā suns noskurinās.

— Vai tev auksti?

— Nē.

Ieraudzījis kaktā lāpstu, viņš pieskrien tai klāt un ātri, kā slēpdamies pakampj to.

— Ko tu gribi darīt? — ierunājas otrā kaktā sētnieks.

Klusāk, — čukst Sārtums. — Tā ir šautene. Es iešu vilkus medīt. Tie no pilsētas visus suņus aiznesuši.

— Tā taču lāpsta, Sārtum, — iesāku es.

Lāpsta, — brīnās Sārtums, paskatās mani, tad sētniekā un domīgi noliek lāpstu kaktā.

Otra dienā pēc pusdienas Sārtumu vedam uz Sarkankalnu. Viņam rokās sarūsējusi kilo bundža, kas pilna dažādam vecām pogātu. Sārtums bārsta pogas zemē un laimīgi smejas.

Kungi, es dēstu tulpes. Kas te Izaugs tulpju! Skaistu tulpju!

Ziemas bālā, zeltaina saule viegli skar apvārsni, kad Sārtumu pieved Sarkankalna vārtiem. Koki pilni maigas, trizujošas sarmas. Drūmi klusē sarkanie iestādes korpusi.

Sārtums iestājas vārtos, norauj cepuri un kliedz:

— Tev sveiciens mans, tu, svētā vieta!

No tuvējiem kļaviem, kliedziena satraukts, paceļas melns vārnu bars.

Sārtums saslima, un stāstu saviem krustdēliem es neuz rakstl|u.

Kad pienācu pulku lielā svētku diena, māte pasmaidīja un teica:

— Aizpj pie viņiem un izstāsti par savu draugu Sārtumu. Var būt, ka viņi tad mācēs dzīvot.

AIZSLĒGTĀS DURVIS

Aleksis slims, un māte viņu nelaiž sētā.

Bet Aleksim briesmīgi gribas būt laukā. Šodien spīd saule; vakar lija lietus. Irdne cieta kā pliens, un pa viņu kūpēdama staigā saule.

ūdens guļ starp oļiem kā plaukstās. Un virsma ūdenim dreboša, silta un maiga kā zirgam purns.

Aleksis nolijušā, cietā irdnē pirmais liktu savus soļus. Tie tīrajā, skūtā smilts vaigā iezīmētos tik asi un skaidri, ka tos spētu saskatīt zilgme.

Aleksis justos kā pirmais cilvēks zemes virsū, kura pēdas slīkst pilnīgi neskartā zemē.

Kad pazoles būtu par daudz aplipušas ar irdni, Aleksis tās guldinātu peļķēs lēni, apdomīgi, tā, lai nesamirktu virsāda un neaizsmaktu kakls. Smilšu graudi, saļutušl ap sevi lielo, silto valgmi, atdalītos no pazoles un peldētu līdzīgi mazām, sārtām karūsām peļķes rāmajā ūdenī.

Bet Aleksis slims, un viņam Jfisēd Istabā. Sāp krūtis. It kā viens adatu vilktu plaušām cauri. Un šodien saule viena pati apkampj pasauli.

Lai kaut drusku justos kā laukā, Aleksis apāvis kājas un uzlicis cepuri galvā. Mazliet sūt piere, bet tas nekas. Aleksis staigā lieliem soļiem istabā no vienu kakta līdz otram un iedomājas, ka zem viņa soļiem čirkst smiltis. Zemi viņš jūt, iebāžot pirkstu lielajā puķu podā. Peļķi viņam tēlo lielā ūdens lāse, kas pie laistīšanas izvēlusies no puķu poda. Lāse guļ uz grīdas trekna, tumša un apaļa kā zemes bite. Tā vien liekas, ka viņa ledtiksies un pacelsies spārnos.

l)z lielā gumijas koka lapas tup saules stars plats un auž dzcltānu dvieli. Aleksis staigā no vienas stenas līdz otrai, dziļi elpo, lai Ievilktu plaušās skaidro gaisu. Tomei nav ta kā laukā. Kaut ka trūkst. Kājas ejot klaudz par stipru uz grīdas: la neprot tik labi pakampt soļu troksni kā smiltis.

Ati Iedomāta peļķe izrādījās pārak vaļa. Tikko Aleksis tai piedara pirkstu, la pārsprāga kā augonis un Izplūda uz grīdas garfl» sārtā svītra.

Vienīgi cepure, ta sCd galva gluži kā sētā — mierīgi, ar apziņu, ko dara. Aleksis noņem cepuri no galvas, aplūko to un noslauka sasvīdušo pieri.

(tarām logiem sētā iegriežas malkas zāģeri. Aleksis pielīp rūtij kā lapa. Beidzamā zāģera mugura vēl ielīgojas stiklā, zāģa asmenis vēl pazib acu priekšā ar savu mirdzumu, kurā guļ zilgme, saule un apkārtējo koku lapas. Tad atkal visam beigas. Zāģeri pazūd aiz sienas, un no viņiem oļos paliek tikai viens apdedzis sērkociņš, galva sape un atmiņa.

Zāģeri.

Nāsīs iesitas petrolejas smarža, skaidu vājā, medainā smaka, acīs iezibas zāģu tvirtā, zilganā miesa un to vienmuļīgā, skaidrā dziesma, kad viņi griež pagales pušu.

Aleksis aizver acis. Sirds dun, un savāds siltums kāpj smadzenēs. Plaukstas jūt skaidu vēso smagumu. Bet tagad tas jāaizmirst viss. Cepure atkal karsē galvu, un Aleksis ātriem soļiem šķērso istabu dažādos virzienos.

Lai vēl vairāk justos kā brīvībā, pakampj no kastes bumbu un sāk to mētāt. Bumba lec augstu un viegli kā blusa. Gandrīz līdz griestiem, kaut gan sānos tai mazs caurumiņš, no kura, bumbai atsitoties pret grīdu, plūst laukā sīkdams gaiss, tievs un dzēlīgs kā adata.

Aleksis met bumbu ar visu savu spēku. Met karsti, un bumbai nav atpūtas ne mirkļa. Viņa lēkdama atsitas pret sienām, gleznām, skapi, divas reizes trāpa lampu. Tā nožvadz, sajīgo-jas, un Aleksim sirds sažņaudzas, gaidot briesmīgu nelaimi. Lampa tomēr iztur bumbas pēkšņo skārienu un beigās paliek vecajā vietā, karājoties savā rokā.

Pēc kāda laika bumbas lidojumi kā apaļš turku zobens sašķeļ istabas gaisu daudzos, neredzamos gabalos. Atkal viens sitiens, bumba izvijas tieši gaisā, paliek tur vienu mirkli it kā dziļās domās, vai piegrūst ar pakausi griestiem un nobaidīt kaļķus vai ne, un nolemj ātri krist zemē.

Aleksis nepagūst piesteigties un bumbu satvert, kad jau tā, ar pirkstgaliem pieskārusies grīdai, pelēkdamās ripo pa grīdu uz priekšu pāri šaurajam kāju celiņam zem dīvāna.

Dīvāns kluss. Tas, liekas, pat nemana bumbas ieripošanu zem savām bārkstīm.

Dīvāns vecs, pilns skābas smakas. Tas Ir kā cilvēks, kas atlaidies zemē uz sāniem, atspiedis savu puspiecelto galvu uz neredzama elkoņa.

Aleksis pieskrien dīvānam, pabāž roku zem bārkstīm un lūko, bet bumbu atrast nevar. Aleksis nokrīt četrrāpus, noņem cepuri un palien dīvānam zem pleca. Bumbas nav. Aleksis pieplok pilnīgi pie grīdas un lien dīvānam zem vēdera.

Krēsla. Gaiss dīvains, sastāvējis un gandrīz jāšķir ar galvu kā krūms. Aleksis piebāž galvu cieši dīvāna pavēderei un skatās. Dīvāna viņā galā spīd gaisma, /cm dīvāna tumšs. Grīda lāsmo dīvainā, melnā vizmā, un Alekša elpa lidina putekļus virs grīdas kā dīvainus vieglus kukaiņus.

Pret dīvāna viņa gala spožumu ēno bumbas apaļais ķermenis. Bet Aleksis ierauga vēl kaut ko, kas viņu pilnīgi pārsteidz. Tieši pie sienas blakus dīvāna priežu kājai savilktas lupatas, un uz tām guļ kaķene Grieta. Aleksis iepleš acis un skatās ar visu spēku. Sāk dzirkstīt ausīs, un acis pieskrien pilnas asaru. Kaķene guļ joprojām un lēni urrina. Tā, it kā kaut ko aicinātu, varbūt Aleksi, it kā par ko pateiktos, stāstītu un līdz ar to mierinātu.

Aleksis jūt, ka, sasprindzinot savu redzi, viņš tumsu nepārspēs. Tā tikai vēl vairāk aizklās viņam acis ar biezu dvieli un lūrēs ausis milzīgu zvanu.

Aleksis aizver acis. Divas lielas, slitas asaras kā skudras notek pāri vaigiem un, vāri pakšot, nokrīt uz rokam. Ausīs zvans apklust, un kaķes maigā urrināšana k|usl skaidri dzirdama, la Ir bezgala maiga, pilna mīlestības, līdzīga cilvēku valodai un dziesmai.

Vienu bridi Aleksis tur acis cieti. Tās guļ tagad lielajā tumsā ka maigā sienā, kur Ir tikai bezgala līgošanās un nav gala. Acis, liekas, kaut kur peld, Izkāpušās no acu dobumiem, logiem cauri, pāri kokiem un jumtiem tālumā.

Kad nu Aleksis atver acis, tās jau pieradušas krēslai un tagad redz dīvāna apakšu rožainā gaismā, kas lēnām kāpj no dīvāna viņējā gala un bārkstīm. Vieta, kur guļ kaķene, skaidri saskatāma.

Aleksis redz lupatas. Tās ievilktas no virtuves, no koridora un, līdzīgi šķīvim, novietotas blakus slimai. Lupatu Ir bieza kārta, un tās pilnīgi nosedz grīdas vēsumu. Kaķene guļ uz. labajiem sāniem. Galvu viņai uz Alekša pusi. Var just, ka tā ātri elpo, sāni kustas, un no šīs vienmērīgās kustēšanās reibst galva.

Kaķene skatās uz Aleksi, un viņas acis spīd kā divi jāņtārpiņi, un šinī spīdumā jūtama liela padošanās liktenim un pienākuma apziņa.

Aleksis ilgi kā pārsteigts skatās uz kaķeni, un viņam kļūst tās žēl. Pirmā doma, kas iešaujas puikam prātā — kaķene slima.

Cik jocīga kaķene. Saslimusi, salasījusi, nevienam nemanot, lupatas un palīdusi šeit zem dīvāna, lai vaidētu, lai varbūt nomirtu. Tas nekad nenotiks. Kas tad ķers pieliekamā kambarī peles, kas zags mātei no bļodas zivis, kas metīs kūkumu un šņāks kā ūdenskritums, ieraugot suni? Aleksim jāglābj vecā, laipnā kaķene Grieta, jāvelk viņa laukā no dīvāna dienas gaismā un jānovieto kaut kur gluži sausā, mīkstā vietā,

Aleksis bulu ar mieru to likt savā gultā uz spilvena. Lai guļ kaķene Grieta un veseļojas. Pats viņš saritināsies un pārgulēs dažas naktis uz šī paša nekrietnā dīvāna, kas slēpj zem saviem svārkiem vārgo kustoni un nesaka neviena vārda.

Labi, kaķene Grieta gulēs uz spilvena, Aleksis stāvēs viņai blakus un dos tai pienu lakt no mazā kristāla trauciņa, kas domāts Aleksim ievārījuma ēšanai.

Grīda smaidīs, redzot, cik Aleksis labs, puķes smaržos savos podos, lai vārgai kaķenei būtu labāks gaiss un vieglāka sirds, bet mušas, lēkādamas pa stiklu, gādās par mūziku.

Kaķene urrina un raugās joprojām Aleksī. Vai viņa nojauš puikas domas vai ne. Acis viņai spīd ar to pašu vienmērīgo, rāmo vizmu, kurā, liekas, iegrimusi visa pasaule, visa būtība, un jūtas labi. Stāsta viņa arvien vēl nepārtraukti. Urrinošas skaņas birst kā rasa, tās pat, liekas, zalgo rožainajā gaismā un tad tikai aizskar dvēseli.

Aleksis pievirzās vēl tuvāk kaķenei, vienīgi tikai kurpes paliek ārpasaulē. Tās rausta plecus un stāsta, kas par dīvainām lietām norisinās zem dīvāna.

Visi, protams, vēlas būt tur klāt, bet tas nav iespējams. Katram jābūt savā vietā un jādara noliktais darbs. Kas būtu, ja istabas pretējā siena pēkšņi atstātu savu vietu un palīstu zem dīvāna? Ko teiktu jumts? I.al noturētos tādā augstumā, kā jumtam pienākas, tam būtu jāleķcrus ar rokām debesīs un jāturas stingri. Nedod dievs sabrukt un Iekrist kādā karstā zupas šķīvī, īpaši frikadeļu. Frikadeles atgādina jumtam kastaņus. Tie rudeņos krīt viņam uz kailā pakauša un dara asas sāpes.

Tātad viss paliek pasaulē, kā vajag. Nekas noziedzīgi nemainās. Vienīgi Aleksis pievirzās kaķenei gluži tuvu, lai saņemtu to ar visām virtuves lupatām un vilktu laukā.

Kaķene paceļ drusku galvu, un tās purns skar gandrīz Alekša pieri. Ceļot savu galvu pretim Aleksim, kaķene sakustina visu savu ķermeni, kas līdz šim mierīgi gulēja lupatās. Atskan īsi, mazi pīkstieni, tik smalki kā diegs, kur nu, varbūt kā iedoma.

Pīkstieni atkārtojas un kļūst skaļāki, neatlaidīgāki — kā lietus i mīms naktī. Pīkstieni skaidri un dzidri, bet reizē arī tik vārgi, Izmisuma pilni. Kaut kāda savāda, pirmatnēja tumsa tur vēl lus savās plaukstās. Tie ir kā putni bez spārniem, kusli, un visai pasaulei jāstāv tiem klāt un jāsargā.

An pali kaķene, izdzirdusi šos pīkstienus, Icņaudas pretim lnl, aprauti un maigi. Pīkstieni turpinās. Tie birst bez pār-Ilaukuma ka skaļi zirņi. Varbūt tie lec lauka uo tievas, tievas miiIialni stigas, ko aizskar smalks, amnržulns sievietes nags.

Kaķene Grietu vēlreiz leņaudas, nenociešas un pieceļas stāvus. Ko tur vairs gulēt, plruia|ul, vientulīgai laimei beigas. Svešums Alekša personā ir ieradies.

Un, tikko kaķene pieceļas, rožainajā pustumsā kaut kas sāk ktīņāties. Seši mazi ķermenīši dreb un likstas, ceļas un krīt lupatu krokās. Seši mazi, dzīvības pilni, ar drusku miesas un maigas vilnas apkārt mēģina ieņemt pirmoreiz savu vietu starp citām lietām, ķermeņiem un elpām.

Aleksim aizrauļas elpa. Viss viņš kā ūdens saskrien savās ausis un dzirdē. Lielām, degošam acīm viņš lūkojas sešos mazajos ķermenlšos.

Lupatām no Alekša skata kļūst tik karsti, ka tās izmetas pilnīgi kailas kā pirtī. Un dzirde Aleksim kļūst tik asa, ka viņš dzird blaktis zem tapetēm ejam un slieku sētā pie kastaņu saknēm lienam.

Vai no Alekša kvēlajām acīm, vai, bet mazie ķermenīši sāk kustēties lupatās vēl stiprāk.

Kaķene Grieta noliecas pie viņiem un sāk tos laizīt, laikiem ierunādamās. Katram kaķenes mēles skārlenam mazie ķermenīši atbild ar pīkstienu, bet mēle to neievēro un turpina savu darbu.

Aleksim brīnums tik liels, ka pat asinis viņam apjūk. Tās visas sastājas ap sirdi un tagad tur viļņo kā sarkans rožu lauks. Pirksti Aleksim kļūst vēsi, kājas notirpst un kurpēm sāk trīcēt no aukstuma žokļi. Siekalas, cik ir, visas izlien no savām

ī

alām mutē. Ziņkārīgākās pārveļas Alekša apakšējai lūpai pāri un karājas zoda galā kā liela pile, lai labāk redzētu jaunās dzīvības.

Bet tad Aleksis atgūst valodu.

— Kaķēni! — viņš iekliedzas.

Ziņkārīgā siekalu lāse nespēj noturēties zoda galā un uzkrīt grīdā kādam puteklim uz galvas.

— Kaķēni! — iekliedzas Aleksis vēlreiz un tad lec stāvus.

Dīvāns nespēj pacelties līdz, un Aleksis nosit pret to pakausi.

Dzirkstis vien pazib un ielec tumsā.

Sitiens pakausī Aleksi drusku atjēdzina. Viņš atplūst atpakaļ no savām acīm un dzirdes, kur viņš visu laiku bija, un kļūst atkal īsts Aleksis.

Vienā rāvienā viņš ir atmuguriski laukā no dīvāna apakšas, uzlec kājās un kliegdams dodas uz virtuvi.

— Kaķēni, kaķēni!

Viņš ieskrien virtuvē, lieliem malkiem tver gaisu un tikai drusku apsūkātu grūž to atkal no plaušām laukā pie pārējās telpas. Viss viņš dreb un trīc kā motors, kas sasprindzināts līdz augstākai pakāpei. Katra dzīsla, katrs auds viņā san un kļūst tīrs kā gars.

Viss viņš ir liesma. Smagums, miegs un viela, līdzīgi dubļiem, guļ tam pie kājām. Ja atvērtu logu, viņš varbūt plīvotu; ja stāvētu tuvāk stenderei, tā droši aizdegtos un liesmotu ar nenodzēšamu sparu kā liktenis.

Visa pasaule Aleksim elpo kā zivs žauna. Sle griesti kurā katrā acumirklī var pārvērsties mākoni, lai nonestu lejup sauli tuvāk kaķēniem. Lūk, tūlīt klauvēsies kastanis pie durvīm un lūgs to ielaist. Tas būs sarāvies mazs, mazs, lai spētu ienākt aplūkot kaķēnus. Nav vairs taču nekā cita. Ir tikai viņi.

Bet māte mierīgi vāra pie plīts pusdienu. Uguns turpina laizīt malku un nedomā lēkt no plīts laukā, lai steigtos klāt, rautu to pie rokas un vaicātu:

— Kur ir kaķēni?

Aleksim gribas kliegt, sist ar kājām tā, lai sadrūp visa grīda, gribas raudāt, sagrābt visu virtuvi kā papīru un saplēst smalkās druskās, lai nav nekā vairs, nekā.

Tikai ar lielām mokām Aleksis pierunā lielos apskatīt kaķēnus.

Visi sanāk ap dīvānu. Lielais Jānis noceļ dīvānu nost, un tad dienas gaismā redzami seši mazi kaķēni un blakus tiem kaķene Grieta, maiga un smaidoša.

— Vareni kaķēni, — saka lielais Jānis, — ņipri un mīksti kā pūpoli. Vai nav ta, Aleksi?

Aleksis Jāņa vārdus dzird kā pa sapņiem. Viņš, notupies uz ceļiem blakus lupatām, raugās mazajos kaķēnos. Pasaule viņam iegrimusi tālā, blāvā gaismā. Viņš pat sienu nemana priekšā. Jāņa balss viņam skan kā no augsta kalna — miglaina un vāra, tikko dzirdama. Aleksis redz vienīgi kaķēnus.

Sākumā zēns tur savas dūres sažņaugtas zem zoda. Bet tad viņš lēni atver rokas kā ziedus un tuvina tās kaķēniem. Beidzot viņš pieskaras ar savu labo, trīcošo roku pirmajam tumši pelēkajam kaķēnam. Tas Ir mīksts un vārīgs. Pat no Alekša rokas vieglā skāriena viņš pakrīt un iepīkstas.

Kaķene ieurrinās un, atstūmusi ar valgo purnu Alekša roku, nolaiza pelēko kaķēnu.

Aleksis redz pirmo reizi tik mazus kaķēnus. Viņš reizē aizgrābts un sajūsmināts. Un vēl kaut kāda dīvaina bijīga sajūta mostas Alekša dvēselē. Būtu tā, it kā viņš redzētu ko lielu, nenovēršamu, kas viņam paver citu telpu, bet nesaka nekā. Nepaskaidro, nerāda ar pirkstu, neceļ viņam soli uz priekšu. Aleksis vēl neko nesaprot, viņa prāts veltīgi pūlas pārlīst augsto sienu, kas stāv priekšā. Bet Aleksis nojauš ar visu savu iekšieni un ķermeni, ka viņš pieskāries un atradis ko bezgalīgu un radniecisku.

Lielais Jānis noliecas un paņem vienu kaķēnu.

— Še, aplūko, — saka viņš Aleksim.

Aleksis saliek abas delnas kopā — rūpīgi kā baznīcā, kad viņam lej svēto ūdeni saujā.

Kaķēns maigi, tikko jūtami ieveļas Alekša plaukstās, grib celties, bet paklūp un sāk pīkstēt. Grieta atstāj pārējos bērnus, pieskrien Aleksim un pieslienas viņa rokai.

Aleksis piebāž galvu kaķēnam pavisam tuvu, urrinādams līdzīgi Grietai. Un tad viņš redz, ka kaķēna acis klāj pelēka plāna plēve.

Kad Aleksis uztraucies vaicā mātei, kāpēc kaķēnam uz acīm plēve, māte mierīgi paskaidro, ka tā tas pie kaķēniem esot. Gan mazie kļūšot drīz vien redzīgi.

Apskate galā. Ar lielā Jāņa palīdzību Aleksis atnes mazā tasītē pienu kaķēniem, un dīvāns novietojas savā vecajā vietā, nosedzot ar stāvu Grietas ģimeni no ārpasaules.

Lielie aiziet savā darbā. Izejot no Istabas, viņi savā starpā kaut ko dzīvi apspriež, bet, ko īsti, Aleksis nespēj uztvert. Vai par kaķēniem, vai par viņu? Kaut viņš to zinātu! Sirds viņam visu laiku nepārtraukti un stipri sitas. Vienai jūtu brāzmai seko otra. Viņš likstas kā mežs lielā vētrā. Vai viņš pēc šī negaisa vēl vairāk atplauks un sazaļos vai sāks lēnām nonīkt?

Aleksis stāv pie dīvāna, doma un klausās. Nav dzirdama neviena skaņa. Arī pali Grieta nerādās. Laikam atpūšas. Varbūt vajadzētu paskatīties. Nē, labāk lai paliek. Matē arī ieteica kaķēnus netraucēt, tad tie novārgšot un labi neaugot.

Bet no kurienes raibā Grieta, nevienam nezinot, varēja uzreiz sadabūt zem dīvāna sešus mazus kaķēnus? Ja viņa būtu tos nesusi pa vienam šurp, Aleksis būtu manījis. Tomēr lupatas Grieta bija sanesusi, Aleksim nezinot. Kā tās? Aleksis ilgi domā un beidzot nospriež, ka Grieta šo darbu veikusi naktī. Labi, lupatas viņa varēja naktī atnest no virtuves un citām istabām, bet kaķēnus, no kurienes tad tos? Naktī mājas durvis ciet.

Aleksis nespēj tikt ar šo jautājumu galā. Smadzenes strādā ārkārtīgā steigā, galva nosvīdusi, bet ir tikai tumšas nojautas, un nav nekāda slēdziena. Aleksis jūtas kā pakārts gaisā. Tikko viņš paskatās uz leju, viņam reibst galva.

Pēdējo glābiņu meklējot, Aleksis Iet savā kaktā. Aleksim istabā ir savs kakts blakus krāsnij; tas smaržo pēc: vīraka un kaltētiem āboliem.

Šinī kaktā Aleksis stājas, kad viņam kaut kas stipri lūdzams vai galvā atrisināms. Kad Aleksis Izdari|ls kādu palaidnību un viņam gaidāms pēriens, viņš nāk šlnt kakta un sirsnīgi lūdzas, lai viņam šis pēriens iet secen. Ja sods, liekas, būs sevišķi liels, tad viņš lūdzas un pierunā pašu sodu nenākt, kaut kur paslēpties, saslimt vai aizbēgt. Kā atlīdzību tam sola savas skaistākās mantas.

Šodien Aleksis iestājas kaktā un lūdz savu prātu tapt tik gudram, lai atklātu kaķēnu ierašanās noslēpumu. Viņš sola savam prātam lielus labumus: uz priekšu cītīgi mācīties skaitīt un pazīt pirmos burtus. Velti. Noslēpums paliek neatrisināts. Kaktā tikai stiprāk iesmaržojas kaltētle āboli, ēnas k|ust biezākas uz tapetēm, un viens mazs kukainis skrien uz krāsns pusi. Aleksis pabiksta ar pirkstu kukaini, bet izdomāt neko nespēj.

Nosvīdis, ar sūru garšu mutē — viņš dodas pie lieliem pēc padoma. Bet viņi visi ļoti aizņemti un it kā neievēro Alekša sirds sastrēguma.

Aleksis atgriežas savā istabā. Tā liekas pilna dūmu, stikli logos nespodri, un no puķu podiem kāpj pretim pārāk stipra irdnes smarža.

Aleksis vēlreiz saņem savu prātu un dvēseli kopā. Viņš jūt ko smagu sev plūstam virsū, kas visu ķermeni ietin kā karstā segā. Un tas ir viss.

Paliek viens: kaut viņš varētu izkļūt sētā. Tur tas sastaptu pagraba Andreju, rūsganu puiku ar tievām kājām un it kā ielauztu smaidu. Andrejs zin visu. Viņš caurām dienām dzīvo sētā un apkārtējās ielās, pazīst visus cilvēkus, kokus, kaķus un cilvēku vārdus. Aleksis pajautātu Andrejam. Tas par vienu metāla pogu un divām pankūkām noskaidrotu šo jautājumu sīki, pamatīgi.

Aleksis skaidri redz, kādā iekšēja kvēlē izplauktu Andrejs, stāstot par kaķēniem. Bet var būt, ka ari Andrejs nezin? Varbūt. Šī kaķēnu pēkšņā ierašanās dīva un neizprotama.

Aleksis atsēstas istabā zem gumijas koka un vēro dīvānu. Tas smīn. Aleksis sēd gluži bez domām. Viņš ir noguris domājot. Viņam vēl mugura un rokas sāp no lielas un ilgas domāšanas. Acu plakstiem trūkst spēka, un tie pāri acu āboliem krīt uz leju.

Aleksis sēd kā sabrucis un, tīri nemanot, iemieg. Platā gumijas koka lapa met tumšu ēnu pāri viņa galvai, rokām un kreisajam gurnam. Visums apkampj kājas un roku virsmas. Zods un virslūpa nosvīst, bet vaigu galos Iezogas plāns sārtums, kas tikko manāms gumijas lapas ēnā.

Resnā nagla, kas tur pie sienas gleznā ēņģeli ar diviem bērniem virs bezdibeņa, mēģina izlēkt no sienas ar visu gleznu, lai nokristu uz grīdas ar troksni un pamodinātu Aleksi. Nagla grib pasargāt Aleksi no iesnām.

Aleksis guļ. Miegā viņam brīžiem raustās labā roka un virslūpa dreb, It kā to kutinātu smalks salms. Aleksis guļ un redz sapni. Mazie kaķēni Iznākuši no dīvāna apakšas Istabas vidū. Viņiem visiem skaistas, redzīgas m is un |autras astes. Pēkšņi atveras durvis, un istabā, skaļi smiedamies, Ienāk liels, melns vīrs ar cirvi pie gurna un biezu maisu par pleciem.

Kaķēni, pamanījuši tumšo vīru, grib mukt, bet nepagūst. Viņš tos vienu pēc otra tver savām llcl«i|Am rokām un bāž maisā. Vecai kaķenei vīrs uzmet savu smago cepuri virsu.

Aleksis, redzot tādu pārestību, mēģina uzbrukt vīram. Šinī mirklī vīrs ar vārdiem — kaķēni nav un nebūs — tver savu spožo, līko cirvi, cērt, un Aleksis kliegdams pamostas.

Kur kaķēni?

Četrrāpus kā suns viņš metas zem divāna. Palien un tausta ar roku. Ir vēl viņi.

Smaga laimes nopūta pārveļas Alekša lūpām, un viņš turpat pusguļus, drusku uz sāniem sazvēlies, aizmieg uz vietas otrreiz.

Izstieptā roka mazliet atvelkas atpakaļ, noslīd no lupatām un tā paliek uz grīdas.

Kaķene pieceļas, pieiet klāt un to paosta. Vara bērna smaka. Tad atkal aiziet pie saviem bērniem.

Aleksis vienmērīgi elpo, un putekļi deļodaml ķircina viņa elpu.

Itožalnā gaisma, kas plīvo zem dīvāna, dara viņa seju vēl laimīgāku.

NOTIKUMS ZĀĻU VAKARĀ

Toreiz Rīgas Daugavmala vel bija lielais tirgus.

Tirdzenieku būdas, silti smaržodamas, stāvēja kā milzīgs pelikānu bars.

Vietā, kur pārdeva gaļu, gaisā bija jūtama asins smaka. Siltās dienās tā bija bieza kā krējums. Oļi, kas klāja tirgus ejas, spīdēja, klāti ar taukiem un cilvēku soļiem. Tirgus augļu daļā rīkojās skaistas pārdevējas. Raibs aroms plūda no augļu kaudzēm augšup un kutināja mākoņiem lūpas. Skursteņi lieca savu vienīgo nāsi uz to pusi, un tad virtuvēm bija negals: dūmi nāca atpakaļ un dusmās koda saimniecēm acīs.

Zem tirgus būdām dzīvoja lielas, sirmas žurkas. Agros rītos pirms ausmas tās peldēja pāli Daugavai pie saviem bērniem, un garās astes tām bija tik sīkstas ka tas pītās tērauda auklas, ko jūrnieki atstāj savām līgavām krasta ka uzticības un mūžības zīmi.

Naktīs tirgu pārvaldīja kaķi. To brēcieni bija tik traki, ka ostā izliktā krava drebēja un laivas rāvās nost no virvēm. Svešie jūrnieki modās nakts vidū savas cietajās guļās, meta krustus, murmināja nesaprotamus vārdus, bāza aiz lūpām divkāršu porciju rūgtas, zaļganbrūnas tabakas un miga atkal uz vietas ciet.

Andrejs Kārpa apmeklēja Daugavmal.is tirgu visai bieži. Katru rītu viņš steigā šķērsoja to, jo dzīvoja Artilērijas ielā, bet gāja Āgenskalnā beidzamo gadu vidusskolā.

Pēcpusdienās, no skolas atgriezdamies, viņš vienmēr uzkavējās maizes nodaļā. Tur lielās kaudzēs gulēja dažāda maize un smaržoja savu dzīvības dvašu. Kliņģeri, pīrāgi un cepumi raibu raibie vilināja pie sevis lupas un sauca cilvēka mēli dažādos maigos vārdos, lai tā nāktu to ņemt, jo pat maize no savas radīšanas zin, ka saldas mokas Ir tas labākais dzīvē.

Andrejam bija sava iemīļota maizes bilda. Tur kopā ar savu radinieci tirgojas patīkama jaunava sērām acīm un lielām, sarkanām lūpām. Andrejs ēda žuļlkus — mazus kviešu maizes klaipiņus ar rozīnēm — un domāja par jaunās pārdevējas brīnumu: sērajām acīm un uzkrītoši sarkanajām lūpām. Kā tas varēja būt, divas tik dažādas lietas kopā? Bet varbūt šī meitene varēja raudāt un nodurt reizē?

Andrejs domāja un beidzot atrada to, ka blakus kapam bieži taču aug arī rožu krūms. Un vai tas, ko visvairāk mīl rozes, vai tas visātrāk nerod kapu?

Andrejs Kārpa kātru dienu Nēdēļn uz sola pie būdas, ēda savu parasto gardumu — žuļlku un domāja, vai ari viņš nekļūst pārlieku liels rožu mīlētājs.

Daugavā apaļi pūta velkonis. Cauri maizes smaržai spraucās darva un ūdens vēsums.

Apēdis savu klaipiņu, Andrejs dzēra zelteri lēni, un zeltera adatiņas dūrās mēlē, sirdī, acīs. Tās asaroja. Kāpēc? Tāpat kā ūdens viļņo. Pēc kā cita. Sāpēm. Laimes. Plašuma.

Aizgāja sniegs, dubļi. Pienāca vasara un eksāmeni. Debesis bija pilnas dūmakas. Bija karsta vasara. Parasti tādās vasarās daudz kas notiek. Cilvēki smok milzīgajā tveicē, viņiem zūd pacietība, smadzenes apreibst, un tad viņi dara, visvienalga, ko. Tā tas bija arī tajā vasarā. Dūmi nekāpa uz augšu, bet viļņoja roku rokā ar putekļiem virs tirgus būdām. Miesnieka zeļļi, pat stāvot mierā, svīda, un viņu acis bija pilnas asinīm — kā vēršiem.

Andrejs Kārpa bija veicis Šodien beidzamo eksāmenu un, kā parasts, sēdēja savā vecajā vietā pie būdas.

Sirds viņam bija tukša: vecās rūpes bija aizgājušas, jaunu vēl vietā nebija. Prieks sēdēja notekas malā un spēlējās ar zvirbuļiem.

Būdas saimniece šodien ar Andreju bija visai vaļīga. Nu jau puisis bija cilvēks: skolu beidzis. Bet tā līdz šim viņš tikai te mētājās kā cieta garoza zem kājām, ko pat balodis negrib.

Vienīgi jaunā pārdevēja bija vēl sērīgāka, un lūpas tai dega kā uguns.

Andrejs gribēja viņai vaicāt skumju iemeslus, bet vārdi krita no mēles nost. Pie zeltera būdas, kā vienmēr, stāvēja atkal tas pats šaubīgais tips strīpainā kreklā, žokenē un gaiši pelēkajās kurpēs. Kurpes bija pārāk smalkas, droši vien zagtas.

Viņš stāvēja, un kreisajā lūpu kaktā tam bija smīns, riebīgs un valgs kā simtkājis.

Andrejs noskurinājās un pat neēda vairs: katrā rozīnē dega meitenes lūpu uguns un aizdomīgā tipa smīns. Ko šis tips te meklēja, ko viņš uzglūnēja?

Andreja skolas biedri gaļa uz lielo elevatoru peldēties un aicināja pārdevēju līdz, liet viņa atteicās, un Andrejam šķita — uzmeta slepenu, bažīgu skatu cilvēkam pie zeltera būdas.

«Būtu jāpavaicā,» nodomāja Andre|s.

Tuvojās Jāņi. Visi rīkojās svētkiem. Andrejs ne. Viņš meklēja darbu un trīs reizes nedēļā nāca tirgu pie vecās būdas nopirkt savu žuļiku.

Jaunā pārdevēja kļuva arvien skuni|nkn, un viņas lūpu sārtumā tagad jau iezagās slimīgs zilganums.

Visus Andreja jautājumus viņa atvairīja strupi, kaut gan šķita — tos gaidīja. Viņa bija kā cilvēks, ko apsēdis lieks iekšējs karstums: viņa visa dega, lūpas tai kvēloja un sprēgāja. Būdas saimniece, to redzēdama, teica:

— Tas karstums pie visa vainīgs. Pat maize saskābst, kur nu vēl jauna cilvēka oma.

Sestdienā pirms Zāļu vakara Andrejs uzaicināja Jauno pārdevēju pavizināties kopā ar viņu laiviņā Zaļu vakara pa Daugavu.

Aicinājums bija pārāk jauks, un jaunā pārdevēja piekrita. Viņa pat pasmaidīja, un lūpu sārtums pēcpusdienas saulē ieviļņojās un kļuva karsts kā atvars. Cik daudz dvēseļu Jau negulēja šā atvara klepil

Pēc tirgus slēgšanas Andrejs pavadīja jauno pārdevēju. Viņi gāja cauri tiltiem uz Latgales priekšpilsētu. Pretī nāca malkas grēdas, sarkanie spīķeri, Daugava ar liellaivām un noziegums. Aiz muguras palika darbīgas slotas un atkritumi oļos, kas gaidīja savu likteni.

Debesis bija šovakar tālu; tās nevarēja aizsniegt ar roku tāpat kā vārdus, un viņi soļoja klusēdami.

Aiz spīķeriem pirmajā šķērsielā atkal pazibēja tips ar riebīgo smīnu un pazuda Daugavas krasta ķieģeļu kaudzēs. Andrejs sarāvās, un jauna pārdēvēja nodūra galvu.

Vaicāt? Hei jaunības kauti urna katrs izdara kaut ko nepiedodamu. Andrejs saburzīja savu jautājumu un nometa zemē.

Pa kreisi sākās augsta sēta, un aiz tās griezās karuselis. Kā slīps stars kņada un dziesmas ieslīdēja abu gājēju sirdī, bet viņi klusēdami gāja tālāk.

Zāļu vakarā Andrejs atnāca pie būdas īsi pirms tirgus slēgšanas. Būdas īpašniece skaitīja naudu, jaunā pārdevēja novāca maizi.

Druskas, kas bija zem letes, viņa nesa saviem baložiem, bet tie šodien nenāca viņai klāt un spurdza no tās prom.

Jaunā pārdevēja nobāla, bet neteica ne vārda. Tikai lūpas vēl spilgtāk iedegās it kā pirms dzlsas.

— Kas tad tevi apsēdis! — iesaucās saimniece. — Pat baloži no tevis vairās.

Andrejs stāvēja, nolaidis rokas. Viņš nesaprata nekā.

No visām pusēm tirgū sabrauca zāļu vezumi un nostājās garās rindās. Pašā Daugavas krastā starp vezumiem un kuģu kravu sēdēja vecenes ar vainagiem, mētrām un dažādām veselības zālēm, dziedādamas negausīgas dziesmas un augsti slavēdamas savu zāļu brīnumaino varu.

Lai labāk rīkle skanētu un atmiņa būtu mundrāka, vecās sievas pa starpām iemeta sīvo, pagrūžot piedevām vaivarāju zem deguna.

Puslokā ap koka tiltu stāvēja tukli rati ar kvasu, karašām un Jāņa sieru. Jauni cilvēki dzēra kvasu no lieliem skārda stopiem, pielejot spirtu klāt. Kaļķu ielas galā bija apmetušās būdas ar dažādām papīra rotas lietām: raibām, dīvainām cepurēm, vēdekļiem, galvas segām un taurēm. Tirgotāji teica savu neredzēto izdomu un rotas, un viņu asprātība bija stipra un kodīga kā fabriku dūmi.

Pa plato ielu starp tirgu un Daugavmalu plūda ļaudis divās pretējās straumēs. Viņi dziedāja, kliedza un kāvās ar Jāņa zālēm. Augļu tirgus bija novākts, un uz tā griezās karuselis, spēlēdams jaunākās ziņģes.

Jaunās pārdevējas radiniece, maizes būdas īpašniece, ātri piedzērās un, uzlikusi galvā milzīgu, kuplu vainagu ar neaizmirstulēm un kumelītēm, gāja mājās. Atvadoties no jaunās pārdevējas, viņa apraudājās, skūpstīja melleni un uzdāvāja viņai vienu latu.

Andrejam vecā saimniece gribēja krist ap kaklu, bet pēdējā mirklī, ātri pārdomājusi savu dzīvi, atmeta ar roku un streipuļoja projām. Lielais vainags krita viņai uz acīm, aizsedza skatu, un visa pasaule tai šķita kā neaizmirsteļu pušķis.

Andrejs ar jauno pārdevēju nopirka sev divas skaistas papīra cepures un iejaucās kopējā pūli. No visām pusēm viņus grūstīja, sita ar zālēm un stumdīļa. Bet bija patīkami ļauties šim vienkāršajam, jautrajam baram, kas atrāva katru no ikdienas un kaut uz mirkli iestūma prieka, Ieta, bet īstā.

Jaunā pārdevēja gāja, acis pievērusi, šķitu, reiz pēc ilgiem laikiem mierīga. Bet tad pēkšņi vislielākajā burzmā viņa iekliedzās spalgi un šausmās nodrebēja.

Andrejs apjuka un nezināja, ko darīt. To ļaunā pārdevēja strauji Ierunājās:

— Mani viens neatlaidīgi vaļā. Viņš domā, ka es esmu to nodevusi. Mēs nedrīkstam vairs te palikt. Iesim prom. Vislabāk brauksim ar laiviņu, labi tālu, uz Juras pusi.

Andrejs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņi steidzīgi spraucās cauri trokšņainajam pūlim, kas tagad klāja visu Daugavas krastu. Kaut kur tālumā kvieca ermoņikas. Vecās zāļu sievas bija kļuvušas pavisam līksmas, un viņu nesavaldāmās mēles meta pasaulē piparus, kas koda un sūrstēja.

Andrejs ar pārdevēju, izkļuvuši no pūļa, ātriem soļiem devās uz pontonu tilta pusi. Tur pie vienas nobrauktuves pāļiem Andrejs blļa šodien rītā atvedis un piesējis sava drauga laiviņu.

Andrejs bija stipri uztraukts, bet reizē Jutās arī kā vīrs. Beidzot viņi sasniedza nobrauktuvi un pāļus. Daugavā bija diezgan krietni viļņi. Tie sitās pret mitro krasta koku, un lielas piles krita uz tuvējiem akmeņiem. Pūta vakara vējš, gaiss bija silts un sāļains.

Laiviņa, piesieta krastam, slaidi šūpojās un vienmērīgi grabināja ar savu ķēdi. Andrejs izņēma atslēgu, ko jau bija sameklējis pa ceļam, bet viņam neveicās ar slēgšanu. Beidzot atslēga atsprāga, viņi iekāpa laiviņā un atstūmās no krasta.

Andrejs airēja labi, bet nepieradis ātri vien nokusa. Daugava bija pilna ar laiviņām. Tās jautri slīdēja šurp un turp. Brauca arī vairākas lepnas burenīcas.

Kas sēdēja laivās, dziedāja, un līdzpaņemtās ģitāras un mandolīnas traucās dziesmai līdz.

Dažās laivās bija redzami lukturīši — krāsaini, īpaši — sarkani un zaļi. Metās krēsla, tāpēc jau vairāki spīdēja ar lēkājošu gaismu, kas jauca jēgu par attālumu un lielām.

Andrejs nepārtraukti airēja, un jaunā pārdevēja stūrēja pāri Daugavai uz Dzegužkalna pusi.

Viņu mēmā, klusā iršanās šķita vairāk bēgšana nekā izpriecas brauciens Zāļu vakarā.

Kurp viņi brauca, to Andrejs nezināja. Viņš arī par to nedomāja, jo kopoja visas butes spēkus airēšanai.

Kad viņi bija nobraukuši labu gabalu, gandrīz jau izkļūdami no kopējā laiviņu bara, un Andrejs juta savus spēkus galīgi zūdam, viņš apstājās airēt.

Jaunā pārdevēja lūkojās viņā savām sērīgajām acīm, un tajās bija arī nemiers, sāpes un īgnums.

— Ko mēs darīsim tālāk? — beidzot ļautāja Andrejs.

— Vai jums bailes? — izmeta pārdevēja.

— Nē, — atcirta Andrejs, un kaut kas nepatīkams iedzēla viņu.

Pārdevēja lūkojās viņam garām, un seja tai bija pelēka, tikai mute dega kā ugunīgs zieds.

Jau galīgi satumsa. Laiviņas uz Daugavas vairs nebija redzamas, tikai to krāsainie lukturi ligoļas miglā.

— Vai jūs vajā tas tips gaišajās kurpēs? — atkal sāka Andrejs.

— Nē, — pasmīnēja pārdevēja, — viens cits; viņš tikko kā iznācis no cietuma; ātrāk, kā domāju.

Atkal saruna aprāvās. Kļuva vēsāks. Andrejam bija zudusi katra patika vēl braukt ar laiviņu. Ari jaunā pārdevēja šķita svešāka, ļaunāka.

— Brauksim uz lielo elevatoru, — Ierosināja Andrejs, — atstāsim tur laiviņu un ar līkumu dosimies mājās.

— Un tad? — ātri izmeta pārdevēja un cieši uzlūkoja Andreju. Tagad viņas sērīgajās acīs bija ari kas ciets.

Jār tad. Andrejs saprata, ka ar to nekas nebija līdzēts. Bet ko tad? Vai tiešām visu dzīvi viņam vajadzēs sēdēt šinī laiviņā Daugavas vidū! Kjūst jau ari pārāk vēss.

Likās, jaunā pārdevēja nojauta Andreja domas un pēkšņi sacīja:

Airējiet. Brauksim uz lielo elevatoru.

Pēkšņi vienā mirklī viņa bija kļuvusi pavisam citāda. Kaut knda liela apņemšanās to bija pārņēmusi. Šķita, viņa saprata visu, piedeva visu un bija miera ar to, kas nāca.

Andrejs saplaka, bet nepretojas. Jaunās pārdevējas paļāvība liktenim skāra ari viņu. Un viņš kā suns juta, ka tā ir vienīgā izeja.

Laiviņa slīdēja uz elevatoru. Dziesmas un kņada palika aiz muguras. Gaisā šāvās raķetes. Garām nelielā attālumā pabrauca tumša laiviņa, kurā sēdēja divi airētāji un stūrmanis. Andrejs vienmērīgi airēja, un jaunā pārdevēja sēdēja pie stūres klusēdama. Tagad viņi bija kfl divi gluži sveši cilvēki. Vislabāk Initu turpat pie liela elevatora uz vietas izšķilties un iet katram uz savu pusi.

Laiviņa ar diviem airētājiem atkal parādījās un pabrauca garām. Pretim lielā attālumā nāca Iļģeciema kuģītis un aizgāja pontonu tilta virzienā, saceldams lielus viļņus. Jaunā pārdevēja pagrieza laivu pret viļņiem. Šinī brīdī laiviņa ar diviem airētājiem parādījās trešo reizi. Tagad tā nāca tieši virsū. Sadursme bija neizbēgama. Andrejs saņēma beidzamos spēkus, lai izvairītos otras laiviņas priekšgala, bet velti.

«Nez vai tas tīšām?» iešāvās Andrejam prātā, un tad viņš juta stipru triecienu, kas viņu iesvieda tumšajā ūdenī.

Krītot viņš it kā dzirdēja jaunās pārdevējās izmisuma kliedzienu, bet tad no trieciena pagāja dziļi zem līmeņa.

Kad Andrejs izķepurojās virs ūdens, viņš kliedza pilnā balsī pēc palīdzības un peldēja uz Rīgas pusi.

Tikai pēc laba brīža to uzņēma kāda laiva.

Olrā rītā Andrejs pamodās I pils. slimnīcas barakā. Jauns kārtībnieks to nopratināja. Vakarā viņu Izlaidu no slimnīcas, un, kad viņš otrā dienā ieradās prefektūrā vēlreiz nopratināšanā, satika tipu pelēkajās kurpēs.

Viņš sēdēja ar savu smīnu lūpu kaktā un teica tā:

— Jaunskungs, nu jūs vairs laikam neiesiet žuļikus ēst? Andrejs sēdēja drūms. Nez kur bija jaunā pārdevēja? Jaunā pārdevēja ar savu brāli gulēja kopā morgā. Viņus, kas dzīvē bija tik naidīgi un sveši, bija samierinājusi nāve.

