Koreckis Danils

Savējo loks

DANILS KORECKIS

SAVĒJO LOKS

>

Veltu savam dēlam Arkādijam

..

BARKENTĪNA «KAIFS»

Jau labu laiku es pa logu vēroju garām slīdošās meža ainavas, kas pēc neizprotamās administratīvi teritoriālās loģikas veidoja nosacītos pilsētas vaibstus. Caur biezo, noputējušo stiklu apkārtējā pasaule šķita blāva un vienmuļa, un pēkšņi es to spēcīgi izjutu. Vai tas būtu nogurums?

Atlaidies pret cieto atzveltni, izvilku no portfeļa Va-ļoka beidzot atnesto biezo, daudzkārt pārlasīto kabatas formāta grāmatu.

«...Šis sapnis vajā mani jau daudzus gadus: maza auguma Ledas iemītnieks zilā ādas vestē un smailā cepurē — nevis zem saldējamās kameras caurspīdīgā vāka, bet gan dabiskos apstākļos, gleznainā ainavā, spožai rūsganai saulei spīdot, — iznāk no zila paugura aizsega mums pretī; Goriks un es, neko nenojauzdams, labsirdīgs, gar sāniem nolaistām rokām, nepagūdams...»

Es dievinu fantastiku, taču grāmatas ir reti dabūjamas, arī laika nav, citādi būtu lasījis cauru dienu, un ja vēl izdotos atlaisties... Taču nākamajā stacijā jākāpj laukā. Cilvēku vagonā nebija daudz, saprotams — darbdiena, un es sadzirdēju, kā Vaļoks un Pjotrs pāri celiņam spriež par dažādām republikām un apdzīvotajām vietām, algām un izredzēm tikt pie dzīvokļa un, minēdami dažādas iestādes mūsu un ar to saistītajās sistēmās, dzīvi diskutē par to, vai ir vērts censties pēc uzplečiem un, ja ir, tad — pēc kādiem. Tas bija saprotams — pirmsdiplo-ma praksei sekos sadale.

Es pārsēdos pie viņiem.

— Ejiet uz advokātiem — brīvas profesijas pārstāvji, un algas — lai Dievs dod katram tādas!

Valentīns saviebās.

— Deldēt bikses un katram draņķim sniegt roku! Ne jau nauda dara laimīgu...

Viņš savā maksimālismā bija nelokāms. Spriedumi — galēji, nekādas nosacītības. Iepazīstoties bija pārsteidzis — Vaļoks. Piektkursnieki parasti uzsver savu briedumu, stādoties priekšā vārdā un tēva vārdā. Pjotrs pat — pamēģini tikai uzrunāt viņu par Petrušu.

— Un tu, Pjotr, — vai neesi vēl izlēmis?

— Algai arī ir liela nozīme. Un to, kā sveicināties ar aizstāvamajiem, katrs nosaka pats. Tomēr izmeklēšana ir interesantāka...

Loģiska, pārdomāta atbilde. Viņi ir viena vecuma, taču jau tagad atšķirība ir jūtama. Viens — aktīvs, tiešs, atbild bez domāšanas, nebaidās izteikt savu viedokli, ģērbies sportiski nevērīgi kā lielākā tiesa viņa vienaudžu. Otrs — nosvērts, pamatīgs, ar spriedumiem nesteidzas, apsver katru vārdu — vai teiktais būs vietā, vai patiks, ģērbjas pēc principa, ka pirmais iespaids ir galvenais: kurpes, bikses, krekls — viss ieturēts oficiāli lietišķā stilā, kolīdz kļūs vēsāks — katrā ziņā apvilks svārkus un uzliks kaklasaiti.

Noskaņojums pirms sadales abiem bija aptuveni vienāds, taču es jau tagad droši varēju pateikt — Vaļoks kļūs par izmeklētāju vai, visticamāk, detektīvu. Pjotrs droši vien pievērsīsies tiesību jomai tautsaimniecības nozarē — sākumā būs juriskonsults, ar laiku kļūs par juridiskās daļas vadītāju; uzkrājis pieredzi, pārcelsies uz arbitrāžu vai iekļūs advokātu kolēģijā. Vai mazums interesantu amatu!

Celieties, pēddziņi, citādi vēl palaidīsim garām staciju!

Vaļoks atsperīgi pielēca kājās, strauji atrāva durvis uz vējtveri, pirmais nolēca uz perona. Aiz viņa arī mēs izkāpām uz tīrās betona platformas.

Gaisā jautās svaigums, stacija bija tukša, vienīgi līdzās kasei meitene baltā priekšautiņā pārdeva saldējumu. Pēc mirkļa viņai blakus jau rēgojās Vaļoka rudais cekuls, pabālējušais krekliņš un apdilušie džinsi. Kad mēs bijām tikuši pāri sliedēm, viņš jau nāca pretī ar trim eskimo.

— Veseli ēduši! Izrādās, ka Zolotovu vasarnīcu te zina katrs. Mums jāiet pa šo taciņu.

Vaļoks bija pareizi noskaidrojis ceļu, pēc pusstundas mēs sasniedzām mērķi. Vasarnīca slējās uz paugura lielas pļavas vidū un savā ziņā patiesi līdzinājās trauksmainam senlaiku kuģim.

— Ko tā atgādina, puiši?

— Vasarnīcu, — prātīgi atbildēja Vaļoks. — Ko gan citu?

— Piebildīsim, ka superīgu vasarnīcu, — Petja piemetināja.

Mans iespaids bija izskaidrojams tādējādi, ka es jau zināju, kā ārpilsētas savrupmāju dēvēja Valērijs Zolo-tovs un viņa draugi, lai gan pusotrstāva celtnes līnijās bija jaušama netverama līdzība admirāļa Dreika laiku burinieku aprisēm. Ēkas izvietojums, izcēlums apkārtējā vidē, kā dēļ tā itin kā peldēja slīpajos saules staros, kas spiedās cauri resno masta priežu kuplajiem kroņiem, vēl pastiprināja efektu. Protams, tam visam pamatā bija nevis veiksmīga nejaušu apstākļu sakritība, bet gan smalki arhitekta aprēķini.

Divus metrus augstās sētas dēļi cieši piegulēja cits citam, neatstājot vietu spraugām, un droši vien bija tikpat labs aizsegs kā mietu žogs, aiz kura «Bagātību salas» varoņi atšaudījās no pirātiem. Es pasmīkņāju par asociatīvās domāšanas piemēra tēlainību.

Vārtiņiem nevajadzēja būt aizslēgtiem, un tiešām — bronzas rokturis viegli padevās un slēdzene atvērās.

Prāvais zemes gabals izrādījās pagalam nolaists, lai gan varēja redzēt, ka tas piedzīvojis arī labākus laikus. Asfalta lente savienoja vārtus ar garāžu, ķieģeļiem izlikti celiņi vijās gar uzartām vagām un nedzīvām puķu dobēm, apņēma ēku un aprāvās pie koka pirtiņas maza, taču apbrīnojami tīra dīķa malā.

— Nav peļami iekārtojušies ļautiņi, dzīve uz goda, — ierunājās Vaļoks. — Pūties tik pie dabas krūts, sutinies pirtiņā, peldies dīķītī — sapnis!

— Admirāļa villa, kāds tur brīnums, — vīzdegunīgi atsaucās Pjotrs, un pēc toņa bija jāsaprot, ka viņš ne mazums tādu redzējis un ne par ko ievērības cienīgu to neuzskata. Kā jau biju paguvis pamanīt, Pjotram patika atstāt pieredzējuša cilvēka iespaidu.

Dīķa spoguļgludā virsma pievilka skatienu, un es no-tupos pie paša ūdens. Tagad varēja redzēt, kā saules stari, lūzdami caurspīdīgajā un tāpēc neredzamajā šķid rajā stiklā, izgaismo nelīdzeno, akmentiņiem nosēto dibenu. Vieglītēm noplanēja sausa lapa un palika, tikai mazuliet sakustinādama saulaino caurspīdīgumu virs nelīdzenā, raibā pamata.

— Pie krasta būs kādi divdesmit centimetri, bet paša vidū — savi pusotra metra, — es lēsu dziļumu.

Vienā vietā, tur, kur ūdenstilpes malu skāra ieapaļa koka lapotne, rēgojās necaurredzams melnums, kā slēpdams bezdibenīgu atvaru.

Jau ieraugot villu no tālienes, man iešāvās prātā, ka tā atgādina materializējušos sapni par vientuļu, klusu un mierīgu vietu, kur laiks nav sadalīts pa minūtēm, nav iesprostots visneiedomājamākos plānos un grafikos un nemēdz savilkties spraigā atsperē, paātrinot savu skrējienu, kad nemanāmi palido stunda pēc stundas, diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas, bet rit vienmērīgi un rimti, kā laikam pieklājas... Kur nav neatliekamu pasākumu, steidzamu izsaukumu, nervozu — diena vai nakts — telefona zvanu, kas nevar tikt ieplānoti un tāpēc izsit no paredzētā notikumu ritma, nav vesela blāķa svarīgu, atbildīgu un nekavējoties risināmu jautājumu un simtiem citu lietu, kas ikdienas dzīvi padara līdzīgu vāveres skrējienam ritenī. Tagad, tupot dīķa malā, es pārliecinājos, ka šī patiesi ir tā vieta. Šeit rāmā un nomierinošā klusumā ir iespējams atslēgties no neredzamā sakaru kabeļa, kas tevi saista ar savu un apgabala prokuratūru, milicijas dežūrdaļu, izmeklēšanas izolatoru un citām iestādēm, kurām var tevi steidzami ievajadzēties jebkurā diennakts stundā.

Šeit var aizmirst izmeklēšanas un aizturēšanas termiņus, izmest no galvas neskaitāmo apsūdzēto, aizdomās turēto, liecinieku liecības, nedomāt par lietu kvalifikāciju un perspektīvu tiesā, nelauzīt galvu par desmitiem izmeklēšanas virzienu variantu, domās nepārci-lāt priekšā stāvošo nopratināšanu taktisko paņēmienu arsenālu... Var beidzot pārtapt jaunā veidolā un no izmeklētāja, sarežģīta valstiska mehānisma svarīga posma, kļūt vienkārši par pilsoni J. V. Zaicevu. Un augām dienām sēdēt šajā omulīgajā vietiņā un raudzīties spo-gu[gludajā ūdens virsmā tāpat vien, neko nedomājot, lai pamazām atbrīvotos no milzīgās dažnedažādas informācijas gūzmas — faktu, notikumu, uzvārdu, iesauku, tālruņu numuru un tamlīdzīgu blēņu mudžekļa, lai šis zemes stūrītis attīrītu no visos šajos gados uzkrātās negatīvās enerģijas... Un turklāt vēl lai augstu virs galvas zilajās debesīs peldētu viegli spalvu mākoņi...

Paraugos debesīs. Mākoņi tur ir. Tieši tādi, kādus biju iedomājies.

Es saņēmu sevi rokās, tam bija nepieciešama zināma piepūle—jūtams, ka jau gadu neesmu bijis atvaļinājumā un visu šo laiku tiku strādājis ar nopietnām, smagām lietām.

— Uz priekšu, gvardi! — tēlodams nepagurstošu velna pulveri, es uzsaucu domās iegrimušajiem puišiem. — Apskate turpinās!

Aiz pirtiņas uzgājām milzīgu, līdz augšai ar portvīna pudelēm pilnu kasti. Arī garāžā atradās trīs pudelēm piebāzti maisi. Taču visā visumā pagalma apskatei nebija nekādas jēgas.

Kad pienācām pie ārdurvīm, villa jau vairs nešķita tā vieta, kur gribētos atslābt pēc ikdienas kņadas. Varbūt tāpēc, ka zīmoglakas spiedogs piešķīra durvīm kroņa izskatu, vēstīja ko nelāgu, bet varbūt ieslēdzās neapzināts mehānisms, kas pārslēdza smadzenes no gremdēšanās svētlaimīgās pārdomās uz priekšā stāvošo konkrēto darbu.

Es bez pūlēm atradu saišķī īsto atslēgu un, norāvis zīmogu, pagrūdu durvis. Pirmajā stāvā izvietotas dienesta telpas, virtuve, kabinets un zāle, bet augšā — guļamistabas un ziemas veranda. Taču, pārkāpjot slieksnim, mēs vispirms attapāmies nelielā priekšnamā divviru durvju priekšā, pie kurām bija plāksnīte «kopkajīte».

Kopkajītē bija piesmacis, smags gaiss, kur jaucās kopā alkohola dvinga, tabakas dūmi un bojāta ēdiena dvaka. Nezinu, kā mani pavadoņi, taču es šajā smaku jūklī uztvēru vēl vienu. Agrāk, iekams sāku strādāt par izmeklētāju, domāju, ka vārdkopa «nāves smaka» ir nekas vairāk kā tēlaina metafora, taču vēlāk pārliecinājos par pretējo. Nāvei ir pat divējas smakas — reāli saožamā un psiholoģiskā, ar apziņu uztveramā, kas rada īpašu attieksmi pret vietu, kuru tā piemeklējusi. Pirmās var arī nebūt, taču otra ir tās neizbēgama pavadone.

Kopkajītē nāves smaka cēlās no rupji ar krītu uz paklāja ieskicēta silueta, kas attēloja guļoša cilvēka ķermeņa kontūras.

Tā kā es biju lasījis protokolu, tad ļoti skaidri varēju iztēloties pozu, kādā bija gulējis nogalinātais. Patiesību sakot, notikuma vietas sākotnējā apskate bija veikta kvalitatīvi, taču tā vairāk koncentrējusies uz līķi, veltot maz uzmanības apkārtējiem apstākļiem, kas izskaidrojams ar laika deficītu, kāds ir dežurējošajam izmeklētājam, jo nākamais notikums jau min uz papēžiem — lielā pilsētā vienas nakts laikā notiek daudzkas...

Tomēr protokols bija sastādīts pietiekami sīki un pamatīgi, tā ka principā varētu ar to aprobežoties, taču es biju radis detalizēti izpētīt notikuma vietu. Telpas izskats, istabu un dienesta telpu daudzums un izvietojums, iekārtas priekšmeti — tam visam bija lineārie mēri, svars un tamlīdzīgi kvantitatīvie rādītāji, taču ir arī kvalitatīvās īpašības, kuras nevar nedz izmērīt ar metramēru, nedz nosvērt un kuras neatspoguļos neviens protokols.

— Sāksim apskati, — es vērsos pie saviem pavadoņiem. — Tā kā par pieaicinātajiem lieciniekiem var būt ikviens lietā neieinteresēts pilsonis, uzaicinu jūs izpildīt šo uzdevumu. Jūs taču neesat ieinteresēti lietā?

— Nepavisam ne! — Pjotrs apgalvoja.

— Lieliski. Vai pieaicināto liecinieku tiesības un pienākumi jums ir zināmi?

— Saprotams, — Vaļoks atbildēja, Pjotrs apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Ja tā, tad ķersimies pie darba. Tikai vispirms atveriet logu. Smakas mēs visviens neanalizēsim — te ir cits gadījums, tā ka nenāktu par ļaunu izvēdināt.

Viegls caurvējš aši izvējoja sasmakušo gaisu, uzreiz kļuva vieglāk elpot. Ar smakām nav grūti tikt galā, tā-pat var sakārtot istabu, novākt bojātā ēdiena traukus, glāzes ar alkohola paliekām un pat ar mitru lupatu notīrīt baiso krīta siluetu.

Taču pat visrūpīgākā uzkopšana nepalīdzēs atbrīvoties no tā, kas mājīgo ārpilsētas vasarnīcu pārvērtis notikuma vietā. Nu tā vairs nav vienīgi komfortabla atpūtas vieta, bet gan nams, kuram ir baiss noslēpums, nams ar spoku. Varu derēt, ka Zolotovi pārdos vasarnīcu, turklāt visai drīz. Ne velti uz aicinājumu braukt šurp kopā ar mums ģimenes galva atbildēja ar kategorisku noliegumu: «Ko jūs runājat! Pēc visa, kas tur noticis... Brauciet, lūdzu, paši...»

Kopkajīte bija plaša, gaiša istaba. Trīs mīkstie krēsli, žurnālu galdiņš, dekoratīvais elektriskais kamīns-bārs, magnetofons. Labajā pusē pie loga — četrām personām klāts galds.

— Nu, pēddziņi! Ko teiksit?

— Šeit uzturējušās smēķējošas sievietes, — Pjotrs secināja.

Taisnība. Pelnutraukā bija divdesmit divi Marlboro izsmēķi: divpadsmit — ar lūpu krāsas pēdām, septiņi no tiem — nosmēķēti līdz filtram.

— Un ja paraktu dziļāk?

— Var domāt, ka dzēruši vieni, bet uzkoduši citi cilvēki.

— Pareizi! Tu esi nazis, Vaļok!

Pudeles greznotu ikvienu bāru. Camus, Martel — pašā dibenā bija atlicis pēc spirta dvakojošs šķidrums. Bordeaux — te ari kaut kas klunkšķēja. Skaista — kā kristāla — plakana pudele ar melnu etiķeti bija tukša. Divas tukšas šampanieša pudeles.

Toties uzkodas bija gluži no citas operas — lēti konservi, vārītā desa, kabaču ikri, kausētie sieriņi. Dīvaini.

— Vai īpašnieks ir jūrnieks?

Pjotrs pētīja lielu gravīru — fregate ar piepūstām burām, sasvērusies straujā halzē, lielgabala stobri tīti dūmu mutuļos. Uz žurnālu galdiņa dižojās meistarīgi izgatavots burinieka modelis, virs tā — senatnīgs stūres rats. Lūk, vēl viens jūrnieku romantikas atribūts — dunča maksts pie sienas. Tā paša dunča, kurš tagad guļ manā seifā.

— Pats īpašnieks nē, bet kāds ģimenē — droši vien. Turi mērlenti. Tā, līdz durvīm — divi metri sešdesmit...

Negaidīti atskanēja tālruņa zvans.

«Telefons vasarnīcā ir retums,» pazibēja doma, es iegāju kabinetā un pacēlu klausuli.

— Vai viss kārtībā? — vīrieša balss painteresējās.

— Jā, — es atbildēju. Nevarēju taču vaicāt, ko viņš domā ar «kārtību».

— Okei. — Atskanēja pīkstieni. Saruna bija beigusies.

Apskate un protokolu, plānu un shēmu sastādīšana aizņēma stundu pusotru. Bijām gandrīz beigusi. Es uzkāpu augšstāvā, ielūkojos divās mazītiņās istabiņās ar gultām, izgāju uz verandas. No šejienes pavērās nomierinošs skats uz apkārtējo ainavu, un jāteic, ka no augšas tā izskatījās vēl gleznaināka. Pār pļaviņu uz vasarnīcas pusi nāca cilvēks.

Es atkāpos verandas dziļumā, taču tūdaļ aptvēru, k, saulē atstarojošais stikls dara mani neredzamu.

Kas tas varēja būt? Visticamāk, kāds no saimniekiem, iespējams, pats Zolotovs, vecākais. Lai gan — nē. Kaut arī biju runājis ar viņu tikai pa telefonu un tāpēc nevarētu pazīt, šis cilvēks bija daudz jaunāks — sportisks augums, sparīgi roku vēzieni... Seju neizdevās saskatīt. Kad pienāks tuvāk...

Taču, kad svešinieks pienāca tuvāk, žogs noslēpa viņa seju skatienam.

Es nokāpu lejā un kopā ar praktikantiem izgāju uz lieveņa, lai sagaidītu nācēju, taču pagāja viena minūte, divas, trīs, bet pa vārtiņiem neviens neienāca.

— Palūkojiet, puiši, kur viņš nozuda.

Palicis viens, es aši izvilku grāmatiņu, iezvēlos krēslā, gurdi izstiepu kājas.

«...Mēs bijām beidzamā maiņa, kas izkāpa uz Ledas. Šis fakts nebija zināms nevienam uz Zemes, atskaitot šauru ekspertu loku, kam bija iespēja piekļūt pārskatiem, videoierakstiem, paraugiem un citiem materiāliem, ko bijām savākuši mēs un divas pirmās ekspedīcijas. Oficiāli planēta tika uzskatīta par neapdzīvotu un apgūšanai nederīgu augstā dabiskās radiācijas fona dēļ...»

Kaut kas novērsa manu uzmanību, es ieklausījos. Klusa, trula skrapstoņa te noklusa, te atskanēja no jauna. Ķirmis! Es piegāju pie sienas un uzmanīgi aplūkoju līdzeno koka virsmu. Un tiešām. Viens caurumiņš, otrs, trešais... Un cik eju nav jau izlīkumots tur iekšienē! Izrādījās, ka vasarnīcas ēka ir slima...

Atgriezās Vaļoks un Pjotrs.

— Nevienas dzīvas dvēseles, mēs apskrējām visapkārt. Droši vien viņš būs gājis kur citur.

— Var jau gadīties. Taču taciņa ved tieši uz vārtiem, nekur citur pa to nevar aiziet.

Es nofotografēju visas telpas, noņēmu no sienas dunča maksti. Sekodams pēkšņi pazibējušai domai, atlēju sanumurētos flakonos alkohola paraugus no eksotiskajām pudelēm. Šķiet, ka nu būs viss, var pabeigt iesākto protokolu.

Kad izgājām uz ielas, saule jau bija paslēpusies aiz kokiem. Es izdarīju vēl pāris uzņēmumu — villas kopskatu un iespējamās pieejas tai. Gribējās ēst, taču priekšā stāvēja atceļš līdz stacijai, elektriskā vilciena gaidīšana un vēl...

— Kāpēc jūs nebraucat ar mašīnu? — Pjotra domas darbojās tādā pašā virzienā.

— Tāpēc, ka ar to brauc prokurors, — es sniedzu izsmeļošu atbildi un sagatavojos nākamajam jautājumam, taču tas nesekoja. Bija jūtams, ka puiši ir noguruši.

Vilcienā es skatījos pa kreisās puses logu. Tur aiz kokiem patika uzturēties Valērijam un viņa draugiem, un atpūta droši vien izdevās uz goda, ne velti viņi villai bija devuši vārdu Barkentīna «Kaifs».

Nosaukumā bija jaušama fantāzija, atjautība, vārds «kaifs» tika izrunāts pareizi, bez bieži sastopamās kļūdas.

Izglītoti, simpātiski, pozitīvi jaunieši ar bagātu iztēli... Un tomēr viens no ballītes dalībniekiem patlaban guļ morgā uz auksta akmens galda, bet otra ir ieslodzīta smacīgā kamerā...

Mežs atkāpās, un es ieraudzīju pazīstamo namu pakalna galā. Tas man atgādināja grimstošu burinieku.

BARKENTINAS EKIPĀŽA

Smagās tērauda durvis aiz muguras žvadzēdamas aizcirtās. Šķērsojis šauru un dziļu kā aka pagalmu, izgājis cauri arkai, es nokļuvu uz plaša prospekta. Te spīdēja saule, pa saviem maršrutiem braukāja trolejbusi, šaudījās automobiļi, savās gaitās steidzās gājēji — vārdu sakot, ritēja parasta ikdienas dzīve.

Īslaicīgās aizturēšanas izolators atradās pagalma dziļumā, un neviens no garām ejošiem cilvēkiem pat nenojauta, ka tepat, kādu pussimt metru attālumā, eksistē gluži cita pasaule ar dienu un nakti degošām elektriskajām lampiņām dienas gaismas vietā, ar drūmu toņu eļļas krāsām klātām sienām, žvadzošām slēdzenēm un smacīgu, lai gan darbojās ventilācija, gaisu, kur jaucās kopā cilvēka sviedru, karbola un vēl kaut kāda nenosakāma smaka — specifisks kameras smārds, ko nespēja izkliedēt pat ik dienas veiktā tīrīšana.

Nopratināšana, var teikt, neizdevās. Marina Veršiko-va sniedza liecību, parakstīja protokolu, taču nodibināt ar viņu kontaktu tā arī neizdevās, neizdevās aprunāties no sirds, kad izmeklēšanā esošais ne tikai stāsta par izdarīto, bet arī pauž emocijas, kas atspoguļo viņa attieksmi pret nodarījumu, kad neviļus atklājas nozieguma motīvi un mērķi, kuru dēļ tas ticis pastrādāts.

Veršikova nemitīgi raudāja un caur asarām izmocīja, ka —jā, viņa dūrusi Petrenko ar dunci, par ko — neatceroties, jo bijusi piedzērusies. Nogalināt neesot gribējusi un, kā viss noticis, pateikt nevarot.

Domās nogrimis, es nemanot biju nosoļojis trīs kvartālus līdz savai iestādei. Augstas, masīvas durvis, ar linoleju noklātas kāpnes dūralumīnija stūrīšiem pakāpienu galos. Prokurors — labs saimnieks — desmit darba gados bija pilnīgi pārbūvējis veco, nolaisto ēku, tiktāl to labiekārtodams, lai katram darbiniekam būtu savs kabinets. Tad sākās apdare — durvis no abām pusēm lika apsistas ar dermatīnu, tika ieklāts jauns parkets, atjaunotas mēbeles.

Citi prokurori mūs apskauda telpu dēļ un brīnījās par šefa apsviedīgumu. Viņš savukārt turpināja slīpēt savu garabērnu — parādījās aizkari, karnīzes, storas, parkets tika regulāri lakots, ik gadu veikts kārtējais remonts — balsināšana, krāsošana...

Tagad mūsu prokuratūra spīd un laistās kā Lieldienu ola, tā ka ēkā ir patīkami ieiet. Protams, ne jau visiem — tikai darbiniekiem. Vārdu sakot — ir radīti visi apstākļi, lai strādātu. Un ja tā — var prasīt arī rezultātu. Šefs ir varens stratēģis. Un prasīt viņš prot.

— Jurij Vladimirovič, Pāvels Porfirjevičs jūs visu ritu meklē. — Kāpņu augšgalā stāvēja mašīnrakstītāja Simočka. Viņai kājās bija jaunas sandalītes, es ievēroju graciozos manikirētos pirkstiņus ar sarkani lakotiem nagiem un notvēru sevi pie domas, ka man ir patīkami viņu uzlūkot.

Te nu bija! Simočka ieradās pie mums pirms trim gadiem, tik tikko sasniegusi pilngadību, tāda dūšīga mātes meitiņa ar apaļu piemīlīgu sejiņu un sārtiem vaidziņiem. Viņa bija čakla, akurāta un izpildīga, ātri iekļāvās kolektīvā un kļuva visu mīlule, taču tā arī tika uzskatīta par nepieredzējušu bērnu, kuru var aprūpēt, cienāt ar šokolādi, iztaujāt par nākotnes plāniem, pamācīt...

Un labvēlīgi tēvišķās attieksmes stereotips pret Si-močku gadu gaitā nebija mainījies, vēl jo vairāk tāpēc, ka tajā katlā, kurā mēs visi vārāmies, laiks skrien vēja spārniem un nav vaļas sevišķi skatīties apkārt un vērot citam citu. Pat tad, kad pavisam nesen ievēroju, ka viņai ir skaistas rokas, es par to nedomāju, tikai apziņa fiksēja vēl vienu redzes uztvertu faktu, noglabādama to savā bezgalīgajā krātuvē. Un tagad es ievēroju, ka man ir patīkami viņu uzlūkot.

— Paldies, Simočka, es tūdaļ pie viņa ieiešu.

Viņa devās uz savu telpu, bet es brīdi pakavējos kāpņu laukumiņā, noraudzīdamies viņai pakaļ. Trīs gadi bija darījuši savu, un Simočka bija izvērtusies par ļoti skaistu sievieti ar lielisku figūru. Nebijis es desmit gadus vecāks un turklāt precējies, labprāt ar viņu paflirtētu. Interesanti, vai kāds viņai ir izteicis komplimentu par skaistām kājām?

— Sima! — Viņa atskatījās jau pašā garā gaiteņa galā, sejā parādījās saspringtas uzmanības izteiksme — tā jauniņas meitenes mēdz reaģēt, kad tās uzrunā vecāks cilvēks.

— Vai tu pārrakstīji apsūdzības rakstu?

— Jā, tūlīt atnesīšu.

Viņa rakstīja labi, bez kļūdām, es acīm pārskrēju dokumentam, parakstīju visus četrus eksemplārus un vienu pievienoju iepriekšējā dienā pabeigtajai lietai. Nu varēju iet pie šefa. Interesanti zināt, kam viņam manis ievajadzējies?

Prokurors bija labā omā, to es sapratu uzreiz, kolīdz viņš atņēma sveicienu.

— Var sūtīt uz tiesu. — Es noliku viņam priekšā uz galda pabeigto lietu.

— Tā, tā... — Pāvels Porfirjevičs pameta skatienu uz vākiem. — Ivancovs un Zamorins, laupīšana, divas zādzības, automašīnas aizbraukšana un nepilngadīgo iesaistīšana. Vesela buķete... Neko jaunu neesat uzgājuši?

— Kā ne. Ivancovam nākušas klāt divas dzīvokļu apzagšanas epizodes, bet Zamorinam — sazagtā realizēšana. Neko vairāk viņiem nevar pierādīt, es pārbaudīju no visām pusēm.

— Labi, labi... Vai Ivancovs tā arī neatzinās?

Es aizvien esmu apbrīnojis šefa fenomenālo atmiņu, viņš ne vien paturēja prātā visas izmeklēšanā esošās lietas, bet arī atcerējās to būtību, orientējās noziegumu apstākļos, zināja apsūdzēto un liecinieku nostāju.

— Neatzinās. Tas lai paliek viņa ziņā, nav jau nekāds zaļknābis. Šoreiz dabūs atbildēt par visiem grēkiem.

Belovs izlasīja līdz galam apsūdzības rakstu, pašķirstīja biezo sējumu un ar plašu vēzienu parakstījās zem vārda «apstiprinu».

— Un kā sokas ar slepkavību Zolotovu vasarnīcā?

— Vakar veicu papildu apskati, šodien nopratināju aizdomās turēto...

— Viņas uzvārds ir Veršikova, ja nemaldos. — Šefs nekad nemaldījās un to zināja, viņš tikai gribēja nodemonstrēt savu informētību un spožo atmiņu. — Ko viņa saka? Vai atzīstas?

— Atzīstas gan, taču visai dīvaini. Nodūrusi esot, kā — neatceroties, nav neviena pieturas punkta...

— To var saprast — ballīte, iedzeršana... Visā visumā

V

lieta nav sarežģīta. Šomēnes vajadzētu pabeigt.

Šefs vērīgi raudzījās manī. Viņš bija masīvs, ietekmīga izskata vīrietis paraupjiem sejas vaibstiem, un viņam piemita paradums pētīgi raudzīties sarunas biedrā. Vienu aci viņš bija zaudējis karā, taču protēze bija veiksmīgi piemeklēta un es ilgu laiku nespēju atšķirt, kura acs ir īsta, kura — stikla, tāpēc jutos neveikli, kad viņš tik cieši mani vēroja.

— Vēl kas... Pie manis bija atnācis Zolotovs, vecākais...

Pa kuru laiku viņš to bija paguvis?

— ...un lūdza izturēties pret viņiem pēc iespējas delikāti. Viņi ir cienījami ļaudis un jau tā jūtas šokēti, bez tam vēl izmeklēšana, pavēstes, runas, nu, jūs jau pats saprotat... Tāpēc centieties viņus pēc iespējas mazāk traumēt. Varbūt nemaz nebūs vajadzības viņus nopratināt...

— Tāda vajadzība jau ir! — Man šādas runas nepatika.

— ...bet, ja tāda vajadzība rastos, var uzaicināt pa telefonu, tā teikt, delikātāk. Mums pret cilvēkiem jāizturas iejūtīgi, ar sapratni...

Tas jau izklausījās pēc morāles, kuras lasīšanu šefs vareni pieprata. Un, lai gan lielākoties viņš skandēja banālas frāzes, tieši tāpēc nebija iespējams iebilst, tātad viņam aizvien izrādījās taisnība.

— ...jābūt iecietīgiem un taktiskiem. Vai tā nav?

— Tā ir. — Ko gan citu šajā gadījumā varēja atbildēt? — Vai drīkstu iet?

— Acumirkli. Man jums ir patīkama vēsts. — Bclovs atplauka svinīgā smaidā un piecēlās no galda.

Es jutos saintriģēts — mūsu darbā patīkamas vēstis gadījās krietni retāk nekā nepatīkamas.

— Apsveicu jūs sakarā ar kārtējo paaugstinājumu. — Viņš paspieda man roku un pasniedza divus papīrus — izrakstu no ģenerālprokurora pavēles par pirmās pakāpes piešķiršanu un apgabala prokurora apsveikumu šajā sakarībā, kas vēlēja man «labu veselību un panākumus darbā».

— Paldies, — es pēc iespējas izjustāk atbildēju, lai šefu neapbēdinātu, un devos uz savu kabinetu, lepni nesdams uz civilā uzvalka neredzamajām zīmotnēm tikko iegūto zvaigznīti.

Dienesta seifa saturs izmeklētāju gandrīz vienmēr dzen izmisumā. Man bez milzīga daudzuma pārbaudāmu materiālu bija vēl septiņas krimināllietas.

Nepilngadīgie Akimovs un Gocenko — zādzības no dzīvokļiem. Jādabū raksturojumi, ziņas par mantu vērtību un varēs pielikt punktu.

Trjapicins — sievas slepkavības mēģinājums. Jāuzraksta apsūdzības slēdziens un — uz tiesu.

Fakelovs — divi uzbrukumi laupīšanas nolūkā un slepkavība. Šī lieta paliks — apsūdzētais ievietots stacionārā, lai veiktu psihiatrisko ekspertīzi.

Es sašķiroju lietas divās kaudzītēs — tās, kuras varēs pabeigt šomēnes, un tās, kuras paliks uz nākamo. Parastas mapes — dažas biezos brūnos kartona sējumos, citas — mīkstos papīra vāciņos, taču katrā — cilvēku likteņi, bēdas, cerības, izmisums... Taču patlaban nebija īstais brīdis, lai nodotos emocijām, bija jārisina ražošanas jautājumi — viens no izmeklētāja darba vērtējuma kritērijiem ir pabeigto lietu skaits.

Rasadina, namu pārvaldniece. Ņēmusi kukuļus par pierakstu un dienesta telpu ierādīšanu. Arī šī lieta aizņems ilgu laiku — viņa nav darbojusies viena, ir jāmeklē līdzzinātāji, bez jau konstatētās epizodes būs arī citas, tā ka darba būs pilnas rokas.

Darbu vadītājs Perovs — būvniecības darbu tehnisko noteikumu pārkāpumi. Lietas un paša Perova likteni patlaban izšķir sarežģīta kompleksā ekspertīze, tās lēmums būs klāt kuru katru dienu.

Vasiļcovs, Ignatjuks, Rozanovs — bijušie piena kombināta direktors, galvenais inženieris un galvenais grāmatvedis. Valsts mantas piesavināšanās, dienesta pilnvaru pārkāpumi, pierakstījumi... Plašs darbalauks, arī nāksies pievienot atlikumam...

Pašās beigās dienasgaismā tika izvilktas vairākas kopā saspraustas lapiņas. Tie pagaidām bija vienīgie materiāli par slepkavību Zolotovu villā. Šefam bija taisnība — šīs kategorijas lietas izmeklētājam vajadzēja tikai attiecīgi dokumentēt un noformēt, tās bija pabeidzamas samērā ātri.

Es uzmetu izmeklēšanas plānu un uzdrukāju nepieciešamos dokumentus: visu ballītes dalībnieku raksturojumu pieprasījumus, ziņas par viņu sodāmību un norīkojumu tiesu medicīniskās ekspertīzes veikšanai. Parastie jautājumi: nāves iestāšanās cēlonis un laiks, miesas bojājumu raksturs un lokalizācija, to cēloņsakarība ar konkrētajām sekām, alkohola un indes klātbūtne asinīs.

— Vai drīkst? — Kabineta durvis pavērās. Vienlaikus iezvanījās tālrunis.

— Nāciet iekšā! — Es pacēlu klausuli.

— Pilsoni Zaicev? — Balss klausulē skanēja skarbi un oficiāli. — Jūs tiekat apsūdzēts par to, ka slēpjat no sabiedrības kārtējās dieneta pakāpes piešķiršanas faktu.

— Tev gan ir deguns, Saša! Pa kuru laiku paguvi uzost?

— Kriminālmeklēšana zina visu. Ko varat teikt, lai sevi attaisnotu?

— Kas cits man atliek, kā uzaicināt rītvakar ciemos. — Runādams es vēroju kabinetā ienākušo meiteni.

— Nevaru, rīt man jābūt slēpnī, — Krilovs atbildēja jau savā parastajā balsī. — Labāk parīt.

— Parīt es dežurēju.

Gaišmate, gadus divdesmit piecus veca, īsi apgriezti, rūpīgi ieveidoti mati, glīta lelles sejiņa, pelēks velveta sarafāns ar veselu lērumu sprādzīšu, siksniņu, kabatiņu; dārgu smaržu aromāts. Kas viņa tāda varētu būt? Kalendārā ir ieraksts: «12.00 — Maročņikova (Vērš. lieta)». Patlaban ir divpadsmit divdesmit, nokavējusies...

— Tad ta parunājāmies! — Mēs abi zinājām, ka plānot kaut ko tālāk par divām dienām nevar, — vai mazums kā apstākļi iegrozās. — Pasveicini sievu. Nedēļas beigās sazvanīsimies.

— Uz redzi! — Es noliku klausuli un norādīju apmeklētājai uz krēslu. *— Apsēdieties. Jūs, kā noprotu, esat Maročņikova?

Viņa izbrīnā savilka augšup uzacis.

— Kājās zināt?

— Vai pase jums ir līdzi?

— Ir, pavēstē taču bija rakstīts. — Meitene nolika dokumentu uz galda, un es sāku pārrakstīt datus protokolā. Galina Vasiļjevna Maročņikova, divdesmit trīs gadi, desmit klašu izglītība, pārdevēja veikalā «Vijolīte», neprecējusies, agrāk nav sodīta...

— Jūs tiekat nopratināta liecinieces statusā, jārunā tikai patiesība, par nepatiesu liecību sniegšanu paredzēta kriminālatbildība. Parakstieties, ka esat brīdināta. — Es pabīdīju protokolu lieciniecei.

— Es vienmēr runāju patiesību! — Viņa iepleta acis un, atkal savilkusi augšup uzacis, pārmetoši paraudzījās manī.

Es pagaidīju, kamēr viņa parakstās.

— Tagad pastāstiet, vai sen pazīstat Zolotovu, cik bieži braucāt uz viņa vasarnīcu, kas vēl tur mēdza uzturēties, kā pavadījāt laiku un pēc tam — sīki jo sīki par beidzamo ballīti.

Maročņikova iepleta rokas.

— Tik daudz jautājumu... Labāk es stāstīšu visu pēc kārtas, un jūs, ja ko piemirsīšu, atgādināsit.

— Lai notiek, darīsim tā. — Pie sevis nospriedu, ka viņa izturas droši izmeklētāja kabinetā, pārlieku droši savam vecumam.

— Vaļeru pazīst visi, tādu puisi nevar nepamanīt. Man bieži nācās ar viņu saskrieties — apgrozāmies tajās pašās vietās, tajās pašās kompānijās. Mēs iepazināmies — vienu reizi satikāmies, otru — un tā arī viss sākās. Kā viņam, tā man ir daudz paziņu, pamazām visādi salašņas atsijājās un palika šaurs savējo loks. Mēdzām sanākt kopā, atpūsties... Sākumā pilsētā pie kāda mājās, vēlāk — barkentīnā... Tā jokojot dēvēja Vaļeras vasarnīcu. Viņa vecētiņš ir bijis admirālis... — Lieciniece uz mirkli apklusa un raudzījās tukšām, mirdzošām actiņām, cerēdama uz izbrīnu: «Admirālis? Vai tiešām? Ko jūs sakāt! Cik interesanti!» Taču es klusēdams gaidīju, un viņa vīlusies vairākkārt nomirkšķināja savus lelles plakstiņus.

— Jā, admirālis... Tā ir burvīga vasarnīca, labā vietā, visapkārt mežs — brīnišķīgi! Mēs parasti braucām turp uz pāris dienām kādi seši cilvēki, atpūtāmies. Superīga mūzika, labi vīni — tur ir vareni krājumi: markas, importa... Dejojam, peramies pirtiņā... Jā, tur ir arī somu pirts!

— Kāpēc somu? — es neizturēju.

— Kāda tad vēl? — Actiņas izbrīnā iepletās. Viņai derētu brilles — modīgā rāmītī, dūmu krāsā... Gan ar laiku tiktāl aizdomāsies. Ja pati ne, gan kāds pateiks priekšā.

— Somu pirts. Varat pajautāt Vaļeram...

— Ir jau labi, turpiniet.

— Viss vienmēr bija labi — nekādu kautiņu un skandālu. Šajā ziņā Vaļera ir kulturāls. Un citi arī. Kā nekā — savējo loks... Neatvilkusi Masa to jūrnieķeli līdzi, nekas nebūtu noticis...

— Stāstiet visu pēc kārtas.

Lieciniece pagrozījās cietajā, nodeldētajā krēslā, taču diez vai viņai kļuva ērtāka sēdēšana.

— Viens pāris nevarēja tikt — viņam bija kaut kādas darīšanas, es ar Vaļeru un Maša Veršikova atveda to... jūrnieķeli. Kam viņš tai bija vajadzīgs! Tad ta prieks! Lupatas tāpat var dabūt... Paēdām vakariņas, paklausījāmies mūziku, padejojām. Viss štokos. Es uzkāpu augšā gulēt, un mani pamodināja jau miliči. Izrādās, ka notikušas tādas lietas...

— Sakiet, Maročņikova, — vai jūs tovakar bijāt stipri piedzērusies?

— Kurš? Es?! —Viņa paskatījās tik sašutušām, nevainīgām actiņām, ka man būtu jānokaunas par pieļauto netaktiskumu. Un varbūt es arī nokaunētos, ja nebūtu lasījis dežurējošā izmeklētāja ziņojumu, kur melns uz balta stāvēja rakstīts: «Nopratināt Maročņikovu nebija iespējams, ņemot vērā to, ka viņa bija spēcīgā alkohola reibumā.»

— Kurš? Es?! — viņa atkārtoja. — Es vairāk par trim glāzēm nekad nedzeru!

— Tad tās būs bijušas varen ietilpīgas. — Es parādīju izmeklētāja ziņojumu, un viņa acumirklī pārorientējās.

— Tovakar es tiešām maķenīt pāršāvu pār strīpu. Jūs jau zināt — šampanietim pa virsu konjaks...

— Un pārējie?

— Kā lai jums pasaka... Vaļera bija krietnās burās, Maša arī bija ieņēmusi pār mēru. Jūrnieciņš gan haltu-rēja, bieži laida garām un konjaku vispār nedzēra. Teica, ka viņam no rīta kaut kur jāejot...

— Par ko jūs runājāt?

— Kas to tagad vairs var atcerēties! Parasta tērgavo-šana. Anekdotes, visādi pastāstiņi...

— Vai nesastrīdējāties?

— Nē, kur nu! Kādi var būt strīdi! Viss notika kā pieklājas.

— Kā pieklājas! Klusi un mierīgi! Kā gan tik cēlā sabiedrībā varēja notikt slepkavība?

— Kāda slepkavība! Notika nelaimes gadījums... Varbūt dzērumā niekojušies un viņš nejauši izprovocējis?

— Vai jūs Veršikovu labi pazīstat?

— It kā jau pazīstu... Mēs bijām draudzenes. Kopīgi izklaidējāmies un tā... Viņa ir sabiedriska skuķene, jautra. Bet ar saviem niķiem. Nekad nevar zināt, ko izstrādās. Gadās, ka ne no šā, ne no tā nosēžas kaktā visi dejo, bet šai acis slapjā vietā. Vai tad var izdibināt, kas cilvēkā iekšā notiek? Otra dvēselē ieskatīties nevar.

— Un Zolotovu?

— Vaļeru pazīstu diezgan labi.

— Kādas jums ar viņu ir attiecības?

— Saprotams — kādas! Vai tiešām nav skaidrs?

Man bija skaidrs, taču tieši ar to nopratināšana atšķiras no parastas sarunas, ka protokolā tiek ierakstīti nevis minējumi, spriedumi vai mājieni, bet gan sarunas dalībnieku tieši un nepārprotami izteiktie vārdi. Lai gan mēdz būt gadījumi, kad izspiest šos tiešos vārdus ir mazliet neērti. Taču neko nevar darīt.

— Atzīšos — nav skaidrs. — Es nogaidoši lūkojos Ma-ročņikovā.

Viņa īgni novaikstījās un paraustīja plecus.

— Nu, es dzīvoju ar viņu. Un kas par to? Man nav sešpadsmit gadu. Cerams, ka to jūs protokolā nerakstīsit.

— Nāksies rakstīt. Tāpat kā visu citu, ko mēs runājam. Un tā — kāds ir Zolotovs?

— Normāls džeks. Tiesa, viņam tīk padižoties, kā ne — admirāļa mazdēls! Bet citādi — tā nekas...

— Nekas? Un tas ir viss, ko jūs varat pateikt par tuvu cilvēku?

— Neuzsaucu jau tostu par viņu! Pietiks ar to pašu. Jo mazāk pļāpā ar izmeklētāju, jo labāk.

— Ak tā? Interesanta doma. Kurš jums to teica?

— Neesmu nekāda maziņā.

Maročņikova nesteidzīgi izlasīja protokolu.

— Vai pareizi pierakstīts?

— Pareizi. Tikai stils gan... — Viņa nosodoši papurināja galvu.

— Ņemiet vērā, ka tas nav romāns, — es neattapu, kā atbildēt pietiekami asi, lai viņu atsēdinātu, un nav nekāds brīnums — pirmo reizi liecinieks bija pievērsis uzmanību protokola stilam.

— Jā, romāns tas nav vis. — Maročņikova parakstījās, nozibsnīja skatienu, ērmoti pasmaidīja. — Žēl gan.

Viņa izgāja tik strauji, ka es nepaguvu pajautāt, kā viņai īsti ir žēl, un nevietā izteiktais vārds palika karājamies gaisā.

Durvis no jauna atvērās. Izrādījās, ka praktikanti bija gaitenī pacietīgi gaidījuši.

— Kāpēc nenācāt iekšā?

— Nav ko jaukties, — Vaļoks noburkšķēja. — Vai mazums, par ko jūs vārējāt runāt. Tā vēl var visu sabojāt.

Brašs puisis, ar galvu uz pleciem! Vaļoks man patika aizvien labāk. Viņi abi mācījās vienlīdz labi, taču atšķirībā no Pjotra viņš daudz lasīja, piedalījās komjauniešu operatīvās vienības reidos, stājās pretī huligāniem. Arī prāts viņam bija asāks un elastīgāks.

Pjotrs izklāja uz galda vairākus papīrus.

— Tie jefiņi, kopā ņemot, ir nozaguši mantas trīsarpus tūkstošu vērtībā, aptīrījuši astoņus dzīvokļus. Taču pēc raksturojuma Akimovs ir tīrais eņģelis, Gocenko arī, lai gan saukti pie atbildības par huligānismu. Kā tas var būt?

Es pasmaidīju.

— Parasta lieta. Negausība, cietsirdība, nelietība izpaužas noziegumos, ikdienas dzīvē šīs īpašības tiek slēptas vai vismaz netiek afišētas. Tāpēc par nelabojamāko huligānu varam lasīt: darba disciplīnu nav pārkāpis, dar- v bu maiņās pildījis, aktīvi piedalījies sabiedriskajā dzīvē. Kolīdz sāk pārbaudīt, tūdaļ atklājas, ka tie ir meli. Kavējis darbu, ieradies reibumā un kas nu par sabiedrisko darbu — vienīgi biedra naudu ar pūlēm varēts izspiest! Kāpēc tik pēkšņi? Jājautā citādi: kur jūs agrāk bijāt, kāpēc nepāraudzinājāt?

— Huligāns nevar būt citāds, — iejaucās Vaļoks.

— Viņš gan mājās ir tāds, gan arī darbā sevišķi neslēpjas. Putnu pazīst pēc dziesmas. Bet jūs stāstījāt par piena kombināta direktoru. Ne viņš pļēguro, ne ceļ tračus, laikā ierodas darbā, braukā pa instancēm, pieņem cilvēkus personīgos jautājumos. Un klusītēm zog! Kāds būs viņa raksturojums?

— Varu parādīt.

Es atslēdzu seifu, izņēmu Vasiļcova lietu, sameklēju raksturojumu.

— Palasi!

Vaļoks izlasīja un savieba lūpas.