VARONIS

Bērnu patversme bijušā vācu muižnieku pilī.

Pils liela, 1905. «ada degusi, bet saglābta. Vēl tagad dziļākos kaktos slēpjas seno, kodīgo dūmu vēdas.

Pagrabos šauti latvieši, un tie ir drūmi un vēsi. Ziemā, garos plauktos salikti, tur gurdi elpo āboli; dažās šaurākajās telpās — citi ziemai nepieciešami sakņāji un pilda gaisu ar savu audu tīkamo siltumu.

Pils stāv nelielā paugurā. No tās pa vieglu slīpumu uz leju līdz llela|am ezera līmenim ēno parks, neuzkopts, nolaists, bet skaists savā mežonigiimn. Starp vienkāršam, krāšņām eglēm tur aug dārgi koki, sen dēstīti, loloti un ilgi audzēti.

Ir agrs rudens vakars, vējains, un parks šņāc kā jūra. Ezers lejā guļ mierīgs un vizmo ar tumša slīpēta dārgakmeņa spulgu.

Pils lielajos logos ugunis. Tuklas, mirdzošas lampas kā dīvaini paradīzes putni šūpojas pie griestiem. Katrā istabā viena meitenes acs vērīgi uzmana lampas dakts liesmu. Tās Ir gaismas sargātājas: viņu pienākums vērot, lai lampa nekūp.

Ja liesma tomēr ir uzvilkusies un sodrēji elpo istabā uz soliem vai durvju rokturiem, tad gaismas sargātājām ārpus kārtas jāmazgā piekvēpinātā telpa.

Galvenajā ēdamistabā skaļi sarunājas trauki. Tur lielākās patversmes meitenes dežurantes klāj galdu.

Puikas ir pārnākuši no pirts un ēdīs vakariņas. Viņi staigā pa istabām sārti, drusku vēl kūpoši. Baltā veļa mirdz, tīrās zeķes patīkami kož kājas, un skaidrās miesas dvinga jaucas

kopā ar petrolejas aromu, kas virmo no lampām, un krāsns siltumu, ko izgaro lielie, sārtie podiņi plašo telpu kaktos, jocīgi smaidīdami ar rotājumu čemuriem.

Otrā stāva koridorā pie bērnu kopējas durvīm liela kņada. Brīvās meitenes stāv garā rindā un gaida savu veļu, ko rādamās un bukņīdama izsniedz tuklā bērnu meita Marta.

Kaktā pie atejas durvīm savu liesmu rausta divi jauni, apaļi vējlukturi. Tos puikas atnesuši no pirts. Tie vēl mitri, un vienam uz zimsas Šūpojas liela, zaļgana kā sticene ziepju putu pika. Tagad tie tup kaktā un gaida, kad tos ņems līdz meitenes. Tad tie atkal redzēs zvaigznes, jutīs vēju un nositīs ar savu spožo stiklu kādu mušu.

Troksnis garajā koridorā kļūst arvienu lielāks. Beidzot iznāk no savas istabas Marta un sabar meitenes. Uz laiku troksnis rimst, bet tad atkal pamazām aug un piepilda visu koridoru līdz griestiem kā liela, kupla egle.

Lejā pie platajām trepēm prāvs puiku bars. Spurainām galvām kā dadži viņi stāv puslokā un uzmanīgi klausās.

Resnais Šiliņu Jānis piespiedis pie brūnās paneļu sienas mazo trīs gadus veco Uģi Kiršteinu. Tas apaļīgs puika tuklām, maigām rokām kā rozēm. Galva ar nodzītiem matiem spīd un vizmo pustumsā: vaigi kā divi āboli, bet piere saraukta.

— Saki, Uģi, — vai tu esi vīrietis vai neesi? — vaicā Šiliņu Jānis.

Pārējie puikas smīn.

Uģis lūr caur sārto pieri un baidās to teikt.

— Saki droši, dabūsi ābolu, — drošina Jānis.

Mazais Uģis Kiršteins zin, ka tas nav tukšs solījums. Šiliņu Jānim vienmēr ir ābolu tik, cik Uģim blusu brūnā, mazajā kreklā.

Resnais Šiliņu Jānis slavens ar to, ka prot no ābolu noliktavām ar naglu, kas iestiprināta garā lazdas kūjā, izvilkt ābolus, sagriežot tos pie logu restēm attiecīgās Šķēlēs.

Viņam ir arī šur tur muižas dārzā paslēpti ābolu krājumi zemē. Velti skolotāji pēc tiem tīkojuši un meklējuši. Kaut nosit, resnais Šiliņu Jānis savas noliktavas nav rādījis.

— Nu, vai esi vīrietis? — atkārto vēlreiz savu Jautājumu Šiliņu Jānis un piegrūž Uģim dūri pie zoda.

— Esmu, — izdveš Uģis un veikli uzmet ziņkārīgu skatu puiku pūlim.

Kas tu esi? — tincina Jānis. — Resna Marta, vai?

Uģis |auš, ka citas izejas tam vairs nav.

Villetls, — beidzot izsprūk viņam.

Puiku bars sakustas kā dzelts.

— Ak vīlietls, — mēdās Jānis. — Labi, bet kāpēc tad tu eji kopā ar meitenēm pirti?

Klusums.

Puikas vīpsno ar tādu indīgumu kā simts čūsku kopā.

Uģis stāv, nodūris galvu, un knibina sava svārka augšējo, apdrupušo pogu.

Viņš ir novērojis, ka tā dara lielie pulkas nopietnos gadījumos, kad |āpārdomā tālākais solis, vārdi un izturēšanās.

Ka mazajam Uģim Klrštelnam pašulalk nopietns bridis, tas Ir pilnīgi skaidrs. To pat apstiprinātu vismazākā patversmes meitene, katrs sols, grīda, muša, pat «slieka» saimniece un muižas melnā pirts pāri pagalmam vecajos vītolos starp ķieģeļu kaudzēm.

Ko lai viņš, mazais Uģis, dara pret šo lielo Šiliņu Jāni, kuram tik varena dūre un tāda izkopta māka ābolu zagšanā?

Uģis labi zin, ka taisnība ir viņa pusē.

Tiešām, meitenēm viņš iet uz pirti līdz, bet bērnu kopēja Marta mazgā to atsevišķi, vienu pašu, tad, kad meitenes, kladzinādamas kā zosis, slaukās un ģērbjas salmu istabā.

Uģis savā mazajā galviņā ir pilnīgi pārliecināts, ka arī viss šis puiku bars to zin. Reiz taču bērnu kopēju Marta gribēja viņu uzspiest lielajiem puikām. Puikas atteicās, un pārzinis nostājās viņu pusē.

Ko lai Uģis tagad dara? Visu to stāsta? Bet puikas to paši zin un tīši noliegs, jo viņiem ar Šiliņu Jāni Ir kas cits padomā. Varbūt viņi grib to izmuļķot? Varbūt labākā izeja šoreiz būtu raudāšana? Asaras plūstu rūgtas un īstas, Jo mazā sirds šajā lielā satraukumā un apvainojumā Ir ar asumiem, sāpēm un žēlām līdz malām pilna.

Laikam mazā seja ari to gaiši rāda, jo pēkšņi Šiliņu Jānis pilnīgi maina savu izturēšanos. Viņš notupstas pie mazā Uģa un noglāsta tam vaigu.

Kad Uģis no šī negaidītā maiguma iešņukstas, Jānis iespiež puikam mazajā, netīrajā roķelē ābolu, sarkanu, lielu ābolu, kurš vēl pilns saules, tīri silts un kura lēnais, maigais aroms plūst uz augšu un ietin visu Uģa galvu kā sapnī.

Uģa lupas tīri neviļus pasmaida. Viņam rokās liels, skaists ābols, sārts un maigs kā saule. Dzīvo taču nav nemaz tik slikta.

Un tas Šiliņu Jānis, šķiet, arī nav gluži tik briesmīgs.

Viņš tagad pieliecies čukst mazajam Uģim ausī:

— Muļķi, vai mēs tevi gribam nievāt? Tu taču esi mūsējais. Puika. Mēs visi nākam pie tevis ar priekšlikumu: saturies. Parādi, ka tu esi zēns!

Mazais Uģis smaida un kož ābolā. Tāda valoda viņam patīk. Un cik tas ābols gards! Kalis kumoss, kuslol kā cukurs, atsitas tieši pret sirdi, un tad kļūst tik saldi.

Šiliņu Jānis vilinoši turpina:

— Mēs, visi puikas, nolēmām, ka tu esi liels. Tāds pats kā mēs visi. Gultā tu vairs neslapini un malku arī nes, pat veselu šķilu uz reizi. Vai ne?

Uģis laimīgi pamāj ar galvu un tikko uztraukumā neaizrijas.

Puiku bars stāv runātājam apkārt ka ciets, nesalaužams žogs. Lampa pie griestiem milzīgā ziņkārē siigriežas šķībi.

Kāda vidēja žurka pabāž no paneļa purnu, jo ir vakariņu laiks. Mazs putekļu bars ienirst telpā. Žurka, ieraudzījusi tik daudz cilvēku, lielās bailēs atrauj galvu atpakaļ.

Viena meitene no blakus istabas piezogas pusatvērtajām durvīm klausīties; izliktie sargi to pamana, un viņai ļāpazūd ar pamatīgu grūdienu sānos.

Šiliņu Jānis turpina:

Un, redzi, tāpēc tev jāatsakās Šovakar Iet kopā ar meite-iinn pirti. Saprati? Kad tevi bērnu molla Maita sauks, tu pasaki viņai skaidri, ka tu neiesi.

Punu< it skaidri. Labi, labi. Bet ka to lai Izdara, kad visa tā atteikšanās norise paSam Uģim vēl karsta migla? Vai tad Marta la nu uz reizi klausīs?

No piedzīvojumiem Uģis zln, ka resnā Marta nemaz tik padevīga un paklausīga nav. Viņa dažbrīd ir visai barga. Un ja viņa arī tagad tāda kļūst?

Uģis top domīgs. Pat ābols pamazām zaudē visu savu gardumu. Nupat viss rūgtums bija zem kājām, samīts, bet te atkal tas cejas augsts un tumšs kā aiz dīķa garā lopu kūts.

— Kāds tu esi bailīgs! — turpina Šiliņu Jānis.

Nē, Uģis Klršlclns nav bailīgs. To Šiliņu Jānis veltīgi saka. Un ma/.n galva sasleļas augšup.

— Ja tu to neteiksi, meitenes par tevi smiesies, — ieminas atkal Šiliņu Jānis. — Es jau dzirdēju, kā viņas par to savā starpā sačukstējās.

Šie vārdi ir sūrs bites dzēliens Uģa lepnumam.

— Teikšu, — pēkšņi izgrūž Uģis. — U11 uz pirti neiešu. Neparko.

īgnais dzēliens plešas arvienu lielāks un drīz piepilda visu Uģa dvēseli. Ir grūti elpot. Pirmo reizi Uģis Jūt tā īsti visas pasaules smagumu un varu.

Puiku bars priecīgs, un Šiliņu Jānis Iedod Uģim vēl divus caurspīdīgus ābolus, kuros jau vizmo lampas gaisma.

— Ja izdarīsi visu, kā nākas, — nosaka pie tam Šiliņu Jānis, — dabūsi vēl trīs ābolus klāt, un mēs tevi sauksim par varoni.

Visas meitenes veļu saņēmušas. Abi vējlukturi divām vecākām meitenēm rokās. No savas istabas iznāk bērnu meita Marta. Viņa ir nosvīdusi un slauka sviedrus. Apskatījusi meitenes, nosaka:

— Viss būtu kārtībā, padodiet man tagad to Uģi šurp!

Trīs meitenes aizskrien meklēt Uģi. Pēc brīža viņas visas ir klāt un skaļi ziņo:

— Uģis ir lielo trepju telpā un nenāk mums līdz. Viņš atsakās iet uz pirti.

— Kas ta nu būs! — uzbudināta iesaucas Marta.

Viņa no ilgiem piedzīvojumiem tūliņ nojauš, ka aiz visa tā kas slēpjas. Šodien viņai ar puikām priekš pirts iešanas iznāca negaidīta sadursme ziepju dēļ. Puikas prasīja vēl, bet viņa atteicās dot. Vārds pa vārdam, un saķeršanās tikko nenonāca līdz rokas darbiem.

Vai tikai aiz mazā Uģa neslēpjas lielie?

— Ejiet jūs, lielās meitas, un atvelciet Uģi šurp, kaut vai ar varu.

Aizskrien divas lielākās meitenes, nodimd smalkās riekstu koka trepes, un tūliņ apakšā atskan Uģa kliegšana.

Tomēr Uģis divu lielo meiteņu pārspēkam pretoties nevar, kaut gan, skaļi stenēdams, viņš spārdās un kož, kur vien var.

Meitenes uznes Uģi augša un nostāda to bērnu meitas Martas priekšā. Drēbes viņam saburzītas. Pēdējais ābols, no kabatas izkritis un aizripojis, guļ patrepju kakta. Seja sarkana, un viņš smagi elso dusmās un satraukumā.

— Kāpēc tu, Uģi, nenāc augšā? — vaicā Marta.

— Meitenes mani aiztiek, un es negribu, ka viņas mani aizskar.

— Bet tev taču jānāk pirtī?

— Es neiešu pirtī!

— Kāpēc? — bargi vaicā Marta. Uģis uz reizi neatbild. Viņš domā. Dažas meitenes iesmejas. Tas viņu sadūšo.

Tāpēc, ka tur ir meitenes, — pasaka Uģis, un smags akmens noveļas viņam no sirds.

Nerunā niekus, — saskaistas Martu. Nāc ģērbties!

tJu viņa saņem Uģi aiz pleca. Bet te noliek kas negaidīts. Uģis atkāpjas dažus soļus atpakaļ un, roku sitienam līdz elkonim atvilcis, iekliedzas:

Neaiztiec, ka vilkšu!

< .1 m>I ka lielie puikas savā starpa. Viss melleņu burs Iesmeliet, bet Uģis stāv draudošs, ar atvilktu roku.

Ilernu meita Marle pirmā mirkli up|iik. Tad pakampj puiku aiz apkakles un Ienes to ka kaķeņu sava istabā.

Meitenes pa garo pils koridoru iet uz pirti. Puikas stāv plata-tajās ēdamistabas durvīs un smīn.

Gājienam priekšgalā iet abi smagie vējlukturi ar sarkanām mēlēm; tie ir netīri kā ganu suņi mitrā rudens vakarā. Tad nāk meitenes panniņām padusē. Katrai meitenei ķipītis ar lietus ūdeni matu mazgāšanai.

Pašās beigas viens pūts soļo Uģis. Viņš Iet gausi, un bērnu meita Marta Ik pa laikam to pastumj. Cepure viņam uzmaukta dziļi uz pieres; netīrajos vaigos redzamas melnas asaru pēdas.

Viņš soļo un neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Viņam rūgtums pret sevi, pret visu smago pasauli, īpaši pret Šiliņu Jāni. Kāpēc viņam vajadzēja ar to ielaisties? Tagad ir kauns, beigas trim āboliem, un tomēr jāiet kopā ar meitenēm uz pirti.

Ejot garām ēdamistabas durvīm, viņš dzird pulku smieklus un Maitas bāršanos. Marta kaut ko runā par ziepēm un pārzini. Bet Uģis neceļ acu uz augšu.

Šinī brīdī meitenes, kas sasniegušas koridora galu, paver āra durvis, un spējš vēja brāziens izšalc cauri garenai telpai.

Mazajam Uģim kļūst tā kā labāk.

«Tomēr es reiz kļūšu varonis,» domā mazā, spurainā galva.

SKAITĪTĀJS

Par cilvēkiem dažreiz saka: tas ir dzimis mūziķis, tas — gleznotājs, tas — inženieris. Par Indriķi Akmeni droši varēja teikt, ka tas bija dzimis skaitītājs.

Viņš strādāja vienā pazīstamā bankā vecpilsētā, un priekšniecība ar viņa darbu bija apmierināta. Reizēm viņa lēni glāstīja savu ķīļa bārdiņu un runāja: Labs skaitītājs, mums ir

ļoti labs skaitītājs, — apmēram tā, kā saka par labu rakstāmmašīnu, labu prīmusu un citām derīgām lietām.

Pats Indriķis Akmenis bija visai laimīgs par tādu atzinīgu priekšniecības spriedumu un reizēm, inan viegli uzsizdams uz pleca, smaidoši runāja:

— Nu, vai es neesmu kaut kam vērts?

Tad viņš spieda roku un pazuda pūli ar augstu paceltu galvu.

Par to, ka Indriķis Akmenis bija labs sliallilajs, nebija šaubu. Mēs taču zemes griešanos ap savu asi aii neapstrīdam?

Akmeņa izcilās spējas skaitīšana vienmēr apliecināja ari kasieris, kas ar Indriķi Akmeni kopa strādāja. īpaši viņš bija sajūsmināts par Akmeņa pirkstu veiklību un noteiktību. Nekad Indriķa Akrncņa pirksti nepaķēra skaitot kopā divas naudas zīmes, bet tikai vienu. Akmeņa pirkstu galiem piemita kaut kas līdzīgs suņa purna jutīgumam un smalkumam. Tie absolūti pareizi uztvēra vienas naudas zīmes biezumu, un, tikko viņiem pagadījās divas, tie deva attiecīgu ziņu Akmeņa smadzenēm, iiii tās nekavējoties šķērsli novērsa, atdalot vienu naudas zīmi no otras.

Naudas zīmes »Kaitot, Indriķim Akmenim pirksti zibēja kā dzirkstis. Pats Akmenis ari it kā pārvērtas. Viņa seja kļuva apgarotāka, dziļāka, pilna sēras, bet patiesas jūsmas, un stāvs izstaroja dzīves patiku un alku.

Vlspai Indriķis Akmenis bija pelēks, p«it drūms, un viņa rokas, kad tas neskaitīja naudas zīmes, šķita rupjas, vienaldzīgas un neveiklas. Tām bija spalvaina āda un pirksti sarkani, drusku uzpampuši, jo Indriķis Akmenis bija karā apsaldējis rokas.

Skaitīšana Indriķim Akmenim ar laiku bija kļuvusi par ieradumu, tad vēl vairāk — pilnīgi par dzīves nepieciešamību. Viņš nevarēja bez skaitīšanas iztikt, viņš nevarēja bez tās dzīvot. Viņam vajadzēja skaitīt vienmēr, nepārtraukti; tikko viņam skaitīšanas trūka, tas kļuva nemierīgs kā zvērs pirms liela vispārīga posta.

Ar laiku viņā skaitīšanas tieksme ieauga tIk dziļi, ka viņš skaitīja tīri neapzinīgi, bez gribas līdzdalībai.

Ja viņš ar kādu surunā|ās, tad surunas laika, tīri nemanot, saskaitīja sava sarunas biedra pogas, izteiktos vārdus, tā koka lapas, kas bija tuvumā.

īpaši viņam patika sarunāties ar tādiem cilvēkiem, kuru ārienē bija kas skaitāms: vasaras raibumi, baku rētas, augoņi. Ar tādiem Indriķis Akmenis runājās ilgi, lielā sajūsmā. Viņš pat izdomāja visādus sīkumus, lai ar tiem aizkavētu sarunas biedru un pabeigtu savu skaitīšanu. Tikko skaitīšana bija galā, Indriķis Akmenis sākumā laimes pilns smaidīja, tad kļuva vienaldzīgs un sarunu biedrs viņam lieks. Viņš sāji kā miegā deva roku un pazuda.

Atgriežoties mājās pēc pastaigas, Akmenis vienmēr skaidri zināja, cik auto, cik ormaņu viņam gadījušies ceļā, cik spuldžu un koku tas redzējis. Arī visus cilvēkus viņš vienmēr saskaitīja. Tāpēc Indriķis Akmenis labprāt sēdēja kafejnīcās: tur bija daudz ļaužu un līdz ar to liela un neatlaidīga skaitīšana, labprāt vēroja pūli. gāja lielās sanāksmēs un svētkos. īpaši liels rūgtums un naids viņam bija pret laikraksta ziņotājiem nepareizi uzdoto skaitļu dēļ. Viņš ar tiem neatlaidīgi cīnījās, zvanīja redakcijām un sūtīja atsauksmes, kas allaž palika bez atbalss un ievērības.

Dažreiz šī lielā skaitīšanas kāre un alka kļuva bīstama pašam Indriķim Akmenim un viņa draugiem. Viņš skaitīja un atminējās arī tādu priekšmetu un lietu daudzumu, kas bija pilnīgi nevajadzīgi.

Es bieži gāju kopā ar Indriķi Akmeni viesībās. Reiz mūs ielūdza ciemā Akmeņa bankas kolēģis — sirsnīgs cilvēks un krietns lemetējs. Viņš bija sanesis mājās pudeles lielā skaitā ar labu un patīkamu nodomu visas tās iztukšot.

Viņa jaunā, labā sieva tomēr dūmaļa drusku savādāk, kā jau vienmēr. Dzīrošana bija iekritusi tieši nedēļas vidū; otrā rītā gaidīja darbs bankā. Tāpēc namamāte lietas laba dažas pudeles noslēpa.

Kad atlikušās visas bija jaukā saskaņā izdzertas un smadzenēs griezās karuselis ar visu pasauli un laimi klēpī, namatēvs, neveikli rokas plātīdams, skumji sūdzējās, ka viss dzērienu krājums uzveikts un viņš Ir tukšā.

Tad no krēsla lēca Indriķis Akmenls un skaļā balsī apliecināja, ka vēl vajag hut vienam pusstopam un piecām alus pudelēm.

Namatēvs smējās kā kutināts un apgalvoļa, ka šoreiz Akmenim neesot taisnība un viņš pirmoreiz Nuva mūžā kļūdījies skaitīšanā. Namatēvs turpināja smieties un kaut ko runāja par vecumu, par smadzeņu vājumu, par acenēm.

Smiekliem domātā piezīme ievainoja Indriķi Akmeni visvārīgākajā vietā. Viņš vispirms nobflla, tad kļuva dzeltāns, un acis viņam pieplūda ar asinīm. Protams, Akmeņa pārdzīvojumus lielā mērā padziļināja arī bagātīgi lietotais sīvais. Tomēr jāsaka, ka es Akmeni pirmo reizi redzēju tik dusmīgu un reizē nelaimīgu.

Viņš iekliedzās, sākumā bez vārdiem, bet tad aizrāvās visai pārdrošā un nepieklājīgā valodā. Akincnis paaugstinātā balsī, ar dūrēm krāšņo viesību galdu kulstot, apgalvoja, zvērēja, ka viņš visas pudeles saskaitījis pareizi. Par to nevarot būt šaubu. Viņš savu galvu dodot ķlļā, savu roku, savu dvēseli. Sai lietā esot tikai divas varbūtības: vai nu namatēvs noslēpis trūkstošās pudeles, krāpdams visus savus viesus, vai kāds starp viesiem esot sīks zaglis, kas ievilcis šis pudeles, lai būtu rītā paģirām.

Pēc šiem vārdiem visi viesi satraukuma lēca no galda augšā, bet namatēvs trīcēja dusmās un sašutumā.

Kāds vecāks kungs lielam ūsām uzbudinājumā kratīja dūres un trieca savu šķīvi pret grīdu. Galdadrāna raustījās uz visām pusēm, krita glāzes, un pudeles gūlās uz vēdera, lai nenoveltos zem galda un nenolauztu kaklu.

Daži karstgalvji gribēja Akmeni pārmācīt. Akmenis nel.kās par visu ne zinis. Viņš bija kļuvis ārprātīgs. Uz lūpām tam šaudījās iebrūnas putas, viņš aizsmacis kliedzu pēc gandarījuma, lūdza, uzstnļlgl kaļas dauzot, praNlļa revolveri, lai šeit pat visu klātbūtnē nošautos, jo viņš jutās apvainots līdz sirds dziļumiem, viņa dzīvībai nebija vairs nekādas vērtības, un ar savu nāvi viņš gribēja apliecināt savu taisnību.

Revolveri neviens viņam nedeva. Tad viņš tvēra pēc naža, lai ar to sevi ievainotu, jo viņa asinis prasīja izeju, un viņš smaka nost savā uzbudinājumā.

Trīs vīri satvēra viņu un nosēdināja krēslā. Akmenis pretojās ar visiem spēkiem un kliedza, ka csol starp blēžiem, zagļiem un bezgožiem.

Nav zināms, ar ko viss tas beigtos, droši vien ar kādu lielāku nelaimi. īstā laikā iejaucās pati jauna, glītā namamāte un ar asarām acīs lūdza visu viesu piedošanu.

Viņa vienkārši un klaji atzina savu vainu un lūdza viesus to saprast un attaisnot. Tad viņa raudādama noslēpa savu maigo galvu vīra žaketē. Visi viesi blļa ļoti aizkustināti.

Namamātes paskaidrojumi bija tik sievišķi naivi un viņas izturēšanās pret viesiem tik savdabīgi rūpīga, ka viesi tai skūpstīja roku, un kalpone, vispārīgām gavilēm atskanot, lika pazudušās pudeles galdā.

Jau pašas pirmās glāzes noskaloja tikko pārdzīvoto rūgtumu, un drīz vien pie galda šūpojās dziesmas un visas sirdis, atskaitot Indriķa Akmeņa.

Likās, namamāte ar savu burvīgo atzīšanos bija tikai lieku reizi apliecinājusi Indriķa Akmeņa skaitīšanas ģenialitāti, un Akmenim vajadzēja sēdēt pie galda kā uzvarētājam, kas ar vieglu paklanīšanos pieņem pārējo viesu atzinību un kopējo nožēlu. Patiesībā Akmenis sēdēja pie galda drūms un sejā pelēks. Viņš bija k|uvis par desmit gadiem vecāks, un viņa mati bija mitri un bez spožuma. Neviens ar viņu sākumā nerunāja, jo visiem drusku krimta Akmeņu spēcīgie un asie apzīmējumi.

Kad sīvais bija drusku dvēseles nomierinājis un dzīve likās kā ģitāre, kurā skan slāviskā dziesma, visi atminējās, ka pie galda ir arī tāds Akmenis, kuram patiesībā jāpateicas par dzīru atjaunošanos. Bet tad savukārt Akmenis vairs ne ar vienu nerunāja, jo viņam bija liels kauns par izkliegtām rupjībām un apvainojumiem un dusmas uz visiem klātesošiem kā šo izteikto rupjību netiešiem ierosinātāj lem. Viņam, Akmenim, taču bija taisnība, un, vienīgi aizstāvot savu tnlNiilIm, viņš bija kļuvis uz brīdi ārprātīgs, jo audzināts, nosvērts cilvēks pieklājības un vispārēja miera labā upurēs arī savu taisnību. Taisnība ir kā muša. Te viņa ir dzīva, te jau beigta.

Būtu Akmenis tūdaļ pēc pirmiem aicinājumiem pievienojies kopīgam, atjaunotam priekam, viesi savstarpējo uzmanību izkliedētu vienmērīgāk starp visiem. Bet Akmeņa vēsums radīja pretestību. Nelielā sabiedrība arvien vairāk pievērsa savus skatus, domas un vārdus Akmenim, pūlēdamās arī viņā radīt jautrību un tā mazināt savu vainu visā nepatīkamā starpgadījumā.

Akmeni reibums bija pagaisis, kā nācis. Mute bija palikusi tikai rūgta garša, smadzenēs nogurums un sirdī īgnums — kā jau paģirās. Sniegtās glāzes Akmcnis noraidīja un ar katru brīdi vairāk un vairāk sapīka, līdz beidzot katla īpaši lielā uzmācības brīdī strauji piecēlās, paklani)«!» pret visiem un atsta|a jautro sabiedrību.

Namatēvs pavadīja viņu līdz durvīm. Kod kāpņu telpā viņš mēģināju divata noskaidrot pārpratumu «ir pudelēm un i«ib-slrdigi salīgt mieru, Akmcnis to strupi noraidīja un aizgāja.

Namatēvs nebija dziju un smagu pārdzīvojumu meklētājs, viņš paskatījās kādus m!rk|us aizejoša Akmenī, it kā to gribēja saukt atpakaļ, tad paraustīja plecus, aizslēdza durvis un dūdodams kāpa augšup, kur to gaidīja siltums, jūsma un draugi.

No rīta darbā Akmenis neieradās. Arī otrā un trešā dienā ne. Prokūrists staigāja, visus izvaicādams, bet neviens nekā nezināja.

Savā mēbelētā istabā Akmcnis nebija nācis Jau trešo dienu. Dzīvokļa saimniece slaucīja asaras un ruiiii|n, ka ar Akmeni būšot notikusi kāda nelaime. Darba biedri krnll|u gnlvuN un nosodīja Akmcņa rīcību. Tā nevarēja un nedrīkstēja darīt kārtīgs ierēdnis. Viņa pienākums bija paziņot par savu neierašanos darbā.

Akmenis atnāca bankā tikai ceturtā dienā. Citu viņa vieta butu atlaiduši, bet Akmenis tiešām bija visai veikls naudas skaitītājs un ļoti noderīgs pie kases. Galvenais kasieris ari no savas puses gāja iebilst kādu labu vardu par Akmeni.

Priekšniecība augstsirdīgi nolēma Akmeni paturēt darba, tomēr par brīdinājumu pārējiem bankas darbiniekiem uz kādu laiku pārvietoja viņu citā vietā pie izejošo rakstu žurnāla, pie ekspedēšanas un citiem sīkiem tehniskiem darbiem.

Akmenis nezināja, ka tas ir tikai īslaicīgs pārvietojums. Viņš sēdēja kā uz nāvi notiesāts un žēli skatījās uz kases pusi, kur viņa vietnieks samērā gausi skaitīja naudu.

Jaunie pienākumi Akmenim riebās. Viņš tos darīja mehāniski, zobus sakodis, un viņa dvēsele briesmīgi cieta un žuva. Viņš nevarēja elpot bez naudas skaitīšanas. Dažās nedēļās dzīve viņam kļuva pilnīgi vienaldzīga, ēdiens bez garšas, miegs bez salduma, viņš gāja kā automāts, un viņa organismā zuda pretestība. pret ļauniem iespaidiem.

Daži bankas ierēdņi melsa, ka Indriķis Akmenis esot liels un sabiedrībai bīstams savādnieks. Skaitīšana viņam esot kļuvusi par viņa otru — velna dabu. Lielākas summas skaitot, viņš ieslīkstot kādā dīvainā nepieļaujamā tīksmē un baudā kā trakā ievu smaržā. Naudas skaitīšanas laikā Akmenis zaudējot jēgu par apkārtni. Naudas zīmju čaukstēšana viņu iemidzinot, un tad viņš redzot dažādas brīnišķas ainas, citu dzīvi, skaistas sievietes un laimi, un viņš jūtoties kā skaitāmās naudas īpašnieks.

Bija arī tādi, kas runāja, ka Akmenim piemītot spēja saskaitīt naudu caur drēbēm.

Diēzi vai tur bija daudz patiesības. Tā jau ir, kad cilvēkam paslīd viena kāja, tad draugi steidzīgi viņam norauj otru. Tā laikam bija arī ar Akmeni.

Daudzu jauno, sīko darbu vidū bija viens, kas Akmenim īpaši derdzās — bankas kontroles burtnīcu šūšana. Ar lielu adatu un rupju diegu atsevišķas lapas vajadzēja sašūt komplektos.

Tās šujot, Akmenis vienu dienu Iedūra ar savu lielo adatu pirkstā. Nebija jau kas bīstams. Daudz reizes savā dzīvē Akmenis bija ievainojis pirkstu, pat nopietnāk. Akmenis izsūca iedurto vietu, izspļāva tumšas asinis spļaujamā traukā un strādāja tālāk.

Bieži viens mazs zvirgzds ir par iemeslu veselai lavīnai. Tā notika ar Akmeņa pirkstu. Nakts vidu pamodies, Akmenis juta lieku karstumu pirkstā un pēc īsa, bet noteikta starplaika asu, strauju sāpi dūriena vietā ar tieksmi virzīties uz plaukstas pusi.

No rīta sāpēja jau viss pirksts. Akmenis vienaldzīgi uzlēja jodu un gāja darbā.

Bankā sāpe turpināja augt. Tagad liekais drudža karstums nemocīja pirkstu vien, bet jau visu Akmeņa ķermeni.

Vakarā Akmenis jau gulēja slimnīcā, un ārsti atrada pie viņa asins saindēšanos. Izdarīja ātru operāciju. Otrā dienā, kad es viņu apciemoju, viņš mierīgi gulēja gulta, drusku nosvīdis, un roka viņam bija piesieta augstu gaisā.

Redzi nu, kādas ir manas beigas, lelca viņš un gurdi pasmaidīja.

Es mēģināju viņu mierināt, stāstīju viņam visādus niekus un apgalvoju, ka viņš jauki izskatās. Akmenis manas pūles saprata un nedusmojās par tām. Viņš tagad zināja, ka katram ir savs ceļš un liktenis. Viņa bute, zaudējusi dzīves un cīņas alku, vēsi redzēja un nemaldīgi saprata visu. Man likās, ka Akmenim bija pat manis žēl, ka es vēl cīnos ar to, ko viņš bija nolicis nost kā dārgu, bet tukšu kastīti. Es atvadījos no viņa un izgāju laukā. Debesis šķita kā kafija lielā, platā porcelāna tasē un mākoņi kā piemirkuši baltmaizes klimtīsi.

Pēc divām dienām Indriķis Akmenis nomira, mēs viņu upgla bajam, un bunkā pie kases stāv cits skaitītājs.

KAPELA KUNGS

Vēlīna vasara.

Liepu iebrūnās lapas krīt lēni apaļos bruģa oļos un, mazliet sasitušās, guļ tur kādu brīdi nekustīgi. Tad paceļ vienu plecu, otru un sīkiem, šikiem solīšiem pārripo ielu tuvāk vienīgajam sakņu veikalam šim apkaime.

Tur uz ielas pie durvīm kastē guļ burkāni zaļām slotiņām galos, gurķi tumšzaļi baltām pakrūtēm.

Liepu lapas pieripo veikalam tuvāk un kāri lūkojas burkānu zaļajās slotiņās. Kaut varētu vēl tuvāk piekļūt, dažus vārdus pārmainīt ar tām.

Bet vējš mierīgi, kā paēdis kaķis tup uz sakņu veikala izkārtnes un neļauj nobirušajām lapām pievirzīties tuvāk.

— Nekauņa, — ņurd resnā lapa, kas visu vasaru bija grozījusies liepai cekulā, un lēni aizmieg. lā Ir pārāk tukla, lai ilgi skumtu par pasaules netaisnību. Viņa tagad Ir Ieripojusi notekā un domā tur pagulēt labu laiku.

Aleksis nevar būt tik mierīgs kā tuklā lapa. Viņš sēd mājas vārtos uz šaurā akmens staba un nemierīgi vēro Ģotrūdes ielu dzelzceļa pārbrauktuves virzienā.

Pelēkais stabs ciets un pūlas pārplēst Alekša zilās bikses. Bet Aleksis sēd un vēro.

Kliedz riteņi. Pakavi šķiļ dzirkstis uz oļiem, un saule vij no putekļiem virves. Tās ir nestipras. Pat ar mazo pirkstu viņas var pārcirst pušu, un tad putekļi kā knišļu bars metas uz visām pusēm.

Pēc Alekša domām, putekļi ir visbailīgākie radījumi pasaulē. Tie pat no elpas bēg. Bet kas ir elpa? Maza, maza plēvīte uz spoguļa virsmas, plānāka par skropstu.

Aleksis sēd un vēro pārbrauktuves pusi.

Mušu sīvie kodieni rausta kallās ka|as, bet Aleksis sēd un guldu. Sen taču bija laiks Kafela kungam nākt, bet viņa nav. IJn tieši šodien. Tas varēja notikt vakar, aizvakar. Arī rītu. liet kāpēc tieši šodien, kad Kniebi kungs nes savu parasto pudelīti? Si pudelīte ir īkšķa lieluma, no sārta cukura taisīta, galā tai marcipāns, bet Iekšā sasaldināta dzērveņu sula.

Liela gaļas muša uzsēstas Aleksim uz cepures naga, bet viņš to neredz. Būtu citā reizē. Labā roka klusu kā čūska līstu augšup, līdz zibenīgi kluptu virsū mušai un tā būtu saujā.

Tagad visa Alekša uzmanība, acis, ausis un sirds skrien pa Ģetrūdes ielu uz pārbrauktuves pusi, apskata katru gājēju, aptekā katru braucēju, katru durvju un sētu Iedobumu un tad atkal nonāk atpakaļ savā vecajā vielā Aleksi.

Nav. Kur viņš varētu kavēties? C'eļš taču ncinuz nav tik tāls, un laiks arī ir labs.

Pie vārtu akmens pretējā pusē pienāk Ruta un bailīgi uzlūko Aleksi. Aleksim šoreiz nepatīk viņas ierašanās. Tā tik daudz nepatikšanu — un vēl tas skuķis. Ko viņa maisās, kur notiek nopietnas lietas?

Ruta, liekas, nemana Alekša rūgtumu. Stāv pretēja pusē un skatās. Viņa redz, ka Aleksis šodien dīvains. Suta savu skatu garām viņas dzeltānai kleitai, ko māte Izmazgājusi un kas šodien mirdz košāk par saulespuķi dārzā.

Labi, var jau iztikt tāpat. Prom tomēr viņa neies.

Garām paiet visi strādnieki un strādnieces, kas iet pa Ģetrūdes ielu no pārbrauktuves. Kafela kunga nav.

Beidzamās aiziet tabakas fabrikas sievas, un rūgta tabakas smaka pavīd gaisā. Tā ielien Rutai labnja nāsī, un Ruta nošķaudās. Viņa zin, ka labi nebūs, bet ko var darīt pret šķavām.

No vēja var paslēpties, mušu var aizdzīt ar roku, bet šķavas. Tās ir kā liktenis. Reiz viņas tup nāsī, jāšķavā.

Pirms Ruta attopas, arī otrs šķaudiens Izlec no nāss un pazūd gaisā. Aleksim tas ir par daudz. Viņš pieiet Rutai un bargi

saka:

— Ej prom, tu mani traucē! Ja neklausīsi, nedošu pusi.

Ruta nodur galvu un iet. Solījums ir vilinošs. Pusi no salduma pudelītes, ko Aleksis saņem kā Kafela kunga draugs. Par to ir vērts klausīt.

Aleksis paliek vārtos viens pats un gaida. Acis viņam nepārtraukti skrien uz pārbrauktuves pusi. Pēkšņi tur iesvelpjas viena lokomotīve. Aleksis sastingst.

— Varbūt Kafela kungu Ir vilciens sabraucis? — iešaujas viņam prātā. — Butu jāaizskrien līdz pārbrauktuvei. Māte droši vien neredzēs. Bet ja redz?

Tomēr Aleksis aizskrien līdz dzelzceļam.

Viss klusu. Vienīgi stiprāk smaržo dūmi. Sliedes guļ mierīgi savās vietās. Uzbrauktuves dēļi ir ļoti silti, un būdinieks klanās sava namiņā priekšā.

Aleksis redz, ka nekas nav noticis. Ari ormaņu rinda snauž. Neko nerunā. Un Aleksis skrien atpakaļ.

Sarkans un uztraukts viņš Ielido vārtos un apstājas. Krūtis viņam strauji cilājas. Labās kājas vidus pliksis asiņo, un papēdis sūrst, pret kaut ko cietu atsists.

Aleksis atsēstas uz akmens, tagad tas lieli noder. No lielā skrējiena un uztraukuma dreb drusku ceļi, un elkoņos savāds gurdums. Rīkles gals sauss, siekalas novar norit uz leju; acīs lec dzirkstis, un visa pasaule liekas lodzcllāna, līgana tējas roze.

Vējš no sakņu veikala izkārtnes ir nolēcis zemē un tagad skraida pa ielu. Tuklo liepas lapu tas no notekas ir iedzinis vecu dzelžu pārdotavā, kas mitinās sētā blakus sakņu veikalam. Tur tā tup uz vecas izkapts asmeņu un ir ļoti dusmīga.

Tvirts vēja skāriens nosusina Alekša sakarsušo ķermeni, un viņš jutās labāk. Arī sirds kļūst rāmāka, un acis redz ar agrāko skaidrību.

Aleksis nolemj gaidīt līdz krēslai. Tad viņš ies pie sētnieces un vaicās par Kaīela kungu. Sētniecei taču jāzln un jārūpējas par savu īrnieku.

Bet tad Alekša vērīgā acs pamana starp Ielas liepām kaut ko laipojamies uz šo pusi. Alekša acs skaidri vēl nevar saskatīt, kas las īsti Ir, bet viņa sirds to jūt.

fani vajag hul viņam, Kafcla kungam, ar sestdienas saldumu kabatā.

Alekša brūnais ķermenis satraukuma kļūst divas reizes lielāks. Tas izstiepjas kā stiga, kas uzvilkta līdz pēdējai iespējai. Katrs muskulis, katrs auds san: tik stingri tas satraukts uz augšu pretī bezgalībai. Viss gaidu rūgtums ir prom. Kā zvirbulis no būra. Noguruma vietā Alekša augumā ievij usies atspere, un Aleksis dodas uz priekšu. Papēdis vairs nesūrst un spītīgi — gluži kā mazs āmurs sitas pret ietnes nelīdzenajiem ķieģeļiem. Pārsistais pirksts nesāp, bet tikai alslā| melnus plankumus smiltis.

Viens mirklis, un Aleksis Ir salikušajam klāt. Tas tiešam Ir Kafela kungs. Bet kāds viņš Izskatās. Novārtījies, netīrs, ap-skrambātām rokām, uzpampušu, zilganu seju. Viena acs nemaz vairs nav redzama. Tās vietā zviln paaugstinājums tumši sarkanā krāsā un nespodri valgo.

— Kafela kungs! — iesaucas Aleksis un apklust.

Kafela kungs paceļ galvu, ar kreiso roku viņš balstās liepā, un ar savu vienīgo aci paskatās Aleksī. Tad galva atkal noslīd uz leju.

Aleksis ir tik stipri pārsteigts, ka nejūt nekā, bet stāv kā ogļu tvanā. Pasaule mazliet līgojas, gribas raudat, bet asaras nenāk. Liepas stāv kā miglā, un katrā ausī rūc viena bite.

Kafela kunga roka atdalās no liepas, un pats Kafela kungs, lēni pārgājis ietni, apsēstas uz trepītēm blakus kurpnieka pagrabam, kur parasti nes kurpes labot.

Tad viņš gurdi pamāj ar roku Aleksim.

Aleksis pieiet un pielīkstas pie Katela kunga.

— Aizej, — čukst Kafela kunga balss, — pie sētnieces. Pasaki, ka esmu šeit un man ir grūti.

Tad lūpas nokrīt viena uz otras kā beigtas.

Aleksis aizskrien.

Pēc īsa brīža ierodas sētniece un divi skārdnieka darbnīcas puiši. Sētniece plāta rokas, šņukst un kaut ko murmina.

Abi skārdnieka puiši nesaka nekā. Viņi viegli paņem Kafela kungu zem rokām un aiznes to. Dīvains viņš izskatās šo divu spēcīgo puišu rokās. Drusku no zemes pacelts, tuvāk liepām, sarāvies, ar kājām, kas nesakarīgi valstās telpā.

Kad abi puiši pacel Kafela kungu, tad uz nama trepītēm, kur viņš ir sēdējis, paliek daži tumši traipi. Varētu domāt, ka tur lēcis suns ar pārkostu kliju. Sētniece tomēr ir citās domās, un viņa vēl vairāk iešņukstas.

Sekojusi mazu gabaliņu abiem skārdnieka puišiem, kas nes vārgo Kafela kungu, viņa veikli kā kaķe atsteidzas atpakaļ pie kāpnēm, noslauka tumšos, aizdomīgos traipus, tad skriešus panāk nesējus, dodas tiem garām un pirmā sasniedz savu puspagraba dzīvokli sētas mājā.

Kafela kungu ienes un noliek gultā. Aiz galvas logs pilnīgi vajā, un lajā redzamas tikai debesis un liela dālija, kas aug pie loga. Tā ir smaga un neveikli ligoļas kā cilvēka elpa pirms miršanas.

Abi skārdnieka puiši, nolikuši Kafela kungu, drusku pamī-ņājas uz vietas un tad iziet. Viņi grib kaut ko teikt, bet vārdi salūst uz mēles. Iznākuši koridorā, viņi paskatās viens otrā un tad klusi aiziet. Viņu labās, neveiklās sirdis ir dziji skumjas, un tās saprotas bez vārdu.

Sētsvidū stāv sievu bars un sačukstas savā starpā. Ir 1906. gads, kad nedrīkst skaļi runāt. Kafela kungs nekad nebija ievērojis šo vieglo dzīves likumu, vienmēr bija dedzīgi runājis, un tāpēc tagad viņam būs jāklusē. Jocīgi cilvēki, maizes kumāsu viņi var norīt uz leju, bet vārdu, īpaši rūgtu citiem, nevar.

Aleksis raudādams ienāk savā istabā un tūliņ dodas gulēt.

Otrā rītā Aleksis, tikko cēlies, skrien uz puspagraba dzīvokli pie Kafela kunga. Ruta stāv sētas mājas gaiteni un raud. Arī dažas sievas grozās turpat un čīkstina veco grīdu. Pieliekamie va|i smaržo, un siltā saule sarauj gaisu biezu kā ieskābušu pienu.

Aleksis steidzas pie Kafela kunga dzīvokļu durvīm un saprot visu. Uz durvīm melns drēbes krusts; rokturis pārsiets ar melnu, garu maija strēmeli.

Aleksim telpa acīs sajūk, lupas raustās, un deniņos viens met sīkus, sāpīgus akmentiņus. Aleksis saņemas, nospiež durvju rokturi un ieiet.

Pretim plūst stipra skuju, kumelīšu un etiķa smarža. Logs tāpat kā vakar vaļā. Gulta, kurā guļ Kafela kungs, pārklāta ar baltu palagu, uz kura vizuļodams mierīgi smaida neliels zelta krusts.

Sētniece stāv pie plils ar kādu cilu, nepazīstamu sievieti.

Aleksis Ienācis apstājas pie durvīm. Viņam reibst galva no stiprā smaržu mistra, lielā, svinīgā klusuma istabā un gaišā saules spulguma uz loga baltās krāsas.

Aleksim Kafela kunga nav žēl. Visas jūtas viņam pagaisušas. Viņš tikai sīki, nepatīkami trīc kā lielā aukstumā, kas pārņēmis visu. Bailes tās arī nav, bet tāds liels tukšums, bezgalīga, tumša aiza tieši pie pašām kājām, un Aleksim briesmīgi jāturas, lai tajā neiekristu.

Sētniece pienāk pie Alekša un, noglaudījusi viņa gaišo galvu, saka:

— Redzi, tava drauga vairs nav.

Pēc šiem vārdiem Aleksis it kā atkal apjauš sevi. Milzīgs jūtu sajaukums kā karsts vilnis pāršalc visu Alekša ķermeni, un lielas, drebošas asaras rit pār valgiem un tad, rokās un blūzē aizmezdamās, pārvēršas viegli kūpošās, sāļās lāsēs.

Kafela kungs tevi nebija aizmirsis līdz pēdējam brīdim, —-turpina sētniece. — Es viņa drēbēs atradu papīrā ietītu saldumu pudelīti, ko viņš tev vienmēr sestdienās nesa. Ņem to sev.

Sētniece pieiet pie maza galda logam blakus un atnes brūnā, čaukstošā papīrā ietītu pudelīti.

Aleksis to saņem rūpīgi abām rokām, pirksti viņam trīc, un Aleksim šķiet, ka viņš tur savās plaukstās Kafela kunga dvēseli.

— Ņem to sev, glabā un esi Kafela kunga cienīgs. Viņš mira par taisnību.

Dzird vēl kā sapnī Aleksis kluso sētnieces balsi un iziet.

*

1014. gads un pasaules karš.

Aleksis tagad Ir ceturtās klases ģimnāzists, patīkams, slaids zēns.

Katru gadu Kafela kunga nāves diena viņš Iet uz kapsētu un godbijīgi apstājas pie sava vecā drauga kapa.

Spīd saule, un kaut kur debesīs kāda balss čukst:

— Esi Kafela kunga cienīgs: viņš mira par taisnību.

Mazo, sārto salduma pudelīti Aleksis glabā kā dārgu piemiņu. Tā ir tagad kļuvusi cieta, līdzīga akmenim. Viņš to ir iešuvis pašdarinātā maisiņā un pakāris kaklā uz krūtīm.

Paiet pirmais kara gads. Dibinās latviešu strēlnieku bataljoni. Aleksis vēro savas lautas lielo satraukumu, un viņā pamazām briest kāda cieta apņemšanās.

Aleksis ir Daugavmalā arī tad, kad uz Mllgrāvl izvada pirmos brīvprātīgos. Viņš atnāk mājās kā noreibis un reizē nelaimīgs. Kas nezināms, neapjaušami liels veras viņa dvēselē. Bet, kas īsti, Aleksis to vēl nespēj saprast.

Pēc vienas nedēļas ir gadskārtējā Kafela kunga nāves diena. Aleksis atnāk kapos un gurds, nemieru pilns, nostājas pie Kafela kunga atdusas vietas.

Viņš stāv. Silti glāsta vēlīnā vasaras saule, un atkal kaut kur debesīs kāda balss čukst:

*— Esi viņa cienīgs: viņš mira par taisnību.

— Par taisnību, — uzsver šī balss un nāk arvien zemāk un tuvāk.

— Par taisnību, taisnību.

Jau gluži aiz muguras skan šī balss.

Aleksis iekliedzas un apsviežas riņķi. Ne, neviena nav. Tikai ..Mīle un Čuksti lapās. Un atkal Aleksis šiki trīc, nepatīkami trīc liela aukstumā, gluži kā toreiz pie Kniebi kunga līķa.

šī balss, kur tā varētu būt, kas lo runāja?

Aleksis vēlreiz paskatās gaisa, apkārt, neviena nav; tikai tālumā kāda vecīte ravē kapu.

Viņš iet uz mājām un domā. Šī balss. Sauciens par taisnību. Pie dzelzceļa pārbrauktuves Aleksim jāgaida: iet garām vilciens ar kareivjiem.

Par taisnību — skan vēl viņam ausīs, līdz sajūk ar riteņu klabēšanu.

Un pēkšņi viņš saprot visu. Aleksis zin tagad, kas viņam darāms.

Kad Aleksis slepeni ierodas pozīcijās 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulkā, viņu prom nedzen. Pierasts: cik tādu puiku nenāk. Viņam izsniedz strēlnieka drēbes un ieskaita 7. rotā, pulka II bataljonā.

3. pulks Nāves salā, tad to pārsviež uz Ķekavu. Aleksis visur līdz. Izturīgs un saprātīgs sava darbā.

Pienāk 1916. gada Ziemsvētki un lielais uzbrukums. 3. pulka II bataljons kapteiņa Elša vadībā norīkots triecienam mežā iepretim vareni nocietinātam Manguļu mezglam.

Bataljons, novietojies savā izejas stāvoklī, gaida triecienam nolikto liktenīgo 5. rīta stundu.

Bataljona 7. rota, kurā ir Aleksis, sadalīta viļņveidīgi uzbrukuma ķēdēs.

Stiepuļu griezēji baltos ķiteļos izsūtīti uz priekšu žogu griešanai, bet viņiem ar darbu neveicas. Stiepules lūst lēni. Laikam pārāk lielais satraukums vainīgs. Norunātā uzbrukuma brīdī griezējiem iztīrīta tikai žogu pirmā rinda.

Visur vēl klusums. Vienīgi ienaidnieks raida atsevišķus šāvienus, un reizēm uz īsu brīdi sausi ierejas vācu ložmetējs. Lodes tad svilpodamas lido virs galvām un pazūd tumsā.

Griezēji turpina darbu. Un tad pēkšņi uz to vietu, kur griezēji strādā, krievu artilērija atklāj uguni.

Tomēr žogus griezēji neatstāj. Viņi vairās kritušo šāviņu, bet griešanu turpina. Uzbudinājumā un lielajā steigā tie priekšlaicīgi palaiž stiepules vajā, tās skan. Ar asajiem dzeloņiem viņi ievaino sejas, pārplēš drēbes un bieži sapinas zemajos žogos.

Drīz artilērijas ugunij pievienojas rokas granātu sprādzieni un šauteņu klaudzēšana. Tā nāk no kreisās puses un drebina visu tumsu.

Tur 1. pulks uzbrūk.

Gaisā uzšaujas liesmas, un brīžiem melnā nakts atsevišķās vietās iekvēlas sarkana kā ogle. Ieroču spalgajiem trokšņiem pievienojas ilga un dziļa kliegšana, kas, liekas, uzvanda visu iekšieni katram, kas to dzird.

1. pulks uzbrūk.

3. pulka II bataljonam ienaidnieka žogos izgriezta tikai viena eja, bet arī tā strēlnieki metas uz priekšu. Viņi skrien, klūp, ceļas un atkal dodas pret žogiem.

Pa kreisi paliek tumšs, plats grāvis. Priekša šaipus žogiem līkumojas ceļš. Uzbrucēju pirmā rinda, nonākot līdz ceļam, ieklūp mazajā grāvī, kas iežogo ceļu. Strēlnieki lādas, kunkst.

Bet tad jau rinda visā augumā pēkšņi parādās uz ceļa cietā pamata. Ienaidniekam to vien vajag. Visa viņa pamale piebirst pilna šauteņu uguns un ložmetēju rejas.

Pirmais šaušanu atklāj ložmetējs, kas pa kreisi pie vaļņa. Tam slaids, jauns novērotājs ar veiklām acīm. Viņš dīvaini, it kā palēkdamies kustas un visu laiku kaut ko sauc savam ložmetēj niekam.

Pirmās strēlnieku rindas, kas parādījās uz ceļa, vairs nav;

tā guļ sniegā kā nogriezts rudzu salms. Tas pats notiek ari ar otru rindu, trešo, ceturto.

Tagad 7. rotas kārta. Aleksis pieceļas kopā ar pSrējlcm strēlniekiem.

7. rotas strēlnieki skrien sakostiem 7.oblem, bet tiek uz priekšu tikai dažus soļus tālāk par kritušiem. Ar Izmisušu varonību dzīvi palikušie cenšas nok|ut vismaz līdz Ienaidnieka žogiem, lai tur starp režģiem, sagāztiem mietiem un ciņiem mirkli rastu tvērumu, atvilktu elpu un tad atkal dotos uz priekšu, tikai uz priekšu.

Sīvajai ienaidnieka ugunij, kas plūst no apkārtējām betonētām patvertnēm, pievienojas asa artilērijas sprostuguns. Gaiss pildās ar griezīgu kaukšanu, baltiem tvaikiem un šķēpeļu lietu, kas saplosa visu.

Raķetes skrien gaisā gubām un ļodza, mētā visu telpu. Izlien ari prožektori. Tie ar savu žilbinošo gaismu ceļas no tālākām patvertnēm. Viss kaujas lauks kļūst gaišs kā «īlenā. Sniegs iemirdzas žilbinošā, mazliet Iezilganā spožumi. Katra lieta atdalās, li|iinI tvirta un labi uztverama, bet tumsa atkāpjas un sabiezē tik stipri un guļ tur ka melna maize.

7. rotas strēlnieki neatlaidīgi iet uz priekšu. Sausajā prožektoru gaismā viņi liekas kā apmāti ar vienīgu alku visā butē — vēl, līdz žogiem. Katra rinda nokļūst tikai līdz ceļam un tur paliek. Vienīgi atsevišķi cilvēki pārveļas ceļa liktenīgajai mugurai pāri un vēl kā streipuļodami virzās tālāk.

Stiepuļu griezēji visu uzbrukuma laiku guļ Ienaidnieka žogos un aiz tiem. Viņi uz priekšu iet nevar, ļo nav līdzgājēju. Bet arī celties tie nespēj — tā būtu nāve. Tieši virs viņu galvām lidojošās lodes kārtojas plīvuri, kas sedz tos kā ar smagu roku un liek rauties arvien dziļāk, dziļāk sniegā.

Bezsātīgajam ceļa skaustam tuvojas 7. rotas rinda, kurā ir arī Aleksis. Viņš skrien klupdams citiem līdz. Vienā rokā viņam lāpstiņa, otrā — granāta. Aleksis skrien, bet neredz nekā. Šausmīgais troksnis viņu galīgi apdullinājis. Arī grūtā skriešana viņu pārvērtusi mazā zvērā, kas zin vienīgi kunkstot skriet un kāri sakarsušu muti tvert gaisu.-

Pirms nokļūšanas uz ceļa viņš vēl ieveļas dziļajā grāvī ar visu galvu un pazaudē cepuri. Mitrie, gaišie mati, kas pludo sviedros, sajūk ar sniegu, un tas kļūst gaiši dzeltāns kā medus,

Arī savu granātu Aleksis pazaudējis grāvī. Vienīgi ar lāpstiņu rokā viņš rāpjas no grāvja laukā uz ceļa. Viņa ķermenis, sajutis cietu pamatu, saslejas kā atspere, pieplūst pilns ar asinīm, un Aleksis pieceļas kājās, lai dotos vēl uz priekšu. Bet šinī brīdī viņam pēkšņi viens ar cietu dūri iegrūž krūtīs. Asi, negaidīti. Aleksis zaudē līdzsvaru, nokrīt uz ceļiem, vēlreiz saļodzās un tad atmuguriski ieveļas grāvī. Acis un apziņa pieplūst ar tumsu, ausīs sakāpj sniegs.

Kauja vēl turpinās.

Paugurainā mežiņa savā štābā nelielā zemnīcā sēd pulka komandieris — vecais pulkvedis. Sēd pie sašķobīta galdiņa. Netīra lampele galdā. Tā dreb un rausta savu gaismu kā bērns valodu.

Pulkvedis klausās teleionā. Viņš manāmi uztraukts. Klausulē uztverto tas īsos, aprautos vārdos pasniedz saviem palīgiem.

Kaujas troksnis pieņemas. īpaši tai vietā, kur uzbrūk II bataljons. No tā ziņu nav nekādu. Telefona vadi pārrauti. Mūsu pašu artilērija tos pārrāvusi, un sakarnieki skraidu mežā, meklēdami pārrāvuma vietu.

Pēkšņi kādā skaudrākā uguns brīdi, kurā sakustas visa zemnīca, sirmais pulkvedis uzlec kājās un sāk nervozi staigāt šaurajā telpā. Apakšnieki drūmi, bez vārdu lūkojas savā priekšniekā. Zemnīca dreb.

Te pulkvedis pakampj savu spieķi, uzmet mēteli plecos un dodas kopā ar savu adjutantu laukā.

Tumšs. Garām steidzas strēlnieki. Nes Ievainotos grupām, atsevišķi. Viens pienāk un stāsta par zaudējumiem. Uzbrucēju rindās krituši vai ievainoti visi virsnieki. Stiepuļu griezēju priekšnieks guļ žogos.

Pulkvedis klausās. Ko viņš domā, to nezin neviens. Tad steidzīgiem soļiem tas dodas uz priekšu, uz kaujas pusi. Trīs jauni strēlnieki pēkšņi iznirst no tumsas un seko savam pulkvedim. Tie ir sargi.

Artilērijas šāviņi sāk gulties arī moža. Priedes iešņācās. Sniegs lielam pikām krīt zemē un sajaucas ar gājēju un ievainoto so|lem. Ievainotie plūst arvien vairāk, nepārtrauktā straumē.

Lielgabalu šAvlpl, kas krīt meža, stipri uztrauc ievainotos. Tie dreb, metas sēņus, lien pie kokiem. Smagāk ievainotie vaid, grib kaut kur traukties, bet nespēj.

Nevienam vairs negribas mirt pēc tam, kad ticis dzīvs laukā no trieciena briesmām.

Garām štābam ātriem soļiem steidzas rezerves. Vaicā par kaujas gaitu, bet vietējie krata galvas un rāda uz ievainotiem.

— Būs kotletes, — nosaka viens vecāks strēlnieks un su viebjas, pieliecis galvu, |o tai paša mirkli tuvuma plīst granātu. Zeme saietas, koki sašūpojas, bet tad viss paliek vecaja vietā.

Sirmais pulkvedis dodas cauri mežam, līdz sastop kaujas bataljona komandieri. Tas iezaļgani bāls, bet stingru seju. Viņš darījis visu, ko spējis. Pildījis rīkojumu pēc sirdsapziņas, atklāti, strēlnieciski, droši.

Pulkvedis no ziņojuma skaidri noprot, ka trieciens nav izdevies. It kā sāpēs un dīvainā jūtu uzplūdumā viņš iegrūž savu spieķi dziļi sniegā. Ko darīt?

Tad pēkšņi, pacēlis galvu, saka:

— Atvilkt kaujeniekus mežmalā.

Un iet atpakaļ mežā. Pagājis dažus soļus, vēl izmet:

— Sakārtoties! Gaidīt manu rīkojumu!

Un pazūd mežā.

Pulkvedis iet grūti. Viņš zin, ka viņa strēlnieki cīnījušies līdz beidzamam, neprātīgi. Bet kāpēc viņi netika uz vaļņa, visi, kā pirmais pulks, bet noslāpa savā varonībā?

Pulkvedis iet grūti. Viņš nejūt kvēlošo granātu. Apkārtni. Viena smaga doma viņu pārņēmusi.

Tai laikā uzbrucēju atliekas pulcējas mežmalā. Slepus, gurdi, niknā ienaidnieka ugunī, nesot līdzi ievainotos, saskrambātām, asiņainām rokām, ar naidu un izmisumu sejās.

No četrsimt vīriem palikuši astoņdesmit, bet viņos vēl mīt tāda svelme, ka tie no jauna atkal mestos triecienā.

Aleksi no kaujas lauka iznesis vada komandieris un nolicis mežmalā pie priedes. Viņš raisa viņam vaļā mēteli. Pienāk viens sanitārs. Skatās abi. Ienaidnieka lode trāpījusi Aleksi tieši krūtīs, sašķaidot maisiņu ar dārgo piemiņu.

Sanitārs atmet ar roku un pieceļas. Bet priedēs šalca kāda balss: viņš mira par taisnību.

AUTOBUSS

Rudens plevukarc. Aspazijas bulvāris. Viena debess mala pilna ar lielu, zilu mākoni.

Pie autobusa piestātnes stāv viņš un viņa. Viņš — apaļīgs, sārts jauneklis ar cepumu kārbiņu rokās, viņa — jaunā mētelī un platā cepurē. Viņš ir līgavainis, viņa — līgava; kāzas noliktas pēc viena mēneša. Tagad viņi brauc ciemā.

Viņš: — Kāpēc tu negribi braukt ar tramvaju?

Viņa: — Tramvajs Iet lēni. Es gribu braukt ar autobusu.

Viņš: — Uz IAn līnijas Ir Nllkll autobusi, ved, Īstas reņģu kasies. Paklausi mani.

Viņa: — Paklausi tu mani. Es nevaru ciest tramvajus un braukšu ar autobusu.

Viņš: — Tu esi spītīga.

Viņa: — Nē, tu esi spītīgs, negribi ievērot manu lūgumu.

Viņš: — Labprāt. Bet šoreiz tavs lūgums ir bērnišķīgs. Braukt sliktā autobusā. Un maksāt dārgāki.

Viņa: — Lūdzu, neapvaino mani. Mans lūgums nav bērnišķīgs. Un, ja es tev esmu mīļa, tad tu vari arī dārgāki samaksāt. Dari, kā zini: ja tu nebrauksi ar autobusu, es nebraukšu nemaz un iešu mājās.

Viņš: — Tas būs nepieklājīgi. Mēs solījāmies būt. Mūs gaidīs.

Viņa: — Mēs solījāmies, mūs gaida. Kur es ar tādu varmāku un tiepšu varu braukt? Es Iešu pie telefona un pateikšu, kā mēs nebūsim.

Viņš: — To tu nedarīsi.

V i ņ a: — Darīšu gan.

Viņai saskrien asaras acīs, un viņš beidzot saka:

— Labi, brauksim ar autobusu. — Un abi paliek neapmierināti. Strīdus kā rūgta dēle gul iezīdies sirdī.

Pienāk IIģecicma autobuss. Vecs, no muguras iekšā kāpjams. Nokūp benzīns, un visi gaidītāji, gāzēs rīstīdamies, lielā burzmā gāžas autobusā iekšā. Pilns. Autobuss īdot nosveras uz vienu pusi.

Viņai pagadās vieta, kur apsēsties. Viņš stāv kājās.

Grabot un ļodzoties autobuss dodas uz priekšu. Katrā asākā pagriezienā vecā mašīna čīkstot nosveras uz vienu pusi, un stāvētāji cits cilam sagāžas virsū. Karsts. Svaigāks gaisa malks gadās tikai pieturas vielas, kad paveras durvis.

Vecpilsētā kādā pieturā, kad vadītājs grib ceļu turpināt, mašīna vairs neklausa. Motors gan iedarbojas, bet apakšā kaut kas burkš, un autobuss nekust no vietas.

Vadītājs izlien no savas būdas ar līku dzelzi rokā, apiet mašīnai, kā biedēdams to, apkārt, padauza šur tur un beidzot palien tai zem tuklā, dzeltānā vēdera.

Pasažieri autobusā kurn un lādas. Viens kliedz, lai taisa durvis vaļā, jo viņš smokot nost. Durvis attaisa. Gaiss kā milzīgs, vēss zutis ievijas autobusā un piebāž katram savu apaļo, valgo purnu pie pieres. Katrai dāmai rokās nemitīgi plivinās liels, raibs taurenis un tīkami smaržo.

Vadītājs, palīdis zem autobusa, kaut ko dauza, stumj un groza.

Kāda veca sieviņa kunkst:

— Es netikšu mājā, netikšu laikā mājā. Mans dēls, pārnācis no ambulances ar slimu roku, stāvēs un gaidīs. Tāda nelaime! Ko lai es daru?

Kasiere viņu mierina:

— Nekas, krustmāt, viss būs labi. Tiksim laikā galā. Vadītājs tūliņ salabos vāģi un tad salaidīsim straujāk.

— Ar Šito kasti! — smejas tukls, iereibis amatnieks vēl darba drēbēs. Viņa apaļā seja spulgo kā liela rudens dālija. — Jaun-kundz, nepūšiet smiltis acīs. Labi, ja mēs līdz tilta galam tiekam. Tad tur — hoplā! — Daugava un peldus līdz Ilģecie-mam. Mammiņ, nebēdājies, — griežas viņš pie bažīgās vecītes, — es jums palīdzēšu aizpeldēt.

Vecīte iekunkstas vēl vairāk, bet runāt vairs nerunā.

Vadītājs ir izlīdis no autobusa apakšas, noskurinās kā suns, dusmīgi iemet liko dzelzi rīku kastē un sēstas pie stūres.

Rūkdama un sprauslodama mašīna iekustas.

— Ardievu, pasaule! — smejas iereibušais amatnieks. Kasiere viņu apsauc. Viņš kaut ko kasierei, baltos zobus rādīdams, atbild, bet, ko īsti, autobusa lielajā rūkoņā nav iespējams sadzirdēt.

Autobuss atkal ļodzās no vieniem sāniem uz otriem, pagriezienos kunkst un svaida braucējus, līdz Daugavas malā uz tramvaja sliedēm pēkšņi apstājas. Tieši uz pašām sliedēm. Ka apburts, kā zemē iedzīts.

Braucēji pārsteigti, vadītājs izmisis. Viss tas Itupinās tikai mirkli. Jau nākošajā 5. līnijas tramvajs ar visu sparu iedrāžas autobusa pakaļējā galā. Ass, truls grūdiens, kas satrauc visu Daugavas malu. Grūdiena sausā skaņa kā milzīga, traka bumba joņo gar Daugavas krastu, lec Daugavai pāri un apdullina katru. Tramvajs izlec no sliedēm. Autobuss gāžas. Lūst koks, plīst stikli, bailes kliedz, un sāpes vaimanā.

Viņam sadursmē pārlauž kreiso kāju divās vietās un satriec visu ķermeni, viņai laimējas ar dažiem sejas ieskrambā jumiem. Viņš guļ slimnīcā ilgi: sarežģījumi, lūzumi nedzīst. Viņa uzticīgi apmeklē ievainoto slimnīcā un mierina. Viņš ir drūms, skatās it kā no sāniem. Šķiet, kāda smaga doma viņu nospiež un nemitīgi moca.

Pēc dažiem mēnešiem viņš iznāk no slimnīcas ar stīvu kāju. Ārsti gan solās kāju izlabot, bet tikai ar laiku, ar pacietību.

Viņa atkal apmeklē viņu. Lasa tam priekšā. Stāsta, kas notiek pilsētā. Kāja labojas. Viņš sāk staigāt. Viņi iet dārzos, sēd tur, runājas. Tomēr kaut kas viņu starpā Ir. Viņš ir domīgs, kā melnā sapnī, kas neļauj viņam atplaukt agrākajā laipnībā un sirsnībā. Viņš šķiet kā apsēsts. Kas nepatīkams, baigs un sāpīgs, liekas, viņu vajā miegā un nomodā, jaucot viņa dvēseli kā spēļu kārtis; laupa ēstgribu, kā puķes nogriež smieklus un samet jūtām un domām zem kājām stiklus. Kas būs? Arī viņa ir nomākta. To uztrauc viņa garastāvoklis.

Kādā rudens vakarā viņš ar neparastām skumjām un bailēm acīs atvadās no viņas. Kā grib ko teikt, bet apraujas. Var dzirdēt, kg sakož zobus.

Viņa, atvadījusies un izgājusi kāpņu telpā, stāv un raud. Kas viņam ir? Kas? Iet atpakaļ un vaicāt? Nē, Ja viņš pats negrib teikt, nē!

Un viņa spītīgi paceltu galvu beidzot aiziet.

Otrā rītā agri viņa saņem no viņa šādu vēstuli:

«Mijā. Piedod, ka es Tev rakstu. Pats pateikt acīs — es to nevaru. Kad Tu saņemsi šo vēstuli, es jau būšu tālu uz laukiem vientulībā.

Mums ir jāšķiras, es nevaru vairs iet ar Tevi kopā un veidot jaunu, citu dzīvi. Nedusmojies, es Tev visu paskaidrošu.

Tas sākās tai rudens pievakare, kad mes brauc n ar autobusu uz Ilģeciemu viesībās. Pirms braukšanas, atceries, mēs ilgi uz bulvāra, kā parasts, strīdējāmies: Tu gribēja braukt autobusā, es tramvajā. Beidzot mī|ā miera de| es, kā vienmēr, piekāpos, un mēs braucām ar autobusu. Tu labi zini, kā tas beidzās. īpaši man visai bēdīgi.

Kad es slimnīcā pamodos no savas llgrts nesamaņas, dīvaina nopūta pārvēlās pār manām lūpām. Biju tā, it kā es būtu pamodies no miroņiem, otrreiz atgriezies dzīvē. Es atpletu plaši acis, gribēju redzēt dzīvi, puķes, smieklus, bet manā priekšā bija tikai balti slimnīcas griesti, un uz tiem nemitīgi joņoja autobuss, vecais, dzeltānais Ilģeciema autobuss, pūzdams, ļodzīdamies, pēkšņi apstājās, un tad es dzirdēju skaidrā cilvēku valodā. Varbūt manas paša smadzenes to runāja, mana dvēsele, autobusā pārvērtusies, vai manas sadauzītās ausis, es dzirdēju balsi, un tā teica:

— Tu vienmēr padodies, tas bija brīdinājums. Tagad tu tiki sveikā, bet kādreiz būs beigas. Viņa tevi novedis postā, un tu zaudēsi galvu.

Pēc šiem vārdiem autobuss atkal Joņoja baltajos griestos. t!s aizvēru nogurušās acis. Autobusa joņošana kā zilgans tvans sēdās manās smadzenēs, un es kāpu atkal pa bezgalīgām kāpnēm tumsā.

Acu aizvēršana mani nomierināja, ausīs tomēr vēl arvien truli un klusi skanēja baigie vārdi. Tālas ērģeles spēlēja katrā ausī. Pamazām skaņas attālinājās un beigās saplaka tikko manāmā dunā, kas tur iegula, un nekāda saule to nespēja saēst.

Arī vēl tagad man ausīs dun. Es varu tās mazgāt nepārtraukti. Vienalga. Esmu bāzis savās ausīs vati, domādams — varbūt tā uzsūks savos porainos audos nepatīkamo skaņu. Velti. Katrā ausi tagad man ir augsts, stāvs kalns. Tā galā stāv ņiēmu cilvēks un sit neatlaidīgi, sit dobja gongā. Vējš, nesdams skaņas, te saasina tās, te apklusina. Esmu gājis pie ārstiem. Vienmēr pēc rūpīgas ausu apskates viņi ir teikuši: «Kungs, jūsu ausis ir pilnīgi veselas.»

Ko lai es daru? Es netieku no šīs dunas vaļā. Tā mani vajā dienu un nakti. Bez stājas. Visu laiku kā zar« vējā es šūpojos šinī dunā. Un visa pasaule līgojas līdz dunēdama.

Baigs, nepatīkams pirksts ir šī duna un skar manu apziņu un dvēseli kā sāpīgu augoni, neļaudama nekad tai atslīgt mīkstā, ērtā bezrūpības krēslā.

Es esmu kļuvis īgns, mūžam satraukts, vienās bailēs un gaidās no nākošas lielākas nelaimes. Vecas, netīras drēbes var novilkt, šausmu vietu var pamest, bet ka lai cilvēks pats no sevis tiek vaļā, no sava nelabuma, sūruma, kas līdzīgi bezgalīgam līmenim klāj visu dvēseli, kā lai tiek vaļā?

Mana griba un spēki ir sasieti, es mirkstu kā koks rāvainā purvā savā baigajā, vienīgajā domā un jiitā, un visa esamība man pamazām kļūst kā rāvains jūklis. Katra lieta, katra doma un juta. Visām tām klāt ravaina garša un smaka. Un nav neviena, kas no visa tā mani glābtu. Tu? Bet tieši pret Tevi visi šie tumšie, sliktie spēki vērsti. Tie iet kā milzīgs šķēps cauri visai manai dzīvei, caurdurdami mani un tevi. Un pie visa tā vainīgs autobuss. Sīks, bezdvēselīgs priekšmets. Man viņš ir kļuvis robežu stabs, no kura es esmu kāpis pa rāvainām, slidenām kāpēm tikai uz leju krēslā, drebā, izmisumā un bailēs.

Ardievu!

Varbūt laukos, vientulībā un dziļos mežos es atkal atgūšu sevi. Jeb varbūt es tāds esmu. Kaut es to zinātu.

Laukos es atdošu savas ausis meža skudrām, koku šalkām un putnu dziesmām. Tur es guldināšu savas ausis sūnās, skujās, rakšu tās irdnē iekšā. Varbūt tās atņems manu dunu. Es gulēšu zemē kā zvērs. Koks būs man atbalsts galvai, vējš — vēsa sega, un debesis mazgās manas acis savos zilajos ūdeņos.

Ardievu!»

ZIEMASSVĒTKU KAUJĀ

Tā bija dīvaina ziema. Maiga, mīksta, pilna mitruma un līpoša sniegu.

Upes stāvēja vaļā. Ūdeņi, vāri kūpēdami, skrēja tāpat kā rudeni. Zeme gulēja slapja, ļodzīga un smaga kā mīkla. Iepelēks tvans un sūra smaka kāpa purvainākās vietās pret cietām, sāļām debesīm.

Dažas dienas priekš 5. janvāra uz nesasalušas, mīkstas irdnes uzsniga dziļš sniegs. Purvi un dziļie grāv|l zem sniegiem slēpās ka lielas, vaļa vērtas mutes, kuru alka un dziļumi grima visa pasaule.

Visu dienu un nakti uz 5. plosījās spēcīgs sniegputenis. Lielie, platie Krastiņu meži starp Lielupi un Daugavu tinās smagos, baltos dūmos. Baltajā sniega bezgalībā, kas, nepārtraukti riņķodama, lieliem klēpjiem gāzās no augšas lejup, izira telpa, atstatums un virziens.

Ceļi pazuda. Tos nācās meklēt ar mietiem. Vezumi aplipa par lielām sniega gubām, un vezumnieku zirgi stiga zemē līdz krūtīm, kūpēdami kā lauku virtuves.

Telefona vadi šajā naktī trūka. Tos rāva savā steidzīgajā pārgājienā rotas, vezumnieku zirgu pakavi un sniegs ar savu smagumu. Sakaru nodaļas lādēdamas ložņāja pa mežu un sēja bojājumus, bet darbam nebija beigu.

Šinī sniegainajā naktī latviešu pulki taustīdamies gāja, lai novietotos katrs savā vietā lielajam triecienam vācu pozīcijām.

Vācu pozīcijas bija aiz Krastiņu meža pretējā mežmalā. Tās sargāja un slēpa plats lauks, viltīgi meža izcirtumi un dzeloņ-žogi, vairums četrās joslās ar vairākām mietu rindām.

Aiz žogiem cēlās augšup stāvi vaļņi, kas dažās vietās tālu pārsniedza gara cilvēka augumu.

Aiz tiem glūnēja labi iekārtoti ierakumi ar patvertnēm, cietām ložmetēju ligzdām un veiklām satiksmes ejām.

Tā bija vesela sistēma — ar vācu parasto rūpību celta, kopta un lolota.

Šiem vācu nocietinājumiem latviešu strēlniekiem bija jāuzbrūk klusi, bez šāviena 5. janvāra rītā pulksten piecos.

5. janvārī uz rīta pusi varenais sniegputenis rima. Tālumā atkal kļuva ļaušamas debesis un plašums. Varēja vieglāk uzelpot, jo tagad gaiss plūda pilrl mežiem blīvi, plašiem klēpjiem, nesdams līdzi dzimtenes un Daugavas Ūdeņu labo smaržu.

Iestājās atkusnis.

Čauganais sniegs plaka un sedza visu zemi kā balta, svaiga baltmaizes rika.

Priežu galos šur tur pavīdēja bāls spožums, bet tikai uz mirkli — kā smaids. Tad atkal dzisa, lai kā putns atsēstos kaut kur citur. Tā bija mēness gaisma. Tikko ļaušama caur mākoņiem kā bieži vaigos viegls sārtums.

1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulks Anl nakti slēpjas smagi piesnigušajā birzī. Tur nav ne zemnīcu, ne telleņu, tā ir tukša un neskarta vieta.

1. pulka strēlnieki sēd zem klajas debess samīdītajā sniegā pilnā kaujas gatavībā cieši cits citam blakus.

Viss pulks ieņem ļoti mazu vietu. Starp rotām ir tikai ejas pēdas platumā, kur klusi kā ēnas kustas virsnieki vai kāds ziņnesis.

Dažus soļus no pulka novietnes gaisā jūtams lieks mitrums un vārs, drusku paskābs siltums, kas ceļas no strēlnieku satrauktām, karstām elpām, viņu tērpiem un ķermeņiem.

Ja ienaidnieks nejauši atrastu 8o lielo cilvēku kamolu mežmalā un atklātu uz to artilērijas uguni, zaudējumi būtu milzīgi.

Strēlnieki sēd sniegā, viņu kustības aprobežotas, Jo mugura saskaras ar muguru, plecs ar plecu; kājas, stinguma pārņemtas, tirpst, simtām tirpuma skudru joņo no pēdas uz augšu un atkal atpakaļ, līdz kāja kļūst pilnīgi nejutīga, asinis tikai ar lielām pūlēm, nosvīdušas, smagi elsodamas, kāpj uz priekšu.

Biezais sniegs, kas sākumā likās vēss, čaugans, plīvuram līdzīgs, ar katru mirkli saplok, kļūst ciešāks, smagāks, pilns cilvēka siltuma.

Stumbri tiem bērziem, kas stāv pulka vidū, atkūst. Sniegs platām plēnēm veļas lejup, un tumšo, grumbuļaino mizu klāj brūnganas sviedru lāses.

Lēni, neatvairāmi tuvojas piektā stunda. Lielā, liktenīgā stunda. Ko la dos — nāvi, uzvaru?

Sniegputeņa vietā tagad ir klusums — tāds, kāds priekš negaisa, drusku salts, pilns baiguma un sīku, nervozu trīsu.

1. pulka stiepuļu griezēji baltos rēgu tērpos strādā pie vācu žogiem, griežot ejas. Viņi guļ sniegā dziļi. Vienīgi galvas manāmas virs porainās, vāri kūpošās sniega virsmas, ar stingrām acīm un dūrē savilktiem sejas vaibstiem.

Griezēji uzmanīgi un klusi ceļ augšup savas rokas ar pelēkām, garām šķērēm un griež sticpuli noteikti, ar cietu spēku, ko vairo uztraukums un visa stāva sasprlndzinātība.

Viens griež, bet otrs ar ādā tērptām rokām tur stiepli, atmuguriski guļot sniegā.

Stiepules lūst ar īsu, sausu troksni, kas līdzīgs dzēlienam. To pakampj gaiss, bet sadūries turpat nomet sniegā. Pārgrieztā un novadītā stiepuie zūd tumsā un, vāji sanot, piespurdz savam mietam, savijoties tāsī.

Baltie strēlnieki griež, bet pāri elpo debesis, tumši zilganas.

Grenadieru izlases vads gaida tieši aiz stiepujgriezējiem. Viņi rūdīti vīri. Tiem acis ir bez k|ūdām, atstatums viņiem gulstas pie kājām kā suns, un rokās darbojas tērauda atsperes.

Pēkšņi pāri klajam purvājam no tumšā meža gaisā izšaujas spoža raķete un slaidā lokā laižas pāri kārkliem uz bērzu birzs pusi.

Ar aizturētu elpu visi pieplok sniegam. Dažām šķērēm stiepuie paliek mutē. Raķete, noskrējusi zināmu loku, nokrīt sniegā, un atkal iestājas klusums.

Aiz stlepulgriezējlein un grenadieriem guļ pulks un gaida, galda tikai 100 metru no žogiem.

Te pavīd sarkanas uguntiņas norunātais signāls, ka ceļš brīvs. Ejas kreisajā pusē pulkam Iztaisītas. To paziņo arī mutiski griezēju grupas vadītājs, kas, smagi elsodams, pielien un nodod ziņojumu rotas komandierim.

Ziņotājs slapjš, it kā tikko būtu izlīdis no mārka, bet sejā dziļš apmierinājums, varbūt pat prieks, kas liek aizmirst visu: bīstamo apkārtni, pārciesto un gaidāmo.

— Gatavs, — viņš saka.

Varētu doties uz priekšu, laiks |au ari pāri pieciem, bet labajā pusē pulkam skan šāvieni. Tm vācu posteņi apšauda mūsu griezējus. Tie strādā drudžaini, ai visu būtni: vācu uguns viņus nebiedē, tieši pretēji — kaitina, klīda.

Pēkšņi izšaujas gaisā sarkana raķete, pe< tam otra. Švirkstot tās dodas augšup, bet ar savu aso gaisinu Ieurbjas katra strēlnieka sirdī un smadzenēs. Raķetes redz 1., 2., 3. un

4. pulks.

Visi vienu mirkli sastingst. Rokas krampjaini satver šauteni. Neredzama silta vērsme izplūst cauri visiem šiem vīriem, pulkiem un mīksti, kā cimdos tērpta, atsitas pret deniņiem, piepildot smadzenes ar dīvainu tvanu.

Sākums.

Purvājs un kārkli, kas Šķita līdz Šim pilni liela klusuma, pēkšņi atdzīvojas. Kā uz burvja mājienu augšup lec simtiem stāvu. Atskan skaļš urrā sauciens, kas ar savu asumu sagriež kluso telpu gabalos un sāpīgi, uzbudināti cērtas dzirdē. Seko rokas granātu sprādzieni un reti šauteņu šāvieni.

Strēlnieki drāžas cauri žogiem. Mēteļus, bikses, zābakus plēš pārkosto stiepļu dzeloņi. Bet strēlnieki nekā nejūt. Savāds karstums viņus sagrābis, viņi jūtas kā drudzī, kurā aizmirstas viss. Redze un jēga spēj uzņemt tikai to, kas pašā priekšā, atsevišķā, gabalainā veidā.

Izlēkuši no sniega, strēlnieki dodas uz priekšu tā, it kā kāda roka viņus mestu. Tie lido līdzīgi akmeņiem pretī purvainai tumsai, kas vēl pilna sniegputeņa atlieku: sīku, baltu puteklīšu.

Rāviens, un tad jau strēlnieki cauri žogiem, stāvajiem vaļņiem klāt.

Priekšā grāvis, melns, pilns ūdens, drusku kūpošs un salts. Strēlnieki lec tam pāri, citi iekrīt, pārējie kā milzīgi, pelēki kaķi rāpjas uz vaļņa. Tie ir latviešu vīri, kas jaunībā bumbas veiklumā tikuši kokos vai lidojuši pāri Rīgas sētām.

Tos, kas paši nespēj, citi pagrūž ar plecu, ar rokām, patur, pastumj, un arī tie ir augšā.

Zib durkļi, klaudz šauteņu laides, atsitoties pret vaļņu koku. Vēl mirklis, un strēlnieku pirmais vilnis kā degoša piķa straume gāžas uz vācu galvām ierakumos iekšā.

Vāci pārsteigti, pārsteigums kā milzīga virve skauj viņu locekļus. Un tā viņus nobeidz strēlnieku ieroči.

Trieciens tik negaidīts, ka viens vācu postenis pat aizmirsis savu ložmetēju pie uzbrucēju Ieejas. Tas stāv pilnā kaujas gatavībā, un blakus tam atgāzies guļ balts jērādas sargkareivja kažoks, vēl drusku silts un tvanīgs.

Pirmo līniju strēlnieki iegūst uz vietas. Vācietis mūk mežā, un strēlnieki to pavada šāvieniem. Vienīgi vēl turas pretī tuvākās patvertnes. Tās pilnas vācu. Viņi ar katliņiem, šauteņu laidēm un krēslu kājām izsit rūtis un šauj. Nikni.

Strēlnieki slēpdamies šauj viņiem pretī. Daži drošākie snaikstās, lai vērstu uz sevi uzmanību, un tad tai laikā citi, uz vēdera līzdami vai savādāk slapstīdamies, pielien negantai patvertnei un raida tās izsistajā, kūpošajā logā vienu granātu, otru, līdz šāvieni norimst un patvertni pārņem klusums, liesmas un vaidi.

Viens vācu ložmetējnieks, paslēpies ar savu ieroci uz kādas patvertnes skausta, triec lodes pretī kā ārprātīgs.

Viņa ložu plīvuris ilgu laiku nelaiž strēlniekus uz priekšu. Beidzot no muguras puses veikli mesta granāta viņu norauj zemē. Ložmetējs, šķēpeļu ķerts, saslejas gaisā, aizrijas un tad iekrīt ar purnu sniega.

Rotas kārtojas un skrien uz priekšu. Naidnieku nedrīkst izlaist no rokām. Kad viņš atjēgsies, bus slikti. Ar meža kuiļa niknumu viņš gāzīsies pretī, jo ievainotā niknumā slēpjas tei-toņu lielākais spēks.

Vācu mežā strēlnieku virzīšanos uz priekšu traucē tumsa, telefona vadi un vācu kareivji kokos.

Telefonu vadi pinas kājās un uztrauc strēlniekus. Tic skrien, krīt, ceļas un atkal skrien, liet tad pēkšņi atskan šāviens, negaidīts, no augšas, un kāds strēlnieks pavisam nokrīt. Tad pārējie saskrien ap koku un šauj tik uz augšu, līdz vācietis nokrīt.

Dažreiz šaušana veltīga: nav atrasts vainīgais koks. Un vācietis, sēdēdams citā kokā, turpina šaušanu, līdz ari viņa vadzis lūst.

Aizmugurē arvien vēl sprakst rokas granātas, augšup ceļas dūmu mutuļi, un liesmas aprij vācu karavīru lepnās, ērtās celtnes.

Priekšā mežā skan vācu ložmetēju skaidrā, gausā un sausā rēja, kurai pa starpām klaudz šautenes. Tās tagad pavisam tuvu. Viņu sprāgstošās lodes, gar koku stumbriem plīkšķēdamas, šķiež zaļas, zilas un sarkanas uguntiņas, kuras uzliesmodamas arī savukārt skan kā šāvieni. Tas nakts kaujas bīstamākais māns: jaunākie strēlnieki apjūk, nezin, kur ienaidnieks.

Svīst gaisma.

Pelēki bālgana tā ievijas gaisos un tad gausi, kā baidīdamās kāpj lēni pa kokiem, bet uz asiņaina, sagumzītā sniega nedrīkst nosēsties. Un tā cilvēku līķus, vaidus un asinis klāj zilganas ēnas kā dārgs plīvurls.

Strēlnieki tuvojas otrai vācu līnijai. Ar katru mirkli ienaidnieka uguns pastiprinājās, un tā sāk uzmākšanos arī no sāniem. Strēlnieki atkāpjas dažus simt soļus, lai sakārtotos un tad ar papildus spēkiem no jauna gāztos naidniekam virsū un to satriektu.

1. pulks pilns pašapziņas. Tā vadi lēni, bet centīgi kārtojas mežā.

Karstās pieres garo. Daudzi tikai tagad pamana savus saplēstos mēteļus, pāršķeltos zābakus, asinis uz rokām, kas saskrambātas un sadurtus milzīgā satraukuma brīdī, skrienot cauri žogiem, lecot pāri vaļņiem un cīnoties ap betonētām patvertnēm.

1. pulks zin, ka kopā ar to un blakus viņam cīnās kurzemnieki, varonīgi vīri, Nāves salas uzvarētāji, kas drīzāk mirs nekā lieksies.

Pirmā uzbrukuma brīdī viņi ienaidnieka ugunī paši ar rokas šķērēm grieza papildu ejas dzeloņžogos, lika pāri pīteņus, kas darināti no svaigajām Babītes ezera ntedrāin un vēl glabā sevī vāro dūņu un ūdens smaržu, un tad kā vilki gāžas virsū ienaidnieka vaļņiem.

2. pulks seko šiem abiem pulkiem pēdās.

Kad nakts pelēkajā gaisā izšāvās abas sarkanās raķetes, viss 2. pulks saslējās kā zirgs, kas jūt sānos piešus, un daudzi jauni strēlnieki runāja:

— Kaut mēs būtu kopā ar 1. pulku!

— Nebaidies, gan būsi, pietiks darba visiem; visas kāzas dzer trīs dienas, — teica vecie un uzvilka dūmu. Viņiem bija taisnība.

Tagad 2. pulks soļo kā kūpošs briežu bars cauri bērzu birzij, pāri purvam ar kārkliem, vaļņiem, ierakumiem vācu mežā iekšā. Tas ir negants skrējiens, pilns skurbuma un elsas.

2. pulkam gaitu rāda platais karaceļš: asiņainais sniegs, līķi, nopostītās patvertnes un vaidi. Nekas to nespēj aizturēt. Strēlnieku naglotie zābaki steidzas garām ievainotiem, skarot ar zolēm gaistošo elpu.

2. pulks steidzas palīgā pirmām, kas triecas pret otru ienaidnieka līniju.

Kauja turpinās.

2. pulka 1. rotas strēlnieks Antons Kūlums skrien vienmērīgi, ieturēdams savu vietu un rindu.

Rota jau ir pāri vācu vaļņiem un lokās starp ieņemtajām patvertnēm. Kūlums grūž savas garās kājas dziļajā sniegā kā bezgalīgus mietus, ar kuriem tas grib aizsniegt zemes serdi.

Kūlums nogurumu nemana. Viņa sirds kustas vienmērīgi kā automāts. Ilgais sūrums un naids Izēduši viņa sirdi skaidru no katra putekļa, smaguma un tlrpus. Rūc tā, ko viņš bija sevī izcietis, kas varēja vairāk nākt? Nāve? To tikai viņš alka un meklēja. Tā būtu viņam pēdējā un labākā Ziemassvētku dāvana.

Kūlums visur meklē nāvi. Katru mirkli — katrā vietā. Bet nāve no viņa vairās. Kūlumam tagad ir skaidrs, ka lodē, durklī un īdošā granātu šķēpelē nāve viņam neslēpjas. Ticību tomēr nezaudē. Varbūt šoreiz.

Kad Kūlums uzzināja, ka viņa 2. pulks iedalīts rezervē, tas bija nelaimīgs. Viņš labprāt apmainītos ar kādu pirmā pulka strēlnieku, laimīgu vīru un tēvu.

Kūlums arī ir vīrs un tēvs, kādreiz laimīgs, bet tagad pievilts, aizmirsts un izsmiets. Sievu viņam atņēma draugs Ansis Deglavs, jaunāks, iznesīgāks un vārdos krāšņāks.

Visa dvēsele Kūlumam ir izdegusi šajā kaunā un sāpē; palikuši tikai sīvi pelni, kas sūrst smadzenēs, katrā apziņas brīdī un nokauj viņa prieku un ticību dzīvei.

Kūlums skrien garām vienai vācu patvertnei un pirmoreiz skaidri sadzird pretimnākošās lodes. Viņš tver tās kā izslāpis veldzi, plaši pavērtu muti, uztrauktu sirdi.

Lodes džinkst, bet aizzib garām, meklēdamas savu īsto, nolemto vietu.

Šaušana arvienu pastiprinās. Strēlnieki kustas uz priekšu līkstoties. Pa labi sprakstēdama deg kāda patvertne. Liesmu siltums skaidri jaušams gaisā. Kā silts, biezs lakats tas plīvo virs galvas.

Arvienu vairāk uzbrukuma ceļā gadās ievainotie un kritušie. Daudz vācu — vienā apakšveļā, tieši kā no gultas. Pa starpām I. pulka strēlnieki. Valdi Jaucos kopā ar sniegu un sajukušo gaisu.

Pie vienas priedes Kūlums skriedams sapinas kādā zemajā dzeloņžogu režģī un nogāžas ar seju sniegā.

Piecēlies viņš grib doties uz priekšu, bet pamana kādu smagi ievainotu strēlnieku, kas, atmuguriski guļot sniegā, māj viņam ar roku.

Kūlums pieskrien tam klāt un paliek šausmās un Izbrīnā stāvot. Viņa priekšā sniegā guļ 1. Dougavgrlvas pulka strēlnieks Ansis Deglavs.

Kūlums stāv un skatās savā bijušā draugā tā, it kā apkārt nekas nenotiktu.

Pēkšņi vienā acumirklī viņš ir aizmirsis ložu džinkstēšanu, neredz garām skrejošos strēlniekus, nedzird komandu, kliedzienus, granātu sprādzienus un dūmus, kas nāk viņam virsū no degošām patvertnēm.