— Kā izvirzot apbalvojumam. Pirmās pakāpes psei-doss...

— Kas, kas?

— Vēl neesat izlasījis manu grāmatiņu?

Es papurināju galvu.

— Nu nekas. Bet šajā gadījumā taču raksturojums atbilst patiesībai? Nekādu melu nav?

— Vēl nezinu, izmeklēšana turpinās. Reizēm izšķērdētājs un kukuļņēmējs ir tik labi maskējies, ka gribēdams neatradīsi, kur pieķerties. Biežāk gan notiek citādi: cilvēciņš nespēj noslēpt savu vājo vietu. Ja viņš ir muļķis — kā lai notēlo gudru? Vai demagogs, hameleons, gļēvulis — arī to nevar noslēpt ne padotajiem, ne apkārtējiem, ne priekšniekiem. Taču raksturojumā nav pieņemts rakstīt — muļķis, bezgodis, melis. Ja nav acīm redzamu kriminālu vai amorālu darbību, tas nozīmē — labs.

Puiši klausījās uzmanīgi, es pieķēru sevi, ka esmu aizrāvies.

— Tāpēc arī iznāk, ka apsūdzētais pēc raksturojuma ir viens cilvēks, bet pēc nodarījuma — gluži cits. Pēc kā lai spriež — pēc vārdiem vai darbiem? Tā, lūk!

Es pārskatīju praktikantu atnestos dokumentus.

Uzziņas par kaitējuma apjomu, raksturojumi, viss ar parakstiem, zīmogiem — labāk nevar būt. Lietu var pabeigt.

— Ziniet, puiši, mēs jau daudzus gadus izvirzām jautājumu par izmeklētāju tehniskajiem palīgiem. Kad atnāk praktikanti, es jūtu, ka tas jāatrisina jo ātrāk, jo labāk. Jūs ietaupāt milzum daudz laika.

Vaļoks atplauka smaidā, Pjotrs tramīgi gaidīja, kas sekos.

— Tūdaļ izlasīsit vienu dokumentu un pārslēgsities uz jaunu lietu.

Es iedevu viņiem Veršikovas lietas izmeklēšanas plānu un, kad puiši bija to izlasījuši, noprasīju:

— Vai jūsu uzdevumi ir skaidri?

— Skaidrāki par skaidriem. Aiznest pieprasījumus, atnest raksturojumus, dabūt uzziņas, aiziet, pajautāt... Kurjera darbiņš, — Pjotrs neslēpa vilšanos. Un tā bija mūždien.

— Un kā tu biji iedomājies? — Starp citu, es zinu, kādu viņš iztēlojās izmeklētāja darbu. Kratīšanas, slēpņi, aizturēšanas... Romantika!

— Citādi gan. Vai tad tā ir izmeklēšana? Kas tur ko izmeklēt? Viss tāpat ir skaidrs. Nopratina lieciniekus, uzrāda apsūdzību un — uz tiesu. Skaitļojamā mašīna aitādu darbu tiktu galā bez grūtībām. Vai tā nav?

Te nu viņš nošāva greizi. ESK droši vien varētu izmantot nepārprotami skaidros gadījumos, kur esošiem materiāliem jāpiešķir procesuāla forma, jānovērtē un jāizanalizē pierādījumi, jāizraugās attiecīgais kodeksa pants. Tas viss mašīnai ir pa spēkam. Bet kur paliek dzīves pieredze, intuīcija, iekšējā pārliecība un citas kategorijas, kuras nav iespējams ieprogrammēt?

Dažkārt nevilšs smaids, nervoza grimase; pirkstu kustība, tramīgs skatiens un vēl desmitiem nebūtisku pazīmju, kuras nav fiksējamas protokolā un perfolentē jau ne tik, mainīja izmeklēšanas gaitu. Un pēkšņās atklāsmes, neizskaidrojamie apskaidrības brīži, kuri uzvedina uz pareizā ceļa...

Beidzot universitāti, es rakstīju diplomdarbu par izmeklēšanas versiju veidošanu. Vienā no paragrāfiem tika minēti pierādījumi, kas apgāž teoriju, ka izmeklēšanu var veikt attiecīgi ieprogrammēta mašīna. Taču, tikai kādu laiku pastrādājis un izlaidis caur savām smadzenēm informācijas gūzmu, no kuras labi ja desmitā daļa nokļūst uz papīra, bet pārējā vienīgi palīdz izraudzīties pareizo taktiku un ieņemt vajadzīgo pozīciju, izstrādāt to pašu iekšējo pārliecību, bez kuras vienkārši nav iespējams izlauzties cauri šķēršļu biezoknim uz patiesības ceļa, es līdz galam to sapratu. Arī Pjotrs to sapratīs, taču tikai, tā sakot, izjuzdams uz savas ādas, ar vārdiem te nekas nebija izskaidrojams.

— Ne gluži tā, Petruša. Turklāt ESM vēl ir ļoti dārgas. Tā ka nāksies vien tev rauties to vietā.

Un es iedevu puišiem pieprasījumu kaudzīti.

Valērijs Fjodorovičs Zolotovs, 29 gadi, augstākā pedagoģiskā izglītība, strādā pilsētas komunālajā saimniecībā par apzaļumošanas inženieri, neprecējies, nav sodīts... Vidēja auguma, apaļīgs, uzblīdušu seju, krunkās sarauktu pieri — viņš šķiet daudz vecāks par saviem gadiem. Izskatā kaut kas atgādina buldogu: apakšžoklis izvirzīts uz priekšu, atklādams biezu, atšiebtu lūpu, lielas, mīkstas, it kā nokarenas ausis, apaļas, brūnas acis.

Moderns balts krekls, no perlamutra podziņām piepogātas apkaklītes lejup stiepjas ķirškrāsas kaklasaite ar zelta monogrammu — nevainojams apģērbs respektablam džentlmenim, ja vien nezina, ka galda slēptā ķermeņa daļa tērpta džinsos, rūtainās sarkanzilās zeķēs un briesmīgi šikās sarkanās sandalēs. Itin kā augšējā un apakšējā apģērba daļa piederētu dažādiem cilvēkiem.

— Jūs taču pats saprotat, ka man tas ir pilnīgi negaidīti!

Viņš cenšas izturēties solīdi, tomēr gluži tā nesanāk — nervozē un tāpēc izdara daudz lieku kustību: ik brīdi slauka pieri lielā rūtotā kabatlakatā, vēdinās ar to, skatās pulkstenī, izņem cigareti un atkal bāž paciņā atpakaļ.

Mēs runājam jau gandrīz stundu. Viņš ļoti uzmanīgi noklausās jautājumus, saprotoši māj ar galvu, apņēmīgi atbild, taču izplūst vārdos, bieži pazaudē domu, ieslīgst sīkumos un pētīgi raugās manī, gaidot kādu zīmi vai žestu, kas pamudinātu viņu stāstījumu turpināt.

Vairākas reizes viņš iepina runā savu vectētiņu admirāli, starp citu nevērīgi vārdos nosauca dažus pilsētā pazīstamus cilvēkus, likdams noprast, ka ir ar viņiem tuvos draugos. Ik pa trim četrām frāzēm gluži nevietā pieminēja pilsētas izpildkomiteju un citas pilsētas mēroga organizācijas, uzsvērdams, ka ir tajās biežs viesis.

Tas, ka Zolotovs ar primitīviem paņēmieniem cenšas ietekmēt tik meistarisku sarunu biedru kā prokuratūras izmeklētājs, raksturoja viņu kā aprobežotu cilvēku. Pēc lietas būtības viņš faktiski neko nepastāstīja.

— Viss notika kā parasti. Paklausījāmies mūziku — esmu ierakstījis pēdējos diskus, nevienam vēl nav... Iedzērām, man ir teicams bārs — Camus, Bordeaux... Gaļai sametās nelabi, nevajadzēja jaukt konjaku ar šampanieti, es uzvedu viņu augšā, te dzirdu — Marina kliedz. Ieskrienu kopkajītē, — Zolotovs bailēs izvalbīja acis, — viņa histērijā, bet Fjodors — uz grīdas! Sākumā nodomāju, ka viņš ir pilnā, paskatos — duncis sirdī...

Zolotovs atvilka elpu un atkal noslaucīja nosvīdušo pieri.

— Bija ar tā jānotiek! Manā mājā... Sakiet, vai man to vajag? — Viņš lišķīgi pavērās manī, cerēdams uz līdzjūtību un uzmundrinājumu, sak, patiešām jums tas nav vajadzīgs, bet neuztraucieties, jūs jau neesat vainīgs...

Līdzjūtība nesekoja, un viņš, satriekti nopūzdamies, turpināja:

— Tad es piezvanīju ātrajai palīdzībai, viņi izsauca miličus — un sākās jezga. Zināms, ka tas ir nepatīkami: pratināšanas, apskates, liecinieki, vienvārdsakot — skandāls...

— Kāpēc jūs teicāt, ka noticis nelaimes gadījums un Petrenko pats uzgrūdies virsū duncim?

— Kad es zvanīju, tad tā arī domāju. Tikai vēlāk Marina izstāstīja, viņa to...

— Par ko?

— Vai tad no viņas kaut ko var saprast? Bez mitas pinkšķēja, neko jēdzīgu nevarēju izlobīt. Būs līdis šai klāt, vai... Vai viņa pati jums nepaskaidroja?

Šajā brīdī man nepatika viņa skatiens, ciešs un pē-tīgs, neatbilstīgs apjukušajai uzvedībai un neizpratnei, ko pauda sejas izteiksme.

— Ko jūs varat pastāstīt par saviem viesiem? — Es izlikos, ka neesmu ievērojis viņa jautājumu, un Zolotovs to neatkārtoja.

— Cilvēki kā jau cilvēki, — viņš sacīja ar nenoteiktu žestu.

— Paskaidrojiet, lūdzu, sīkāk.

— Es viņus tikpat kā nepazīstu. Ja nu vienīgi Gaiķu... — Es nopratu, ka Maročņikova informējusi savu draugu par mūsu sarunu. — Marina ir viņas draudzene, un es ar viņu esmu ticies kādas piecas reizes, pārsvarā kompānijās. Pārmijam kādu vārdu, padejojam — un viss. Petrenko pazīstu pavirši. Taču, manuprāt, viņš uz sie-viešiem ir nadzīgs: lūrēja uz Marinu kā vanags uz cālēnu. Tā ka — ko var zināt...

— Kā tad jūs gadījāties zem viena jumta — četri gandrīz sveši cilvēki?

— Tāpat vien... Aiz garlaicības. Bez tam jūs jau zināt, kā mēdz notikt, — es ar Gaiķu, viņa paaicināja draudzeni, bet tā savukārt atveda savu čali... Tā sakot, četri vienā laivā... Man nav žēl, vasarnīca ir liela, vietas visiem pietiek. Domāju — bariņā būs jautrāk. — Zolotovs atkal skumīgi pasmaidīja, vedinādams mani saprotoši pasmaidīt pretī. — Bet redz, kas sanāca...

— Ko jūs saucat par «savējo loku»? — Es nenocietos, nepajautājis to, ko vēlējos jautāt jau Maročņikovai.

— Nu... — Zolotovs domīgi piešķieba galvu, paknik-šķināja pirkstus, meklēdams vajadzīgos vārdus. — Tie ir cilvēki ar kopējām interesēm, vienādām tieksmēm, līdzīgiem ieradumiem. Kuriem ir par ko runāt, patīk satikties un kopīgi pavadīt laiku...

— Jūs domājat — draugi? Tad kāpēc jūs tik maz zināt par saviem draugiem?

Zolotovs demonstratīvi saviebās.

— Kāpēc uzreiz draugi? Barkentīnas «Kaifs» ekipāža. Satikāmies, atgājām nost no apnicīgā krasta ar visiem tā

pienākumiem, rūpēm, kreņķiem, darbiem... Gandrīz vai ritmā sanāca — es brīvā brīdī niekojos ar rīmēm... Un devāmies izklaides, atpūtas un baudu jūrā. Tas arī viss.

Viņš priecīgi noklikšķināja ar pirkstiem, kā saķerdams veiksmīgu domu.

— Jums, piemēram, ir vesels lēvenis pazīstamu miliču, izmeklētāju, tiesnešu. Taču ne jau visi ir jūsu draugi? Un ne par visiem jūs daudz zināt?

— Tā ir profesionāla sfēra. Bat kas saista apzaļumotāju Zolotovu, parfimērijas veikala pārdevēju Maročņi-kovu, manikīri Veršikovu un tirdzniecības flotes jūrnieku Petrenko?

— Feduns pie mums gadījās nejauši.

Zolotovs sastomījās, man šķita, ka beidzamā frāze viņam izspruka neviļus un tagad viņš to nožēlo.

— Labi, paliekat jūs, Maročņikova un Veršikova. Kas jūs vieno? Kādas intereses, tieksmes, paradumi?

Zolotova sejā parādījās smaids, šoreiz tas nebija bēdīgs, bet gan jautrs un labsirdīgs.

— Vai to tā uzreiz var pateikt? Attiecības starp draugiem ir sarežģīta padarīšana... Tomēr man tā šķiet saistoša. Man tīk pafilozofēt, iedziļināties lietu būtībā. Kādreiz varam parunāties, tikai ne tik oficiālā gaisotnē.

Viņš pasmaidīja vēl platāk, atklādams stipri uz priekšu izbīdītus ilkņus.

— Kad visas šīs formalitātes būs galā, es labprāt atgriezīšos pie mūsu sarunas. Atceros institūtā...

— Starp citu, kāpēc jūs nestrādājat savā specialitātē? — es pārtraucu viņa runas plūdus.

— Mūžīgais jautājums! — Smaids nozuda no Zolotova sejas. — Kāpēc lai es to darītu? Nauda tikpat liela, pats sev saimnieks, nav jāuztraucas par trīsdesmit palaidņiem. Neprasa nekādus stulbus rādītājus — sekmes, apmeklējums^ disciplīna, makulatūras vākšana... Esmu kungs pār savu laiku — nav jāvaktē klase caurām dienām.

Parakstījis protokolu, viņš devās uz durvīm, taču pēkšņi pagriezās atpakaļ, it kā būtu ko aizmirsis uz mana galda.

Izrādījās — gluži pretēji, gribēja atstāt.

— Vai jūs nevarētu šo te nodot Veršikovai?

Uz stikla nogūla spoža Marlboro cigarešu paciņa. Tādus izsmēķus biju uzgājis notikuma vietā.

— Firmas... — Zolotovs paskaidroja. — Marinai tās ļoti patīk, bet dabūt tikpat kā nav iespējams.

— Kā tad jums tas izdodas?

Jautājuma tonis nepārprotami pauda nepatiku pret liecinieku.

Taču labsirdīgais lāga zēns Valērijs Zolotovs neko nemanīja. Vai arī izlikās nemanām.

— Tikai neturiet mani aizdomās par sakariem ar ārzemēm! — Viņš jokodams pacēla plaukstas izplestiem pirkstiem. Uz kreisās rokas zeltneša dižojās masīvs gredzens. — Vienkārši es pazīstu cilvēkus, caur kuriem var tikt pie labām cigaretēm. Un citiem sīkumiem: brillēm, rakstāmajiem, šķiltavām...

— Spekulantus?

— Kas jums nāk prātā! — apvainojās savās cēlākajās jūtās aizskartais krietnais cilvēks Valērijs Fjodoro-vičs Zolotovs. — Nav brīv mest visus pār vienu kārti! Ir taču jūrnieki, lidotāji, žurnālisti, kas braukā uz ārzemēm... Un arī diplomāti! Mani draugi bieži vada delegācijas, tūristu grupas. Protams, viņi pārved suvenīrus, protams, arī dāvina! Vai tas ir kas nelikumīgs? Vai amorāls?

— Nomierinieties, es negribēju jūs aizvainot.

Nācās piespiesties, lai izteiktu šo frāzi, taču tā līdzēja — ļaunu nepieminošais Vaļera Zolotovs acumirklī nomierinājās un no jauna atplauka smaidā.

— Nekas, visādi gadās. Nododiet, lūdzu, Marinai — uzpīpēs, atslābināsies... Viņai patlaban klājas grūti. Un,

ja iespējams, pasveiciniet. Sak, apvaicājās par veselību, raizējās. Meitenei būs prieks. Viņai tagad vajadzīgs atbalsts, ai, kā vajadzīgs...

Skumīgi piešķiebis galvu, Zolotovs izgāja no kabineta. Es atliecu muguru, piecēlos, izstaipījos, pakustināju no pildspalvas turēšanas notirpušos pirkstus. Dažas minūtes papļāpāju pa telefonu ar sievu. Pastaigāju no viena stūra uz otru, no seifa līdz logam un atpakaļ — seši soļi uz katru pusi.

Bija kluss, tikai no āra līdz šejienei atlidoja bērnu čalas un pantiņi, kurus jau pratu no galvas: «Oliņ-boliņ, čimpiņ-rimpiņ, vējiņ-kājiņ — bums!»

Zem loga atradās bērnudārzs, un, ja pabīdīja krēslu maķenīt pa kreisi, sēžot pie galda, varēja redzēt smilšu kasti, sēnītes un mazos, kustīgos un trokšņainos šīs rūķīšu valstības iemītniekus.

Strādāt negribējās. Es atgriezos pie galda, pavilku vaļā vidējo atvilktni un paslēpu tajā atvērtu grāmatu. Be-lovs paliktu mēms, redzot tik kliedzošu darba disciplīnas pārkāpumu!

«...Astoņi bloķējošie pavadoņi stacionārās orbītās tas bija bezprecedenta gadījums, par ko lēma Ārkārtas padomes slepenajā sēdē, — informētam cilvēkam daiļrunīgi pauda, ka iemesls nav vis radiācija, bet gan nopietnākas briesmas, kas apdraud saprātīgu būtņu eksistenci visā Galaktikā, — ne vairāk un ne mazāk! Goriks, tāpat kā daudzi citi, šīm briesmām neticēja un bezmaz vai dabūja par to samaksāt, es notvēru viņu, var teikt, jau aiz robežas...»

Es aizcirtu atvilktni. Savādi, bet tāda lasīšana nesagādāja nekādu baudu. Atpūtinādams acis, es aizvēru plakstus un domās ieraudzīju Maročņikovu ar viņas smukiņo lelles ģīmīti, no raudāšanas uztūkušo izspūrušo Veršiko-vu, ietekmīga un respektabla cilvēka iespaidu atstāt pūlošos Valēriju Zolotovu.

Viņš diezko neatgādina norūpējušos draugu, vēl mazāk — nesavtīgu mierinātāju. Un, ja neklausās blēņās par suvenīrus dāvājošiem diplomātiem, paciņa firmas Marlboro cigarešu, pērkot no spekulantiem, maksā piecus līdz septiņus rubļus — atkarībā no tirgus piesātinājuma. Tādi ir fakti.

Es atvēru labās puses atvilktni. Starp salauztām pildspalvām, lineāliem, zīmuļiem, dzēšgumijām un vesela lēruma dažādu krāmu, kuros kārtību ieviest būs laiks vienīgi kārtējā sestdienas talkā, atradu septiņkārt palielinošu salokāmo lupu un tikai pēc tam paņēmu Zo-lotova atstāto paciņu.

Spalgi iezvanījās tālrunis. Ar pūlēm atturējies no ne pārāk glaimojošiem vārdiem, es pacēlu klausuli.

— Zaicevs!

— Sveicināts, Jurij Vladimirovič! Kā sviežas?

Runātājs bija majors Frolovs — rajona nodaļas priekšnieka vietnieks, kurš pārzināja kriminālmeklēšanas jomu.

— Pamazām, palēnām, Stcpan Sergejevič, — es izklaidīgi atbildēju, neatraudamies no lupas.

— Atkal stāvus dzen kapā? Mēnesis teju būs beidzies!

Žēlabainais tonis Frolovam nepadevās, kaut gan viņš

centās, cik spēdams.

— Veršikovai apsūdzība nav izvirzīta, tāpēc kartīti par personu, kas izdarījusi noziegumu, izrakstīt nevaru, — es monotoni nobubināju, virzīdams palielināmo stiklu par celofāna līmējuma maliņu.

— Kādā situācijā tu mūs nostādi? Statistikas kartītes nav, tā ka rajonam skaitās neatklāta slepkavība. Man noraus galvu! Un par ko? Aizdomās turētā atrodas pie tevis kamerā. Kam tāda birokrātija vajadzīga?

Sarunas tālākā gaita bija zināma uz priekšu: «*Tā ir nevis birokrātija, bet gan sociālistiskās likumības ievē-

rošana... — Formālisms, nevis likumība... — Dzīšanās pēc procentiem ir vēl lielāks formālisms... — Mums ir vieni mērķi... — Prokuratūra neaizstāv resora intereses...» Utt., u. t. jpr.

— Atvaino, Stepan Sergejevič, vēlāk parunāsim: pie manis ir cilvēki.

Līmējums bija līdzens, bez aizķērumiem. Ne atlīmē-jumu, ne skrāpējumu, celofāns piegulēja gludi, bez jelkādus rievinas vai krunciņas.

y *

Izskatījās, ka paciņa nav tikusi līmēta vaļā. Es salocīju lupu un iemetu atpakaļ atvilktnē. Pagrozīju cigaretes rokā, paskrubināju ar nagu, bezmaz vai apostīju. Iegāju ar kabinetu savienotā garā, zarnai līdzīgā, visādu grabažu pilnā telpā, sameklēju ultravioleto lampu, izslēdzu griestu lampu.

Varbūt paciņa bija taisīta vaļā, tikai ārkārtīgi meistariski. Tūdaļ redzēsim...

Tuvināju Marlboro paciņu blāvi zilajam gaismas laukumiņam. Zilganām kā mironim rokām izgrozīju to tā un šitā. Fluorescence — svaiga līmējuma pazīme — neparādījās.

Izgāju no putekļainās istabiņas, brīdi pastāvēju, miegdams acis dienas gaismā, pastaigāju no viena kakta uz otru, atkal apsēdos pie galda, ar žileti uzmanīgi atvēru celofānu līmējuma vietā, piesardzīgi izņēmu paciņu, atvēru, izbēru cigaretes sev priekšā uz galda. Ar garu, tievu adatu iedūru katrā no gala līdz filtram. Pie astotās vai devītās mani pārņēma sajūta, ka noņemos ar niekiem, taču kā aizvien pabeidzu iesākto.

Un nokaunējos.

Ne tāpēc, ka krietnas trīsdesmit minūtes biju iztērējis gluži nevainīgām cigaretēm, kas galu galā bija mans uzdevums, jo sūtījums izmeklēšanā esošam, turklāt vēl tādam, kurš tiek turēts aizdomās par slepkavību, nav

nekāds joks —ja nu uz cigaretes papīra ir zīmīte, kas izmeklēšanu apgriezīs kājām gaisā, dažas spēcīgas iedarbības kapsulas vai vēl kas cits tamlīdzīgs... Praksē ar visu ko ir nācies sastapties.

Kauns bija par to, ka katrā ziņā uziešu kaut ko neatļautu, par pārliecību, ka Valērijs Zolotovs netērēs piecus rubļus tāpat vien, jo nav spējīgs nesavtīgi rūpēties par citu cilvēku.

Kauns sametās par sliktajām domām, jo ļaunu par citiem domā tikai nelāgi cilvēki, un tas nav attaisnojums, ka, raugi, izmeklētājs mūždien rakņājas pa mēsliem, tāpēc arī viņam visādas draņķības rēgojas.

Labi, ar paššaustīšanu arī nav ko noņemties, var vēl krist otrā galējībā, ka pēdīgo nelieti neatšķir zem glan-cētās maskas. Bet uz maskēšanos viņi ir nadzīgi, it īpaši ja salasās bariņā ar sev līdzīgiem, savējo lokā, kur valda viņu pašu normas un noteikumi, morāle un likumi.

Savējo loks... Maročņikova, Veršikova, Zolotovs. Kas viņus vieno? Un kas īsti notika tur, ārpilsētas villā?

Dīvaina lieta — ir nopratināti visi traģēdijas aculiecinieki, tomēr nekādi jauni apstākļi salīdzinājumā ar vakardienu, kad manā rīcībā bija vienīgi sākotnējie dati, nav nākuši klāt. Slepkavības fakts nav apstrīdams, ir līķis, ir slepkavas atzīšanās. Taču nozieguma apstākļi un motīvi vēl joprojām nav skaidri. Skaidrs nav arī daudzkas cits šajā notikumā. Taču iespēju aizpildīt šos robus vairs nav — visi iespējamie cilvēki jau ir nopratināti. Kaut gan viens liecinieks vēl ir...

Duncis bija senatnīgs un atgādināja katoļu krustu. Tam bija zvīņveida maksts, rotājumiem klāts šķērsis un rokturis. Savā laikā tas, bronzā laistīdamies, bija karājies pie sāniem kādam flotes virsniekam un, šūpodamies soļu taktī, piešķīris jūrnieka formas tērpam īpašu šiku. Tagad metāla detaļas bija apsūbējušas, vītais kaula rokturis zaudējis spožumu un pārklājies ar sīku plaisiņu tīklu. Tāda paša vijuma kā rokturis stiepļu aukla arī bija kļuvusi tumšāka, siksna — izbalējusi. Šīs senatnīguma pazīmes piešķīra duncim dārga antikvāra priekšmeta izskatu.

Es nospiedu grumbuļainajā spalā pie paša asmens tik tikko sataustāmu podziņu un atbrīvoju spožo tēraudu, uz kura tikai dažās vietās bija samanāmi sīki rūsas plankumiņi. Abpusgiezīgo šķautņaino asmeni no abām pusēm klāja kodināti zīmējumi — burinieki, ar tauvu apvīts enkurs, sarežģīta ornamenta krizuļojumi. Kodinā-juma raksts ticis veidots tik meistarīgi, ka pat gareniskās gropes neizkropļoja attēlu. Skaista apdare, gracioza forma, pārdomātas asmens un roktura proporcijas, meistariski griezumi... Šādā tērauda, kaula un bronzas savienojumā estētiskā funkcija ņēma virsroku pār utilitāro, pievilcīgais priekšmets tika uztverts kā greznumlieta, kā mākslas darbs, nevis ierocis...

Plēsonīgie somu dunči, ar austrumniekiem piemītošo viltību izliektie cirtņi, ašie kinžali, rupji tiešie īsas-meņu zobeni un durkļi neliek šaubīties par to pielietojumu. Ar dunci, ko dēvē arī par kortiku, ir gluži citādi. Būdams pēctecis itāliešu stiletam, tievam un asam kā adata, spēdams ieslīdēt acij neredzamā bruņu sprau-dziņā, tas ir pārvērties oriģinālā formas tērpa detaļā, virsnieka goda simbolā. Gods un ierocis — šie jēdzieni visos laikos ir bijuši savā starpā cieši saistīti. Turpretī goda ieroči un slepkavības rīki — tās ir nesavienojamas kategorijas.

Caur manu seifu gājis milzum daudz virtuves ģelžu ar nejēdzīgiem ieapaļiem spaliem un no ilgstošas lietošanas šķībi nodilušiem asmeņiem, desmitiem trulu, robainu cirvju, sarūsējušu āmuru un citu parastu un itin kā nevainīgu sadzīves priekšmetu, kas, par spīti sākotnējam pielietojumam, tikuši izmantoti, lai ar skaudro metālu pārcirstu kāda dzīvību.

Kortiks šādos bēdīgos apstākļos te nokļuvis pirmo reizi. Uz asmens nav saglabājušās kriminālas pēdas — tērauds atgrūž šķidrumu, un tas nopil nost, taču, ja vērīgāk ieskatās, zīmējuma iedobēs var pamanīt brūnganus lāsumus.

Bet kāpēc eksperts nav atradis pirkstu nospiedumus? Veršikova taču neslaucītu rokturi! Nejaušas slepkavības gadījumā pēdas netiek iznīcinātas.

Starp citu, papillāro līniju atstātie sviedru un tauku raksti, lai gan daiļrunīgi, tomēr ir visai nenoturīgi liecinieki, tos vajag speciāli saglabāt, nostiprināt, fiksēt. Ātrajai palīdzībai visā tajā jezgā tas nebija prātā, duncīti izrāva no brūces, tas gulēja uz paklāja, pēdas varēja noslaucīties gar plūksnām.

Labi. Kad atnāks praktikanti, uzrakstīšu apskates protokolu, un varēs uzskatīt, ka tikuši nopratināti visi aculiecinieki.

Nākamās dienas rīta cēlienu es veltīju kārtējām lietām. Uzrakstīju apsūdzības slēdzienu Trjapicina lietā, pievienoju to pārējiem dokumentiem, aizpildīju statistiskās atskaites kartītes un devos pie prokurora. Priekšistabā kārnā un sapņainā kancelejas vadītāja Margarita ar biezu līniju iezīmētām acīm un ugunīgi melnas cirtas pusloku uz krīta bālā vaiga pasniedza man šārīta pastu.

Šefa kabinetā sēdēja rajona nodaļas priekšnieks, un es izmantoju atelpu, lai pārskatītu saņemtos papīrus. To vidū bija būvniecības ekspertīzes akts, es nesāku to lasīt, bet uzreiz ielūkojos slēdzienā.

Augstās divviru durvis spēji atvērās, un priekštelpā iznāca smagnējais un skaļais apakšpulkvedis Molokovs.

— Ko es redzu! Sveiks, Jura! — viņš kā aizvien priecīgi brīnījās, it kā pēkšņi pašā negaidītākajā vietā būtu sastapis tuvu cilvēku.

Agrāk biju domājis, ka tik vētraina apsveicināšanās ir atklāta, draudzīga rakstura izpausme, un jaunam izmeklētājam šāda laipnība glaimoja. Labāk iepazinis Molokovu, es atklāju, ka viņš nebūt nav tik vienkāršs un jūsmīgs, bet diezgan smaga un asa rakstura cilvēks. Comiskais un atklātais puisis bija divdesmit operatīvā darba gados nenovēršami izstrādājies stereotips prasme piekļūt cilvēkiem, jau pirmajos acumirkļos izraisot viņos simpātijas, ir laba detektīva obligāta īpašība.

Neizlaizdams manu roku no savas varenās plaukstas un turpinādams priecīgi smaidīt, Molokovs atkāpās uz kakta pusi, kur milzīgs metāla skapis ar lietiskajiem pierādījumiem paslēpa mūs no liekām acīm.

Es zināju, ko Molokovs grib sacīt, taču viņš bija profesionālis un sāka pavisam ar ko citu.

— Piena kombināta lietā parādījušies interesanti fakti: izrādās, ka Ignatjuks taras cehā organizējis pagrīdes darbību — tur štancēti vāciņi konservēšanai. Vasiļcovs dabūjis cauri papildu skārdu, nav vienīgi skaidrs, kā tas ticis norakstīts... Vispār — sazinies ar Gribovu.

Gribovs bija OBHSS priekšnieks.

— Labi, paldies...

Es atbildēju mehāniski, domādams par to, ko lietai nozīmēs jaunie fakti. Papildu dokumentālā revīzija, kārtējais izmeklēšanas laika pagarinājums, «kreisā» skārda izcelsmes noskaidrošana... Un tā bija tikai ledus kalna redzamā daļa!

— Jā, gandrīz piemirsu!

Izraudzījies piemērotu brīdi, Molokovs piesita sev pie augstās pieres, no kuras mati aizvien vairāk atkāpās.

— Frolovs laikam kaut ko būs pārpratis, taču viņš stāsta, ka tu līdz mēneša beigām negrasoties uzrādīt apsūdzību Veršikovai...

— Tad jau redzēs. — Nenovērtēdams sarunas biedra diplomātisko meistarību, es pagrūdu augstās, ar jaunu dermatīnu apsistās durvis un, jau atrazdamies tumšajā starpdurvē, atjēdzos, ka nebiju atvadījies no Moloko-va, — tik ļoti viņa teiktais bija pārņēmis manas domas.

Belovs sēdēja, ieracies papīros, un laiku pa laikam kaut ko atzīmēja ar lielu zilu pildspalvu.

— Trjapicina lieta, Pāvel Porfirjevič, — es atbildēju viņa jautājošajam skatienam.

— Labi. — Belovs salūkoja lapu, kurā bija uzskaitītas visas izmeklēšanā esošās lietas, un pievilka ķeksīti. — Un kas notiek ar citām lietām? Ņemiet vērā, ka piena kombināta lietā atklājušies jauni fakti, apjoms ir plašs, kaut kam būtu jāpieliek punkts!

— Akimova un Gocenko lieta ir pabeigta, apsūdzība uzrakstīta. Tikko saņēmu ekspertīzes slēdzienu Perova lietā...

— Nu, nu, — Belovs sarosījās. — Kāds tas ir? At ceros — viņš sūdzējās par sliktu cementu.

— Negadījuma iemesls ir mūrēšanas tehnoloģijas neievērošana. Cementa kvalitāte ir normas robežās...

— Tātad viņa argumenti ir apgāzti... — Viņš domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Jā, tagad jāizlemj...

— Kas tur ko lemt? Apcietiniet un uz tiesu prom! — Belova balsī bija saklausāms ass tonis.

— Apcietināt?

— Par ko jūs brīnāties? Noziegums ir nopietns, ar smagām sekām!

— Žēl... Viņam ir mazs bērns. Būvniecības noteikumu neievērošana — neuzmanība...

— Žē-ē-ē-1, — prokurors izmēdīja. — Šis jūsu žēlums noved pie kriminālnoziegumiem. Viņu jau sen vajadzēja atlaist no darba, bet nē — žēloja! Sak, cenšas, labs cilvēks... Tas tikai veicina bezatbildlgumu un nekompetenci. Labs cilvēks — tā nav profesija. Savairojuši te «labus cilvēkus»! Un rezultāts ir acīm redzams. Starp citu, arī bojāgājušajam ir bērni, divi gabali! Vai viņu jums nav žēl? — Belovs ieturēja neilgu pauzi un strikti pārcirta gaisu ar plaukstu. — Uzrādiet apsūdzību un arestējiet! Vai jums ir vajadzīga rakstiska pavēle?

— Nē. — Šefam atkal bija caurcaurēm taisnība.

— Tātad nolemts, līdz mēneša beigām lieta nonāks tiesā. — Belovs pievilka vēl vienu ķeksīti. — Un kas ir ar Veršikovas lietu? Molokovs sūdzējās, ka jūs nezin ko gudrojot, bojājot viņam rādītājus, samazinot atklāto lietu skaitu...

Es zināju, ka Molokovs nav sūdzējies, taču šefam patika saasināt situāciju.

— ...Vai tad trūkst pierādījumu, lai uzrādītu apsūdzību?

— Itin kā netrūkst, — es paraustīju plecus. — Taču, no otras puses, liecinieki neko nav redzējuši, tiešu pierādījumu nav, Veršikova pati sniedz juceklīgas liecības. Dažkārt man šķiet... Visā visumā neizskatās, ka viņa tāpat vien bez iemesla būtu izdarījusi slepkavību.

— Ek, Jurij Vladimirovič, atklāti sakot, kaut ko tādu es no jums negaidīju, — pārmetoši sacīja prokurors un pasmīkņāja.

— Ko negaidījāt?

— Tik puicisku rīcību, pat — atvainojiet — diletantismu. «Šķiet, itin kā, neizskatās...» Vai tās ir izmeklē-šanas kategorijas? Jūs esat profesionālis, tāpēc drīkstat operēt vienīgi ar faktiem. Ar faktiem! Cik noziegumu tiek pastrādāts bez jelkāda motīva, dzērumā, bez nekāda iemesla un gluži niecīga iegansta dēļ! Vai pirmo gadu strādājat izmeklēšanā?

Viņam bija taisnība.

— Kur jūs esat redzējis slepkavību liecinieku klātbūtnē, turklāt vēl ar veselu kaudzi lietisko pierādījumu? Neskaidrus noziegumus allaž palīdz atklāt netiešie pierādījumi, un tie ne tikai nav sliktāki, bet ir pat drošāki — to jūs zināt no teorijas —, tikai ar tiem ir grūtāk strādāt.

— Pārliecinājāt, — es pūlējos pārtraukt zākāšanu, taču — kas to deva.

— Izmeklētāja māksla, es runāju par labu izmeklētāju, — prokurors pamācoši turpināja, — slēpjas tieši prasmē intuitīvus minējumus pārvērst pierādījumos. Turpretī šīs neauglīgās šaubas... — Viņš atmeta ar roku. — ...nav ne graša vērtas.

Belovs uzblieza ar delnu pa galdu, kā ietriekdams nepamatotās šaubas tā virsmā.

— Uzrādiet Veršikovai apsūdzību, nopratiniet rūpīgi un pamatīgi, papūlieties nodibināt psiholoģisku kontaktu, lai viņa atcerētos notikušo visos sīkumos. Un viss kļūs saprotams un neapstrīdams. Pielieciet tai lietai punktu, beidziet fantazēt.

Viss bija skaidrs. Es uzvedos kā nepieredzējis praktikants, un Belovs man to nepārprotami lika manīt. Labi vēl, ka viņš nezina, kā es ķidāju cigaretes!

Es paņēmu izmeklēšanas plānu. Gandrīz katram punktam bija pievilkts ķeksītis — izpildīts. Kas vēl atliek? Saņemt lietā iesaistīto raksturojošus dokumentus — pieprasījumi ir izsūtīti, pagaidīsim. Pieprasīt tiesu medicīniskās ekspertīzes aktu — tas jādara steidzami. Apsēdos pie rakstāmmašīnas, uzdrukāju iesniegumu, atdevu praktikantiem. Neko pārsteidzošu no ārstu slēdziena es negaidīju — citādi jau būtu piezvanījuši. Taču, kad puiši

atnesa papīru ar nedaudz izplūdušu violetu zīmogu, saspringti iedziļinājos burtu nobīdes dēļ mazliet neskaidrajā tekstā.

Nāve iestājusies ap pusnakti no ievainojuma sirdī, citi miesas bojājumi nav konstatēti. Viegla reibuma pakāpe, indes asinīs nav atrastas.

Kur lai rastos indes? Kontroljautājums drošības dēļ. No tās pašas sērijas, kā caurdurtās cigaretes.

Es iemetu nelaimīgo paciņu diplomātā. Ja tagad tai uzspīdinātu ultravioletos starus, svaigā līme katrā ziņā nodotu kāda pārlieku aizdomīga tipa drošības manipulācijas.

Veršikovai nebija ne ultravioletās lampas, ne lupas, taču viņa tik cītīgi pētīja spožo cigarešu paciņu, ka man uz brīdi iešāvās prātā doma, itin kā viņa visu redzētu ar neapbruņotu aci.

— No kurienes tās nāk?

Bāla, ziliem lokiem zem acīm, vienaldzīga pret visu, kas apkārt notiek, viņa pēkšņi atdzīvojās, balsī ieskanējās neviltota interese.

— Zolotovs jums sūta.

— Zolotovs?!

Šeit patīkami sīkumi ir gluži citā vērtē nekā brīvībā. Firmas cigaretes, iesūtītas kā uzmanības apliecinājums, ir tas pats, kas parastos apstākļos no ārzemēm speciāli vesta ultramoderna kleita. Varbūt pat vēl vērtīgāka. Kuru gan Veršikova savā frizētavā spētu pārsteigt ar jaunu kleitu? Turpretī te, kamerā, tās izraisīs īstu furoru — kunkstienus, nopūtas, skaudīgus izsaucienus. «Laimīgā» būs uzmanības centrā, tāds notikums iespiedīsies atmiņā.

— Vaļera ir džeks uz goda. Neko nelika pateikt?

Veršikova atplēsa paciņu. Viņai bija neglītas rokas —

plata plaukstas locītava, strupi pirksti ar sīkiem, kā apgrauztiem nagiem.

— Lika sveicināt, apvaicājās par veselību. Gribēja jūs atbalstīt, uzmundrināt.

Veršikova pasmaidīja.

— Braši, viņš smalki zina, kas jādara.

— Kas tad viņam jādara?

— Vai sērkociņi atradīsies? — Viņa nelikās dzirdam manu neizpratnes pilno jautājumu.

Es atvēru portfeli. Vājas lampiņas blāvā gaisma pildīja mazītiņo kabinetu, kam nebija logu. Galds pienaglots pie grīdas, krēslam un skapītim tā abās pusēs arī bija metāla stūrīšu stiprinājumi. Zem augstajiem griestiem slinki griezās ventilatora lāpstiņas, ventilācijas melnajā caurumā sparīgi dūca motors. Tie abi ieslēdzās automātiski, vienlaikus ar elektrisko apgaismojumu.

Nekas nelīdzēja. Gaiss bija un palika smacīgs, pievilcies ar tūkstošiem papirosu un cigarešu dūmu sastāvējušos smārdu. Nervozi, saērcināti operatīvie darbinieki un noguruši izmeklētāji smēķēja un cienāja arī pretī sēdošos — bez šī iedibinātā rituāla nenorit gandrīz neviena nopratināšana. Dziļu dūmu ievilka aizdomās turamie, atvieglodami sirdi atzīstoties; nervozi rija dūmus tie, kuri noraidīja viņiem izvirzītās apsūdzības, cerēdami izkļūt no šejienes pret parakstu. Ijai gan tas skan šabloniski, tomēr mazais, ar tabaku piestūķētais papīra cilindrītis bieži vien palīdzēja kliedēt saspringto gaisotni un veicināja sasvstarpējo sapratni.

Arī Veršikova manāmi atslāba, nomierinājās, kļuva jautrāka. Laiks ķerties vērsim pie ragiem.

Es izvilku iepriekš sagatavoto dokumentu, izklāju uz neparocīgā galda nopratināšanas protokola veidlapu.

— Jums tiek izvirzīta apsūdzība pilsoņa Petrenko tīšā slepkavībā, tātad noziegumā, kas paredzēts KPFSR kriminālkodeksa simt trešajā pantā.

Ierasti izšāvis oficiālās frāzes, es procedūru nobeidzu ar tajā paredzēto jautājumu.

— Vai atzīstat savu vainu un ko varat liecināt šajā lietā?

Veršikova ciniski savieba lūpas.

— Kaut ko jau varu liecināt, bet simt trešais gan neies krastā. Kā tad viss notika — pasēdējām, papļāpājām, iedzērām, mūzika un tā tālāk... Vaļera ar Gaļu uzkāpa augšā, bet Fedja sāka man uzmākties. Es visādi mēģināju izlocīties, sak, nē, negribu, liecies mierā, lūkoju izrauties, bet — kur nu!

Ar Veršikovu bija notikusi apbrīnojama pārvērtība. Tā pati uztūkusī seja bez mazākās kosmētikas ar cietā, saviļātā spilvena atstātām rievām, pagalam saburzīts velveta sarafāns, tieši tāds pats, kāds bija mugurā Maroč-ņikovai, taču viņa pati, tikko jaušami pārvērtusies, pārsteidzoši atšķīrās no tās Vēršikovas, kas bija pirmajā nopratināšanā, un arī no sevis pirms piecpadsmit minūtēm, kad viņa nupat bija ievesta izmeklēšanas kabinetā. Kaut arī es uzreiz nevarēju pateikt, kur šī pārvērtība slēpjas.

— Jūtu — labi nebūs: grābstās visur kur, plēš nost drēbes... Kaut kā izrāvos un atkāpos līdz sienai — tur karājās tas duncītis... Paķēru to un turēju sev priekšā — nenāc klāt! Un viņš uzskrēja tam virsū...

Rakstot protokolu, es nemanāmi vēroju apsūdzēto. Viņa atkal aizsmēķēja, šoreiz neprasot atļauju, un domīgi pūta dūmus cieši sakniebtām lūpām, stingu skatienu, kā cenzdamās izlauzties cauri nelīdzenai, grumbuļainai sienai.

Uzmanīgi izlasīja protokolu, mierīgi, ar manāmu apmierinājumu parakstīja, lietišķi iebāza cigaretes mazā krūšu kabatiņā ar spiedpodziņu un, pakļaudamās īsam žestam, ko parādīja durvīs nostājusies sieviete zaļā formas tērpā, neatvadījusies izgāja.

Beidzot es sapratu, kas bija mainījies, — viņa izturējās ļoti pārliecinoši, kā cilvēks, kurš pieņēmis grūtu lēmumu un ir gatavs jebkuros apstākļos tam pakļauties.

Iedams atpakaļ uz prokuratūru, es pārdomāju nopratināšanas rezultātu. Daudzkas tajā man napatika.

Nepatika pārdomātā atzīšanās ar divu dienu novēlošanos.

Nepatika Veršikovas runas veids — pārlieku uzstājīgs un nikns, it kā viņa būtu apsūdzētāja, nevis apsūdzētā.

Nepatika krasā noskaņojuma maiņa.

Un pats galvenais — nepatika, ka viņas minēto motīvu, tik pārliecinošu un situācijai atbilstošu, Zolotovs par varēm bija mēģinājis piespēlēt izmeklēšanai.

Turklāt kaut kur smadzeņu pakauša daļā nepārtraukti darbīgais dators, kurš ik brīdi neatkarīgi no manas gribas risināja dažādus situāciju uzdevumus, orientējās cēloņu un seku peripetijās, meklēja loģisku pamatojumu visu to cilvēku rīcībā, ar kuriem man nācās saskarties, pārbaudīja vārdu, skatienu, žestu patiesumu, patlaban nesteidzīgi atlasīja nesakritības un aplamības, kas apliecinātu intuitīvo šaubu pamatotību.

Aizturēšanas laikā Veršikovu vispārējā kārtībā pārbaudīja, apskatīja apģērbu — nekādas skrambas, asins izplūdumi, zilumi, ieplēstas drēbes vai citas cīņas pazīmes netika konstatētas.

Ne dežurējošajam izmeklētājam, ne man pirmās nopratināšanas laikā viņa par notikušo neko jēdzīgu nevarēja paskaidrot. Neatceros, nezinu... Turpretī šodien — absolūta skaidrība, pilna aina, pārliecinoša liecība. Un tas viss — uz līdzenas vietas! Nē, tā nemēdz gadīties... Parasti notiek otrādi — pirmajā satraukumā noziedznieks izplāj daudz kā tāda, ko vēlāk cenšas «aizmirst». Bet šajā gadījumā ir pavisam nejēdzīgi — iznāk, ka Ver-šikova noslēpusi sevi attaisnojošu motīvu!

Iegrimis domās, es uzkāpu pa kāpnēm un, neiegriezies savā kabinetā, iegāju kancelejā.

— Vai šefs ir šeit?

Margarita, nepaceldama acis no papīriem, papurināja galvu.

— Jums četras reizes zvanīja Frolovs. Teicās zvanīt vēl.

Un tiešām — es vēl nebiju paguvis ieiet kabinetā, kad atskanēja zvans.

— Kā sviežas, Jurij Vladimirovič?

— Var iztikt, Stepan Sergejevič. Apsūdzību Veršiko-vai izvirzīju, tūdaļ uzrakstīšu statistikas kartīti. Vai vēl ir jautājumi?

— Cik tu pikts! — majors izklausījās apbēdināts. — Ne jau kartītes dēļ es... Turklāt — atskaite paliek atskaite!

— Nepievērs uzmanību, vainīgs nogurums...

Pabeidzis sarunu, es ķēros pie ikdienas darba, cenzdamies kliedēt neapmierinātību un īgnumu, kas manī bija palicis pēc Veršikovas nopratināšanas. Saspiedu kopā prāvu dokumentu kaudzi — protokolus, fototabulas, izziņas, raksturojumus, lūgumus, lēmumus —, caurdūru ar speciālu īlenu, sašuvu ar raupju diegu. Iznāca kārtīgs sējums vairāku centimetru biezumā. Uz vāka uzrakstīju apsūdzēto uzvārdus: «Akimovs, Gocenko» un pantu: «144., 3.d.».

Šajā nodarbē mani sastapa pilsētā populārais advokāts Pšeņičkins, kuru ļaužu mēles bija ierindojušas visspēcīgāko aizstāvju tā sauktajā zelta piecniekā, kuri izvilka pat visbezcerīgākās lietas.

Iznesīgs, dārgā, bet neuzkrītošā apģērbā, viņš izskatījās daudz jaunāks par saviem piecdesmit trim. Vienīgi sirmie mati un rieva pierē nodeva viņa īsto vecumu.

— Esmu piekritis aizstāvēt tiesā Marinu Veršikovu. — Pšeņičkins nolika uz galda stūra mazu, zilu kvadrātiņu — juridiskās konsultācijas orderi, kas apliecināja viņa pilnvaras šajā lietā. — Vai atļausit nedaudz painteresēties par izmeklēšanas gaitu?