Kūlums slāv un skatās savā bijušā draugā, kara biedrā un nāvīgākajā ienaidniekā, kas tagad ar cauršautu vēderu sten viņa priekšā sniegā un lūdz palīdzību.

Acis Ansim Deglavam pusvirus, uz lūpām asiņainas putas, un ar vienu roku tas tur savus kreisos sānus. Vai viņš redz un pazīst Kūlumu — nav zināms. Vaidi vienmērīgi un neatlaidīgi kāpj pāri Anša Deglava lūpām un nokrīt turpat netīrajā sniegā dub|os un asiņu plankumos.

Atriebības alka reiz ir apžēlojusies par Kūlumu. Viņa briesmīgākais ienaidnieks ievainots un bezspēcīgs guļ tā priekšā, un ar viņu var darīt, ko grib.

Sākumā visu to Kūlums nevar aptvert. Karsts vilnis sitas viņam smadzenēs. Viļņa šļakatas plīst acīs, raibinot redzi, un kā karstas tirpas veļas cauri visam ķermenim.

Tad pazib it kā žēlums, bet viņu tūliņ nožņaudz ilgais sūrums un naids, kas saslejas Kūluma apziņā visa savā augumā.

Beidzot nu tu man esi rokā.

Acis savelkas šauras, un zods dreb kā uz raudāšanu īgnumā un atmiņu sūrsmē.

Ko darīt?

Visvieglākais ir ievainoto atstāt turpat guļam; arī tad drīz visam pienāks beigas, tāda Anša Deglava vairs nebūs, un Kūluma kauns būs atriebts.

Dūmi savelkas arvienu biezāki apkārt, un kaujas karstums novirzās sāņus.

Lai būtu tā lieta drošāka, var ielaist viņam lodi galvā un mierīgi aiziet. Kas te tādā sajukuma to redzēs un meklēs?

Kūlums nekustas, un šīs domas kā žiglas bezdelīgas šaudās viņa galvā. Aiziet, atstāt. Nobeigt. Suns bijis dzīvē, lai mirst kā suns.

Labākas un vieglākas izdevības vairs nebūs. Kā viņš slepeni gaidīja, cerēja uz šo brīdi! Tagad tas ir klāt, tik ātri un negaidīti. Ko vēl? Kāpēc kavēties? Cel roku augšup.

Šai laikā ir aizdegušās arī tuvākās vācu patvertnes. Biezie dūmi mutuļo, un svelme atmodina Kūlumu no smagā sapņa un iestumj viņu īstenībā. Viņš redz sevi atkal esam kaujas laukā, lielā strēlnieku uzbrukumā. Dūmos sūrst acis. Pa labi stipri sāk atšaudīties kāda vēl neieņemta patvertne. Šāvieni sprakst kaudzēm. Sniegs zem kājām karstuma pakiot plok un kļūst pelēks. Caram skrien viens strēlnieks un kaut ko kliedz Kulumam. Ko īsti, Kūlums nedzird.

Pārsteigumam un naidam, kas bija apdullinājuši Kūlumu, nostājas blakus citas jūtas un domas, starp tām viena varena, ko smadzenēs atkailina katru mirkli vairāk apkārtējais kaujas troksnis.

Es esmu kaujā, un tas taču ir mans ievainotais biedrs — iekvēlojas Kūlumā, bet pa vidu šīm domām tomēr vēl ložņā vārdi — aizej, atstāj, viņš tavs ienaidnieks, tu viņa dēl esi briesmīgi cietis, izžuvis kā kokam atrauta miza, eļ prom, pazūdi, nodur ...

Šis domu driskās ka uzmācīgas mušas laidelējas viņa smadzenēs, Jauc tas pārējās, kas, līdzīgi smagam mākonim, lēni aug virs viņa apziņas, un Kūlums nespēj izšķirties.

Ugunsgrēka karstums kļūst arvienu lielāks, šaušana nezin kāpēc pieņemas, un ievainotā ceļas drudzis; viņš kāsē, murgo un nemierīgi groza galvu.

Pēkšņi pāri Kūluma galvai nošļāc ložmetēja uguns šalts, noslaukot visas domas. Tas izšķir visu. Kūlums pakampj Ansi Deglavu, kas maza, sīka auguma, un lieliem soļiem dodas uz vaļņa pusi.

Ievainotais kunkst, murgo un sauc kādu vārdu. Kūlums sakož zobus. Viņa garās kājas zib saplakušajti sniegā, nesapinas telefona vados, viegli tiek pāri zemajiem dzeloņu režģiem un nes abus strēlniekus uz priekšu.

Neieņemtā vācu patvertne šauj ar izmisumu. Atkal ložmetēja šalts panāk Kūlumu. Viņš jūt — kāds viņu asi pagrūž zem pleca. Viss acis sajūk, līdzsvars zūd, un viņš izlaiž ievainoto no rokām.

Kūlums noveļas tāpat kā pirmo reizi ar muti sniegā. Sājš siltums izlīst pa rīkli mutē, smadzenes izirst siltajā tvanā, un vēl tikai uz mirkli pazib doma:

«Ir labi. Viņš taču bija inans kaujas biedrs.»

Ieroču uguns ap patvertni rimst.

Aust diena.

Kauja turpinās mežā.

LIKTENIS

Andra Ozole parasti nāra pie Arvīda Salas pievakarē. Viņš dzīvoja mēbelētā Istabā Marijas ielas galā pie kāda veca kurpnieka.

Andra ar Arvīdu bija pazīstami jau sen, no skolas laikiem. Viņa sapņoja par skatuvi, deklamēja romantiskus dzejoļus. Arvīds, liels nepraša matemātikā, domāja kļūt par dramatiķi.

Kopīgās ilgas un mākslinieciskās tieksmes viņus sasaistīja. Jau piekto gadu.

Andrai Ozolet gan drīz vien Izgaisa cerības par skatuvi, beigusi teātru skolu un apstaigājusi lielākos teātrus, viņa palika tukšā. Iekļuva kādā mazākā; kārna maize bija, bet mākslas nemaz. Intrigas un vecāko darba biedru uzbāzība. Andra pameta skatuvi un kļuva kādā privātā firmā kantoriste.

Šovakar viņa ienāca pie Arvīda sveša, citāda. Nerāva savu cepuri no gaišās, sprogainās galvas un nemeta to pāri visai istabai uz galda. Nogurusi pagājās līdz gultai un atsēdās tajā ar visām drēbēm.

Arvīds sēdēja pie galda un tulkoja. Viņš pabeidza teikumu un, priecīgs uzlēcis kājās, iesaucās:

— Iesim tagad kādu riņķi laukā. Visu dienu nosēdēju tulkojot. Kauli stīvi. Tomēr daudz nekas padarīts nav. Grūta, sarežģīta valoda — un maz maksā.

— Mēs neiesim nekur, — pakratīja galvu Andra.

— Kāpēc, — brīnījās Arvīds, — Jauks laiks taču. Bet varbūt tu esi slima?

Andra. Nē. Es gribu ar tevi nopietni parunāt.

— Atkal par to pašu veco, — Arvīds sadūka.

Viņš vairījās sarunu par savu dzīvi. Tā bija kā augonis, ko labāk neaizskart. Tad, kad būs īstais, spožais nazis rokās, tad ņems un vienā rāvienā izgriezīs zilgano strutu ligzdu.

Andra pacēla galvu un vāji pasmaidīja.

— Tici man, Arvīd, šoreiz par to nebūs.

— Labi.

Arvīds apsēdās Andrai gultā blakus. Gulta ielīka. Aiz sienas bija dzirdami vienmulīgi āmura sitieni un dobjas balsis.

Andra. Tas būs kaut kas gluži jauns un tev pavisam negaidīts, ko es tev stāstīšu.

Arvīds slīpi uzmeta skatu Andrai. No sejas gan nekas nebija manāms. Vai tas varētu but? Arvīds jutās kā karstā, kūpošā ūdenī iesviests.

Arvīds. Netirdi! Saki, kas īsti!

A n d r a. Es precēšos.

Arvīds atviegloti uzelpoja, bet tūdaļ atkal sadūka. Vecais mākonis prom, jauns, vēl lielāks, vietā.

A r v ī d s. Tu precēsies?

Andra. Jā.

Un viņa vainīgi nodūra galvu.

A r v ī d s. Ar ko?

Andra. Protams, ne ar tevi, ar citu.

Un tad, strauji, kā taisnodamās, kfl gribēdama savu dvēseli līdzīgi glāzei ar rūgtu šķidrumu izliet, nobeidza: — Bet tici, es neesmu tevi vīlusi. Tas notika pavisam pēkšņi. Es nezinu, kā. Viņš ir no citas fiimas, nāca pie mums. Un tagad mēs precēsimies.

Arvīds bija pārsteigts. Viņš piecēlās no gultas un piegāja logam. Tā bija labāk elpot un arī acis kur nolikt, smadzenes atbalstīt.

Andra pienāca viņam klāt un turpināja:

•— Es zinu, ka tas tev sāp, bet ko lai es daru? Ko?

Arvīds neteica ne vārda, tikai acis viņam kļuva šauras, kā mats, un skropstas samirka sāļā valgumā.

Andra turpināja:

— Tu pats arī esi pie visa vainīgs. Nekad negribēji ar mani galīgi saistīties, kaut gan es biju miera ar visu.

Arvīdam skanēja ausīs tāli zvani un acis metās plīvojot kā putns rohilna gaisma ar zilganām savadi lēkājošām svītriņām. Arvīda kreisās rokas pirksti ar baudu Iegrima vecā rakstāmgalda brūnajā kokā. No pirkstiem Izkāpa sirds un kā ciets knābis sita, sita sausajā galda koka.

Čaukstot kā liela muša, tupēja klusums.

Andra norija rūgtumu un atkal atsāka. Vajadzēja taču reiz visu pateikt.

— Kāpēc tu man nekā neatbildi, vai tu esi dusmīgs?

— Nē.

Andra. Es jau to visu nedaru ar līksmu prātu. Bet viņš Ir turīgs, labs cilvēks. Viņam ir nams nomalē ar lielu dārzu 1111 labu vieta.

Arvīds (caur zobiem). Tu varēji pagaidīt un saņemtu no manis to pašu. Tu esi viltniece.

Andra. Nepārmet man. Pietiekoši ilgi es esmu jau gaidījusi, lūgusies, draudējusi. Cik ilgi lai tad es tevi vēl gaidu: gadu, divus, desmit; kad tu kļūsi liels un slavens? Kad? Tad jau mēs būsim veci, salīkuši, un visa dzīve būs pagājusi neredzēta, neizjusta garām. Nē, pietiek man šo māņu, šo nogriezto cerību. Man viss ir apnicis, un es eju. Būs tagad miers, un ar laiku sadzīs arī mana dvēsele.

Arvīds. Dvēsele, dvēsele. Ko tu runā par to, kā tev nav. Ja tev būtu dvēsele un kauns, tad tu nestaigātu ar citu, man nezinot, aiz muguras. Riebīgu nazi tu man esi dūrusi mugurā. Tagad es zinu, kas tu esi: saule un nāve reizē.

Andra (gurdi un klusi). Domā, kā gribi. Es tev esmu pateikusi, kas ir man uz sirds. Es eju.

Arvīda ausīs arvien skaļāk un varenāk iedunējās dobji zvani. Lielie mūra nami otrā pusē laukumam lēkāja acu priekšā kā blusas.

Nobūkšķēja durvis, Arvīds sadzelts apsviedās riņķī: Andras istabā vairs nebija.

Tomēr aizgājusi.

Visu nakti Arvīds palika nomodā. Sākumā viņš gribēja steigties pie Andras, lai visu grieztu sev par labu, bet lepnums to neatļāva.

Tad viņš nolēma izdarīt pašnāvību. Viņš skaidri iztēloja savu miršanas brīdi, to, kā viņš auksts un dzeltāns karājas cilpā pie elektriskā vada istabas vidū. Ienāk kurpnieks, raudādams noņem to, atskrien avīžnieki lielā skubā; un tad rāda viņa lugas — drūmas un komēdijas, slavē un skumst par bezlaikā aizgājušo garu.

Arvīdam kļūst sevis neizsakāmi žēl. Viņš nokrīt uz sava vecā rakstāmgalda un kunkst, zobus iecirtis dziļi rokā.

Tādu viņu atrod rīta gaisma.

Bālgana, ar zaļām ēnām tā ieplūst Arvīda Istabā, atsēstas krēslā, pārklāj zaļganu vizmu gultai un kāpj arvienu augstāk, līdz, spārnus sizdama, iespurdz vistālākajos griestu kaktos.

Viens balodis uztupstas loga palodai. Viņa spārnos viz rasa un nakts. Viņš pagroza galvu un atkal aizlaižas.

Silta bite aizdūc garam un vēlāk ielās atdod savu dūkoņu tramvajam. No tuvējām kartupeļu vugam trīsēdama kāpj augšup vāra, rūgtena smarža un jaucas kopā ar kurpnieka ādas un piķa smaku, kas līdzīga, plāniem, brūniem diegiem vijas laukā pa logu šķirbām.

Kāds klauvēja pie durvīm. Arvīds pacēla galvu. Bija jāsāk jauna dzīve.

Trīs nodzīvotie gadi gulēja kā trīs dzcltāni, apaļi salmu kūļi pie mūžības bālām kājām.

Vēls rudens vakars. Arvīds Sala brūnā, platā mētelī nāca lēnām no teātra mājās.

Viņš bija savas jaunākās, ievērojamās lugas izrādē. Tā gāja astoto reizi — un šovakar ar jauniem spēkiem. Sala likās diezgan apmierināts. Viņam nepatika tikai galvenā tēlotāja. Tāda nekad nebija Andra.

Arvīds gāja un lūkojās debesīs. Drusku smidzināja. Bet varbūt tā bija Daugavas migla, brūna un saldeni rūgta, jo, kad tā gulās sausajās lūpās, kjuva mazliet nelabi kā plaušu slimniekam. Lietus turpretī bija bez krāsas un garšas kā bezgalība, no kuras tuvuma apreibis tas krita zemē un deva visiem jaunus spēkus.

Arvīds pacēla apkakli. Varēja jau iet uz māju. Bet nē, kas tur viņu gaidīja? Vienīgi viņa dārgā, lepnā istaba, vairāk nekas. Vientulība, arī tā vairījās Arvīda. Tā nebija vairs tik salda, tik brīnišķa un devīga kā agrāk. Uz māju viņš neies. Savāds, līdz šim nepazīstams nemiers tirdīja viņu. Tā dažreiz sāpīgi, truli pukst un velk vecs ievainojums, sena, it kā aizmirsta sāpe zobā, kaut kur smadzenēs vai elpā.

Varbūt Ieiet krogā? Bet kā lai tur tā viens pats Iet? Arvīds to nespēja un negribēja. Labāk tāpat ielās. Gan jau salīdzinājums, vējš un tālās debesis izkliedēs kā rūgtus, tumšus mākoņus dīvaino nemieru. Tad varēs ar mierīgu prātu atgriezties mājās strādāt. Pēc baigā lūzuma ar Andru darbs bija kļuvis vienīgā iespēja vēl turēties dzīvē. Tās bija zāles, kuru nepārtrauktā lietošana bija nepieciešama, lai atvairītu lielo tukšumu, kas ik brīdi kā tumšs, salds bezdibens vērās pie kājām un rāva sevī iekšā.

Arvīds gāja.

Smidzinājums drusku rimās. Koku zaros vingroja pēdējās lapas. Asfalts mitrs spīdēja ar melnu, samtainu vizmu. Spuldžu gaisma, tajā iekritusi, drupa simtiem gabalos.

Zvaigžņu baltie staru salmi nesa mitrumu augšup. Nami meta asfaltā savas spokainās, izļodzītās ēnas, virs kurām kā Šaudīgu bezdelīgu atblāzmas zibēja pēdējo lapu spulgas. Kur gāja auto, palika divas, bezgalīgas slēpes. Uz kurieni tās gāja? Uz pagājību. Pie sevis. Pie vienīgās vērtības, ko nevar cilvēkam atņemt nekas: ne nāve, ne ienaids, ne viņš pats.

Arvīds Sala bija jau izstaigājis visu centru. Tas bija kļuvis pārāk pazīstams, un viņš devās vairāk uz nomali.

Arvīds gāja cauri vienai ielai, otrai. Nemiers nezuda, bet tupēja sirdī vēl tāds pats — kā vecs ūpis, kā sens, kails koks, kurā dreb un likstas viena vienīga lapa.

Kājas kļuva Arvīdam mitras. Laika izēstajās ietnēs spīdot glūnēja peļķes — kā melni kaķi, kas tup tur, neredzamas rokas piesieti, un netiek prom. Zilgme, kurā blāzmoja visas pilsētas ugunis, drebēja kā sārta šķiņķa šķēle, uzdurta koku kailajiem zariem ka milzīgām dakšiņām.

Netālu tumšajā ielā mirdzēja krogs ar savām ugunīm. Arvīds gāja turp. Tagad viņš juta dzestrumu.

Pie krogus durvīm stāvēja rinda ormaņi, auto lielas, spīdīgas vaboles. Ormaņi, sasēdušies uz bukām, dzēra sīvo un skaļi sarunājās. Viņu vārdi kā cietas plaukstas skanēja pret mūriem, koku mizu un logu stikliem. Kāds piedzēries sēdēja notekā un sarunājās ar sevi.

Arvīds panāca krogu. Jo tas gaidīja arī viņu. Krogus lielie, aizklātie logi šķita līdzīgi .sārtiem milzu tauriņiem, kas pieplakuši tumši pelēkajam mūrim; to sārta, kupošaja plaiksnojumā miglaini kustējās tuvākie koki un mazgājās ormaņu zirgu nogurušās, skumjās galvas, oļi, neprāts, kas te ložņāja ar nazi rokā kā traks dēkainis, un skumjas — bālu, klusu sieviešu izskatā.

Viena tāda sieviete paslīdēja arī Arvīdam garām. Savādi. Viņas gaita un stāvs likās tik pazīstami, kaut kur redzēti, jausti, tverti un dziļi glabāti. Kur? Atmiņu lapsene iedzēla Arvīda smadzenēs. Vai tas varētu but? Arvīds apstājās koku ēnā.

Dīvainā sieviete nāca atkal atpakaļ. Arvīds Sala vēroja. Viņa acis kā garas adatas dūra tumsu cauri, līdz sasniedza kāroto. Jā, tā bija viņa. Citai nevarēja būt tāds solis — līgans, skumīgs un arī lepns kā cēlai dāmai.

— Andra, — čukstēja Arvīds gandrīz pret savu gribu, kad sieviete panācās pret viņu.

Gājēja asi sarāvās, uzmeta ātru skatu Arvīdam un turpināja ceļu.

— Andra, — teica Arvīds vēlreiz, panāca un satvēra to pie elkoņa.

— Ko tu te dari? — turpināja viņš.

— Laid, — teica sieviete un izrāva savu elkoni Arvīdam no rokas.

— Pagaidi, — steidza satraukts Arvīds, saņēma to ciet un pagrieza viņas seju pret sevi.

Cik tā bija veca un tomēr daiļa savās ciešanās un rūgtumā! Acis lūkojās ar cietu vizmu, un Arvīdam vairs nebija tur vietas pat savu skropstu kur nolikt.

— Andra, ko tu to dari? Saki, netirdi mani!

A n d r a. Netirdi mani. Tikai netirdi mani. Tas pats vecais, patmīlīgais Arvīds. Labi, netirdīšu, nemānīšu, teikšu skaidri: galdu savu vīru. Un laid mani mierā!

Arvīds. Gaidi savu vīru?

A n d r a. Jā, savu vīru. Tur jau daudz tādu.

Viņa pameta ar galvu uz krogu. — Kas tur sevišķs?

Pēkšņi, kā lielas, žilbinošas gaismas pārņemts, kas sacēla reibā visu viņa dvēseli, Arvīds teica, čukstēja:

— Andra, negaidi vairs te, nāc man līdz.

Andra kratīja galvu.

— Tas vairs nenotiks. Par vēlu.

— Kāpēc?

Andra. Es esmu sieva un māte.

Arvīds. Tev ir bērns?

A n d r a. Jā.

Arvīds saņēmies, it kā augstam valnim pāri ticis, aizkusušā, lūstošā balsī:

— Nāc ar visu bērnu līdz! Nāc!

— Nē.

A r v ī d s. Tu esi laimīga?

Andra. Laimīga? Te lietū, aukstumā, uz asfalta?

Arvīds. Kāpēc tad tu man nenāc līdz?

A n d r a. Es negribu arī vēl trešoreiz vilties.

A r v ī d s. Kā tā?

Andra. Viss, ko mans vīrs solīja, bija māņi. Nams, ko viņš man rādīja, tas nebija viņa, tāpat dārzs. To viņš visu bija samelojis tāpat kā es viņam, Jo teicu, ka man ir dzīvoklis ar visu lekflrtu. Izrādījās, ka viņš ir tikai kurjers savā firmā un dzīvo mazā Istabiņā ar savu māli, bet es — nabadzīga kantoriste.

Arvīds. Tu taču varēji nākt tad pie manis atpakaļ.

Andra. Pēc tam kad es biju tik lepni aizgājusi un man bija gaidāms bērns? Nē!

Arvīds. Tad nāc tagad!

Andra. Neiešu. Mums katram ir savs ceļš. Ej raksti savas lugas, es gaidīšu savu vīru. EJ!

Arvīds. Andra, apdomājies vēl!

Andra. Velti. Izlietu ūdeni vairs nevar sasmelt. IJn es arī negribu. Kas es būšu tev? Pienākums.

Arvīds. Tā nav, Andra. Es tevi mīlu un mīlēšu vienmēr.

Andra. Labais muļķi, ka tu zinātu: nav mīlas, Ir tikai liktenis. Vairāk nekas ...

Un tad klusi, kā izbijusies:

— Laid! Viņš nāk.

Uz krogus apgaismotām trepēm līgojās liels vīrieša stāvs un skaļi, pavēloši kliedza:

— Andra, velns, kur tu esi, Andra!

Andra kā stars izslīdēja no Arvīda rokām un bija kāpnēm klāt.

— A-ā-ā, — norūca lielais stāvs.

Tad viņš paņēma Andru ap pleciem un pazuda ielu tumsā. Andra aizgāja nepaskatījusies.

Lietus iesmidzinājās stiprāk. Pie Arvīda kājām nokrita viena lapa. Vai tā bija kāda dvēsele vai lapa, kurā bija rakstīts Arvīda sods.

MEITENES GALVA

Līst.

Lietus gāžas straumēm. Uz bruģa kā lielas, starainas lapas Izaug peļķes. Notekās ūdens gāžas uz priekšu, sizdams augstu asas, baltas šļakatas.

Ielas Izmirušas.

Mākoņi nolaidušies zemu, zemu un ka melnas vārnas lēni riņķo virs mazās provinces pilsētas, nemitīgi šļācot lejup ūdeni.

Pilsētas vidū no mazas šķērsielas, kur atrodas vietējā telefona centrāle, iznāk montieris. Jauns cilvēks, sīku augumu.

Tirgotāji stāv savu veikalu durvīs un brīnās:

— Vai nav tas montieris traks? Tādā laikā, tādā laikā. Nevar nogaidīt lietu.

Jaunais cilvēks nedzird tirgotāju domas. Kaut kur dienvidos zilas jūras krastos aug palmas, kaut kur dzīvo skaistas meitenes, kuras viņš nekad neredzēs, un tomēr viņš dzīvo, ēd un iet savā ikdienas darbā. Kāpēc lai viņš dzird un uzklausa tirgotāja domas?

Viņš iet, saviebis seju. Lietus lāses sit viņam cepuri, sašķīst pret to neskaitāmās sīkās daļās un dzeļ seju. īpaši degunu. Kapā nemitīgi, ar īgnām dusmām.

Ir arī jaunajam cilvēkam pagadījies liels deguns. Par to pilsētā saka tā: kad montieris iet pa ielu, viņš ar savu degunu pabīda mājas no sava ceļa nost; viņam nieks ar degunu aizsniegt mēnesi; kad montieris liekas gulēt, viņš savu degunu noņem nost un pakar pie sienas, tad tas tur karajas ka vecs, liks turku zobens.

Montieris vēl ir puiša cilvēks. Tāpēc pilsētas sievas mēļo: mūsu montieris nekad sievas nedabūs. Līkais, platais turku zobens tur vainīgs, ko beidzamais islama ķēniņš, atgriežoties no kara, iespraudis viņam sejā.

Jaunais cilvēks labi zin, ko runā par viņu pilsētā, bet tas viņu neuztrauc.

«Es esmu laba, cieta tecila, bet viņi — neasi naži. Kur tie ņemtu savu asprātību, ja nebūtu manis?» domā viņš un tad šo savu domu kā mitru, tīkamu drānu uzliek savai sakarsušai dvēselei. Ir labi.

Līst.

Montierim mērojams tāls ceļš. Līdz pilsētas ziemeļu galam. Vispirms jāiet lejā, tad atkal augšā, stāvā kalnā garām kapsētai.

Lielie vītoli pakalnā stāv kā milzīgi, zaļi, salijuši gaiļi uz vienas kājas. Kukst un kādreiz noskurinās. Tad uz mirkli balts šķidrauts Ietin viņu kājas.

Dobumā pie pilsētas pumpja montierim uznāk vājuma bildis. Tepat ir māja. Iesprukt, atstājot lielas, brūnas piles kāpnēs un peļķi istabā pie durvīm. Bet tad viņš sadusmojas uz sevi, uz priekšnieku, uz visu pilsētu un pasauli.

Nē, viņš ies, spītības dēļ viņš ies tālāk. Parādīs savam vecam, kas viņš īsti par īlenu ir.

«Līdz vakaram sakārtot.» Vakars jau tāpat Ir klāt. Sēd aiz pilsētas vārtiem un gaida, kad varētu ienākt ar visu savu melno karapulku.

Nē, nē, viņš ies.

Sev arī iespītēs. Saviem zābakiem, biksēm, svārkiem un miesai. Būs labi, izzudīs viss vājums, viss nogurums un sārnība, kas tup viņa kaulos. Kaut vēl varētu paņemt savu dvēseli tā plaukstā kā kabatas nazi un paturēt mazliet lietu noskaloties. Tad spožu iedurt pasaulei sānos, lai tn atdod savus dārgumus.

Montieris dodas piekalnē. Kājas slīd glumajā mālā.

Beidzot kalns.

Tālums kā mikls, nespodrs stikls.

Tagad mākoņi pamana montieri. A, ā, ā — tas ir montieris, līkais zobens. Mēs viņam parādīsim.

Un kā traks suņu bars mākoņi no visām pusēm metas nabaga montierim virsū. Mākoņi saduroties rūc, pat izšķiļ zibeni un gāž nemitīgi ūdeni lejup. Odens sadalās tievās, baltās auklās, kas viena blakus otrai vijas lejup.

Montieris ierauj galvu plecos kā dziļā bedrē un pārlec neveikli grāvi.

«Dievs, kur liela varde!» izsprūk grāvim: kūpošais ūdens ir drusku ulzmlgloļl.s grāvim ac is un jēgu.

Nokļuvis uz ceļa, montieris iekāp) kfldA ūdens peļķē, izrauj to no viņas sarkanas smilšu ligzdas, un peļķe šņākdama iespurdz tuvējā grāvī kā pelēka, tramīga Irbe.

Zem kājām guļ smiltis tik tīras un skaidras kā pirmā radīšanas dienā. Montieris noliecas un paņem smiltis saujā.

Kāds nekaunīgs mākonis, to redzēdams, pieliecas un uzlej šinī brīdī montierim veselu ūdens spaini uz muguras.

Smiltis atvērtajā montiera saujā izplaukst kā smalka, iesārta roze, kas vāri smaržo.

Kaut manas lūpas butu tik tīras un maigus — prāto montieris, bet nākošā mirklī dusmīgs triec smiltis uz ceļa. Viņā pamostas liels īgnums pret sevi.

— Kur tad es tik maigas lūpas liktu? — baras viņš pats savā nodabā. — Gada tirgos atvērtu telti un tur ar tām pelnītos?

Tad viņš soļo tālāk, līdz sasniedz savu gala mērķi.

Vakarā vēlu viņš pārnāk savā istabā pilsētas dobumā. Pumpis, stāvēdams dobuma vidū, smīn:

«Lūk, es nekur neeju un esmu turpat, kur tu.»

«Pumpim taisnība,» izšķiļas smadzenēs montierim, «kur es esmu skriedams ticis?»

Viņš ienāk istabā un paveras apkārt. Sabangota gulta, uz grīdas kaktuss kā liels, dusmīgs vēzis. Galds izspūrušiem matiem. Šķībs skapis. Un gar sienām viņa griezumi.

— Sveiki! — uzsauc montieris un pamet cepuri naglai.

Sveiciens kā žigla bezdelīga izriņķo telpu un tad pa atvērto logu izspurdz tumsā.

Montieris noģērbjas, izkar savas mitrās drēbes pie loga un uzvelk mēteli. Kājas no mēteļa malas rēgojas laukā kā balti, dīvaini stādi bez lapām un ziediem, bet rūgtu smaržu.

Ēst viņam negribas. Viņš noliek maizi gultā uz spilvena, lai tā tur tēlo lutinātu mājas sunīti.

Nogurumu arī viņš nejūt. To ir nositis viņa dvēseles nemiers un izmetis lejā kāpņu telpā. Tāpēc lejas durvis tik slinki veras, un suņi vairās nākt vēsajā telpā.

Strādāt, tikai strādāti

Bet arī pret darbu viņam ir radies īgnums. Viņš strādā caurām naktīm, līdz miegs to iemet gultā. Tomēr viss padarītais viņu neapmierina. Viņš taču to nedara maizes, bet savas patikas, savas laimes dēļ. Tā ir vienīgā uguns, pie kuras viņš silda savas rokas, savas vēsās lupas un krūtis, un kāpēc, kāpēc tajā viņš nevar rast savu mieru un beidzamo piepildījumu?

Montieris izliek uz galda savus beidzamos kokgriezumus. Tie guļ melnām mutēm, un viņu gleznajā, cietajā miesā redzamas neskaitāmas svītriņas, švīkas un sīki, balti diedziņi, kas steidzas uz visām pusēm, dažādos ceļos. Starp šiem sirmajiem matiem redzami balti, vilinoši dobumi un melna nakts, spīdīga kā ar dieva elpu klāta.

Montieris skatās maigi. Arā viņš ir dadzis, kas dursta visiem mēles un kā karsts ūdens skar papēžus. Te, savā istabā, viņš ir roze, kas izplaukst katru nakti uz divām stundām un tad atkal aizver savu ziedu ciet.

Cietie koka klucīši guļ viņa priekšā. Tā ir viņa pasaule. To lielo ārā, kas plīvo aiz loga un zobojas par viņu, to viņš ar varenu tvērienu ir ielicis šajos mēmajos, ( ietajos koka ķermeņos iekšā. Tagad viņi tur guļ un elpo ka zivs žauna.

Viņa lielpilsētas draugi — mākslinieki slavē viņa augsto tehnisko māku, bezgalīgo faktūras dažādību, ko viņš lieto ar dziju gaumi un lietpratību, teic viņa māku ar dažām veiklām svītrām radīt priekšmetu un lietu tvirtumu, apjomu, locekļu dzīvīgumu, apbrīnu viņa kompozīcijas stiprumu un melnbalto plankuma asprātīgo sadalījumu, kas pat nelielā plankumā sniedz varenu telpas izjūtu un atstatuma jaušamību. Ciets koks un bezgalība — kā tas var saderēt kopā? Mazpilsētas dīvainajam montierim tas ir iespējams.

Pats montieris tomēr vēl nebija apmierināts. Jā, pasaule gulēja šajās mazajās koka plaukstās, bet viņa — viņa paša vēl tur nebija. Nekad viņa vajātais gars nebija vēl aizdedzies tā, izkusis un lepliidls cletn|ā kokā tik daudz, ka viņš pēc tam apjuktu un nezinātu, kur ir viņš: tas, kas Ntāv gara dienesta mētelī basām kājām, vai tur la neliela, salda koka rika ar smalko viņa gara un dvēseles tīkliņu virsū, kas domāta cilvēcei kā nebeidzams brīnums.

Nekad vēl viņa gars nebija tā aizdedzies. Bet viņš to alka, tikai vienīgi to — kā lielāko svētumu, kā svētais parādību, kā cilvēks savu skaistāko sievieti. Tā alka viņš un savās ilgās, lēnām gruzdēdams, zuda kā viegls timeklis kūpošos rudens viršos.

Šim savam slepenajam, lielajam mielastam viņš bija gatavojies ilgi. Viņa roka nedrebot turēja un vadīja vissmalkāko un iedomīgāko griezēja rīku. Tas viņa pavēlošos pirkstos bija ldausīgs kā smalki mācīts suns. Cietais griezuma koks bija viņa mākā kļuvis mīksts un caurspīdīgs kā svēto vasks. Viņa karstā elpa lidinājās pāri koka slīpētam spožumam kā aukains vējš, kas sadzēla debesīm līdzīgo virsmu trakā vienīgā tieksmē ņemt, aizrijoties ņemt visu, ko dod viņa spožie, plānie rīku asmeņi, viņa griba un doma. Vajadzēja tikai nākt lielajam mirklim. Viņš nezināja, kā tas ieradīsies: vai nokritis uz viņa pleca kā spožs putns vai ienāks kā sārta vēsma, vai sažņaugs viņa dvē-

sēli bezgalīgās sāpēs, jo tā smagums būs lielāks par kalna un visas pasaules ienaidu.

Viņš nezināja un gaidot rūga, klājās ar sūrsmi un dega vientuļi savā strupceļā.

Apskatījis savus pēdējos darbus, montieris tos savāca.

Dzidri klaudzot kā koka tupeles uz sasalušas zemes, tie nogulās viens uz otra. Tad visu šo šķautnaino stabiņu montieris paņēma un nolika kaktā blakus pārsistai loga rūtij, kurai bija uzziesta bieza kārta melnās drukājamās krāsas.

Turpat gulēja valgs, nopiķējls metāla ritulis un liela, tumši brūna vectēva pīpe, ar ko viņš piegludināja novilkumus drukājamai krāsai.

Pienācis galdam, viņš pagrūda svaigo, sagatavoto koku nost. Šovakar viņš nestrādās. Lai paliek. Tā kā tā nebija vērts. Un kaulus grauza arī mitrums. Par daudz viņš bija salijis lietū. Vīstīties un tīties vien gribējās, bet galvā Šūpojās tvanalns mākonis kā ievas zars.

— Kur nu rudeni ievas zars, — pukojās montieris, droši vien visas šīsdienas sarunas galvā dūc vai priekšnieka pazudušais bišu trops būs ieklīdis tur.

Tā domādams, viņš aizmiga un redzēja sapni.

Viņš gāja baltu ceļu, pilns sava nomoda ilgu. Pretim nāca mākonis, un aiz tā stāvēja bezgalība kā liela, piesnigusi egle.

— Mākoni, — teica montieris, — paņem manas Ilgas un, nogājis lejā, zemē, noliec tās pie manas gultas uz ķebļu.

— Ērms, — atbildēja mākonis, — kurš mcdlnlcks iziet bez bultām?

Montieris gāja tālāk. Sirds sāku guri. Un tad viņš pēkšņi redzēja meiteni. Viņas ķermenis zudu bezgalībā, bet tās galva skaidri vizēja acu priekšā. Nekad tik daiļu galvu viņš nebija redzējis.

Montieris palika izbrīnā stāvot. Mellenes galva smaidīja, un tās smaids kā karsta, milzīga svelme gāzās virsu viņam, satrieca to un saberza putekļos. Bet montieris zuda priekā, laimē un asarās. Šī pazušana bija kā skūpsts.

Montieris pamodās. Viņš bija atkritis gultā tā — ar visu dienesta mēteli un savām basām kājām.

Pāri dobumam ausa rīts. Bet šinī rīta gaismā viņš redzēja tikai neizsakāmi daijo meitenes seju.

Montieris saprata, kas viņam darāms. Lielais, gaidītais brīdis bija klāt.

Cieši saspiestiem žokļiem, it kā savos zobos, līdzīgi sunim, viņš turētu dārgo, sen gaidīto parādību, tas sēdās pie galda, pakampa pirmo koku, uzpūta tam savu elpu, noglāstīja to ar savu elkoni un sāka strādāt.

Pagāja rīts, sākās diena. Pie durvīm klauvēja un aicināja viņu darbā. Viņš nelaida nevienu Iekšā. Plc durvīm dauzījās un lūdza viņu darbā. Tad viņš vienā mēteli, basām kājām, pavēris durvis, kliedza:

— Lieciet mani mierā!

Viņš bija briesmīgs. Baltās kājas mirdzēja kā kalnu sniegs, mati bija izspūruši, lielais deguns zibēja kā ass zobens karavadoņa rokā, bet acis zvēroja liesmās, un tās redzēja tikai neizsakāmi daiļo meitenes galviņu.

Uzzinājis montiera atbildi, priekšnieks pārskaitās: vakardienas smagais lietus bija sabo|ājls tik daudz vadu, bet tas nenāk darbā.

Tad priekšnieks, atsēdies pie sava priekšnieka galda, skaļā balsī paziņoja:

— Montier, tu esi atlaists no darba!

Paņēma resnu zīmuli un iztriepa montiera vārdu.

Nepaklausīgais montieris nelikās ne zinis. Viņš sēdēja savā istabā un strādāja. Viņš bija pārvērties vienā nebeidzamā alkā: meitenes galvu un smaidu, ko viņš bija redzējis sapnī un kas bija viņu pazudinājis, tas gribēja ieguldlnāt kokā ar visu savu lielo māku, trako gribu un dvēseli, jo viņš Juta, ka šis meitenes smaids — ir viņš, viņš viss.

Pagāja diena.

Montieris strādāja. Pie loga pakārtās bikses šūpojās kā veca, nošauta vārna. Svārki nokrita zemē, un tos pievāca kaimiņiene.

Atnāca nakts.

Montieris iekrita uz kādu bridi gultā, redzēja vēl skaidrāk meitenes galvu un smaidu, lēca augšā un strādāja atkal.

Viņš bija kā apmāts. Ķermenis viņam dega karstās ugunis, varbūt lietus tur bija vainīgs. Viņš acīm redzot izdila, neēda, bet tikai strādāja. Viņš bija jau tik tālu, ka katru traucētāju varētu nosist.

Ieradās atkal diena.

Pilsētas dobumā zem montiera loga stāvēja sievu bars un sprieda: laikam montieris kļuvis traks.

Kad atnāca kārtībnieks, sievas kūdīja to augšā pie montiera.

Kārtībnieks pārlaida vienu savu aci kā lielgabala stobru pāri sievu baram un teica:

— Lieciet mierā cilvēku, kas ir reiz ticis no Jums vaļa!

Bars apklusa.

Tad viena — jaunākā ieminējās:

— Varbūt viņš ir miris?

— Blēņas, — smējās kārtībnieks, — no kā tad? Ja no laimes cilvēks mirst — tad jā.

Montieris grieza jau ceturto koku. Spēki pamazām zuda. Miesa lielajā, pastāvīgajā karstumā kļuva rievaina kā cepts ābols. Elpa šņācot kāpa laukā no plaušām un svilināja gaisu. Viss jau būtu labi, meitenes seja gulēja koka gluži tāda kā sapnī, trūka tikai labsirdīgā, maigā smaida.

Montieris atkrita vēlreiz gultā, smagi elsoja kā nokusis kustonis, cēlās un grieza piekto koku. Viņš juta, ka tas ir viņa beidzamais koks, vairāk tas nespēs. Viņš satvēra kopā visus savus pēdējos spēkus.

Smaidu, radīt tikai smaidu!

Montieris grieza visu nakti. Visu nakti spīdēja uguns viņa istabā. Dobumā zem viņa loga vienmēr pulcējās ļaudis. Vieni

ī

nāca, citi gāja. Atskrēja ari montiera priekšnieks, iemeta acis montiera logā, paraustīja plecus un aizgāja.

Ausa rīts. Montieris beidza savu piekto koku. Roka gura, acis lipa ciet, bet viņš strādāja. Viss jau bija pabeigts. Neizsakāmi daiļa blāzmoja rīta gaismā meitenes seja kokā. Vēl daiļāka kā sapnī. Trūka tikai dažas svītriņas, kas atdzīvinātu lūpas un dotu senkāroto smaidu.

Sasprindzinājumā drebošu roku kokgriezējs vilka un cirta šīs pēdējās, liktenīgās svītriņas. Pēc grieziena kā karsonī spīdīgām acīm uzlūkoja koku tikai vienu brīdi un tad, pēkšņi uzlēcis kājās, kliedza:

— Ir, Ir, Ir.

Slc trīs vardi reizē Izlēca pa vaļējo istabas logu, un viss pilsētas dobums ar Iedomīgo pumpi vidu skaidri dzirdēja tos. Oļi nodrebēja, vējš pasitās sāņus, uu cilvēki atvēra logus.

— Kas tur kliedza?

Vaicāja tie viens otram. Bet nekā neredzēja. Viņi neredzēja, ka montieris pēc šiem vārdiem vēl it kā saslējās lielāks un tad visā augumā nogāzās uz grīdas, raudams līdz krēslu un papīrus no galda. Tur viņš izdvesa savu pēdējo nopūtu; vājā seja kļuva skaidra un mierīga. Viņš bija miris.

Šinī brīdī kokgriezums ar smaidošo meitenes galvu iemirdzējās, mezdams sārtu spulgu visā Istaba. Meitenes smaids kļuva arvien jaukāks, un viņas pieri rotāja zeltotu gaisma.

Montiera īsā dzīvība bija devusi dzīvību mūžīgai gaismai.

KRĒSLS

Juris Gulēns sēd krastmalā un raugās debesīs.

Ir agrs rīts, saule kūp uz nolaistītās krastmalas, smaržo ogles un ūdens. Velkoņi steidzas, atstādami upē platu vagu, kurā ielido vējš, apslapina lūpas un tad pūš mitrumu logu rūtīs.

Juris Gulēns sēd un raugās debesīs.

Mākoņi viņam liekas tik balti un tīri kā jauni mutautiņi. Paķert tos un izšņaukt degunu ar tādu troksni, lai visi satrūk stās: auto, ormaņi, cilvēki, suņi, koki, puķes un brufta oļi. Lai satrūkstas un redz, kur sēd Juris Gulēns, viens no labākiem departamenta radiolelegrāflstlem, Jauns, slaids cilvēks, kas tikko atgriezies no Vientuļās salas posteņa un nav briesmīgajā saulē izcepis, nav kļuvis traks, bet sēd ar savu vecu veco līksmību sirdī.

Ir jau arī iemesls būt līksmam: tikt veselu nedēļu ātrāk pirms noliktā laika no šīs elles laukā, kur apkārt tikai ūdens, klintis, vētra un saule. Neviena cilvēka, neviena kustoņa, vienīgi lielajā koka mucā ūdens, kas nācis no dziļa, svaiga strauta zemes iekšienē, galds, gulta, divi krēsli un viens raibs ķeblis. Tas ir viss šinī skopajā paradīzē. Un tādam Jaunam, spēcīgam cilvēkam jānodzīvo bez maiņas viens mēnesis. Maksā gan divkāršu algu, bet tā nevar atsvērt visa mūžīgās ilgas, tieksmes un trakās iedomas, kas jāpārdzīvo un ļfinoslīcina Jūrā pie stāvās klints.

Divus šādus pārbaudījumus Juris Gulēns ir izcietis. pirmo reizi gan šķita, ka būs jālec jūrā dlvkāršotās algas neredzējis

jušam. Vienīgi Zentas maigā balss, kas viņu šķilšanās brīdī bija tik jauki mierinājusi, nāca vienmēr viņam līdz, stāvēja tam līdzās vētras brīžos un briesmīgās saules tveicē, kad sirds žuva kopā, un glāba viņu no galīgas pazušanas.

Zenta droši vien pazudīs pārsteigumā un priekā, ieraugot viņu pirms laika pilsētā. Šīs divas nākošās nedēļas kopā būs neaizmirstamas. Tās viņš, atgriežoties salā, ar acīm, ar visu savu sirdi un karsto iedomu iegriezīs stacijas sienā, un tās mirdzēs naktīs pāri visai jūrai līdz debesīm un ellei, stāstot par to, cik šajās divās nedēļās Juris Gulēns dziļi, līdz galam jauta un dzēra dzīvi kā dārgāko glāzi krogā, kur citi dzērāji raud savā reibuma tumsā un trakumā.

Varbūt Juris Gulēns spēs no savas priekšniecības izkaulēt trīs nedēļas. Maiņa gan runāja par divām nedēļām, bet ja nu tā labi pakaulējas ar departamentu: kas Ir — un Iznāk.

Šīs trīs nedēļas viņš gribētu sev iegūt ne jau bailēs no Vientuļās salas. Juris Gulēns jūt, ka ir beidzamais laiks ar Zentu visu nokārtot likumīgi, kā pieklājas cilvēkiem un it īpaši radiotelegrāfĪstam ar divkāršu algu. Vēlāk atvaļinājuma laikā tad varētu atgriezties pats savā dzīvoklī, izgulēties pats savā gultā, sēdēt pats pie sava galda un skūpstīt pats savu sievu.

Darbs Vientuļā salā viņu vairs neuztrauc. Viņš ir atradis lielisku iespēju sevi izklaidēt salas lielajā, nepārtrauktajā vientulībā. Ne par velti Juri Gulēnu jau no skolas laikiem dēvēja par veiklo Juri. Tāds viņš palicis arī tagad. Kā tērauda atspere, kas nepazīst neuzvaramas pretestības.

Protams, ja viņš savu jauno atradumu pastāstītu darba biedriem, tie smietos par viņu un vienā kaklā apgalvotu, ka viņš pirmais no Vientuļās salas radiotelegrāiistiem prātā jucis. Bet viņš jau ar tiem nerunās. Lai viņi dzīvo laimīgi un kaujas ar savu garlaicību un drūmām domām Vientuļās salas tukšumā. Viņš tur tagad uz priekšu dzīvos kā karalis. Lepni, un dienas spurgs viņam garam ātri ka bezdelīgas, pazuzdamas tāle uz neatgriešanos.

Un cik dīvaini viss tas sākās un notika. Ja kāds cits viņam to stāstītu, viņš arī neticētu un domātu to traku vai lielu melsi. Bet kā lai viņš pats sev netic? Tas taču neiespējami. Pašam sev jātic. Bez ticības sev nav jau iespējams dzīvot, tad tikai atliek upe un mielasts zivīm.

Bija vēls vakars. Aiz sienas skalojās |ūra kā lielā baļļā. Vējš staigāja pa istabu, te pievēra durvis, te kustināja cepuri naglā; beidzot uzsēdās kaplogam un Stīpojās. Kaplogs čīkstēja, sitās dažreiz pavisam ciet, lai nogrūstu nekaunīgo vēju nost, — velti. Vējš turējās uz kaploga un mocīja to tik ilgi, līdz tas nokusa un, iestrēdzis eņģē, apstājās.

— Nolādēts! — pēkšņi izdzirda Juris turpat, gluži pie savas auss. Juris uzrāvās sēdus gultā. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, sirds skaļi dauzījās, zem matiem ložņāja skudras, un elpa pārlauza kāju: tikai ar pūlēm to varēja izvilkt no plaušām.

Nākošā mirklī Juris nodomāja šo vārdu par skaņas halucināciju. Tomēr ne. Juris taču šo vārdu dzirdēja tik skaidri; iedoma tā nevarēja būt. Kas tad? Juris lielā satraukumā pieskrēja durvīm un paskatījās laukā. Nekā nebija. Tumsa, zvaigznes un mitrs gaiss.

Viņš pārmeklēja visu istabu un katrā aizdomīgākā vietā klausījās. Varbūt zem dēļiem noslēpts gulēja kāds cilvēks un tagad, pēc iemidzināšanas pamodies, Izteica savu pirmo lāstu?

Pārmeklējis visu istabu, Juris nostājas vidu un sauca:

— Hallo, ja kāds te kaut kur ir, lai atbildi Es tas esmu, es, Juris Gulēns, valsts departamenta radlotclcgrāflstsl

Garais un skaļais teikums steidzīgi aptekāja visu istabu, izdauzījās pie visām sienām, aptaustīja visus priekšmetus, bet atbildes nebija.

Juris Gulēns kļuva pavisam domīgs. Kas te īsti bija? Vai tad viņš tiešām jau kļuva ārprātīgs?

Pakampis revolveru, Juris izmetās ārā un ari tur Izkliedza savu teikumu. Viņa kliedziens iekrita jūrā, un atpakaļ vienīgi nāca un sejā sitās sāļas ūdens lāses, kas sūrstēja lūpās kā vērmeles.

Dusmās Juris izšāva vienreiz gaisā un tad, atgriezies istabā, nolikās atkal gultā.

Sākumā viss bija klusu. Juris uzmanīgi klausījās. Ausis pat sāpēja milzīgajā dzirdes sasprindzinājumā.

Pēc brīža augšā pie loga likās tā, it kā viens iečukstētos. Vai tas bija vējš, vai kāda spoka neredzama roka vēra kaplogu.

Juris viss kļuva par lielu ausi, ādu klāja vēsi sviedri, un Juris jutās tā, it kā simts mazu, zaļu varžu sēdētu viņam virsū. Bet viņš nekustējās. Juris gulēja gatavs lēcienam ar revolveru rokā.

Un tad viņš augša pie kaploga skaidri Izdzirda vārdu — kungs.

Juris uzlēca stāvus gultā un drudžainām acīm vērās kaplogā. Sejā sitās vējš kā smags un mitrs lakats. Vēsums, kas plūda caur pavērto kaploga muti iekšā, ķēra uz Jura krūtīm sasēdušās mazās, nepatīkamās vardes.

Atkal klusums.

Juris juta, kā lūpas viņam kūp, smadzenes sāk ļodzīties un rīkles galā lasās kopā briesmīgs, nejēdzīgs kliedziens.

Nāca jauna vēja pūsma, un kuplogs sakustējās. Atkal atskanēja vārds — kungs. Juris trieca ar dūri loga rāmjos un gribēja šaut. Triecienā kaplogs sakustējās vēl vairāk, un Juris tikko uztvēra šādu teikumu:

— Kungs, es tas esmu — kaplogs.

Juris nesaprašanā paskatījās kaplogā. Viņš drebēja kā milzīgā salā. Kaplogs — tāds pats kā visi kaplogi. Vai tas varēja runāt? Juris atspiedās pret sienu, lai nomierinātos un sakārtotu domas. Un tad viņš mēģināja trīcošām lūpām, pārbiedētu mēli.

— Vai tu arī mani saproti, kaplog? — vaicāja Juris.

— Jā, kungs, — atčukstēja pazemīgi kaplogs.

Juris smagi elsoja. Tādu brīnumu viņš savā dzīvē nebija sastapis. Viņš satvēra savu galvu* Tā bija viņa galva. Sažņaudza savu kaklu. Sāp. Sapnis tas nebija.

— Saki, kaplog, — vai es neesmu traks, vai viss tas ir īstenībā?

— Jā, kungs, tas viss ir īstenībā, un jūs neesat traks.

— Patiešām? — priecīgi teica Juris.

Uztraukums plaka kā putas.

— Jā, — noklakšēja kaplogs.

Un Juris lielā laimē noglāstīja kaplogu.

Kaplogs iesmējās. — Neva|ng mani tik stipri kutināt, kungs. Eņģes vecas, es vēl nokritīšu akmeņos un sasitīšos.

— Piedod, — nobažījās Juris, — bet atļauj, es tevi izņemšu no eņģēm un nolikšu krēslā drusku atpūsties. Gribi?

— Labi, — atteica kaplogs, — bet tikai kādu brīdi, tad man jānāk atkal savā vietā, citādi tava istaba kļūs par vēsu. Darbu un savu pienākumu nedrīkst aizmirst.

— Nerūpējies, — atbildēja Juris, — es Ielikšu loga tava vietā dvieli.

— Hm, — nosmīnēja kaplogs, — dvieli. Maz no tā bus labuma. Viņš jau mīksts kā dēle un paradis siltumā stāvēt.

Juris smējās: gluži kā cilvēki. Tikai viņš, cits neviens.

Juris izņēma no eņģēm kaplogu un nolika to krēslā, lai turpinātu ar viņu sarunu.

— Kāpēc tu ar citiem radiotelegrāfistiem nesarunājies? — vaicāja kaplogam Juris.

— Nedrīkst, — teica kaplogs.

— Kāpēc? — brīnījās Juris.

Kaplogs. Cilvēki ir vāji. No mušu valodas viņi mirst: kļūst traki, izdara pašnāvību, dažiem arī sirds neiztur, tā pārsprāgst kā pūpēdis.

— Tā? — brīnījās Juris.

Kaplogs. Jā. Atminies radlotelegiAllstu Sūrumu. Trīs desmit gadu viņš bija strādājis savu amatu vēl bīstamākās un sliktākās vietās kā šeit, Vientuļa salā, un visur tika sveikā

cauri, visur izturēja. Kāpēc šeit viņš ielēca jūrā tik klusā vietā? Vai tu to zini? Es gan zinu. Tas bija ārprāts, protams, kas viņu iedzina vi|ņos, bet šis trakums viņu sagrāba pēkšņi kā vējš lapu, negaidīti, viņu — pilnīgi veselu un stipru cilvēku. Es tev teikšu — kāpēc. Mazgājamā bļoda bija tik negudra un pateica viņam, kad viņš bija noliecies virs tās mazgāties: klausies, tev uz vaiga ir tintes traips, nomazgā ari to. Sūrums šausmās izplēta acis. Kad mazgājamā bļoda vēlreiz atkārtoja savu teikumu, Sūrums salauza visu istabas iekārtu, telegrāfa ierīci un pats ielēca jūrā. Redzi, mēs nevaram cilvēkus uzrunāt, viņi to nevar saprast un sajūk prātā.

— Bet, kaplog, saki — tu laikam arī gribēji, lai es kļūstu traks? — jautāja Juris.

K a p 1 o g s. N0. PCc šis nelaimes ar Sūrumu es nekad nevienu cilvēku nebūtu uzrunājis, bet man izspruka.

Juris. Izspruka?

Kaplogs. Jā, izspruka. Mēs ar vēju esam lielā, mūžīgā naidā. Viņš mani moca, kā vien var. Dauza, lauž, mēģina izsist manu stiklu, lai tad brīvi varētu pastaigāties. Es, protams, nepalieku parādā. Atriebjos viņam, kur vien varu, un tā mēs dzīvojam savā asins naidā. Šovakar atkal vējš uzklupa man virsū un tik ilgi mocīja, līdz man beidzot izspruka vārds — nolādēts.

— Tad tu tomēr to teici? — smējās Juris. Tagad viņam bija labi.

Kaplogs. Jā, es teicu. Vairāk nespēju paciest. Vējš ir īsts varmāka. Es būtu ar mieru pats sasist savu stiklu un ar to asumu viņu nodurt. Šovakar es cīnījos, čīkstēju, dauzīju vecās eņģes, lai arī tās pīkst. Velti. Tu nenāci man palīgā, nenāci mani cieti vērt, bet vējš nerimās. Un tad man izspruka mans neapdomīgākais lāsts.

— Kas tad? — kļuva dusmīgs Juris.

— Pirmā mirklī es vēl cerēju, ka tu manu vārdu būsi palaidis savām ausīm garām. Kad es ieraudzīju tavu uztraukumu, sapratu, ka ār tevi var notikt tas pats, kas ar Sūrumu. Nolēmu izdevīgā brīdī tevi glābt. Kā redzi, tagad esam draugi.

Juris noglāstīja kaplogu un pasmaidīja.

— Bet saki — kas tevi iemācīja runāt cilvēka valodu? — vaicāja Juris.

K a p l o g s. Koks, no kā esmu taisīts, ir ļoti gudrs un vecs koks. Viņš ir audzis tālu zemes iekšienē, dziļā, tumšā mežā. Viņa dobumā dzīvojis kails, sirms vīrietis, kas nīdis cilvēkus un dzīvojis viens pats. Šis sirmais vecis iemācījis kokam cilvēka valodu. Tāpēc arī es protu.

— Labi, bet kas mazgājamo bļodu iemācīja cilvēku valodu?

Kaplogs. Nožēloju, es. Labais koks, no kā esmu darināts,

devis man arī līdz jūtīgu, sapņainu dvēseli. Laikam kā lāstu.

Kad istabā atnesa mazgājamo bļodu, es viņā iemīlējos. Tu smejies, Juri, bet tā ir taisnība. Viņa bija tik jauna, tik balta, tik spoža. Kad to cilāja, viņa jauki skanēja. F.n viņa Iemīlējos neprātīgi. Viss viņas spožums gulēja manā stikla ka sapni, un viss mans stāvs šūpojās viņas virsmas apžilbinoša spožumā ka kāzu gultā, kā debesīs.

Bet mazgājamā bļoda bija vēsa pret mani. Viņai patika cits. Lai kaut kā saistītu viņu pie sevis, es izdarīju ko briesmīgu un iemācīju viņai cilvēku valodu. Kādu laiku viņa mani ievēroja, bet tad ieradās spainis, kas līdz šim nebija, un no tS laika viņa visu savu dvēseli un būti atdod tam.

Kaplogs nopūtās, un viņa stikls kļuva mikls.

— Neskumsti, kaplog, — mierināju viņu Juris, — visas sievietes ir vienādas. Arī cilvēkiem ir tādas.

Kaplogs. Es neskumstu par viņu, bet par savu naivumu. Kāpēc man vajadzēja lai mācīt cilvēku valodu?

Juris. Vai tad citi priekšmeti un lietas, kas lr šai istabā, neprot cilvēku valodu?

Kaplogs. Nē! Viņi tikai saprot vienkāršākos cilvēka vārdus. Priekšmetiem un lietām ir sava valodu, ne visai plaša, bet sava, veca valoda, kura tie sarunājas. Ari tagad es dzirdu dažus priekšmetus runājam. Klausies!

Juris klausījās, bet nekā nedzirdēja.

Juris. Es nekā nedzirdu.

K a p 1 o g s. Slikti. Es gan dzirdu. Viņi saka, tu esot labs cilvēks. Tu apejoties ar tiem pieklājīgi: nedauzot tos, nemoc.ot un nelamājot rupjiem vārdiem.

Jurim tas patika.

— Kaplog, vai tu nevari mani iemācīt priekšmetu valodu? — iesaucās viņš. — Es būšu tev vienmēr pateicīgs, kaplog, es tevi lūdzu!

K u p I o g h. I.abi, bet kam tev šī valoda? Tu esi cilvēks, ruiiR pats Niiva vtiloda Man cilvēku valoda nedeva nekā laba. Vai tev priekšmetu valoda ko Ild/.ēN? Šaubos.

— Nešaubies, kaplog, — dedzīgi turpināju Juris. — Redzi, es esmu šeit viens, pilnīgi viens. Man ir grūti.

K a p 1 o g s. Pacieties.

— Pacieties, — rūgti iesaucās Juris. Visa esamība šinī brīdī viņam šķita kā viens vienīgs vērmeļu malks. — Pacieties, vai tu neredzi, kaplog, ka es te kalstu kopā bez draugiem, bez mīlas. Bet tā es varētu ar jums sarunāties, un laiks kustu manās rokās. Palīdzi, kaplog, es tevi uzmanīšu, es tevi kopšu par to kā slimu cilvēku, kā mazu bērnu!

K a p 1 o g s. Labi.

Un kaplogs iemācīja Juri priekšmetu valodu. Tā bija jauka valoda. Vienkārša, kaut kas līdzīgs telegrāfam. Juris drīz vien to iemanījās.

Un tad sākās lielu lielās sarunas ar visiem priekšmetiem.

No rīta spilvens, gulta un segas steidza stāstīt, kā viņš gulējis: mierīgi vai mētājies ar rokām un kunkstējis. Krēsls, uz kura bija uzmestas drēbes, ziņoja par iramiem un plīsumiem biksēs vai svārkos. Galds pīkstēja kādu dziesmiņu, bet logs stāstīja par to, kāds laiks ārā.

Vārot pienu, Jurim nekad nevajadzēja uzmanīt trauku, lai nepāriet. Tikko piens gribēja kūsāt pāri malām, trauks pīkstēja nelabā balsī, brīdinādams Juri. Juris pienāca un noņēma vienmēr laikā pienu no uguns.

Ja kāda lieta Jurim pazuda, viņš allaž viegli to atrada. Pajautāja kādam priekšmetam, tas sarunājās ar citiem un drīz vien pateica, kur pazudusī lieta meklējama.

Kad Jurim bija slikts garastāvoklis, viņš lūdza savu kaklasaiti dziedāt. Tā bija smalka un mācēja jaukas dziesmas par mīkstiem zīda diegiem, spilgtām krāsām, siltām kastēm un skata logiem, kur spulgo lielas dzeltānas ugunis kā desmit saules.

Zināja kaklasaite arī kādu garu, briesmīgu dziesmiņu par citu sarkanu zīda kaklasaiti, kas nožņaudza tumšā naktī skaistu meiteni. Resnais, lielais vīrs, kam šī kaklasaite bija, apmeta to slepeni meitenei ap kaklu. Meitene atdeva savu beidzamo elpu mūžībai un kļuva auksta kā akmens grīda veikala noliktavā.

Kad Juris Gulēns brauca atvaļinājumā, viņš no visiem priekšmetiem un lietām ardievojās un solīja drīz atgriezties.

Saule jau bija gabalā, kad Juris piecēlās no sola krastmalā.

Saule bija savu kūpēšanu beigusi, tagad tā gulēja oļos kā milzu krāsns un dzina augšup kopā ar smiltīm un putekļiem sausu, kodīgu svelmi. Zirgi kāsēja, un viņu mitrās muguras klājās ar brūnu putru. Koku lapas bija uztūkušas un dzēla acis ar neveselīgu spīdumu.

Gaiss bija pilns dūmakas. Likās, kn tur augstumos plīvoja izkārti milzīgi, balti palagi, kas aprīļa visu vēso gaisu un dzidrumu, atstādami zemei tik kvēli un alku pēc ēnas.

Juris devās pāri tiltam, viņš gāja pie Zentas. Viņš domāja tā: tagad viņa būs uzcēlusies un ies uz darbu. Es viņu droši satikšu.

Zenta dzīvoja Akmeņu ielā, nelielā mājā. Kāpnes šinī namā bija kā svārpsts. Tās mūžīgi urbās zemē un netiku uz priekšu nekur, gluži kā cilvēka prāts.

Ātriem, steidzīgiem soļiem Juris iegāja kāpņu telpā un noslaucīja kājas pie apdrupuša sliekšņa. Zentas dzīvokļa saimniece bija dīvaina sieviete. Viņa pārāk mīlēja tīrību.

Katru cilvēku, kas nāca viņas dzīvoklī, tā apturēja turpat pie durvīm priekšnamā un, pilnīgi neklausoties apturētā viesa ierunās, kurnēšanā un dusmās, cēla tam kāju vienu pēc otras kā kalējs zirgam augšā, lai ar mitru lupatu noslaucītu pazoles.

Juris bija pie tā pieradis. Viņam pat šis saimnieces ieradums bija tīkams. Arī šoreiz, tikko saimniece pavēra durvis un ielaida to iekšā, viņš pacēla vienu kāju, tad otru un tikai pēc tam apsveica saimnieci.

Sveiki, sveiki, — sauca viņš. — Kur ir Zenta?

Saimniece Ilkni noplātīja rokām. Jura ierašanās viņai bija tāds pārsteigums, kas pilnīgi tai atņēma valodu. Viņa vēlreiz noplātlļa rokam, nočampstlnāļa lupām un stAvēļa apjukušām acīm.

Kur tad ir mana Zenta? — vīpsnodams vaicāja Juris Gulēns. — Sakiet — kur ir?

Saimniece joprojām stāvēja un klusēja. Melot viņa nespēja, taisnību teikt nevarēja.

— Runājiet taču! — sauca Juris. Uztraucies turpināja: — Vai kāda nelaime notikusi?

Saimniece purināja galvu.

— Kas tad? — kļuva domīgs Juris.

— Nezinu. Nav mājās, — iekliedzās saimniece un pazuda savā istabā.

— Laikam sastrīdējušās, — nodomāja Juris un paraustīja plecus. Lēniem soļiem viņš devās uz Zentas istabu.

Iegāja. Pazīstamā smarža. Logs vaļā, un pret to tālumā atspiedies mākonis.

Viss kārtībā. Liekas, pagājušo nakti neviens te nebija uzturējies. Juris apsēdās krēslā. Ar roku aptaustīja gultu. Viņš nezināja, ko darīt. Nāca miegs, gribējās ēst un nebija zināms, kur Zenta. Izbraukusi? Varbūt.

Juris nolēma gaidīt. Laika viņam bija gana. Viņš novilka savus svārkus, uzmeta tos krēslam uz pleciem, novilka kurpes, tās nokrita uz mazās grīdsegas, un atlaidās gultā.

Juri pārņēma tīkams nogurums. Viņš šorīt bija cēlies divos, braucis šurp, uztraucies, gaidījis. Tagad labprāt viņš kādu stundu nosnaustos. Viņš jau iebrida snaudā kā smaržainā, karstā pļavā, atvērtais logs šūpoja sapņus virs tā galvas. Pēkšņi viņa rimstošās smadzenes aizskāra čuksti.

Šaurais krēsls, kas stāvēja pie tualetes galdiņa, čukstēja krēslam, kam polstētos plecus sedza Jura uzsviestie svārki.

— Klausies, tagad ir atgriezies tas vecais. Redzēs, ko šī nu darīs! — Un iesmējās sīkiem, drebošiem smiekliem.

— Neko. Gan viņa tiks galā ar abiem, — mierīgi noteica polstētais krēsls.

— Tu domā? — vīlies ierunājās mazais krēsls.

— Es to skaidri zinu, — mierīgi atcirta lielais.

Klusums.

Juris gulēja gultā un smagi elpoja. Kaklā viņam bija liels kumāss, kas viņu smacēja. Viņš smaka, bet cīnījās. Ak tad tāpēc saimniece bija tik apjukusi? Nabaga saimniece, visa mēmā aculieciniece. Gan būs labi. Visa šī lieta kļūs reiz skaidra. Noteikti. Juris varētu tūlīt lēkt augšā un krēsliem visu izprašņāt. Bet viņš zin, tad tie neteiks nekā. Tāda viņu morāle. Jāpagaida, lai tie vēl vairāk izpļāpājas. Grūti ir, bet jāpaciešas.

Un Juris mierīgi gulēja tālāk.

— Klausies, — ierunājās atkal mazais Krēsls. Redzams, ka visa šī lieta briesmīgi viņu saista.

— Klausies, — turpināja viņš, — ko viņa Ir atradusi pie tā jaunā. Tas taču ir rupjš tēviņš, vai no?

— Tiesa gan, — noņurd lielais krēsls, — viņš man arī nepatīk. Pīpē riebīgus cigārus, kas mani smacē nost. Es visu nakti nevaru pēc tam atelpoties.

— Gluži pareizi, es arī tāpat, es ari, — iepīkstas mazais.

Lielais. Tas ļaunākais tomēr Ir, kad viņš pārnāk no dīvāna

manī. Viņa briesmīgais smagums lauž mani kopā. Es jūtu, ka mani kauli ļodzās, un es ar briesmām galdu pats savu sabrukšanas brīdi. Kaut viņš būtu sēdējis mierīgi. Nē, vienmēr kustas kā ūdenszāle, un katra viņa kustība gulstas uz manu sirdi kā kalns.

Krēsls apklust un tad atkal turpina:

— Kad viņš uzmet savus svārkus uz manas atzveltnes, tad es domāju, kāpēc es esmu krēsls? Kādu ļaunu esmu nodarījis radītājam. Tik riebīgs šķiet man šī lielā vīra svārks, šā otrā, kas pašulaik gultā, tā svārks ir kā paradīzes putns melnas vārnas vietā.

— Tu kļūsti dzejisks, — iesmējās mazais krēsls pie galda.

— Neniekojies, — atrūca lielais, — mana sirds ir pilna līdz malām. Ja es varētu kaut vienu reizi savā mūžā pacelt kāju, es citu neko ncduritu ka Iespertu tam nepatīkamam, lielajam vīram.

— Bravo! — iepīkstējās mazais krēsls. — Tu, tu esi varonis. Tu esi glābējs!

— Jā, viņš ir mans glābējs, — iesaucās Juris un uzlēca kājās, — es tev pateicos, lielais krēsl!

Vienīgi uguns pārvelkamā drēbē varētu krēslus vairāk pārsteigt un pārbiedēt kā Juris ar savu Iesaukšanos krēslu valodā. Abi krēsli stāvēja klusi un nerunāja ne vārda.

Ilgi Juris tos lūdzās, lai tie atkal atver savas mutes. Krēsli stāvēja bez valodas kā īsti krēsli. Juris uzrunāja galdu, dīvānu, gultu, lai kaut tie saka kādu vārdu, lai arī tie pierunā abus spītīgos krēslus teikt vēl kaut ko. Visi priekšmeti istabā klusēja, un Juris veltīgi lūdzās.

Kad visi vārdi, lūgšanas un draudi nekā nelīdzēja, Juris pielietoja kara viltību. Viņš izrāva no kuhatas savu dienesta revolveri, nostājās istabas vidū un, pielicis to pie deniņiem, izsaucās:

— Krēsli, ja jūs vēl klusēsiet, es nošaušos.

— Kungs, — trīsēdams ierunājās mazais krēsls, — mes runāsim, tikai, lūdzu, nešaujieties!

Pamazām, stomīdamies abi krēsli, galds, dīvāns un gulta vaļsirdīgi izstāstīja visu, ko tie bija istabā dienu un nakti redzējuši. Viņu stāsts bija naivs, bet briesmīgi atklāts. Tie neslēpa nekā, un Jurim bija jāsaņem kopā visi savi spēki, lai izturētu šo mocību.

Brīžiem Juris lēca augšā, skraidīja pa Istabu kā ārprātīgs, un visas lietas bailēs trīcēja. Pēc brīža Juris lika atkal visu atkārtot, lūdza vēl sīkāk atstāstīt, līdz beidzot viss kļuva skaidrs un dvēsele gulēja saplēsta sīkos gabalos.

Auksts, sakostiem zobiem Juris atsēdās dīvānā un gaidīja Zentas atgriešanos.

Zenta pārradās vēlā pēcpusdienā.

Ieraudzījusi Juri, viņa pirmā acumirklī apjuka, bet tad, līksmi iekliedzoties, metās Jurim ap kaklu.

— Juri, tu jau esi klāt. Kāds pārsteigums, skanēja viņas balss. — Es tevi ļoti gaidīju.

Juris pasmīnēja un lūdza viņu atsēsties.

— Ko tu tāds savāds? — brīnījās Zenta un atlaidās atzveltnes krēslā.

— Vai tev nepatikšanas darbā? — turpināja viņa un uzlika savu roku Jurim uz ceļa.

— l\ē, — aši noteica Jutis, man Ir nepatikšanas ar tevi.

— Ar mani? — brīnījās Zenta. Viņas l/biius bija patiess. Viņa zināja, ka tā ir nenotverama. Kādas rūpes tev var but ar mani? Tiešām nesaprotu.

— Es esmu te jau no paša agra rīta, atkal sausi kā ložmetējs ierunājās Juris. — Saki — kur tu biji no rīta un visu pagājušo nakti?

— Es? — pārsteigta izsaucās Zenta. Tad, zlheņātruinā daudz ko uztvērusi un apdomājusi, vēsi turpināja:

— Mīļais, kāpēc tu man visu lo jauta? Vai tu man neuzticies?

— Jā! — karsti iesaucās Juris, un viss dvēseles sastrēgums sāka lauzties uz āru. Sprauga jau bija atrasta.

— Ar kādām tiesībām, dārgais, — vīpsnāja Zenta. — Vai tev ir pierādījumi?

— Pierādījumi, — sāpēs izrāvās Jurim, — kādu tev vēl vajag pierādījumu. Visa istaba pilna ar pierādījumiem. Katra lieta runā par to.

— Lieta, — paraustīja plecus Zenta. — Mīļais, nomierinies. Salā tu esi kļuvis pavisam īdzīgs un muļķīgi greizsirdīgs. Gan es tevi izlabošu. Es jau esmu tava remonta darbnīca. — Zenta piecēlās, apsēdās Jurim blakus un gribēja to noglāstīt.

Šoreiz tava viltība neizdosies, — kliedza Juris, ar sparu atgrūzdams Zentu. Viņus liegšanas un lielais miers laupīja tam beidzamo savaldīšanos.

— Juri, tu mani veltīgi apvaino, tēlojās Zenta.

— Smieklīgi. Veltīgi. Es zinu visu.

Un Juris karstos, satrauktos vārdos atstāstīja Zentai bez slēpšanas visu, ko bija dzirdējis no krēsliem un pārējiem istabas priekšmetiem. Viņa runa bija saraustīta. Viņš smaka pats savās jfitās, dusmās un sāpēs. Juris runāja bez apstājas kā apsēsts. Likās, viņš gribēja Izrunāt, Izraut ar vārdiem, kliedzieniem visu to grutuimi, kas blļa sagulies viņa dvēselē.

Zenta pārsteigumā un izbailēs izplestam acīm raudzījās Jurī un nepārtraukti murmināja:

— Juri, stājies, Juri, mīļais, stājies!

Bet, kad viņš sāka tuvāki klāstīt visus viņas mīlas pārkāpumus, saldumu, šausmas un trakumu, lai vēl lieku reizi pats sevi sadzeltu, iesistu, nonievātu, ietriektu ar zābaku dubļos, Zenta neizturēja un iekliedzās:

— Klusi, tu esi ārprātīgs!

— Nē, es neklusēšu, — grūda pretim Juris kā asmeni savā greizsirdības lēkmē, — es vēl runāšu, runāšu visu līdz galam, līdz beidzamam sīkumam, kā tu ...

— Klusi, es negribu dzirdēt, — dusmās, kaunā un bailēs sauca Zenta.

— Nē, — grieza līdz galam Juris.

— Ej laukā!

Tā bija Zenta. Viņa juta, ka ir notverta, bet nesaprata — kā. Viņa kļuva zvērs, kam kāju iekampis slazds. Viņa rāva to ārā, kaut pēc tam būtu beigas. Viņa nespēja vairs klausīties Jurī, viņa balsī, viņa nesavaldīgajos vārdos. Visu Zentu bija pārņēmusi viena vienīga jūta: tikt no visa esošā vaļā, līkai vaļā.

Un viņa kliedza vēlreiz:

— LaukāI

— Ak tā! — bija atbilde.

Pēc šiem vārdiem atskanēja divi dobji revolvera šāvieni, un viss palika klusu.

Kaplogain bija taisnība.

Tiesas zāle.

Uz apsūdzētā sola radlotelegrāflsls Juris Gulāns, 24 gadus vecs, apvainots 23 gadus vecās kantoristes Zentas Atvarēs slepkavībā ar iepriekšēju nodomu.

Prokurora lieciniece atraitne Lavīze Ātrā, 48 gadus veca, apsūdzētā liecinieks — krēsls ar atzveltni, sarkana plīša.

Lietiskie pierādījumi: dienesta revolvers.

Apsūdzības raksta nolasīšana norit Otri. Apsūdzētais slrpka vībā atzīstas, bet piebilst, ka savu ļauno darbu l/.daii|ls bez iepriekšēja noļuka.

Lieciniece Lavīze Ātrā nopratināšana pastāsta, ka apsūdzētais viņas dzīvoklī ieradies jau agrā rīta, lai sastaptos ar Zentu Aivari, kura īrējot viņas dzīvokli Istabu. Apsūdzētais nonāvēto esot neatlaidīgi gaidījis līdz pievakarei, un tad noticis šausmīgais darbs.

Prokurors noteikti noraida apsūdzēta liecinieku: priekš

metu— krēslu, jo tas esot be/.dvēseliga lieta, bez saprata, jūtām

un valodas, tāpēc nekādu lielāku skaidrību šajā jau pilnīgi noskaidrotā lietā pavērt nespējot.

Apsūdzētā aizstāvis vienīgi piebilst to, ka priekšmets — krēsls esot svarīgs apsūdzētam tajā ziņā, ka viņš ar savu liecību spējot atvieglināt tā jau apsūdzētā grūto stāvokli. Vienīgi krēsls varot apliecināt, ka slepkavība izdarīta ārkārtīgā dvēseles uzbudinājumā, negaidot, bez iepriekšējā jauna nodoma.

Prokurors ceļ atkal jau mums zināmas ierunas. Pēc ilgākas apspriešanās nolemj krēslu pievienot lietiskajiem pierādījumiem, un proti, rcvolveram, lai tādējādi apsūdzētais savā beigu vārdā varētu arī uz to atsaukties.

Juris Gulēns savus paskaidrojumus sāk lēnā, mierīgā balsī. Viņš vēlreiz atklāti apliecinu savu mīlestību pret Zentu Aivari, savu priecīgo nodomu, ai kādu tas devies pie nonāvētās, un to, ka viņš savu noziegumu izdarījis neparaiHā dvēseles uzbudinājumā, kas bija laupījis viņam katru savaldīšanos. Lai to pierādītu, viņš lūdz priekšsēdētāja atļauju iepazīstināt augsto tiesu ar dažiem neparastiem notikumiem viņa beidzamā laika dzīvē.

Saņēmis atļauju, Juris Gulēns atstāsta pārsteigtajiem klātesošiem dīvaino gadījumu ar kaplogu un Vientuļās salas mazgājamo bļodu, attēlo, kā viņš iemācījies priekšmetu un lietu valodu, kāda tā pēc savas uzbūves Ir un kādas pārmaiņas notikušas viņa personīgajā dzīvē pēc šis līdz šim nezināmās valodas iemācīšanās.

Prokurors vairākas reizes pārtrauc Jura Gulēna runu ar starpsaucieniem un iebildumiem, bet tiesai labpatikas apsūdzētā stāstu uzklausīt līdz galam.

Saņēmis savus pēdējos spēkus kopā, Juris Gulēns pāriet pie savas Ierašanās neparedzētajā atvaļinājumā pilsētā, pie tās labsajūtas un laimes tvīksmes, kas blļusl viņa sirdī.

Tad, smagi nopūties, viņš sāk sava stāsta beidzamo posmu — savu ierašanos nonāvētās Zentas Atvarēs dzīvoklī, nogurumu, sarunu ar krēslu un citiem priekšmetiem, savu lielo vilšanos un beidzamo, nelaimīgo satikšanos ar nonāvēto Zentu Aivari.

Apsūdzētais Juris Gulēns runā klusu, bet skaidri. Viņa balss ir skumja un drusku dreb kā glāze no sena satricinājuma.

— Tā, nu es esmu jums izstāstījis savu dzīvi plaši un atklāti, neko neslēpdams, neko nepārspīlēdams. Es negribu lielīties ar saviem neparastajiem piedzīvojumiem, es tos nožēloju.

Kaplogam Vientuļās salas stacijā bija taisnība. Viņš mani brīdināja. Toreiz es biju pārāk vieglprātīgs, pārāk jauns, lai tam ticētu. Mani neizsakāmi vilināja Jaunā, nezināma pasaule. Es devos viņai pretim kā apmāts. Un kāds ir gala iznākums? Bēdīgs. Es stāvu jūsu priekšā kā smags, neglābjams noziedznieks, kas apdraud sabiedrību. Bet es gribēju cilvēci laimīgu darīt: atvērt viņai jaunus, pārsteidzošus apvāršņus.

Nevajadzēja man mācīties priekšmetu un lietu valodu. Tagad es būtu laimīgs ar savu mīļo Zentu, jo man ne prātā nenāktu šaubīties par viņas uzticību.

Neviens nedrīkst pārkāpt savas esības robežas. Kas to dara, tas saņem sodu. Es kļuvu slepkava, kaplogs Vientuļā sala nelaimīgs mīlētājs, mazgājamā bļoda netieša slepkava: radlo-telegrāfists Sūrums taču viņas dēļ ielēca jūrā. Tagad es esmu galā.

To teicis, Juris Gulēns mierīgi apsēdās. Saules stars skāra viņa galvu: tā bija kļuvusi sirma.

Tālākais viss norisinājās parastajā gaitā. Tikai vienu vienīgu reizi Juris Gulēns pēkšņi uzlēca kājās un Iekliedzās:

— Jūs man neticat. Jus domājat, ka es te stāstu pasakas. Zenta arī man neticēja, un kas notika? Iis runāju tikai patiesību. Es esmu zvērējis, un es to pildu. Mana stāstā nav nekas izdomāts. Ja jūs šaubāties, vaicājiet krēslam. Krēsl, runā! Esi man pēdējo reizi draugs un runā, apliecini, ka man ir taisnība!

Un krēsls runāja. Cik spēja. Viņš pīkstēja, čaukstēja, pūta un elsoja. Viņš saprata, ka tā draugs Ir lielās briesmās, apmēram tādās, kad viņam, krēslam, rautu kāļus nost, lauztu atzveltni prom un viņa ķermeni skaldītu malkā.

Krēsls runāja ilgi, bet viss bija velti. Juris Gulēns kliedza visiem, lai klausās. Bet tad viņu sargi saņēma pie rokām un nosēdināja vietā.

Visi klausījās, bet nekā nedzirdēja un šaubās raustīja plecus.

Juris Gulēns vēlreiz lēca augšā; sargu rokas to nosēdināja atpakaļ solā. Tad viņš nokāra galvu un klusēja.

Vēlu pievakarē pasludināja spriedumu: apsūdzētais Juris Gulēns ir parādījis skaidri redzamas vājprātības pazīmes un nododams gara dziedināšanas iestādei.

Debesīs

.

PUSKUKULIS MAIZES

Māte izlaiž Andreju pa virtuves durvīm. Viņam galvā jauna, skaista cepure ar nagu, kuras spožajā virsmā iegulstas visa zilgme, dūmi un putni.

Kājās Andrejam jauni zābaki — dzelteni. Tādus viņš bija vēlējies veselus divus gadus. Beidzot saņēmis.

Zābaki vāri smaržo un drusku čīkst. Andrejs domā, ka pazolē laikam tup kāds kukainis — līdzīgs sienāzim un čīkst. Kurpnieks to tur būs atstājis. Bet no kā šis kukainis dzīvo? Droši vien ēd ādu un skaļi elpo.

Andrejs, augstu kājas celdams, iznāk sētas apaļajos oļos. Kāravs, sēdēdams uz saimnieka lieveņa, paceļ kreiso ausi, piešķiebj galvu un skatās. Tam vajadzētu būt noteikti Andrejam. Bet sunim suņa prātus jauc jaunie, līdz šim neredzētie zābaki un cepure ar spožo nagu. No tā reibst galva, visas lietas met acīs kūleņus.

Pēkšņi vējš maina savu virzienu un nāk tieši no Andreju puses vecajam Kāravam virsu. Sunim nāsis Iesitas sen pazīstamā Andreja drēbju un miesas smaka, un viņš pasmaida. Gribētu tā kā skriet Andrejam pretī, bet Andreļs Iet vēsi, lepni galvu pacēlis, un neievēro suni.

Andrejs vispār neredz neko. Ja pu nakti būtu no sētas aiznesti prom visi toveri, puķu laukumi, vecā sētas māja un debesīs izgrauzts kāds caurums, Andrejs visu to nemanītu. Viņam ir liels, atbildīgs uzdevums dots.

— Puskukuli rupjas maizes, puskukiill rupjas maizes, — čukst Andreja apajās, sārtās lūpas; un tā, bezgala klusu runādamas vienus un tos pašus vārdus, šīs lūpas bieži sapinas un pakrīt, tad atkal ceļas augšup un murmina savu nolikto teikumu tālāk.

Kreisā roka Andrejam saspiesta cieši dūrē. Tur iekšā tup un svīst lielajā dūres karstumā nauda. Tā ir ietīta biezā, brūnā papīrā un saspiesta tik cieši, ka nevar pakustēt.

«Ko es esmu nodarījusi, ka man tā jācieš?» domā nauda, un sviedri auma)ām līst pār tās cieto miesu. «Paņēma mani no siltā, plašā naudas maka un ielika puikam dūrē. Kaut tikai cs varētu izturēt!»

- Puskukuli rupjas maizes, — vēl joprojām čukst Andreja mīkstas lupas.

— Puskukuli rupjas maizes, mēdās nauda Andreja dūrē. — Kur tu ņemtu to puskukull maizes, |a es lev nebutu saujā? Bet vai tāda ir pateicība: spiež mani vai nost.

Andrejs jau ir nonācis līdz sētas vārtiem. Vārtos stāv mazā Vilma. Ieraudzījusi Andreju, viņa saka kaut ko un tad turpina stāstīt.

— Puskukuli rupjas maizes, puskukuli rupjas maizes, — visu laiku vēl lēni saka Andreja lūpas, un pats viņš lāgā neredz mazo Vilmu, viņas valodu, viņas sārto salti matos.

Acu priekšā Andrejam kā liela, melna zivs peld puskukulis maizes tāds, kādu viņš to redzējis virtuvē uz galda. Sis puskukulis aizsedz viņam visu apkārtni: vārtus, kokus ietves malā un ielas bruģi. Kustas Andrejs, tīri nemanot, kā lielas rokas pagrūsts, un nekas to nevar apturēt.

Vārdi, ko nemitīgi atkārto viņa lupas, pārvēršas zilās gaļas mušās un dūc ap viņa ausīm, atstumdami tālu, tālu prom tuvējo ratu rīboņu, ormaņu iesaucienus un tramvaja rūkoņu.

Andrejs viss ir savas lielās gaitas varā. Viņš ir lepns, ka māte tam pirmo reizi ir uzticējusi vienam pašam pāriet trokšņaino ielu un nopirkt pretējā pārtikas veikalā maizi. Līdz šim viņš to ir darījis vienmēr kopā ar kādu pieaugušo, bet tagad viens pats.

Andrejs skaidri iedomājas veikalnieka stipro izbrīnu, ieraugot viņu vienu pašu ar naudu saspiestajā dūrē. Andrejs labi apzinās šā notikuma ārkārtīgo nozīmi, tāpēc, lai viss noritētu labi, viņš nemitīgi atkārto savu uzdevumu.

— Puskukuli rupjas maizes, puskukuli rupjas maizes.

Šos vārdus no galvas jau zina visi oļi, uz kuriem savas jaunās kurpes liek Andrejs, sētas stabi, mājas sienas, koku lapas. Bet Andrejs vēl tos atkārto.

Mazā Vilma paliek sētas vārtos, stāvot ar ieplestu muti. Andrejs paiet viņai garām kā tukšam gaisam. Ausīs Vilmai paliek teikums: — Puskukuli rupjas maizes.

Viņa saspiež lūpas un vēro, kurp viņš aiziet. Andrejs dodas tieši pāri ielai. Veiklu, drošu soli viņš iet, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Ormaņi līgojas viņam garām, tieši gar muguru nočāpo smagais vezums, un tramvajs skaļi Iebrēcas, ieraudzījis puiku uz sliedēm.

Beidzot Andrejs ir jau pretējās Ictncs malā. žiglām kājām viņš iet pāri ietnei un tver veikala durvis. Grūž, virs galvas skaļi baras zvans, un stiklotās durvis paveras.

Pretim dejodamas nāk visu ēdamvielu smaržas, un katra snaigi paņem Andreja degunu savos tvanainos pirkstos.

Pie pašām durvīm lielā kaudzē guļ burkāni, bāli zaļas kāpostu galvas un blakus lielā toveri kartupeļi.

Andrejs uztrauktu sirdi, kas līgojas līdzīgi zvanam virs durvīm, tuvojas veikala letei.

Labdien ar viņš nepadod, lai nepiemirstu savu uzdevumu. Kad vēlīgais bodnieks smaidīdams skaļa balsī nosaka: «Sveiki, Andrej,» — viņš tikai nelaimīgi pamāj ar galvu un jūt, ka dīvains kumoss viņam iestrēdzis kaklā. Vai kāds kartupelis no brūnā tovera būs ierāpies viņa elpā?

Nogaidījis bodnieks vēl reizi pasmaida un, redzot Andreju mīņājamies, vaicā:

— Ko labu, Andrej, gribēji pirkt?

Andreja lūpas stostās, un nekāda skaņa nenāk telpā. Andrejs ir aizmirsis savu pirkumu. Nav. Kā putns tas izzudis no galvas. Bet varbūt viņa mazās, sārtās lūpas ir tā nogurušas no ilgās, nepārtrauktās čukstēšanas, ka vairs nespēj pēdējo vajadzīgo reizi ilgi nēsāto teikumu pacelt?

Andrejam uz pieres parādās divas sviedru lāses kā divas baltas jāņogas, krūtis ātri cilājas, un acis drudžaini meklē vajadzīgo lietu, varbūt tad atcerētos.

Velti.

Smagnējais bodnieks pārliecies letei. Viņa ķermenis kā milzīga čtiNka guļ pāri šaurajam galdam. Tagad viņa galva ir gluži tuvu Andrejam.

— Ko tu gribēji pirkt? Aizmirsi?

Andrejam karsts, viņu apņem ka garaiņi.

— Aizmirsi?

Šis vārds iedzeļ ausis, prātā un sirdi kā īlens.

Ko nu lai dara? Citi pircēji arī skatās un smaida. Tagad veikalā Andrejam trūkst elpas.

— Vai tev nauda ir līdzi? — vaicā bodnieks.

Andrejs bez domu paceļ savu sažņaugto dūri un ieliek bodnieka lielajā rokā brūno papīra vīstokli.

Tikko viņš to izdara, tad, kā no smagas nastas atbrīvots, pats metas pa durvīm laukā un skriešus dodas pāri Ielai.

Kāds ormanis tikko neuzbrauc viņam. Bet viņš kā zutis izviļas gar zirga priekškājām un ir jau atkal uz ietnes virsū.

Veikala īpašnieks ar naudu rokā kliedz, lai puika atgriežas. Pārējie pircēji rausta plecus un smaida.

Kā vējš Andrejs joņo garām mazajai Vilmai, kas ar savu sārto saiti matos stāv joprojām vēl vārtos.

Ieraudzījusi Andreju tik uztrauktu, sakarsušu un pelēkiem dubļiem aptraipītu, bez puskukuļa maizes padusē, viņa pēkšņi pret savu gribu iekliedzas.

— Andrej, bet kur ir tavs puskukulis?

Viņa droši domāja, ka puskukulis lielajā skrējienā guļ izslīdējis uz ielas dubļos. Bet Andrejs — tas sastinga uz vietas kā lodes ķerts.

— Puskukulis ... Puskukulis maizes.

Balts spilvens novēlās Andrejam no domām. Tās atkal pacēlās gaisā kā mirdzošs baložu bars.

Klusēdams Andrejs apsviedās apkārt un, tāpat klusēdams, kā bumba pārlidoja mitro ielu.

Kad vista uz veikala durvīm atkal nokludzinaja, Andrejs nostājās pie letes un skaļā balsī teica:

— Lūdzu, dodiet man puskukuli rupjas maizes.

Bodnieks smējās, un viņa baltais priekšauts līgojās aiz letes kā irstošs mākonis debesīs.

Andreja atnestā nauda vaļīgi gulēja brūnajā papīrā un kāri elpoja veikala smaržaino gaisu.

Kad Andrejs nonāca ar savu rupjās maizes puskukuli pie vārtiem, kur stāvēja mazā Vilma, viņš apstājas un vēlīgi pielika kukuļa šķēlumu mazai Vilmai pie degunu.

— Paod, cik labi smaržo maizei

Meitene pielika savu degunu pie maizes un ilgi oda. Kukulis maigi kūpēja, bet pati meitene bija laimīga.

Andrejs pārklāja maizi ar čaukstošo papīru un pašapzinīgi gāja tālāk.

LIELĀ EGLE

Andris pieliek pie loga krēslu, uzkāpj uz tā un tagad skatās logā pilnīgi kā pieaudzis cilvēks.

Maiga krēsla.

Uz Ielas sētnieki lini trotuārus, |o visu rītu sniga un norima tikai pēcpusdiena. Lāpstu troksnis spiežas cauri rūtīm un asi skar ausis. Gar ielas maļam lielus kaudzes sniega. Ormaņi, zvārguļiem tinkšot, brauc pa lielo sniegu kā pa viļņiem. Tramvaji netiek uz priekšu, stāv rindā kā lielas zosis.

Andris, lai labāk redzētu visu to, kas notiek ielā, pabīda puķu podus pie malas un tad ielīkst ar visu ķermeni rūtīs. Viņa mazā sirds dreb, Lielo Jāni gaidot.

Viņš parasti parādās gar kreiso stūri un tad steidzīgiem soļiem dodas pāri ielai.

Šodien Andrim nopietns iemesls gaidīt Lielo Jāni ar tādu nepacietību. Ir Ziemsvētku sestdiena, tēvs izbraucis, bus tikai vakarā, un Andrim kopā ar Lielo Jāni pašiem jānopērk egle.

Šogad eglei jābūl lielai, līdz pašiem griestiem, jo Andris tagad piecus gadus vecs un prot svētku dzejoli skaitīt no galvas.

Bet ja nu Lielais Jānis laikā nepārnāk un Ierodas mājās tikai naktī pēc kroga? Ko tad? Var jau arī nelaime piesisties Jānim. Šīs domas tik smagas, ka, tās domājot, Andrim kļūst karsti, un viņam uz pieres nosēstas trīs sviedru lāses. Nē, nē, tas nevar būt, Lielais Jānis būs laikā, būs. Āre, tur jau viņš nāk, labo roku augšup mezdams.

Ieraudzījis Lielo Jāni, Andris kritin nokrīt no krēsla un steidzas uz durvīm.

— Iesim, iesim, — viņš sauc skaļā balsī, ieraugot Jāni, — iesim pēc egles.

Jānis tikai pasmaida. Pie tā vainīgs viņa lielais augums, ka viņš vienmēr tikai smaida it kā kaunēdamies.

Pasmaidījis brīdi, viņš beidzot saka:

— Labi, iesim, bet ļauj taču man paēst.

— Nē, nē, — kliedz Andris, — nopirksim egli, tad tu varēsi ēst.

Labi, Lielais Jānis atkal tikai smaida un paklausa. Var jau paēst arī vēlāk. Tad varbūt vēl labāk garšos. Mēle pati steigsies ēdienam pretim.

Lielais Jānis ar Andri iziet uz ielas. Visos logos spīd gaisma un tup skaistas lietas. Virs galvas tumšās debesis tur spuldzes.