Viņš aizvien izturējās pieklājīgi, korekti, ar to labā nozīmē atšķirdamies no daudziem citiem advokātiem, kuri savu piederību brīvas profesijas pārstāvjiem uzsvēra ar vaļīgu izturēšanos, kas, ja to laikus neapturēja, pārgāja familiaritātē un necieņā.

— Lūdzu, atļautā robežās.

Pšeņičkina vizīte radīja manī izbrīnu. Viņu burtiski bija apsēduši klienti, kuri ticēja brīnumiem, un viņš vienmēr izraudzījās neordināras, sarežģītas prāvas, kas šķita interesantas no profesionālā viedokļa un nodrošināja skaļu popularitāti. Vēršikovas lieta bija gluži parasta, ne ar ko neievērojama, acīm redzami nepiemērota viņa ranga metram.

— Kad plānojat pabeigt izmeklēšanu?

— Vēl grūti pateikt.

— Dīvaini. — Pšeņičkins paberzēja virsdeguni. — Mani tik steidzamā kārtā lūdza uzņemties aizstāvību, ka es domāju — tas ir pāris dienu jautājums...

— Kurš lūdza? — es painteresējos.

Pšeņičkins saminstinājās.

— Cerams, nekādus noslēpumus es necenšos izzināt? Vienkārši brīnos, ka jūs esat uzņēmies tik vienkāršu lietu.

Novērtējis mājienu uz augsto profesionālo līmeni, advokāts tikko manāmi pasmaidīja.

— Arī visvienkāršākā lieta var izrādīties neparasta. Šeit neparasts ir jau tas vien, ka man piezvanīja pilsētas izpildkomitejas nodaļas vadītājs Cuguncovs un lūdza iesaistīties. Citādi es, atklāti sakot, nebūtu to uzņēmies. Ļoti daudz darba un vispār...

Kāds sakars izpildkomitejai ar šo lietu? Kāda Verši-kovai daļa gar Čuguncovu? Vai viņam gar Veršikovu? Absolūta bezjēdzība... Labi, vēlāk padomāšu, nedrīkst izjaukt tradicionālo augstākās sabiedrības sarunu.

— Kurš slēdza vienošanos, apmaksāja aizstāvību?

— Tūdaļ pēc tālruņa zvana ieradās pilsētas izpildkomitejas darbinieks Valērijs Fjodorovičs. Teicās esam Ver-šikovas draugs. Visdrīzāk gan tur ir kas vairāk nekā draudzība. — Pšeņičkins iesmējās. — Izmeklētājs paliek izmeklētājs. Es atnācu, lai uzdotu jums dažus jautājumus, bet notiek otrādi.

— Tā ir nejaušība, — es izlikos samulsis. — Nebiju domājis nojums kaut ko uzzināt.

— Taču uzzinājāt, — daudznozīmīgi noteica advokāts. — Ka lieta nav tik vienkārša, kā pirmajā mirklī šķiet. Starp citu, sarežģījumi nav juridiska rakstura, tāpēc tie mani neinteresē. Pastāstiet labāk, kāpēc velkat garumā izmeklēšanu? Noziegums ir nepārprotams, jānoskaidro tikai motīvi un jādod novērtējums... Pēc kura panta jūs viņai izvirzāt apsūdzību?

— Pēc simt trešā.

Pšeņičkins sarauca pieri.

— Mūžīgā izmeklētāju nodrošināšanās. Iespējami tikai divi varianti — neuzmanība vai nepieciešamības robežu pārsniegšana aizstāvoties. Simt piektais pants — līdz diviem gadiem, simt sestais — līdz trim. Abi panti paredz iespēju sodu mīkstināt — labošanas darbi, nosacīts sods. Kad būšu iepazinies ar lietu, kļūs skaidrs, kuru no tiem izvēlēties. Taču, ka Veršikovas darbībās nav tik smaga nozieguma sastāva kā slepkavība ar nodomu, tas ir skaidrs. — Advokāts atpogāja biezu dabiskās ādas mapi, izvilka papīra lapu, uzmanīgi nolika to uz galda. — Tāpēc lūdzu pievienot lietai iesniegumu par drošības līdzekļa maiņu.

Es pārskatīju akurāto mašīnraksta tekstu: «...ņemot vērā, ka Veršikovai ir pastāvīga dzīvesvieta, darbs, ka viņa iepriekš nav tikusi tiesāta, ir saņēmusi labu raksturojumu... Atbrīvot pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.»

Uzmanīgi vērodams manu seju, Pšeņičkins viegli paliecās uz priekšu. Tikpat nemanāmi, kā pārgājis uz oficiālu toni, viņš atgriezās pie draudzīgi nepiespiestas izturēšanās.

— Mans pilnvarotājs Valērijs Fjodorovičs vispār uzstāja, lai lieta tiktu pārtraukta nozieguma sastāva trūkuma dēļ. Jūs taču zināt — ir vesela rinda Augstākās tiesas lēmumu, piemēram, — aizstāvot savu godu, sieviete var atņemt dzīvību uzbrucējam!

Šajā gadījumā apsūdzība teiks, ka vasarnīcā atradušies arī citi cilvēki, varēja pasaukt palīgā utt., u.t.jpr. Es nevēlos palikt muļķa lomā, tāpēc izvēlējos nevainojamu pozīciju un iesaku jums paklausīties... —Advokāts pazemināja balsi. — Lieta nav vienkārša, tajā ir daudz zemūdens akmeņu. Var iznākt, ka tiesā tā pārplīst kā ziepju burbulis, ja izmeklēšanas pozīcija nekļūs elastīgāka. Nosacīta soda gadījumā, teiksim, par netīšu slepkavību, mēs nesniegsim kasācijas sūdzību. Vilks būs paēdis un kaza dzīva!

— Jūsu lūgums tiek pievienots lietai. Izskatīšanas rezultātus jums paziņos.

Apķērīgais Pšeņičkins piecēlās, palocījās.

— Neuzdrošinos jūs aizkavēt. Pēc pāris dienām piezvanīšu. Ja jūs lūgumu noraidīsit, es vērsīšos pie prokurora.

— Jā, protams, jums ir tādas tiesības.

Mēs pieklājīgi atvadījāmies.

Tātad Valērijs Fjodorovičs nav aprobežojies ar sveicieniem un Marlboro paciņu. Uzaicināt advokātu no «zelta

piecnieka», apmaksāt viņa honorāru un pat pateikt priekšā aizstāvības līniju! Jā, viņš ir īsts draugs... Un gatavais gaišreģis — tik precīzi uzminēt pat izmeklētājam negaidītu notikumu pavērsienu! Izskatās, ka viņš jau iepriekš ir zinājis, ka Veršikova mainīs liecību. No kurienes?

KĀRDINĀJUMS PATIESĪBAS MEKLĒTĀJAM

«...Mēs atgriezāmies no Divupes, kur pēdējo reizi neveiksmīgi mēģinājām rast apstiprinājumu Karpecka ziņojumam. Es biju sapīcis: nokvernēt te pusgadu — un velti! Turpretī Goriks bija lieliskā omā, jo uzskatīja, ka mērķis ir sasniegts un kaitīgais mīts izkliedēts. Psiholoģisko noskaņojumu vietējie iedzīvotāji jūt nekļūdīgi, varbūt tāpēc neviens netika stāstījis viņam to, ko bija nācies uzklausīt man. Tomēr sekundārs skaņu ieraksts bez materiāla apstiprinājuma spēs pārliecināt vienīgi tos, kuri grib tam ticēt. Skeptiķi noliedza pat bagātīgos otrās ekspedīcijas videomateriālus.

Goriks jautri pļāpāja kaut ko par aprobežotiem progresa pretiniekiem, drūmiem gļēvuļiem, kas pārspīlē savas bailes un iedveš tās arī citiem, sajūsminājās par krāšņo skatu visapkārt, ko blokādes piekritēji cenšas norobežot no cilvēces ar izdomātām radiācijas joslām.

Es klusēju — cik varēja runāt par vienu un to pašu! Pasakains skaistums — tur viņam bija taisnība. Taču es, aprobežotais gļēvulis, darīšu visu, lai norobežotu pasauli no šā skaistuma. Ja lēmums par blokādi netiks pieņemts, es pats patrulēšu Ledas tuvumā, lai novirzītu tai tuvojošos kuģus. Vai arī nosēdīšos šeit un kopā ar Trijpirkstu Mednieku atradīšu neapgāžamu apstiprinājumu pirmās ekspedīcijas ziņojumam. Katrā ziņā atradīšu, jo Sadraudzības locekļa nāve uz Ledas — nevis mīklainos apstākļos notikusi nejaušība, bet gan viņa paša iepriekš paredzēta un izskaidrota — kalpos par neapgāžamu pierādījumu.

Ar zilu zāli apaugusī paliena pārgāja zilganos pakalnos, mēs acīmredzot bijām nogriezušies pa nepareizo taciņu, jo Mīkstā ferma pārāk ilgi nerādījās, un, kad no pagrieziena mums pretī iznira cilvēks, Goriks, aizmirsis instrukciju, traucās viņam klāt prasīt ceļu. Pretimnācējs izskatījās gluži parasts — pa pusei brīvs fermeris vai sezonas strādnieks blīva auduma kombinezonā, rupjā ādas vestē, trīsstūrveida cepurē ar smailu galu —, tā ka atpazīt viņā pseidosu bija grūti arī no septiņu soļu attāluma. Man tas izdevās no divpadsmit, palīdzēja intuīcija, vēlēšanās viņu ieraudzīt un pastāvīgā modrība, ko nevarēja iemidzināt ne spožā rūsganās saules gaisma, ne mieru iedvesošā brīnumainā ainava.

Goriks bija pietuvojies viņam izšķirīgajā absorbcijas rādiusa attālumā un jau atradās aiz līnijas, tāpēc psei-doss viņu aizķēra brīdī, kad es nospiedu palaišanas pogu. Violets uzplaiksnījums apžilbināja neaizsargātās acis, lādiņa sprakšķis saplūda ar rupjās ādas vestes šņirk-stienu vietā, kur tajā iedūrās neredzama adata...»

Dežūra pilsētā noritēja mierīgi, nekas tāds, kā noskaidrošana piekristu prokuratūrai, nenotika, tāpēc es lasīju līdz pusnaktij, bet pēcāk likos gulēt pilsētas pārvaldes atpūtas istabā, lai gan to tramīgo, cauro snaudu, kad dzirdama katra durvju skrapstoņa, rācijas pīkstieni un sarunas ar dežurējošajām patruļām blakus istabā, diez vai var saukt par miegu.

Pa mostošās pilsētas ielām aizstaigāju līdz mājām, nomazgājos, noskuvos, iekodu — Asja allaž atstāja man brokastis uz plīts — un grasījos doties pie miera, pat apgūlos, taču miegs nenāca, bija žēl bezjēdzīgi vārtīties pa gultu, vilka arī seifā sakrājušās lietas, urdīja «griezt riteni» — pabeigt, atdot prom, neļaut, lai mani aprok aizvien augošā papīru lavīna.

Es nolēmu doties uz darbu, ierakstījis pienākošos brīvdienu aktīvā, kaut arī zināju, ka centīgais Belovs nelabprāt atdod neizmantotās atpūtas dienas.

Pa ceļam iegriezos rajona dzīvokļu pārvaldē, izspraucos cauri blīvai neapmierināto rindai, saņēmu sekretāres brāzienu, tad tiku atpazīts un pažēlots, dabūju 33 gadu vecās Larisas Ivanovnas Rasadinas raksturojumu, kura strādāja par namu pārvaldnieci, protams, bija parādījusi sevi no vislabākās puses, aktīvi iesaistījusies sabiedriskajā dzīvē, baudīja kolektīva cieņu, taču neveltīja pietiekami lielu uzmanību dzīvojamā fonda remontam un «neizvirzīja pietiekami stingras prasības sevis pilnveidošanā».

Acīmredzot šim neskaidrajam formulējumam vajadzēja paust rajona dzīvokļu pārvaldes vērtējumu tām namu pārvaldnieces darbībām, par kurām viņa jau vairāk nekā mēnesi atradās apcietinājumā, tas apzīmēja Larisas Ivanovnas tieksmi pēc kukuļiem un vēl veselu lēveni sīku un vidēju pārkāpumu, kurus viņa bija atļāvusies, atrazdamās savā pieticīgajā amatā.

Nogājis vēl kvartālu, es iegriezos šaurā senlaicīgā ieliņā, kur atradās prokuratūra, pa diagonāli šķērsoju mierīgu krustojumu un iegāju rajona kara komisariātā. Kad diena nav iepriekš saplānota, var atļauties nesteigties un pa ceļam atrisināt dažu labu sīku jautājumu, kas parasti tiek atlikts «uz rītu».

Patiesībā jautājums man bija viens — vai Zolotoviem bija tiesības paturēt kortiku pēc admirāļa nāves vai arī tas bija obligātā kārtā jānodod? To es pajautāju jaunam majoram, ar kuru mēs vairākkārt bijām tikušies apstākļos, kas attiecās gan uz viņa, gan manu kompetences jomu.

Lai gan kara komisariāts nodarbojas ar ne mazāk svarīgām lietām kā, teiksim, rajona dzīvokļu pārvalde vai kāds cits komunālais dienests, te nekad nestāvēja rindas, ikviens fakts tika noskaidrots piecās minūtēs, arī nepieciešamo uzziņu varēja saņemt tikpat īsā laikā.

Taču tagad majors bija projām ilgi, un es atvēru grāmatiņu, kuru vairs neņēmu laukā no portfeļa.

«...Nepievērsdams uzmanību pakritušajam pseidosam, es metos pie Gorika, kas bija sastindzis kā sālsstabs, saķēru viņu aiz pleciem, baidīdamies sajust krampjaini savilktus muskuļus, bet nē — viss bija normāli, viņš jau atgriezās, taču no viņa atmiņas neatgriezeniski bija dzēsts pēdējais laika posms, kas varēja ilgt no dažām sekundēm līdz pat diviem gadiem — ilgāku amnēzijas laiku Trijpirkstu Mednieks netika novērojis.

Goriks bija aizmirsis pēdējo minūti. Viņa uztverē mēs bijām maldījušies starp vienādiem pauguriem, bažīdamies, ka nevaram uziet Mīksto fermu, viņš uz mirkli bija novērsis uzmanību — pagriezies projām vai aizdomājies —, bet es pa to laiku bez iemesla biju nošāvis nejauši sastaptu aborigēnu.

Šis necilvēciskās cietsirdības akts bija novedis psihisku traumu pārcietušo Goriku histērijā. Kaut ko viņam ieskaidrot nebija iespējams — viņš neko negribēja dzirdēt, kliedza, ka es esot maniaks, slepkava, kas murgainu teoriju vārdā gatavs iznīcināt nevainīgus, neaizsargātus vietējos iedzīvotājus.

Nepievēršot uzmanību viņa trakošanai, es sazinājos ar Bāzi, kur nekavējoties tika fiksēti viena ekspedīcijas dalībnieka psihiskās darbības traucējumi, kas bija vispārējās trauksmes signāls, ziņoju par situāciju un paudu domu, ka nāksies pārkāpt aizliegumu diennakts gaišajā laikā lietot lidaparātus, jo nekā citādi beidzot iegūto pseidosu neizdosies aiztransportēt, bet gaidīt tumsas iestāšanos, ņemot vērā Gorika stāvokli, būtu riskanti.

Tad es piegāju gulošajam, pārliecinājos, ka esmu trāpījis tur, kur mērķēju, un pēc tam veicu ārējo apskati. Bija iegūts augsta līmeņa — ceturtās vai varbūt trešās pakāpes — pseidoss. Pazīmju, ar kurām viņš atšķīrās no cilvēka, bija pavisam maz — nepilnīgi attīstīti roku pirksti, zem cepures slēpās spicas, spalvām klātas ausis, kad pavilku uz leju plakstiņu, ieraudzīju vertikālu zvēra redzokli...»

Majors atgriezās, es no tālās, baisās planētas steigšus pārcēlos atpakaļ kara komisariāta kabineta realitātē un nevērīgi iemetu grāmatu portfelī, lai mans sarunas biedrs par to neieinteresētos. Bija izveidojies uzskats, ka izmeklētājiem jālasa vienīgi nopietnā literatūra.

Starp citu, majors negrasījās neko jautāt. Viņš apsēdās savā vietā, nolika priekšā mapi cietos kalikona vākos un neizpratnē mani uzlūkoja.

— Jūs droši vien būsit kaut ko sajaucis. Mums ir tikai divi admirāļi, es viņus pazīstu, taču katram gadījumam ieskatījos kartotēkā un drošības pēc apvaicājos arī kara komisāram. Viņš savukārt, lai būtu mierīga sirdsapziņa, piezvanīja uz apgabala kara komisariātu.

Godprātība un pārbaudes pamatīgums apliecināja kara komisariāta labo darba organizāciju, taču es nesapratu, kas īsti bija radījis šos sarežģījumus.

— Admirālis Zolotovs nekad nav bijis kara komisariāta uzskaitē ne mūsu rajonā, ne pilsētā un arī ne apgabalā!

Atklāti sakot, es apjuku. Tik ļoti, ka tik tikko bērnišķīgi nenošļupstēju: «Kā tas var būt? Un kortiks?»

— ...Kara komisariāta uzskaitē pie mums bijis nelaiķis pirmā ranga kapteinis Ivans Prokofjevičs Zolotovs, — turpināja skaidrot majors. — Viņš dzīvoja Cehova prospektā 16, dzīvoklis 52...

Tā pati adrese. Valērijs Fjodorovičs Zolotovs, admirāļa mazdēls, dzīvoja tieši tur.

— ...Ivans Prokofjevičs Zolotovs nomira aizpagājuša-jā gadā sešdesmit deviņu gadu vecumā no akūtas sirds nepietiekamības un ar vajadzīgo godu tika apbedīts pilsētas kapu Slavas alejā.

Majors aizvēra mapi.

— ...Saskaņā ar esošo kārtību flotes virsnieka auksto ieroci nelaiķa ģimene drīkst uzglabāt bez tiesībām nēsāt.

Izsmeļoša, iespējami konkrēta atbilde.

Es pateicos, izgāju tukšajā, tīri izslaucītajā gaitenī un lēnām devos uz izeju, domās apstrādādams saņemto informāciju.

Kam viņam vajadzīgi šie meli? Nu, pieņemsim, ka admirāļa mazdēla tituls varēja piešķirt nelielas priekšrocības bērnu rotaļās, arī skolā tas solīja sīkas privilēģijas, piemēram, «aiz cieņas pret tavu vectēvu es tev, Vaļera, divnieku šodien nelikšu», jo nevienam nenāktu pat prātā pārbaudīt Ivana Prokofjcviča «titula» patiesumu. Taču skolas laiks sen ir aiz kalniem, bet viņš vēl aizvien turpina būt par mazdēlu. Iespējams, Zolotovi vectēva aizsegā kārtoja savas sadzīves jautājumus — bez rindas tikt pie būvmateriāliem vasarnīcas remontam vai kaut ko citu tādā garā... Nē, tas bija izslēgts — ikviens oficiāls lēmums tiek pieņemts tikai uz attiecīga dokumenta pamata, vārds, turklāt vēl neīsts, nav nekāds pamatojums.

Tā arī neko neizprātojis, es sasniedzu prokuratūru. Ielūkojies kancelejā, apvaicājos Margaritai, vai kāds nav meklējis, vai man nav zvanīts, saņēmu pienākušo pastu.

Kabinetā izšķiroju prāvo papīru kaudzīti, tiesu ķīmiskās ekspertīzes aktu atliku sānis.

«Izmeklējamais gaišbrūnais šķidrums aizzīmogotajā flakonā ar numuru «viens» ir cukura, vanilīna un šķīstošās kafijas maisījums uz spirta bāzes... Izgatavošanas veids un komponentu sastāvs raksturīgs mājās darinātiem surogāta alkoholiskajiem dzērieniem...

Aizzīmogotajā flakonā ar numuru «divi» atrodas zemas kvalitātes stiprināts vīns, kas iegūts ābolu pārstrādes ceļā...»

Vēl viens pārsteigums! Tas viss dižciltīgā Marteli un noslēpumaini ārzemnieciskā Bordeaux vietā...

Te nu bija godājamais Valērijs Fjodorovičs! Cilvēks-blefs! Tagad ir skaidrs, kāpēc Galina Maročņikova parastu pirti godā par «somu»...

Vieni meli klājas pāri citiem, visi viena un tā paša tipa: alkohola falsifikācija, atsauce uz tuvām attiecībām ar «šīs pasaules varenajiem»... Visdrīzāk, šīs maskēšanās cēlonis ir iesakņojies paradums savu nenozīmīgumu slēpt aiz pazīšanās ar autoritatīviem cilvēkiem un organizācijām. Taču — vai šim paradumam var būt kāds sakars ar noziegumu?

Ja ir darīšana ar cilvēku-blefu, tad nedrīkst zaudēt modrību — viss ar viņu saistītais var izrādīties fikcija, blēdība, mistifikācija. Un ja nu man piespēlētā nozieguma aina arī ir blefs? Tad visas mīklas un neatbilstības kļūst ļoti vienkārši izskaidrojamas...

Izmeklēšana faktiski ir pabeigta, jādabū tikai divi trīs dokumenti un varēs rakstīt apsūdzību. Un, ja manas šaubas ir pamatotas, ar to pašu blefam tiks piešķirts juridisks spēks.

Kurš varētu būt ieinteresēts šādā spēlītē? Kā notikumi būtu varējuši risināties patiesībā?

Uz šo jautājumu smadzenēm vajadzēja sākt dot iespējamos atbilžu variantus, taču tās strādāja tukšgaitā, kā magnetofons, kad lentē nekas nav ierakstīts, un man šķita, ka, labi ieklausoties, varu sadzirdēt tukšās lentes čaboņu. Nekas jēdzīgs nenāca prātā.

Darbadiena tuvojās beigām, steidzamu darīšanu šodien nebija, un, ja nekas nepagūs atgadīties, pēc pusstundas varēs doties mājās.

Es izgāju gaitenī un pagrūdu blakus kabineta durvis, uz kurām bija plāksnīte «J. Ļ. Lagins».

— Labvakar, Jurij Ļvovič. Kā klājas?

— Dzīvojam. Bet tu, kā redzu, slinko?

Tā aizvien sākās mūsu dialogi. Lagins bija labsirdīgs un gudrs cilvēks ar milzīgu pieredzi sadzīves un profesionālajā jomā, taču trīsdesmit izmeklēšanas darbā aizvadītos gados viņā bija uzkrājusies prāva sarkasma rezerve. Starp citu, es jau biju apradis ar šo izteiksmes veidu, un man patika ar viņu sarunāties. Turklāt no viņa arvien varēja dabūt kādu derīgu padomu.

— Slinkoju, Jurij Ļvovič. No jums neko nevar noslēpt.

— Nu tad uzgaidi dažas minūtes, es pabeigšu rakstīt, un paslinkosim kopā.

Viņam bija piecdesmit pieci gadi. Gara auguma, drukns, ar lielu galvu, Lagins aizvien izturējās solīdi un izskata iespaidīguma ziņā varēja sacensties ar šefu, ne velti apmeklētāji, satiekoties gaitenī, bieži jauca viņu ar prokuroru.

Toties ārpus mūsu iestādes sienām viņu varēja noturēt par visu ko, tikai ne par izmeklēšanas darbinieku. Ar saviem inteliģentajiem sejas pantiem un kuplo, priekšā rctot sākušo, taču abpus deniņiem bagātīgi krītošo matu rotu viņš vairāk atgādināja komponistu, slavenu vijolnieku vai diriģentu. Viņam arī patiesībā bija zināma, lai gan specifiska, saikne ar mākslas pasauli — būdams vērienīgu saimniecisko lietu speciālists, viņš bija izmeklējis «kreiso» koncertu organizēšanu un tai sekojošo valsts mantas izlaupīšanu apgabala filharmonijā. Stāsta, ka reiz mūzikas cienītāju pūlis noturējis viņu par administratoru un apstājis, mangodams lieku biļetīti vai kontramarku. Lai gan, visticamāk, kāds to, jokus dzenot, izdomājis.

— Nu, nu, kas, tu saki, tev ir atgadījies? — Lagins beidza rakstīt un atlaidās pret krēsla atzveltni.

— Atgadījies jau nekas nav...

— Kāpēc tad tevi moka šaubas? Un ko tu gribēji jautāt vecajam Laginam?

Nē, viņš nebija gaišreģis. Taču, kā ikviens labs izmeklētājs, prata noteikt sarunas biedra domu gaitas virzienu un nodomus.

— Dīvaini sanāk, Jurij Ļvovič. Lieta ir bezmaz vai pabeigta, taču skaidrības nav nekādas.

— Tā mēdz gadīties. — Lagins nenoteikti nokremšļojās, saberzēja rokas un, viltīgi mani uzlūkodams, gaidīja turpinājumu.

Es izklāstīju situāciju. Lagins, vēlīgi smaidīdams, pārcilāja sīkus priekšmetus sava milzīgā, ar zaļu audumu apvilktā galda atvilktnē, taču pēc acīm bija redzams, ka viņš uzmanīgi klausās.

— Un kas tevi mulsina? Sākumā neteica, bet vēlāk pastāstīja? Tas notiek nepārtraukti! Apsūdzētajam meli ir viena no aizsardzības formām. Izprātoja, kā atvieglot savu stāvokli, un mainīja liecību. Vai tas ir tik neticami?

— Tādu pašu versiju neatlaidīgi piespēlē Zolotovs! Viņš arī advokātu noskaņoja uz pašaizsardzību vai neuzmanību, vēl pirms Veršikova...

— Tā ir visdrošākā aizstāvības līnija, — Lagins pārtrauca. — Nav nekāds brīnums, ka uz to sliecas gan Veršikova, gan Zolotovs, gan arī advokāts. — Viņš domīgi rotaļājās ar tukšu TT čaulīti. — Tev uzmanīgi jāpārbauda apsūdzētās liecība. Izpēti līķa sekcijas aktu, pamatīgi izpēti, apraksts nav diezcik tīkams, dažiem tas riebjas, viņi lasa uzreiz spriedumu, tā var palaist garām ko svarīgu...

Es pakasīju pakausi — Jurijs Ļvovičs runāja kā zinādams.

— Varbūt nāksies nopratināt tiesu medicīnas ekspertu...

Lagins apklusa, kavēdamies pie kādas domas...

— Tas, ka Zolotovs ir krāpnieks, vēl neko neizsaka. Nu, dižojās ar vectēvu, dzirdīja zostiņas ar visādu draņķi aizjūras vīnu un konjaku vietā — kāds tam sakars ar tavu izmeklējamo lietu?

Es grasījos iebilst, taču Jurijs Ļvovičs brīdinoši pacēla roku.

— Tas ir no vienas puses. Bet...

Viņš aizripināja čaulīti pa zaļo audumu.

— Vai zini, kas mani dara uzmanīgu?

Un pats atbildēja:

— Lietā iesaistīto cilvēku loks. Zolotova kompānija! No ārpuses viss šķiet kārtībā — visiem ir darbs, droši vien pozitīvs raksturojums, ar vienu vārdu sakot — kārtīgi cilvēki, kas dod savu ieguldījumu un tā tālāk. Taču tā ir tikai izkārtne!

Viņš pameta čaulīti augstu gaisā un ar negaidītu veiklību to noķēra.

— Zolotovs ir pa pusei afērists, piesedzies ar darbiņu, kas kaulus nelauž. Viņa draudzene, kā viņu — Maročņi-kova? Vienkārša pārdevēja, bet ģērbusies kā miljonāra meita — redzēji, kā viņa pie tevis ieradās! Apsūdzētā — manikīre, bet izskatās, ka arī nedzīvo no algas vien?

Es atcerējos Veršikovas velveta firmas kombinezonu, kas melnajā tirgū maksā savus divsimt piecdesmit, trīssimt rubļus, un piekrītoši pamāju.

— Cilvēki ar dubultu pamatu, — Lagins noteica. — Ar tādiem acis jātur vaļā.

Viņš iemeta čaulīti atpakaļ atvilktnē un ar troksni to aizcirta.

— Vai zini, kas man nepatīk?

Un atkal pats atbildēja:

— Cietušais bija svešķermenis šajā kompānijā, viņš vienīgais strādāja nopietnu darbu. Un viņš ir beigts! Nejaušība, nelaimes gadījums? Tā sakot — viss var gadīties, taču personiski man tas šķiet augstākajā mērā šaubīgi. Un pašaizsardzības versija — aiz matiem pievilkta.

— Kas tagad atliek? — es, izmantodams pauzi, pajautāju.

— Ka tikai tas nav viltīgs, rūpīgi pārdomāts inscenējums!

Tas nu bija izteikts. Man ne reizi vien bija pazibējusi tāda doma.

— Ir vērts vērsties pie filozofijas un atcerēties Oka-mas principu, — Lagins turpināja. — «Bez vajadzības nevairo būtību skaitu.» Mūsu valodā tas nozīmē — neizvirzi versijas, ja tām nav nekāda pamatojuma.

Viņš atlaidās krēslā, pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Pagaidām tavas versijas, tāpat kā mani minējumi, karājas gaisā. Bijis kaut viens fakts, viens vienīgs atbalsta punkts...

— Lūkošu tādu atrast.

Es piecēlos.

— Neatceros, kur tas bija teikts: «Kas meklē patiesību, lai bīstas kārdinājumu,» — Lagins pasmaidīja. — Evaņģēlijā, vai... Kaut gan — nav svarīgi! Patlaban tu atrodies krustcelēs: vari pabeigt lietu, nepievēršot uzmanību niecīgām nesakritībām, un — no pleciem nost, lai tiesa tiek skaidrībā! Taču var krist arī otrā galējībā — uzpūst šaubu burbuli, baidīties acīm redzamā, noņemties ar jaunu faktu meklēšanu, pīties pierādījumos. Un, tiecoties pēc neesoša mērķa, pazaudēt reālo.

Kad es izgāju uz ielas, lēmums bija gandrīz nobriedis. Bija jauks, silts vakars, pēc nesenā lietus gaiss šķita tīrs un neierasti svaigs. Asfalts uzsūca ūdeni un tāpēc izskatījās gluds un taukains. Es izgāju cauri skvēram — kārtīgam, ar nule noskalotiem zālieniem — un grasījos nogriezties uz māju pusi, kad dzirdēju mani saucam.

Kalsnējais, asais, pārgalvīgais Saša Krilovs, kopā ar viņu dūšīgais Romāns Polugarovs un Kostja Azarovs no OBHSS. Visi trīs priecīgi smaidīja.

— Tu nāc kā saukts. — Krilovs uzsita man uz pleca. — Iesim uz «Sputņiku» vakariņās.

— Kam par godu?

— Jāatpūšas pa ilgiem laikiem. Pasēdēsim, parunāsimies mierīgā garā. Mēs ar tevi jau kuro nedēļu cenšamies viens otru noķert!

Priekšlikums bija vilinošs, taču kaut kas mani mulsināja.

— Neērti, savā rajonā...

— Kas tur slikts? — nodūca Polugarovs. — Vai mēs ārpus darba laika par savu naudu nedrīktam aiziet uz restorānu? Vai varbūt mēs neesam cilvēki?

Tas mani pārliecināja. Patiešām, ja mēs esam pilntiesīgi pilsoņi, tad kāpēc nevaram paēst vakariņas restorānā?

Mēs šķērsojām lieliem betona kvadrātiem bruģēto laukumu, pa marmora kāpieniem, starp kuriem šļakstēja zils ūdens, pārlaipojām pāri baseinam, iegājām gaišas augstceltnes plašā, stiklotā vestibilā un pa lēzenām vītņu kāpnēm uzkāpām otrajā stāvā.

Neņemot vērā agro stundu, restorāns bija gandrīz pilns. Uz zemas estrādes pie instrumentiem sēdās garmatainu puišu četrotne, viens no viņiem skaņā mikrofona baritonā stādīja publikai priekšā dziedātāju — gadus trīsdesmit vecu bruneti violetā piegulošā kleitā ar baltām puķēm. Kleita cieši piekļāvās masīvajiem gurniem un viļņainās ielocēs sniedzās līdz grīdai, taču pārmērīgo ga-

rumu kompensēja milzīgs dekoltē un izgriezums aizmugurē, kas atklāja muguru līdz pat viduklim.

— Nevaru ciest orķestrus, to dēļ nav iespējams sarunāties, — neapmierināti norūca Azarovs.

— Šis tev patiks, palūk, kāda dziedātāja, — Romāns iesmējās. — Nezinu, kā viņa dzied, taču izskatās iespaidīgi.

Apkalpotāja, laipni uzsmaidīdama Azarovam, atnesa uzkodas.

— Kopš rīta ne kumosu neesmu baudījis, — paziņoja Polugarovs, paredzēdams, kādi joki sekos viņa apetītes dēļ, un, ātri nokopdams salātus, paskaidroja:

— Cauru dienu noņēmos ar vakarējo laupīšanu.

— Atklājāt?

— Puišeļi. Deviņpadsmit un divdesmit divi. Nauda skaistai dzīvei. Zināt šeņķi Petrovskas ielā? Piespļaudīts, pieļuļķēts, smirdoņa, ko tikai nemaisa kokteiļos...

— Divus bārmeņus ietupināja, — Azarovs iestarpināja. — Sanitārā inspekcija uzgāja zarnu nūjiņu, aizklapēja ciet, uzlika naudas sodu — visviens miskaste.

— Bet šiem — lepnu lepnais bārs. Sapņu sapnis! Taksistam — ar cauruli pa galvu un — prom uz to ūķi dziru caur salmiņu sūkt. Atstiepa šos uz nodaļu, uzvedas izaicinoši — nē, neesot bijuši, pie drauga mūziku klausījušies... Ak mūziku? Un kam tie pirkstu nospiedumi uz caurules? Un uz stikla? Mutes bija ciet. Varam vēl taksistiem no stāvvietas parādīt atpazīšanai, viņi redzēja, kurš kāpa mašīnā. Viss, drosme vējā, bikses pilnas — taksisti piežmiegs, nevajag atpazīšanu... Draņķi tādi! Par cietušo pat neapjautājās.

— Tas bārs kuru katru dienu tiks slēgts, mēs uzrakstījām ziņojumu izpildkomitejai, — es sacīju. — Bet kur liksies citi puišeļi?

— Tā ir problēma, — Krilovs nopūtās.

— Liecieties nu mierā! — Polugarovs atmeta ar roku. — Cūka vienmēr atradīs dubļus. Lūk, tā ir problēma. Es neesmu redzējis laupītāju, kurš būtu nogājis no ceļa tāpēc, ka aizslēgta bibliotēka. Katrs pats izraugās savu ceļu. Divi vienaudži noskatās vienu detektīvu un atstāj kinoteātri ar dažādiem viedokļiem. Viens nolemj: kļūšu par izmeklētāju — re, kādu bandītu viņš notvēra! Un, kamēr vēl nav gana pieaudzis, iesaistīsies komjauniešu operatīvajā vienībā. Turpretī otrs: «He-he, kā viņš šim ar cauruli iemauca pa ķobi! Un — prom uz barčiku!» At-ķibinās caurules gabalu un — aiziet uz taksometru stāvvietu!

Romāns tā iekarsa, ka pat aizelsās, it kā nule būtu dzinies pakaļ ļaundarim ar caurules gabalu.

— Runājot par ceļa izvēli, — iejaucās Krilovs. — Pirms pāris dienām es dežurēju nodaļā. Ienāk pilsonis un stāsta — atbraucis komandējumā, pilsētu nepazīstot, ieklīdis parkā, bet tur šo apstājuši huligāni, kādi septiņi ar nūjām, akmeņiem bruņojušies, un sākuši uzmākties, sak, atdod naudu, pulksteni, svārkus... Vieta nomaļa, tie nelieši sadzērušies, nikni; viņš redz, ka plāni klāsies. Ar naudu un mantām cauri netiksi, var kļūt arī par invalīdu...

Pēkšņi kur gadījušies kur ne pienākuši četri puiši — nedzēruši, tīri, pieklājīgi: kas notiek? Huligāniem spuras gaisā, lamuvārdi lido... Un tad gājis vaļā kas tāds, ko cilvēks savu mūžu nebija redzējis. Puiši sākuši bandītus zvetēt. Ar rokām, ar kājām, lēcienā, visvisādos pagriezienos — spalvas vien putējušas! Kā sit, tā pekas pret sauli. Ne šiem vairs nūjas, ne akmeņi prātā... Pāris minūšu laikā viss bijis galā: trīs vārtījušies zemē, bet, kurš ticis sveikā cauri, tas ņēmis kājas pār pleciem. Puiši pieklājīgi palocījušies un — prom uz otru pusi.

— Tas ir ko vērts! — Polugarovs sajūsminājās un nezin kāpēc bija sažņaudzis milzīgu dūri. — Kas viņi tādi bija?

Krilovs noplātīja rokas.

— Komandējumā atbraukušais tāpēc bija atnācis. Varbūt mūsu puiši vai arī mēs viņus pazīstot, sak, gribot roku paspiest. Droši vien bijušie desantnieki vai sportisti. Sambisti, džudisti... Gājuši garām un iejaukušies.

— Mums tādi noderētu. — Polugarovam patika drosmīgi un spēcīgi cilvēki. — Viņiem ir stingri noteikumi, bārā vai alus dzertuvē šos ar vilkšanu neievilksi.

— Jūs, puiši, esat kā kanādiešu meža cirtēji, — Aza-rovs pasmaidīja. — Tie mežā runā par sievietēm, bet ar sievietēm — par mežu.

— Kur tu redzi sievietes? — Romāns ar nožēlu iejautājās.

Azarovs pamāja uz pienākošās oficiantes pusi.

— Esat izsalkuši, zēni. Es jau nesu silto, tikko cepa, lai būtu svaigs, — viņa mīlīgi dūdoja, likdama uz galda šķīvjus ar firmas bifšteku. — Ēdiet veseli, labu apetīti!

Oficiante vēlreiz mīļi uzsmaidīja Azarovam un centīgi graciozā gaitā devās uz virtuvi, turēdama netīro paplāti atstatu no sevis.

— Mūsu sabiedriskajā ēdināšanā ir brīnišķīgs serviss, — pieglaimīgi ierunājās Polugarovs. — Tiesa, Kos-tik? Vai neierakstīsi pateicību atsauksmju grāmatā?

Azarovs sarauca pieri.

— Tev šodien asprātības birst kā no pārpilnības raga. Paklusē, kaut vai kamēr gremo.

Pie galda iestājās klusums, tikai naži un dakšiņas šķindēja pret šķīvjiem. Dziedātāja zemā, mazliet piesmakušā balsī vēstīja par meiteni, kura stāsta mātei, ka iemīlējusi čigānu, vārdā Jans. Meitene bija priekšzīmīga meita un sīki informēja savu radītāju par sava izredzētā gaumi un vēlmēm. Jans izrādījās daudzpusīga personība — viņš bija zelta gredzenu, dārgu kažoku un armēņu vīnu cienītājs. Jā... Mammai gan būs prieks!

— To jums sūta no blakus galdiņa. — Uz galdauta novietojās divas pudeles dārga konjaka.

— Tūdaļ nesiet atpakaļ! — asi noskaldīja Krilovs.

— Bet...

— Tūlīt pat! Un neiedomājieties nest mums vēl kaut ko!

Oficiante, bezspēcīgi noplātījusi rokas, aiznesa konjaku.

— Droši vien tavi aizbilstamie? — Aleksandrs apjautājās Azarovam.

— Nē, — tas neizpratnē atbildēja. — Savējiem es laikam sabojāju ēstgribu, viņi uzreiz aiztinās. — Viņš pamāja uz galdiņu pie loga, kas bija atbrīvojies tūdaļ pēc mūsu ienākšanas un kur vēl nesen bija dzīrojuši trīs iespaidīgi vīri uzblīdušiem ģīmjiem. — Vairāk pazīstamu seju nemana.

— Tā ja! — Krilovs nogrozīja galvu. — Arī te mīklas.

— Nekādu mīklu nav, — iejaucās Romāns. — Vienkārši darbaļaudis mīl savu miliciju.

To viņš pateica ļoti nopietni, un tāpēc sanāca īpaši smieklīgi.

Starp citu, neziņa drīz vien tika izkliedēta. Mēs bijām beiguši ēst un gaidījām, kad atnesīs kafiju.

«Kā sekodams bultai, ceļš vijas caur stepi, kā asara, ritot pār vaigu,» — brunete uz estrādes vilka vārdus lēni, pa zilbei, taču pakāpeniski uzņēma tempu un sāka kustēties līdzi aizvien ātrāk un ātrāk, izlocīdamās uz vietas tā, ka mikrofona aukla kā melna lente vijās viņai apkārt. — «...tikai pakavi klaudz, un vien dziesma vēl pauž, kā reiz važonis nosala stepē...»

No galdiņiem cēlās augšā pāri un gāja uz deju laukumiņu, kur daudzkrāsaini kristāla gaismekļi meta savus zibšņus. Uz pleca nogūla kāda roka, es pašķielēju un ieraudzīju smalkus pirkstiņus, uz zeltneša vizēja zelta gredzens ar sarkanu akmeni.

— Vai drīkst jūs lūgt?

Aiz muguras stāvēja Maročņikova. Pagriezies es tūdaļ aptvēru viņu ar skatienu. Skaista zila kleita, kuras šķietamā vienkāršība nespēja radīt šaubas par tās cenu. Augstie papēži atstāja iespaidu, ka viņa ir pastiepusies uz pirkstgaliem. Kosmētikas mazliet vairāk, nekā būtu nepieciešams. Jāteic, ka restorāna apgaismojumā un apstākļos viņa izskatījās ļoti efektīga un vairs neatgādināja tukšu lellīti. Tā pārvēršas nespodra eglīšu mantiņa, kad to izņem no kartona kārbiņas un novieto svētku egles zarā līdzās rotājumiem, lietutiņam un krāsainām lampiņām.

— Mani? — Muļķīgāku balsi būtu grūti iedomāties. Taču, atklāti sakot, es jutos nedaudz apjucis.

— Jūs. — Maročņikova apburoši pasmaidīja. — Vai drīkst?

Es saminstinājos, taču Polugarovs pa paradumam nelaida garām izdevību padzīt jokus.

— Protams, drīkst, — viņš ļoti nopietni teica. — Mūsu draugs kautrējas, taču viņš tieši sapņoja...

Es nenoklausījos līdz galam un piecēlos no galda.

Deju laukumiņā Maročņikova uzlika man rokas uz pleciem, es apņēmu viņas vidukli, un mēs sākām šūpoties mūzikas taktī, mīņādamies no vienas kājas uz otru, cik to atļāva apkārt līgojošais iesilušu cilvēku pūlis.

Maročņikovas seja bija pavisam tuvu, no viņas vēdīja viegls alkohola un dārgu smaržu aromāts.

— Jūs droši vien nesaprotat, kāpēc es jūs uzaicināju? — Maročņikova ielūkojās man acīs. — Vai uzminēju?

— Nē, — es atbildēju tīru patiesību. To, ko viņa jautāja, biju apdomājis jau iepriekš, īsajā brīdī, kamēr cēlos augšā no krēsla. Vēlāk, kad mēs gājām garām galdiņiem uz estrādi un es turēju viņas roku mazliet virs elkoņa, sajuzdams augšdelma gludo, karsto ādu, vēlreiz pārcilāju savus secinājumus un līdz galam pārliecinājos, ka nekādu noteiktu mērķu Maročņikovai nevar būt, drīzāk viņu pamudinājusi eksaltētas meičas interese par, pēc viņas domām, eksotiskas profesijas pārstāvi. Vēl, iespējams, vēlēšanās katram gadījumam iepazīties ar «vajadzīgu» cilvēku. Par pēdējo gan viņai, nabadzītei, nāksies piedzīvot vilšanos.

— Es brīnos, kā jūs varat noturēt līdzsvaru.

Viņa ieķiķinājās.

— Dažkārt man ir bail, ka novelšos no šīm koka kājām. Toties tā izskatās skaistāk. Vai nav tiesa?

Pelēkas tušas palielinātās acis koķeti iepletās.

— Un vēl es domāju, aiz kāda iemesla un ar ko kopā esat atnākusi uz restorānu.

— Iemesls? Vai tad, lai atpūstos, vajadzīgs iemesls? — Viņa neslēpti uzjautrinājās. — Mēs ar Valēriju bieži te pavadām laiku. Viņam patīk «Sputņiks», viņš gandrīz katru vakaru mēdz nākt uz šejieni.

— Vai ar apzaļumošanas inženiera algu tam pietiek?

— Ko nu par algu! Viņš kā nekā ir admirāļa mazdēls...

— Starp citu, kurš jums tādas blēņas sastāstījis?

— Kādas blēņas? Par ko jūs runājat?

— Ka Zolotovs ir admirāļa mazdēls.

— Ak kungs! Tas taču visiem ir zināms! Kāpēc lai tās būtu blēņas?

— Tāpēc, ka cienījamā Valērija Fjodoroviča vectēvs nekad nav bijis admirālis!

— Kā tā — nav bijis? Kas tad viņš ir bijis?

— To pajautājiet savam draugam.

— Tas nevar būt! — Maročņikovai pat seja pārvērtās. — Kāds nelietis... Un es, muļķe... Zināju taču, ka viņš melo uz katra soļa, meli viņam ir asinīs! Taču par vectēvu... To es nespēju iedomāties... Glumeklis tāds!

Interesanti, kāpēc viņa tik asi reaģē? Vai varbūt izliekas?

Mūzika beidzās, pāri atgriezās pie saviem galdiņiem.

— Vai nepadejosim vēl? — viņa nervozi jautāja. — Negribu to maitasgabalu redzēt!

Izskatījās, ka viņa neizliekas.

— Nu, ziniet! Jūs liekat man brīnīties! Jūs taču ar viņu... hm... draudzējaties, kopā atpūšaties, izklaidējaties, tagad pat — esat atnākuši uz restorānu. Un šāda reakcija... Nesaprotami!

Viņa novērsās.

— Vai tad visu var izskaidrot? Un kam tas arī vajadzīgs!

— «Ienācās ķirši dārzā pie tēvoča Vaņas, pie tēvoča Vaņas ienācās ķirši...» — mums priecīgi pavēstīja dziedātāja, kā iepriekš visapkārt viļņojās dejojošs pūlis, kā iepriekš Maročņikovas rokas gulēja uz maniem pleciem, bet kaut kas bija mainījies — meitenes seja bija stinga, skatiens neko neredzošs, tālumā vērsts. Viņa izskatījās kā novecojusi.

— Kurš izdomāja to ar konjaku? — Viss tāpat bija skaidrs, taču es pajautāju, lai kaut jel kā izkustinātu meiteni, kliedētu viņas nomākto garastāvokli, kura cēloni nespēju izprast.

— Skaidra lieta — kurš. Zelts nespēj nešķiesties.

— Zelts?

— Tā ir Valērija iesauka. — Viņa nicinoši savilka lūpas. — Tikai ne viss ir zelts, kas spīd. Sūdabrālis.

Pēdējo vārdu viņa izmeta sānis, tikai ar lūpām, taču es sapratu.

Mūzika beidzās, un es vedu Maročņikovu uz viņas galdiņu mazajā zālē, kas taisnā leņķī atradās līdzās lielajai. Tagad es sapratu, kāpēc pirmīt nebiju manījis pazīstamas sejas.

— Ko mēs redzam! Gods un slava! — Zolotovs bija acīm redzami jautrā prātā un smaidīja tā, ka varēja saskaitīt visus viņa zobus. — Šito Lellīti! Meiča uz goda! Tādu viesi mums atvedusi.

Nebija skaidrs, kas izraisījis viņa afektāciju — alkohols vai iesakņojies priekšstats, ka tieši tik vētraini jāpauž savas jūtas līdzīgā situācijā.

— Iepazīstieties — Ediks un Taņa.

Zolotovam pretī sēdēja plecīgs puisis ar bumbiera veidā uz leju paplatinātu seju nokareniem vaigiem un glīta, taču nodzīvojusies meiča. Abi atplauka liekuļotā Smaidā un iztapīgi māja ar galvu. Ediks sarosījās, laikam lai sniegtu roku, taču pārdomāja un pareizi darīja.

— Cienījami cilvēki, — Zolotovs turpināja līst vai no ādas laukā. — Ediks — veikala direktora vietnieks, bet Taņa — viņa palīdze.

Pēc Taņas sejas un manierēm nebija grūti nojaust, kādu palīdzību viņa varēja sniegt, taču man lieku reizi radīja izbrīnu Zolotova priekšstats par cienījamo direktora vietnieka līmeni.

— Vai ieņemamajam amatam ir kāds sakars ar cieņas pakāpi? — es painteresējos.