Lielais Jānis ar Andri iet un meklē egli, kuplu, Nkalslu egli istabai līdz griestiem. Bet tādas egles nekur vairs nav. Lielais sniegs aizkavējis egļu pievešanu. Visas egles Jau Izpirktas. Palikušas tikai liesas, kārnas un mazas kā jauni kadiķi. Lielais Jānis iet, un ar katru brīdi viņa smaids kļūst vājāks.

Sākumā Andris soļo braši. Smiedamies viņš kāpj pāri visiem sniegiem, dažās vietās iebrūkot līdz jostai. Spēku viņam dod ilgas pēc lielās egles. Bet tad Andris sāk gurt.

Kad visas egļu vietas izstaigātus un Jānis noskumis paziņo, ka būs jāiet uz mājām bez egles, Aiulils paliek bez spēka. Viņš vēl grib ko teikt, pretoties, bet novar. Asaras saskrien viņam acīs, liela, cieta, zaļa pupa ioNtnjas elpā, un sirdi viens iever kā durvīs — asi, sāpīgi līdz nflvcl. Visa iela ar spuldzēm, gaišajiem logiem un namiem sagriežas acīs kā virpulī un tad līdz ar asaru nokrīt pie kājām samītā, bail dzeltenā sniegā.

Pēc tam Andris neredz nekā: atkal divas lielas asaras Izkāpj Andrim acu priekšā un ar savu rūgtumu aizsedz visu pasauli. Un Andris arī vairs neko negrib redzēt. Lielīs egles nebūs, svecītes paliks savos papīros, svečturi nīks plauktā, un jaukie egles spožumi — zilie zaķi, apajie zvirbuļi, ugunīgās bumbas un laivas gulēs joprojām savā kastē zem vates segas.

Andris iekrīt sniegā un raud.

Lielais Jānis pastāv mirkli — tagad gluži bez smaida, tad paņem Andri rokās un nes to uz mājām. Andris visu laiku raud, sirsnīgi, tieši ar pašu sirds dziļumu.

Mājās jau tēvs priekšā, dzer tēju. Izdzirdīs lielo nelaimi, klusi smaidīdams, apģērbjas un iziet laukā. Pēc kādas pusstundas viņš atgriežas mājās ar kuplu egli tieši līdz istabas griestiem. Tā smaržo un pilda istabu ar savu vēsumu un zaļo košumu. Andris vairs neraud. Viņš stāv istabas vidū un aizgrābts lūkojas eglē. Tikai degungals vēl slapjš no nesen raudātām asarām.

Kad pulkstenis nosit ustoņl un visi darbi veikti, Andris savā jaunajā uzvalkā stāv gaišas egles priekšā un skaita savu svētku dzejoli. Zilie zaķi un apaļie zvirbuļi, kas tagad tup košajā eglē starp svecēm, ar labpatiku noskatās mazajā puikā un skaistajos vārdos, kas kāpj pāri viņa lūpām.

Naktī Andris guļ savā gultā ar jauno dāvanu rokās. Kuplā, skaistā egle stāv otrā istabā, bet ar savu tīro smaržu tā noliecas pār aizmigušo puiku un skūpsta to.

VĪNOGAS

Blakus dārzā auga bumbiere. Tā bija liela, dīvainiem, melniem zariem. Viņā auga gaiši dzelteni un ļoti saldi bumbieri. Suņi stundām sēdēja zem varenās bumbieres un gaidīja kādu saldu augli zemē nokrītam. Tad tie plūcās ar sētas bērniem šā garduma dēj.

Dažreiz uzvarēja suņi. Tikko bumbieris pieskārās zemei, tie pakampa jauko augli un, astes iežmieguši kājstarpā, skrēja pa sētu apkārt, līdz atrada kādu klusāku vietu savam mielastam.

Biežāk virsroku guva bērni. Ar šausmīgiem kliedzieniem tie gāzās suņiem virsū, un tie muka, zobus atņirgdami un tumši rūkdami.

Juris sēdēja blakus sētā uz apgāzta puķu poda un vēroja šo cīņu. Kad viņsētas bērni skrēja suņiem virsū, Juris palīdzēja viņiem kliegt un vicināja dūres, lai ari nobaidītu kādu suni.

Juris labprāt pārlīstu sētu un piedalītos pats kauja ar suņiem, bet viņš to nevarēja. Viņam bija liels darbs veicams. Netālu no sētas gar šķūnīša sānu auga vīnogas: tās bija Jurim jāsargā no pelēkiem zvirbuļiem, ļodzīgajām, tumšajām vārnām un īpaši dūjām. Kas būtu domājis dūjas par tik lielām zaglēm. Tās lēnām, saulē savu košo spalvu mazgādamas, nāca un knāba zaļās, skaistās ogas.

Juris plaukšķināja, kliedza un meta tām ar sprunguļiem, tad tikai tās lēnām virzījās prom, bet savu nodomu neatmetu.

Juris sēdēja uz vecā, brūnā puķu poda kā neatlaidīgs sargs.

4107

Spīdēja vēlīna rudens saule. Skaidrajā gaisā peldēja balti, smalki diegi. Kad tiem stiprāk uzpūta vējš, tie trūka pušu, un katra daļa steidzās uz savu pusi bezgalīgajā tālē.

Šķūnītī Smaržoja šāļu malka. Tās skābā smaka lēni, bet neatvairāmi kāpa pretim saulei un ar katru nākošo mirkli kļuva stiprāka un stiprāka.

Leceklī ziedēja astras — viena pie otras. Tās klusi līgojās rīta vējā un šķita kā lielas baznīcas zelta kupols, kas atstājis savu vietu tornī, lai atnāktu šurp, tuvāk Jurim. Juris pat dzirdēja zvanus skanam. Skaņas bija tik dzidras kā tikko izmazgāta glāze, un no šīm skaņām žilba drusku acis un galvā kāpa vleglN reibums līdzīgs tam, kad stipri nāk miegs.

I’ululkum Juris ielas no savu puķu poda, piegāja ogām klāt un tās viegli ar pirkstu uptuustiļu. ( Ietas. Vecāmāte stāstīja, ka ogas būšot gatavas tikai pēc divām nedēļām. Bet, kad viņa to teica, tai uz lūpām bija smīns, jautrs un šaudīgs kā bezdelīga. Un Jurī kaut kur dziļi iekšā kāds runāja, ka ogas laikam kļūs gatavas droši vien drīzāk. Kaut varētu sauli novilkt no zilgmes drusku tuvāk, lai siltums būtu lielāks. Nez ar ko varētu sauli pielabināt. Noskaitīt viņai kādu dziesmu, kur jaukos, krāšņos vārdos teikta tās laipnība un gaismas devība. Varbūt nolikt brūzganajā maurā kādu garšīgu sviestmaizi, šāgadīgu smalki skābētu gurķi vai piemiņas lietu: gluži apaļu oli, sudraba papīru. Ja izdotos sauli kaut drusku pievilkt tuvāk, tad droši vīnogas varētu ēst šovakar.

Juris ilgi skatās uz sauli, tad uz vīnogām, pagriež galvu šķībi kā suns, kas brīnās par tikko redzēto, un atkal aptausta ar saviem sīkajiem pirkstiem tuvāko vīnogu. Tā ir gluži mīksta un maiga kā lūpas. Karsts ūdens ielīst Jurim galvā un vaigi iekvēlojas: gatava.

Atsitis celi pret veco puķu podu, kas žēli noskan, Juris dodas pie vecāsmātes.

Viņa darbojas virtuvē. Uz pavarda bez pārtraukuma runāja trumulis, sviežot gaisā mazus, apaļus mākonīšus. Tie pēc brīža bez trokšņa plīst un pazūd.

Kurtuvē tup šāļu malka — to laiza uguns, un kaut kur saldi smaržo tikko izcepta baltmaize. Kaut viņa pateiktu, kur tā tup.

— Vecomāt, — sauc Juris skaļā balsī, — vecomāt, mūsu vīnogas ir gatavas.

— Kas to tev teica? — brīnās vecāmāte.

— Pirksti, — atbild Juris, — es pieskāros ar saviem pirkstiem vīnogām un jutu, ka tās gatavas, mīkstas un saldas.

— Arī saldas? — smaida vecāmāte.

— To pateica mana mēle, — mīlinās Juris.

Vecāmāte atkal smaida un beidzot saka:

— Reiz tu tā apgalvo, tad laikam taisnība būs. Ņemsim arī vīnogas nost.

— Šodien! — sauc nepacietīgi Juris.

— Šodien gan vēl ne — varbūt rītu.

Juris aiziet atkal pie savām vīnogām. Tās Jāsuigā tagad labi uzmanīgi. Droši arī putni zina, ka ogas gatavas, un skries bariem.

Pie šķūņa, kura saulgozī mirdz gar sienu vīnogas, maurā tup vesels bars zvirbuļu un naski lēkā. Juris aiztrauc putnus un atsēžas uz sava vecā puķu poda. Viņsētā viss klusu. Kā Izmiris.

Karstajā saulē Jurim piemetas snaudiens. Pulka gan dzen prom nekaunīgo draugu, bet šis neatlaižas. Plaksti neviļus Jurim aizveras, un puika iesnaužas saldi. No lupas nokāp) apaļa siekala un uzmetas uz zoda.

Juris snauž un redz sapni. Viņš staigā ar šauteni plecos gar sētas malu un sargā savas vīnogas. Pēkšņi viņa priekšā izlec pieci vīri rūsgos kamzoļos, nažiem rokās un čukst:

— Atdod vīnogas!

Juris grābj pēc savas šautenes, bet tas valis nav. Šautene sēd šķūnīša jumta galā un smejas.

— Atdod vīnogas, — čukst atkal tumšie viri.

— Nē, — atbild Juris un lēnām atkāpjas už vīna krūma pusi.

Pie krūma Juris drošsirdīgi apstājas un izplestām rokām

aizsedz savu dārgo ogulāju.

Pieci vīri šņākdami pienāk gluži tuvu Jurim un dur. Juris iekliedzas un pakrīt. Šai mirklī arī snauda ir prom. Juris pamostas un redz: viņš nokritis no vecā puķu poda maurā. Mutē sausums, apkakle spiež kaklu, un seja nosvīdusi, lipīga, kā notriepta ar medu.

Juris pieceļas un skatās uz šķūnīša sienu, kur vīnogulājs. Vieglu nopūta izslīd no Jura. Vīnogas vēl dzīvas.

Pēcpusdienā vecaistēvs ved Juri pastaigāties uz lielo betona viaduktu, kuram cauri Iet vilcieni. Jurim ļoti patīkas no augšas kā putnam vērot vilcienu gailu un vagonu tumšās, apaļās muguras.

— Vecotēv, — saka tad Juris, — vagoniem muguras apaļas un tumšas tāpat kā līdakām.

— Tā? — brīnās vecaistēvs.

— Jā, — turpina Juris, — līdakas es redzēju lielajā tirgū toveros. Tur arī tās slīd līdzīgi vagoniem.

Šodien Juris ļoti tramīgs. Iet gan uz lielo betona viaduktu, kas savieno Āgenskalnu ar Torņakalnu, bet ar savām domām un valodu visu laiku tinas ap savām vīnogām.

— Vai gatavas vīnogas nebirst tāpat zemē kā jāņogas? — vaicā viņš vecamtēvam.

— Nē.

— Vai tikai vecāmāte labi uzmanīs vīnogas? — turpina Juris.

— Nebaidies — labi.

— Es esmu nokusis, — pēkšņi paziņo Juris un apstājas ietnes vidū. Viņš raugās caur pieri kā spītīgs kazlēns.

— Neniekojies, — nosaka vecaistēvs un ar roku nobrauka matus. Galvas vidus viņam kails. Lai apsegtu to, viņš garās matu šķipsnas no pakauša pārklājis pāri savam galvas kailumam.

— Patiesi, vecotēv, es esmu nokusis, — džinkst Juris.

— Ko mēļo, — paņem aiz rokas Juri vecaistēvs, — nebaidies, vīnogas nekur neaizskries.

Vecaistēvs ir gara auguma, melnos svārkos. Viņš paceļ roku un noplūc skaistu, sarkanu kļava lapu.

— Se!

Juris paņem lapu, bet tās košajā sarkanumā viņš atkal redz savu vīnogu krūmu un zvirbuļus, kas zogas viņa lolojumam klāt. Vecāmāte sēd pie loga ar adīkli un neredz nebēdnīgos zvirbuļus.

— Vecomāt, zvirbuļi vīnogās, — iesaucas Juris un tad tikai attopas, ka Ir uz ielas pie Arkādijas parka.

— Puika, vai tu esi jucis? — baras vecaistēvs. — Ja tu neliksies mierā ar tām vīnogām, es viņas pārdošu.

Vecātēva nopietnā balss drusku nomierina Jura satraukumu. Viņš iet un vēdina ar kļava lapu.

Kad cauri viaduktam iet vilciens, Juris uzmet lapu kādam zilam vagona jumtam, un lapa par velti aizbrauc uz Rīgu.

Pēc pastaigas, tikko Juris Iekļūst pa vārtiņiem sētā, viņš aizsteidzas pie sava vīnogu krūma. Viss kārtībā.

Mierīgu sirdi Juris sēstas pie vakariņu galda. Pēc azaida Juris grib atkal doties pie vīnogu krūma. Ir jau tumšs, un vecāmāte nelaiž.

Kad vecaistēvs iet laukā slēfcus taisīt ciet, Juris Izspurdz viņam līdz un aizskrien līdz vīnogulājam.

Pieskrējis krūmam, Juris aptausta lapas, ogas un atrod tās vecā vietā. Putnu arī nav tuvumā. Aiz sētas viss klusu. Juris dodas mājup. Uz sliekšņa stāv vecaistēvs plīvojošiem matiem.

Gulēt ejot, Juris skaita garu lūgšanu. Viņš aizlūdz par visiem, bet it īpaši par vīnogu krūmu un tā saldajām ogām.

No rīta Juris, tikko piecēlies, tūliņ skrien pie sava vīnogu krūma un sastingst lielajā pārsteigumā: vīna krūms bez lapām un bez maigajām ogām. Zaļgani sarkanās vīna lapas guļ zemē maurā, bet ogu nav.

Rudens saule, maigi glāstīdama zemi un jumtus, pieskaras arī Jura karstajai pierei. Bet Juris to nemana. Viņš nejūt arī, ka viena balta pūka uzmetas uz viņa lūpas un rasa, sašķīdusi zem viņa zābaka, guļ mitrajā smiltī. Juris nemana neko. Karsts, sarkans zvans skan viņam deniņos, acīs kūp liela migla, elpa nespēj izkāpt no krūtīm, un lūpas drudžaini raustās.

Nav, skaisto vīnogu vairs nav.

Trīcošiem soļiem viņš skrien mājup pie vecāsmātes, lai pastāstītu lielo nelaimi. Viņš taču visu nakti būtu sēdējis pie krūma un sargājis ogas. Bet tagad? Tieši pēdējā mirklī paņemtas visas un lapas notriektas zemē.

Juris ka apdullis ieskrien mājas krēslainajā priekšnamā, nodauza pieri pret pusatvērtajām durvīm un tad stāv virtuves vidu un raud. Skiiiuļas ka liels ledus kalns kūst viņa dvēselē un plūst pa acīm laukā.

— Juri, kāpēc tu raudi? — vaicā vecāmāte.

— Ogu nav! Nav ogu.

— Kā nav? Paskaties uz galda!

Juris atmet raudas kā niķus prom, nokrata asaras no acīm un skatās.

Uz nelielā virtuves galda prāvā grozā guļ vīnogas. Maigas, mīkstas un patīkami garo.

Juris skatās, un lēnām viņa lupas pārvēršas smaida.

Agri no rīta vecāmāte bija likusi vīnogas nolasīt. Tagad tās gulēja mierīgi grozā, un tikai Juris viņas varēja ņemt.

BRAUCIENS UZ KATLAKALNU

Drēbnieku amata māceklis Jēkabs Ifi gadu vecs. Viņa tiešais skolotājs darbā — zellis Jukums. Tas garš, izstīdzējis jauneklis, līdzīgs priedei sausā, liesā smiltājā.

Jukumam gari, kustīgi pirksti un vētraini, rūsgani mati virs iegarenās, plānās sejas. Seja ir sārta, it kā tur mūžīgi būtu aizmirsies kāds saules stars, tumšs un mirdzošs. Jukums nerunā daudz. Slaidais rādītāja pirksts pasaka Jēkabam visu, kas darāms. Jēkabs prot jau dzelzi sakarsēt, gludināmo lupatu samērcēt un to nogriezt līdz vajadzīgam mitrumam. Viņš zina diegus izvilkt un visus tos darbus, kas spilgti norāda uz to, ka no Jēkaba dienās iznāks labs amatnieks.

Visas Jukuma vēlēšanās Jēkabs nolasa no viņa sejas kā no grāmatas. Vajag tikai Jukumam savu pirkstu pacelt gaisā, Jēkabs jau zina, ka jāskrien pēc papirosiem. Kad Jukums ar mēli lēni pārlaiž plānajām lupām, Jēkabs bez vārda pazild durvīs, lai no tuvējās bodītes atnestu vēsu un brūnu kvasa stopu.

Vakaros nemanot, kā kode Jēkabs Izlavās ar zīmīti sētas šuvēju meičai Lienei, ko klusi, bet aizgrābjoši dievina garais Jukums. Viņš, redzot meiteni, nerunā, bet viņa acīs tad deg tādas spožas liesmas, kurās var skatīties stundām: viss tur ir redzams, visa Jukuma dzīve, labās domus, Ilgas un cerības. Reizēm darbā Jukums Iekunkstas, lad tas nozīmē, ka viņš domā par Lieni. Visa viņa dvēsele tad pārvēršas

viena smilkstiena — ka puķe vīstot vienreizīga, neatkārtojama smaržā.

Tuvojas Vasarassvētki. Darbnīcā no agra rīta līdz vēlam vakaram strādā: amatniekiem siena laiks. Klaudz šujamās mašīnas, zib rokas, un kūp garaiņi, piepildot telpu ar siltiem, bieziem garaiņiem, kas aprasina logus un klāj kaklus un pieres ar spīdīgu, dzeltenu vizmu.

— Sarauj! — uzsauc meistars.

— Sarauj! — atkārto Jukums, un Jēkabs kā tramīgs asaris šaudās no vienas puses uz otru.

Beidzot Vasarnssvētku sestdiena ir klātu.

— Tu, — nosalu Jukums un apsēstas uz galda malas. Darbs Ir galā, un viņš nezina, kur savas garās rokas likt. Atvērtajā logā lēnām Izplūst pēdējie garaiņi, patīkama Ievu smarža ievijas darbnīcā un klusi kā kaķene zogas no vienas sirds uz otru. Jukums nopūšas, un Jēkabs klusi ar acīm vēro, uz kuru pusi dosies nopūta: kā tad — pāri sētai, kur Liene.

Jukums uzliek Jēkabam roku uz pleca un pasmaida. Jukumam ir liela tiesība smaidīt: šodien viņš nodeva meistaram uzvalku — skaistu kā sapni. Īstenībā Jukums smaida par sevi. Ievu smarža nobīda zeļļa sirdi pie malas visu pilsētu ar akmeņiem, darbu un sīviem garaiņiem. Viss ķermenis līdz pēdējam audam tvīkst vaļas, koku, saules un ūdens. Zellis ātri uzraksta zīmīti, un Jēkabs to aiznes Lienei.

— Lūdzu, atbildi, — saka Jēkabs, nododot zīmīti sārtajai, apaļīgajai Lienei.

Meiča ātri pārskata zīmīti. — Braukšu, — smaida viņa, — bet arī tev jābrauc, Jēkab. Tikai kopā ar jums abiem braukšu. Tā pasaki Jukumam.

Jēkabam visas asinis saskrien sejā. Elpa paklūp, un velti viņš mēģina atrast kādu vārdu. Durvis aizsitas ciet, un aiz tām nobirst smiekli kā balti, jauki zirņi.

Kad Jēkabs atnācis paziņo Jukumam meičas lēmumu, zellis! sažņaudz lūpas, kā dažkārt to dara ar dūrēm, un pierē virs acīm iegulstas divas dzi|as un asas kā zobens rievas.

— Labi, brauksim arī tā, — norūc beidzot Jukums. — Es domāju, ka tu mums daudz nemaisīsies pa kājām.

Jēkabs būtu ar mieru izkust, ja tikai tā varētu Jukumam kaut kā izpalīdzēt.

Vasarassvētku rītā agri Liene garā Jukuma un veiklā Jēkaba pavadībā iet uz Daugavas malu. 'I'ur no peldošiem steķiem dodas pušķotas liellaivas uz Lielupi un Katlakalnu. Ielas klusas. Pilsēta mirdz saulē kā spogulis, un stiprs, šaudīgs vējš joņo ielās, plosa izkārtnes un mēģina no sienām noraut uzrakstus.

Lienei galvā balta, ļodzīga platmale, uz kuras ņirb un zaigo brīnišķas puķes. Cepurei izdurta cauri gara adata, kuras asais gals duras debesīs, bet uz adatas sudrabotā roktura sēd gaisma kā pāvs.

Platmale Lienes dzeltenajā galvā šūpojas kā putns, kas grib katru mirkli celties spurdzienam tālē. Katrā asākā vēja brāzmā Liene tver ar roku cepuri un nomierina to uz galvas.

Jukums iet sapīcis, bet Liene, kaut gan tai jāvalda straujā cepure un aušīgie svārki, soļo smaidīdama. Uz koka tilla vējš vēl lielāks. Tas purina visu telpu ka suns lupatu. Siulllls virpo gaisā. Dūmi pajūk uz visām pusēm, bet niiiuižas linus ap galvu siltā plīvurā. Liene tagad ar abām rokām tur platmali uz galvas. Jukums kaut ko rūc par vēja nckuunilm un cilā galvu gar apvārsni, bažīgi meklējot lietus mākoni. Jēkabs pēc tik daudzām dienām darbā jūtas kā šūpolēs, kas viņu met saldā augstumā. Sirdī smeldz, un visa pasaule glaužas pie sejas kā plaucis ievas zars.

Četrpadsmit čīkstošu koka kāpienu noved gājē|us lēļa uz peldošā steķa. Tas ir noēvelēts plosts, gur malām apsists ar plankām.

Daugavā ir strauji, plīstoši viļņi. Tie stipri kustina steķus un sūcas cauri baļķu starpām, veidojot uz steķa virsmas lielas, mirdzošas peļķes.

Steķiem gar malām tumšas, smagas liellaivas, krāšņi meijotas. Bērziņi vējā šalc kā ūdenskritums. Vidū katrai liellaivai paaugstinājums, un uz tā pūtēju orķestris, kas cītīgi pūš savos spīdīgajos ragos, bet liegās skaņas pie katra raga malas gaida vējš un saplosa tās druskās.

Ap liellaivām drūzmējas daudz ļaužu. Saulainais laiks vilina pilsētniekus laukos. Skan smiekli, čalas, strīdi, ņirb ātras un neveiklus kustības.

Liellaivas, kas brauc uz Katlakalnu, stāv pašā steķa galā, kur koka sega, valrak padota viļņu brāzieniem, ļodzas vēl stiprāk. Viļņi šļāc pāri segas maļam, un visa virsma Ir mitra un putu pilna kā lielā lietū.

Ap Katlakalna liellaivām, kur braukšanas cena lētākā, pulcējas īpaši daudz ļaužu. Jukums, Liene un Jēkabs nostājas rindas galā pie steķu malas, gaidot savu kārtu. Viļņi, atsitoties pret baļķu galiem, šķīst, un sīkas ūdens lāses pilda gaisu un gulstas līdzīgi smalkai rasai uz drēbēm.

Vērojot pull, Liene nemanot panākas pārāk tuvu steķu malai, un kāds lielāks vilnis ar visām savam šļakatām skar tai kājas. Liene uztraukumā iekliedzas un palaiž abas rokas no platmales. Vējš to tikai ir gaidījis. Vienā mirklī cepure no galvas ir nost. Vilnis smejoties aizšļāc prom, lai tagad sagaidītu to. Veltīgs Lienes skaļais kliedziens. Platmale slaidā lokā uzvijas gaisā un tad strauji kā akmens metas ūdenī.

— Mana jaunā cepure! — sauc Liene. Cepures negaidīto lidojumu pavada jautri saucieni un mutautiņu plīvojumi gaisā.

— Mana jaunā cepurei — Izmisumā atkārto Liene. Viņa ir nelaimīga. Jukums izstiepjas vēl garāks, bet Jēkabs stāv kā apburts un vēro cepuri, kas šūpojas Daugavas viļņa galā. Saucieni nerimst, pa starpām pabāž galvu ari kodīgas piezīmes. Jukuma stāvs kļūst kā stīga, kurai jāiztur augstākā skaņa.

— Jēkab, ūdenī! — komandē viņš.

Jēkabs saraujas. Viņš ir paradis klausīt. Viens pirksta mājiens viņu ir sviedis pēc papirosiem, tikai maza lūpu pakustē-šanās to ir triekusi pēc kvasa. Un tagad tik asa, skaidra pavēle. Instinktīvi, gluži kā automāts — Jēkabs nomet svārkus, norauj kurpes un ielec ūdenī. Liene ballēs Iekliedzas. Jēkaba ielēkšana Daugavā satrauc visus klātesošos. Pat muzikanti pārtrauc maršu. Skan urjavas, uzmudinājumi un norādījumi, kur cepure.

Veiklām, straujām kustībām Jēkabs aizpeld līdz platmalei. Pakampj to zobos un dodas atpakaļ. Simtām roku tver pēc Jēkaba, kad viņš nonāk pie steķiem.

Brīdī, kad viņš slapjš un sasarcis nostājas uz segas ar platmali rokās, muzikanti rauj maršu, ļaudis kliedz priekā, bet Liene noskūpsta drošo Jēkabu vaigā. Jēkabs Ir bezgalīgi laimīgs. Viņš nejūt savas slapjās drēbes, ūdens pilēšanu no matiem, viņš neredz, ka stāv vienās zeķēs, bez svārkiem. Viņa sirds kā apmāta dzer vienīgi ļaužu skaļos kliedzienus, jūt viņu roku spiedienus, un saule to tur kā zelta būrī, ko apbrīno visi.

— Paldies, paldies, — atkārto Liene un glāsta Jēkaba plecu. Tikai Jukuma seja kļūst drūma.

Pienācis pēdējais laiks Katlakalna liellaivām doties prom. Velkonis brēc skaļā balsī, aicinādams zaļumniekus novietoties savās vietās. Ļaužu drūzma dodas uz liellaivām. Liene ar Jukumu un izmirkušo Jēkabu paliek vieni paši. Vietā, kur stāv Jēkabs, izaug liela, smaga peļķe. Ūdens, saulē mirdzēdams, joprojām pil no Jēkaba drēbēm, bet acīs zēnam ir laime.

— Tu esi īsts puika, — saka zellis Jukums. Tikai žēl, ka nevarēsi braukt mums līdzi.

— Kāpēc? — jautā skumji Liene.

— Jēkabs ir slapjš un saaukstēsies, — turpina Jukums. Jēkabs grib ko atbildēt, bet tad viņš pamana Jukuma labās acs mirkšķējienu. Jēkabs saprot: tā ir tāda pati pavēle kā lēkšanai ūdenī. Jāiet ir prom, un Jēkabs iet. Tomēr blakus skumjām viņa dvēselē ir arī kas cits: kluss prieks par drošsirdīgo soli un izdarīto pienākumu.

BAILES

Mazais Aleksis dzīvo atkal pie sava vecotēva Oskara ielā aiz jaunā dzelzstilta. Kad viņš piestājas logam, Daugava ir vienā augstumā ar loga iebrūno palodu. Brīnums, ka liellaivas un plosti nenāk istabā un ūdens ir tik pieklājīgs, ka nekāpjas pats pāri palodai burbuļodams.

Kaplogam ir lielas plaisas. Tās laiž cauri siltu vēju un sūras ūdens smakas. Tās stipri, līdzīgi smilgām, kutina nāsis, un tad ir dažbrīd jāšķauda kā lielās iesnās.

Dzīve pie vecātēva Aleksim patīk. Sclt Ir klusums, plata istaba zemiem griestiem. Sienu tapetes vecas, un no tām rēgojas dīvaini zvēri, lieli cilvēki un kauju ainas, apvītas ziliem, bar-giem dūmiem.

Aleksis pētī dīvainās gleznas, līdz nogurst prāts un apmulst acis. Tad viņš sēž vecātēva lielajā, sarkanajā plīša krēslā un snauž. Galvā līgojas apa|š, rožains mākonis, to plešas, te saplok, līdz beidzot tā vidu miglaini parādās pats Aleksis jāšus uz žirafes, kas klusi un nemanot nokāpusi no tapetēm.

Lielais zvērs joņo, vējš svilpo gar ausīm kā sešpadsmit stabules, un tālums nevar no viņiem aizmukt nekur.

Aleksim, šādi sapņojot, labā kāļa miegā no lielas patikas drusku raustās, mute siekalojas un no apakšējās lūpas uz krūtīm grasās krist liela, gaišdzeltena lāse.

Varbūt Aleksis tā aizjoņotu pilnīgi no pasaule*} šeit paliktu tikai apaļa lāse, nokritusi no Alekša apakšlūpas, bet ierodas vecaistēvs un saka:

— Iesim, Aleksi, pastaigāt! Saule mūs gaida aiz vārtiem jau sen.

Aleksis uzmostas. Žirafe ielec atkal tapetē un stāv tur, it kā nekas nebūtu noticis. Aleksis pieiet un noglauž žirafei muguru. Labs zvērs. Būs jānāk atkal pasnaust lielajā krēslā.

Arā ir spilgta gaisma. Zied saulespuķes. Smaržo siens un darva. Dūmu šķiedras gulstas acīs, un tālumu kāds ir piepīpojis ar lielu pīpi.

Un tad viņi Iet.

Vecaistēvs Ir garš virs. Melnos svārkos. Pakauša vidus viņam kails, un to sedz mati, rūpīgi parsukatl no vieniem sāniem.

Katram vecātēva solim Aleksis atbild ar trīs saviem.

Viņi aiziet līdz vecā koka tilta galam, kur no melniem, lieliem kuģiem ber ogles laukā. Gaiss pilns tumšu putekļu un švīkoņas, kas kāpj augšup no milzīgajām ogļu kaudzēm.

Pa garām, šaurām trepēm vecaistēvs ar Aleksi uzkāpj kuģī. Zem kājām čirkst ogļu druskas. Dziļumā skan ūdens, uz kuģa ložņā mašīnu suts un troksnis, apvīdams visus gājējus.

Vecaistēvs ilgi runājas ar kādu bārdainu vīru, bet Aleksis, ieķēries vecātēva svārka malā, vēro apkārtni. Viņam drusku bail, īpaši no suta šņākšanas, kas līdzīga svilpieniem. Tā griež ausis un visu dvēseli kopā. Un tā vien gribētos skriet prom. Bet Aleksis turas.

Kad vecaistēvs beidzis sarunu, viņi dodas mājup. Tagad zem kājām akmeņu starpās smaida z&le, un Aleksim pamazām aizmirstas suta asā, nepatīkamā svilpšana.

Drīz vien vecaistēvs ar Aleksi nonāk Akmeņu ielā starp zemnieku cietajiem ratiem. Vēl stiprāk iesmaržojas siens. Un tad jau arī dzelzstilts klāt.

Pļaviņa, uzbēruma pakaje, ganas govs, bruņa, lieliem, baltiem plankumiem, un divas kazas.

Aleksim priekšā no ielas nokāpj salīkusi večiņa ar mazu meiteni pie rokas. Kazas, ieraudzījušas nācējas, skrien abām pretim. To pamanījusi, meitene pēkšņi apstājas, un večiņa viņu tikai ar lielām pūlēm notur savā rokā.

Govs, kas līdz šim bija mierīgi plūkusi reto zflll, ari Ierauga abas viešņas. Viņa sajūt savā govs sirdī lielu siltumu un labumu pret abām apmeklētājām, jo vocfikfi taču katru vakaru to baro un slauc.

Labi stipri sakratījusi savu pakakles skaļo, mirdzošo pulksteni, arī viņa dodas uz večiņas un meitenes pusi. Lai jo gaiši un skaidri izteiktu savus labos nodomus un maigās jūtas, govs paātrina savus soļus. Baltie sānu plankumi saulē viz kā sniegs, un zvans zem kakla dzied skaļā, gavilējošā balsī. Tas satrauc govs sirdi vēl vairāk, un tā iemaujas. Neapzinīgi, sev tīri nemanot. Māviens ir maigs, pilns dūcošu skaņu.

Meiteni, kas jau vairījās no kazām, lielās govs steidzīgā tuvošanās un īpaši pēkšņais ieināviens satrauc līdz galam. Viņa sāk večiņas rokas galā raustīties kā suns, ko baida ar rīksti.

Veltas večiņas pūles viņu noturēt. Tai šķiet, ka dimdošā govs nāk viņu aprīt. Ārkārtīgās, karstās bailēs, kurās noslīgst jēga un drosme, meitene izraujas večiņas rokai un skrien šķērsām pa pļavu uz tuvāko maļu. Mati plīvo vējā un priekšauts lēkā priekšā uz ceļgaliem ka balta bumba. Kazas brīnīdamās noskatās skrējējā, bet govs pienākusi aposta večiņu.

Aleksis, visu to redzēdams, smeļas skaļā, pārākuma pilnā balsī.

— Re, muļķa skuķis, baidās no govs. Man gan nav no tāda kustoņa bail.

Vecaistēvs pasmaida un turpina ceļu.

Aleksis iet atskatīdamies. Meitene lielās izbailēs ir pārlēkusi plato grāvi un nupat ieskrien tuvējās mājas sētā. Alekša ceļš tuvojas viaduktam, kuram pāri iet dzelzceļš. Bet viņš to nemana. Aleksis tikai vēro bailīgo skuķi. Vēl pēdējā reizi vārtos pazib viņas baltais priekšauts, un tad jau viņa ir drošībā.

Šai brīdī Alekša ceļā arī viadukts ir klāt. Melns un draudošs tas izaug virs Alekša galvas kā pērkona negaiss. Un tiešām arī pērkons ierūcas, jo šinī mirklī viaduktam pāri uz Rīgu drāžas vilt lēns. Suta jūk starp melnajiem spraišļiem. Aleksis saraujas kā čūskas kosts. Roka krampjaini satver vecātēva melno svārku. Satver k«1 atbalstu, kā glābiņu meklēdama. Varbūt Alekšu dvēsele Izturētu šo pārbaudījumu. Acis aizvēris, viņš laiž sev pāri vilcienu uz Rīgu. liet tad vilciens pēkšņi iesvilpjas, asi, gari, kā durdams. Tas ir par daudz.

Karsts sarkans ūdens spainis iešļācas Aleksim sejā. Stāvs iekrīt kā kvēlošā krāsnī, un elpai trūkst gaisa. Viss sajūk Aleksim acīs, un kājas sāk darboties pašas no sevis.

Aleksis atjēdzas tikai pie vecātēva mājas vārtiem. Roka krampjaini tur durvju rokturi. Kāds sit ar āmuru krūtīs. Ausīs džinkst. Elpa steidzas, it kā ūdeni nestu ugunsgrēka dzēšanai, un no acīm pamazām zūd sarkanā plēve.

— Kā tas varēja notikt? — gudro kārtodamās domas.

Aleksis jūt visā miesā lielu nogurumu. Cik labi, ka viņš jau

šeit pie vārtiem.

Pienāk vecaistēvs.

— Nu, varoni, — saka viņš.

«Kāpēc vecaistēvs saka — varoni?» domā Aleksis, bet viņam neveikli vaicāt. Viņš paver vārtus un Ieiet sētā. Bet tad top sirdī tā, it kā viss būtu palicis aiz vārtiem, iesmeldzās ziņkāre, un Aleksis vaicā:

— Vecotēv, kāpēc tu mani sauc par varoni?

— Kā ne, tu taču apsmēji skuķi, kas bēga no govs, bet ko vēlāk darīji pats?

Taisnība, pār to būs jāapdoma vecateva lieiaja krēsla. Varbūt varēs ar žirafi aizjāt uz tādu vietu, kur viss kjūs skaidrs.

Vecaistēvs ar Aleksi tuvojas mājas durvīm. Pretim nāk garšīga ceptu reņģu smarža. Pie pašām durvīm vecaistēvs apstājas. Uz kailās pieres kā dzeltena apaļa maizīte tup viņam pusdienas saule, un vecaistēvs lēni saka:

— Viss tas ir labi. Pienāks laiks, kad nebūs balles no nāves, un tad dzīve kļūs vienaldzīga kā man.

DIVI DRAUGI

Vai jūs pazīstat Sarkandaugavu? Uz turieni brauc autobuss pa Valdemāra, tad Šarlotes ielu — garām skaistām, lielām mājam, ģimeņu dārziņiem, kur rudeņos zied lielas, dzeltenas saldenos, astras dažādas krāsās un no vagas grib ārā izlīst kartupeli. Tur, juras mehāniķu skolā, mācās man viens draugs Laimonis Jurģis. Viņš ir brašs zēns. Apaļš, platiem pleciem un prot drusku boksu. Tas visai nepieciešami, jo vietējie Sarkan-daugavas puikas kādreiz lielos baros uzbrūk jūras mehāniķiem, un mukšana pie jūrniekiem nav paredzēta — jāaizstāvas, ne tikai jāaizstāvas, bet ienaidnieks pat jāpadzen.

Iepazinos ar Laimoni visai vienkārši. Dzīvoju es Kuldīgas ielas viņā galā. Mazā vienstāva mājā, viens pats; man ir neliels augļu dārzs, īpaši lepns cs esmu ar savām dzeltenajām plūmēm un ērkšķu ogām. Tās man mirdz kā Īkšķa lielumā dzim tari, un to sula ir gardāka par saldējumu. Kādā sestdienas pievakarē nočīkst mani sētas vārti un ienāk labi noaudzis zēns ar spaini.

— Kas vajadzīgs? — vaicāju, uz sliekšņa stāvēdams.

— Es esmu jūsu kaimiņš, frizieres Jurģos dēls, mums samaitājies sūknis, nav ūdens. Lūdzu, aizdodiet! — saka zēns un noliek spaini sev priekšā mauriņā.

Viņš ir tērpies matroža uzvalkā un stāv stingri, kā pieklājas skolas audzēknim.

— Labi, atbildu. — Nāc vien iekšā pa lieveni uz virtuvi.

Zēns steidzīgi pakampj spaini un priecīgs ienāk manā mājā.

Tikko pārkāpj slieksni, apstājas un neviļus iesaucas:

— Cik daudz te grāmatu!

— Vai tev nav?

— Nav.

— Lai notiek kaimiņu būšana. Vari nākt vajadzībā ne tikai pēc ūdens, bet arī pēc grāmatām.

Tā sākās mana pazīšanās ar Laimoni. Katru sestdienu viņš atbrauc pie mātes un katru sestdienas pievakari atnāk pie manis apmainīt izlasīto grāmatu pret Jaunu.

— Jūs izlutināsit manu Laimoni, — pēc kāda laika teica friziere Jurģe, pie kuras es allaž iegriezos bārdu dzīt.

— Kā tā? — es iesaucos, un liela putu pika kā mākonis nokrita man uz piedurknes.

— Vienkārši, — atsāk friziere. — Agrāk, tikko Laimonis atbrauca no skolas, tūlīt vaicāja pēc pankūkām ar cukuru. Tagad tikai noņurd «labdien!» un pie grāmatas. Vēl nesen allaž nāca ar mani mērīties augumā, jo gribēja būt krietni lielāks par mani, mazo, teikdams: «Kur es iešu tāds knēvelis?» — vai: «Kāpēc man tāda maza māmiņa?» Kopš saticies ar jums, viss tas aizgājis. Pat neskaita vairs mēnešus līdz savas jaunās pases saņemšanai.

— Puika aug, — bilstu es. — Grāmata cilvēku pārvērš uz labu. Viņš sāk saprast, ka augumam nav dzīvē liels svars un pase atnāks pati par sevi.

Mūsu pazīšanās ceturtajā mēnesī, tieši vasaras vidū, Laimonis atnāk pie manis svētdienas rītā.

— Labdien, — es saku. — Vai grāmata jau tik ātri izlasīta?

— Grāmata ir tikai pusē. Bet vai es drīkstētu traucēt ar ko citu?

— Protams, Laimoni, protams.

— Manai kaķenei Inkai piedzimuši divi skaisti kaķēni. Gribu tos atnest jums parādīt. Vai drīkstu?

— Jauki! Nes tikai šurp!

Laimonis aizskrien. Drīz atkal nočīkst manas mājas vārtiņi otrreiz, un es redzu, nāk Laimonis ar mazu, pītu kurvīti rokā. Zem kurvīša, galvu un asti pacēlusi, tek pelēka kaķene. Ar ilgām uzlūko pīto kurvīti un brīžiem īsi ieņaudas.

Es atsēstos uz lieveņa kāpnēm. Laimonis noliek man grozu blakus un noņem no tā smalko dzeltenas krāsas segu. Groza dibenā pīkstēdami kūņojas divi gluži mazi kaķēni. Maigi kā pūpoli, mīlīgām, zilganām acīm. Pelēki svītraini, vienam krūtis baltas. Kaķene iebāž galvu kurvītī un nolaiza abus mazos. Tie no vecās mēles pieskāriena saļogās un tikko noturas kājās. Tad cila savus purniņus, it kā gribētu ostīt rozi vai zilās tālās debesis. Klusi Iepīkstas un notupstas.

— Ka jums patīk mani kaķeni?

— Lieliski!

Es paņemu vienu saujā. Kaķēns trīc un bailēs aizver acis. Vecā kaķene sāk mīņāties ar priekškājām, it kā mīcītu abrā mīklu, un ņaud.

— Ko tu, Laimoni, domā darīt ar mazuļiem? — es vaicāju.

— Pagaidām audzināšu.

Es neticīgi noliecu galvu.

— Arī šo kaķēnu māti, veco Inku, es pats esmu uzaudzinājis, — sarūgtinātā balsī turpina Laimonis. — Inku gluži, gluži mazu, tādu kā manu dūri man atveda tēvs savā beidzamajā braucienā no frontes uz Gorkiju, kur mēs toreiz dzīvojām ar māti. Pēc tam viņš krita kādā triecienā pret vāciešiem. Viņa gvarda zīmi es glabāju savā lādītē. Kad mēs ar māti braucām atpakaļ uz dzimteni, uz Rīgu, mēs pārdevām daudz ko: abas baltās kazas — Tutu un Badi, visas piecas vistas, labas dējējas. Māte rūgti raudāja, kad tās nesa prom. Bet par Inku es teicu tā: «Māt, ja tu neņemsi Inku līdz, es nebraukšu.» Māte beidza raudāt, sāka skaļi smiet un atteica: «Labi.» Tā Inka kopā ar mani ieradās Rīgā un dzīvo tagad jums blakus. Viņa ļoti naska peļu ķeršanā, nīst visus peļu slazdus, nebaidās no žurkām, droši tām stājas pretim. Inka ir lieliska medniece un drošprāte. Ja jūsu māju apstājušas peles, varu jums Inku mazliet aizdot. Tā jums peles kā ar roku aizvāks.

— Paldies, — es saku. — Atcerēšos tavu laipno piedāvājumu.

— Un, kad Inka, — aizrāvies turpina Laimonis, — piepūš asti un saslien muguru kā tiltu, visi suņi — lieli un mazi iet rūkdami Inkai ar riņķi apkārt.

— Tā taču nav kaķene, — saucu es, — Laimoni, tas ir vienkārši tīrs zelts!

— Protams, — Laimonis aplaiza lūpas ar mēli un neapstājas. — īsi pirms šurpbraukšanas uz Latviju mēs kādu laiku dzīvojām ārpus Gorkijas mazā ciematā, lauku mājā, kur bija daudz peļu. Pirmajā naktī Inka, vēl kaķēns būdams, noķēra veselas astoņas peles un noguldīja visas tās rindā zem galda, bet pati, peļu pārēdusies, staipījās uz mūrīša un bļāva nelabā balsī. Tikai silts piens to izglāba no nāves.

Laimoņa stāsts mani aizkustina. Mēs ilgi grozām abus mazuļus un spriežam par viņiem.

Kaķēni, atnesti pie manis otrreiz, vairs nekūņojās, bet joņoja pa manu istabu kā divi varonīgi jātnieki. Zaļās krāsas grīda dimdēja. Kaķēni negantā ātrumā sekoja viens otram. Muguras tiem bija izliektas kā uzvilkti stopi, astes pātagoja gaisu un nerima šaudīties nevienu mirkli. Tie klupa viens otram virsū, kodās, spārdījās, skrēja neskaitāmas reizes ap galdu, lēca uz krēsliem, uz plauktiem, metās pāri vāzēm, centās iekost kādai marmora galvai, kas stāvēja uz bufetes, beidzot uzklupa rakstāmgaldam, izdzenāja tur visus zīmuļus, uzklupa augstai grāmatu kaudzei, tā kliegdama nogāzās zemē. Kaķēni nobijās un pamuka pagaldē, bet tikai uz īsu brīdi. Žiglāk par divām vāverēm tie izspurdza no galdapakšas tumsas, un viens, uzlēcis atkal uz rakstāmgalda, iebāza steidzīgi savu ķepu mana dzērienu traukā, pārsteigts salēcās gaisā uzreiz ar visām četrām kājām kā kalnu kaza un ienira zem viena plaukta; otrs, sēdēdams uz manas gulenes, cirta savus asos nagus rakstāmgaldam sānos, ieraudzījis otrā pusē baltu podiņu krāsni, domājās tanī uzlēkt tāpat kā kokā. Metas virsū, nadziņi nočirkst gar podiņu spožumu, un kaķēns atkrīt augšpēdu gulenē. Pie joda, vai tad es esmu kaķis ar nagiem vai ne. Atkal — cap. Krāsns tikai pasmaida. Tai sāni cieti kā kauls. Kaķēns tagad, atsities pret podiņiem, nokrīt uz sāna, noskurinās, atmet krāsnij ar asti un saspringtā ātrumā uzgāžas lielajam gumijas gabalam, kas, sarkani liesmojot, smīnēdams guļ uz rakstāmgalda. Mirklī guinl)as gabals Ir no galda nost, uz grīdas, kur tas lielās bailēs paskrien zem skapja, līkai ar slotas kāta palīdzību es pierunāju to iznākt laukā, liet kāds iad viņš izskatāsl Viss putekļu mākonī, noslienāts, sakosts un saskrāpēts.

— Nu man pietiek, — saku es, — Laimoni, vāc savus kaķēnus prom. Tie ir skaisti un jauki. Bet pielūko, cik dusmīga mana istaba par visu šo nekārtību.

— Piekrītu, — māj ar galvu Laimonis, — arī mums mājā nav glābiņa. Mani kaķēni par daudz dzīvespriecīgi. Tie neklausa vairs ne manai mātei, ne vecajai Inkai. Veikli tie metas kokos augšā, vecā Inka tup apakšā un žēli raud. Iteiz gan viens kaķēns trakā nebēdnībā bija tik augstu uzšāvies ozolā, ka netika pats lejā. Es kļuvu dusmīgs. Ilgi šis tur augšā pīkstēja, līdz es to noņēmu zemē. Lai mājā būtu miers, nolēmu vienu ar balto krūti atdāvināt savam draugam Pēterim, kas arī mācās jūras tehniķu skolā ar lielām sekmēm. Mēs abi domājam vēlāk iestāties Baltijas Sarkankarogotajā kara jūras flotē.

Laimonis, paņēmis abus kaķēnus aiz skausta, ieliek tos kurvītī un aizsteidzas.

Pienāk agrs rudens. Dārzos liesmo astras kā krāsains, līgans tepiķis. Kaut to varētu paņemt un pielikt pie sienas! Vasaras āboli kā drošsirdīgi izpletņu lēcēji metas no ābelēm maurā. Zeme no ābolu krišanas vāri dun kā stīga, kurai viegli pieskaras pirksts. Plūmes kļuvušas tik caurspīdīgas un pilnas vizmas kā kristāla glāzes. Zāle rītos allaž pilna rasas, un puikas, dodamies pirmo reizi skolā pēc vasaras brīvlaika, atmiekšķē tajā savus izkaltušos zābakus, lai tie nečīkstētu līdzīgi uzbāzīgajiem siseņiem.

Arī Laimonim īsais brīvlaiks beidzies. Viņš, salicis panniņā savas mantas, atrodas pie manis, lai dotos uz Sarkandaugavu.

— Sveiki, — viņš saka, pieņemot stāju. — Pēc grāmatām — vai drīkstu nākt tāpat?

— Noteikti.

— Starp citu, kaķēns ar balto krūti ir jau no šīs dienas pie Pētera mātes. Tagad mājās būs miers.

Iznāca otrādi. Otras dienas pēcpusdienā es ieeju pie Laimoņa mātes nodzīt bārdu, lai dotos uz Rīgu. Neesmu vēl lāgā sasveicinājies, kad viņa uztraukta saka:

— Ziniet, man mājā tagad tīrais posts.

— Ar ko tad?

— Ar tiem pašiem kaķēniem.

— Kā tā? Laimonis taču vienu aiznesa Pēterim.

— Nu jā, aiznesa. Domājām — būs labāk. Iznāca otrādi. Atstātais kaķēns vairs ne ēd, ne guļ, tikai staigā visu laiku apkārt kā apmāts un kliedz nelabā balsi.

— Dīvaini.

— Nezinu, vai tas slims vai kas. Lūdzu, pienāciet pievakarē pie manis.

Vējš nēsā pa celiņu dzeltenas, nogurušas lapas, kad ieeju pie Laimoņa mātes.

— Te ir mans vārgulis, — viņa man rāda kaķēnu.

Tas kunkst pie lieveņa durvīm, pa kurām aiznests brālis, saritinājies sāpīgā, trauslā kamola. Pamani|ls mani, pieceļas un, skaļi ņaudēdams, apiet ap kaļu. Kaķēns pagalam sakritis, spalva uz muguras zaudējusi savu spīdumu un sagūlusi kamolos kā pērnā kūla. Acis izdzisušas, plati ieplestas. Brīžiem kaķēns tās aizver ciet, it kā cenzdamies kaut ko nelabu aizmirst, tad tas viss elso un skumji vaid. Pēkšņi, asti nolaidis, skrien no vienas vietas otrā, riņķo pa visām telpām, kā meklēdams kaut ko pazaudētu, un žēli, skaļi brēc.

— Kā lai es te dzīvoju? — skumji saka Laimoņa māte. — Šī nepārtrauktā, izmisīgā vaimanāšana mani traucē darbā, miegā — visur. Kāda nelaime, kāda liksta ir nākusi pār šo kaķēnu?

Laimoņa māte atnes pienu. Kaķēns pat neievēro trauciņu, bet tikai skraida pa visām istabām ostīdams un bļaudams.

— Ja kaķēns bulu slims, — saku es, — tad vismaz piegrūstu purnu pienam. Te ir kaut kas cits. Vai tikai neskumst pēc otra?

— Vai tas varētu būt?

— Kāpēc ne? Dzīvnieki ļoti uzticīgi un ļoti, līdz nāvei var iemīlēt viens otru.

— Pareizi. Vai, es uzmetīšu lakatu un aizskriešu pie Pēterīša mātes. Uzgaidiet. Redzēs, kas būs.

Gaidot Lair^oņa māti atgriežamies, es paņemu mazo kaķēnu klēpī. Es jūtu, kā tas trīc, kā trauksmaini elpo un nemierīgi grozās manās rokās. Tas grib tikt prom, nemitīgi ņaud. Es saprotu — kaķēns kā svece izdeg savās Ugās, savās ciešanās.

Es palaižu kaķēnu un nostājos lieveņa aizvērtajās durvīs.

Redzēsim, kā teica Laimoņa māte. Debesis kļuva zaļas kā liela ozola lapa. Vakari dzeltēja tējas rožu krāsā, un pati pamale bija sarkana kā mūsu karogs. Vēlīna muša atsitas pret stiklu, un dārzā blēj kazlēns.

Noklab vārtiņi. Nāk Laimoņa māte. Viņa nes kaut ko zem lakata.

— Nu? — es vaicāju.

— Taisnība, — atelšas Laimoņa māte. — Tajās mājās gandrīz tas pats negals. Paņēmu kaķēnu atpakaļ.

Un Laimoņa māte noliek kaķēnu uz grīdas.

Ar gavilējošu, prieka pilnu ņaudienu kaķēni dodas viens otram pretim, maigi saduras ar purniem, apostās un apsēžas viens otram blakus. Sēd klusi, kā no kā smaga un briesmīga atbrīvoti.

— Lūk, kādi lieli draugi, — skatās Laimoņa māte. Es paceļu cepuri un eju.

MĀTES SAKTA

Es viņu sastopu katru dienu. Viņa strādā redakcijā kā dežurante. rūpīgi saņem pastu, to izkārto, vēstules noliek atsevišķi, laikrakstus un žurnālus pa kreisi galda stūri.

Allaž uz viņas galda vasara puķes nelielā brūnā māla traukā, un sienā pie galvas cauru dienu un nakti spīd stipra spuldze, jo dežurantu telpā nav logu.

Viņa atnāca strādāt redakcijā tūlīt pēc Lielā Tēvijas kara beigšanās, tieši no frontes, kur tā bija sanitāre. Sākumā viņa vēl valkāja karavīra tērpu, garos zābakus, bet tagad viņa jau ir tērpusies kā katra pieaugusi sieviete.

Vārds viņai Zenta. Zenta Āboliņa. Redakcijā visi viņu dēvē par Āboliti. Var būt, ka tas diezgan jauki, jo Zenta pamaza auguma, apaļīga un parasti smaida.

Ābolītis smaida, kad pieklauvē un nāk iekšā istabā. Ābolītis smaida, ejot projām, un, kad Ābolītis stāv istabas vidū smaidīdama, liekas, ka viņa — skaista, maza ziedu un saules pilna ābelīte dārza stūrī pie žoga, aiz kura redzama pļava ar straujo upīti, kārkliem un zilām zibošām spārēm virs vēsā un mirdzošā līmeņa. Pretim plūst smaržas, cīruļu treļļi un tālo mežu šalkšana.

Vakar Ābolītis kā vienmēr ieslīdēja manā istabā ar laikrakstu žūksni un nolika to man blakus. Ābolitim bija jauna, sārta kleita, kas netālu no kakla bija satverta kopā ar smagu zelta saktu.

Sakta dega virs krūtīm kā tumši dzeltena tējas roze. Tā bija neparasti dīvaina. Sešstūraina, ar sīkiem ņirbošiem robiem. Stīpveidīgi tā ietvēra sevī skaisti veidotu medību suni ar staltu mednieku. Priekšā stūrī mirdzēja un šalca neliela egle. Virs galvas peldēja viegls mākonis, un kreisajā stūrī aiz mednieka smaidīja apaļš mēness.

Uz zelta stīpas bija atveidoti četri gadalaiki — augšā smalkā griezumā vasara — bite raibā zirņa ziedā, apakšā rudens — rudzu statiņi, pa labi pavasaris — daiļi Izliekts pūpola zars, pa kreisi ziema — vientulīgs gājējs dziļā sniegā.

— Kur tu ņēmi tādu saktu, Ābolītl? — es iesaucos.

— Sakta? Tā man sen.

— Es redzu pirmo reizi.

— Darbā saktu nevalkāju. Šodien pagadījās, gribēju izgreznot jauno kleitu.

— Es tik skaistu saktu nēsātu katru dienu. Lai arī citiem prieks.

— Sakta man liels dārgums. Mātes novēlējums. Visu fronti iznēsāju līdzi mazā ādas maisiņā zem blūzes.

— Labi, mātes dāvanu vajag glabāt.

— Sī sakta man īpaši svarīga. Tā mani iemācīja dzīvot.

Ābolītis smaidīja vēl jaukāk nekā ienākot, pienāca tuvāk

galdam un pastāstīja man par savu mātes dāvāto saktu.

Es būšu atklāts un izpaudīšu Ābolīša noslēpumu.

Toreiz Ābolītim gāja septītais dzīvības gads un viņu sauca par Zentuku, mazākie pagalma bērni vienkārši par Enu.

Zentuka vecāki dzīvoja sestajā stflvfl, llelfl, smaga mūra namā. Visapkārt bija vienīgi tikai tādi nami šaurām, asfaltētām sētām, kur rēja no dzīvokļiem izlaistie suņi, gan balti, gan melni, un kā ēnas, klusi acīm nozibot, slīdēja kaķi, lai no viena pagraba pārskrietu otrā.

Liels, nevaldāms troksnis sacēlās pagalmā, kad tur parādījās kāda sirma žurka. Mazākie bērni muka, lielākie tvēra visu, kas gadījās pie rokas, un neganti kliedza. Suņi sacēla savu spalvu augšā un pievienojās bērniem ar spalgu riešanu.

Žurka mirkli uzklausīja pagalma naidīgo sagaidīšanu, īgni sarauca acis un pazuda pēkšņi, kā nākusi. Tad visi pārtrauca klaigas un sāka to meklēt, pie kam visvairāk dižojās zēni, pakampuši kādu satrunējušu pagali rokās.

Zentuka tēvs bija kurpnieks un strādāja kādā lielā darbnīcā Marijas ielā. Māte staigāja pa mājām, dzīvokļus uzkopdama. Zentuku reti laida pagalmā pie citiem bērniem. Māte, darbā aiziedama pēdējā, ieslēdza Zentuku dzīvoklī. — Ko tu pagalmā darīsi. Atnāks vēl atkal žurka, — biedēja māte, un viņas soļi noklaudzēja kāpnēs.

Zentuks brīžiem noraudājās un dzīvoja viens pats. Gāja uz veikalu Iepirkties, paņēmusi rokās mazu kurvīti. Balti, sīki sagriezti papīriņi bl|<i nauda: rubļi. Kapeikas bija īstas, brūnas, kapara, tās bija devis, ciemā atnākot, krusttēvs. Bode atradās virtuvē aiz lielās malkas kastes, ļoti labi Iekārtota, jo Zentuks tur varēja dabūt visu lellēm nepieciešamo.

Lelles tai laikā sēdēja rindā zem Zentuka gultas, apklātas ar rozā segu, dziedāja, un viņas apsargāja no briesmām raibs, liels kaķis, kāds otrs vēl bija vecmāmiņai uz apaļās tuklās porcelāna tējkannas.

No šī lielā, raibā kaķa bijās pat dzīvokļa divas peles, kuras tēvs ar savu slazdu nespēja nekādi notvert.

— Šīs peles ir laikam augstskolu beigušas vai kādreiz slazdā noķertas un palaistas vaļā, — runāja tēvs, rītos apskatot tukšo slazdu. Veikalā iepirkušies, Zentuks nāca mājās, gādāja par kārtību — dažas lelles sapēra, citas par labiem darbiem noglāstīja, deva visām pusdienas un tad gāja ciemos. Vakarā apmeklēja teātri. Zentukam pašam bieži nācās spēlēt, jo bija drēgns laiks un aktieri ļoti slimoja.

Lelles sēdēja teātrī pirmajā rindā. Zentuks dziedāja, dejoja un stāstīja brīnišķīgas pasakas. Dažreiz Zentuku pašu stāstītais tā aizgrāba, ka viņa tupēja un raudāja, beigās raudāja par daudz ko citu arī: ka tēva un mātes nav mājās, ka viņai jādzīvo vienai.

īsi pirms vakariņām Zentuks veda lelles mājās, paēdināja, nolika gulēt, un tā darba diena bija galā.

Zentuks apstaigāja visu dzīvokli, palūrēja atslēgas caurumā: no kāpnēm nāca vēsa drēgnuma dvaša, un kāds lēni ar malkas maisu kāpa augšā, vēra durvis, un maiss blakus dzīvoklī būk-šēdams nokrita uz grīdas.

Paņēmusi galdam pieslieto krēslu, Zentuks to pielika pie loga un uzrāpās uz krēsla. Tagad mātes palodzes puķes bija vienā augumā ar Zentuku. Spilgti zaļais apaļīgais kaktuss ar trim ragiem un garām adatām, vecā mirte, kas mazliet smaržoja, un sarkanās begonijas, kuru maigajos, vāri vizmainajos ziedos ložņāja daži sīki zili mirdzoši kukainīši.

Zentuks ar delnu pabīdīja nost mirtes kuplos zarus un skatījās logā. No apakšas, no pagalma šalca pretim bērnu klaigas. Tas ir Jancis, kas pašlaik kliedz, viņam atbild Andrejs, un rudā sētnieku Klāra maisās pa vidu. Nez, ko viņi visi pašlaik tur lejā dara? Laikam brauc ormanī, nē, tramvajā. Skan zvans, un Jancis ir konduktors — viņš pieprasa biļetes. Pēkšņi briesmīgs brēciens. Atkal mazais Ojārs ir saņēmis pļauku. Jā, tam puikam neveicas, bet Zentukam viņš mīļš. Raudot Ojārs tik sirsnīgi izstiepj lūpas, bet, skaļi smejoties, lēkā uz vienas kājas kā apreibis.

Zentuks pamet acis uz blakuslogiem, vienā šūpojas iekārta veļa, tālākajā bija redzama sieviete puķainā tērpā ar nazi rokā — viņa ko cepa, bet tagad bija spalgā pagalma brēciena iztraucēta. Uz skārda jumta malas rinda tupēja baloži un tīrīja savu apģērbu. Viens balodis dūdoja, bet nebija redzams — laikam tupēja uz jumta tieši virs Zentuka galvas.

Katru ceturtdienu Zentuka māte darbā negāja un uzposa māju. Tīrīja abas istabas, mazgāja veļu un lāpīja drēbes. Zentuks maisījās mātei pa kājām, palīdzēja, ko prata. Zentuka lelles jutās daudz brīvākas, varēja lēkāt un gulēt pagultē.

Pēcpusdienā māte uzposa Zentuku labāka)<1 kleitā, uzposās arī pati, pašās beigās piesprauzdama blūzei savu zelta saktu.

Tā mirdzēja un krēslā laistījās ar simtiem jāņtārpiņu. Sakta Zentukam ārkārtīgi patika, īpaši jaukais pinkainais suns un mednieka ieapaļā cepure. Ilgi varēja vērot biti raibajā zirņa ziedā. Visa istaba pieplūda pilna ar smalku zirņa ziedu smaržu, un tā vien likās — bite tūliņ pacelsies no zieda un dūkdama lidināsies ap galda lampu.

Māte paņēma Zentuku pie rokas, noslēdza dzīvokli, un Zen-tuks apmierināts kāpa lejup. Pagalmā bērnu bars līdz pašai ielai apbrīnoja Zentuka jauno kleitu.

Māte ar Zentuku gāja pie krustmātes. Viņa dzīvoja divstāvu koka mājā Miera ielā. Garām skrēja tramvajs, pagalma dibena hlj<i dārzs ar ķiršiem, ceriņiem, saules puķēm un lieliem, dzelteniem ķirbjiem. Dārza malā blakus kaimiņu mājas stallim stāvēja dārza mājiņa, tur krustmāte dzēra tēju ar zemeņu ievārījumu. Blakus dārza mājai neliela kastē ar režfci dzīvoja trusītis, tas Zentukam ļoti patika. Viņa to sauca par ļipuku. Ļipuks veikli ēda zāles, ko viņam piedāvāja meitene.

Zentukam ciemos pie krustmātes allaž klājās labi; ar gardu baltas maizes gabalu rokā Zentuks plivinājās zem saules puķēm kopā ar maigajiem taureņiem, taustīja jaunos gurķus, glāstīja astras, sarunājās ar milzīgo ķirbja tēvu dārza stūra viskarstākajā vietā.

Otrā dienā pēc mātes aiziešanas darba Zentuks allaž gāja vēl ar visām savām lellēm ciemā pie krustmātes. Tas bija atkal viens brīnišķīgs gājiens un pārdzīvojums. Lelles bija tērptas labākajās drānās, arī pats Zentuks uzposās, kā mācēja, savu jauno kleitu no skapja viņa neprata un nespēja izņemt, bet kā būtu ar mātes skaisto saktu? Viņa, Zentuks, taču tagad bija mātes vietā. Sakta nebija sevišķi grutl atrodama. Zentuks zināja, kur tā glabājas — augšējā kumodes atvilktnē, mazā, ar sarkanu zīdu izšūtā kastītē. Atslēga derēja tā pati, kas apakšējai atvilktnei. Vajadzēja tikai paņemt krēslu un pakāpties.

Ar krēsla un atslēgas palīdzību Zentuks tika pie saktas. Tagad tā mirdzēja Zentukam rokās kā saule. Pirkstu un vaigu gali kļuva karsti. Virs kumodes laistījās rūpīgi kopts spogulis. Zentuks lūkojās tajā un pielika saktu sev pie krūtīm. Sakta neturējās, krita zemē; Zentuks labi aplūkoja saktu; otrā pusē bija redzama smaila kājiņa, noslēgta aizsargā. Zentuks pūlējās sudraboto kājiņu atbrīvot no aizsarga — veltīgi. Drudžainiem pirkstiem Zentuks arvien stiprāk rāva kājiņu no aizsarga laukā.

Zentuks saņēma visus spēkus un vilka. Rāviens bija tik spējš un krass, ka roka par daudz atlieca kājiņu atpakaļ un tā pie savas pamatnes, tikko dzirdami iekrakstoties, nolūza.

Pirmajā mirklī Zentuks nesaprata pat lāgā, kas noticis. Bet, jo ilgāk viņa turēja vienā rokā saktu, otrā atlauzto kājiņu, jo saprotamāks viss viņai kļuva. Nenovēršama nelaime. Ko tagad teiks māte? Kas būtu darāms? Kā glābt notikušo, lai kājiņa atkal būtu klāt saktai? Zentuks vairākas reizes pielika kājiņu lūzuma vietai — veltīgi. Zentuks domāja, domāja, kamēr asaras saskrēja acīs. Pēkšņi kas ienāca prātā. Māte taču vienmēr bija runājusi, ka dievs esot visuspēcīgs. Vajag viņu tikai labi sirsnīgi palūgt, tad lūgšana piepildoties.

Zentuks žigli nolēca no krēsla — salasīja visas lelles aplī un noguldīja vidū salauzto saktu. Pati nostājusies blakus, sāka skaļi lūgt dievu.

— Mīļi lūdzu, pieaudzini saktai kājiņu, tad es allaž būšu laba, klausīšu, čakli strādāšu. Lūdzu, lūdzu!

Tā Zentuks runāja ilgi, ilgi un beigās, kad bija pilnīgā pārliecībā par to, ka tagad kājiņa saktai pieaugs, rūpīgi nolika to atpakaļ sarkanā zīda kastītē un aizslēdza atvilktni.

Pagāja nakts. Zentuks mierīgi gulēja, tikai iemiegot nodomāja — tagad saktai pieaug kājiņa.

Rīts atnāca saulains. Māte un tēvs devās atkal darbā. Bija sestdiena.

Dzīvoklī viss tapa kluss, un Zentuks palika viens. Dreboša, gaidu pilna viņa paņēma tuvāko krēslu, pielika to pie kumodes, atslēdza atvilktni un vēra vaļā mazo kastīti. Sarkanajā zīdā gulēja sakta kā vakar Ielikta, blakus tai mazliet atkritusi vizošā kājiņa. Kājiņa saktai nebija pieaugusi. Zentuks pacēla kājiņu, tad kā dzelta nometa to kastītē atpakaļ, aizsita vāciņu, aizgrūda atvilktni un ātri to aizslēdza.

Rokās atslēga dega, Zentuks atspiedās pret atnesto krēslu. Kā tas varēja notikt? Dievs ir visspēcīgs, viņš var visu, Zentuks tik sirsnīgi lūdza un ticēja viņam. Kāpēc viņš Zentukam nepalīdzēja? Kāpēc viņš nepieaudzināja saktai kājiņu? Vai tā drīkst mānīt? Lai nu ko, bet ne Zentuku tādā nelaimē, ar tik atklātu lūgšanu sirdī. Nav labi, nav labi. Bet varbūt dievs to nemaz nevar. Tās tikai tādas baumas, runas.

Ilgi Zentuks domāja, raudāja, līdz iemiga. Tādu viņu atrada māte un pamodināja vakariņās. Zentuks šņukstot atzinās savā pārkāpumā, izstāstīja par savām neveiksmīgajām lūgšanām un šaubām.

Brīnums, māte neko nebārās, teica pati saktu aiznest labošanā un beigās smagi nopūtās.

— Paaugsies, pati zināsi savas šaubas atrisināt.

Tagad Zentuks ir Zenta, pie mums labi ieredzēta darbiniece komjauniete, kas izgājusi Tēvijas karu un priekšzīmīgi strādā, un zina, ka viss dzīvē iegūstams tikai pašas spēkiem, pašai labojot kļūdas, pašai ejot augšup.

Mans vecais mētelis

.

PĒC SVIESTA

Viņu ir trīs: Rājums, Sieka un Llepiņš, eskadrona labākie ložmetējnieki. Vienība pašlaik novietota Slokā. Sardzes dienestu pilda kājnieki. Ložmetējnieku vienīgais darbs — uzmanīt ložmetējus, lai tie nepārvēršas lūžņu čupā. Tāpēc dažreiz jā-uzber pretējam Lielupes krastam. Tur jābūt ienaidniekam, bet viņš klusē. Laikam tālu.

— Ziniet ko, puikas, — vienā vakarā ieminas Sieka, garš, izstīdzējis jauneklis, kas pēc virsseržanta domām labāk derētu basam par lielo stīgu kā par ložmetējnieku slavenā eskadronā, — ziniet ko, man ir ideja.

— Kāda? — nicīgi norūca Liepiņš. Viņš ir maza auguma un tāpēc neticīgs pret visu.

— Vai jūs gribat reizi tā labi uzsmērēt uz rikas sviestu? — ķircina draugus Sieka, bet arī pašam saskrien siekalu pilna mute.

— Sviestu? Kur ir sviests? — čukst Rājums. — Puskukulis maizes par vienu kamu sviesta.

— Kur ir sviests? Viņā pusē Lielupei, āre, tajās mājās aiz meža pudura, — turpina Sieka.

— Runā kā bērns, — novelk Rājums. — Būtu kaut vienu reizi teicis ko prātīgu.

— Es nejokoju, — atsāk atkal Sieka. — Ja jūs esat braucēji, tad mēs pie sviesta tiksim.

— Protams.

— Es zinu laivu, esmu to paslēpis. Ar to pārbrauksim agri rītā Lielupi, mājās iekšā, sviests rokā — un atpakaļ; ar mieru?

Trīs rokas sakrīt kopā cietā, draudzīgā spiedienā.

Rīts. Metru virs upes līmeņa lēni slīd migla kā apsudrabots mākonis. Trīs stāvi kā pelēki, lunkani kaķi noslīd gar krastu. Kaut kur dzied gailis.

— Žiglāk laivā, — pavēl Sieka, jo šai brīdī sargs krastā, muguru pagriezis, soļo uz viņu pusi. Trīs ķermeņi mīksti pārveļas laivas malai. Tā viegli sakustas. Iegrābās airi, un laiva ieslīd Lielupē. Bet tagad sargs ir beidzis savu nolikto gabalu uz vienu pusi un pagriezies jau pirmā acumirklī ierauga laivu. Karsts viņam pārskrien pār kauliem. Laiva? Kas par laivu? Kur tā te gadījusies?

«Ienaidnieka,» pēkšņi iešaujas sargam šī doma galvā un neviena cita, jo par to viņš ir sargs.

Rokas nemanot paceļ šauteni, un atskan šāviens, kas spalgi atbalsojas visā piekrastē. Visa sardze vienos kreklos izlec krastmalā.

— Kas ir?

Sargs mēmi ar roku rada uz laivu, kas lēni ieslīd miglas irstošajā mākonī.

Satraukumā neviens vairs nekā neprasa. Reiz viens šauj, šauj arī citi.

Pēc pirmā šāviena Rājums laivā tikai sargu briesmīgi izlamā. Tagad stāvoklis citāds. Visi trīs laivā sēdētāji nobāl, saliecas, cik spēj, un airē, briesmīgi airē. Laiva skrien šņākdama. Labi, kā tā migla. Pēc dažiem mirkļiem sardzes nekārtīgajiem šāvieniem pievienojas kāds ložmetējs, skaidri noklaudzinādams savu pirmo ložu virkni visā pamalē.

— Nolādēts, arī tas, — izdveš mazais Llepiņš un saliecas vēl vairāk. Brīnums, ka tik mazs ķermenis reizē var airēt un tā sakrist čokurā.

Lodes džinkst pāri galvām tuvu, tuvu, bet migla kavē tām atrast īsto mērķi. Un laiva arī traucas uz priekšu kā putns. Beidzot tā ar asu grūdienu atsitas pretējā Lielupes krastā, un visi trīs laivinieki vienā sekundē izkūleņo malā un iekrīt tuvējā vēsā zālē. Te brīdi elso un tad, līkstoties dažā vietā četrrāpus, dodas uz tuvējām mājām. Klāt. Bet kas tas? Pagalms gluži tukšs kā izmiris. Vai tad tiešām mājas būtu atstātas?

— Atkal no sviesta nekā, — rūgti nodomā Rājums un nopūšas par savu vieglprātību.

Sešas acis kā skudras aptekā katru stūri un akmeni mājās. Velti.

— Pagaidiet, — pēkšņi saka Sieka, — es iešu. Jūs palieciet. Gribu zināt, kas tur ir.

Un, atbildes nesagaidījis, pazūd. Lūk, jau viņš sētmalē, pagalma vidū, tāpat viss klusu. Tad Sieka jau ver durvis un pazūd. Tagad arī Rājums un Liepiņš vairs neiztur paslēptuvē un skriešus sasniedz mājas slieksni. No blakus istabas priekšnamā parādās Sieka.

— Jūs? Mājā nav neviena?

— Bet vai tu ko atradi? — čukst Rājums.

— Nē, — atbild Sieka. — Vēl neesmu bijis šajā istabā. Iesim.

Telpa, kurā viņi visi trīs Ieiet, Ir plaša, ar vairākām gultām. Klusums.

— Ei, vai te kāds ir? Mēs esam latvieši, no Slokas, — sauc Sieka. Baigi atbalsojas viņa vārdi. Kad tic norimst, no vienas gultas apakšas parādās sirma vecenītes galva. Karavīri viņai palīdz uzcelties.

— Vai, dēliņi, — saka viņa lēnā, skumjā balsī, — kā nu jūs tā tik traki šurp no pārupes. Tepat jau Ienaidnieks, liels postenis. Dažreiz iegriežas un visu paņem. Te bīstama vieta. Labāk ejiet.

Visi trīs ložmetējnieki saskatās un saprot: lodes no vienas puses, lodes no otras. Ko darīt? Mirkli galvai cauri izjoņo simtām domu, bet bez labuma. Izstāsta vecenītei.

— Vai, dēliņi, lai nu kā, bet šeit palikt nevarat: ja ienaidnieks jūs atradīs, sakapās, — runā sirmā zemniece.

— Bet, ja mēs brauksim ar laivu, mūs savējie nošaus. Tagad migla pazudusi, — ātri stāsta Liepiņš, un seja viņam sārtos plankumos.

— Paga, — domā sirmgalve, — man te paglabājies vecs, balts linu dvielis. Piekariet to kokam, it kā jūs brauktu padoties. Varbūt laimēsies.

Visi trīs ložmetēj nieki smaida pilnu seju. Nu kur pašiem bija prāts slēpties?

Pakampuši dvieli, nonāk upmalā. Brauc ar drebošu sirdi. Kā tad, jau pēc desmitā airu sitiena atkal ierunājas šautenes viņā pusē.

— Velni, — tagad kliedz Liepiņš, saslējies visā mazā augumā laivas vidū un kā ārprātīgs vicina kokam piesieto dvieli, — vai neredzat, ka padodamies!

Tomēr lodes sīc. Vienu brīdi Siekam un Rājumam liekas, vai nebūtu labāk griezt atpakaļ. Vienīgi Liepiņš neievēro ložu sīkšanu, bet neatlaidīgi vicina pašdarināto balto karogu un kliedz, kliedz, lamā pretējo krastu visdrausmīgākiem vārdiem. Un ložu sīkšana, šķiet, sāk rimties. Arvienu mazāk un mazāk ieklabas ložmetējs. Visi trīs ložmetējnieki tagad mierīgāk turpina ceļu.

Slokas krasts pildās kareivjiem. Katrs grib redzēt tos, kas brauc labprātīgi gūstā.

— Kad tikai nav viltnieki? — rūc kāds vecāks kareivis.

— Kā āksts. Redzi, savas beidzamās apakšbikses viņi norāvuši no kājām un piestiprinājuši kokam, — atcērt otrs.

Kad laiva piestāj krastam, saceļas neaprakstāms troksnis.

Pūlis sagrābj visus trīs ložmetējniekus ciet un nes kliedzot uz štābu. Komandiera palīgs, ieraudzījis sava eskadrona ložmetējniekus gaidīto pārnācēju vietā, dusmās nespēj pat runāt. Kad viņš atgūst valodu, ir jau par vēlu, tagad viņam uznāk smieklu lēkme. Tā braucēji paliek bez soda, ar bailēm vien.

PUDELE

— Jukum! — kliedza pārskaities komandieris, un monoklis trīcCja viņa acī. — Jukum, ko tu esi izdarījis ar abiem zirgiem?

Jukums, pilinās šķiras vezumnieks, sēdēja ratos mēms un negribēja ticēt savām ausim. Kas par zirgiem? Ko tas komandieris ārdās? Abi zirgi stāvēja, ratos Iejūgti, kā nākas: uz četrām kājām. Kas par to, ka viņi drusku stiprāk kūp. Bet nobraukt 20 kilometru tādā pliksalā, kur viss ceļš ir kā slīps spogulis, nav joks.

— Kādi tie zirgi izskatās! — nerimās komandieris. — Jukum, tu esi bende!

Jukums piesarka un caur pieri paskatījās komandierī. Laikam arī pats komandieris sajuta, ka ir izteicies mazliet par stipru, apklusa, atmeta ar roku un aizgāja projām.

— Šoreiz tu, Jukum, saņēmi porciju gluži par velti, — teica feldfēbelis Jukumam, kad tas rāpās no sava vezuma nost. — Tevi jau vajadzēja tieši otrādi — uzslavēt: tādā trakā ceļā pats pirmais. Ko mēs rīt grauztu, ja tu neierastos ar savu vezumu?

Jukumam saskrēja asaras acīs; pēc feldfēbeļa runas komandiera rājiens dega viņa sirdī kā vesels nātru vīkšķis. Tikai tagad viņš īsti izjuta, cik dziļi tas apvainots. Bet viņš neteica nekā un, zobus sakodis, sāka darboties ap saviem zirgiem.

Vezumniekiem naktsguļai atmeta pašas sliktākās telpas: kādas atstātas kalpu mājas otru stāvu, kur bija izsisti visi logi. Plašajās istabās neganti vilka vējš un sala. Vezumnieki klusi

pukojās pie sevis un aizlīda gulēt pie zirgiem šķūni. Jukums sēdēja kalpu mājā uz kāpenēm un savā sirds sūrumā gudroja atriebību komandierim.

«Ak tu, vecais prauls,» īgni domāja pie sevis Jukums, «pagaidi!»

Jukums vēl kādu brīdi sēdēja uz kāpenēm, līdz visās nodaļās norima balsis un iestājās klusums. Tad Jukums lēni noslīdēja no kāpnēm un līdzīgi ēnai pazuda šķūnī, kur stāvēja vezumi ar virsnieku mantām.

Smagā tumsa netraucēja Jukumu viņa darbībā. Jukums pazina katru vezumu pēc taustes: tas bija tas, tas bija otrs ar slīpo sēdekli, un blakus tam ir rati ar komandiera mantām. Jukums sastinga mirkli pie ratiem un pārvērtās viss lielā ausī. Klusums. Tagad bija īstais laiks sākumam. Jukums ilgi rakņājās komandiera mantās, bet velti. Vai tas varēja būt, ka viņam nav. Pēkšņi Jukuma roka atsitās pret kādu prāvu pudeli. Ahā! Jukums ātri satvēra pudeli, steigā atrāva korķi un paoda: rums, īsts aroma pilns rums. Tas bija labi. Komandiera mīļākais dzēriens. Jukums jutās laimīgs, atriebība bija izdevusies: viņš noskalos savu rūgtumu ar komandiera rumu, un vecais lai ārdās par pazudušo saldumu un pliekano svētdienu. Jukums tumsā smaidīja, jo viņam jau tagad ausīs skanēja komandiera niknums un skaļie saucieni.

Jukums ar atrasto pudeli atsēdās uz kāpenēm kalpu mājā un dzēra tik ilgi, līdz iekāpa viss siltā, tikumā mākoni bez sākuma un gala. Paģirām viņš vēl piepildīja savu kareivja dzeramo trauku ar rumu, un tad arī pudeles dibenā vēl palika krietns malks. To viņš paslēpa un, ielīdis lielajā kalpu mājas istabā aiz krāsns, saldi iemiga.

Otrā rītā pamodies, Jukums jutās kā jaunpiedzimis. Visas vakardienas nepatikšanas bija aizmirsušās, un pudele bija pilna ar rumu. Viņš ierāva labu malku, tīkams siltums darīja kaulus vēl lunkanākus. Jukums labā omā apskatīja savus zirgus un visu laiku smaidīja: pacieties, sirds, vēl dažas stundas, un tad sāksies īstais priekšnesums.

Atgriezies no šķūņa, Jukums iegāja pie sava drauga resnā pavāra Andreja parunāties. Bet tas bija pavisam sliktā garastāvoklī: svieda gāju, spārdīja malku un nepārtraukti lamājās.

— Ūja, kas tad tev, Andrej, lēcies? — apmierināti runāja Jukums.

— Kas lēcies? — rūca Andrejs. — Vācies ārā no šejienes!

— Paga, gan es tevi nomierināšu, — turpināja Jukums, — man jau nav žēl.

Jukums aizskrēja un pēc brīža atgriezās ar ruma pudeli zem mēte|a.

— Se, veco zēn, Ierauj vienu malku, — teica Jukums, sniegdams Andrejam pudeli, — smalks dzēriens, k|ūs labāk.

Pavārs Andrejs, ieraudzījis pudeli, mirkli stulbām acīm uzlūkoja pudeli ar tās valgmi pašā dibenā un kjuva gluži sarkans; tad ar briesmīgu kājas spērienu aizcirta virtuves durvis un, satvēris Jukumu aiz rokas, šņāca:

— Neģēli, saki — kur tu ņēmi šo pudeli?

— Ko tu rausti mani, ko lamājies? — lielā izbrīnā un satraukumā runāja Jukums. — Vai tu gribi mani nodot?

— Nē, tikai pasaki — kur ņēmi šo pudeli? — čukstēja īgni Andrejs. Viņa acīs dega ļaunas ugunis.

Tagad arī Jukums saskaitās, izrāva savu roku no Andreja satvēriena un saslējies teica:

— Beidz, runāsim kā vīrs ar vīru. Šo pudeli paņēmu no komandiera vezuma. Tā ir viņa pudele. Nu, tagad tu zini, kur es to dabūju?

Andrejs satvēra galvu un vaimanāja.

— Ak, nelaimīgais! Tā taču nav komandiera pudele, tā ir mana, vai saproti, tā ir mana pudele. Es to paglabāju, un tu man to paņēmi.

— Tava? — izdvesa Jukums.

— Jā, mana. Visu rītu es trakoju dusmās, ka mana pudele

pazudusi. Par savu pēdējo naudu to Liepājā nopirku. Un, ko domā, Jukums, mans draugs Jukums to paņēmis.

Jukums stāvēja nošļukušām rokām. Tas viss bija pāri viņa spēkiem: katru dienu pa vienam briesmīgam spērienam. Kā to lai iztur?

Jukums atdeva pudeli Andrejam, bet par atlieto rumu savā kareivja traukā neteica ne vārda. Pēc visa notikušā tas bija skumjās vienam pašam jāiztukšo kaut kur kā ievainotam zvēram nomaļus.

PLŪMES UN PETROLEJA

Klusā restorānā sēdēja trīs draugi literāti: Apars, Ozols un Liega. Viņi smalki pusdienoja un sprieda par literatūru. Galdā smaržoju vīns un tītara cepetis. Krāsainajos logu stiklos lēkāja saule ka maza vil vēro.

— Es nesaprotu, — runāju Ozols, kam allaž galvā sēdēja aplamas domas, — kāpēc stāstos, romānos un poēmās darbību rada vienīgi cilvēka stihiskas īpašības un kaislības — greizsirdība, mīlestība, naids. Kāpēc vairāku cilvēku likteņu sarežģījumiem iegansts nevarētu būt nu kaut vai, teiksim, plūmes, kas te man uz šķīvja?

— Cēlais Ozol, kāpēc tik maigai lietai kā plūmei? Es ieteiktu petroleju, — zobojās Liesa.

Apars domīgi uzlūkoja abus draugus.

— Esmu ar mieru noslēgt derības, ka piecās minūtēs es sadomāšu stāstu, kurā notikumu pamatā būs ir plūmes, ir petroleja, un tad šo stāstu tepat pie galda izstāstīšu. Piekrītat?

— Lieliski! — sauca Ozols. — Uz ko saderēsim?

— Uz pudeli laba vīna, — pasmaidīja Apars.

Liesa priecīgs pāršķīra rokas. Galdā nolika pulksteni, lai noskaitītu nepieciešamās piecas minūtes.

Iestājās klusums. Telpā ienāca liels, resns kungs un nosēdās pie blakus galda. Viņš kustējās smagnēji un runāja dobji kā no kalla, sīks, icskābis kungs sēdēja iepretim. Viņš pacēla savu

kreiso aci kā akmeni uz resno vīru, bet tad, šķita, apdomāja un atkal to nolaida lejup.

Pagāja noliktās piecas minūtes, un Apars sāka.

Nikni salst. Sniegs dziļš un sauss. Spīd laimīgs mēness un paver telpu, gaišu un augstu. Viegli elpot, bet arī viegli mirt.

Pie mežmalas postenī skumst divi: Bērzs un Palieka. Priekšā līdzenums, pilns uzbāzīga sniega ņlrbuma. Tas raudina acis.

— Klausies, — saka Palieka, tukls jauneklis, bagāta rīdzinieka dēls. — Kas tā par kārtību? Kur tad nu ir tās noliktās divi stundas? Mēs jau te stāvam veselu vakaru.

Bērzs ir dižkareivis. Viņš zagšus pamet vienu aci uz savu svītriņu, otru uz Palieku un nesaka nekā. Dižkareivim taču neklājas apšaubīt savu priekšniecību, kaut tā viņu dzītu kā mietu stāvus zemē. Palieka tomēr nerimstas, viņa dvēsele ir kļuvusi uzbāzīga un nemierīga, līdzīga ņirbošajam līdzenumam priekšā.

— Varbūt ienaidnieks viņiem ir uzklupis no muguras un tagad tie jau ir auksti, — prāto Palieka un pats iedegas savās iedomās.

— Ko tu muldi, — drošina sevi Bērzs.

— Nē, nē, — turpina makšķerēt Bērza šaubas Palieka, — vai atceries gadījumu pie Kuldīgas, visi kā siļķes rindā.

— Labi, — atmet ar roku Bērzs, — lešu lūkot, kas noticis. Ja pamani ienaidnieku, esi uzmanīgs un slepus atej.

Palieka piekrīt. Neganti salst. Rokas un kājas, liekas, aukstumu vairs nejūt. Salst vienīgi kaut kur iekšā, vēderā, krūtīs. Vajaga kaut kā taču tikt prom no šīs sīvās bendes vietas.

Bērzs metas uz aizmuguri. Viņš ir dziļi satraukts par kara biedru vieglprātību. Frontē klusums. Droši vien viņi omulīgi rīkojas vakariņām.

Bērzs jau tīri skaidri paredzēja, ka šī diena īsti labi nebeigsies. Kad kaprālis viņus abus — Bērzu un Palieku — pacēla no miega pils lielajā zālē, lampa pie griestiem bija gluži sarkana un tumša kā gaļas gabals, bet gaiss sakults zilganā vāj-pienā. Ilga sāpe ceļoties iesitās Bērzam pakausī, un viņš spēra pirmo soli ar kreiso kāju. Tas bija visai aplami. Kaprālis bija nikns un šņākdams veda viņus cauri daudzajām istabām, kas bija pilnas cilvēku un spēcīgu izgarojumu.

Pēdējā istabā kaprālis pamanīja uz galda pudeli, kurā pēc visām pazīmēm vajadzēja būt iekšā rumam. Kaprālis piegāja pie galda, pakampa pudeli, pašūpoja to pie auss — skan — un tad droši lika pudeles kaklu pie mutes. Spēcīgs guldziens. Bet kas tas? Kaprālis trieca pudeli pret grīdu un neganti spļāvās.

— Velna kraukļi, petroleju ielējuši!

Gājiens uz posteni bija sācies pavisam nelādzīgi, turpinājums nebija labāks. Redzēs, kādas bus beigas. Un Bērzs steidzās.

Ceļš iet gar kapsētu. Kur tā te gadījusies? Šurpu nākot, Bērzs to nebija manījis. Tagad kapsēta nepatīkami iesitās sejā un sirdī. Bērzs paātrina soli. Bet vai tas var būt? Starp smagi piesnigušajām eglītēm tieši pašā ceļa malā ir kas aizdomīgi balts. Bērzs, tīri negribot, apstājas un paceļ savu ieroci šāvienam. Viņš stāv kā uz naža asmeņa.

— Kas tur ir? Kas tur ir? — tīri automātiski darbojas mute. Noklaudz šautenes atslēga. — Kas tur ir?

Aizdomīgais baltums joprojām glūn starp abām eglītēm.

Atskan divi šāvieni, un Bērzs metas uz to vietu, kur baltums. Pieskrien — apsnidzis krusts. Bērzs atviegloti noslauka nosvīdušo pieri un, savu abu šāvienu iedrošināts, tagad daudz priecīgāks dodas uz priekšu.

Kordonā viņš nonāk īstajā laikā.

Visa nodaļa jau sen ir devusies ceļā. Pārpalikuši tikai daži posteņi, jaunākais pavārs un vairāki saimniecības rati. Pilī tagad valda caurvējš. Tas nepārtraukti riņķo cauri visām istabām, trenkādams dūmus, siltumu un izgarojumus.

Bērzs ar kāju pasit katras durvis vēl plašāk vaļā, soļo uz priekšu un klusi sevī lādas. Cik labi, ka pasaulē kareivim ir doti lamu vārdi. Bez tiem sirds jau būtu dažreiz sen pārplīsusi dusmās un apvainojumā. Beidzot nāk durvis, kas gluži ciet. Tās ir lielas, ar kapara rotājumiem. Krāsa sen nokāpusi un pazudusi tālumā. Bērzs apstājas, pasmīn un tad triec kāju durvīs. Smagais kapara rokturis salecas, un durvis lēni paveras vaļā. Uz mahagonija galda garā svečturī salīkusi svece un ap galdu piedzēruši stāvi. Kaprālis un četri vīri maiņai. Bērzs iegrūž katram ar šauteni mugurā. Veltīgi. Krāšņā, mirdzošā galda virsma traipos. Bērzs pārbauda visus dzeramos traukus. Tukšs. Tad paož. Nekas, labs dzēriens. Palaiza ar mēli trauka kapara virsmu. Viens malks derētu.

Ko tagad lai dara? Kaprālis ar maiņu ir nelietojami. Atliek vienīgi atgriezties vecajā vietā, līdz no galvenās daļas ieradīsies citi. Taču kailām rokām pie Paliekas nevar ierasties. Bērzs iet meklēt, ko pakampt līdz. Viņš izstaigā visas istabas. Nožēlojama, vāja smarža. Virtuvēs tas pats. šķūnī Bērzs atrod divus vezumus sakārtotus ceļam. Viņš sāk rakņāties, droši — neviena nav. Pirmā vezumā milti, putraimi, žāvēti kartupeļi. Tas Bērzam neder. Nevar taču viņš iekurt uguni un sākt viruma gatavošanu. Šķūņa tumsa kustas, durvīm cauri ieslīd mēness stars, un telpa kļūst tikko manāmi dzeltenīga. Bērzs metas pie otra vezuma. Zābaki. Kur tad tic te? Nost, prom! Beidzot kaste. Ar diviem sitieniem vāks vaļā. Roka Iekša, un tā satausta žāvētus augļus: ābolus un plūmes divos jaukos maisiņos. Domas skrien skudras ātrumā. Āboli aprasti, Palieka smalks jauneklis, labāk derēs plūmes. Bērzs paņem maisiņu, aizsit kasti ciet, sakārto vezumu un dodas atpakaļ uz posteni.

Bērzs iet ēzdams. Plūme pēc plūmes pazūd mutē. Nonāk pie krusta, ko bija, šurp nākot, sašāvis, uzsit tam uz pleca un smaidīdams iet tālāk. Plūmes sākumā padara muti skābenu, bet tad skābums izzūd kā mēness rītā un tā vietā pamazām nosēstas saldums, kas ir biezs kā tepiķis un lipīgs. Tas pārklāj

I

katru vietu mēlē, lūpās un kā smaga, nepārtraukta straume lēni kustas pa rīkli uz leju un piepilda tur esošo tukšumu. Gurdums sakāpj acu plakstos, prāts nojūdz savus zirgus, un plūmju saldajā purvā līdz kaklam iebrien sirds; un tai kjūst grūti.

Kad Bērzs sasniedz Palieku, viņš nesaka nekā, tikai neveikii nosēstas sniegā un pamet plūmju maisiņu Paliekam. Nosalušais sargkareivis to skraidot pakampj un izprašņā atnācēju. Nakts pieņemas, bet plūmju maisiņš plok. Dažreiz ir otrādi.

Bērzu un Palieku nomaina rīta agrumā. Viņi lēni velkas uz priekšu.

— Bl) gan ko turēt, — saka seržants un sit abiem sargkareivjiem uz pleca; viņi iekunkstas un sagrīļojas.

— Nekas, — turpina seržants, it ka ar savu laipnību gribēdams nomazgāt sirdsapziņu tīru. — Jūs saņemsiet uzslavu, bet kaprālis, tas tikai redzēs nelabo.

Bērzam un Paliekam vienalga. Viņus briesmīgi moca slāpes un vēdergraizes. Lāgiem kļūst arī nelabi. Viss ķermenis saraujas kā krampjos, bet veltīgi — plūmes kā dēles ir iezīdušās nabaga sargkareivju iekšās un asinīs, zilgani glūn tur, priecājas par siltumu un ir nedomā kustēties.