— Vistiešākais. Kā starp pretapaugļošanās līdzekļu trūkumu un nelegālo abortu skaitu, — viņš smalkā, spiedzīgā balsī iesmējās, jocīgi kratīdams galvu. — Jūs taču paši to labi zināt. Manu konjaku droši vien nedzērāt, ieturat stilu, sak, es esmu šeit, — viņš parādīja ar delnu, — bet jūs, rau, tur, — tagad viņš nolaida roku zemāk. — Mums ir savs loks, jums — savs.

— Un kā vēl, — Ediks iestarpināja. — Biedrs sēž pie viena galda ar obēhāesņikul

Es gribēju atvadīties un iet prom, bet Maročņikova stāvēja kā stāvējusi man blakām, ieķērusies elkonī un piespiedusies pie sāna, un vaļā nelaidās.

— Jūs, protams, kopā ar mums nedzersit, — apgalvojoši teica Zolotovs, paceldams glāzi. Tajā gulēja masīvs pulkstenis ar metāla aproci, šampanietis piešķīra tam zeltītu nokrāsu un kā lēca izkropļoja proporcijas. Nedabiski resns sarkans sekunžu rādītājs sprigani kustējās aiz gāzes burbulīšiem aplipušā stikla.

— Bet mēs neesam lepni, paši iedzersim uz jūsu veselību.

Viņš plati atvēra muti un, atstiepis elkoni, vienā paņēmienā salēja sev iekšā šampanieti kopā ar miljardiem mikrobu, kuri perinājās uz aproces. Vīns notecēja gar zodu, un Zolotovs steigšus notrauca to ar kabatlakatu.

— Jūs riskējat, Zolotov.

Viņš neizpratnē iepleta apaļās, izvalbītās acis.

— Jūs riskējat norīt pulksteni ar visu aproci, — es vienkārši ņirgājos par viņu un to nemaz neslēpu.

— Tas nav parasts pulkstenis, — viņš pašapmierināti stāstīja. — Orient — Karaliskais nirējs. Trīsdesmit mārciņu, bet pie mums komisijas bodē — četrsimt rē. Iet jebkurā šķidrumā — arī vīnā, spirtā, petrolejā —, es izmēģināju. Tā ka arī kuņģa sula tam nekaitēs. Kas gan ir kuņģa sula! — Zolotovs apmierināti iesmējās. — Es to derībās pat tējkannā vārīju. Simtnieku vinnēju. Bet šim — nekas.

Viņš meloja. Vārīšanu neizturētu pat Karaliskais nirējs. Karsēšana kaitē korpusa hermētiskumam, iztvaicē eļļu, putas paralizē mehānismu, un pulksteni var izmest laukā. Vai tiešām viņš to nesaprot?

— Vaļera mums ir specs, — Ediks pauda savu atbalstu, un viņa balss man šķita pazīstama. — Ar viņu labāk derībās neielaisties. Pārāk dārgs prieks.

Apmierinātais Zolotovs turpināja cildināt sava Orienta priekšrocības salīdzinājumā ar Rikonu vai Seiko.

— Manuprāt, jūs esat kļūdījies profesijas izvēlē, — es teicu pēc iespējas zobgalīgāk. — Droši vien sapņojāt kļūt par pulksteņmeistaru?

— Nē, — Zolotovs ieirgojās un no jauna uzlēja pulkstenim virsū šampanieti. — Vai zināt, kas es gribētu būt? 'tirgonis. Man ir piemērots uzvārds. Pirmās ģildes tirgonis Zolotovs! Vai neskan lepni? Noliktavas, veikali, manufaktūra. Baržas ar labību peld pa upēm. Maza rūpnī-ciņa, kūpinātava, vīna darītava. — Viņš sapņaini pievēra acis. — Es uzaudzētu platu bārdu, iegādātos kuģīti, uz sāniem lieliem burtiem: «Valērijs Zolotovs un Ko». Uz kuģīša, kā pieklājas, pirtiņa, biljarda zāle, čigāni... Gaiķu vadātu līdzi. Tikai uzvārdu viņai nomainītu, vajag kaut ko skanīgāku — Glena Markizova, dejas uz galda! Kājiņas viņai ir pa pirmo, arī figūra — viss savā vietā... — Zolotovs uzvaroši pavērās Edikā un, maķenīt sašķobījis seju, izteiksmīgi novirzīja skatienu uz Taņu. — ...Tā ka būtu konkurence. Gribētāju netrūktu!

Viņš atkal vienā rāvienā iztukšoja glāzi, ar delnas virspusi novilka gar lūpām un roku noslaucīja galdautā. Pēc tam pievilka tuvāk trauciņu ar ikriem un, apziedis biezu maizes šķēli, ar baudu nokoda kumosu.

— Jums garšo ikri? — vērsās pie manis, sparīgi kustinādams žokļus. Un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Es tos ciest nevaru. — Viņš noplātīja rokas. — Tomēr ēdu. Vai zināt, kāpēc?

— Nav grūti uzminēt. Tas ir tirgotāju paradums — ēst ikrus. Un šiki izskatās — tie ir dārgi, tātad ceļ prestižu.

— Nu nē! — Zolotovs atkal iesmējās. — Jūs mani turat par pagalam primitīvu. Es ēdu un jūtu, kā mazās lodītes pārsprāgst man uz mēles un zobos. Sņirk, šņirk, šņirk... Katrs ikriņš — viena store! Cik ikru es notiesāju vienā vakarā! Kādu pusotru tūkstoti? Tātad pusotra tūkstoša storu. Milzīgas, smagas, biezām, pārragotām zvīņām, zāģzobu muguru un varenu asti. Stāsta, ka store saglabājusies vēl no mezozoja ēras, pārdzīvojusi zvīņ-nešus, dinozaurus, visādus pterodaktilus... Zivju valdniece! Bet es vienā maltītē iznīcinu veselu baru, septiņdesmit piecas tonnas storu! Es viens pats! Un kur paliek visi tie miljardi zivju valdnieču? Siten te! — Viņš paplikšķināja sev pa atkārušos vēderu. — Lūk, kad jūties kā radības kronis!

Viņš pagrieza pudeli otrādi, izlejot paliekas. Šampanietis piepildīja glāzi un lija pāri malām, samērcējot galdautu. Es skatījos uz viņu un domāju, ka esmu kļūdījies, uzskatīdams viņu par amēbu. Nē, tas bija pavisam cits zvērs... Vienšūnas viņā bija tikai morāle.

Es atbrīvoju roku.

— Paldies par deju, man ir jāiet.

Maročņikova paspēra nedrošu soli uz priekšu.

— Skaisti runā, admirāļa mazdēliņ! — Balsī bija saklausāmas izņirgājošās notis, un viņa raudzījās nikni un nievājoši. — Ak ar kuģīti... Droši vien uz ārzemēm, kruī-zā, visaugstākajā līmenī.

Acīmredzot Zolotovs pat caur savu biezo ādu sajuta gan niknumu, gan nievas, jo nolika neizdzerto glāzi un rupji noskaldīja:

— Nu, ko lūri? Nāc ierauj, striptīza zvaigzne!

— Stulba muldēšana! Kaut tev vēders pārsprāgtu no tiem ikriem! — Maročņikova asi pagriezās un devās uz ārdurvīm.

Promejot dzirdēju, ka Zolotovs saviem pavadoņiem saka:

— Dzeriet, ko brīnāties! Kur šī liksies? Papsihos un būs atpakaļ.

Viņa balss skanēja māksloti mierīgi un labvēlīgi, itin kā nekas nebūtu noticis.

Kad es atgriezos pie sava galdiņa, puiši jau dzēra kafiju.

— Kas ir šī persona? — Krilovs painteresējās.

— Lieciniece Veršikovas lietā. Nu, slepkavība vasarnīcā. Apsūdzētās draudzene.

— Ko gribēja?

— Nezinu.

— Dīvaini. Man domāt, viņa ir no tām dāmītēm, kuras neuzlūdz uz deju bez noteikta mērķa.

— Katrā gadījumā viņa par saviem mērķiem neizteicās. — Es pacēlu tasīti pie lūpām.

«Turku» kafija bija gatavota no kafijas dzēriena, bet varbūt izmanīgie sabiedriskās ēdināšanas darbinieki, neko ļaunu nedomādami, bija uzlējuši vārošu ūdeni veciem kafijas biezumiem.

— Nu, ceļamies augšā? — ierosināja Azarovs.

— Ko tu runā! — Romāns liekuļoti brīnījās. — Tikai nupat sākās dejas. īstā uzdzīve vēl priekšā...

— Vari palikt un uzdzīvot, — Kostja deva padomu vēlīgā balsī. — Bet es no pirmā automāta piezvanīšu tavai sievai un atvēršu acis nabaga sievietei, kura domā, ka viņas laulenis tvarsta pa bēniņiem huligānus.

Tas bija drošs paņēmiens, kā padarīt Polugarovu nopietnu.

— Kas tie par jokiem? — Romāns apvainojās. Un tūlīt pat sarosījās. — Patiešām, iesim ar!

Mēs samaksājām un devāmies uz izeju.

Deju laukumiņa malā, ar vienu roku nevērīgi apņēmis Taņu, kas vijās tam riņķī, cienīgi grozījās Valērijs Zolotovs, viltus admirāļa mazdēls. Ar brīvo roku viņš man solīdi pamāja. Starp pirkstiem rēgojās neaizdegta cigarete. Droši vien Marlboro.

— Kas tas tāds bija? — bažīgi apvaicājās Krilovs, kolīdz pa kāpnēm bijām tikuši tik zemu, ka no deju laukumiņa mūs vairs nevarēja redzēt.

— Arī liecinieks Veršikovas lietā.

— Vai viņi visi te salasījušies? — lūkoja jokot Romāns, kura vaigs, starp citu, vēl aizvien izskatījās norūpējies.

— Viņš grozījās Surena Sahnazarova tuvumā, — domīgi novilka Aleksandrs. — Bet Surenu Kostja labi pazīst!

— Ļoti mīklains tips. — Azarovs pamāja ar galvu. — Darbojās ar valūtu, zeltu, dārgakmeņiem. Viltīgs, lunkans, piesardzīgs. Pamatīgi lika mums pasvīst. Tomēr — lokies kā locīdamies... Nesen dabūja astoņus gadus. Taču šā puiša viņa darījumu partneru vidū nebija.

— Varbūt tikai meklēja Sahnazarovam «galus». Tādu darboņu tuvumā aizvien grozās visādi jefiņi. — Krilovs paņēma mani zem rokas. — Taču paļauties uz viņu liecībām... Tu esi neapskaužamā situācijā.

Mēs izgājām uz ielas, atvadījāmies. Puiši pagriezās pa kreisi, es — pa labi. Jānoiet kvartāls garām nelielam skvēram, tad — caur pazemes pāreju otrā pusē un — mājās esmu.

Skvēra alejas bija tukšas, tikai šur tur ēnā ērti bija iekārtojušies pārīši un daži suņu saimnieki, neievērodami aizliegumu, ļāva saviem četrkājainajiem draugiem skraidīt pa kārtīgi nopļautajiem zālieniem. Priekšā spoži apgaismotā laukumiņā pieminekļa priekšā sēdēja vientuļa meitene. Kas viņai te vienai tik vēlā stundā bija darāms?

Izrādījās, ka tā ir Maročņikova.

— Kāpēc jūs neejat mājās? — es jautāju, lai kaut ko teiktu.

— Nezinu. Aizsēdējos, aizdomājos...

Mironīgajā dzīvsudraba lampu gaismā es pamanīju, ka tuša ap viņas acīm bija nedaudz izplūdusi. Vai viņa bija raudājusi?

— Par ko, ja nav noslēpums?

— Tāpat... Par to, cik dzīve ir nejēdzīgi iekārtota.

— Tiešām? Pēc kā jūs to secināt?

Maročņikova īgni sarauca uzacis.

— Jums ir iegājies mūždien cilvēkus tincināt. Kāpēc un kāpēc... Tāpēc, ka visi melo! Bet tēlo labiņus un tīri-ņus. Taču īstenībā nav ne patiesības, ne taisnīguma!

Man vairākkārt bija nācies klausīties šādu sūrošanos, un ik reizi es dusmojos. Tāpēc, ka runātāji bija cilvēki, kuriem vārdus «patiesība» un «taisnīgums» būtu jākaunas pat izrunāt.

— Jums neklātos žēloties par dzīvi. Ne rūpju, ne raižu. Jautras kompānijas, dzīres vasarnīcās, restorāni. Nekādu pienākumu ne pret vienu, — es runāju mierīgi, taču jutu, ka vēl mazliet — un uzsprāgšu. — Tērpu un rotu, cik to ir jums, par vienkāršas pārdevējas algu pat gada laikā nevarētu nopirkt! Tāpēc — vai jūs tā alkstat pēc patiesības un vai jums ir nepieciešams taisnīgums?

Pēdējās frāzes es izkliedzu. Maročņikova palika nesatricināma un pat tikko jaušami pasmaidīja.

— Jūs taču dzīvojat tepat uz stūra? Cauri pārejai un pa kreisi, rau, tajā mājā, pirmajā dzīvoklī, ieeja tieši no ielas. Vai tā ir?

Es apstulbu.

— Kāpēc jūs klusējat? — Smaids kļuva manāmāks un atklāti izsmejošs. Tāpat viņa pirms pusstundas bija skatījusies uz Zolotovu.

— Kā jūs zināt?

— Te nu bija! Un restorānā spēlējāt teijāteri... Sak, cik es pareizs un godīgs, kopā ar tevi nedzeršu un runāšu no augsta plaukta! Bet savās mājās dzērāt ar viņu konjaku, dzērāt! Un sirsnīgas sarunas risinājāt...

— Vai tu, meitenīt, esi pie pilna prāta? Kur tu tādas blēņas rāvi?

Man no sašutuma pat aizrāvās elpa.

— Kur rāvu! Vaļera pats pateica! Visu sīki izstāstīja... Kad viņam uzziņu birojā jūsu adresi neatklāja, viņš devās uz grāmatnīcu, kur pasūta izdevumus, pazīstamas meitenes sameklēja kvīti, un viņš pierakstīja ielu, māju, dzīvokli un telefonu...

Es acumirklī nomierinājos. Sitais Valērijs Fjodoro-vičs! Dzimis krāpnieks! Ar noskaidrojamiem sīkumiem, ar nesatricināmu loģiku — kā tādam lai netic? Izmeklētājs ir inteliģents cilvēks, viņam jālasa grāmatas, viņa stāvoklis ļauj pasūtīt deficītus izdevumus, un kartītē jā-būt gan adresei, gan telefona numuram. Viss ir pareizi.

— Un kas notika tālāk? — es ar neviltotu interesi jautāju, un Maročņikovai nācās padomāt.

— Jums piezvanīja viņa draugi no izpildkomitejas, un pēc tam viņš ieradās ar konjaku, ikriem, konfektēm, arī ziediem, — viņa stāstīja jau bez sākotnējās pārliecības. — Jūs vārījāt tēju, klājāt galdu...

Es iztēlojos idiotisko ainu un nespēju valdīt smieklus.

— Un kas notika tālāk? Kam bija vajadzīgi ziedi, konjaks, tēja? Starp citu — vai viņš jums kādreiz ir dāvinājis ziedus? Nav? Tā jau es domāju. Zolotovs neizskatās pēc romantiķa!

— Viņš zina, kā piekļūt vajadzīgiem cilvēkiem...

Maročņikova sastostījās.

— Kam es viņam esmu vajadzīgs? Ko viņš no manis gribēja?

— Iedzērāt, viņš lūdza izturēties labi pret Marinu, piemērot citu pantu, it kā neuzmanību.

— Un es, zināms, piekritu?

Viņa pamāja.

— Ieteicāt advokātu, ar kura starpniecību kārtosit visus jautājumus ar Vaļeru, un solījāt, ka Marinu drīz atbrīvosit un pantu nomainīsit.

Ak tu maita! Patiesībā taču uz to pusi arī velk.

— Kad tad viņš pie manis viesojās?

Maročņikova neapšaubāmi bija gaidījusi citu reakciju un nu izskatījās mazliet apjukusi.

— Vakar vakarā.

— Nāksies jūs apbēdināt. No vakardienas pulksten astoņpadsmitiem līdz astoņiem no rīta šodien es atrados dežūrā. Un man bija liegta iespēja vārīt Zolotovam tēju un risināt ar viņu sirsnīgas sarunas ar konjaku, ikriem un konfektēm līdzās puķu pušķim. Starp citu — arī grāmatas neesmu pasūtījis.

Maročņikova klusēja.

— Jūsu draugs ir parasts melis un afērists. Es brīnos, cik viegli jūs noticējāt tam, ko viņš samelsis.

— Kā lai neticu? Viņš var visu! Un vai tad tas ir taisnīgi? — viņa kaismīgi runāja. — Niecība, bet, ko sagribēs, to dabūs gatavu! Un visi viņam klausa...

— Vai nu gluži visi?

— Lai gan viņš sameloja, ka ir ar jums par visu vienojies, tomēr arī jūs darīsit tā, kā viņš gribēs!

— Tiešām?

— Gan redzēsit!

Izskatījās, ka viņa no tiesas ir pārliecināta par Zolo-tova visvarenību.

Kaut arī blēdis, tomēr prāta viņam netrūkst. Tāpēc viņš nevienu neņem galvā.

Maročņikova atkal, tāpat kā pēc pratināšanas, dīvaini palūkojās, it kā nozibināja acīm...

— Vai es jums patīku?

— Hm... Nu... — Pat mans nepārtraukti darbīgais dators nespēja uzreiz rast piemērotu atbildi.

— Visā visumā esmu tā nekas? Vai varu patikt vīrietim?

Viņa daudznozīmīgi pasmaidīja.

— Neapšaubāmi, — es galanti pamāju.

— Bet Zolotovam esmu tikai mantiņa, ar kuru var palepoties draugiem tāpat kā ar pulksteni. Viņam ir vienalga, kā sieviete izskatās. Viņš mēdz sacīt: «Man vis-viens, kāds ģīmis, kaut vai kā krokodilam — to var piesegt!» Viņam galvenais ir lupatas un nauda. Ja kādai neglītenei būs divdesmit kleitu un pirksti pilni gredzeniem, viņš bučos tai kājas un katru vārdu no lūpām nolasīs. Turpretī man: «Proties, kur tava vieta!» Es viņam neesmu cilvēks, bet zirgs, pat dzejoli par to sacerējis. Viņš taču ir arī dižens dzejnieks!

— Kas tas par dzejoli?

— Tāda smalka ņirgāšanās, sak, kas ir viņš un kas esmu es. Ja atradīšu, iedošu jums izlasīt.

Maročņikova bija ne pa jokam satraukusies, seja pie-sārtusi un kļuvusi negaidīti nikna.

— Taču pats... Ja jūs zinātu, kāda viņš ir niecība!

Viņa uz mirkli apklusa un atmeta ar roku.

— Labi, negribu par to tagad runāt...

— Pratināšanā jūs bijāt citādi noskaņota. Uzskatījāt, ka Zolotovs ir normāls džeks.

— Jūs taču man jautājāt par slepkavību... Ar to viņam nav nekāda sakara. Manus iespaidus un pārdzīvojumus lietai nevar pievienot, jūs interesē fakti... Un izmeklētājam labāk sirdi nekratīt.

— Piedodiet, un par ko jūs šajā brīdī mani uzskatāt?

— Kā — par ko? Runāju ar jums vienkārši kā ar cilvēku.

— Tā nekas nesanāks.

— Tomēr tagad man ir vieglāk. Kopā ar jums es nezin kāpēc jūtos brīvi, kā ar labu paziņu, un man ir tāda sajūta, ka varu runāt par visu ko...

— Jā, profesija man liek būt par biktstēvu, — es centos sarunu pārvērst jokā. — Tikai grēkus gan neatlaižu.

— Žēl... Neviens vairs neatlaiž grēkus. Kas Marinai būs jādara?

— Tā sakot, jāizpērk sava vaina.

— Jāizpērk... Kā viņa tur jūtas?

— Parunāsim par kaut ko citu. Labi? Sakiet —ja jūs tā vērtējat Zolotovu, tad kāpēc turpināt ar viņu... — es sastomījos, meklējot vārdu, — draudzēties?

— Kur tad lai liekas? Viņš kā zirneklis no visām pusēm iepin savos tīklos.

Maročņikovas acīs iemirdzējās asaras. Krasa garastāvokļa maiņa, aša pāreja no asarām uz smiekliem un otrādi liecināja par vāja rakstura tipu, nervozu dabu, spiestu nest sevī smagu nastu, kurā nav ar ko dalīties.

— Lai paliek! — Viņa bezrūpīgi atmeta ar roku un piecēlās no sola. — Pie velna viņu! Iesim labāk pie manis, pacienāšu ar tēju.

Maročņikova smaidīja un raudzījās visai daudzsološi. Viņa nešaubījās, ka piekritīšu, un ar ierastu žestu lūkoja ieķerties man elkonī.

— Paldies, — es atvirzījos. — Ar deju pilnīgi pietiek.

— Pietiek? — viņa brīnījās. — Kam tad?

— Rājienam! — es nogriezu kā ar nazi un paskaidroju: — Kā nekā es esmu izmeklētājs, bet jūs — lieciniece lietā, no tā nekur nevar izsprukt. Un vispār...

— Vai tiešām jūs esat tāds nūģis? Vismaz pavadiet dāmu!

— Esmu pārliecināts, ka dāma pati nokļūs galā. Uz redzēšanos!

— Te nu bija! — Maročņikova bija galīgā nesaprašanā. Acīmredzot, viņasprāt, vīrietim šādā situācijā bija jāuzvedas gluži citādi. — Jūs taču nepametīsit mani vienu? Man ir tik bēdīgi!

Es atcerējos sarunu ar Laginu, kurš brīdināja mani par kārdinājumiem, kas uzglūn izmeklētājam. Zināms, viņš nedomāja miesiskos...

— Es nederu mierinātāja lomai.

Es pat nejutu kārdinājumu, tā ka nebija ar ko cīnīties. Mūs šķīra pārāk dziļa plaisa.

— Jums vajag atrast labu draugu, tad viss būs kārtībā. Un turieties tālāk no Zolotova.

Banāli vārdi. Un vispār — pats bezjēdzīgākais bija dot padomus, kā dzīvot: gudrajam tie nav vajadzīgi, bet muļķis tāpat nepratīs tos izmantot.

Es devos uz pazemes pāreju. Maročņikovas papēži aiz-klikšķināja uz pretējo pusi. Pūta auksts, nepatīkams vējš.

Pie ārdurvīm es atskatījos. Zolotovs varēja gluži vienkārši sekot man no prokuratūras un, stāvot viņā stūrī, pavērot, kur es ieeju.

Mājās bija silti un omulīgi. Neiededzis gaismu, es iegāju guļamistabā, noskūpstīju Asju uz vaiga, viņa miegā kaut ko bērnišķīgi nomurmināja.

Man negribējās gulēt. Izgāju virtuvē, uzliku tējkannu uz gāzes, salūkoju Vaļoka doto grāmatu. Jāizlasa līdz galam un jāatdod — neērti.

«...Trijpirkstu Medniekam bija taisnība — sīkas detaļas transformējas pašas pēdējās. Visvisādi otršķirīgi kauliņi, skrimšļi, nervu gali... Šie atsevišķi nenozīmīgie sīkumi, kopā ņemot, rada Karpccka pamatīgi aprakstīto «pseidosa efektu», uz kuru es arī noreaģēju, lai gan, spiezdams palaišanas pogu, to neapzinājos, — mehānisko gai-tu: slikti saskaņotas locekļu kustības, itin kā kustētos liela uzvelkama lelle. Viņam bija nepieciešamas vēl trīs četras absorbācijas. Ņemot vērā sarežģīto psihisko struktūru, Goriks varēja aizstāt divas... Un arī es — divas... Tad tāpēc šis riebeklis bija nolēmis uzbrukt dienā un uzreiz diviem! Pārāk gardi, trekni, vērtīgi kumosiņi, žēl laist garām!

Bijis viņš par pakāpi attīstītāks — tad arī nebūtu palaidis. Nebūtu riskējis, cerot uz ticamu sava izskata līdzī-

bu, būtu paslēpies aiz akmens, kā to mēdz darīt zemāk attīstītas būtnes, kurām nav citas iespējas, palaidis garām — un viss...

Man sametās šķērmi, pārskrēja drebuļi pār kauliem, es atgāju sānis un apsēdos zemē līdzās Gorikam. Kolīdz viņš ieraudzīja zvēra ausis un ieskatījās acīs, tā apklusa, iebāza starp klabošajiem žokļiem antistresa tableti un gaidīja, kad tā iedarbosies. Mēs sēdējām klusēdami kādas desmit minūtes, tad pārlaidās ēna, un, pacēlis acis, es ieraudzīju avārijas grupas puišus.

Nākamās dienas pilnībā aizņēma iegūto materiālu analīze.

Individuālās kameras bija veikušas notikušā videoierakstu no dažādiem rakursiem, tas deva iespēju radīt apjomīgu uzbrukuma modeli un hronoloģiski salīdzināt ar mūsu mentogrammām. Gorika mentogrammā vērojams nepārprotams pārrāvums aizķeršanas brīdī. Manējā — sīks robiņš sekundi vēlāk, kad jaudīgas optikas fiksētais violetais stars caurdūra monstra apvalku.

Vēlāk eksperti secinās, ka uzbrukums diviem cilvēkiem uzreiz nav bijusi pietiekami neattīstīta pseidosa taktiska kļūda, — izrādījās, ka viņš bijis spējīgs absorbēt abus, tikai nav ņēmis vērā sarežģītas psihostruktūras būtnes ātro reakciju un zibenīgas iedarbības ieroča esamību.

Viņa pieredzē šādu datu, protams, nevarēja būt, jo viņš bija veidojies no pieredzes un zināšanām, kādas piemita vienkāršajiem Ledas iemītniekiem, kuriem šis briesmonis uzglūnēja sākumā naktīs un reizē ar absorbciju saplosīja gabalos, lai remdētu fizisko izsalkumu; vēlāk atbilstoši transformācijai un aizķeršanas rādiusa palielinājumam nezvērs lavījās aizvien tuvāk mājokļiem un izsekoja savus upurus jau dienā; pārveidojusies barošanas sistēma vairs nelika saplosīt upurus, monstrs pēc absorbcijas tos vienkārši nogalināja — bezpalīdzīgus un dzīvot nespējīgus...

Gandrīz pret savu gribu es piegāju pie caurspīdīgās ledusskapja kameras un kā hipnotizēts lūkojos uz nekaitīgo fermeri trīsstūrveida cepurē un raupjā ādas vestē, kas bija ieplīsusi starp vēderu un krūšu kaulu.

Tikšanās ar mums pārtrauca baiso evolūciju, un Ārkārtējās padomes speciālajā glabātavā viņš nokļūs kā ceturtās pakāpes pseidoss. Pretējā gadījumā...

Sasniedzis trešo pakāpi, viņš jau būtu sācis maskēt slepkavības un pirmajā darītu to atjautīgi un izsmalcināti. Ap to laiku jau būtu izzudušas simt četrdesmit trīs pazīmes, kas to atšķīra no parasta Ledas iemītnieka un kuras mēs bijām atklājuši iekšējos un laboratorijas pētījumos; absorbcija no attīstībai nepieciešamas norises būtu pārvērtusies parastā salaupītā intelekta periodiskā papildināšanā. Ja viņa «krātuvē» būtu nokļuvušas mums ar Goriku piemītošās būtiskās īpašības, viņš pārvērstos par superpseidosu, kuru ne vien nebūtu iespējams atmaskot, bet kurš būtu informēts par Trijpirkstu Mednieku ar tā vienkāršajām, taču iedarbīgajām metodēm, par visiem Ledas iemītniekiem, kuri man palīdzēja...

Es sajutos nelāgi, it kā tiešām būtu nodevis viņus visus, taču tad sametās vēl baisāk: viņš būtu atklājis iespējas, kādas paveras, absorbējot Zemes iedzīvotājus, trauksmes signāla kodu, kuģa ieejas lūkas šifru un automātiskā režīma ieslēgšanas paņēmienu, lai avārijas gadījumā atgrieztos uz Zemes...

Nekad mūžā nebiju juties šausmīgāk. Un es nebiju vienīgais, kam šīs domas nedeva miera. Atjēdzies no šoka, Goriks ilgi stāvēja pie nezvēra sarkofāga, tad ieslēdzās kajītē un augu dienu klausījās manus ierakstus, ko agrāk mēdza dēvēt par ārprātīgo murgiem, bet Trijpirkstu Mednieku — pat vairākas reizes no vietas, un tad jautāja: vai pseidoss varētu būt transformējies Zemes iemītniekā un sasniedzis pirmo pakāpi jau mūsu līmenī? Un vai tiešām viņš ne ar ko neatšķirtos no cilvēka? Un rentgena uzņēmumi, asins analīze, encefalogramma?

Ko es varēju viņam atbildēt?

Un psiholoģiskie testi, datortomogrāfīja, skenēšana? Instrumentālās pētniecības metodes nedeva nekādus rezultātus. Vienīgi... Pseidoss nebija spējīgs darboties radoši — salaupītais intelekts bija auksts un nekustīgs kā akmens, uz kura tas uzrāpies, lai salīdzinātu sevi ar apkārtējiem. Taču — ar kādu instrumentu lai izmēra šo defektu?

— Tad jau viņš var iefiltrēties visur kur...

Es paraustīju plecus un neko neatbildēju.

Ierakstu par Vidus ciema vecāko, kura apkārtnē pēdējā gada laikā bija notikušas astoņas mīklainas slepkavības, pašnāvības, nelaimes gadījumi un kuram Trijpirk-stu Mednieks nesekmīgi sekoja jau vairākus mēnešus, es izgriezu no kopējās kasetes un atdošu vienīgi Ārkārtējās padomes priekšsēdētājam...»

Es beidzu lasīt ap diviem naktī. Uzkarsēju atdzisušo tējkannu, iebirdināju tasē tēju, uzlēju vārošu ūdeni. Gaidīdams, kamēr tēja ievelkas, ar senlaicīgām standziņām nokniebu no poraini pelēcīgas cukura galvas asus, šķautnēs mirdzošus gabaliņus. Šo manu paradumu Zolotovs, protams, nevarēja iepīt savos ticamajos melos. Tagad bija skaidrs, kāpēc Vaļoks viņu nosauca par pseidosu. Uz pirmo pakāpi buldogveidīgais plātīzeris nevarēja pretendēt, taču visā pārējā...

PSEIDOCILVEKS VALERIJS ZOLOTOVS

Pretēji lielākajam vairumam sev līdzīgo Zolotovs zināja, ka viņš nav tāds, kādam jābūt īstam cilvēkam, ka atšķirība starp viņa patieso saturu un ārējo, citu acīm saskatāmo apvalku slēpj pastāvīgus draudus tikt atmaskotam.

Tas sākās jau agrā bērnībā. Mūždien aizņemtais, uz citu kakla sēdošo liekēžu nokaitinātais tēvs, reizēm pēkšņi izniris no neatliekamo darbu virpuļa, uzskatīja par vajadzīgu ķerties pie audzināšanas un, izdibinājis no mātes visus viņa grēkus — sasistu tasīti, izlietu zupu, ar plastilīnu noķēpātu galdu —, apsēdināja sev priekšā uz cieta, neērta ķeblīša un, acīs skatoties (obligāts noteikums, novērst skatienu nebija brīv), nogurušā, monotonā balsī ņēmās skaidrot, cik viņš ir nelietīgs un nekam nederīgs puišelis, kas spēj vienīgi blēņoties un padarīt veltus visus tēva pūliņus ieviest mājā disciplīnu un kārtību tā paša mazā, nepateicīgā nekrietneļa labā, taču, ja jau nu reiz viņš ir nelabojams, tad tēvs pārstās bendēt savu veselību un atdos viņu bērnunamā, kas ir jau sarunāts, un ne vēlāk kā rīt viņam pakaļ atbrauks evakuators.

Beigās tēvs kliedza, Vaļera sāka raudāt un lūgt piedošanu, taču velti, nakts pagāja, mirkstot asarās un nemierīgi mētājoties savā mīļajā gultiņā, no kuras būs lemts uz mūžu šķirties, taču no rīta tēvs paziņoja, ka dod viņam vēl pēdējo iespēju laboties, viņš vētraini priecājās un solījās kļūt par priekšzīmīgu zēnu, bet nekas nesanāca: līme izlija, no pildspalvas pēkšņi uz galdauta izpilēja tinte, emaljēts katliņš nokrita uz flīzēm, grēki krājās, gaidīdami tēva kārtējos pedagoģijas uzplūdus.

Viņš pierada justies kā noziedznieks, taču, kad reizi gadā Zolotovu ģimene devās vasaras atpūtā pie vectētiņa uz skaistu piejūras pilsētu, viss apkārt brīnumainā kārtā pārvērtās.

Tēvs nepiekusis atkārtoja, cik Vaļeriks ir labs zēns, cik paklausīgi uzvedas, kā viņam patīk zīmēt un cik labi viņam veicas ar dzejoļu mācīšanos — noskaiti vectētiņam savu mīļāko dzejoli par jūru un kuģīti...

«Mīļāko» dzejoļu iekalšana kļuva par neatņemamu sastāvdaļu, gatavojoties braucienam, tāpat kā pilsētas labākās bērnu frizētavas apmeklējums, kur tēvu visi pazina, tāpēc smaidīja dēlam un nepatīkamās procedūras laikā atļāva spēlēties ar kādu interesantu flakonu; kā gājiens uz ateljē, kur arī tēvu pazina un tāpēc ātri, bez rindas uzšuva Vaļeram jūrnieka uzvalciņu un cepurīti ar lentēm — uz tām ar bronzas krāsu uzrakstīja «Drosmīgais» — tā sauca kreiseri, uz kura vectēvs kara laikā bijis atbildīgais šaušanas jomā.

Tā kā braucienu starplaikos neviens ar Vaļeriku nenodarbojās, «mīļāko» dzejoļu iezubrīšana bija pati mokošākā no visiem sagatavošanās pasākumiem: nācās saņemt pļaukas un belzienus, tupēt kaktā uz ceļiem, sēdēt tumšā kambarī. Taču nevis šie paņēmieni no Zolotova vecākā pedagoģiskā arsenāla, bet drīzāk gan priekšnojautas par pasakaino dzīvi pie vectēva palīdzēja nepaklausīgajām rindām iegulties atmiņā.

Un, kad īstais brīdis bija klāt, viņš skaitīja «mīļākos» dzejoļus izteiksmīgi, mundrā, skanīgā balsī — arī tas bija obligāts, iepriekš apspriests noteikums — par vētrām un brāzmām, vējiem un negaisiem, caur kuriem trauc nelokāmie kuģi ar bezbailīgajiem matrožiem.

Vectēva seja kļuva gaiša, bargās rievas izlīdzinājās, viņš pacēla mazdēlu rokās, skūpstīja un apvaicājās: «Kas tu būsi, kad izaugsi liels?»

Tad viņš bez kavēšanās noskaldīja: «Skaidrs, ka jūrnieks, tāpat kā vectētiņš!»

Un uzlidoja līdz griestiem, šķielēdams uz tēvu — vai viss ir pareizi, vai viņš nav kļūdījies, vai neko nav sajaucis? Tāpēc, ka kļūdīties — to viņš labi saprata — būtu bijis vislielākais noziegums, to izpirkt nevarētu ne ar ko. Taču tēvs jautri smaidīja, draiski miedza dēlam ar aci un mundri klaigāja kaut ko par Zolotovu jūrnieku dinastiju...

Pasakainā vasaras dzīve traucās vēja spārniem. Braucieni lielā, melnā automašīnā, kur pie stūres sēdēja īsts, jautrs matrozis, kas deva uzlaikot milzīgu, no galvas nost slīdošu matrožu cepuri, vizināšanās ar gliseri pa spoguļ-gludo jūru, nakšņošana krastā piparkūku namiņam līdzīgā mājiņā...

Taču arī jaukajos šīs brīnišķīgās dzīves acumirkļos viņš baidījās — ja nu vectētiņš, jautrais šoferis un citi matroži, kuri pie ieejas štābā vectēvu sveicina, pēkšņi dabū zināt, ka viņš patiesībā ir nevis labs, paklausīgs, dzejoļus par jūru mīlošs un par jūrnieku kļūt sapņojošs zēns, bet gan nelāgs, neģēlīgs, nelabojams nekrietnelis, no kura nekas jēdzīgs neiznāks un pēc kura briesmīgais evaku-ators jau daudz reižu stiepis milzīgas, spalvainas ķetnas.

Ja nu tēvs sadusmojas un izstāsta visu šiem brīnišķīgajiem, neglābjamam noziedzniekam noticējušajiem ļaudīm? Viņu pārņēma tādas bailes un skumjas, ka viņš bija gatvs mesties jūrā un noslīkt, un nolēma atmaskošanas gadījumā tā arī izdarīt.

Kad vectēvs veda viņu pie sevis uz štābu, rādīja milzīgu karti ar kustīgiem kuģu siluetiem, iespaidīgu globusu, nosētu sarkaniem trīsstūrainiem karodziņiem, un daudzus citus brīnumus — kreiseru un eskadras mīnu kuģu modeļus, īstas mīnas un torpēdas, koka stūri ar daudziem rokturiem —, viņš tik ļoti priecājās, ka beigu beigās aizkustinātais vectēvs, nenojauzdams aizrautības īsto iemeslu, atmeta aizliegumiem ar roku un apsolīja parādīt īstu kuģi, pēc kā Vaļeriks sajūsmā sāka lēkāt pa milzīgo kabinetu. Jūsmīgās eiforijas pamatā bija dzelžaina kārtība: vectēvs nekad neņēma līdzi tēvu, «kur nedrīkst», tātad štābā un uz kuģa atmaskošana nedraudēja. Ja nu vienīgi vectētiņš pats zem švītīgā matrožu uzvalka nesaskata viņa neģēlīgo dabu...

Pastāvīgās bailes beidza zēnu mocīt tikai tad, kad brīnumainais vasaras mēnesis bija galā un viņš atkal kļuva tas, kas viņš bija, — nekrietnais zeņķis, par kuru patiesība tika noklusēta, vienīgi lai nesatrauktu vectēvu. Toties nākamreiz...

Kļuvis vecāks, viņš saprata — tēvam bija izdevīgi, ka vectētiņa acīs mazdēls aizvien paliek priekšzīmīgs, gudrs, mērķtiecīgs zēns, par kādu nebija izdevies uzaudzināt dēlu. Viņš pārliecinājās, ka vectētiņš neieredz tēvu, uzskata viņu par slinku dīkdieni bez īsta, vīrišķīga dzīves mērķa. Velti tēvs pieglaimojas, aizsāk «gudras» runas, dod daudznozīmīgus mājienus un pat skrien rasā laukā dārzā, lai vingrotu zem vectētiņa guļamistabas logiem, ne jau šie primitīvie paņēmieni palīdz saglabāt līdz beidzamam saspringtās radniecīgās attiecības, — tieši viņš, Vaļeriks Zolotovs, bija pēdējā cerība, jūrniecības tradīciju turpinātājs.

Un, kad reiz kārtējās vasaras atpūtas laikā, būdams jau trešās klases skolnieks, viņš paziņoja tēvam, ka grasās izstāstīt vectēvam par pļaukām, tumšo kambari un evakuatoru, viņam atkārās žoklis un mute palika vaļā. Viņš tolaik centās pierunāt vectēvu, kurš posās doties pensijā, pārcelties pie viņiem uz pilsētu, nopirkt vai uzcelt zaļajā zonā vasarnīcu, viņš plānoja apmainīt flotes pensionāra saņemto dzīvokli un veikt vēl veselu rindu izdevīgu operāciju.

Apmierināts ar radīto efektu, Vaļeriks piedevām draudēja pastāstīt, kā tēvs apsaukājis vectētiņu par muļķi, kurš, atrazdamies tādā amatā, nav ticis pie admirāļa pakāpes vienīgi savas ēzeļa ietiepības un rupja zaldāta tiešuma dēļ. Zēnam bija laba atmiņa, un viņš mats matā atkārtoja neapdomīgi viņa klātbūtnē lietotos vārdus un izteicienus.

Tēvs sāka nesakarīgi šļupstēt, pierunāt, solīt, seja pārklājās sarkaniem plankumiem, izspiedās sviedri, taču Va-ļeriks atcerējās evakuatoru un nejuta ne mazākā žēluma.

— Pastāstīšu arī, ka sauci par skopuli, jo dodot par maz naudas, — viņš atriebīgi skandēja, tīksminādamies par pēkšņi radušos varenības un viegluma sajūtu, atbrīvojoties no pastāvīgo bažu un baiļu nastas.

Atjēdzies tēvs mēģināja draudēt, taču drīz vien padevās un ņēmās pielabināties, solot nopirkt īstu futbola bumbu, savukārt Vaļeriks ar saldu smaidiņu lūkoja izkaulēt sporta velosipēdu. Tēvs grieza zobus un skaļi nožēloja, ka jau pirms desmit gadiem netika uzkāpis neģēlim uz vienas kājas un aiz otras neparāvis, bet Vaļeriks vairs nebaidījās, viņš pilnā mērā izbaudīja pamatotas šantāžas efektivitāti un drošību. Šis atklājums, turklāt vēl izdarīts tik agrā jaunībā, daudzējādā ziņā ievirzīja viņa rakstura tālāko attīstību.

Kaulēšanās kulminācijas brīdī pie vārtiem pieripoja melns limuzīns, un tēvs acumirklī kapitulēja — dabūsi velosipēdu, tikai pielūko, ka neizpļāpājies!

Stalts, iznesīgs, nevainojami piegulošā formas tērpā, vectēvs veikli pacēla Vaļeriku rokās, nicīgi uzlūkodams medūzveidīgi uz soliņa sašļukušo, sviedriem noplūdušo, sarkansejaino tēvu.

— Tu taču esi piedzēries?! — viņš nievājoši izmeta.

— Nē, nē, ko tu runā! — Tēvs vēl vairāk sabijās. — Es vispār nekad nedzeru!

Turpretī laimīgais Vaļeriks, zibenīgi tverdams jauno iespēju, pagrieza pret viņu satraukto sejiņu un nedzirdami, ar lūpām vien atkārtoja:

— Melo, melo...

Tēvs saprata, saduga, viņam sāka drebēt lūpas kā mazajam Vaļerikam, kuru viņš tika biedējis ar evakuatoru.

Vectēvs to nemanīja, jo jau soļoja uz māju, toties Va-ļeriks, apķēris viņa vecumam neatbilstoši spēcīgo kaklu un nolicis zodu uz zvaigznītēm durstīgā uzpleča, raudzījās vērīgi un kāri.

Pēcpusdienas atpūtas laikā viņš atsauca atmiņā un klasificēja tēva nodarījumus, bet vakarā, staigājot ar vecmāmuļu pa krastmalu, lūdza avīžu kioskā nopirkt piezīmju blociņu un zīmuļu komplektu. Izraudzījies piemērotu brīdi, slepus izdarīja dažādu krāsu atzīmes un blociņu rūpīgi paslēpa zem spilvcndrānas.

Vairākas reizes gāja tēvam klāt un noslēpumaini čukstēja:

— Atceries, kā tu no darba pārnāci sadzēries? Un kā ar tēvoci Petju pietempies? Tā ja!

Un, neuzklausīdams iebildumus, pieprasīja nopirkt pulksteni, futbola zābakus, akvāriju...

Atkarībā no tā, kā pildījās piezīmju blociņš zaļajos lederīna vākos, Vaļerikam šī nodarbe aizvien vairāk iepatikās, radās priekšstats, kā jāuztver apkārtējā dzīve, kāda nozīme var būt sen izteiktiem vārdiem un reiz pastrādātiem darbiem, galvenais — neaizmirst, neļaut tiem iegrimt nebūtībā, un kādā jaukā brīdī, noteiktos apstākļos tie iegūs brīnumainu spēku, padarot cilvēku, kura rīcībā tie atrodas, varenu un neuzvaramu.

Savus secinājumus Vaļeriks tūdaļ pārbaudīja praksē. Tēvs zaudēja ēstgribu, novājēja, sakritās, pārstāja iet uz pludmali un vizināties ar gliseri, vakaros sēdēja mājās, aizbildinādamies ar sliktu pašsajūtu. Vectētiņš raizējās, uzstāja, ka jāiet pie ārsta, taču tēvs skaidroja, ka pārkarsējies saulē un piedevām vēl saindējies ar vecu desu pludmales bufetē, tāpēc viņam vajadzīgs tikai miers.

Vairākus vakarus Vaļeriks pastaigājās kopā ar mammu un vecmāmiņu, vecākie Zolotovi sēdēja mājās, spēlēja šahu un sarunājās pie tējas tases, Ivans Prohorovičs maķenīt atmaiga attieksmē pret Fjodoru Ivanoviču un piekrita pēc pāris gadiem pārcelties pie viņiem, iegādāties vasarnīcu un iztaisīt no Vaļerika īstu vīru, nākamo jūrnieku.

Tieši tolaik Vaļeriks atcerējās tēva izteikumus, ka cauru gadu mētāties pa jūru var tikai absolūti kretīni un pēdīgais gaļas izcirtējs tirgū nopelna vairāk nekā kapteiņa pirmais palīgs. Viņš iekricelēja, saīsinādams vārdus: «Par jūr. krit. tir.», un pēcāk pieprasīja tēvam elektrisko dzelzceļu, tiem laikiem īstu brīnumu, kas maksāja pasakainu, tiesa, vecajā naudā, summu — trīssimt rubļu un tāpēc ilgus mēnešus bez pieprasījuma gozējās centrālā rotaļlietu veikala skatlogā.

Tēvs tvēra pie sirds un atteicās, paziņodams, ka tūlīt pēc atgriešanās mājās atdos mazo neģēli evakuatoram, bet, ja viņš kaut pušplēstu vārdiņu bildīs vectēvam, — noraus galvu tūdaļ uz vietas, neko neatliekot.

Tad Vaļeriks tēva klātbūtnē mudināja vectētiņu pajautāt mīļotajam mazdēlam, kas viņš gribētu būt, kad izaugs liels. Vectēvs pajautāja, un Vaļeriks, pastiepies pirkstgalos, ņēmās ķircināt: «Stū-ū-ū... Tēt, pasaki, kas? — Un atkal: — Stū-ū-ū...»

— Stūrmanis. — Fjodors Ivanovičs izmocīja smaidu. — Lai tā būtu, nopirkšu tev dzelzceļu...

— Urā! — māksloti priecājās Vaļeriks, jau no paša sākuma pārliecināts par panākumiem.

Un tūlīt precizēja — vai tēvs nopirks visu, ko solījis: gan bumbu, gan velosipēdu, gan pulksteni, gan futbola zābakus, gan akvāriju, gan arī dzelzceļu? Jā, nopirkšu, tēvs apstiprināja un novērsa skatienu.

Taču Vaļeriks neticēja, jo saprata — visam gluži vienkārši nepietiks naudas, arī acis tēvam izskatījās dusmīgas un nekā laba nesolīja. Visticamāk, sāks dot virsū jau vilcienā, bet mājās norēķināsies pilnībā par mēnesi baiļu un pazemojumu. Vajadzēja steigšus nodrošināties. Un Vaļeriks izdomāja, kā to izdarīt.

Stacijā, apkampjot vectēvu, viņš skaļi sacīja:

— Rakstīsim viens otram! Es skolā rakstīšu vēstules un pa ceļam uz mājām nosūtīšu. Labi?

Aizkustinātais Ivans Prohorovičs pamāja un novērsās, lai slēptu mirdzumu acīs — kā viņš uzskatīja, vecuma sentimenta pazīmi. Taču mazdēls vēroja nevis viņu, bet gan savu tēvu. Un redzētais viņu apmierināja.

Fjodors Ivanovičs ne pirksta nepiedūra Vaļerikam. Tiesa, neko, izņemot futbola bumbu, arī nenopirka. Blociņu zaļajos vākos atņēma, uzmanīgi pētīja, taču, neticis gudrs ķeburos un saīsinājumos, tikai pajautāja:

— Tas viss ir par mani vai vēl par kādu citu arī?

— Viss ir par tevi, — Vaļeriks godīgi atbildēja.

— Kāpēc dažādās krāsās?

— Lai būtu parocīgāk, — dēls skaidroja. — Sarkanā tas, kas jāstāsta vectētiņam, zilā — kas mammai.

— Un melnā? — tēvs drūmi painteresējās. — Kam tā domāta?

— Nezinu. Katram gadījumam, ja nu kādreiz noder...

Fjodors Ivanovičs domīgi pasvārstīja zaļo blociņu delnā, tad saplēsa sīkos gabaliņos un izmeta atkritumu spainī. Uzsmēķējis pasauca Vaļeriku, paskatījās viņā kā vēl nekad, ar interesi.

— Tev ir galva uz pleciem... Prātiņš strādā. — Arī runāja kā vēl nekad, kā ar pieaugušu. — Tikai nepieradinies nodot savējos... Tas nekur neder!

Uzsita uz pleca, pasmaidīja; kaut ko pie sevis iedomājies, izņēma no apdilušā naudas maka trīnīti.

— Še, nopirksi, ko pats gribēsi...

Kaut kas tāds savu mūžu nebija noticis, un Vaļeriks saprata, ka no šīs dienas tēva un dēla attiecības ir būtiski mainījušās. Un patiesi — ne sodu, ne pārmetumu; bez pēdām un uz visiem laikiem pagaisa ļaunā evakuatora tēls.

Tā beidzās pirmās Vaļerika Zolotova izbailes.

Sākumā viņš gribēja nopirkt jaunu blociņu, bet tad pārdomāja — viņam ir laba atmiņa un tēvs tepat līdzās, gluži kā uz delnas.

Tiesa, pēc kādiem pieciem gadiem tomēr nācās ieviest kladi (viņš nezin kāpēc atkal izvēlējās zaļus vāciņus), glīti sagrafēt lapas un ar vectēva no Itālijas atvesto četr-krāsu lodīšu pildspalvu — neredzētu niķelētu brīnumu, kura dēļ pārējiem skolēniem mutes palika vaļā, — uzskaitīt viņu pārkāpumus. To nācās darīt piespiedu kārtā, jo paturēt atmiņā ziņas par visiem trīsdesmit klasesbiedriem Vaļeriks vienkārši nespēja.

Mācījās Vaļeriks nevienmērīgi — te bez pūlēm atkārtoja, ko no iepriekšējās stundas bija paturējis prātā, un dabūja piecnieku, te dzina velnu un, tā kā mājās mācību grāmatas parasti pat neatvēra, tikpat viegli nopelnīja divnieku. Par eksakto zinātņu priekšmetiem vispār nelikās ne zinis, neslēpa to un pat koķetēja — sak, man piemīt humanitārs domāšanas veids! Arī sabiedriskos priekšmetus nemācījās — sagrābstīja kaut ko no avīzēm un radiopārraidēm, prata ilgi un gari spriedelēt un uzskatīja, ka ar to pilnīgi pietiek. Dažiem skolotājiem imponēja viņa izturēšanās, prasme pārliecinoši un brīvi runāt, nepiekrist mācību grāmatu argumentiem, izraisīt diskusijas. Citi meklēja pamatīgas zināšanas, neatrada un aizkaitināti uzskatīja viņu par demagogu, par tukš-pauri ar veiklu mēli. Tādējādi Zolotova tēls veidojās visai pretrunīgs — divnieki rindojās līdzās piecniekiem, dažkārt skolotāju istabā ap viņa uzvārdu raisījās viedi pedagoģiski strīdi.

Viņam patika atšķirties no viendabīgās skolēnu masas, varbūt tāpēc viņš pievērsās sportam. Devītajā klasē sasniedza pirmo pieaugušo kategoriju, kļuva par skolas lepnumu — atzinības raksti, kausi, raksti vietējā avīzē.

Par spīti visiem sasniegumiem, draugu vai vienkārši labu biedru viņam nebija — klasesbiedri uzskatīja par labāku turēties pa gabalu. Zolotovs dusmojās — par kladi zaļajos vākos neviens nezina, viņš arī jau sen to neraksta, ir aizņemts, bet galvenais — nav vajadzības... Kā gan viņi ir izdibinājuši tā būtību? Žēl!

Tad radās aizdomas — vainīga bija Faina. Reiz Vaļe-ra bija pabiedējis tās mīlulīti Berestovu, pēc klases žurnāla pazušanas atgādinādams, ka pagājušajā gadā viņš draudējis to sadedzināt pie visiem velniem. Acīmredzot šis pažēlojies, bet viņa salikusi visu pa plauktiņiem... Lūr nicinoši, lūpas sakniebusi, itin kā teikdama: pagaidi vien, gan es tevi atmaskošu! Maita tāda! Kaut kas ir jādara...

Domāja, domāja un nolēma izmantot pārbaudītu paņēmienu — salūkoja savu kladīti un iekārtoja lapu Fai-nai. Tieši tolaik tēvam darbā gadījās nepatikšanas — viņu bija gribējuši vai bez sāls apēst, bet aizrijusies — pārnāca tāds apmierināts, kā tarakāns, parakņājās bufetē un — hop! — izvelk biezu kantorgrāmatu, nomet uz galda, tikko kājas nesalauza. Paldies, saka, dēliņ, ka uzvedināji uz labām domām, citādi būtu aprijuši kā likts! Bet nekā!

Papucītis atvēra grāmatu, bet tur — tas pats: uzvārdi, ailes un ieraksti, ar melnu, sarkanu, zilu, zaļu tinti. Tikai kārtība lielāka — lapas sašūtas, sanumurētas, ieraksti glīti ierāmēti, ar kaut kādām bultiņām, nosacītām zīmēm un skaidrojumiem.

— Viņi visi ir te iekšā! — papucītis triumfēja, dūri vicinādams. — Kurš uzdrošināsies nostāties pret Fjodoru Ivanoviču Zolotovu?! Nē, liekēži, rokas par īsām!

Un iedeva uz tiem priekiem dēlam piecīti — šoreiz jaunajā naudā.

Visā visumā viņi ar tētuku dzīvoja labi, draudzīgi. Kopīgi brauca izvēlēties vsarnīcu, kopīgi sacerēja vēstules vectēvam it kā no Vaļerika. Brīvā brīdī nopietni sprieda par šo un to — cik neliešu visapkārt, tā vien tīko izraut kumosu no rokām un vēl pirkstu paķert piedevām. Pat paša sūri grūti nopelnītais tik viegli nav dabūjams — no mutes jārauj laukā, no rīkles. Galvenokārt runāja tēvs, Vaļeriks laiku pa laikam iestarpināja šo to par Be-restovu, par Fainu, papucītis uzmanīgi klausās, izlamā tos maitasgabalus, bet tas vēl nav tas trakākais, sak, tu tikai paklausies...

Satika kā cimds ar roku. Divi vīrieši mājā, saimnieki — kā gan citādi? Jāatbalsta vienam otrs! Un mātei, klusai, pelēkai pelei, jāpievelk groži, citādi kārtības mājā nebūs.

Laiki bija mainījušies, tagad Vaļeriks varēja pierakstīt viņas grēkus — kā divas stundas nopļāpājusi ar krustmāti Maņu, nevis berzusi veļu, kā nogremdējusi karoti pienā un ar roku ķeksējusi ārā, kā kotletes sadedzinājusi, tā ka nācies labu mantu izmest laukā...

Ja par visu ziņotu, viņa ik dienas dabūtu kaukt — papucītis arī viņu mēdza sēdināt sev pretim, pamācīt, klāstīt, kas viņa tāda ir, vienīgi ar evakuatoru nebiedēja.

Bet kāpēc jāiegāž māte, kā nekā tuvs cilvēks... Pats viņu pamācīja, palaboja, viņa sākumā izrādīja sašutumu: jauns vēl, vai mazums no tēva bijis jāklausās! Reiz pat asaru nobirdināja. Taču vēlāk nekas, pierada. Fedja, Vaļeriks, Vaļeriks, Fedja... Pret abiem izturējās ar vienādu godu. Un pareizi darīja, saprata, kas un kā.

Dzīvoja cepuri kuldams — vai mazums, kas cilvēkam iekšā notiek. Kam kāda daļa? Uz Fainu bija zobs vērīguma dēļ, taču ar viņu viss bija skaidrs, lapa iekārtota, abi ar fizkultūras skolotāju tā vien mielo acis — pārējais ir laika jautājums.

Galvenais, ka nebija baiļu, tās parādījās vēlāk, kopā ar briesmīgiem murgiem — nenosakāms briesmonis baksta ar ugunīgu pirkstu, atmasko, un apkārtējiem atdarās acis, atšiepjas lūpas, izlien ilkņi, kaulaini pirksti un dūres savelkas, tūdaļ kāds iesauksies: «Grābt viņu ciet!» — un viņu saplosīs gabalos, jābēg, bet pakustēt nevar, arī pamosties neizdodas.

«Viju» viņš nebija lasījis, daudzus gadus vēlāk noskatījās filmu un brīnījās — uz mata viņa sapnis!

Viss sākās izlaiduma klasē, kad pie lielā zvana piekāra gluži nenozīmīgu atgadījumu ar nelaimīgajiem divdesmit rubļiem, par kuriem viņš to maitu bija gribējis aizvest uz restorānu.

Komēdija, ne sapulce — Fainas (žēl, nepaguvu ar viņu izrēķināties) samācītas pelēkas viduvējības, steigšus, lai neaizmirstas, spļāva laukā aizgūtus nosodījuma vārdus.

Un pēc tam pedagogu padome, komjaunatnes komitejas birojs, nepilngadīgo lietu komisija, prokuratūra... Ķidāšanas sekoja cita citai, ik reizi viņu, vajāto vilcēnu, sēja pie kauna staba un izslēdza, izslēdza, no kurienes tikai bija iespējams. Atraduši noziedznieku! It kā nevis divdesmit, bet miljons rubļu un nevis gribējis nozagt, bet būtu nozadzis.

— Tā allaž notiek, — tēvs juta līdzi. — Kurš kliedz un atmasko skaļāk par visiem, tas pats ir līdz ausīm ie-ķēpājies...

Bet prokurors, resns vepris ar astmatisku aizdusu, kad uz jautājumu par gadiem vilcēns parādīja zobus: «Sešpadsmit ar kapeikām!» — kļuva vai zils, cirta kāju pie zemes un brēca kā aizkauts:

— Tādam nekas nav svēts! Visu mēra naudā! Uz koloniju, tikai uz koloniju, nekas cits viņu neizlabos!

Par zobu parādīšanu tētuks piktojās vairāk nekā par visu pārējo, pat atvēzējās, tiesa, neiesita — vai nu baidījās dabūt pretī, vai arī bija atradinājies no pļaukāšanas. Toties bļāva pilnā rīklē ne sliktāk par to vepri prokuroru.

— Ja esi iekritis, tad sēdi un nečivini! Nožēlo, rāpo uz ceļiem, lūdzies piedošanu, lai nožēla būtu redzama tavā ģīmī!

Papucītis skraidīja pa istabu no viena kakta otrā, nekad mūžā Vaļeriks nebija viņu redzējis tik satrauktu. Viņš pat jutās mazliet aizkustināts — kā nekā viņa dēļ raizējas.

— Ko teica advokāts: sešpadsmit gadi ir, tātad var nodot tiesai kā likts. Taču, visticamāk, apžēlos — mums ir humāni likumi. Vai tu apjēdz? Var lemt gan tā, gan šitā. Bet tu rādi zobus!

Tēvs atkrita krēslā, atvilka elpu un turpināja jau mierīgi, ar tādu kā žēlīgu pieskaņu:

— Ja tu nonāksi kolonijā, vectēvam to nevarēs noslēpt, viņš atkal kritīs man virsū — slikti audzināji, izlutināji, no labas dzīves paši nezināt, ko gribat! Un — čik! — ne vairs vasarnīcas, ne dzīvokļa, ne mantojuma...

Katram savas rūpes.

Uz koloniju neaizsūtīja, klaiņāja pa ielām, slaistījās pa ķ.inīšiem, neatkarīgu izskatu vazājās gar skolu, sak, jūs, muļķi, mācāties, bet es staigāju apkārt! Kuram ir labāk? Īstenībā — kas tur labs klīst kā dieva nepieņemtam, nevienam nevajadzīgam, vientuļam kā trakam vilkam, pat savējie nelaiž klāt. Laika, cik uziet, nezini, kā to nosist, — vienu reizi var aiziet uz kino, divas, trīs, un ko tālāk?

Komisija norīkoja uz rūpnīcu — ar agrām maiņām, sarūsējušām sagatavēm, asām skaidām, rotējošām darb-mašīnām, kas ne tikai roku, kā brīdināja, bet arī galvu viens un divi var noraut.

Jā, nelāgi bija, taču toreiz viņam ne no kā nebija bail, gluži otrādi — bija pārņēmusi tāda spīva bezrūpība: pie velna visus, kas man gar jums daļas, ko gribēšu, to darīšu! Tieši tolaik iepazinās ar Jermolajevu — kārnu, kauli un āda, lapsas purniņu, šaudīgām, pa pašpuiku modei piemiegtām ačelēm, pankūkveida piķamicīti, cigareti siekalainās mutes kaktiņā, tumsnējiem zobiem — tas bija īstais tipiņš! Gandrīz vai aizvilka sev līdzi pa slideno taciņu — skoloja žargonā, cienāja ar vīnu, vilka grūtsirdīgas cietumnieku meldijas... Melsa vienā melšanā, maita: kas tur, zonā, par draudzību, kādi puiši — kā krami, savējam neļaus darīt pāri, no jebkuras ķibeles izpestīs. Arī viņš, Jermolajs, tur esot autoritāte. Ja tikai jauniņais pateiks, ka ir draugos ar Jermolaju, tūdaļ viņam sāksies zaļa dzīve — no darba izbrīvēs, nosēdinās goda vietā, augu dienu varēs sist lapiņu un rīt speķi un desas no fraijeru paciņām.

Turpretī, ja tur nokļūst zaļknābis, kurš nevienu autoritāti nepazīst, viņam ir beigas, dabūs no poda ēst. «Vienkāršāk par vienkāršu,» Jermolajs spieda vārdus caur zobiem, īpatnēji šķobīdams lūpas, «cik reižu pats neesmu licis to darīt... Izgāž šim pusdienas podā, lai ēd un pieņemas prātā! Rij, ka nemetas; tur, kolīdz kaut kas nav pa prātam, — tūdaļ nazis ribās!»

Meloja, draņķis, briesmīgi, ka vai šermuļi skrien pa muguru, un pretīgi līdz nelabumam, par ticamību sevišķi nebēdājot, —ja saliktu kopā visus tos termiņus, ko viņš teicās nolauzis, tad iznāktu, ka viņš aiz restēm nokļuvis piecu gadu vecumā.

Tomēr kaut kas Jermolajā pievilka, Zolotovs ilgi nevarēja tikt gudrs, kas īsti, bet tad saprata — kaut kāda dīvaina pārliecinātība, itin kā viņam būtu zināmi visi šās pasaules noslēpumi un līdz ar to būtu skaidrs, kā jādzīvo, ar nevērīgu vieglumu risinot visas problēmas, kas nav lemts neiesvaidītajiem. No malas tas atgādināja iekšējo spēku.

Taču, jo ilgāk Zolotovs sagājās ar Jermolaju, jo skaidrāk redzēja, ka viņš dzīvo saskaņā ar savu vērtību sistēmu, kuras skala bija izkropļota un nepavisam neatbilda vispār pieņemtajai.

Mājās kopā ar dzērāju māti Jermolajs nedzīvoja, jo tur viņu tramdot iecirkņa pilnvarotais. Taču lielījās, ka viņam esot divi mitekļi, kādi pat akadēmiķiem sapņos nerādoties. Zolotovs apšaubīja, ka nošņurkušais Jermolajs varētu mēroties ar akadēmiķiem, taču tas dievojās ar garu, bandītu vidū lietotu zvērestu, klikšķinādams nagu gar priekšzobu, un vērienīgi meta krustus, jaukdams kustību secību.

Un pēc ilgām un mokošām pārdomām izšķīrās:

— Es vēl nevienu neesmu turp vedis. Taču tev paskats ir tā nekas, pieklājīgs...

Viņi nonāca pie solīdas senās apbūves mājas, kas atradās pilsētas galveno maģistrāļu krustojumā, iegāja plašā kāpņu telpā, veclaicīgs lifts nesteidzīgi pacēlās līdz pēdējam — astotajam — stāvam.

Jermolajs piemiedza ar aci pagalam apstulbušajam Zolotovam, sak, ne to vien vēl ieraudzīsi! Un lietišķi brīdināja:

— Kurpes gan būs jānovelk.

Šī frāze izkliedēja pēdējās neticības paliekas, atlika vien minēt, kā Jermolajs ticis pie šāda dzīvokļa.

Tikai tad, kad viņš izvilka no kabatas piekaramās slēdzenes atslēgu, viss nostājās savā vietā. Viņi pabrauca garām vēl diviem kāpņu laukumiņiem, un Jermolajs atslēdza bēniņu durvis.

— Re! — Viņš neslēpa savu triumfu un pat nenojauta, ka Zolotovs jūtas ļoti vīlies.

Patiešām — milzīga, sausa telpa, griesti augstu virs galvas, daudz gaismas no mazajiem, kārtīgajiem jumta lodziņiem, mājīgs kaktiņš ar tvaika apkures caurulēm. Ko vēl varēja vēlēties?

— Vai nav augsta klase? Un tu neticēji!

— Kāpēc vajadzēja aut nost kurpes? — ērcīgi uzprasīja Zolotovs.

Jermolajs pielika pirkstu pie lūpām.

— Lai nesadzird soļus. Citādi piezvanīs — un amba!

Pēc šāda paskaidrojuma Zolotovs nekavējoties pameta bēniņus un, nesaucis liftu, kājām kāpa lejā.

Jermolajs gluži vienkārši bija muļķis, viņa pašpārliecinātības pamatā bija galēja aprobežotība un nesatricināma ticība, ka tās primitīvās patiesības, kuras viņam ar savu īso prātiņu bija izdevies apgūt, arī bija šķietamie esības noslēpumi, kas «fraijeriem» nebija pieejami. Un šos stūrgalvīgos maldus savienojumā ar nesatricināmu nodomu pēc tiem dzīvot viņš, Valērijs Zolotovs, bija noturējis par iekšējo spēku!

Redzēt pašpuiciski piemiegtās acis un lapsas purniņu vairs nebija nekādas patikas, tomēr tas rēgojās pie ārdurvīm, ņirgdams tumsnējos zobus.

— Noraustījies? Trāpīji, miteklis nedrošs! Es reti te uzturos, tikai kad dziļš sniegs vai pārāk slapjš... Vispār man ir midzenis uz goda, es tur aizstiepu matraci.

Zolotovam derdzās vārds «midzenis». Viņš iedomājās, cik nepievilcīgai jābūt vietai, ko ar tādu apzīmē.

Derētu tikt vaļā no Jermolaja, triekt pie visiem velniem... Taču viņš aizpildīja tukšumu un vienīgais no pazīstamajiem nenosoda par izdarīto glupību, pat jūt līdzi — sūda divdesmit rubļu dēļ tik daudz nepatikšanu! Ko tur daudz, pie velna!

Midzenis izrādījās betonēts būcenis pazemē, caur kuru gāja divas termoelektrocentrāles caurules metru diametrā. Nokāpjot lejā pa dzelzs trepītēm, ar masīvu stūri varēja aizgriezt noslēdzošos vārstuļus un slēgt maģistrāli.

Tāda nepieciešamība neradās bieži, un neviens te netraucēja Jermolaju pavadīt laiku pēc savas patikas — gulēt, tempt vīnu, iztēloties, ka kārtīs vinnē tūkstošus, un kaifot.

Zolotovs nicīgi vērās apkārt, un viņam šķita, ka šajā krāmu piebāztajā pazemē noteikti jādzīvo blusām, kaitīgiem mikrobiem un žurkām. TEC nedarbojās, un viņš iedomājās, kāds bezgaiss iestātos novēdināmajā akmens maisā, ja pa milzīgajām caurulēm, spiediena dzīts, trauktos vārošs ūdens.

Taču pēc pirmās vīna glāzes apkārtne atvirzījās otrajā plānā, viņš atslāba, nomierinājās. Viņi dzēra katru dienu, Zolotovs notrieca papucīša piespēlētos rublēnus un trīnīšus, bet par to, kur naudu ņēma Jermolajs, labāk nelauzīja galvu. Pēc daudziem gadiem viņš sapratīs, ka tieši šīs lētā, stiprinātā vīna devas ik dienas bija pieradinājušas viņu pie alkohola.

Reizēm Jermolajs izšķīdināja glāzē kaut kādas tabletes, «lai vairāk iesit galvā», piedāvāja Zolotovam, bet tas atteicās.

— Tu neapjēdz īsto kaifu! — Jermolajs pamācošā tonī pārmeta. — Reiz pārsūtīšanas laikā...

Vienveidīgie un apnicīgie stāsti «no zonas dzīves» bija jau līdz kaklam, pēc otrās glāzes Zolotovs arī pats mēģināja kaut ko pastāstīt, taču pārņemt iniciatīvu izdevās ļoti reti.

Viendien Jermolajs atveda kārnu, drebelīgu skuķēnu saburzītā, noplukušā kleitā un tādu kā saburzītu, līdz caurspīdīgam zilumam noplukušu, sagurušu seju. Sākumā Zolotovs nodomāja, ka viņiem ir kas kārtojams, visticamāk, skuķis ir kurjers, ar kura palīdzību Jermolajs kaut ko nosūta saviem drauģeļiem. Taču, kolīdz meitēns nokāpa midzenī, pat ātrāk, tikko viņa nokarināja lūkā tievās, noskrambātās kājas, viņš saprata, kam tagad bija jānotiek, bet neticēja, jo tolaik vēl uzskatīja to par kaut ko noslēpumainu, kam nav iespējams norisināties nožēlojamā, netīrā pazemes ūķī ar nepazīstamu sievieti, bez tam vēl klātesot lieciniekam, šaubīgam kriminālam elementam, kura neķītrais smīniņš skaidri lika noprast viņa nodomus.

Jermolajs ar avīzes skrandu apklāja rupji sanagloto, sarepējušiem krāsu un kaļķu plankumiem klāto krāsotāju krāģi; izlika maizi, desu, tablešu paciņu, sadabūja divas pudeles vīna. Lieku glāžu midzenī nebija, un viņš, pavandījies stūros, nolika meitēna priekšā maķenīt aprūsējušu konservu kārbu.

Zolotovam sirds strauji dauzījās, viņš slepus vēroja, kā skuķēns sasprēgājušām rokām nervozi lauž tabletes, ar skaidu tās sasmalcina līdz trim ceturtdaļām pielietā skārdenē, manāmi nodrebinājusies ceļ bundžu pie saspringti pavērtām lūpām, kā drudžaini raustās dzīslas uz tievā kakla un gar kaklu, atstādamas lipīgas sliedes, notek sārtas lāses.

Neizbēgamais biedēja un vienlaikus arī vilināja, viņš slimīgā ziņkārē gaidīja, itin nemaz nespēdams iedomāties, kā notiks pelēkās ikdienas pārvērtība, kā tiks atvilkts priekškars, kas šķīra no urdošā un kaunpilnā noslēpuma.

Galveno lomu norises vadībā viņš atstāja Jermolajam, uzmanīgi vēroja to, lai nepalaistu garām kādu īpašu vārdu, skatienu vai žestu, kas liktu visam apkārt pārvērsties. Taču tas, laiski malkodams vīnu, vienaldzīgi kūpināja smirdīgu cigareti, bet meitene piecēlās, aizgāja kaktā, saliekusies pamīņājās no vienas kājas uz otru un nozvēlās uz netīrā matrača.

Viss patiešām pārvērtās: asinis iesitās galvā, kauns un bailes acumirklī pārvarēja ziņkārību, vairāk par visu tagad gribējās patīt laika lenti atpakaļ. Jermolajs valdonīgi pamāja ar zodu uz matrača pusi, taču viņš nespēja pakustēties ne no vietas.

— Nu, resnais, vai ilgi būs jāgaida?!

Tolaik viņš vēl nebija resns — plecīgs puisis ar noslieci uz tuklumu, taču viņu pārsteidza ne tik daudz uzruna, cik pirmoreiz izdzirdētā meitenes balss un neslēptais niknums tajā.

Pēcāk viņš sēdēja uz betona plāksnēm lūkas malā, klausījās no lejas skanošo Jermolaja neķītro smiekliņu un netika skaidrībā par savām sajūtām, jo notikušais izrādījās tikpat parasts kā ikdienas iedzeršanas midzenī. Viņš to bija iztēlojies pavisam citādi.

No lūkas izlīda Jermolajs, cieši palūkojās, gari nospļāvās un sazvērnieciski pamirkšķināja. Kad izrāpās meitene, viņš apveltīja to ar spērienu, ka tā, nepaguvusi iztaisnoties, aizklumburēja četrrāpus, līdz asinīm nobrāžot elkoņus gar grumbuļaino betonu.

— Kādam velnam... — viņa noburkšķēja, ar siekalām berzēdama nobrāzumus, bet Jermolajs iezvaigājās un ākstīgi iebļāvās:

— Kalpo, kučele, nopirkšu žinsas!

Viņš to veda šurp vēl vairākas reizes, klusējošu un stulbi padevīgu, bez vārda — kučele —, un tā atsaucās, grieza šurp galvu, pastiepa pretī glāzi.

Kad reiz apdullumā viņa neveikli un mežģīdamās sāka runāt par dzīvi vai par to, ko viņa uzskatīja par dzīvi, — kā smerdelis Kolka uzdauzījis viņai aci, tāpēc viņa nav varējusi iestāties darbā, un tagad iecirkņa pilnvarotais draudot ietupināt —, Zolotovs, arī pamatīgi apdzēries, piecēlās un klusēdams iezvēla viņai pa ausi.

Kučele, kas mierīgi pacieta Jermolaja spērienus un belzienus, pēkšņi saniknojās, paķēra pudeli, blieza pret cauruli — drumslas vien pašķīda — un pavērsa stikla asmeņus zibinošo kakliņu pret pāridarītāja fizionomiju. Zolotovam bija teicama reakcija, viņš izvairījās, saķēra roku un ar kreiso ņēmās zvetēt, kur pagadās, līdz iejaucās Jermolajs un atvilka sāņus.

Kučele kauca, notašķīdamās asinīm, briesmīgi lamājās un caur elsām un lamuvārdiem vienā laidā jautāja: «Par ko, mērgli? Par ko?»

— Tiešām — par ko? — kaut kā ļoti uzmanīgi apvaicājās Jermolajs.

— Par «resno»! — Zolotovs atbildēja pirmo, kas iešāvās prātā.

— A-ā-ā, — Jermolajs novilka un nomierinājās. — Atcerējies...

Kučele, izdzirdusi, ka saņēmusi pēc nopelniem, arī norima, taču pieprasīja, lai par sasisto ģīmi Zolotovs viņai nopērk pudeli vīna un «ripiņas».

— Re, kāda šī tagad? Dabūja — nu būs kā izsmērēta! — Jermolajs runāja. — Tā vienmēr notiek. Un tu vēl neticēji par to podu... Pats savām acīm redzēju. — Viņa asais skatiens iecirta Zolotovam sejā. — Iegaumē, Jermolajs nekad nemelo klientiem. Un kā vēl rij, ļoti vienkārši... Arī kučele rīs, nekur nedēsies! Ja gribi, pabarosim, lai tu pārliecinātos?

Tagad Zolotovs vairs nebija pārliecināts, ka sarunas biedrs melo, taču tas neko nemainīja, bandītiskais, blcķ-zobainais purns bija pagalam noriebies, viņš gribēja tikt vaļā no nelietīgā tipa, tikai nezināja, kā tas izdarāms. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Jermolajs nezin kāpēc nevēlējās pārtraukt izveidojušās attiecības un, juzdams atsalumu, kā vērtīgu relikviju atstiepa paštaisītu somu dunčeli, ko pa draugam pārdeva tikai par piecīti. Tolaik tā nebija nekāda mazā summa, nācās izčinkstēt no mātes un vēl tēvam nemanāmi izvilkt no maka trīnīti...

Dunčelis kā jau dunčelis, zivtiņa — saliekams spals, blāvi pelēks asmens, nosmailināts kā «līdaciņa», uz tā primitīvi rotājumi — kaija, kuģīši... Vectēva kortikam, ar kuru gana bija rotaļājies, pat blakus nestāv. Toties īsts. Un, kaut arī neticēja Jermolajam, ka viņš to zonā uzmeistarojis, visus astoņus gadus, kamēr sēdējis, zīmējumus kalis un divus blēžus pašrocīgi nozūmējis, tomēr, turot to uz delnas, juta aukstumu sirds apvidū — tā bija nevis parādes rotaļlieta, bet speciāli «darbam» taisīta, ar to patiešām varēja...

Pēcāk dzēra, apslakot darījumu, Jermolajs nepacietīgi lēja, ar tetovētajiem pirkstiem nervozi lauza kausēto sieriņu un atkal šķetināja savus garum garos, piņķerīgos stāstus, kurus vienoja doma, ka zagļu brālībai piederīgie ne no kā nebaidās, viņiem neviens nevar pavēlēt un augstākā vērtē par dzīvību viņi tur godavārdu un uzticamu draudzību. Kad kāds viņējais no slēpņa nošauts, tūkstotis draudziņu salasījies šo glabāt, zārku uz rokām nesuši cauri visai pilsētai, satiksme apstājusies, bet miliči slēpušies pa kaktiem un nav iejaukušies.

Zolotovs klausījās un, iespējams, pat ticēja, bet nenoteikta neskaidra doma kā gaisu kampjoša pusdzīva zivtele aizvien uzstājīgāk sitās apziņā. Ne jau piedzīvotās vilšanās dēļ viņš bija piekāvis kučeli — bezvārda mauķe-le bija atgādinājusi, ar ko viņš tika saistījis sapņus par brīnišķo urdošo noslēpumu. Bet tā otra droši vien nebija labāka par šo...

Kad dzeramais bija cauri, gurdenais Jermolajs, kā parasti, uzvilka meldiju...

Reiz vēlā naktī stājos es jums ceļā,

Tev, mani redzot, nobālēja vaigs.

Es klusi aicināju viņu panākt malā,

Un ļauni nozibēja asmens baigs...

Te nu doma noskaidrojās —jānoslēdz rēķini ar to maitu, kuras dēļ visa dzīve bija aizgājusi šķērsām...

Tad, zibot lukturiem, es projām gāju,

Un kruķi svilpjot apkārt skraidīja...

Es līdz pat ausmai krastā noklaiņāju,

Un skatiens tavs man visur sekoja...

— Kālab ne? Ļoti vienkārši. Jermolaj, vai tu esi mans draugs? — Kas par jautājumu! — Dzīvo viena kuce, it kā nekas nebūtu noticis, bet man viņas dēļ viss jūk un brūk...

Acīmredzot uznāca aptumsums: vai pie vainas bija vīna pudele uz purna vai savs puisis, kā krams cietais Jermolajs ar saviem bleķa zobiem un tetovējumiem, vai arī grūtsirdīgā, žēlīgā dziesma, bet drīzāk gan viss kopā — kā reibums, kā hipnoze. Tagad nespēj noticēt, bet gāja taču, somu dunčeli piedurknē paslēpis, kā draugs ieteica, uzticamais draugs — pats pieteicās pastāvēt uz vakts un pamācīja, ko darīt tālāk.

Galvenais — dunci izmest, spalu noslaucīt, un am-ba — visi gali ūdenī! Bet, ja nu tomēr saņem ciet, — neatzīties, iesperties stenderēs: neko nezinu, gāju garām, nesieniet man bumbas, sauciet šurp prokuroru! — un amba, palaidīs vaļā! Bet, ja tomēr iedos termiņu, — arī nekas, pasaki: es pazīstu Jermolaju, un amba — ne dzīve, bet gatavā paradīze! Kam lai saka? Visiem!

Un zvanīja, spieda pazīstamo pogu, rokas idiotam nosvīda, domāja, ka slidenā zivtiņa nenoturēsies saujā, dauzīja ar dūri, kamēr kaimiņiene pabāza galvu: aizbraukusi, mēnesi nebūs, vazājas te visādi ērzeļi, drīz viens, drīz otrs... Mani sūtīja Jermolajs! Kaut vai pats velns, vācies prom ar labu, kamēr neesmu izsaukusi miličus.

Izlidoja pa ārdurvīm smiedamies, stulbā vecene, Jermolaju nepazīst, kāda darīšana te miličiem... Un pēkšņi hipnoze pārgāja, uznāca nelabums, zeme sagriezās un ar bruģakmeni trāpīja ģīmī, bet ne sāpīgi; šķita, kakls tūdaļ pārplīsis un visas iekšas izvelsies laukā, arī drauga nav, nav kas palīdz, un kas šis par draugu — bandītu mērglis, nolika pa sitienam un pats aizmuka, bikses pielaida, draņķis, — drīzāk ienirt šķērsielā, te, caur pagalmu, velns, sēta!

Bakstīja ar ģīmi skabargainos dēļus, līdz uzdūrās atkritumu tvertnei, apgriezās un kārpījās pa sētapakšu visvisādu drazu kaudzē, līdz noskrāpējies izspraucās pa suņu izplēstu caurumu uz spoži apgaismotas ielas, instinktīvi novilka gar fizionomiju ar kreiso piedurkni — labās rokas itin kā nebūtu: atstatu no sevis turēja kaut kādu protēzei līdzīgu pagali; ienira pirmajā pavārtē, pa tumšām sānieliņām pārslapstījās mājās, pēkšņi no krūmiem — puisis kā krams: nu, stāsti laukā, kā viss notika. Iznāca vecene, kaimiņiene... Veceni arī?! Tu, bračiņ, likumu zini — draugu nenodot, es ar tevi kopā neesmu bijis, dunci ne acīs neesmu redzējis, saprati? Nazi izmeti?

Tad, lūk, kāpēc piedurkne šķiet kā protēze — tajā sasvīdušie pirksti vēl joprojām žņaudz paslēptu dunci; neizlēca taču un neiedūrās sānos, tātad ne tai tur un ne viņam uzglūnēja blāvā asmens plēsonīgā «līdaciņa». Meta pret ūdensnotekas režģi, netrāpīja, nošķindēja turpat līdzās. Jermolajs kā vanags metās pakaļ, sagrāba, apskatīja no visām pusēm, apostīja... Tas taču ir tīrs! Ko tu, mērgli, pūt miglu acīs, uz nerviem spēlē?!

Izvalbīja acis — ļaunas, neprātīgas, taču baiļu nebija: pats, nelietis, bija izrādījis gļēvulību, vaktēdams nosvīdis, tātad bija pelnījis nopēlumu, pat dunci ribās, kā pats neatņemdamies tika daudzinājis. Baiļu nebija: nekas taču nebija noticis, šķietamība vien; no kā viņš kā plēsts bija bēdzis? Kā akmens novēlās no pleciem! Sameklēja mutautu, nesteidzīgi noslaucījās, pacentās draudīgi pasmīnēt tieši niknuma pielietajos redzokļos: pats, draņķi, no posteņa aizlaidies!

Kurš aizlaidās, es?! Sāka raustīties mākslotā histērijā, siekalas vien gāja pa gaisu, kā ņēmās izlocīties. Es, sak, stāvēju turpat līdzās, aiz stūra, tikai nevarēja redzēt! Jermolajs draugus nekad nav nodevis, Jermolajs savējā dēļ ies vai ugunī, viņš arī tevi, puņķutapu, tika uzskatījis par draugu, tāpēc par tādiem vārdiem neaizskar, citādi vai gabalos būtu saplosījis! Nolamājās gari jo gari, izlaida pār lūpu siekalu straumīti, ar ierastu kustību aizbāza dunčeli aiz bikšu siksnas un ļodzīgā solī līgoja prom. Ej vien pie velna, lai tevi uz pusēm pār-šķērstu!

Kad Zolotovs paaudzies analizēja savas pārvērtības norisi, tad nāca pie slēdziena, ka par pseidocilvēku viņu bija pataisījis Jermolajs. Un, ja kāds būtu teicis, ka patiesībā deģenerēšanās notikusi daudz agrāk, viņš tam nebūtu piekritis.

Ilgu laiku nespēja saprast, kas Jermolaju bija saistījis pie viņa, parasta, zaļa «fraijera», ko tas bija meklējis viņa sabiedrībā? Naudu vīnam? Biežāk gan to tika tērējis pats Jermolajs. Sabiedrību, lai nav jādzer vienam? Ncizlutinā-tu klausītāju viņa murgainajiem stāstiem? Iespējams, taču tā bija tikai viena puse: tā pati kučele vai kāds cits salašņa par glāzi vīna būs ar mieru klausīties visneticamākās blēņas un vēl piedevām māt ar galvu un jūsmot.

Beigu beigās aptvēra: Jermolajam bija pie vienas vietas visādu plukatu apbrīna, viņam bija vajadzīgs tieši viņš, Zolotovs, kārtīgs zēns no pieklājīgas ģimenes, kādus nevarēja sameklēt ierastajā vidē, lai viņam un nevis nožēlojamai kučelei pierādītu: Jermolajs ir puisis kā krams, ne par matu nav sliktāks par citiem, tiem tīri-ņajiem, un viņa dzīvīte ir brīnišķīga, jautra un daudzkrāsaina. Viņam bija nepieciešams apliecināt sevi, lai gan tādu jēdzienu viņš pat nezināja, bet paskat tikai... Un cieši jo cieši vērās draugā-drauģelī: tiesa taču, ka viņam viss ir kā citiem cilvēkiem, — gan mitekļi-midzeņi, gan draugaļas-kučeles...

Tāpēc saspringa, kad Zolotovs ievilka kučelei pa ķobi, saausījās — vai roka netika pacelta pret viņa, Jermolaja, dzīvesveidu, vai «ne sliktāks par citiem» ideja nav sasista lupatlēveros...

Tas viss nāca prātā vēlāk, pēc gadiem, bet toreiz viņš iezagās mājā, nomazgāja muti, taču no rīta visviens nācās skaidrot, jo deguns bija uzpampis; teica — huligāni piekāvuši. Papucītis ārdījās — nav ko vazāties pa naktīm, labāk dari ko jēdzīgu un sēdi mājās. Viņš arī sēdēja — veselu nedēļu nebāza degunu laukā, atjēdzās no pārdzīvotā.

Nē, pietiek, ar bandītiem vairs nav ko ielaisties! No viņiem pa gabalu nāk kameras smaka — no kurienes nākuši, tur arī atgriezīsies, cita ceļa viņi nezina un negrib zināt. Kāds mērķis dzīvē ir tam pašam Jermolajam? Ar tetovējumiem, bleķa zobiem, īstiem, bet lielākoties izdomātiem «darbiem» kaldināt autoritāti zonai! Tātad zona arī galvenais un vienīgais mērķis! Lai gan viņš pats to nemaz neapzinās. Paskraidīs vēl kādu brītiņu, paplātīsies un — uz turieni prom.

Taču Jermolajam bija lemts citāds liktenis. Pēc pāris mēnešiem viņš izlēca no pilnā gaitā braucoša tramvaja. Viņam patika pārdroši gājieni, lai visiem mute paliktu vaļā, un palika arī: paklupa, savēcināja rokas, cenšoties saglabāt līdzsvaru, saliecās skriedams pilnīgi uz pusēm, nebijis duncis aiz bikšu siksnas, būtu arī noturējies, uzvaroši izslējies, pametis skatienu visapkārt, ar pārākuma apziņu pasmīkņājis — kas par brēku? —, taču blāvais, plēsonīgi izgrieztais «līdakas» asmens ietriecās vēderā lejpus nabas, viņu parāva pa kreisi, tieši zem riteņiem, krah! — pakrita viens Jermolajs, nu bija divi — visiem tiešām mute palika vaļā.

Jermolaju apglabāt nebija ieradies neviens draudziņš, neviens puisis kā krams, vispār neviens pats. Māte pamatota iemesla dēļ — aiz bēdām — piedzērās līdz tādai pakāpei, ka no viņas nebija itin nekādas jēgas. Visu organizēja mūžīgais ienaidnieks — iecirkņa pilnvarotais.

Pēc daudziem gadiem Zolotovs saprata, ka Jermola-jam bijusi nozīmīga vieta viņa liktenī, sniedzot uzskatāmu mācību, kā jādzīvo un pēc kā jātiecas, lai neskūtu uz piecpadsmit diennaktīm ietupināto četrotne, paveca, noguruša kapteiņa mudināta, pa šauru, nezālēm aizaugušu taciņu aizvilktu tevi pašā kapsētas kaktā pie neviena nekoptiem, iegrimušiem zālainiem pauguriņiem novītušiem vainagiem un citiem kapsētas atkritumiem piegāztas nogāzes malā.

Ļaunā pārgalvība bija kā ar roku atņemta.

Viņš ieradās vakarskolā, atdeva komisijas norīkojumu, paskaidroja, ka bijis smagi slims, tāpēc vairākus mēnešus nav rādījies un tā paša iemesla dēļ pagaidām nestrādā. Audzēkņu skaita ziņā skola plānu nepildīja, tāpēc lieks skolnieks bija no svara un ar formalitātēm viņu nemocīja. Jo vairāk tāpēc, ka Zolotovs bija reti disciplinēts, nodarbības neizlaida, kārtīgi nosēdēja pustukšajā klasē no zvana līdz zvanam, drīz vien tika iecelts par vecāko un viņam tika uzdots kontrolēt apmeklētību.

Sāka staigāt pa mājām, tramdīja kavētājus darbavietās, pieprasīja paskaidrojumus, zīmes, iekārtoja mapi, kur iešuva sakrājušos materiālu, analizēja to, sastādīja pārskatus, vairākkārt uzstājās pedagogu padomes sēdē.

Atgriezās sekcijā, taču pēc pāris mēnešiem gadījās incidents ar svešu pistoli, visi puiši nezin kāpēc nolēma, ka viņš novirzījis tēmēkli, lai apsteigtu sāncensi, un Gri-gorjevs, šķiet, noticēja... Velns rāvis jūs visus!

Bezmērķīgā klaiņāšana pa ielām un nebeidzamie kino apmeklējumi palika pagātnē. Tagad viņš visu brīvo laiku pavadīja skolā, palīdzēja skolotājiem kārtot mācību un metodisko dokumentāciju, mācību pārzinim glīti zīmēja stundu sarakstu, neatteica arī sadzīviskus lūgumus — aizskriet uz veikalu, izsaukt ārstu, pastāvēt rindā pēc biļetēm.

Viņam patika atrasties notikumu degpunktā, justies vajadzīgam un noderīgam, jo vairāk tāpēc, ka vajadzīgs un noderīgs viņš bija kļuvis cilvēkiem, no kuriem bija atkarīga laba atestāta un teicama raksturojuma iegūšana.

Taču rezultāts pārsniedza viņa slepenās cerības.

Pamazām viņš pārvērtās ievērojamā figūrā, pārējie skolēni uzskatīja viņu par skolas administrācijas pārstāvi, un neilgi pirms izlaiduma eksāmeniem rētainais trīs-desmitgadīgais metinātājs Košeļevs, kurš, ja vien bija ieradies uz nodarbībām, snauduļoja vidējā rindā, pasauca viņu sānis un piedāvāja magaričas par sacerējumu tematiem un eksāmenu biļešu jautājumiem.

Un no jauna sarosījās līdz tam nenostiprinājusies doma, bet sestdienas talkas laikā tā ieguva skaidru un noteiktu apveidu. Viņš ķērās pie kambara tīrīšanas, izvilka pagalmā un milzīgā dzelzs krāsnī sadedzināja trīs maisus nevajadzīgu papīru, iepriekš izšķirojot un atlasot pagājušā gada biļetes un galvenais — veselu kaudzi špikeru, kas bija atņemti pēdējos gados eksāmenu laikā.

Tā kā no sarunām skolotāju istabā viņš zināja, ka izlaiduma plāns ir apdraudēts, un tas nozīmēja, ka visiem esošajiem skolēniem jātiek kaut vai aiz ausīm izvilktiem un jāsaņem atestāts, tad droši atklāja tirdzniecību ar palīgmateriāliem, garantējot simtprocentīgus to lietošanas panākumus.

Rūgtās pieredzes izskolots, viņš rīkojās uzmanīgi un apdomīgi — ar izteiktiem sliņķiem nekādos darījumos neielaidās, vienīgi ar ģimeņu un darba apgrūtinātiem «pāraudžiem», kuri pastāvīgā vakara noguruma dēļ nespēja apgūt skolas gudrības, taču karsti vēlējās saņemt atestātu, no sirds jutās pateicīgi savam labdarim un katrā ziņā bija spējīgi turēt mēli aiz zobiem.

Eksāmeni, kā jau tas bija sagaidāms, noritēja veiksmīgi, priecīgie «pāraudži» uzaicināja viņu uz restorānu, lai apslacītu ilgi gaidīto dokumentu, pateicās par palīdzību, uzslavēja par atsaucību un iejūtību, vienīgi rētainais Košeļevs pēc katras glāzītes kļuva aizvien drūmāks un beigās, smagi veldams vārdus, sacīja:

— Tu taču vēl esi jauns, bet kas no tevis iznāks, kad pieaugsi? Man domāt — pamatīgs lops!

Un pat lūkoja ietrāpīt vareno, baku rētām klāto dūri sava labdara gludi skūtajā, ar odekolonu iesmaržinātajā līzionomijā, taču citi «pāraudži» to nepieļāva, turpretī Zolotovs pārliecinājās par cilvēku nepateicību un turpmāk nolēma jelkādos darījumos ielaisties vienīgi ar inteliģentiem ļaudīm.

Tādiem kā skolas mācību spēki, kuri arī uzaicināja viņu uz kārtējam izlaidumam veltītu svinīgu vakaru un sarunāja daudz tīkamu vārdu. Tajos klausoties, Zolotovs pirmo reizi sajuta, ka nav tas, par ko viņu uzskata, un vienu brīdi pat izbijās no iespējamās atmaskošanas.

Taču acumirklīgais izbīlis pārgāja, atestāts bija labs, raksturojumi — teicami un piedevām vēl rekomendācija vakarskolu metodista darbam pilsētas tautas izglītības nodaļā.

Amats prasīja augstāko izglītību un pedagoga pieredzi, bet piedāvāja pieticīgu algu un pamatīgu noņemšanos, galvenokārt vakara stundās, tālab gribētāju to ieņemt nebija. Taču izglītības nodaļas vadītājs par spīti tam savilka priecīgu seju un pavēstīja — lai gan no speciālistiem nevarot ne atkauties, viņš uzskatot par vajadzīgu pieņemt jaunu un enerģisku puisi, jo galvenais esot

vēlēšanās strādāt, bet pieredze nākšot ar laiku un izglītību varot iegūt.

Sāka strādāt. Darbs nebija sarežģīts, galvenais — izprast sistēmu un pēc tam lavierēt starp pieprasījumiem un pārskatiem, norādījumiem un uzziņām, sūdzībām un revīziju aktiem. Iejuties kancelejas virpulī, Zolotovs vieg-

Ili imitēja aktivitāti, divkāršoja ienākošo un izejošo dokumentu skaitu un krāja tos akurātās mapēs.

Priekšniecība uzreiz novērtēja jaunā darbinieka čaklumu un izdarību, aparāta sanāksmē minēja par paraugu, personiskās sarunās solīja nosūtījumu uz institūtu.

Un te nu parādījās pirmās bažas, vēlāko lielo baiļu priekšvēstnešos. Ja nu pēkšņi vadītāja uzgaidāmajā telpā nākas sastapties ar savu bijušo direktori vai gaitenī saskrieties ar Fainu, vai varbūt astmatiskais prokurors gadās skolu jaunatnes likumpārkāpumu profilakses problēmām veltītas sanāksmes prezidijā...

Un pastiepsies nosodoši pirksti, pavērsies atmaskojošas lūpas, bezrūpības plīvurs noslīdēs priekšniecībai no acīm, un taisnas dusmas nāks pār blēža un krāpnieka galvu!

Nē, tās vēl nebija īstās bailes ar murgainiem sapņiem — nu, atklāsies viss, un kas par to? Padzīs no simt rubļu vietas —jods rāvis, tad ta zaudējums! Tomēr bažas bija nepatīkamas — pārāk veiksmīgi viss norisinājās un pietiekami daudz — viņš jau bija aprēķinājis — ticis apsolīts nākotnē.

Nolēma nodrošināties, noskatīja savu tiešo priekšnieku, sektora vadītāju Sobakinu — aizvien grūtsirdīgu sejas izteiksmi, ko attaisnoja uzvārds — vecs, noguris suns, kurš jūt, ka kura katra diena var kļūt liktenīga.

Bieži piestaigāja, rādīja uzziņu un pārskatu projektus, prasīja padomu, iztaujāja par šā darba niansēm. Kā nekā Baritonam Fjodorovičam bija liela pieredze — desmit gadus malies pa «instancēm», interesanti dzirdēt viņa viedokli par šo, par to un vēl par kaut ko; arī par biedra Sobakina dzīvi būtu pamācoši uzzināt jaunam cilvēkam, kura darba mūžs tikko aizsācies.