Pēc dažām stundām kordonā Bērzs un Palieka jau guļ uz grīdas salmos un skaļi vaimanā. Atsauktais feldšeris ilgi tausta abus, slimie sper viņam ar kājām. Feldšeris nerimstas, sarkst un beidzot, raustot plecus, paziņo, ka viņa prasme par vāju.

— Šie kumeļi jāsūta uz slimnīcu, — viņš nosaka nikni un aiziet pusdienās.

Kaprālis, kas nejauši iedzertās petrolejas dēļ tik ilgi un neatlaidīgi bija meklējis sīvo, līdz to atradis un piedzēries, kunkst sardzē degradēts. Apcietināti ari maiņas vīri. Visus viņus gaida kara tiesa.

Resnais pavārs atģidis plūmju iztrūkumu, visu dienu ārdās ap saviem kūpošajiem katliem un krauj nezināmam zaglim virsū tādus lāstus, kas nomaitātu katru dzīvu radību. Puikas stāv šķūņa durvīs un ar ieplestām ausīm un acīm apbrīno trakā pavāra daiļrunību. Kas puikām, bet pavāram draud bargs sods. Pierādi, ka plūmes nozagtas, varbūt pats paņēmis.

Platas ragavas aizved Bērzu un Palieku uz slimnīcu. Palieka kādu laiku ir grūti slims. Bērzs kā vienkāršs cilvēks ar stiprākām iekšām drīz kļūst vesels, smīdina ar saviem Jokiem visu lazareti un pēc nedēļas ierodas pulkā.

Par priekšzīmīgu dienesta pildīšanu viņa un Paliekas vārdu cildina pulka pavēlē un abus paaugstina nākošā dienesta pakāpē.

*

— Atzīstos, tu derības laimēji, — smaida Ozols. — Stāsts varbūt bija drusku neveikls, bet plūmēm un petrolejai tajā bija pirmā vieta. Viesmīl, panāciet šurp!

Resnais kungs, kas sēdēja pie blakus galdiņa un visu laiku uzmanīgi klausījās Apara stāstā, pēkšņi uzrāvās kājās un pienāca klāt. Viņš smagi uzlika Aparam roku uz pleca un teica aizsmakušā balsī.

— Nu, tad tu inan esi beidzot rokā. Ilgi man bija uz to jāgaida. Bet labs nāk ar gaidīšanu. Šoreiz tu vaļā vairs netiksi.

— Kungs, — brīnījās Apars. — Kas ir par lietu. Es jūs nepazīstu.

— Velti liedzies, draugs, pa galvu jau valis nesitīšu. Tad gan būtu gāzis, kas rokā.

Un resnais vīrs izplēta savu milzu kampienu.

— Kungs, kungs, ne tik strauji, — algaiņajas Apars. — Par ko tad jūs man toreiz būtu gāzuši?

— Par ko? — pilnā kaklā smējās resnais kungs. — Nu, par tām pašām zilajām plūmēm. Resgali, tu, zagli maigais. Ļauj, lai es tevi noskūpstu.

Resnais kungs šņākdams centās apkampi Aparu.

— Neatstum nu vecu kara biedru, kas tev visu piedevis, — rūca viņš, kad Apars stingri pretojās viņa tālu izstieptām lūpām.

— Bet dzirdi, vecais, — uzlēca kājās Ozols un kampa lielo viru aiz pleca. — Atžirgsti. Šis kungs nav ar tevi kopā dienējis. Viņš bija tajā laikā citur.

— Kā? Nav dienējis ar mani kopā? — atkārtoja lielā izbrīnā vecais karavīrs un nolaida rokas. — Bet kā viņš zina par manām nozagtām plūmēm?

Apars ar Ozolu nesaprašanā saskatījās.

— Tikko dzirdētais stāsts, kungs, bija kaila izdoma, — teica Ozols. — Tam nav ar īstenību nekā kopēja. Un mums jūs esat gluži svešs.

— Svešs? Bet kā viņš zina par manām nozagtām plūmēm. Tās man pazuda gluži tādos apstākļos.

— Cienītā sabiedrība, — negaidīti iesāku pie pretējā galda sīkais, savītušais kungs. — Lieta vienkārša: cilvēks spēj izdomāt tikai to, kas uz šīs zemes notiks vai arī noticis, kaut arī stāstītājam nezināms. Nebrīnieties, ja pēkšņi pavērsies durvis un ienāks kaprālis, kam stāstā Apara kungs lika iedzert petroleju. Nebrīnieties.

Visi klusēdami lūkojās mazajā vīrā. Sīkais, savītušais kungs apklusa.

SALDĀ UZVARA

Jāņu stāsts

Juris ar Mārtiņu piedzima Robežu ielā, kopā gāja skolā, kopā izauga. Mārtiņš jau skolā veikli spēlēja mutes ermoņikas un vēlāk kļuva mūziķis. Tagad viņš ir pirmais vijolnieks mazā restorānā Smilšu ielas galā. Juris pēc skolas beigšanas tapa par konditoru, jo viņa ģimenē visi vīrieši bija konditori jau no tā laika, kad vectēvs ienāca Rīgā ar paunlņu uz muguras. Laikam konditoru amats Jura ģimenē bija iedzimts: īsā laikā viņš izmācījās par krietnu meistaru savā arodā un tagad strādā kādā pilsētas lielākajā uzņēmumā.

Juris bieži iegriezās Mārtiņa restorānā iedzert pudeli alus. Mārtiņš viņam par godu tad uzrāva kādu jautru maršu un, piemiedzis labo aci, smīnēja, vērodams drauga labsajūtu.

Tad Juris iepazina kādu glītu jaunavu, vārdā Mariju, kas viņam šķita tā īstā, likteņa nolemtā. Protams, viņš atveda to neuzkrītoši restorānā parādīt Mārtiņam. Lūdzu, vai nav jauka meiča? Lai labāk iepazītu Jura izredzēto, Mārtiņš kādu brīdi apsēdās pie viņu galdiņa un dziedāja ar savu valodu tik jauki kā pati vijole. Un notika tā, ka meičai iepatikās arī Mārtiņš. Juris drīz vien sadūka, ātri palūdza rēķinu, un tā tas vakars pagaisa iekšējā rūgtumā. Mārtiņš palika restorānā, un viņa vijole tanī naktī dziedāja saldi un līksmi kā vālodze. Meiča, atnākusi savā istabā, centās domāt par Juri, bet Jura tēlu baltā priekšautā, ar pūpēdim līdzīgo balto cepuri galvā raus-4f>7

tija un ļodzīja tīksmas skaņas, kas plūda it kā no debesim, un tad savā melnā, slaidā uzvalkā ar balto, cēlo krūti no miglas smaidot iznira Mārtiņš, un viņa vijole tvīka un dziedāja kā traka. Tā žņaudza sirdi, mulsināja prātu, un Marija slīka nemierā kā zilos, siltos viļņos.

Dienas gāja. Juris cepa no dažādām mīklām brīnišķus veidojumus, Mārtiņš spēlēja vijoli, bet Marija mocījās šaubās. Atnāca vasara. Juris brauca ar Mariju zaļumos, bet arī Mārtiņš ar savu saldo vijoli neatstājās no meičas. Juris kļuva pret Mārtiņu vēsāks, negāja vairs viņa mazajā restorānā alu dzert.

Palika tikai vairs divas nedēļas līdz Jāņiem. Svētdienā, kā parasts, Juris ar Mariju devās no pilsētas ārā, šoreiz uz Bulduriem. Viņi aizgāja līdz Lielupei, noīrēja laiviņu un braukāja. Bija nepanesami karsta diena. Cilvēki jutās ka kāda smaguma pilni, ko gribēja novelt, aizskalot, aizsviest. Viņi dzēra, vilka nost virsdrēbes. Velti. Šis smagums mita kaut kur dziļāk, ar to bija pilns katrs miesas auds. Arī Juris juta šādu smagumu, tikai viņam tas bija drusku savādāks. Tas Jurim sagūlās viss vienā vietā un tāpēc šķita vēl grūtāks. Ko īsti domā par viņu Marija? Tāds bija tas smagums, kas visu pēdējo laiku tirdīja Juri, bet šodien lielajā karstumā bija kļuvis gluži neciešams. Tas gulēja viņam tieši elpas galā un smacēja to. No tā noteikti bija jātiek vaļā.

Kad laiviņa ieīrās pašā Lielupes vidū, kur vējš it kā gribēja celties spārnos, Juris saņēma visus spēkus kopā un teica: — Marij, es gribu skaidrību. Saki — vai tu nāksi pie manis vai, — un viņš pamāja ar galvu uz Rīgas pusi, — tu paliksi pie tā ...

Viņš nenobeidza. Smagais kumoss, kas bija tagad nonācis līdz mēles galam, pēkšņi pārplīsa, pieliedams muti pilnu sīva rūgtuma, kurā sametās vārdi. Bet Marija saprata Juri tāpat. Viņa krampjaini satvēra stūri, un tās lielās acis iegūlās Jurī, pilnas baiļu. Šāds satraukts jautājums pašā Lielupes vidū, — kas viss aiz tā slēpās? Jura seja bija gan bāla, bet nekas aizdomīgs tanī nebija saskatāms. Varbūt viss pāries. Bet Juris neatlaidās.

— Nu, ko tu teiksi? — Šis jautājums jau bija kā bikstiens sānos.

— Jūs abi esat jauki, — lēni teica Marija. — Es nezinu, tu esi tik mīļš, godīgs, droši ar tevi būtu labi, bet viņš ir mākslinieks.

— Mākslinieks, — nošņāca Juris. Kaut kas karsts k.i bieza, tvanīga rožu smarža sakāpa viņam galvā. Mākslinieks.

— Hm, — to viņš jau izteica skaļi ar žulti un īgnumu balsī.

— Tu domā, ka tikai tas ir mākslinieks, kas čīgā. Es arī esmu mākslinieks savā prasmē.

— Pierādi, — aši, it kā to gaidīdama, atbildēja Marija, un viņas acīs iegailējās kas jautrs.

— Labi, — noteica Juris un sparīgi īrās tālāk.

Jau otrā dienā Juris stājās pie sava solījuma veikšanas. Ar lielu rūpību viņš apdomāja darāmo. Kaļķu ielā, ejot garām kādam rakstāmlietu veikalam, viņš bija redzējis logā kartiņu ar uzgleznotu slaidu bērzu un jaunavu zem tā. Šādu bērzu ar jaunavu viņš izgatavos no marcipāna un šokolādes un pasniegs to Marijai. Ja tad viņa to noraidīs, tad skaidrs, ka vijole ir velna apsēsts instruments, ko tur ielaidis kāds trakais itālis Paganīni.

Ilgi un uzcītīgi vaļas brīžos Juris strādāja pie sava veidojuma, un, kad tas bija gatavs, visi firmas meistari to apskauda un sita uz pleca.

— Nolāpīts, tu taču, Juri, esi īsts mākslinieks.

Juris kusa priekā kā sviesta pika uz pannas. Viss butu labi, kad tikai nu Marija atzītu viņa spējas.

Divas dienas priekš Jāņiem vakarā viņš uzvilka savu jauno strīpaino uzvalku, iesēdās ar savu lielo veidojumu ormanī un brauca pie Marijas.

Kad viņš svinīgi ienāca pie Marijas Istabā ar savu lielo papes paunu rokās, meiča priekā sasita rokas un skraidīja kā sadegusi apkārt, lai tā slēptu savu satraukumu. Acis viņai mirdzēja prieks. Juris nolika lielo saini uz galda un teica: — Sien nu pati vaļā, māksliniekam tas neklājas.

Marija nocēla saiņa vāku, un viņas priekšā izauga stalts marcipāna bērzs sidrabainu stāvu un maigām, zaļām lapām. Zem bērza stāvēja šokolādes jaunava krāšņu vainagu galvā. Marija ilgi raudzījās veidojumā un tad mīļi uzsmaidīja Jurim. Vijoles skaņas izgaisa.

Jāņu vakarā Juris ar Mariju aizgāja uz Robežu ielu un līgoja tur līdz rītam.

LAIMĪGAIS MALKS

Jāņu sestdienas pēcpusdienā Matīss Dclle izbrauca ar gaišām debesīm. Motociklets vienmuļīgi dūca kā milzu bite, un riepas sniedza vējam putekļus, ko tas auda pelēkā plīvurā un klāja uz ceļmalas zāles.

Latgalē Delli sagaidīja mākusies zilgme. Visa bezgalība bija apsista ar pelēku skārdu, kas darīja sirdi rūgtu. Sīks lietus nemitīgi kāpa lejup, un ziemeļa vējš, kas kļuva ar katru stundu sīvāks, spiedās cauri drēbēm līdz kauliem.

Delle iebrauca sava drauga Jāņa Alzāna mājās nosalis, pameta savu aptašķīto motocikletu ciema suņu dusmām un iemetās istabā kā auksta gaisa blāķis. Kad viņš tāpat visās drēbēs apsēdās pie galda, galdauts viņa pusē kļuva auksts kā pagraba klons, un katrs dzēriens Delles elpā vāri kūpēja.

Aizāna istabā viss jau bija sagatavots Jāņu svinēšanai. Kali tos stāvēja meijas. Gar sienām kopā ar vītušiem vainagiem asi smaržoja šāgada zāles. Loga rūtis biļa nosvīdušas, jo lielā krāsns pēc plāceņu cepšanas darīja Istabas gaisu tvanlgii, kurā kusa un vērās vaļā sīkākā smarža, skaņa un vēsma. Pie griestiem trekna Jāņu siera biezumā gulēja dūmi, un tajos šūpojās grīda ar visiem soliem, bagātīgo Jāņu galdu un viesiem, kas pamazām radās istabā.

Kaktā zem svētbildes dzeltenīgās, rāmās uguns nosēdās ermo-nists un klibs vijolnieks. Šis virs bija kļuvis kropls, glābdams savu vijoli ceļa vidū no zirgu pakaviem. Lai sirdis muzikantiem atplauktu un pirksti staigātu skudras veiklumā, tad viņiem pasniedza īstā kapara stopā sūram medum līdzīgu dzērienu, kas bija tumšs un duļķains kā izbraukta ceļa ūdens. Dzira bija auksta. Tajā sala zobi, bet prāts pamazām zaudēja līdzsvaru, jo tur bija klāt smalki grauzdēti vaivari un ziepju zāles putu lielākam košumam.

Muzikanti dzēra, slaucīja savas režģainās bārdas un tad pēc klibās kājas piesitiena rāva vaļā pirmo spēli. Tā bija traka meldija, kurā kūleņoja viss: debesis un zeme, koki, lapas un sirdis. Govis kūtī kļuva tramīgas, zirgi sita ar priekškāju, un suņi, izgājuši aiz aploka, ostīja vēso, mitro gaisu, it kā ko jauku gaidīdami.

Pats saimnieks Jānis Aizāns stāvēja istabas vidū un plati smaidīja. Viņa lupas bija kuplas, un prieks uz tām varēja sēdēt ērti. Galva Jānim Alzānam slejās līdz pašiem griestiem, un pats viņš bija kā dzīva, liela krāsns, kurā sadega un saņēma savu algu katrs vēlējums un dvēseles izsalkums.

— Hoplā, — teica Jānis Aizāns, — vai tu no sasalušas dubļu pikas esi kļuvis par cilvēku?

— Jā, — kliedza Matīss Delle, — un no galda stūra izvēlās nelielais, sīkstais Delles stāvs, kas bija aizstūmis garām daudzas ienaidnieka lodes.

— Dejosim, — turpināja Jānis Aizāns. — Dejosim abi, kā mēs abi kādreiz karojām.

— Dejosim, — sauca Delle.

Dellem galvā bija sakāpušas no kaktiem visas meijas, visi istabas vainagi smaržoja viņam smadzenēs, un sašautajā kājā reizēm iedūra gara, gara adata no cirkšņa līdz pašam papēdim. Bet tas nekas — viņš bija gatavs uz visu.

Nostājies stingri, Delle saņēma atlikušajā prātā abas savas acis kopā, iztīrīja tās, un sienas atkal nostājās no viņa pieklājīgā attālumā. Krūtīs sēdēja gulbis baltām, vizošām spalvām.

— Manā vārda dienā, — atsāka Jānis Aizāns, — mēs taču varam būt jauni, vai ne, veco zēn?

— Kā tad, — kliedza mazais Delle un nobēra ar kājām uz grīdas veselu riekšu skanīgu skrošu.

— Ņem tu to kuplāko meitu, — piegrūda Jānis Aizāns, — es ņemšu augumā lielāko.

Lai iet! Un Matīss Delle tvēra ciet kuplāko meitu istabā, ko viņš jau bija noskatījis, sēdot aiz galda stūra. Viņa arī šķita viena, un tas bija labi. Latgales puiši top greizsirdīgi, īpaši, kad iedzertais vaivars sāk čukstēt viņiem ausīs.

Abi muzikanti iemeta istabā polku. Tā bija karsta, rāva augšup sirdi un dedzināja papēžus līdzīgi ugunij. Kas bija tās ritmam padevies, kļuva par vēju un riņķoja apkārt istabai, līdz elpai sametās kājas un sirds atspiedās pie meijas kaktā.

Pēc ugunīgās polkas Matīss pieplaka kuplajai meitai un neatstājās no viņas kā ēna. Meitai patika jaunais rīdzinieks, viņa noguldīja savos vaigos divas maigas, sārtas rozes, un tās zobi vizēja balti kā cukurs.

Delle sēdēja ar savu meiču zem viena Jāņu vainaga un Juta, kā elpo un tvan viņas stāvs. Loga rūtis bija tikpat mitras kā Delles piere, un ārā lija lietus biezām, treknām lāsēm.

— Vai neiededzināsim muciņu? — aicināja skaļi Delle. Viņam gribējās izmirkt, saplūst lietū kopā ar visu zemi un bezgalību un tad elpot meičas kvēlumu.

— Ko grūž vilkam roku rīklē? — sauc pretim Jānis Aizāns. Visi smējās. Tikai viens puisis izkāpa no gultas un, nosēdies sāņus pie galda, piebalsoja: «Vajadzētu aizdedzināt gan kādu mucu,» — un pasmīnēja, skatoties Matīsā. Viņa acis dega naids.

Šinī mirklī sākās jauna deja, un Matīss redzēja tikai savu meiču.

Dejas vidū, kad istabas grīda skanēja un viegla putekļu dūmaka cēlās pret griestiem, puisis piecēlās no galda un Izgāja ārā.

— Nu top reiz par karstu, — Iekliedzās Jānis Aizāns, pacēla

augstu savu meiču, nosēdināja to uz galda un ar kāju atsita logu vaļā.

Lielām mutēm tvēra logs lietus valgumu un nakts vēsumu. Bezgalīgs smaržīgums plūda istabā un darīja reibumu galvās vēl asāku.

— Uz redzi līdz nākošai dejai, — iesaucās atkal Jānis Aizāns un izkāpa pa logu, pazūdot tumsā.

Dejas virpulis sajuka kopā ar svaigo, vēso gaisu, dejotājiem radās jauni spēki, un meldija kļuva lokanāka un valgāka, mitrumā sabriedusi.

Kad deja bija beigusies, Matīsam Dellem pienāca klāt kāds drūms jauneklis.

— Tu gribēji mucu dedzināt? — uzrunāja viņš Delli. Jaunekļa mati bija pielipuši pierei, un viņa acīs joņoja karsts virpulis.

— Kā tad, draugs, — priecīgi sauca Matīss Delle. Beidzot taču radušies īsti zēni, kas prot Jāņus svētīt.

Delle sāka Jāņu dziesmu dungāšanu un devās uz durvju pusi, sakarsušo un dūmaino gaisu pašķirdams kā aizkarus. Pie durvīm viņu kāds apturēja ar smagu kapara stopu, un dziļi zem smagām, sudrabotām putām brūni glūnēja īpatais Latgales kvēlums.

— Dzer uz svētkiem, — aicināja devējs.

Delle neprata atteikties, lieliem malkiem viņš tukšoja stopu, un piepūlē vaigi viņam sarka un šis karstais sārtums strauji devās pa stāvu lejup.

Nobaudījis viru, viņš raustīja devēja plecu, kaut ko runāja par mīlestību, vasaru un draudzību. Tad devās tumšajā priekšnamā. Te bija vēss, gaiss pilns skābuma, klons zem kājām kā arumi. Delle meklēja ārdurvis, un brīdī, kad viņš tās bija ar savām rokām sameklējis, ārā aiz durvīm atskanēja skaļš pārsteiguma kliedziens un smaga, cieta priekšmeta kritiens.

Delle sparīgi vēra durvis vaļā. Kaut gan viņš bija augumā mazs, bet juta sevī lielu sparu un sīkstumu. Mitrums, lielas ūdens lāses sitās sejā, un vējš kā saniknots gailis ieklupa matos.

— Kas te ir? — kliedza Matīss Delle un iekāpa ar labo kāju dziļā peļķē. Viņa priekšā iznira saimnieka — Jāņa Alzāna lielais stāvs.

— Es tas esmu, — teica Aizāns.

— Tu? — rūca nesaprašanā Delle. — Bet paskaidro man, kas te notika? Kas bija kliedzējs?

— Es, — smējās Aizāns. — Mīļais draugs, bet saki — kā tu te gadījies?

— Es nācu muciņu dedzināt, — stāstīja Delle. — Puiši mani sauca.

— Tagad es saprotu, — noteica Aizāns.

— Ko tu saproti? Iesim muciņu dedzināt, — neatlaidās Matīss.

— Lai paliek, — teica Jānis Aizāns. — Labi, ka es nācu no kūts. Zini, — un viņš paņēma Delli pie apkakles, — te pie durvīm stāvēja Klaucānu Andrejs ar lielu, paceltu akmeni. Lūk, kur guļ tas akmens, — Jānis Aizāns sataustīja tumsā ar kāju lielu akmeni, — viņš varēja ar to tevi trāpīt. Es Klaucānu Andreju tuvumā pamanīju, uzbruku un padzinu. Tā muciņas dedzināšana bija tikai kara viltība.

Delle neteica ne vārda un nosēdās uz sliekšņa. Tad viņš nomurmināja: — Un tomēr tai meičai bijis savs pielūdzējs.

— Iesim, ko saldēsimies — un teiksim, ka muciņa lr nodedzināta, — aicināja Aizāns. Abi draugi devās Istabā. Pretim viņiem nāca siera smarža, tvaiks un kuplās meičas vlzbulīgās acis.

KOMENTĀRI

Aleksandra Čaka Rakstu 4. sējuma pamatu veido proza — īsie stāsti no trim viņa dzīves laikā izdotajiem krājumiem, tāpat publicējumiem presē pirmspadomju un padomju gados. Par vienu no galvenajām tēmām Aleksandra Čaka prozā kļūst lat-viešu strēlnieku cīņu un sadzīves tēlojums. Minētās grupas stāsti Sājā ziņā cieši sasaucas ar viņa llroepiskajiem dzejoļiem un dzejojumiem par vecajiem latviešu strēlniekiem. Šie darbi presē sāka parādīties ar 1930. gadu un ievada Rakstu 4. sējumu, apvienoti nodaļā «Dzejas par vecajiem latviešu strēlniekiem».

DZEJAS PAR VECAJIEM LATVIEŠU STRĒLNIEKIEM

Rakstos uzņemto latviešu strēlniekiem veltīto dzejojumu avots ir pirmpublicējumi presē un, kur bijis iespējams, rokraksti.

Aleksandrs Čaks galvenokārt tēlo latviešu strēlnieku bataljonu kauju pirmo — sākuma posmu (1915. gada oktobris — 1916. gada augusts). Dzejnieks pats pirmā pasaules kara cīņās Latvijā nav piedalījies. Tikai pilsoņu kara laikā reizes trīs viņa rokās gulējusi šautene, atvairot Antonova bandu uzbrukumu. Stiprās tuvredzības dēļ viņš frontes dienestam nav piemērots, tomēr kā bijušais medicīnas students — feldšeris ar latviešu strēlniekiem gājis cieši kopā, Krieviju izbraukājis krustām šķērsām. Šī personiskā pieredze, kā to vērojam dzejojumā «Lūzums», metusi spilgtu gaismu arī uz to vielu, tiem notikumiem, kas veido strēlnieku cikla pamatu.

Otrs avots, kuru Izmantojis A. Čaks, ir bijušo strēlnieku atmiņas, dienasgrāmatas, vēstules, kauju apraksti, kartes, shēmas, frontes ziņojumi. Ar visiem šādiem materiāliem dzejnieks varēja bagātīgi iepazīties trīsdesmito gadu vidū, strādājot Veco latviešu strēlnieku biedrībā, kas izdeva rakstu, atmiņu tēlojumu un dokumentu krājumus «Latviešu strēlnieki». A. Čaks bija šo izdevumu tehniskais redaktors, piedalījās redakcijas sēdēs, tikās ar pašiem strēlniekiem. Šim faktam ir divējāda loma. Līdztekus lielākoties objektīvi apgaismotiem militāri operatīviem jautājumiem šā un citu izdevumu buržuāzisko autoru darbos bija daudz nacionālistiskās indes, par ko 1970. gadā izdotajā «Latviešu strēlnieku vēsturē» teikts: «Visi šie raksti kalpoja vienam mērķim — ideoloģiski attiecīgi ietekmēt plašas lasītāju masas, cildināt reakcionāros un kontrrevolucionāros darboņus» (618. Ipp.).

Savu zīmogu šāds strēlnieku vēstures sagrozīts iztēlojums atstājis arī uz dažiem Aleksandra Čaka darbiem. Dzejnieks dzīvoja buržuāziskajā Latvijā un nespēja dažbrīd izprast valdošo virsotņu nomaskēto ekspluatatorisko politiku, īpaši vēsturiskā atskatā: cīņas par «brīvo» Latviju, pāri šķirām stāvošu vienotu, nacionālā gara caurstrāvotu tēviju apoteozi. Šādas koncepcijas atbalsis sastopamas vairākos A. Caka strēlnieku tēmas darbos, kas še Rakstos tāpēc nav uzņemti.

Tajā pašā laikā atsevišķu dzejojumu vispārējā demokrātiskā tendence, orientācija uz darba tautu, antlmilitārisma izpausme ir tik spēcīgas, ka vēlākajos strēlnieku cikla daļu publicējumos atsevišķas rindas buržuāziskās literatūras vadītāji, izdevēji gluži vienkārši svītroja vai samainīja (tā bieži vārds «sarkans» aizstāts ar «kvēls» utt.).

Rakstos uzņemti tie Aleksandra Čaka dzejojumi, kas Izsaka viņa — dzejnieka demokrāta un humānista būtību; uzņemti

pēc pirmpublicējumiem, atjaunojot vēlāk izmestās rindas un sagrozījumus. Dzejojumi izkārtoti to publicēšanas secībā.

Lūzums. Pirmpublicējums žurnāla «Domas» 1932. gada

5. numurā.

Divas stundas no manas dzīves. Pirmpublicējums žurnāla «Domas» 1933. gada 7. numurā, 377.—382. Ipp.

1937. gada izdevumā rindas:

Un tu vari, atkal vari Laimīgs kļūt.

aizstātas ar

Lielā tilta spraišļi gari Miglā zūd.

Žurnālā drukas kļūda rindā:

Tā kā brūnas un netīras m ašas, kur māšu vietā — mušas.

Sprediķis Piņķu baznīcā. Pirmpublicējums žurnāla «Daugava» 1936. gada 3. numurā 193.—198. Ipp. Pirmpublicējumā kļūda rindā:

Ļaudis lūko plūst no malu malām jābūt: lūkot plūst...

1937. un 1940. gada izdevumā grāmatā izlaistas rindas:

Tikai ticiet. — Un šie mūri, velves,

Un es pats ar visu sevi — Jūsu.

Vēlais viesis. Pirmpublicējums žurnāla «Daugava» 1936. gada 12. numurā, 1057.—1063. Ipp. Pirmais kritušais strēlnieks Jēkabs Timma bijis dzejnieka Pētera Ķikuta sievasbrālis. Par dzejojuma rašanos stāsta Austra Ķikute atmiņās «Pa viņ-dienu pēdām», kas publicētas krājumā «Redzu un dzirdu Aleksandru Caku» (1970, 56. Ipp.): «Iepazinis mūsu māju un reižu reizēm dzirdēdams stāstām par manu brāļu strēlnieku gaitām, kā arī par to, ka mans vecākais brālis bija pirmais kritušais latviešu strēlnieks, kuru līdz ar diviem kritušajiem biedriem apbedīja Brāļu kapos, Čaks uzrakstījis poēmu «Vēlais viesis».» Žurnālā drukas kļūda rindā:

Katrā akmenī un skujas smaržā, kur «skuja s» vietā «sauja s».

Nāves salas velns. Pirmpublicējums žurnāla «Daugava» 1937. gada 10. numurā.

Pēdējais svētvakars. Pirmpublicējums žurnāla «Daugava» 1937. gada 7. numurā.

Dvēseļu zvejnieks. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1939. gada 784. numurā, 10. novembrī.

Suns kaskā. Pirmpublicējums žurnāla «Lāčplēsis» 1939. gada 7. numurā, 11. novembrī.

Pirksts. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1939. gada 787. numurā, 1. decembrī, ar divām N. Strunkes ilustrācijām un vlnjeti.

Rezervē. Pirmpublicējums žurnāla «Daugava» 1939. gada 12. numurā.

Iesvaidījums. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1939. gada 740. numurā, 6. janvārī.

EŅĢELIS AIZ LETES

Aleksandra Čaka pirmais stāstu krājums «Eņģelis aiz letes» iznāca 1935. gadā «Zelta Grauda» izdevumā. Žanra norāde — noveles un tēlojumi. Par šo stāstu krājumu vienā no pirmajām recenzijām («Daugava», 1935., 11.) trāpīgi izsakās E. Adamsons: «Stāstnieki — varbūt ar zināmu pamatu — aizdomīgāk nekā siltu zemju salu iedzimtie baltos iekarotājus uzlūko tos dziesminiekus, kas sāk rakstīt prozā, jo stāstnieku proza nereti ir cieta un auksta kā tumšpelēks granīts vai arī smaga un rupja kā bieza sega, ar kuru noslāpē pēkšņu ugunsgrēku, turpretim dziesminieku proza ir kā peršu tepiķis un tur netrūkst krāšņu vārdu, jauku aprakstu, smalku noskaņu un neparastu sajūtu.»

Četri no krājuma stāstiem («Spēle ar dzīvību», «Skudru pudele», «Kukaiņu karaliene» un «Māņticība») tulkoti krievu valodā un publicēti A. Čaka stāstu izlasē «Игра жизнью» («Liesma», Rīga, 1971). Stāsti «Debesīs» un «Mušas» krievu tulkojumā ievietoti A. Caka stāstu izlasē «Кленовый лист» («Liesma», Rīga, 1972).

Kukaiņu karaliene. Pirmpublicējums krājumā «Eņģelis aiz letes» (1935).

Debesīs. Pirmpublicējums krājumā. Arī A. Čaks, «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā un stāstu izlasē jaunatnei «Kļava lapa», «Liesma», Rīga, 1969.

Jautrais ermonists. Pirmpublicējums laikrakstā «Latvijas Kareivis», 1931. gada 80., 86., 92., 97., 103., 108., 118. numuros.

Māņticība. Pirmpublicējums krājumā. Arī «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā.

Daba. Pirmpublicējums žurnāla «Piesaule» 1930. gada

6. numurā.

Mana mīlestība. Pirmpublicējums žurnāla «Piesaule» 1930. gada 8. numurā.

Kāpēc viņa šāvās? Pirmpublicējums krājumā.

Smaržas. Pirmpublicējums žurnāla «Piesaule» 1930. gada 4. numurā.

Mušas. Pirmpublicējums žurnāla «Piesaule» 1930. gada 1. numurā. Ar virsrakstu «Lidotājs» A. Caka stāstu krājumā bērniem «Debesīs» (1938). Publicēts arī stāstu izlasē jaunatnei «Kļava lapa» (1969).

Eņģelis aiz letes. Pirmpublicējums laikrakstā «Latvijas Kareivis» 1930. gada 132., 138., 142., 148., 154., 160. numuros.

Spēle ar dzīvību. Pirmpublicējums krājumā.

Skudru pudele. Pirmpublicējums krājumā. Arī «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā.

AIZSLĒGTĀS DURVIS

Aleksandra Caka otrais stāstu krājums. Iznācis 1938. gadā apgādā «Grāmatu Draugs». Vāku zīmējis Nikolajs Puzirevskis.

Seši no krājuma stāstiem («Krēsls», «Reņģu Andrejs», «Kirils Sārtums», «Autobuss», «Labā nāve» un «Meitenes galva») tulkoti krievu valodā un ievietoti A. Čaka stāstu izlasē «Игра жизнью» («Liesma», Rīga, 1971). Stāsti «Kļavas lapa», «Aizslēgtās durvis» (ar virsrakstu «Neparasts atradums», «Varonis» un «Kafela kungs» krievu tulkojumā ievietoti A. Čaka stāstu izlasē «Кленовый лист» («Liesma», Rīga, 1972.).

Labā nāve. Pirmpublicējums laikrakstā «Darba Dzīve»

1938. gada augustā, 14.—16. num. trijos turpinājumos ar V. Ciesnieka ilustrācijām. Arī «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā. Krājumā stāsts, salīdzinot ar pirmpublicējumu, nedaudz koriģēts un papildināts ar dažām rindkopām.

Kalte. Pirmpublicējums krājumā.

Kļavas lapa. Pirmpublicējums «Daugavas Gadagrāmatā» 1938. gadā. Pēc tam «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā un jaunatnes stāstu krājumā «Kļava lapa» (1969). Vārda «kļava», «kļavs» lietojumā A. Čakam nav konsekvences. Arī citos stāstos sastopam paralēlformas — vīriešu un sieviešu dzimti. Pārsvarā Aleksandram Čakam tomēr forma «kļava», kaut gan latīņu, vācu, lietuviešu un krievu valodā «kļavs» ir vīriešu dzimtes lietvārds.

Stāsta manuskripts glabājas pie mākslinieka Mārtiņa Zaura kā dāvinājums. Par to sīkāk skat. M. Zaura atmiņas grāmatā «Redzu un dzirdu Aleksandru Čaku» (1970), 127.—128. lpp. Par stāsta tapšanas vēsturi lasām mākslinieka Aleksandra Junkera atmiņās «Vārdi par draugu» jau minētajā grāmatā.

Reņģu Andrejs. Pirmpublicējums krājumā. Arī «Izlase», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā.

Kirils Sārtums. Pirmpublicējums laikrakstā «Tēvijas Sargs» 1938. gada 22. jūlijā, 29. numurā, ar V. Vimbas vinjeti un diviem zīmējumiem.

Salīdzinot ar pirmpublicējumu, stāstā nākušas klāt dažas rindkopas, labots stils. Laikrakstā nobeiguma rindas: «Bet kas notika ar manu stāstu? Es to neuzrakstīju. Abus krustdēlus es ielūdzu pie sevis majas un izstāstīju viņiem notikumu ar Kirilu Sārtumu.

— Labi darīts, — uzslavēja mani māte, — viņi zinās, kā jādzīvo.

Aizslēgtās durvis. Pirmpublicējums krājumā. Ar virsrakstu «Savāds atradums» stāsts ievietots A. Čaka krājumā «Debesīs» (1938), izlasē jaunatnei» «Kļava lapa» (1969) un A. Čaka «Izlasē», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā ar pirmatnējo virsrakstu «Aizslēgtās durvis».

Notikums zāļu vakarā. Pirmpublicējums laikrakstā «Tēvijas Sargs» 1938. gada 24. jūnijā, 25. numurā, ar V. Vimbas ilustrācijām. Laikrakstā atšķirīgs nobeigums. Tur pēdējā rindkopa: «Bet par jauno pārdevēju un viņas brāli, kas arvien viens uz otru bija tik naidīgi, vairs nebilda neviens.»

Varonis. Pirmpublicējums krājumā. Arī grāmatā «Debesīs» (1938), «Izlasē», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā, jaunatnes stāstu krājumā «Kļava lapa» (1969).

Skaitītāj s. Pirmpublicējums krājumā.

Kafela kungs. Pirmpublicējums krājumā. Arī grāmatā «Debesīs» (1938) un jaunatnes stāstu izlasē «Kļava lapa» (1969). Stāsta rokraksts RLMVM, inv. nr. 40334.

Kafela kungs — reāla persona no dzejnieka bērnības. Viņš bijis fabrikas strādnieks, īstajā vārdā Kuļikovs, dzīvojis Čada-raiņu dzīvoklī Ģertrūdes ielā un nesis mazajam Sašam ik sestdienas dāvanas (šokolādes pudelīti), tāpēc zēns viņu nepacietīgi gaidījis pārnākam no darba.

Autobuss. Pirmpublicējums krājumā. Arī «Izlasē», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā.

Ziemassvētku kaujā. Pirmpublicējums krājumā. Par šo pašu tēmu arī A. Čaka apraksti «Tā bija dīvaina ziema» («Jaunākās Ziņas», 1938., 2.) un «Triecienā» («Jaunākās Ziņas», 1938., 3.), kas būtībā ir stāsta «Ziemassvētku kaujā» turpinājums apraksta žanrā.

Liktenis. Pirmpublicējums krājumā.

Meitenes galva. Pirmpublicējums krājumā. Ari «Izlasē», LVI, Rīga, 1861., 2. sējumā un jaunatnes stāstu krājumā «Kļava lapa» (1969).

Krēsls. Pirmpublicējums krājumā. Ari «Izlasē», LVI, Rīga, 1961., 2. sējumā.

DEBESĪS

Aleksandra Caka stāstu krājums (9 stāsti), kas iznāca 1938. gadā «Zelta Grauda» apgādā, būtībā uzlūkojams par izlasi, jo tajā uzņemti arī bērnu un jaunatnes tēmas stāsti no iepriekšējiem krājumiem «Eņģelis aiz letes» un «Aizslēgtās durvis». Tie ir «Debesīs», «Mušas» (ar virsrakstu «Lidotājs») no krājuma «Eņģelis aiz letes» (1935) un «Kļavas lapa», «Aizslēgtās durvis» (ar virsrakstu «Savāds atradums»), «Varonis» un «Kafela kungs» no krājuma «Aizslēgtās durvis» (1938). No jauna klāt nākuši tikai trīs stāsti: «Puskukulis maizes», «Lielā egle» un «Vīnogas». Krājumu ilustrējis N. Struņķis. Uz grāmatas apvāka neliela anotācija, kurā starp citu lasāms: «Vienkāršos, dzejiskos un pasakainos vārdos autors paver šinī grāmatā savu jauno varoņu dvēseli un pārdzīvojumus.

Visos stāstos cauri bērnu saulainajam smaidam mirdz prieks un augošie spēki dzīvotgribai.

Notikumi visai zīmīgi un psiholoģiski dziļi.

Darbība noris trokšņainā lielpilsētā ...»

Bērnu un jaunatnes prozai Aleksandrs Čaks bija nodomājis ziedot daļu sava talanta arī turpmāk. Iecerē palicis stāstu krājums «Kailo ceļgalu saule», no kura šeit uzņemti uzrakstītie stāsti «Brauciens uz Katlakalnu» un «Bailes».

Stāsti «Puskukulis maizes» un «Lielā egle» ievietoti A. Caka stāstu izlasē krievu valodā «Кленовый лист» («Liesma», Rīga, 1972.).

Puskukulis maizes. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1938. gada 2. decembrī, 735. numurā. Krājumā «Debesis» (1938) stilistiski labojumi.

Piemēram, «veikala īpašnieks» pārveidots par «smagnējais bodnieks». Līdzīgi: «Andrejam karsts, kūpošs ūdens nolīst pāri visam stāvam» — «Andrejam karsts, viņu apņem kā garaiņi». Krājumā «Debesīs» salīdzinājumā ar publicējumu «Atpūtā» svītrots Vilmas kliedziena raksturojums: «Vārdi paspruka paši no sevis kā palaidnīgi zvirbuļi.» Stāsts izdots arī sērijā «Bērnības bibliotēka», Latvijas laikrakstu un žurnālu izdevniecība, nelielā grāmatiņā «Divi draugi» kopā ar stāstu «Divi draugi» (1948).

Lielā egle. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1937. gada 24. decembrī, 686. numurā. Ari jaunatnes izlasē «Kļava lapa» (1969).

Vīnogas. Pirmpublicējums grāmatā «Debesīs» (1938). Arī izlasē «Kļava lapa» (1969).

Brauciens uz Katlakalnu. Pirmpublicējums laikrakstā «Jaunākās Ziņas» 1939. gada 27. maijā, 118. numurā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40955.

Bailes. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1939. gada 24. februārī, 747. numurā, ar Aleksandra Caka paraksta faksimilu. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 2492.

Divi draugi. Pirmpublicējums grāmatiņā «Divi draugi» sērijā «Bērnības bibliotēka», Latvijas laikrakstu un žurnālu izdevniecība, (1948). Arī izlasē «Kļava lapa» (1969).

Mātes sakta. Pirmpublicējums žurnāla «Bērnība» 1947. gada 9. numurā. Stāstu ilustrējis Jānis Kīns. «Divi draugi» un «Mātes sakta» ir Aleksandra Čaka padomju laikā rakstītie stāsti bērniem.

MANS VECAIS METELIS

Ar šādu nosaukumu Aleksandrs Čaks bija iecerējis stāstu krājumu par latviešu strēlniekiem. Rokraksta lapiņā ar virsrakstu «Nākošie noveļu un tēlojumu krājumi» (RLMVM, inv. nr. 40498) nosaukti desmit stāsti: «Plūmes un petroleja», «Štabs-kapteinis Irbēns», «Pudele», «Ziemassvētku naktī», «Krekls», «Atbrīvotāja stāsts», «Pēc sviesta», «Laimīgais izlūkojums», «Kucēns» un «Bārddzinis Ivanss». No pieminētajiem šeit uzņemti trīs. Vairāki iecerētie darbi palikuši uzmetumu līmenī. Arī daži publicētie neaizsniedz A. Čaka īsajai prozai raksturīgo psiholoģisko dziļumu, patēlo anekdotiskus gadījumus no strēlnieku dzīves, iezīmējot tajā bijušo nomales zēnu drastikas un vitalitātes līnijas, humoru, kas palīdz izturēt kara šausmas.

Savrup šai atlasē paliek stāsti «Saldā uzvara» un «Laimīgais malks» ar citu saturu. A. Čakam bijis padomā vēl viens stāstu krājums ar virsrakstu «Laimīgais malks». Cik vērojams, tie atkal būtu stāsti ar padziļinātu varoņu psiholoģijas analīzi. Stāsts «Saldā uzvara» tiecas uz šo grupu.

Pēc sviesta. Pirmpublicējums laikraksta «Tēvijas Sargs» 1940. gada 22. martā, 12. numurā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40949.

Pudele. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta» 1940. gada 15. martā, 802. numurā. Rokraksts RLMVM, inv. nr. 40947.

Plūmes un petroleja. Pirmpublicējums laikraksta «Tēvijas Sargs» 1940. gada 17. maijā, 20. numurā. Ilustrējis Sigismunds Vidbergs. Rakstīts 1940. g. 24. aprīlī. Manuskripts RLMVM, inv. nr. 40351.

Saldā uzvara. Pirmpublicējums laikraksta «Jaunākās Ziņas» 1939. gada 22. jūnijā, 138. numurā, ar apakšvirsrakstu «Jāņu stāsts».

Laimīgais malks. Pirmpublicējums žurnāla «Atpūta»

1939. gada 23. jūnijā, 764. numurā.

Arnolds Bumanis

SATURS

Dzejas par vecajiem latviešu strēlniekiem

Lūzums..........

Divas stundas no manas dzīves .

Sprediķis Piņķu baznīcā.....

Vēlais viesis.......

Nāves salas velns......

Pēdējais svētvakars......

Dvēseļu zvejnieks......

Suns kaskā........

Pirksts.........

Rezervē .........

Iesvaidījums.......

Eņģelis aiz letes

Kukaiņu karaliene .

Debesīs.....

Jautrais ermonists . Māņticība ....

Daba.....

Mana mīlestība .

Kāpēc viņš šāvās? . Smaržas.....

Mušas......

Eņģelis aiz letes .... Spēle ar dzīvību .... Skudru pudele ....

Aizslēgtās durvis

Labā nāve .....

Kalte......

Kļavas lapa.....

Reņģu Andrejs .

Kirils Sārtums .

Aizslēgtās durvis Notikums zāļu vakarā .

Varonis......

Skaitītājs.....

Kafela kungs . . . .

Autobuss.....

Ziemassvētku kaujā .

Liktenis......

Meitenes galva .

Krēsls......

Debesīs

Puskukulis maizes .

Lielā egle.....

Vīnogas ......

Brauciens uz Katlakalnu

Bailes......

Divi draugi.....

Mātes sakta.....

Mans vecais metelis

Pēc sviesta.......

Pudele........

Plūmes un petroleja.....

Saldā uzvara......

Laimīgais malks......

Komentāri. Arnolds Būmanis

Александр Ч а к СОЧИНЕНИЯ в пяти томах Том четвертый

Издательство «Лиесма»

Рига 1974

На латышском языке Составитель Арнольд Буманис Художник М. Осис

Aleksandrs Čaks RAKSTI PIECOS SĒJUMOS IV sējumr

Redaktore Z. Līce. Māksi, redaktors A. Ga-leviuss. Teliņ, redaktore D. Reigase. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1974. g. 28. martā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 11. septembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X100/32. 15 fiz. iespiedi.; 19,5 uzsk. iespiedi.; 21,03 izdevn. 1. Metiens 25 000 eks. JT 19488. Maksā 1 rbl. 9 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 399/26523-Klm-2. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 1101-D.

Content

Čaks Aleksandrs Raksti 4 sējums

Dzejas par vecajiem LATVIEŠU STRĒLNIEKIEM

LŪZUMS

DIVAS STUNDAS NO MANAS DZĪVES

SPREDIĶIS PIŅĶU BAZNĪCA 1

VĒLAIS VIESIS

NAVES SALAS VELNS

PĒDĒJAIS SVĒTVAKARS

DVESEĻU ZVEJNIEKS

SUNS KASKĀ

PIRKSTS

REZERVE

IESVAIDÏJUMS

PROZA

Eņģelis aiz letes

KUKAIŅU KARALIENE

DEBESĪS

JAUTRAIS ERMONISTS

MĀŅTICĪBA

MANA MĪLESTĪBA

KAPEC VIŅA ŠĀVĀS?

SMARŽAS

MUŠAS

EŅĢELIS AIZ LETES

SPĒLĒ AR DZĪVĪBU

SKUDRU PUDELE

Aizslēgtās durvis

LABĀ NĀVE

KALTE

KĻAVAS LAPA

REŅĢU ANDREJS

AIZSLĒGTĀS DURVIS

NOTIKUMS ZĀĻU VAKARĀ

VARONIS

SKAITĪTĀJS

KAPELA KUNGS

AUTOBUSS

ZIEMASSVĒTKU KAUJĀ

LIKTENIS

MEITENES GALVA

KRĒSLS

Debesīs

PUSKUKULIS MAIZES

LIELĀ EGLE

VĪNOGAS

BRAUCIENS UZ KATLAKALNU

BAILES

DIVI DRAUGI

MĀTES SAKTA

Mans vecais mētelis

PĒC SVIESTA

PUDELE

PLŪMES UN PETROLEJA

SALDĀ UZVARA

LAIMĪGAIS MALKS

KOMENTĀRI

SATURS