Taču Sobakins acīs neskatījās, nekādās sarunās neielaidās un jautājumu par viņa viedokli uztvēra kā provokāciju.

Zolotovs maķenīt atslābināja tvērienu, tomēr no ķetnām neizlaida, turēja Haritonu Fjodoroviču aiz ļenganās krokas starp kaklu un pakausi. Kāpēc rītos izskaties tik drūms kā radagabalu apglabājis, bet iesprūc kabinetā, ieslēdzies — un pēc piecām minūtēm esi gluži cits cilvēks? Ģīmis, protams, vēl aizvien skābs, taču rūpju izteiksme kā ar roku atņemta! Un, kad reiz gaitenī tevi notvēra, lai paraksti steidzamu papīru, tu neparakstīji vis, jo rokas drebēja, rakstāmais pirkstos neturējās. Bet iegāji kabinetā novilkt mēteli — un viss drebelīgums pārgāja...

Jā, starp citu, kāpēc tevi izlidināja no «instancēm»?

īsi sakot, reiz pirms svētkiem ieslīdēja Sobakina kabinetā, nomurmināja apsveikumu, noklunkšķināja apaļīgu avīzes tīstokli, uzmanīgi ielika tieši tik daudz pavērtajā galda atvilktnē, tas, kā aizvien, acu nepacēlis, noburkšķēja kaut ko atzinīgu. Tā arī satuvinājās.

Un pēc gada ar spīdošu raksturojumu un pilsētas izglītības nodaļas nosūtījumu devās pār trejdeviņām jūrām uz pedagoģisko institūtu, bez konkursa iestājās fizkultūras pasniedzējos un tūdaļ metās sabiedriskajā darbā — te uzstājas sanāksmē, te dežurē kopmītnēs, te pa arodbiedrības līniju pārbauda bufeti, Zolotovs šur un Zolotovs tur, aizvien visiem acu priekšā. Pasniedzēji ir apmierināti ar viņu, dekanāts, komjaunatnes komiteja... Pag, bet viņš taču nav komjaunietis! Kā tas varēja gadīties? Nodurtām acīm ņēmās taisnoties — tā un tā, pretojos formālismam, mani vilkšus vilka ķeksīša dēļ, bet es principa pēc... Var gadīties, protams, ka man nebija taisnība, jauns vēl, straujš... Noticēja, uzņēma.

Tad bailes sāka pieņemties spēkā —ja nu pēkšņi uzpeld bijušais, ja viss nāk gaismā? Mierināja sevi, sak, tālu esi aizkūlies, kurš tevi te pazīst, bet, kad pienāks laiks atgriezties, gan kaut ko izdomāsim...

Viņš jau no paša sākuma izlēma neatgriezties, šepat iesakņoties. Izdomāja arī, kā to panākt, —jaiekļūst aspirantūrā, jāaizķeras katedrā... Jauna vieta, jauna lappuse biogrāfijā, jauna dzīve. Vecās itin kā nemaz nebūtu bijis!

Tikai savādi — viss, tik labi iesācies, negribēja ritēt gludi, sāka ķerties. Ar mācībām nevedās, nekādas sarežģītās zinības jau nebija — ne fizikas, ne matemātikas —, eksāmenos bārstīja pareizus vārdus no avīžu frāzēm, bet pasniedzēji garlaikoti klausījās un rakstīja vienmuļos «apm.».

Arī sabiedriskajā darbā panākumi izpalika: darbojās, rosījās, ņēmās, taču interese par viņu bija zudusi —jaunus uzdevumus nedeva, godpilnos posteņos necēla, no vienām komisijām atbrīvoja, jaunās komitejās neievēlēja, trešaja kursā viņam bija atlicis tikai viens amats — studentu arodbiedrības komitejas loceklis sabiedriskās ēdināšanas komisijā.

Tiesa, bufetes darbinieces viņu cienīja, cieto desu glabāja, arī siltumnīcas tomātiņus, gurķīšus ziemas vidū, ēdnīcā baroja ciešami, nešmauca — arī tas bija labi!

Labi, bet par maz. Centās tuvināties pasniedzējiem -gāja uz konsultācijām, taujāja par šo un par to, tēloja zinātkāru studentu — viss velti. Reiz izprasīja tematu, lai uzstātos zinātniskajā konferencē, sagatavoja referā-tiņu — nedēļu nosēdēja bibliotēkā, uzstājās, nodeklamēja gludi pareizas patiesības, kuras bija izlasījis mācību

grāmatās, rakstos un monogrāfijās, bet viņam sāka uzdot stulbus jautājumus, un iznāca, ka neko pareizu viņš nav pateicis. Tā arī palika muļķa lomā, velti sev galvu jauca. Galvenais, kas bija aizvainojoši, — citi gvelza, ko paši sadomājuši, un viņiem aplaudēja, pasniedzēji aicināja uz katedru, ieinteresēti diskutēja, apsprieda kaut ko...

Nē, Zolotovam neveicās, nepavisam neveicās.

Ar ko gribēja draudzēties — nesanāca, lipa klāt vienas vienīgas pelēcīgas viduvējības. Vienam pašam bija garlaicīgi, tā nu viņiem izveidojās sava kompānija. Tajā viņš bija galvenais, stāstīja visvisādas pasakas, pārsvarā par vectētiņu admirāli — šie klausījās vaļēju muti. Tiesa, prieka no tā bija maz, reizēm atgādināja sev Jermola-ju un aprāvās pusvārdā — tik šķērmi ap dūšu sametās!

Arī ar naudu bija paknapi — stipendiju nesaņēma, tēvs un vectēvs sūtīja mēnesī simtu, pusotra, it kā vajadzētu pietikt, bet nekā — pelēcīgajiem draugiem un paziņām piķa netrūka, spēlēja preferansu, vazājās pa krogiem, bet viņš līda vai no ādas laukā, visādi centās neatpalikt, tāpēc tik tikko varēja savilkt galus. Vairāki paziņas rosījās, taisīja naudu — viens tirgojās ar džinsiem, cits rakstīja neklātniekiem kursa darbus... Taču ar krimināliem elementiem Zolotovs negribēja pīties, bet rakstīt neprata, tā ka sitās kā pliks pa nātrēm, cieši noņemdamies nākotnē tikt uz zaļa zara.

Pēdējā kursā sapņi par aspirantūru pagaisa paši no sevis, sadalē dabūja nosūtījumu uz vietu, no kurienes bija ieradies norīkojumā, un pienāca diena, kad jaunizceptais fiziskās audzināšanas skolotājs atgriezās dzimtajā pilsētā, un bailes nu jau cieši iemājoja viņā, urdīja un krimta no iekšienes.

Tagad vairs nevarēs tupēt metodiskajā kabinetā vai pustukšajās vakarskolas klasēs, skolotājam būs jātiekas

ar saviem amata brāļiem, agri vai vēlu liktenis savedīs viņu kopā ar Fainu vai kādu citu, un tad...

Metās uz veco vietu — tur bija notikušas lielas pārmaiņas: vadītājs aizgājis pensijā, bet draugs un labvēlis Haritons Fjodorovičs Sobakins kārtējo reizi noslīdējis uz leju un tagad ieņēma parasta klerka vietu pilsētas komunālās saimniecības sfērā. Dzirdot viņu trešās šķiras ieskrietuvē ar lētu portvīnu un klausīdamies juceklīgos vēstījumos par likteņa pārestībām — agrāk Sobakins, tas tik bija vīrs! —, Zolotovs domās smagi pārcilāja savu neveiksmi — kāpnes, pa kurām viņš bija cerējis tikt uz augšu, izrādījās satrunējušas un pakāpieni lūza cits pēc cita.

Taču Sobakins savu padarīja — piezvanīja jaunajam pilsētas izglītības nodaļas vadītājam, kā redzams, viņa vārds vēl saistījās ar «instanču» autoritāti, atbrīvoja no saistībām un iekārtoja pilsētas komunālajā saimniecībā, likteņa ironija — savā vietā, jo lejupslīde turpinājās un Haritonu Fjodoroviču norīkoja — zemāk jau vairs nebija iespējams — apsaimniekot panīkušu parku, tā ka Zolotovs vēl paguva viņam izteikt dažus pārmetumus par nekvalitatīvi apsētām dobēm un vertikālās apzaļumošanas progresīvu formu neizmantošanu, iekams Sobakins nomira no pēkšņi atvērušās čūlas.

Zolotovs lieliski iedzīvojās pilsētas komunālajā saimniecībā — ja visi dekoratīvie stādījumi, kas tika veikti viņa vadībā, jaunā vietā būtu ieskņojušies tikpat viegli, ātri un pamatīgi, pilsēta sen būtu pārvērtusies ziedošā dārzā. Viņš raudzīja rast pieeju savam priekšniekam, taču tas, būdams principiāls nedzērājs, tuvākās attiecībās neielaidās, un Zolotovs acumirklī transformējās — kļuva precīzs, lakonisks un lietišķs. Tik krasu pārmaiņu priekšnieks izskaidroja ar savu prasmi strādāt ar cilvēkiem, un, tā kā vērot savu spēju augļus ir patī-kāmi ikvienam, viņš manāmi atmaiga un sāka pret apzaļumošanas inženieri izturēties tēvišķi iecietīgi.

Taču galīgais lūzums iestājās vēlāk, jo priekšnieks izrādījās absolūti nespējīgs tikt galā ar sīkām sadzīves problēmām, kuras, ja tās neatrisina, izvēršas nopietnās grūtībās.

Vasaras karstums, mokoša tveice, dekoratīvie kultūraugi dzeltē un kalst, priekšnieku izsauc uz galvas mazgāšanu, bet viņš sāk šļupstēt kaut ko par iztērētiem benzīna fondiem, kuru dēļ laistāmās mašīnas stāv garāžā.

Kas par blēņām! Nepūtiet mums te miglu acīs! Ja nespējat organizēt darbu, tad tā arī sakiet, un mēs izdarīsim attiecīgus secinājumus.

Nabadziņš pārrodas kā no laivas izmests, rij tabletes, vienā laidā griež telefonu, pats sarkans — spiediens saskrējis augšā... Un tas viss tāpēc, ka jādabū nieka divsimt litri benzīna! Taisni vai jāsmejas...

Ar vajadzīgo godu, bez jelkādas, no Dieva puses, familiaritātes apvaicāties, sak, es varu pilsētas izpildkomitejā aizlikt kādu vārdu, tā ka ja dosit rīkojumu...

Paskatījās Valērijā Fjodorovičā kā burvī — vai tiešām izdosies tādu lietu iekustināt? Grūti būs, bet pamēģināšu — atkal tā pieticīgi, taču ar cieņu.

Un pēc stundas, pusotras laistītāji laista, zālīte atkal zaļo, priekšnieki apmierināti —ja pabīda, pasaka priekšā, izskaidro, gan rezerves atrod, gan fondus mobilizē — tātad mākam audzināt padotos!

Un priekšnieks kā no jauna piedzimis — skaņā balsī ziņo: jā, rīkojums izpildīts, jautājums atrisināts, viss ir vislabākajā kārtībā! Un ņemas iztaujāt izdarīgo Valēriju Fjodoroviču, bet tas, naivulis, mulst, rausta pleciņus, sak, ne jau sevis dēļ centos, bet lietas labā, tāpēc arī izrādīja pretimnākšanu, vadītāji vēl atceras vectētiņu, un arī mani Haritons Fjodorovičs daudziem rekomendējis.

Galvenais — nedrīkst pārspīlēt, pāršaut pār strīpu, pārējo katrs pats piedomās klāt: par vectētiņu admirāli būs pa ausu galam dzirdēts, tas, ka kopā ar Sobakinu pilsētas izglītības nodaļā strādājis, ir zināms, tā ka vienkāršais apzaļumošanas inženieris nav nekāds nieka vīrelis. Aiz viņa stāv diezgan ievērojams spēks, tikai viņš to nezin kāpēc neliek lietā — varbūt aiz naivuma, bet varbūt pietaupa vajadzīgam brīdim...

Tieši tā veidojas autoritāte, nostiprinās reputācija, rodas viedoklis. Vai tas nav trīsdesmitnieka vērts, ko samaksāja benzīna uzpildītājai Fimai? Jo vairāk tāpēc, ka tie blēži šoferi visi ir no viņa atkarīgi, viņš cieši seko grafikam, un, ja kāds grib maķenīt piehalturēt — aizvest vienu otru cisternu kādam privātā dārza īpašniekam —, noliec piecīti par braucienu! Mašīnas ir astoņas un halturē katru dienu, tā ka vasaras sezonā piķis pieturas...

Arī darbadiena godātajam Valērijam Fjodorovičam nav stingri noteikta, rītos var pagulēt un dienas faktiski ir brīvas, jāpiezvana tikai pāris reižu, jāpiesakās — apbraukāju parkus, un var doties uz visām četrām debespusēm.

Zolotovam brīvais režīms ir pa prātam, priekšnieks ir mierīgs un apmierināts —ja pēkšņi ierodas kolēģi no citām pilsētām pieredzes apmaiņā, neaizvietojamais Valērijs Fjodorovičs tūlīt pat iekārtos viesnīcā, bet, ja gadīsies kāda komisija vai priekšnieki no galvaspilsētas, -gan admirāļa vasarnīcā izmitinās, gan šašliku noorganizēs, gan pirtiņu, visu izdarīs, visu izdomās; ne par ko nav jāuztraucas....

Vasarnīca pēdējā laikā bija pilnīgi Zolotova rīcībā. Kamēr vectēvs bija dzīvs, viņš gandrīz cauru gadu tur mitinājās. Divistabu dzīvoklis, kuru tūdaļ piešķīra pensijā aizejošajam, stāvēja tukšs. Taču tēvam bija tālejoši

plāni, sak, metīsimies kopā, ja gribēsi, dzīvosi kopā ar mums, kā nekā būs jautrāk un arī mazdēla audzināšanai nāks par labu; ja negribēsi — pārcelsies uz vasarnīcu, atvilksi vientulībā elpu.

Vectēvs kopš aiziešanas pensijā un sievas nāves bija kļuvis pielaidīgāks. Uzreiz piekrita: jums divas šauras istabiņas un pagalms kā caurums; ja nomiršu, vismaz paliksit labā dzīvoklī.

Papucis piemeklēja variantu: vecie ar jaunajiem nebija varējuši saprasties, māja, kurā dzīvoja profesori, pašā centrā, augstiem griestiem, gaitenī — vizinies kaut ar velosipēdu. Aizveda vectēvu — pašā laikā! Pus mēneša laikā nokārtoja maiņu.

Dzīvoja visi kopā cepuri kuldami, vectēvs samierinājās, ka beigusies jūrnieku dinastija, laiku pa laikam tikai iejautājās mazdēlam: «Vai atceries, kā bērnībā jūra tevi vilināja? Matroža uzvalciņu un cepurīti valkāji, dzejoļus par jūru mīlēji skaitīt; kad aizvedu tevi uz kuģi — aiz laimes lēkāji. Tātad gēniem tomēr ir sava nozīme.»

Viss gāja kā pa sviestu, līdz kamēr vectēvs nejauši satika profesoru, ar ko mainīja dzīvokli, un tas viņam bilda, sak, nebiju gaidījis, ka jūras virsnieks paņems trīs tūkstošus piemaksā, kauns un negods!

Vectēvs pārnāca mājās balts kā palags, trīcēdams pie visām miesām, labi, ka tēva nebija mājās, — būtu varējis nosist ar krēslu vai ko citu, kas pagadītos pa rokai. Skraidīja pa dzīvokli un klaigāja: «Ietupināšu to nelieti! Apkaunojis mani cilvēku acīs!»

Tad sāka gārgt, sazvēlās uz sāniem, «ātrie» aizrāva uz slimnīcu, bet no turienes pirmā ranga kapteinis Ivans Prohorovičs Zolotovs vairs neatgriezās.

Tēvs it kā pārdzīvoja, bet varbūt tikai ļaužu priekšā izlikās. Zolotovs jaunākais, soļodams bēru procesijā, atcerējās, ka bija baidījies no krietnā vectētiņa atmasko-sanas, kurš ticēja, ka viņš ir labs, nesabojāts zēns, nemanīdams, ka ļaunuma tārps ieperinājies mazajā dvēselē, un viņam bija žēl vectēva. Lai gan trīs tūkstoši bija normāla piemaksa šādā maiņā.

Iespēja tikt atmaskotam bērnu dienu grēkos nomira reizē ar vectēvu, taču lielās bailes ieperinājās iekšienē uz visiem laikiem, snauda, gaidīdamas savu stundu, un prokuratūras izmeklētājs Zaicevs tās pamodināja, tas nav īstais vārds — uzjundīja līdz pēdējam, un tagad tās vārījās, saēzdamas no iekšienes, neļaudamas gulēt, likdamas sevi slāpēt ar alkohola trieciendevām, pamudinādamas darboties. Labākā aizstāvība — uzbrukums!

Kamēr Zaicevs naktīs lasīja par citplanētiešu vampīriem, kuri nedzēra vis asinis, bet izsūca pašu cilvēka būtību, iereibušais pseidocilvēks Zolotovs rūpīgi ierakstīja izmeklētāja uzvārdu kārtīgi sagrafētā burtnīcā zaļos vāciņos.

Vajadzēja arī tādam trāpīties manā ceļā! It kā tāpat jau nepatikšanu nebūtu gana... Ko tur var darīt, tā sanāca, Fedju no miroņiem neuzcelsi, arī Marinas žēl, meiča uz goda, drīz jau arī būs laukā, advokāts teica — vissliktākajā gadījumā dabūs «nosacītu», ko tikai viņš tur urķējas? Un skatās ar tādu kā slēptu nicinājumu — kā Faina, itin kā cauri redzētu un viņa, Zolotova, īstās, citiem apslēptās iekšas pētītu... Varbūt tiešām atminējis viņa noslēpumu? Tāds jau viņam darbs — tincināt, pētīt, okšķerēt... Ja vienkārši atminējis un nicina — velns viņu rāvis, bet ja sadomā citus informēt? Tad ir slikti.

«...viņš piekopj izlaidīgu dzīvesveidu, apmeklē restorānus, dejoja ar liecinieci Maročņikovu,» — rokraksts Zolo-tovam bija nekam nederīgs, šņāpa kā gailis ar kāju, taču slepenajā burtnīcā rakstīja skaidri, izzīmēja burtiņu aiz burtiņa, pat mēles galiņu izbāza aiz sasprindzinājuma. «Pēc kopīgas alkoholisko dzērienu lietošanas, ko viņš Ma-ročņikovai piespieda darīt, ļaunprātīgi izmantodams dienesta stāvokli...»

Nosmīkņāja: nekas, lai attaisnojas, taču sajūta, ka notikumi neattīstās pēc viņa iecerētā scenārija, pastiprinājās. Galkai jau sen vajadzēja piezvanīt! Viņš taču nebūs palicis pa nakti... Ja tā būtu! Taču diezin vai, diezin vai... Visticamāk, pat mājā iekšā negāja, lai gan Galka ir varena aktrise — ieķeras piedurknē, lūdzu, palika slikti ar sirdi, pavadiet, aptieciņā ir validols, pilieni...

«Piedzirdījis Maročņikovu, viņš ar ieganstu pavadīt iekļuva viņas dzīvoklī, kur uzkavējās līdz vēlai naktij...»

Un pēkšņi caur reibuma plīvuru izlauzās atmiņas, kas apstiprināja viņa aizdomas: no kurienes Galkai bija radušies nievājošie vārdi par admirāļa mazdēlu un kruīza kuģi? Un skatiens viņai bija neviltoti ļauns, tas nebija tēlots strīds, kā bija iecerēts, tur slēpās kaut kas cits.

Viņš lēnām aizvēra burtnīcu.

Skaidrs — kas! Tas prokuroru urķis izokšķerējis visu par vectēvu un papūtis viņai... Ardievu, kristālskaidrais sapni par balto kuģi, tālajām zemēm, algu valūtā! Sapņi par jaunu dzīvi — kaķim zem astes! Bet tikai ar šiem sapņiem viņš to bija turējis.

Zolotovs izlamājās.

Tātad Galka patlaban nespēlē viņa komandā. Labākajā gadījumā. Sliktākajā — viņa pārgājusi pretinieka pusē. Vienkāršāk par vienkāršu — ievilinājusi to murkšķi un nodod savu labdari Valēriju Fjodoroviču ar visām parpalām. Ko viņa zina? Pietiekami, lai aplietu dubļiem. Bet galveno? Nevajadzētu. Taču nojausma varētu būt, un reizēm pietiek ieminēties, piespēlēt ideju, tālāk viss risinās pats no sevis.

Nē, tas nekam neder, jāatjauno kontrole pār situāciju! Un jādabū virsroka pār to prokuroru urķi — ar labu vai ar ļaunu. Tad ta briesmīgs zvērs — zaķis. Ne tādi vien ir redzēti!

Zolotovs dižojās, lai sevi uzmundrinātu, viņam šķita, ka vēl aizvien izdosies neatklāt savu īsto dabu, savu pretīgo būtību, ka viss norims, nokārtosies, kā tas jau daudzkārt iepriekš bija noticis.

PIRMAIS AKMENS

Nākamās dienas rītā es uzdevu darbus praktikantiem. Bija divi uzdevumi: aizpildīt statistikas kartītes lietām, kuras varēja pabeigt, vienlaikus atbildot uz telefona zvaniem, un skraidīt pa adresēm ar garu uzdevumu sarakstu. Pjotrs izvēlējās pirmo, Vaļoks — otro. Mēs reizē izgājām no prokuratūras, pa ceļam es atkārtoju instrukcijas, tad viņš nogriezās uz tolejbusu pieturu, bet es devos taisni uz priekšu pa vecpilsētas klusajām ieliņām.

Pēc vairākiem kvartāliem sākās nolaists skvērs, un aiz tā slējās masīvā drūmā izmeklēšanas izolatora ēka. Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā līdz trim diennaktīm tika turēti tie, uz kuriem krita aizdomas par nozieguma izdarīšanu. Ja aizdomas apstiprinājās, viņus līdz tiesai pārveda uz šejieni, taču reti kurais zināja šādus sīkumus un tautā abas iestādes sauca par cietumu, kas nebija pareizi, jo cietumos izcieta sodu jau notiesāti bīstami noziedznieki.

Kaktā pie ieejas paciņu nodošanas telpā drūmi sastingusi ar vīstokļiem un sūtījumu kastēm rokās stāvēja rinda, pārsvarā sievietes. Trotuārs bija šaurs, man nācās iet pavisam tuvu garām izbalējušiem, nenosakāmiem drēbju gabaliem un spilgtiem apģērbiem, izspūrušiem ērkuļiem un elegantām frizūrām, virtuves, izgāztuves, paģiru dvingai pēkšņi mijoties ar fantastiskiem franču parfimērijas smaržu viļņiem... Kontrastu rinda!

— Negrūsties! Neredzi, vai?

— Atradusies princese! Uzcirtusies un nezin ko tēlo!

— Nekauņa! Būtu labāk kārtīgāk nomazgājusies!

Kādā gan rindā, pēc kādām precēm līdzās varēja stāvēt varena sieva bālu, porainu seju nomazgātā brūnā paltrakā, pa vīlēm izirušām, nomītām adekla tupelēm neveiklajās kājās un trausla, gracioza dāma, kuras vecumu prasmīgi slēpj grims, violetais zīda kombinezons tīši atklāj krūtis un plecus, bet greznās zeltītās sanda-lītes ļauj demonstrēt nevainojamu pedikīru? Tomēr viņām ir kas kopējs — gan raupjajā nosmulētajā maisā, gan no maciņa atlokāmajā sudrabotajā japāņu somiņā atrodas viens un tas pats — speķis, sviests, kūpināta desa un tabaka, pat svars ir vienāds — līdz pieciem kilogramiem.

— Nekas, pierodi vien, tu tagadiņ neesi labāka par mani, — ļaunā priekā miegdama aiztūkušās acis, runāja viena, bet otra, vēl nepaguvusi aprast ar sev neierasto stāvokli, sašutusi pārvaicāja:

— Vai tu esi pie pilna prāta? Paskaties uz sevi spogulī!

— Nekāds spieģelis te nav no svara. Manējais žvingulī sakāvās, bet tavējais droši vien miljonus ievilcis nāsīs. Tad nu raugi pati, kura labāka, kura sliktāka! Manējam iedos, augstākais, trīs gadus, bet tavējam — ka tik ne visus piecpadsmit vai pat cilpu!

Es biju pagājis garām, taču paguvu saklausīt triumfējošo:

— Mute ciet gan, ko? Re nu! Briljantus no ausīm izvilkusi, bet caurumi palikuši. Patiesību nenoslēpsi...

Katram ir sava patiesība, savs priekšstats par to, kā

jādzīvo baltajā pasaulē, un — kas pats interesantākais — katrs uzskata: lai nu kurš, bet viņš jau nu dzīvo pareizi!

Jānosoļo kvartāls gar augstu — būs savi astoņi metri — žogu, jānogriežas ap stūri, dzeltenā vienmuļā sienā būs bruņupanelis ar aizliedzoši iedegtu sarkanu lampiņu, jānospiež zvana poga, atskanēs klusināts zumers, elektromagnēta atvilkta aizbīdņa klikšķis, vienlaikus iedegsies zaļais signāls, smagi padosies masīvas durvis, jāieiet priekštelpā, jānogaida klikšķis aiz muguras, jāparāda aiz režģa sēdošam dežurantam apliecība, jānoklausās tradicionālais jautājums: «Ieroči ir?» —jāatbild, tad atskanēs nākamās atslēgas troksnis, jāatver režģotās durvis, jāieiet pa tām, kāpnes, gaiteņi, jānoformē izsaukums, atkal durvis, slēdzenes, atslēgas, apliecība kontrolierim — un es atrodos izmeklēšanas kabinetā, zemapziņā izjuzdams prieku par to, ka visas šīs durvis, restes, atslēgas, posteņi, signalizācija, divkāršā pārbaude netraucēs man atgriezties ierastajā dzīvē, kolīdz es to gribēšu. Kad tikko sāku strādāt, es sajutu gandrīz fizisku atvieglojumu, iziedams ārpus šīm nomācošajām sienām.

— Sveicināti, Jurij Vladimirovič!

Kabinetā iepeldēja namu pārvaldniece Rasadina, izspiezdama apburošu smaidu, kas varēja visu ko, tikai ne apburt.

— Nāku taisnā ceļā no pirts! Stādieties priekšā — ja nu es būtu iznākusi pie jums, aptinusies ar dvieli?

Lūk, ko itin nemaz nenomāc izmeklēšanas izolatora gaisotne. Taču, ja Rasadinai to pateiktu, viņa apvainotos.

— Nē, jūs tikai iedomājieties — no pirts, sakarsusi, vienā dvielī!

Maza auguma, sakumpusi, ar viņas gadiem neraksturīgi krunkainu ģīmi atgādinādama pērtiķiem, Rasadina sevi uzskatīja par neatvairāmu sievieti. Maldīgo pārlie-čību viņā nostiprināja mīļākie, kuriem viņa bija iztērējusi blēdībās, kukuļos un atklātās mahinācijās iegūtos astoņus tūkstošus.

— Tuvāk pie lietas, Larisa Ivanovna. Es gribu dabūt jūsu rokraksta paraugu.

— Kam tas vajadzīgs? Es taču visu atzīstu...

Patiešām, Rasadina kopš pirmās nopratināšanas, kā

mēdz teikt profesionālajā slengā, plāja visu vaļā. Ne jau tāpēc, ka nožēlotu, — bija radusi peldēt pa straumei un nolēma, ka tā ir vienkāršāk, nevajag izdomāt visādas viltības, paturēt prātā noteiktas versijas, izmeklēšanas secinājumiem likt pretī ticamus izdomājumus, vēl jo vairāk tādēļ, ka ar tiem necik tālu nevar tikt, toties atzīšanās ir drošs vainu mīkstinošs apstāklis, ko tiesa katrā ziņā ņems vērā.

— Tāda ir kārtība.

Labs izmeklētājs, profesionālis, neaprobežojas ar atzīšanos vien, bet vienmēr nodrošina to ar objektīviem faktiem. Es uzskatīju sevi par profesionāli, lai gan skaļi to, zināms, netiku paudis. Un tagad, raugoties, kā Rasadina rūpīgi pilda eksperimentālos rokraksta paraugus, domāju par citu apsūdzēto — Marinu Veršikovu, kuras lietā tā arī nebija atradušies ticami pierādījumi, kas apstiprinātu visai apšaubāmo atzīšanos.

— Pietiks vai vēl vajag?

Rasadina raudzījās kā uzcītīga skolniece stingrā skolotājā.

— Pietiks. Tagad parakstīsim protokolu.

Kad formalitātes bija galā, Rasadina atlaidās pret neērtā krēsla cieto atzveltni.

— Uzcienājiet ar cigareti, Jurij Vladimirovič, un aprunāsimies par dzīvi!

Speciāli apsūdzētajiem es nēsāju līdzi stiprus smēķus. Rasadina vīlusies saviebās, izvilkdama no paciņas belo-

moru, taču pa paradumam saspaidīja iemuti un kāri ievilka dūmu.

— Draņķis, tomēr ņem līdz kaulam. Vai varu dabūt vēl pārīti?

Viņa izkratīja piecus papirosus, iebāza azotē, pasmaidīja.

— Kādai no jauniņajām ir gandrīz vesela paciņa Marl-bot'o, nevienam nedod, pa vienai dienā svilina. Saka, ātri vien pret parakstu tikšot laukā, tad atstāšot, cik būšot atlicis. Kaut nu drīzāk, citādi beigsies...

Es pārtraucu pētīt apsūdzētās uzrakstīto tekstu, noliku veidlapas pie malas. Vai sagadīšanās?

— Mums ir draudzīgas meitenes, jautras, stāstām anekdotes, saceram smieklīgus pastāstiņus... Vai zināt, kā mēs šo vietu saucam? — Viņa pabadīja ar līku pirkstu visapkārt. — Sanatorija «Neaizmirstule». Smieklīgi, vai nav tiesa? Kas šeit bijis, tas neaizmirsīs. — Rasadi-na ieķiķinājās. — Nesen svinējām Tomas dzimšanas dienu, Ļusja tieši bija dabūjusi paciņu, saklājām galdu, klusītēm padziedājām. Ar kameras biedrenēm man laimējies, godīgas meitenes, neviena svešu mantu neaiztiks. Bet ielika pie mums čigānieti — tā nu gan ir maita! Zog, tenko, melo, acīs skatīdamās... — Viņa satraukti žestikulēja. — No rīta pamostos — gremo, es jautāju, ko, — esot no vakardienas devas maize atlikusi. Tad Ļusja attapās, ka speķa nav, šitāds gabals plaukstas lielumā! Kur speķis? Šī izvalba savas nekaunīgās acis un rāda uz mani, dievojas, ka esot mani pieķērusi. Ne kauna, ne goda! Es jums jautāju — kā velns tādus cilvēkus nerauj?

Es klusēdams paraustīju plecus.

— Ļusja it kā nenoticēja, tomēr skatās šķībi. Pusdienās turējās par sevi, ne kā ierasts....— Rasadina grūtsirdīgi nopūtās. — Pietiek negodīgam cilvēkam uzrasties kolektīvā, kad nevienam vairs ticības nav.

— Ja visi ir tik godīgi — kā tad gadījušies cietumā?

Viņa aizrijās ar dūmiem.

— Tas taču ir pavisam kas cits! Viens, kad darbā — es namu pārvaldē, Toma gastronomā, Ļusja bāzē — paklusām šiverē, taču ne kabatā kādam esam līdušas, ne situšas, ne nogalinājušas. Vai tad to var salīdzināt?

Rasadinas sašutums bija neviltots.

— Un tā ir visām meitenēm. Tiesa gan, Mērijai gadījās, viens ērzelis uzskrēja virsū duncim, pats vainīgs, kam līda klāt! Viņa dabūs vieglu pantu, arī advokāts būs vislabākais... Sākumā viņa bēdājusies, domājusi, ka draugs aizmirsis, bet, kad atsūtījis cigaretes, tad sapratusi, ka atceras, izpestīs, šis esot kaut kāds liels priekšnieks, visu varot... — Rasadina atkal nopūtās. — Ne tā kā dažs labs...

Nauda pie viņas netika atrasta, mēļoja, ka viņa uzdāvinājusi automašīnu savam pēdējam «draugam». Un patiesi — pielaizītais tēviņš ar resno mūli braukāja ķirš-krāsas «sestajā», kas bija noformēts uz brālēna vārda, taču iegādāšanās datums sakrita ar aptuveno dāvinājuma laiku. Atsaukts uz prokuratūru, «draugs» svīda, dīdījās uz krēsla, meta kūkumu, cenzdamies izskatīties mazāks, un stingri norobežojās no Rasadinas, no automašīnas un inerces pēc pat no brālēna, paskaidrodams, ka tas neesot nekāds radinieks, bet gluži svešs cilvēks — tēvoča sieva viņu esot adoptējusi. «Sestais» svešajam cilvēkam tiešām ir, viņš esot devis šim, tēviņam, vizināties un pat noformējis pilnvaru, taču tēviņam pašam ne gar mašīnu, ne naudu tās pirkšanai, ne — vēl jo vairāk — gar Rasadinu nekādas daļas neesot.

Patiesību sakot, es tieši tādu atbildi biju gaidījis, taču Rasadina slimīgi interesējās par nopratināšanas rezultātiem un, tos uzzinājusi, sanervozējās un izvairīgi, jo oficiāli nekādas liecības par «draugu» nebija devusi, iz-

teicās kaut ko par vīriešu nepateicību, nejūtīgumu un nespēju mīlēt. Izskatījās, ka viņa bija gaidījusi cēlu rīcību — tēviņš izstāsta patiesību, atvieglodams viņas situāciju, zaudējumu segšanai ļauj konfiscēt mašīnu un pats iesaistās lietā kā nozieguma līdzdalībnieks. Vai gan kāds spētu iedomāties, ka tik rūdīta izlaupītāja var būt tik naiva!

— Dzīvē biežāk notiek citādi — ko acs neredz, to sirds aizmirst.

Viņa satraukti aizsmēķēja otru papirosu, tērēja iegūto krājumu, acis kļuva valgas.

Izmeklēšanā kā zem lupas atklājas cilvēku slēptākās īpašības; izrādās, ka arī bezrūpīgajai Rasadinai sirds dziļumos ir savi vājie punkti. Tādi ir katram cilvēkam, tikai tos uztaustīt ir ļoti grūti. Bieži vien tas vispār neizdodas.

Es atdevu viņai Belomor paciņu un nospiedu zvana pogu.

— Kad beidzot būs tiesa? — parastā tonī jautāja apsūdzētā. — Ikvienā sanatorijā galu galā apnīk, un «Neaizmirstulē» vēl jo vairāk. Meitenes aiziet — Toma, Ļusja, rau, Mērija tiks laukā... Ar ko lai kopā sēžu? Vajadzīga laba kompānija, nevis šādas tādas garnadzes.

— Savējo loks?

— Nūja! — Viņa pamāja, nemanīdama ironiju. — Neesmu jau nekāda liekēde, salašņa, uzvedinātāja...

Durvīs parādījās sargs.

Rasadina savilka seju grimasē, kam viņas izpratnē vajadzēja izskatīties pēc apburoša atvadu smaida. Acis sausas ar ierasti valšķīgo izteiksmi. Viņa bija atguvusies.

Atkal durvis, žvadzošas slēdzenes, kāpnes, gaiteņi, režģu nožogojumi... Es gāju, automātiski izpildīdams vajadzīgās darbības, un domāju par to, ko neviļus, starp

citu biju uzzinājis no pļāpīgās pārvaldnieces. Ir, eksistē tomēr intuīcija, un ne velti es tā pārbaudīju Zoloto-va cigaretes. Tikai es meklēju kaut ko materiālu, noglabātu zem spilgtā iepakojuma vai paslēptu tabakā, bet informācija slēpās pašā Marlboro paciņas saņemšanas-faktā.

Sak, nekas, meitenīt, viss ir štokos, pie kā esi radusi brīvībā, to smēķē arī kamerā un zini — es tevi neesmu aizmirsis, ar izmeklētāju kontaktu nodibināju, pats manus sveicienus nodod, viss kā aizvien ir manos spēkos un manās rokās, es esmu situācijas noteicējs.

Aptuveni šādu sūtījumu izmeklētājs Zaicevs nodeva apsūdzētajai Marinai Veršikovai. Un tūdaļ top skaidra garastāvokļa uzlabošanās, citādā uzvedība un krasā pozīcijas maiņa.

Tomēr par vislabāko advokātu, «vieglo» pantu un drīzo izkļūšanu brīvībā viņa tādā ceļā uzzināt nevarēja... Ja nu vienīgi pirms apcietināšanas bija tikusi attiecīgi instruēta un tagad, redzēdama, ka notikumi attīstās pēc plāna, izdarījusi attiecīgus secinājumus.

Pirmo reizi visos izmeklēšanā nostrādātajos gados es sajutos muļķīgi, kā diedziņā iekārta marionete. Ja parāva vienreiz — noraustījās roka, ja otrreiz — saliecās viena kāja, trešoreiz — sakustējās otra...

Visi lietas apstākļi atbilda advokāta secinājumiem, un es jau biju gatavs spert soli, kuru ar nepacietību gaidīja Maročņikova, Veršikova un, protams, pats Zolotovs. Drošības līdzekļa un apsūdzības panta maiņa apstiprinātu Zolotova visvarenību un nodrošinātu viņam autoritāti daudzus gadus uz priekšu. Un, ja viņam ienāktu prātā ieminēties vai skaidri un gaiši pateikt, ka izmeklētājs nedarīja to tāpat vien, par skaistām acīm, neviens pat nešaubītos, ka tā ir taisnība.

Kas par nelieti!

Es burtiski iebrāzos savā kabinetā.

— Neviens nav zvanījis?

Pjotrs cienīgi izvilka no stikla apakšas uz pusēm pārlocītu lapiņu.

* — Vairākkārt jūs meklēja Pšeņičkins. Lūdza sazinā

ties ar viņu.

Tieši viņš man bija vajadzīgs!

— Un arī no apgabala prokuratūras. Viņu izmeklēšanas nodaļa pārņem piena kombināta lietu, teica, lai nevilcinoties ar nodošanu.

Tā tik bija dāvana! Es nekavējoties uzdrukāju nosūtījuma vēstuli un aiznesu lietu uz kanceleju, pēc tam — jau nomierinājies — zvanīju Pšeņičkinam.

— Vai esat pieņēmis lēmumu saistībā ar manu lūgumu? — viņš apjautājās, kad bijām pārmijuši parastās pieklājības frāzes.

— Jā. Lūgums ir noraidīts.

— Noraidīts? — Advokāta balsī bija saklausāms neviltots izbrīns. — Kāds tam ir iemesls?

— Atrazdamās brīvībā, Veršikova var kavēt patiesības noskaidrošanu šajā lietā.

— Vai tad tā nav noskaidrota? — Pšeņičkinam acīmredzot aiz apjukuma izspruka, un es ar labpatiku bliezu viņa paša ieročiem:

— Patiesību krimināllietā ievieš likumīgā spēkā stājies tiesas spriedums. Tāpēc jau izmeklēšanu sauc par iepriekšējo, ka tā tikai pārbauda dažādas versijas. Un šobrīd man vēl šis tas ir pārbaudāms...

Klausulē dažas minūtes valdīja klusums.

— Paldies par paskaidrojumu, — advokāts indīgi noteica. — Jūs man iemācījāt dažas ļoti svarīgas lietas, par kurām man nebija ne jausmas.

— Prieks bija jums pakalpot.

Maķenīt izlādējies, es noliku klausuli. Kā tāds puika.

Salūkoju Veršikovas lietas izmeklēšanas plānu, uzrakstīju jaunās versijas nosaukumu «Inscenējums», uzmetu papildu pasākumu sarakstu. Tad sāku uzmanīgi lasīt cietušā līķa tiesu medicīniskās ekspertīzes aktu.

Jāteic, ka šā dokumenta aprakstošā daļa nebija domāta cilvēkiem ar vājiem nerviem. Sīki fiksēts izpētes process: kā atvērts krūšu kurvis, kādā krāsā un kā izskatījās iekšējie orgāni, kā tika izņemts, apskatīts, uzšķērsts un no iekšienies izpētīts katrs no tiem, tālāk — vēdera dobuma, galvaskausa atvēršana... Es ar pūlēm piespiedu sevi lauzties cauri bezgalīgajiem «...tumšsarkanā krāsā, blīvas konsistences...», «mīksti, brūni, bez patoloģiskām izmaiņām...», «pārgriežot balsenes skrimšļus...».

Vairākkārt radās sajūta, ka no slēdziena lapām ceļas smaga dvaka, kas pavadīja sekciju, es pārtraucu lasīt un skatījos laukā pa logu, nogaidīdams, līdz pāries šķērmā dūša, turklāt centos darīt to neuzkrītoši, lai nepievērstu Pjotra uzmanību, kurš centīgi iešuva lietā dokumentus.

Tas bija pats nedabiskākais pasaulē — rakņāties sev līdzīgas būtnes iekšās, un, kaut arī profesionāļiem sentiments nav raksturīgs, pie tā nemēdz pierast. Tiesa, gadās arī biezādaini tipi, kam emocijas atrofējušās, viņi ņirgājas par «sentimentālajiem vārguļiem», kuri izrāda normālu cilvēcisku reakciju.

Kad es reiz izdzinu ārā jautruli, kurš stāstīja anekdotes dzīvoklī, kur pirms četrdesmit minūtēm bija notikusi slepkavība, viņš mani un Sašu Krilovu, kurš čukstēja viņam ausī gadījumam atbilstošus vārdus, apsaukāja tieši tā — par sentimentāliem vārguļiem. Bet pēc gada pameta pārinieku kritiskā situācijā un aizbēga, ļaudams izmukt bīstamam noziedzniekam, kuru pēcāk aizturēja Krilovs un pie atbildības saucu es. Pārinieks izdzīvoja, sadeva nelietim pa purnu, taču tas bija kā pīlei

ūdens — pagulšņāja un iekārtojās darbā kapos par racēju, runā, ka esot gluži apmierināts ar savu nožēlojamo eksistenci.

Ko tas nozīmē? Kāpēc domas skraida pa senu atmiņu taciņām? Ak tā, skaidrs — neapzināta pašattaisno-šanās, es taču slēpju savu vājumu no Pjotra, lai gan lieliski saprotu, ka par to nav jākaunas...

Piespiedu sevi atgriezties pie akta: «...Brūces malas ir neasas, kanāls vērsts perpendikulāri krūšu kurvja priekšējai sienai, krūšu kaulā ir septiņpadsmit reiz trīs milimetru plaisa...»

Es tomēr izlasīju līdz galam, vēlreiz pārskrēju acīm secinājumiem. It kā nebija kam pieķerties... Lai notiek, izmantosim speciālistus. Es uzgriezu tiesu medicīniskās ekspertīzes biroja numuru un izsaucu uz nopratināšanu ārstu, kas tika izdarījis sekciju, ekspertu Kobuļanu.

— Uzdevums izpildīts! — Petja solīdi ziņoja, demonstrēdams pieklājīgi — pirmajai reizei — sastiprinātas lietas, kaudzīti aizpildītu statistikas kartīšu un pamatīgi nolaistu izmeklējamo lietu uzskaites grāmatu, kurā viņš bija spējis savā ziņā ieviest kārtību.

— Malacis! Paglābi no apnicīga darba, izbrīvēji man kādu pus dienu laika.

Viņš centās slēpt apmierinātu smaidu.

— Kāpēc katram izmeklētājam nav sekretāra?

— Jautā ko vieglāku. Štati, fondi... Ieekonomējam tūkstoti, maksājam divus!

— Vai drīkst paskatīties sekcijas aktu?

— Ja ir vēlēšanās...

Es turpināju nodarboties ar versijas «Inscenējums» plānu, palaikam uzmezdams skatienu praktikantam. Ne riebuma, ne nicīguma — mierīgi, nesteidzoties izlasīja visu pēc kārtas, nesatricināmā mierā nolika sānis ar skavām sastiprinātās lapas.

— Ko teiksi? — es painteresējos.

— Par ko?

— Neko, es tāpat vien...

Pārliecīgu jūtelīgumu Pjotram nekādā ziņā nevarēja pārmest.

Ap četriem noguris, bet manāmi apmierināts pārradās Vaļoks.

— Vesela kaudze informācijas! — viņš izšāva jau uz sliekšņa. — Sadabūju visus raksturojumus, izrakstīju uz rītdienu pavēsti Maročņikovai, divām pārdevējām no «Vijolītes» un Veršikovas pāriniecei. Dažādos laikos, ar intervālu, kā pieklājas.

No kartona mapes ar lentītēm viņš izņēma ar roku rakstītus raksturojumus.

Pjotrs sadrūvējās, redzami nemierā ar šādu steigu, kas, viņaprāt, mazināja paveiktā darba rezultātu vērtību.

— Viss notika tā, — Vaļoks turpināja, gurdeni atlaizdamies pret krēsla atzveltni. — Vispirms devos uz kuģniecību, viņiem papīrs jau bija gatavs, grasījās sūtīt projām. Tālāk — uz «Vijolīti», Maročņikovas nav — vai nu saslimusi, vai brīvdienā, nevar saprast. Eju pie direktores — solīda, ietekmīga dāma —, tūlīt, saka, uzrakstīšu, nebija laika pieķerties.

Kamēr viņa raksta, es aprunājos ar meitenēm, šo to interesantu noskaidroju.

Vaļoks apklusa, es nodomāju — uztur intrigu, nē, atvilka elpu, redzams, steigdamies pavēstīt jaunās ziņas, bija aizelsies.

— Izrādās, ka Maročņikova stājusies darbā kuģniecībā, uz ārzemju reisiem. Itālija, Francija, Turcija, valūta, importa deficīti. Veikals bijis tikai īslaicīga pietura. Meitenēm, zināms, gan skaudība, gan dusmas, viņas ļauni priecājušās, sak, ilgi gan taisies, bet viņa skaidrojusi:

tas nav tik vienkārši, visu laiku aizpildu anketas un rakstu autobiogrāfijas, bet nu jau drīz... Visā visumā viņu nemīl, un viņa turas savrup, ne ar vienu ciešāk nedraudzējas, tā ka diez vai no meiteņu liecībām būs kāda jēga. — Vaļoks atkal ievilka elpu, sāka runāt lēnāk. — Dabūju papīru un jozu uz pilsētas komunālās saimniecības pārvaldi. Raksturojums gatavs, tikai zīmoga nav. Gāju pie sekretāres. Viņa, kamēr spieda, visu laiku tincināja: kas un kāpēc, Valērijs Fjodorovičs taču tik inteliģents un solīds, tāda autoritāte, kāpēc par viņu interesējas, ja visapkārt tik daudz salašņu un dzērāju, viņai kaimiņš — liekēdis, tos neaiztiek, bet kārtīgu cilvēku neliek mierā... — Vaļoks pasmaidīja. — Taisījos jau uz iešanu, kad uzgaidāmajā telpā ieveļas resnulis ar buldoga ģīmi — pats Zolotovs! Uzzinājis, kas es tāds esmu, pablenza no augšas un vīzdegunīgi saka: «Zaicevam, Jurijam Vladi-mirovičam, kvēls sveiciens, šajās dienās pie viņa ieskriešu, viena lietiņa jāatrisina, bet varbūt došos tieši pie prokurora...» Redzams, ka tas bija domāts publikai, centās sekretāres dēļ — pieskandinās visu iestādi, ka viņš ir draugos ar izmeklētāju un prokuroru un viņiem kopējas darīšanas kārtojamas.

— Viltīgs lapsa! — Pjotrs iemeta starpā.

— Frizieru salonā vispār bija gatavais cirks, — Vaļoks turpināja. — Ieeju pie vadītājas, stādos priekšā, no kurienes esmu, viņa, padzirdējusi vārdu «prokuratūra», saka: «Augšā ir komisija, es tūdaļ būšu atpakaļ.» Desmit minūtes, divdesmit, četrdesmit — kā ūdenī iekritusi. Tikai skuķi ielūr kabinetā, sačukstas, skraida šurpu turpu...

Kas ir interesanti, — stāstītājs pats sevi pārtrauca. — Meitenes no parfimērijas veikala un frizētavas izskatās kā no viena inkubatora nākušas. Manieres, kosmētika, smiņķi uz ģīmīšiem, grimases... Un priekšnieces — kā dvīņumāsas, kaut arī pēc sejas atšķirīgas.

Pjotrs saprotoši pamāja.

— Sociālā vide. Tirdzniecība, apkalpojošā sfēra veido savu tipu. Tāpēc viņas ir līdzīgas.

— Vai pastāstīt, kas notika tālāk? — es iejaucos. — Apstaigāji salonu, vadītājas nebija, izrakstīji viņai pavēsti uz rītdienu, norādot iemeslu, — viņa, kur bijusi, kur ne, klāt bija...

— Līdz pavēstei nemaz netiku. Kolīdz sāku taujāt par raksturojumu, pazudusī pēkšņi uzradās. «Apkaunojusi mūs, aptraipījusi kolektīva godu,» — tādus un līdzīgus vārdus netaupīja, tomēr raksturojumu uzrakstīja labu. Tie visiem ir vienādi, — Vaļoks nosmīkņāja. — Lūkoju taujāt par Veršikovu. Vieni saka — normāls skuķis, galvenais — neceļ tračus, citi apsaukā par pāķu iznireli, kam deguns mākoņos. Beigu beigās devos pie Maročņi-kovas... — Vaļoks piecēlās, pagājās šurpu turpu pa kabinetu. — Dīvainākais ir tas, ka viņa dzīvo Majakovska bulvārī, «zelta» kooperatīvniekā — augstceltne, uzlabotais plānojums un tā tālāk... īrē pēc līguma, cena ir atbilstoša. Pamēģini noīrēt centrā atsevišķu dzīvokli. Tas nav tik vienkārši.

Vaļoks jautājoši paskatījās, es paraustīju plecus, bet teiktais aizķērās atmiņā.

— Piezvanu, atver — acis saraudātas —, sakās slimojam, bet ne tur tas āķis: maķenīt ož pēc alkohola un vispār... Iedevu pavēsti, atgādināju solījumu atnest mums dzejoļus.

— Kādus dzejoļus? — brīnījās Pjotrs, nezinādams visu sīkumos par uzdevumu.

— Šos te. — Vaļoks no jauna atsēja lentītes un, izņēmis zilu papīra lapu ar stabiņā uzdrukātām rindām, pasniedza to man. «Valērijs Zolotovs. Manam zirgam». Uzvārds un nosaukums rakstīts lielajiem burtiem un ierāmēts ar sarkanu līniju. Šim pseidosam piemīt hiper-trofēta un nepiepildīta godkāre — augsne nepilnvērtības

kompleksam. Ar to ari izskaidrojamas daudzās ačgārnības viņa uzvedībā. Viņa, kamēr meklēja šo lapeli, lamāja savu draugu no panckām laukā. Redzams, ir uz viņu nikna ne pa jokam. — Soļodams krustām šķērsām pa kabinetu, Vaļoks piegāja pie rātni sēdošā Pjotra un kaķa pieglaudīgumā uzlika viņam roku uz pleca. — Bet, iedams laukā pa ārdurvīm, aci pret aci sadūros ar minēto personu.

Vaļoks strauji parāva Pjotru aiz rokas, atlauza delnu un pielietoja sāpju paņēmienu. Pjotrs vārgi un neveiksmīgi pretojās.

— Beidz ākstīties... Mūžīgi viens un tas pats... Atradis īsto vietu... Laid vaļā!

— Atlikt! — es nokomandēju. — Pastāsti jēdzīgi, ar ko tu sadūries.

Vaļoks atlaida tvērienu.

— Es tāpat vien, esam nosēdējušies, mazliet jāizkustas...

— Te nav nekāda sporta zāle, — neapmierināti noņurdēja piepūlē sasārtušais Pjotrs, kārtodams no biksēm izlīdušo kreklu.

— Eju laukā pa ārdurvīm — Zolotovs kā dzīvs. Es novērsos un paslīdēju garām.

— Varbūt gāja pie kāda cita, — vēl aizvien neapmierināti burkšķēja uzvarētā puse. — Atradies izlūks!

— Ne pie viena cita, — Vaļoks iesmējās. — Kamēr viņš brauca liftā, es uzšmaucu pa kāpnēm un pastāvēju laukumiņā starp stāviem. Zolotovs bija ieradies pie Ma-ročņikovas! Viņa atvēra durvis un brūk virsū: «Nu, admirāļa mazdēliņ, atkal par jaunu jāaizpilda anketas? Ej pie visiem velniem!» Bet viņš tā miermīlīgi un bēdīgi saka: «Nedusmojies, meitenīt, es tev visu paskaidrošu... Ielaid, jāaprunājas, Mērijai neiet nekādā jēgā, nelaiž laukā, lai gan es cenšos...» Un viss, slēdzene noklikšķēja. — Tā, lūk, Petruša, vajag strādāt! Tas nav vis kā sēdēt kabinetā un kārtot papīrus...

Pjotrs īgni atvirzījās nostāk un tuvojās man.

— Kas tie par dzejoļiem?

— Tūlīt palasīsim. — Es pagriezu lapiņu tā, lai arī viņš redzētu tekstu.

Skals, kliedzošs, mutuļojošs pūlis Un pakavi, kas dauza skrejceļu, —

Tā prātā palikusi tālā diena,

Kad hipodromā tevi aizvedu.

Vai paklups zirgs vai kļūdu pieļaus jātn ieks — Tiem slava vien par tālu sapni kļūs,

Bet uzvarot viens varēs līksmot,

Otrs tikai auzu sauju gūs.

Par tādu netaisnību žēlas māc,

Bet divkārt vēl, kad skaties tu un redzi —

Ka veselīgam, staltam zirgam seglos Sēž jātnieks nīkulīgs — šāds tāds.

Un prātā iešausies — vai gribi tu vai ne —

Tev viena doma, klusa, slēpta —

Ja bijis staltais rumaks tu,

Tad izvēlētos jātnieku pa prātam.

Tak pateiks, nemeklējot daudz pēc vārdiem, Jums žokejs kuslākais no tiem:

Nav zirgam izvēlēties ļauts,

Jo jātnieks allaž izraudzīsies zirgu.

Nav izvēles un it nekur kur sprukt.

Ne zirgam un ne tev ir izšķirt lemts,

Kur stallis tas, kur savas dienas vadīt,

Kurp, kad un kas tev auļos laisties liks.

Es noliku zilo lapu uz pelēkajām, nelīdzenajām protokola veidlapām.

— Ko tas nozīmē? — Pjotrs vaicāja. — Un kāda saistība tam ir ar lietu?

— Tas nozīmē, ka viņš gājis uz hipodromu, spēlējis totalizatorā. Jājautā — par kādu naudu? — Vaļoks paskaidroja, pamezdams skatienu uz mani. — Vai secinājumi izdarīti pareizi?

— Nē, zēniņi...

Kad domu izsaka skaļi, tā kļūst skaidrāka un noteiktāka.

— Te slēpjas interesantas Zolotova personības šķautnes, kas nekad neparādās raksturojumos, pat vispamatīgākajos un objektīvākajos ne. Ja vēlaties — viņa filozofija... Zirgi, sievietes, žokejs un pārējais pūlis bez atsevišķām personībām — pelēkā masa tur lejā... Rosās, skrien, nopūlas, uztraucas — nospļauties par to! Viņš, Zolotovs, augstu tribīnē pāri visai šai masai, vienaldzīgs un aukstasinīgs novērotājs. Bet varbūt ne tikai novērotājs, varbūt likteņu lēmējs, augstāka būtne, kas tur rokās simtiem lejup stiepjošos diedziņu...

— Un kas par to? — Pjotrs atkārtoja. — Dzejolīšus lietai nepievienosi!

— Zināms. Tas nav ne oficiāls dokuments, ne raksturojums un šajā gadījumā — arī ne pierādījums. Vienkārši orientējoša informācija, kas izraisa interesi, pētot personību.

— Kas šo ko pētīt? — Pjotrs nerimās. — Viņš taču ir tikai liecinieks, nevis apsūdzētais vai cietušais.

Jautājums vietā. Zēnam taču nav ne jausmas, ka eksistē versija «Inscenējums».

— Ejiet mājās, puiši, paldies par palīdzību. Rīt iepazīstināšu jūs ar lietu, tad visu pārrunāsim.

Praktikanti, dzīvi apspriezdami pavērušās iespējas, atstāja kabinetu.

Es pasēdēju dažas minūtes, atslābinājies vērdamies sev tieši priekšā, tad pārlasīju visu traģiskās ballītes dalībnieku raksturojumus. Tie tiešām bija vienādi, kaut

arī uzrakstīti dažādiem vārdiem. Veršikova «cīnījās par klientu apkalpošanas kultūras paaugstināšanu, ieviesa jaunus noturīga manikīra veidus», Maročņikova «deva savu ieguldījumu preču apgrozības plāna pārpildē, bija pirmajās vietās pēc pieklājības mēnešu rādītājiem», Zo-lotovs «godprātīgi attiecās pret parku un mikrorajonu labiekārtošanas darbiem, izmantoja progresīvās vertikālās apzaļumošanas formas». Visi trīs neapšaubāmi «aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē», bija «morāli stingri» un «politiski izglītoti».

Ja šos dokumentus ievadītu datorā ar uzdevumu izveidot raksturoto personu portretus, mēs iegūtu izplūdušus bezpersonisku vidējās dzimtes dvīņu attēlus. Cietušā raksturojums bija atturīgāks, pat bargs: «Strādāja uz ārvalstu reisu kuģiem par otrā, pēc tam pirmā ranga matrozi, pēc kursu beigšanas norīkots par motoristu, savu darbu veica, disciplīnas pārkāpumu nebija. Tajā pašā laikā atļāvās bezatbildīgi izteikties par personām no komandējošā sastāva, kuģa sabiedriskajā dzīvē bija pasīvs.»

Jā... Ja salīdzina raksturojumus, iznāk, ka Veršikova, Maročņikova un Zolotovs būtu daudz cienīgāki pārstāvēt padomju cilvēkus ārzemēs nekā bojāgājušais Petrenko.

Taču es par to šaubījos un jaunās versijas izmeklēšanas plānā iekļāvu punktus, kas ļāva šīs šaubas vai nu apstiprināt, vai noliegt.

Var slepus strādāt nejaucība's, slēpjoties no svešām acīm, bet cilvēkos cūkas šņukuru slēpt aiz pieklājības maskas — smaidīt kaimiņiem, pakalpot paziņām, piekrist priekšniekiem, piedalīties sanāksmēs, balsojot tāpat kā vairākums, laikus maksāt biedru naudas un skaitīties par kārtīgu, cienījamu mūsu sabiedrības locekli.

Tomēr tā otrā — slepenā — dzīve noteikti atstāj pēdas. Un tās var uziet, ja vien izvirza tādu mērķi un zina, kur meklēt.

Es uzgriezu Krilova numuru, pēc tam aprunājos ar Azarovu. Tikko biju paguvis nolikt klausuli — zvans. Nodomāju, ka zvana kāds no viņiem — puiši kaut ko atcerējušies.

— Vai biedrs Zaicevs? Zvana Boriss Ivanovičs Cugu-novs, pilsētas izpildkomitejas vispārējās nodaļas vadītājs.

— Es klausos, Boris Ivanovič!

Balss izklausījās solīda, atbildīga un visnotaļ varēja piederēt Čugunovam, kurš patiešām vadīja pilsētas izpildkomitejas nodaļu. Es šo zvanu nebiju gaidījis un pirmajā brīdī apjuku, taču mans pastāvīgi ieslēgtais dators acumirklī reaģēja, noteica izturēšanos un pat piešķīra atbildes tonim satrauktas gatavības noti, kas raksturīga dažiem cilvēkiem, reaģējot uz priekšnieka uzrunu.

— Vai jūs nevarētu darīt man zināmus apstākļus, sakarā ar kuriem tiek veikta izmeklēšana par Valēriju Zolotovu? Viņš mums ir aktīvs sabiedriskais darbinieks, bet pašlaik staigā apkārt kā no laivas izmests, nervozē... Viņu, protams, var saprast — nepatīkams atgadījums, nav vārdam vietas... Taču vai jums ir kādas pretenzijas attiecībā uz viņu personiski?

Nebijis es sagatavots, būtu dziļā neizpratnē — kāds viņam sakars ar Zolotovu? Taču tagad gandrīz pilnām tiesībām atbildēju:

— Diemžēl izrādās, Boris Ivanovič, ka Zolotovs ir pamatīgs blēdis. Un es domāju, ka viņam tiks izvirzītas visai nopietnas pretenzijas.

Klausule tramīgi klusēja.

— Gaužām nopietnas, — es pastiprināju spriedzi.

— Nu, hm, varbūt noticis pārpratums, mēs viņu pazīstam no ļoti pozitīvas puses...

— Es jūs informēšu. Pasakiet savu telefona numuru!

Pauze bija gandrīz nemanāma, tomēr pietiekama, lai manītu sarunas biedra saminstināšanos. Ja klausulē būtu atskanējuši īsi pīkstieni, krāpšana būtu acīm redzama. Taču viņš nosauca numuru un autoritatīvi atvadījās, es pat acumirkli nodomāju, ka esmu kļūdījies. Ieskatījos kalendārā, pašķīru pāris lapiņu atpakaļ, atradu Cuguncova telefonu. Numuri nesakrita. Varbūt tiešām atgriezies no atvaļinājuma un zvanījis no mājas? Bet kāpēc cipari šķiet tik pazīstami? Lēni uzgriezu tos citu pakaļ citam...

— Ūdenskanāla avārijas dienests!

Viss nostājās savā vietā. Tūdaļ pēc sarunas ar Pšeņič-kinu es ievācu ziņas un noskaidroju, ka Cuguncovs jau pus mēnesi atrodas sanatorijā. Taču divas reizes izmantot vienu un to pašu triku — tas jau bija par daudz! Nošāvāt greizi, Valērij Fjodorovič! Bet domājat, ka esat rīkojies, gluži otrādi, varen viltīgi, aptinis izmeklētāju ap pirkstu, izzinājis izmeklēšanas noslēpumu.

Kāda kņada tagad sāksies! Zirnekļa tīkls sakustēsies, buldogveidīgais pseidoss, zaudējis kontroli pār notikumiem, sāks šaudīties, raustīs visus diedziņus, kuri vien gadīsies pa rokai.

Viņš par daudz rosās! Iespējams, tas izskaidrojams ar versiju «Inscenējums», taču pagaidām tā balstās vienīgi uz intuīciju, minējumiem un karājas gaisā bez jelkāda fakta, bez jelkāda atbalsta punkta.

Es nezināju, ka pirmais atbalsta punkts jaunajai versijai parādīsies jau rīt.

«Vijolītes» meiteņu nopratināšana neko daudz nedeva — Veršikova uz veikalu nenāca, bet Maročņikova izturējās samērā noslēgti un maz stāstīja par savām gai-tām, paziņām, izklaidēm. Taču, ja citām jaunajām pārdevējām parfimērijas veikals bija viņu dzīves mērķis — tīrs, silts, nav jāstaipa smagumi, jauki smaržo un deficīti ir

pa rokai, tad viņa šo uzlūkoja tikai par pagaidu darbu, vienmuļu un garlaicīgu nodarbošanos, gaidot ko labāku.

Lūkoja iekārtoties Aeroflotē, taču vestibulārais aparāts izrādījās nepiemērots, centās kļūt par stjuarti uz tūristu motorkuģiem, bet arī kaut kas nebija kā vajag, un tad ietekmīgs cilvēks apsolīja palīdzēt un iekārtot uzreiz uz ārzemju kruīziem —jau vairākus gadus Maroč-ņikova dzīvoja cerībā uz šādu laimi.

Meitenes bija ģērbušās pēc vienāda standarta, smaržoja pēc vienādas parfimērijas, runāja vieniem un tiem pašiem vārdiem, ar vienādu žestu pārmeta vienu kāju pār otru un izvilka no somiņas vienādas cigaretes. Viņām nedeva miera jautājums, kāpēc prokuratūra interesējas par Maročņikovu, un viņas vienādi primitīviem paņēmieniem mēģināja to noskaidrot. Kad meitenes bija prom, es nodomāju, ka, satiekot uz ielas, diez vai kādu no viņām pazītu.

Meitene no frizieru salona «Komforts» pirmajā acu uzmetienā atšķīrās no pārdevējām tikai ar neparastu, vizuļojošu manikīru, labāku informētību par Veršikovas personisko dzīvi un kareivīgu, ātru runas veidu.

— ...Mūsējās bija satikušas viņas draudzeni Gaiķu no parfimērijas veikala, tā sastāstījusi brīnumu lietas, it kā Māšu kāds grasījies izvarot un viņa šim iedūrusi ar nazi... Kā kaut kas tāds var ienākt prātā! Atraduši neaizskaramo! Mēs arī neesam nekādas svētules, bet katru nedēļu ar jaunu uzšāvēju — tas nu ir par daudz! Ar mašīnām aizved, atved, taurē zem logiem... Paskatieties, kā viņa par saviem astoņdesmit rē ir ģērbusies!

Es izteiksmīgi nopētīju liecinieci, taču viņa nesamulsa.

— Nu labi, dzeramnauda, tas ir skaidrs, bet katru dienu pa jaunai lupatai — tur nekādas dzeramnaudas nepietiks! Veikliūekārtojusies, uzreiz nemaz nepateiksi,

ka no laukiem. Tikai ne vienmēr runcim krējuma pods, lai tagad padomā.

— Jums viņa nebija tuva?

— Kāpēc lai būtu tuva? Kas viņa man ir? Māsa, radiniece?

Kosmētikas nogludinātais ģīmītis pauda neslēptu naidīgumu, un tas iespiedās atmiņā. Ja satikšu — nekļūdīšos. Kad lieciniece izgāja laukā, es sajutu atvieglojumu.

Maročņikova norunātajā laikā neieradās, toties Ko-buljans bija klāt minūti minūtē.

Tas bija drukns, spēcīgs vīrietis ar tuvu novietotām acīm un gaļīgu degunu. Viņa sejā pastāvīgi bija neapmierinātības izteiksme — nav nekāds brīnums viņa profesijā. Pašlaik neapmierinātībai bija vēl viens iemesls.

— Nesaprotu, kas tā izmeklētājiem par modi — katra nieka dēļ pratināt! — viņš burkšķēja. — Nepietiek ar to, ka sauc uz tiesu. Vai jums aktā kaut kas nav skaidrs? Vai varbūt ir kādas šaubas? Nē, vajag vēl nodrošināties un nopratināt Kobuļjanu! Ko jaunu es varu pateikt bez tā, ko esmu ierakstījis slēdzienā? Pasakiet — ko!

Viņš izteiksmīgi badīja ar rādāmo pirkstu.

— Varbūt kaut ko tomēr pateiksit, Garigin Ogaņe-sovič. Jūs pats saprotat — lasīt papīru ir viens, bet sarunāties ar dzīvu cilvēku — pavisam kas cits, — es miermīlīgi iebildu. Kobuļjanam bija smags raksturs, un lieki viņu tracināt neklājās. Starp citu, uzminēt, kas viņu saniknos, nebija iespējams.

— Ar dzīvu cilvēku! — viņš mani mēdīja. — Ja mēs pieprasītu darbam dzīvus cilvēkus, kājās izmeklētu slepkavības?

Tas jau bija melnais humors.

— Parakstieties, ka runāsit patiesību, — es vēsi sacīju, pāriedams uz oficiālu toni. — Un pastāstiet par apskates rezultātiem.

Kobuljans smagi nopūtās un samierinājies sāka stāstīt. Viņš gandrīz vārds vārdā atkārtoja to, ko bija uzrakstījis aktā, un apklusa, gaidīdams jautājumus.

— Sakiet — vai nekas nepievērsa jūsu uzmanību? Varbūt kāds sīkums, kam parasti nepiegriež vērību?

— Ko redzēju, to rakstīju, visi sīkumi ir fiksēti aktā.

Acīmredzot no manas sejas izteiksmes eksperts noprata, ka šauj pār strīpu, un turpināja jau pielaidīgāk:

— To, ka slepkava ir varens būda, jūs tāpat zināt, noziegums ticis atklāts, un viņš ir apcietināts, cik man zināms.

— Pagaidiet, pagaidiet, Garigin Ogaņesovič, — ko nozīmē «varens būda»?

— Tas nozīmē, ka pārcirtis krūšu kaulu. Nešāva taču ar lielgabalu! Bet vidējs vīrelis tā neiedurs.

— Un sieviete? — es uzsvērti vienaldzīgi iejautājos.

— Ko «sieviete»? — Kobuljans sapīcis pārjautāja.

— Vai sieviete spētu tā iedurt?

— Vai tad jums aizdomās turētā ir sieviete? — viņš atdzīvojās.

Es klusēju.

— Noteikt, kas dūris, nav eksperta kompetencē, tas ir izmeklēšanas uzdevums, — pamācoši noteica Kobuljans. — Varu izteikt vienīgi savu neoficiālo viedokli: divdesmit darba gados esmu ne to vien pieredzējis, taču, ka sieviete spētu tā iedurt, — par to es stipri šaubos.

Eksperts saprata, ka nav ticis aicināts šurp velti, un viņa oma nedaudz uzlabojās.

— Un vēl kas. — Kobuljans paņēma no galda lineālu un sažņaudza to saujā. — Parasti nazi tur prom no sevis, uz īkšķa pusi, vai arī pret sevi — uz mazā pirkstiņa pusi. Atbilstoši brūces kanāls ir no lejas uz augšu, — viņš novicināja lineālu, — vai no augšas uz leju, — viņš at-

kal nodemonstrēja. — Taču šajā gadījumā asmens ieurbies taisnā leņķī. Ja cietušais gulējis, tad tas būtu izskaidrojams...

Kobuļjans apklusa un nogaidoši manī lūkojās.

— Un ja nu uzbrucis ieskrējienā?

— Tad viņš būtu jāstumj ar lokomotīvi, bet duncis jātur spīlēs!

— Kāds ir bijis traumēšanas mehānisms?

— Ko nezinu, to nezinu. — Eksperts noplātīja rokas. — Neesmu jau gaišreģis. Cik varēju, tik pastāstīju, bet tikt skaidrībā visos sīkumos — tas ir jūsu uzdevums.

Pavadījis Kobuljanu, es iegāju tukšajā kabinetā, kur praktikanti studēja Veršikovas lietu un sastādīja savus izmeklēšanas plānus.

— Iedodiet man sekcijas aktu!

— Vaļoks bezmaz vai paģība, kad to lasīja, man domāt, tā arī līdz galam netika, — Pjotrs apmierināti atspēlējās, un pēc pārinieka sašļukušā izskata varēja spriest, ka viņš nepārspīlēja.

— Tā ka nekāds izmeklētājs no tevis neiznāks.

Man prāts nemaz nenesās apspriest šīs problēmas; paņēmis dokumentu, es atgriezos savā kabinetā, pārlasīju Kobuļjana nopratināšanas protokolu, atradu attiecīgās vietas ekspertīzes aktā:

«...krūšu kaulā ir septiņpadsmit reiz trīs milimetru spraugveida atvere... kanāla virziens — perpendikulārs krūšu kurvja priekšējai sienai...»

Ekspertam izrādījās taisnība — viņš bija aprakstījis visu, atainojis vissīkākās detaļas. Un vājš attaisnojums man, ka es neesmu ārsts un nezinu, cik biezs ir krūšu kauls un kāds parasti ir brūces kanāla virziens... Tās ir galīgas muļķības. Mans pienākums bija pievērst uzmanību un padomāt. Nē, steidzos ātrāk tikt vaļā no nepatīkamā teksta, sadomājos par visvisādām smakām. Un

rīkojos neprofesionāli! Kauns, Jura! Būs mācība priekšdienām.

Atskanēja spalgs vietējā telefona signāls.

— Klausos, Pāvel Porfirjevič.

— Ienāciet pie manis! — Prokurora balss nekā laba nevēstīja.

Un sejas izteiksme tāpat.

— Jūs pazīstat Galinu Maročņikovu?

— Protams. Veršikovas draudzene, lieciniece lietā.

Es sapratu, ka jautājums nebija ticis uzdots nejauši,

diez vai šefs izņēmuma kārtā būs zaudējis fenomenālo atmiņu.

— Vai restorānā jūs ar viņu bijāt dienesta darīšanās?

— Restorānā es biju ar...

Laikus aprāvos. Tā tikai vēl trūka, ka būtu sācis taisnoties kā blēņās pieķerts puišelis. Es nojautu, no kurienes vējš pūš. Tikai viens nebija skaidrs — vai šefs šo mazo izrādi rīko audzināšanas nolūkos vai arī patiešām tur mani aizdomās visos grēkos, ko aprakstījis vai varbūt pa telefonu ziņojis anonīms labvēlis.

— Un dejojāt un iedzērāt arī, zināms, darba dēļ, — šo frāzi prokurors izrunāja bez jautājuma intonācijas. — Un uz mājām pie viņas gājāt, tikai un vienīgi dienesta mērķu vadīts. — Belovs līdzjūtīgi piešķieba galvu.

Tagad bija skaidrs — šefs netic anonīmajai informācijai, taču izliekas, ka ir gatavs noticēt* tātad visiem spēkiem jācenšas pārliecināt viņu par pretējo, gūstot uzskatāmu mācību, ka izmeklētāja procesuālā neatkarība no prokurora nebūt nav vienlīdzīga padotā neatkarībai no priekšnieka.

Pēc dabas būdams valdonīgs, Belovs turēja savus padotos stingros grožos, necieta iebildumus, darbinieku lieku pašdarbību un izmantoja katru izdevību, lai parā-

dītu, kurš ir noteicējs. «Spītnieki» dežurēja brīvdienās un svētkos, gāja atvaļinājumā ziemā, viņiem nācās vairāk strādāt un uz savas ādas izbaudīt mācību stundas, līdzīgas šai. Mēs ar Laginu uzvedāmies neatkarīgi un tāpēc tikām ieskaitīti «spītnieku» kategorijā.

— Jūs taču esat izmeklētājs, valsts varas pārstāvis, jūsu morālajai stājai jābūt nevainojamai.

Vēstule? Pa pastu tā nebūtu paguvusi pienākt. Var nolikt uzgaidāmajā telpā, taču rokraksts, pat svešs, ir pierādījums, turklāt aizvien pastāv risks atstāt pirkstu nospiedumus. Turpretī telefona zvans ir pārbaudīts paņēmiens.

— Kas man kā vadītājam, jūsuprāt, būtu jādara?

Jautājums bija retorisks, taču es atbildēju:

— Saņemot anonīmu telefona zvanu, kas nomelno jūsu darbinieku, kuru jūs labi pazīstat un kuram jums pēc loģikas vajadzētu uzticēties, jums jāsāk domāt — kam tas ir izdevīgi? Un jāpajautā attiecīgajam darbiniekam, kura morālā stāja līdz šim ir bijusi nevainojama: «Kā interesēs ir jūs sakompromitēt?»

— Un kurš tas būtu?

Šefs reti kad atļāvās paust emocijas. Viņa seja palika barga un nekustīga.

— Pilnīgi droši nevaru pateikt, taču vakar es atteicos mainīt Veršikovai drošības līdzekli, ar to izjaucot kāda pilsoņa Zolotova plānus. Turklāt darīju viņam zināmu, ka grasos nopietni ķerties viņam klāt. Tā ka secinājumi ir paši par sevi saprotami.

— Starp citu, — Belovs izvilka no papīru kaudzes lapiņu ar mašīnraksta tekstu un pasniedza to man. — Te ir advokāta Pšeņičkina sūdzība par viņa lūguma noraidīšanu. Argumenti ir pietiekami pārliecinoši. Kāpēc jūs negribat tajos ieklausīties? Un kas jums ir pret Zoloto-vu? Viņš taču lietā ir tikai liecinieks.

— Pagaidām! — Es atstāstīju Kobuljana liecību un telefona sarunu ar viltus Cuguncovu.

— Redziet nu, — prokurors pārmetoši sacīja. — Vai gan drīkst pieļaut tādas kļūdas? Vajag uzmanīgi lasīt ekspertīzes aktu un uzreiz izdarīt pareizos secinājumus.

Šefs no visas tiesas bija piemirsis, kā steidzināja, pavēlēja daudz neprātot un drīzāk pabeigt «vienkāršo» lietu.

— Tagad būs grūtāk tikt skaidrībā. Vai jūs turat aizdomās Zolotovu? Kāpēc tad darījāt viņu uzmanīgu pirms laika?

— Viņš jau tā ir pārlieku uzmanīgs. Un ko tad viņš var izdarīt? Ja sāks rosīties, mētāties, sadarīs, kā parasts, tikai muļķības — vairāk neko.

— Nu, nu, jums jāizlemj. Un atbildēt par izmeklēšanas rezultātu arī nāksies jums.

Šefs skatījās man tieši sejā, acis spīdēja vienādi, un vienu acumirkli mani pārņēma ierastā neērtības sajūta, lai gan nu jau es zināju, kura acs ir mākslīgā, kura — īstā.

— Par restorāniem un dejām uzrakstiet paskaidrojumu. Ir fakts, un man, vadītājam, tas jāpārbauda. Tas ir jūsu interesēs — novērst no sevis nepamatotas aizdomas.

Tiešām gan, es biju ļoti ieinteresēts, lai anonīma apmelojuma dēļ šefs ņemtos pārbaudīt, ko es daru savā brīvajā laikā, un noskaidrotu, vai izmeklētājs Zaicevs nav pārkāpis atļautās robežas attiecībā pret stulbu aitu, kas iesaistīta lietā!

Prieka izpausmju trūkumu Belovs novērtēja kā kārtējo nepateicības izrādīšanu, tāpēc sarunas beigās nepārgāja, kā ierasts, uz tēvišķu toni, bet strupi un sausi noskaldīja:

149

ģ

— Ejiet strādāt!

Un es gāju, pie sevis prātodams — vai tikai stulbā aita nav samācīta apstiprināt anonīmās ziņas? Tad notikumi izvērtīsies par skandālu un nāksies veltīt daudz pūļu, lai saglabātu labo slavu.

— Jurij Vladimirovič! — Pie kabineta durvīm mani apturēja Krilova balss.

Pa kāpnēm augšup kāpa trīs cilvēki —jauniņs milicis, aiz viņa — akurāti ģērbies sportiska izskata puisis, procesiju noslēdza Aleksandrs. Ja neievērotu seržanta saspringto seju, Krilova piesardzīgās kustības un siksnas trūkumu puiša modernajās krēmkrāsas biksēs, kuras viņš pieturēja ar rokām, diez vai kādam ienāktu prātā, ka konvojnieki ved aizturēto.

— Pa kreisi! Kaktā! Sēsties! — Krilovs aprauti komandēja, un, tikai kad puisis, parāvis bikses, lai tās nesaburzītos, apsēdās uz nodeldētā apmeklētāju soliņa pie sienas gaiteņa galā un seržants bija nostājies starp viņu un tuvāko logu, Aleksandrs paspēra pāris soļu sānis un palika puspagriezienā pret mani.

— Vajadzīga sankcija?

— Jā, — viņš pamāja, nenolaizdams acu no aizturētā. — Blēdis, trinās ap veikaliem, izlikās uzticams, solīja izgādāt paklāju un naudu apmainīja pret «lelli».

Gaitenī ienāca praktikanti.

— Jaunie cilvēki, vai jums neatrastos kāds smēķis? — aizturētais ar pieklājīgu smaidu apjautājās.

Vaļoks, čamdīdams kabatas, tuvojās viņam.

— Stāt, atpakaļ! — acīm redzami atdarinot Krilovu, nokomandēja milicis.

Vaļoks apstājās kā zemē iemiets, jautājoši pagriezās, es atmetu ar roku, un viņš, neizpratnē paraustījis plecus, atgriezās kabinetā. Pjotrs steidzīgi ieslīdēja nopakaļ.

— Tava Veršikova ir saukta pie atbildības par spekulāciju, — Krilovs ziņoja. — Lieta izbeigta pierādījumu trūkuma dēļ.

— Interesanti...

— Arī Zolotovs ir ticis saukts pie atbildības, tikai sen, pirms trīsdesmit gadiem, — Aleksandrs turpināja. — Par krāpšanu, kā mūsu aizbilstamais.

Viņš pamāja uz miermīlīgi sēdošo puisi krēmkrāsas biksēs.

— Ņemot vērā vecumu — sešpadsmit gadu —, lietu nodeva nepilngadīgo lietu komisijai.

— Kad atsūtīsi materiālus?

— Šodien pat uzdošu kādam nogādāt tev.

Krilovs uz mirkli atslāba un kļuva par parasto Sašu Krilovu.

— Un kā tev iet?

Es saminstinājos.

— Normāli.

— Nu, uz redzi.

Viņā atkal notika nemanāma pārmaiņa.

«Celties, taisni!» — konvojs veda aizturēto krāpnieku pie prokurora.

Es ielūkojos pie praktikantiem. Viņi par kaut ko strīdējās.

— Tas bija noziedznieks? —jautāja Pjotrs — Nepavisam pēc tāda neizskatās.

— Vai tu domāji, ka viņiem aug ragi?

— Ne jau nu ragi, bet... Viņš atgādināja parastu cilvēku — simpātisks, atraisīts.

— Viņa specialitātē citāds nevar būt. Krāpniekam jāvieš uzticība. Uzticēšanās ir viņa instruments, ar ko izdabūt naudu no cietušā kabatas.

— Mēs sastādījām plānus. Manējais ir sīkāks — piecpadsmit punktu, bet Vaļokam — desmit, — Pjotrs palielījās.

Diezgan sapīcis, atbilstoši noskaņojumam, es paskaidroju, ka galvenais nav plānoto pasākumu daudzums, un atcerējies piemetināju — arī ne spēja ēst pīrādziņu — kāda velna pēc tieši pīrādziņu —, lasot līķa sekcijas aktu, bet izmeklētājam jāprot iedziļināties notikumu būtībā, uziet slēptas likumsakarības, izprast svešu cilvēku rīcības psiholoģiju.

Pieķēru sevi runājam pamācošā tonī un pārtraucu monologu.

— Dodiet šurp savus plānus!

Izskatīju Pjotra plānu. Viņš lika priekšā izdarīt vasarnīcā kratīšanu, inscenēt apsūdzētās liecības notikuma vietā, veikt tiesu psihiatrisko ekspertīzi, konfrontāciju ar Zolotovu un nodot lietu tiesai. Izskaidrot šo izmeklēšanas pasākumu mērķtiecību un nepieciešamību viņš nevarēja, lai gan samērā nadzīgi citēja fragmentus no mācību grāmatas un Kriminālprocesa kodeksa pantus.

Vaļoks uzskatīja, ka pamatīgi būtu jāpēta cietušā personība — jānopratina viņa draugi, paziņas, traģiskās ballītes dalībnieki, noskaidrojot, kā Petrenko gadījies vasarnīcā un kas saistīja viņu ar pārējiem. Pēdējais plāna punkts viņam bija: «Pārbaudīt Zolotova līdzdalību noziegumā», neminot konkrētus pasākumus.

Gudrs puisis! Nopratis, ka Petrenko acīm redzami neiederas šajā kompānijā.

— Kā tu domā pārbaudīt Zolotovu? Un kāpēc?

Vaļoks apmulsis paberzēja ausi.

— Kā — nezinu... Kāpēc... Intuīcija! Pretīgs ģīmis, un vispār viņš šķiet tāds glums. Redzams, ka cilvēkam piemīt divas dabas. Pseidoss! Vai izlasījāt? Tad jau atceraties — līdzās nāvei meklējiet pseidosu.

— Tā tu nonāksi līdz patvaļai! — bargi noteica Pjotrs. — Vai mazums kāds ģīmis kādam var būt! Galvanizē Lombrozo teoriju? Un kas tas par pseidosu?

Es tieši tobrīd atdevu Vaļokam grāmatu, un viņš to tūdaļ pasniedza draugam.

— Izlasi — tad uzzināsi!

— Pēc sejas spriest, protams, nedrīkst, — es Pjotru atbalstīju. — Taču intuīciju gluži atmest arī nevar.

Puiši ieinteresēti gaidīja turpinājumu.

— Vai tad man ir taisnība vai nav? — Vaļoks nenocietās.

— Dzīvosim — redzēsim.

Nebija tā, ka es neuzticētos puišiem, taču kaut kas mani atturēja paziņot, ka sākam darbu pie jaunās versijas.

Dienas beigās kabinetā bez klauvēšanas ienāca maza auguma drukns vīrietis ar augstprātīgu, uzblīdušu seju. Ko viņš atgādināja?

— Labu dienu!

Viņš pameta visapkārt saimnieka skatienu un drošu soli devās pie galda.

— Fjodors Ivanovičs Zolotovs, — viņš cienīgi stādījās priekšā, pastiepdams roku. — Nācu pie prokurora, bet Pāvels Porfirjevičs ieteica vērsties tieši piejums.

Skaidrs. Pašreizējā situācijā Belovs nesāka uzklausīt Zolotova sūdzības par liekiem traucējumiem un deva man iespēju tikt ar viņu galā pašam.

— Ļoti labi. — Es izņēmu no galda atvilktnes liecinieka nopratināšanas protokola veidlapu. — Man tieši ir šis tas jautājams jums.

— Grasāties nopratināt? — Zolotovs aizvainoti vaicāja. — Un kā tad ar nevainīguma prezumpciju?

— Vai jūs esat jurists? — es paglaimoju Fjodoram Iva-novičam, un viņš tūdaļ uzķērās.

— Vismaz likumos orientējos.

— Ar to nepietiek. — Es pasmaidīju visjaukāko smaidu. — Liecinieka statusā var tikt nopratināts ikviens informēts cilvēks. Bet nevainīguma prezumpcija attiecas

uz aizdomās turamo vai apsūdzēto, kuru tiesa vēl nav notiesājusi. Iznāk, ka juridiskais termins lietots pilnīgi nevietā. Lai gan nekompetentiem cilvēkiem tas var izklausīties iespaidīgi.

Viņš mazliet apmulsa. Taču tikai acumirkli.

— Es nenācu, lai kādu iespaidotu. Kas tā par jezgu ap manu vasarnīcu? Kāpēc bez sava gala uz prokuratūru tiek vazāts mans dēls? Vai jūs nesaprotat, ka kompromitējat kārtīgus cilvēkus?

— Vai jums nešķiet, ka slepkavība vasarnīcā kompromitē daudz vairāk nekā izsaukumi pie izmeklētāja un jūsu interesēs ir sīki izklāstīt notikušo?

Uzbrukums aprāvās. Fjodors Ivanovičs domīgi nokāra lielo galvu, demonstrēdams prāvu plikumu galvvidū, kas blāvi spīdēja caur rūpīgi no ausīm pārķemmētajiem matiem.

— Vai tad es iebilstu?

Viņš acumirklī pārvērtās likumam padevīgā pilsonī, kurš no sirds vēlas palīdzēt izmeklēšanai.

— Tikai man nekas nav zināms. Dēls ar draugiem bieži brauc laukā no pilsētas, nakšņo vasarnīcā, atpūšas. Bet šoreiz tāda traģēdija! Sīkumus nezina pat Valērijs, kur nu vēl es. Acīmredzot puisis dzērumā uzrāvies.

Viņš nervozi piesita pie kakla, uzspieda pakausim.

— Spiediens, — paskaidroja. — It īpaši, kad uztraucos. — Smagi nopūtās. — Kā gan lai nenervozē? Pats esmu strādājis «orgānos», visu mūžu tvarstījis likumpārkāpējus...

Es sastingu pār nepabeigto protokolu. Bet Zolotovs tikko manāmi pamāja, daudznozīmīgi savilka lūpas, vairākkārt sarauca pieri, sak, pareizi esat sapratis, kolēģi, un nebrīnieties, nekādas kļūdas te nav.

— Par ko, ja nav noslēpums? — es painteresējos, iekšēji saspringdams.

— Sākumā bērnu punktā par evakuatoru, līdz kamēr viens bandītēns iekoda rokā. Es viņu tā maķenīt... Pēcāk par kontrolieri — tvarstīju tramvajos zaķus. Bet tur publika zināma — gan dunci var ietriekt ribās, gan zem riteņiem pagrūst...

— Skaidrs. — Es atviegloti uzelpoju.

— Nē jau, tagad strādāju vadošā amatā, — nepareizi iztulkojis manu repliku, Zolotovs steidza piebilst. — Lineārās kontroles grupas priekšnieks. Un vispār... — Viņš saslējās, tāpat kā to bija darījis viņa dēls. — Daudzus konsultēju juridiskajos jautājumos, mani pazīst visā pilsētā. Lai gan diploma man nav, varu paskaidrot jebkuru jautājumu.

— Tad paskaidrojiet — kāpēc Valēriju visi pazīst kā admirāļa mazdēlu?

Fjodors Ivanovičs pasmaidīja.

— Baumas aizvien pārspīlē. Tēvs bija stalts un iznesīgs, ģimenē viņu sauca par Admirāli. Jokojot. Kāds kādreiz kaut ko nav sapratis, un tā tas iesākās. Mēs nepiegriezām tam vērību, pasmējāmies — un viss.

Skaidrojums bija viegls, nemākslots un ticams. Gods godam — Fjodors Ivanovičs pasniedza to pilnīgi nepiespiesti. Taču es viņam neticēju.

Jauna versija

PETRENKO

Šo nomaļo vietu ikdienas valodā dēvēja par Nekauņ-ciemu, lai gan tikai paši vecākie iedzīvotāji atcerējās tos laikus, kad šis nosaukums bija sevi attaisnojis. Pēc gadiem desmit te pāri ies buldozeri, lai attīrītu vietu jaunam mikrorajonam, bet pagaidām dažnedažādas mājeles, kuru vidū bija daudz pašu uzmeistarotu, bez jelkā-das sistēmas mācās cita citai virsū, jaukdamas ielas, celiņus un takas, kas ne uz kurieni neveda.

Kādas divdesmit minūtes mēs ar Vaļoku maldījāmies pa izdangātajiem ceļiem, līdz beidzot uzgājām īsto adresi. Padzīvojusi sieviete ar laipnu seju pavēra durvis, zem zoda turēdama ciet izbalējušu rītakleitu.

— Vai šeit... dzīvo Petrenko?

Es ar grūtībām izrunāju vārdu «dzīvo».

— Fedjas nav, kur palicis — nezinu, — viņa norūpējusies paziņoja. — Kā piektdien aizgāja, tā nav rādījies. Varbūt aizbraucis?

— Prokuratūras izmeklētājs Zaicevs. — Es ar ierastu kustību parādīju apliecību. — Mums jāapskata viņa istaba.

Mēle neklausīja, lai teiktu «pārmeklēt».

— No milicijas, vai? — viņa izbrīnījusies pārjautāja, ar roku it kā atvairīdama apliecību. — Es no tādām grāmatiņām neko nesaprotu... Nāciet iekšā, ja jau vajag, uzmetīšu tikai lakatu.

Kad saimniece parādījās otrreiz, es apstulbu, bet Va-ļoks izgrūda nenosakāmu skaņu, tik negaidītu iespaidu atstāja tumšzilais vizuļojošais lakats ap viņas pleciem — beidzamais modes kliedziens, kas komisijas veikalos rautin tika izrauts pirmajā pusstundā pēc to atvēršanas.

— Fedja atveda, — viņa paskaidroja. — Kaimiņiene lūdzās, lai pārdodu, kam man tik skaists vajadzīgs, bet kā nu tā var, apvainosies vēl...

Saimnieces vārds bija Klaudija Dinitrijevna, viņa dzīvoja kopā ar vecāko māsu, kura iznāca tādā pašā lakatā, tikai tumši sarkanā.

— Vecenes uzcirtušās kā pa lieliem svētkiem, — Klaudija Dmitrijevna sacīja, ar plaukstu aizsegdama smaidu. — Pie mums reti kāds iegriežas... Tikai man nav istabas atslēgas. Kad vajadzēja uzkopt, prasīju, lai viņš atstāj savējo.

— Vai šo te? — Es parādīju atslēgu.

— Jā, šo pašu... — Viņa bažīgi pastiepa roku. — Kur tad viņš pats ir? Vai tik nebūs sakāvies? Miliči velti šurp nenāks. — Tikpat nedroši viņa atdarīja slēdzeni.

Maza istabiņa, sienas nolīmētas dzeltenām tapetēm, senlaicīgs sārts abažūrs ar bārkstīm, apaļš galds, pārklāts ar plīša galdautu. Šāda veida mitekļiem raksturīgā mitruma dvaka.

Uz galda kaudzīte sējumu — mācību grāmatas. Es pašķirstīju Fiziku 10. klasei.

— Grasījās stāties jūrskolā, — Klaudija Dmitrijevna paskaidroja. — Pēkšņi bija sadomājis mācīties par stūrmani... Kas tad viņam lēcies?

Neiedziļinādamies sīkumos, es pastāstīju, ka Fjodors Petrenko gājis bojā, notiek izmeklēšana un šajā istabā jāizdara kratīšana. Pārlaidis pirmo reakciju uz bēdīgo paziņojumu, palūdzu māsas būt par pieaicinātajām, pa-

skaidroju viņu tiesības un pienākumus, iedevu parakstīt dokumentus un pēc tam ķēros pie darba.

Vecs drēbju skapis ar čīkstošām durvīm. Žakete, bikses, krekls un lietusmētelis. Kabatās — nekā interesanta.

Zem gultas — lepns importa čemodāns ar niķelētām slēdzenēm. Milzīgs, solīds, dabisko ādu matēti spīdinošs.

— Cik ilgi viņš pie jums nodzīvoja?

— Kādu gadiņu, varbūt maķenīt ilgāk. Kas nu par dzīvošanu — tikai, kad nav jūrā. Kādu pusotru mēnesi no vietas, kamēr kuģis bija remontā. Jumtu laboja, na-badziņš... Pa reizei vakaros trijatā dzērām tēju, pļāpājām par dzīvi.

— Par ko tieši?

— Par visu ko. Es atcerējos savu likteni, cik nabadzīgi dzīvoju kara laikā, viena bērnus audzināju. Glaša atkal savu — viņa frontē bēdu dienas dabūja pieredzēt. Viņš stāstīja par jūru, par svešām zemēm... Labs puisis, neko nevaru sacīt. Galvenais — reti bija kunga prātā, un tad arī tikai pēdējā laikā. Un kaut kādas meičas, — saimniece izdarīja nenoteiktu kustību, — vispār nekad neveda.

Es atvēru čemodānu. Angļu ražojuma vilnas džemperis, džinsa kostīms plastikas maisiņā, kaudzīte spilgtu krekliņu ar uzkrītošiem zīmējumiem, divas kleitas, dažas fices mohēras dzijas, ļoti skaistas sieviešu kurpes un divi pāri sandaļu, gabals visās krāsās vizuļojoša auduma.

— Seršē la fam, — daudznozīmīgi novilka Vaļoks.

— Bet varbūt — parasta spekulācija, — es prātoju.

— Pasarg’ dies! — Klaudija Dmitrijevna atvēcinājās. — Glaša, pasaki! Viņš nespekulēja! Kaimiņiene lūdzās: «Jūrnieciņ, pārdod man šādas tādas skaistas lietiņas meitai, tu tak vienalga ved,» — bet viņš atbildēja: «Pārdošanai nevedu.»

— Ja tā ņem — visas lietas ir viena izmēra, — es sacīju. Un vērsos pie saimnieces: — Vai meitene viņam bija?

— Nemelošu — ko nezinu, to nezinu.

Čemodāna dibenā — dažas atklātnītes ar stereoefek-tu, vesels lēvenis lodīšu pildspalvu, nozīmītes, magnetofona kasetes, košļājamo gumiju bloki. Liekas, vairāk nekā. Lai gan, rau, stūrī... Dīvaini! Es neizpratnē aplūkoju kā desiņu izstieptu maisiņu no zaļa auduma, stingra, elastīga, kas atgādināja vaskadrānu vai plastiku. Rāvējslēdzējs, lentītes, āķīši, cilpiņas... Izskatās kā pašdarināts.

— Kas tas tāds? — apjautājās klusējošā saimnieces māsa.

— To atnesa Fjodora paziņa... — Klaudija Dmitrijev-na atbildēja. — Kam — to gan nezinu.

— Kāds paziņa? — es pārņēmu iniciatīvu.

— Tāds solīds, no pilsētas izpildkomitejas. Valērijs. Tē-vavārdu neatminos.

— Kāpēc no izpildkomitejas?

— Viņš pats tā teica.

— Un kāpēc jūs domājat, ka to atnesa viņš?

— Es tieši tobrīd pabāzu galvu, lai kaut ko pajautātu, skatos — viņš iztin, groza pie lampas, it kā rāda Fedjam, durvis iečīkstējās — viņš paslēpa. Kam tas domāts?

— Vai viņš bieži apciemoja Petrenko? — riskēdams kļūt nepieklājīgs, es jautājumam nepievērsu uzmanību.

— Pēdējā laikā — itin bieži.

— Vai nezināt, kas viņiem par darīšanām?

— Viņi viens otram izlīdzēja. Fedja pirms eksāmeniem nervozēja — gribētāju daudz, konkurss liels. Valērijs solīja palīdzēt, lielījās, ka neklātienes nodaļā viņam esot savi cilvēki. Taču arī viņam no Fjodora kaut kas bija vajadzīgs — visu laiku ņēmās šo pierunāt, ar konjaku cienāja, zelta kalnus solīja. Sak, tev būs pavisam cita dzīve, tu būsi dzīves saimnieks, tad Zoja pati pie tevis atskries. Bet šis pretī — viņai pavisam kas cits ir vajadzīgs, runa nav par naudu un lupatām. Valērijs smej — nekas, saskries citas, bariem vien, nevarēsi ne atkauties, atliks vienīgi izvēlēties.

— Par ko viņi runāja?

— To es nevaru pateikt. Dzirdēju tikai aprautus teikumus.

— Kāds jums šķita Valērijs?

— Uzreiz redzams, ka ietekmīgs cilvēks, ar sakariem. Tāds —ja vien ko iegribēs, visu dabūs gatavu. Arī par mums solīja vārdiņu aizbilst, lai drīzāk iedotu dzīvokli.

Ak, šis Zolotovs! Dzirdējis, ar kādu sajūsmu Klaudija Dmitrijevna par viņu runā, viņš būtu septītajās debesīs aiz laimes. Man mēle tā vien niezēja atdarīt viņai acis, taču es savaldījos.

Noformēju kratīšanas protokolu, pierakstīju Klaudijas Dmitrijevnas liecību un, paredzēdams notikumu tālāko virzību, pabrīdināju, ka nāksies vēlreiz viņu traucēt un izsaukt uz prokuratūru. Istabas durvis aizslēdzu un aizzīmogoju.

Atgriezušies darbavietā, mēs ar Vaļoku un pie telefona cītīgi nokvernējušo Pjotru ņēmāmies aplūkot zaļo maisiņu. Es sažņaudzu to saujā un pēc tam nometu uz galda — audums iztaisnojās, pieņemdams iepriekšējo formu. Atvilku rāvējslēdzēju, pačamdīju iekšpusē, uztaustīju vīli, ar pūlēm — elastīgais materiāls pretojās — nogriezu ar šķērēm mazu gabaliņu, ieliku pelnutraukā, aizdedzināju. Audums kusa, taču nedega.

— Rāvējslēdzējs un āķīši ir no plastmasas, — Pjotrs konstatēja, aplūkodams neizprotamo priekšmetu. — Ja to saloka un sasien lentītes, tad āķīši sakrīt ar cilpiņām, aizāķējot iznāk, re, kas...

Maisiņš tagad atgādināja desas likumu, karājošās aukliņas līdzību vēl pastiprināja.

— Tādu smaku es kaut kur esmu sajutis. — Vaļoks pacēla pelnutrauku tuvāk sejai, paošņāja gaisu, pēc tam apostīja maisiņu.

— Jā, pavisam noteikti! Tehnikumā pēc trešā kursa bijām praksē radiorūpnīcā. Tur augstfrekvences strāvas stends bija norobežots ar dielektrisku audumu. Reiz nejauši piedūros tam ar lodāmuru — tāpēc atceros smaku. Tas tikai bija citā krāsā un biezāks.

— Ja tev tik liela pieredze, tad paskaidro, kam šis verķis domāts, — Pjotrs indīgi ievaicājās.

Vaļoks paraustīja plecus.

— Droši vien tas ir kādas ierīces vai detaļas futrālis... Vai varbūt izolējošs iesaiņojums...

— Noskaidrosim! — es aši pieliku punktu iztaujāšanai. — Pjotrs tūdaļ dosies uz tiesu ekspertīzes zinātniskās pētniecības laboratoriju, un fiziķi dos precīzu slēdzienu.

Un patiesi — atbilde tika saņemta tajā pašā dienā: «Pētāmais izstrādājums izgatavots no sintētiska auduma, kuru izmanto elektro un radiotehnikas rūpniecībā, lai aizsargātos no kaitīgā starojuma.»

Tikai — kādam nolūkam šāds izstrādājums bija nepieciešams Zolotovam un Petrenko?

Beidzamos astoņus gadus no saviem divdesmit deviņiem Fjodors Petrenko bija saistījis ar jūru. Sākumā tā bija piekrastes kuģniecība, vēlāk — tāljūras braucieni. Patlaban viņa kravas kuģis beidza profilaktisko remontu, tā ka bija iespēja nopratināt komandas locekļus.

Pēc sarunas ar kapteiņa vietnieku politiskajos jautājumos un vecāko palīgu es izsaucu tos matrožus, kuri tuvāk pazina nogalināto.

Priekšniecībai Petrenko nepatika, viņu dēvēja par anarhistu un demagogu, tas nozīmē, ka viņš izturējās neat-

karīgi, neņemdams vērā amatus un rangus, atļāvās nekaunīgi jokot un allažiņ bliezt patiesību acīs. Komandas biedri visumā atsaucās par viņu labi — atklāta dvēsele, drosmīgs, risku mīlošs, dažkārt ar noslieci uz avantūrām. Vārdiem nemētājas, saticīgs — tālajos reisos tas ļoti ir no svara.

Visvairāk par Fjodoru pastāstīja viņa kajītes biedrs Vasilijs Jegorovs — ražens puisis ar vēja appūstu seju.

— Es sen braucu jūrā kopā ar Fedju, aizvien tikām dzīvojuši draudzīgi. Tēva viņam nebija, māte — divi gadi kopš mirusi — strādāja par sētnieci, mīlēja iedzert. Kā raksta avīzēs — nepilna ģimene un nelabvēlīgi apstākļi ir pusaudžu noziedzības cēlonis. Taču cēlonis ir, rau, kur... — Jegorovs piesita ar dūri pie krūtīm. — Cēlonis ir sevī pašā. Katrs pats sevi veido. Fedja beidza upju profesionāli tehnisko skolu, strādāja uz baržām, velkoņiem, pēcāk izgāja šādus tādus kursus, viņam atvēra vīzu. Aktīvs puisis, kā jau ielas bērns, man tādi patīk, lai gan mēdza lēkt uz ecēšām, pats iekulties visādās ķezās. Politvietniekam visu klātbūtnē pateica: «Jūs mūs aģitējat, kritizējat kapitālistus, — tad kāpēc ārzemju ostās savus čemodānus piestūķējat viņu mantām?» — Viņš neizpratnē nogrozīja galvu. — Kāpēc tas bija jāsaka? Tūdaļ piekabināja viņam «bezatbildīgus izteikumus»! Draudēja vispār norakstīt... — Jegorovs nopūtās. — Jūs nesakāt, kas ar viņu noticis, nūja, varbūt patiesi nedrīkst...

— Sakiet — vai Petrenko grasījās mācīties tālāk?

— Viņam bija radusies tāda doma. Ne no šā, ne no tā. Viņam mēdza gadīties visādi klikšķi... Reiz iegāju kajītē, kad šis skrūvēja nost paneli. Noņēma, paskatījās un atlika atpakaļ. Es jautāju: «Kas tev lēcies?» — bet šis atsaka: «Skatos, vai te nav prusaku.»

Liecinieks nobolīja acis un ieturēja pauzi, lai arī es apjaustu tādas rīcības nejēdzīgumu.

— Un ko jūs?

— Es teicu: «Tad jau labāk ej padzenā žurkas tilpnē, ja nekā prātīgāka nav ko darīt. Prusaki pie mums vēl nav ieviesušies.» Bija puisim savas dīvainības, bet kuram tad tādu nav? Katram ir sava uts. Vai drīkst uzsmēķēt?

Jegorovs salūkoja ārzemju cigarešu paciņu, noklikšķināja ērmotas šķiltavas. Sastrādātajās rokās ar apdauzītajiem pirkstiem šie «skaistās dzīves» atribūti izskatījās svešādi.

— Manuprāt, mācīties viņš sadomāja Zojas dēļ, — skaļi prātojot, liecinieks izpūta dūmus. — Sākumā viņiem viss itin kā gāja gludi, bet vēlāk... Māmiņa jauca gaisu, tēloja nezin kādu grāfieni, un Zoja arī sāka celt degunu gaisā. Viņa beidz pedagoģisko institūtu. Un Fedja nolēma neatpalikt.

Atrast Fjodora meiteni nebija nekāda lielā māksla. Institūts, vārds, apģērba izmērs — četrdesmit sestais, apavu — trīsdesmit septītais. Tiesa, tā bija piņķerīga padarīšana, taču manā rīcībā atradās divi palīgi, kuri aizrautīgi ķērās pie meklēšanas, un līdz pusdienai Zoja bija rokā.

Tajā pašā dienā mani uzmeklēja viņas māte.

Kad manā kabinetā ienāca augstprātīga izskata pavītusi sieviete un nolika uz galda pavēsti, es mazliet izbrīnījos — pēc vecuma un ārienes viņa neatbilda nevienam no izsauktajiem lieciniekiem.

— Kas tas ir? — viņa bargi vaicāja.

— Manuprāt, pavēste, — kad saburtoju ar Vaļoka roku rakstīto vārdu un uzvārdu — Zoja Kroļčenko —, man jau bija skaidrs, kas notiek, un es būtu varējis sīki jo sīki pastāstīt apmeklējuma tālāko gaitu.

— Uz kāda pamata mana meita tiek saukta uz prokuratūru? — Māmiņas tonis joprojām nekā laba nevēstīja. — Ar kādām tiesībām jūs grasāties viņu pratināt?

Zojas māte bija pieskaitāma tai cilvēku kategorijai, kuri ļoti labi pārzina savas tiesības, taču ne domāt negrib par pienākumiem. Vēl vairāk — viņi uzskata, ka visi apkārtējie ir viņiem pateicību parādā.

— Vai jūs nesaprotat, ka šādi izsaukumi kompromitē jaunu meiteni? Turklāt — studenti! Es sūdzēšos Perva-kovam!

Tādējādi viņa lika manīt, ka pazīst apgabala prokuroru un jokot netaisās. Negaidītās apmeklētājas apģērbs bija dārgs un izaicinošs. Ausīs vizuļoja briljanti, kaklā — masīva zelta ķēde ar kulonu, resnajos pirkstos vīdēja dažādu kalibru gredzeni. Viņai trūka mēra sajūtas. Toties piemita pārliecība, ka dārgo rotu spožums kompensē nevīžīgo frizūru, nekārtīgi uzklāto kosmētiku un aplupu-šo manikīru.

Mana klusēšana viņu mulsināja, viņa uz mirkli pieklusa, un es to izmantoju.

— Atvainojiet — kāds ir jūsu vārds?

Viņa palūkojās tādā izbrīnā, it kā es būtu ierunājies japāņu valodā.

— Kalerija Eduardovna. Un kas tad ir?

— Kur jūs strādājat?

Kalerija Eduardovna sarkastiski pasmīnēja.

— Gastronomā, par sekcijas vadītāju. Vai vēl būs jautājumi?

Nākamais jautājums man jau bija uz mēles, taču es savaldījos — sāks vēl sūdzēties visās instancēs, nāksies rakstīt paskaidrojumus, mani sauks uz pārrunām, atraus no darba, turklāt bija žēl lieki tērēt nervu šūnas... Es atrāvu skatienu no juvelierizstrādājumu izstādes. Nav īstais laiks. Taču atbildēt viņai visviens vajadzēs, būs jāpiezvana Gribovam.

— Man ir šis tas jautājams jūsu meitai. Saistībā ar Fjodoru Petrenko.

Šis vārds izraisīja tādu reakciju, it kā dzirkstele būtu iekritusi pulvera mucā.

— Viņai nav nekā kopēja ar to afēristu! Ja viņš ticis pieķerts kontrabandā un sakās darījis to viņas dēļ — tie ir meli! Šitāds nelietis! Un vēl gribēja ietaisīties par radinieku! Maita, nekas cits!

Inteliģences maska atkrita no viņas kā čaumala no zemesrieksta, ko lielā daudzumā tirgoja gastronomā.

— Izturieties pieklājīgi, Kalerija Eduardovna! Neaizmirstiet, ka jūs neatrodaties pie sevis darbā!

Asais tonis līdzēja, viņa kļuva rāmāka, taču mitēties negrasījās.

— Apklustiet un paklausieties, ko es teikšu! — Ja viņu neizdosies apturēt, var iet zudumā vairākas stundas un darba spējas neatjaunosies līdz dienas beigām. — Pirmkārt, Petrenko vairs nav starp dzīvajiem un gāzt viņam virsū dubļus, balstoties uz personīgiem spriedumiem, ir, mazākais, nepieklājīgi. Vai jūs zināt, kas ir pieklājība?

Kroļčenko sašļuka krēslā.

— Otrkārt, izmeklētājam ir tiesības izsaukt un nopratināt kā liecinieku ikvienu personu. Ikvienu! Jūsu meita nav nekāds izņēmums. Vai jūs zināt, ko nozīmē likuma prasības?

Jautājums bija retorisks, taču viņa pamāja ar galvu.

— Un, treškārt, atsacīšanās sniegt liecību ir noziegums. Vai tas jums ir zināms?

Viņa atkal pamāja, lai gan sastingums nebija viņu atstājis.

— Jauki. Tad aši dodieties mājās un atsūtiet pie manis Zoju. Viņa jau kavē. Vai visu sapratāt?

Kalerija Eduardovna vēlreiz pamāja un piecēlās.

— Bija patīkami ar jums aprunāties. Ja sadomāsit, iegriezieties vēl kādreiz. Visu labu!

— Uz redzēšanos, — viņa apstulbusi nopīkstēja un kā lode izmetās no kabineta.

Zoja itin nemaz nelīdzinājās savai māmiņai. Gracioza, skaista, gaumīgi ģērbusies. Kalorijas Eduardovnas nestā vēsts bija atstājusi uz viņu nomācošu iespaidu.

— Vai viņš izdarījis pašnāvību? — Plaši ieplestajās acīs pazibēja valgums. — Manis dēļ? Vai viņš ir atstājis zīmīti?

— Kāpēc jūs runājat par pašnāvību?

— Mēs pašķīrāmies... Patiesībā — es viņu atstāju. Viņš ļoti pārdzīvoja, rakstīja, sūtīja radiogrammas... No pēdējā brauciena pārveda veselu čemodānu ar mantām... Es, protams, neņēmu, lai gan mamma ieteica atdot naudu, lai mierīga sirds, jo veikalā neko tādu nevar nopirkt... Bet kāda tam jēga, reiz viss ir beidzies... Viņš nāca uz institūtu, gaidīja uz ielas, bija pat atnācis uz mājām, kaut gan viņi ar mammu viens otru nevarēja ciest...

Viņa nervozi knibināja mežģīņotu mutautiņu.

— Vēlāk tā kā nomierinājās, pēdējoreiz tiekoties, sacīja: «Pret mīlestību ir divējas zāles — lode deniņos vai cita mīlestība. Šauties nost man vēl par agru, bet jāārstējas būs. Lūkošu iemīlēties.» Centās runāt moži, bet sanāca kaut kā bēdīgi, nedabiski. Arī vārdi svešādi. Man viņa pat kļuva žēl.

Un nu māte atnāk un saka: «Ir nu gan Fedja tev sagādājis nepatikšanas! Aicina uz prokuratūru. Redzams, padarījis sev galu un atstājis zīmīti, ka tevis dēļ...»

— Ja raizējaties tikai tādēļ — nav vērts. Nekādu nepatikšanu jums nav.

— Kādēļ jūs tā sakāt... — Viņa no tiesas apvainojās. — Lai kā arī būtu, Fedjas vairs nav starp dzīvajiem. Šausmīgi! Cik šausmīgi! — Viņa ar pirkstiem saspieda virsdeguni. — Kas ar viņu noticis?

— Viņš ir nogalināts. Patlaban notiek izmeklēšana, un jums nāksies mums palīdzēt.

— Nogalināts... Kā tad tā... Kurš viņu varēja nogalināt? — Viņa neizpratnē raudzījās manī. — Esmu gatava jums palīdzēt, tikai es itin neko par to nezinu...

— Pastāstiet par Fjodoru. Kas viņš bija par cilvēku, ar ko draudzējās, kāpēc jūs pašķīrāties.

— Pašķīrāmies? Es nezinu... Mammai viņš nepatika, bija sarunājis rupjības.

Es atcerējos Kaloriju Eduardovnu — tā nebija liela māka.

— Vispār mamma uzskatīja, ka viņš nav man piemērots, — neizglītots neiederas mūsu paziņu lokā.

Es varēju iedomāties Kalorijas Eduardovnas paziņu loku. Tur nu viņai bija taisnība.

— Turklāt viņa mēdza teikt — viņš deviņus mēnešus gadā ir jūrā, tā ka būsi dzīva vīra atraitne.

— Tātad viņa jūs pārliecināja?

— Nu kāpēc?... Es arī pati šo to zinu par dzīvi.

— Kāda bija jūsu personiskā attieksme pret Fjodoru?

— Visā visumā viņš bija lāga puisis... Taču tad ieskatījos ciešāk un sapratu — mammai taisnība.

— Ak tā gan?

— Iedomājieties vien, kāda ir jušana — vienai sēdēt pa pusgadam? Un tad vēl, kamēr brauc jūrā, atved visādas mantas, nekā netrūkst. Bet ja nu kas atgadās, piemēram, trauma, — norakstīs krastā vai slēgs vīzu... Nevarēs braukāt pa ārzemēm — un viss. Ja nav specialitātes, necik daudz nevar nopelnīt.

No šiem vārdiem uzvēdīja Kroļčenko vecākās dzelžainais racionālisms.

— Skaidrs. Vai pazināt kādu no Fjodora paziņām?

— Tikai Valēriju Zolotovu.

Man izdevās saglabāt nesatricināmu sejas izteiksmi.

— Kas viņš ir?

— Strādā par kaut ko pilsētas izpildkomitejā. Fjodors reiz bija iegriezies pie mums kopā ar viņu, un izrādījās, ka mamma viņu labi pazīst, — viņš ir pastāvīgais pircējs. Viņa man pilnas ausis piedziedāja — lūk, tev piemērots cilvēks, solīds, nopietns, ar sakariem, arī nauda viņam turas.

Neko teikt, Zolotovs visādā ziņā iekļāvās gastronoma nodaļas vadītājas Kalerijas Eduardovnas paziņu lokā.

— Pēcāk Zolotovs vairākkārt tika nācis pie mammas, viņi sēdēja, runāja...

Es varēju iztēloties šo augstākās sabiedrības sarunu saturu.

— Kas Fjodoram bija kopējs ar Zolotovu?

— Atklāti sakot, nezinu. Viņi ir gaužātn atšķirīgi cilvēki. Taču man likās, ka Zolotovam ar Fjodoru saistās kādas intereses. Lai gan, no otras puses — mammai viņš stāstīja, ka Fedja ilgi vairs uz ārzemēm nebraukāšot, — neievērojot disciplīnu un palaižot nagus, tā ka vīzu teju, teju slēgšot... Kaut kā nepatīkami... Vai tad tā var — draudzēties ar kādu un izplatīt par viņu visādas tenkas?

— Pastāstiet — kā Fjodors izturējās pret sievietēm?

— Kā jūs to domājat? — Kroļčenko satrūkās.

— Apsūdzētā apgalvo, it kā viņš tai uzbrucis, gribējis izvarot.

— Meli! Riebīgi, netīri meli! — Kroļčenko sašutumā iesaucās. Asinis iesitās viņai sejā, ausis lēnām piesarka. — Fjodors varēja izkauties, strīda karstumā izlamāties, bet kaut ko tādu... — Viņa novērsās. — Šajā ziņā viņš bija ārkārtīgi delikāts. Reizēm šķita pat dīvaini — jūrnieks, ass, nesavaldīgs puisis, taču uzvedās kā džentlmenis un nekad, dzirdiet — nekad neatļāvās neko lieku. Tā draņķe, tā maita melo!

Kroļčenko apklusa un ar aizdomām pavērās manī.

— Jūs, cerams, viņai nenoticējāt?

— Izmeklētāja darbā drīkst ticēt vienīgi faktiem. Un tie pagaidām šādu apgalvojumu neapstiprina.

Satraukums pārgāja, Zoja nodūra galvu.

— Sēžu, sarunājos, atbildu uz jautājumiem... Bet cilvēka vairs nav. Tik pēkšņi, necilvēcīgi, muļķīgi... Kāpēc? Vai es esmu vainīga? Neko pašlaik nesaprotu. Negribas nemaz noticēt. Nespēju aptvert... Vai drīkstu iet projām?

VERŠIKOVA

— Kāpēc es vēl joprojām neesmu atbrīvota? — viņa kareivīgi jautāja, pārkāpjot izmeklētāja kabineta slieksni.

— Un kāpēc jūs vajadzētu atbrīvot?

Es izlikos nemanām sarunu biedrenes naidīgo toni un neslēpto sašutumu.

— Tāpēc, ka viegls pants, tāpēc, ka atzinos, tāpēc, ka esmu sieviete, tāpēc, ka iepriekš neesmu sodīta, tāpēc, ka nekur nepazudīšu! — Veršikova naidīgi noskaitīja.

— Viss, ko jūs minējāt, ir meli, — es vēsi sacīju. — Izņemot to, ka esat sieviete. Taču tas nav iemesls, lai atbrīvotu smagā noziegumā apsūdzēto.

— Kāpēc smagā? — viņa tramīgi pārtrauca.

— Par kādu jūs uzskatāt slepkavību ar iepriekšēju nodomu?

— Nejaušu, aizstāvoties! — Veršikova histēriski iekliedzās. — Es taču stāstīju!

— Nav neviena pierādījuma, kas apstiprinātu jūsu stāstu. Toties to apgāž daudzi fakti.

Es runāju mierīgi un nosvērti, neļaudams vaļu emocijām.

— Kur jūs tos faktus rāvāt? — apsūdzētā novaikstī-jās. — Kurš to redzēja? Es un viņš. Tie divi bija augšā. Neķeriet uz muļķa!

— Vai jūs grāmatas lasāt? Vai vismaz uz kino ejat? Esat redzējusi, kā izmeklē noziegumus?

Saglabāt pieklājīgi oficiālu toni nācās aizvien grūtāk.

— Padomājiet pati — vai tad slepkavības, laupīšanas un citādas ncjaucības dara liecinieku klātbūtnē? Nē, izvairās, lavierē, slēpj pierādījumus. Un kas iznāk? Vai izdodas izbēgt no soda?

— Zināms. — Viņa nicinoši pasmīnēja. — Muļķi uzķeras, bet gudrie staigā uz brīvām kājām un spļauj griestos.

— Vai šīs gudrības jums samācīja kameras biedrenes?

— Kaut vai tā! Ne jau visas ir tādas mullas kā es.

— Tas nozīmē, ka jūsu kaimiņienes ir gudras?

— Un kā vēl! Pārvaldniece Larka kuru katru aptīs ap pirkstu. Un citas meičas tāpat.

— Kāpēc tad viņas nestaigā uz brīvām kājām un nespļauj griestos?

Veršikova saminstinājās, bet tūdaļ attapās.

— Nebiedējiet mani un nepiesienieties vārdiem, mēs tos jūsu jociņus pazīstam. Ja ir kādi fakti — plājiet vaļā, ia nav — nejauciet galvu!

— Nu ko... — Es atvēru lietu. — Cilvēku liecības, kuri labi pazina cietušo, viņa raksturojumi, morālā stāja neapstiprina jūsu versiju par uzbrukumu no viņa puses...

Veršikova uzmanīgi klausījās.

— Tiesu medicīnas eksperts izslēdz iespēju, ka notikusi nejaušība, nelaimes gadījums... Tāpēc jūsu tā sauktā atzīšanās itin neko nenozīmē. Un es lieku priekšā izstāstīt patiesību.

— Man vairs nav ko stāstīt.

Es klusēdams skatījos viņā, un viņa nenovērsa skatienu, kurā skaidri bija lasāms izaicinājums.

— Nu labi. Tad paskaidrojiet, lūdzu, — kā jums izdevās tā iedurt? — Es noliku uz galda Kobuljana nopratināšanas protokolu.

Veršikova ilgi lasīja, un viņas sejā atspoguļojās apmulsums.

— Nu, ko teiksit?

Apsūdzētā ilgi klusēja.

— Nezinu, neatceros... Viņš uzbruka ieskrējienā. Bet, kā viss notika, es nevaru pateikt.

— Nāksies pārbaudīt. Vai jūs zināt, kas ir izmeklēšanas eksperiments?

— Pārbaudiet, — viņa sacīja vājā balsī.

Veršikova bija divdesmit divus gadus veca. Dzimusi

laukos, viņa pēc skolas beigšanas ieradās apgabala centrā ar sapni iestāties mākslas skolā. Mēģinājums beidzās neveiksmīgi, taču mājās viņa neatgriezās — noīrēja kaktiņu nomalē un iekārtojās frizētavā par kasieri. Pēc pieciem gadiem no kādreizējās kautrīgās lauku meitenes nebija vairs ne vēsts.

Strādāja par manikīri, tika pie saviem klientiem, nodibināja plašus sakarus. Dzīvoja plaši, pārcēlās uz atsevišķu dzīvokli centrā. Apģērbu skaits un daudzveidība viņas garderobē acīm redzami neatbilda pieticīgajai algai.

Mājienu par šāda fenomena cēloņiem varēja atrast milicijas protokolos, kur Veršikova ne reizi vien figurēja ar iesauku Hipene Mērija. Šādā lomā viņa debitēja pirms diviem gadiem, izsprukdama sveikā ievērojamā spekulācijas prāvā. Daļa preču tika izplatītas caur frizētavu, un arī viņa tur bija ņēmusi dalību, tiesa, nelielos apmēros, kas deva iespēju palikt lieciniecei un nenokļūt uz apsūdzēto sola.

Taču nekādu mācību no tā viņa nebija guvusi. Verši-kova turpināja grozīties «melnā biznesa» jomā — sods par sīko spekulāciju, divi brīdinājumi, krimināllieta, kas tika pārtraukta pierādījumu trūkuma dēļ.

Veršikovas vecāki, vienkārši darbarūķi, satriekti par meitas apcietināšanu aizdomās par slepkavību, meitas pārvērtību izskaidroja ar pilsētas dzīves postošo ietekmi. «Viņa nekad tāda nav bijusi,» tēvs teica, skumji raudzīdamies apsarkušām, iekritušām acīm. «Mantrausīga, kāra uz pucēšanos — nemūžam. Arī pilsētā sākumā viss bija kā nākas. Mēs ar māti bieži viņu apciemojām, arī viņa pa svētdienām brauca pie mums. Dzīvoja tāpat kā visi citi. Gribēja mācīties par šuvēju, nopirkt šujmašīnu. Un pēkšņi kā ar nazi nogrieza. Pārstāja mūs apraudzīt; kad atbraucām, viņas nekad nebija mājās, dažkārt pat darbā nebija atrodama. Mājās nāca vēlu, reizēm nemaz mājās nenakšņoja. Kauna lieta, viņai puisis ir armijā. To vien dzirdēja runājam, kā dabūt kleitu, kostīmu, kurpes. Vai tad nebija ko mugurā vilkt? Kur nu — skapis bāztin piebāzts! Uzradās citi draugi — švītīgi, uzpūtīgi, naudīgi... Bet no kurienes tā nauda?

Arī Mašai parādījās nauda. Mēs viņai teicām: «Atjēdzies, uz nepareiza ceļa esi nokļuvusi! Precies, tu esi meita kā oga; kad radīsies ģimene, uzreiz viss dulnums no galvas būs laukā...» Bet šī tik smej: «Man vēl par agru precēties, vajag kārtīgi izpriecāties, kamēr esmu jauna. Vienu reizi dzīvojam! Re, kur tās lustes novedušas.»

— Sakiet, Veršikova, par ko jūs pirms gada tikāt saukta pie kriminālatbildības?

— Nekāda saukšana nenotika, — viņa aizvainotā balsī atbildēja. — Turēja aizdomās par spekulāciju, tad izrādījās, ka tā bijusi kļūda. Arī jums gadās kļūdīties.

Es tiku lasījis lietu, par ko bija runa. Veršikovu aizturēja, kad viņa par astronomiskām cenām pārdeva dāmu

importa veļu. Pie viņas atrada veselu lēveni krūšturu, biksīšu un kombinē. Veršikova apgalvoja, ka to visu iegādājusies sīkumtirgū, no rokas. Tagad ievajadzējies naudas, tāpēc sākusi pārdot par tādu pašu cenu. Nekādu peļņu no tā nav guvusi. Kāpēc veļa dažādu izmēru? Pirkusi draudzenēm, bet tās nav paņēmušas.

Izmeklētājs nopratināja Veršikovas nosauktās draudzenes, viņas pilnībā apstiprināja Marinas stāstīto, un lieta tika izbeigta. Jā... Ja vien ierastā spekulācijas versija būtu rūpīgāk pārbaudīta, tā izčākstētu kā ziepju burbulis.

— Gadās, — es piekritu. — Mūsu gadījumā kļūda bija tā, ka lietu uzticēja nepieredzējušam izmeklētājam, praktikantam.

Veršikova nodūra acis un neko neteica. Viņa lieliski saprata, ka pagājušoreiz viņai vienkārši bija laimējies.

— Kad mēs piejums izdarījām kratīšanu, es uzgāju vēstules. Daudz vēstuļu...

Aizdomās turētā sarāvās.

— Tās visas ir no viena cilvēka — Igora Filatova. Piedodiet, bet es tās izlasīju. Tāds darbs... Jaukas vēstules, nopietnas. Pat piedāvāja apprecēties, kad viņš būs beidzis dienēt. Arī jūs droši vien rakstījāt tādas pašas vēstules. Kā tas iet kopā ar jūsu dzīvesveidu, izklaidēm, šaubīgajām kompānijām, iedzeršanām?

— Tas neattiecas uz lietu!

— Tieši varbūt arī neattiecas.

— Tad nebāziet savu degunu, — viņa rupji pārtrauca.

— Kā vēlaties. Tad pastāstiet — vai sen jūs pazīstat Zolotovu?

— Ne visai sen. Pāris mēnešu.

Balss skanēja nepārliecinoši.

— Man gan rodas iespaids, ka jūs esat pazīstami daudz ilgāk. Apmēram trīs gadus.

— Kāpēc tad tā? Nē, nav tiesa! — Viņa runāja daudz ātrāk, nekā šajā situācijā bija vajadzīgs.

— Un ko jūs par viņu varat pastāstīt?

— Ko jūs man piesienaties! Neko vairāk es jums neteikšu! Vai dzirdat? Neko!

— Kālab tad tā? Vai jums jautājums šķiet nepatīkams?

— Liecieties reiz mierā! Pietiek! Esmu nogurusi! — Veršikova ar rokām aizsedza seju.

No nespodrās karafes ielēju glāzē remdeno ūdeni, pasniedzu apsūdzētajai. Stikls atsitās pret zobiem. Viņa pa laucinieku modei ar delnas virspusi noslaucīja miklās lūpas.

— Ja tā, beigsim ar.

Es vācu kopā papīrus.

— Cik ilgi man vēl būs jāsēž? — ar pūlēm apvaldot histēriju, Veršikova vaicāja. — Cik, es jums jautāju!

— Nezinu, sodu nosaka tiesa. Taču likums paredz līdz desmit gadiem.

— Ha-ha-ha! — viņa griezīgi iesmējās. — Desmit gadi! Ha-ha-ha!

Smiekli pārgāja smilkstoņā; atmetusi galvu, viņa šūpojās cieši piestiprinātajā krēslā, tad pēkšņi, spēji noliekdamās, atsitās pret galda virsmu. Labi, ka mape ar lietas materiāliem stāvēja uz pašas maliņas un mīkstināja triecienu, zem otrā es pašāvu roku un, turēdams Verši-kovu aiz pleciem, ar elkoni nospiedu pogu.

MAROČŅIKOVA

Viņa ieradās bez uzaicinājuma, vismaz es viņai atkārtotu pavēsti netiku sūtījis. Nogaidīja, kamēr iziet apmeklētājs, pavēra durvis, pabāza galvu.

— Vai drīkst?

Balss skanēja klusi un nedroši. Tikpat nedroši viņa piemetās uz krēsla maliņas, raudzīdamās kaut kur sānis.

— Man ar to nav nekāda sakara.

— Par ko jūs runājat? — Es uzreiz nesapratu.

— Prokurors izsauca, taujāja par restorānu un vispār... Jūs varat turēt aizdomās mani.

— Bet vajadzētu Zolotovu? Viņš jums mācīja, kas sakāms šajā gadījumā?

Pēc ilgas pauzes Maročņikova pamāja.

— Kāpēc tad neklausījāt?

Viņa šķietami nospļāvās.

— Apnicis... Padancoju uz pakaļkājām, diezgan! — Viņa nervozi noklikšķināja pirkstus. — Viņš man visu dzīvi ir sagandējis. Sākumā iztēloja visvisādas bildītes — zila jūra, balts kuģis, sapūta miglu — nesa aizpildīt anketas, lika pārrakstīt autobiogrāfiju... Un visu laiku to vien daudzināja — kas vectētiņam par sakariem bijuši! Viņš, būdams tuvs admirāļa radinieks, varot ieiet pie jebkura priekšnieka. Neizdošoties šeit — braukšot uz ministriju!

Maročņikova pavīpsnāja.

— Tak jau noticēju. Zināju, kas viņš par muldoņu, tomēr ticēju!

Man sen gribējās pajautāt nevis protokolam, bet no sirds, un es pajautāju.

— Sakiet, Galina, bet ja nu Zolotovs nebūtu jūs piekrāpis. Ja patiesi būtu varējis izkārtot ārzemju reisus... Vai arī jūs līdz šim brīdim nebūtu nojautusi par krāpšanu... Vai jūs būtu apstiprinājusi melus par mani, kā viņš mācīja?

Viņa nolieca galvu. Klusēšana ieilga.

— Protams, nē, kā nu tā var.

Pārliecības balsī nebija. Skaidrs. Tā jau es domāju.

— Galina Vasiļjevna, vai Veršikova spētu nogalināt cilvēku?

— Nē, kas jums nāk prātā! — Viņa dedzīgi atvēcinājās.

— Un Zolotovs?

Maročņikova mirkli pārlika.

— Arī nē, — tonis bija pārliecinošs. — Pastrādāt nekrietnību, palaist baumas, samelot... Varbūt kaut ko nozagt. Bet nogalināt — nepietiktu dūšas. Patiesībā viņš ir gļēvulis, tikai tēlo sazin ko.

Es uzsitu ar roku pa galdu.

— Tomēr slepkavība ir notikusi!

— Esmu pārliecināta, ka tas bija nelaimes gadījums. Ko Maša saka?

Es atstāju jautājumu bez atbildes.

— Vai Zolotovs ir fiziski spēcīgs?

— Resns, aptaukojies. — Meitene nicīgi saviebās. — Kas nu taukos par spēku!

— Vai bez jums četriem vasarnīcā bija vēl kāds?

— Nē. — Maročņikova izbrīnīti paskatījās. — Vairāk neviena nebija.

— Jūs droši zināt?

— Pilnīgi droši.

— Kādas attiecības ir Zolotovam ar Veršikovu?

Maročņikova vilcinājās ar atbildi.

— Lai notiek. Man par viņu nospļauties! — Viņa sakoncentrējās. — Maša viņam bija pirms manis. Vairākus gadus. Viņš lielījās, ka esot izvedis viņu ļaudīs.

— Kādā veidā?

— Iekārtoja par manikīri, noīrēja labu dzīvokli — viņam dzīvokļu pārvaldē ir pazīšanās. Pieradināja šādas tādas štellītes kārtot... Man arī tika piedāvājis: «Ķeries pie lietas — vienmēr nauda pieturēsies!» Bet es jau redzēju, kā Masai izgāja, — viņa tā dēļ bezmaz vai aiz restēm nokļuva. Viņš to turēja stingrā pavadā — kolīdz bija mazākais iemesls, tūdaļ: «Pielūko, ar mani labāk būt pa draugam!» Masa no viņa baidījās. Un bija atkarīga. Viņš biedēja: «Izlikšu no dzīvokļa, varēsi atkal mētāties pa visādiem ūķiem...»

Es atcerējos, ka arī Maročņikova mitinās komfortablā dzīvoklī, noīrētā pēc līguma.

— Viņš prot apvārdot, sajaukt galvu tā, ka nekur nav kur sprukt. Zirnekļa tīkls!

Viņa domīgi vērās stūrī starp sienu un seifu.

— Turpiniet, es klausos.

— Kad notika tas gadījums vasarnīcā, viņš pirms nopratināšanas man pateica, ko un kā lai runāju. Nezin kāpēc slēpa, ka ar Māšu jau sen bijis pazīstams. Un ka uzturējis sakarus ar Fedju. Vispār, teica, mazāk kulsti mēli, citādi visiem būs nepatikšanas, pirmām kārtām jau tev.

— Kam viņam bija vajadzīgi šie meli?

— Nezinu. Viņš visu laiku melo. Fedjam pūta miglu acīs, solīja iekārtot skolā. Arī citus muļķoja. «Atnāciet pie manis uz izpildkomiteju, pagaidiet vestibilā, es nokāpšu lejā...» Pats pusstundu pirms tikšanās aiziet uz turieni un iešmauc tualetē. Norunātajā laikā cēlā izskatā kāpj lejā pa trepēm. Uzsita sev cenu, lai visi domātu, ka viņš ir ietekmīga persona. Un daudzi tam ticēja.

— Kas viņam bija vajadzīgs no Fjodora? — Man bija tāda sajūta, it kā es censtos izveidot neredzama cilvēka vārdisku portretu.

— Nezinu. Agrāk Fjodors pāris reižu tika atvedis viņam šādas tādas lietiņas, sīkumus — veļu, kosmētiku. Vēlāk vairs negribēja. Tad Zolotovs sakūdīja Māšu, lai viņa sajauc Fedjam galvu, izdara tā, lai Fedja viņā iemīlētos un klausītu.

— Kāpēc?

— Nemāku teikt. Droši vien puisis viņam bija vajadzīgs.

— Vai ballītes laikā Zolotovs par to nerunāja?

— Nē.

— Kā Zolotovs izturas pēc notikušā? Ko saka par izmeklēšanu?

Es monotoni uzdevu jautājumus un pierakstīju tikpat neizteiksmīgas atbildes.

— Pēc tā vakara restorānā neesmu viņu redzējusi. Bet vispār ir nobijies, saka — vasarnīcā esot ierīkots slēpnis, mēs visi tiekot izsekoti.

— Kāpēc viņam tā šķiet?

— Viņa paziņa Ediks piezvanījis uz turieni — viņam atbildējis, kā licies, Volodja, bet piegājis — zīmes nav... Ņēmis kājas pār pleciem.

— Kas tā par zīmi?

— Norunātais signāls — pakavs uz vārtiņu roktura. Tas nozīmē, ka gaiss tīrs, gaida ciemos. Ja pakava nav — nav ko iet: vai nu vecāki atbraukuši, vai vēl kas cits... Pakavs parasti karājās žoga otrā pusē.

Es atcerējos cilvēku, kurš tuvojās Zolotovu vasarnīcai apskates dienā, bet iekšā tā arī neienāca. Maročņikovas stāsts šo faktu apstiprināja. Taču notikuma kopējā aina kļuva vēl neskaidrāka.

— Sakiet, Galina, — ar ko Zolotovs draudzējās?

— Ir daži tādi... — Viņa nicinoši saviebās. — Strādā, uzstājas sapulcēs, runā pareizus vārdus... Bet paši spekulē, pļēguro, nodarbojas ar izvirtību... Kā vilkači, 'tikai — vai tad tā ir draudzība? Pie pirmās izdevības cits citu pārdos ar visām ķeskām!

Maročņikova nosauca dažus uzvārdus, es pierakstīju. Tagad viņas izturēšanās bi ja pavisam citāda nekā iepriekšējā nopratināšanā, šķiet, Zolotova ietekme sāka atslābt.

Es palūdzu meiteni uzgaidīt mazu brītiņu gaitenī, veicu nepieciešamo sagatavošanos, tad aizstaigāju līdz prokurora palīgu kabinetiem un palūdzu rindā uz pieņemšanu gaidošo vidēja vecuma vīrieti un jaunu sievieti būt par pieaicinātajiem identificēšanā.

Atgriezies savā kabinetā, paskaidroju pieaicinātajiem viņu uzdevumu un, iesaucis iekšā Maročņikovu, pacēlu avīzi, kas pārklāja galdu. Zem tās rindā gulēja boloņas auduma somiņa, zaļa plastikas kulīte, audekla maisiņš un vēl daži tamlīdzīgi priekšmeti.

— Galina Vasiļjevna, vai kāda no šīm lietām jums ir pazīstama?

— Protams. — Maročņikova paņēma zaļo maisiņu ar saitītēm, kas tika uziets Petrenko dzīvoklī. — Šo te es pati šuvu, visus pirkstus sadurstīju.

Atklāti sakot, es neko daudz neticēju, ka paveiksies, vienkārši darīju to, kas bija jādara, veicu ierasto izmeklēšanas darbu, taču neizrādīju priecīgo pārsteigumu.

— Skaidrs, ierakstīsim to protokolā, — es mundri sacīju, itin kā citādu rezultātu nemaz nebūtu gaidījis. — Un biedri pieaicinātie parakstīsies, apstiprinot identificēšanas faktu.

Biedri pieaicinātie parakstījās un aizgāja, lai dotu savu artavu leģendā par visu zinošajiem viedajiem izmeklētājiem, kuri nepazīst šaubas un nekad nekļūdās. Es pievērsos Maročņikovai.

— Tātad pati šuvāt?

Viņa pamāja.

— Valērijs atnesa gabalu auduma, lielījās, ka tas esot īpašs, grūti bijis dabūt. Vispirms lūdza Māšu, bet viņa no rokdarbiem neko nejēdz, turklāt ir slinka. Man mamma kaut arī ar varu, tomēr šo to ir iemācījusi. Viņš uzzīmēja, es uztaisīju piegrieztni — diviem futrālīšiem. Sāku piegriezt — pagalam nomocījos, pēcāk divas adatas nolauzu, nācās ņemt palīgā īlenu.

— Kam futrālis bija paredzēts?

Maročņikova papurināja galvu.

— Nezinu. Kaut kādiem eksperimentiem.

— Eksperimentiem? — Šoreiz es nespēju apvaldīt izbrīnu. — Vai tiešām Zolotovs atgādina dabas pētnieku?

Viņa brīdi padomāja.

— Tiešām gan... Tomēr kaut kādus izmēģinājumus viņš veica. Es pati redzēju. Lika iekšā naglu, uzgriezni un no ārpuses bāza klāt magnētu.

Meitene pavīpsnāja.

— Tiesa, ģīmis viņam tajā brīdī bija aplam stulbs.

Palicis vienatnē, es uz tīras papīra lapas ņēmos fiksēt

faktu pēc fakta kārtīgos rāmīšos, iezīmēdams jaunu izmeklēšanas virziena līniju.

Tiesu medicīnas eksperta viedoklis par dūriena spēku un virzienu neatbilst Vcršikovas tēlotajai slepkavības ainai.

Veršikova visnotaļ ir atkarīga no Zolotova un pakļausies visam, ko viņš teiks. Izskatās, ka arī nozieguma apraksts ir Zolotova izdomājums.

Arī Maročņikova vēl pavisam nesen gāja Zolotova pavadā.

Fjodoru Petrenko un Zolotovu saistīja kaut kādas kopējas intereses. Tieši Zolotovs bija atnesis viņam nesaprotamo dielektriskā auduma priekšmetu.

Zolotovs, Zolotovs, Zolotovs...

Iezīmējas ietekme, kāda viņam bijusi uz apkārtējiem cilvēkiem: vienkāršā lauku meitene Marina Veršikova pārvērtusies par Hipeni Mēriju, ilgi balansējusi uz likumības robežas un nu ir aizturēta aizdomās par slepkavību.

Viņš pakļāva Maročņikovu, centās ievilkt savos tumšajos darījumos, izvirzīja viņai viltus mērķi, uz kuru tā tiecās, peldot pa straumi. Duļķainu, netīru, pēc lēta portvīna smirdošu.

Visbeidzot — Petrenko, ar kuru viņš spēlējās kā ar rotaļlietu: ar Kalerijas Eduardovnas palīdzību iedzina ķīli starp viņu un Zoju, saveda kopā ar Veršikovu un vēl nodrošinājās, uzstādamies kā labdaris, kas nesavtīgi ieinteresēts sena drauga liktenī. Un šo rūpju rezultātā Petrenko ir nogalināts.

Kvadrātiņu un taisnstūrīšu virkne uzskatāmi apstiprināja jauno versiju — Petrenko ir nogalinājusi nevis Veršikova, bet gan kāds cits. Iespējams, pats Zolotovs. Pirmo reizi tik skaidru apveidu ieguva aizdomas, kas ne reizi vien bija pazibējušas domās. Taču aizdomas, pat ja tās ir pamatotas, nenozīmē itin neko, ja tās neapstiprina pierādījumi. Lai tiktu skaidrībā par visām neatbilstī-bām un pretrunām šajā lietā, vajadzēja iepazīt Valērija Zolotova iekšējo pasauli, it kā caur palielināmo stiklu ieskatīties viņa dvēselē.

Es zināju, ka nekā laba tur neieraudzīšu, priekšā bija netīrs, nepatīkams darbs, un, ja vien varētu no tā izvairīties, es ar lielāko prieku to būtu darījis.

ZOLOTOVS

— Viss atkarīgs no tā, ko saprot ar vārdu «mīlestība». — Viņš tēlaini novicināja roku. — Ja formulē termina nozīmi, viss nostājas savā vietā un nekādi jautājumi nerodas.

— To mēģinājuši darīt jau literatūras klasiķi un arī neglābjami ciniķi. Jūs taču negribēsit nākt klajā ar būtiski jaunu skaidrojumu?

— Iedomājieties tikai — gribēšu. Un tas būs ļoti vienkāršs. Jūs, protams, uzskatāt mani par ciniķi un cerat izdzirdēt kaut ko neķītru. Es negrasos skart fizioloģiju, nē, aplūkosim visu no parastas cilvēciskās psiholoģijas puses. — Zolotovs apsēdās ērtāk un pat nolika roku uz galda malas. — Ir noslēgti cilvēki un ir sabiedriski, vieni ātri rod kopēju valodu ar apkārtējiem, otri — nē. Kautrīgi vīrieši nav pārliecināti par sevi, tāpēc neuzvedas brīvi, baidās pat kaut ko pajautāt svešiniecei, kur nu vēl uzsākt sarunu vai uzaicināt uz kino. Viņiem patīk skaistas, slaidas, jautras un neatkarīgas sievietes, taču viņi no tām paniski baidās un neuzlūko kā reālu pāri sev.

Bet gadās, ka tādam nejauši trāpās ceļā kāda tibi-ņa — vai nu kopā strādājuši, vai braukuši vienā kupejā... Iepazinās, sāka satikties. Tā jau ir zīle rokā, reāla situācija! Un mūsu biklulis vairs nevar bez viņas dzīvot. Atzīstas mīlestībā, bildina. Ja viņa piekrīt — būs uzticīgs vīrs. Ja ne — drāma, nelaimīga mīlestība. Var pat upē galu meklēt! — Zolotovs tikko jaušami pasmaidīja. — Redzu, ka jūtaties vīlies. Tiešām — līdz šim vēl neko jaunu neesmu pateicis, nekādu atklājumu izdarījis. Taču nesteidzieties ar secinājumiem. Turpināsim tālāk preparēt smalko, trauslo jūtu matēriju. Tātad par kautrīgajiem viss būtu skaidrs, taču paradoksāls fakts — tas pats, varbūt nedaudz citādā formā, ir vērojams pie visnotaļ normāliem, attīstītiem, drosmīgiem cilvēkiem!

Jā, jā, jā! Skatieties — viņš un viņa. Iepazinušies. Pirmais skūpsts. Atzīšanās mīlestībā. Tuvība. Viss ir labi, viss ir normāli. Taču pēkšņi attiecības pārtrūkst — un mūsu varonim tā ir traģēdija. Apzēliņ — kāpēc? Tu taču esi drosmīgs puisis ar stingru raksturu, pārliecināts par saviem spēkiem, pietiekami komunikabls, izskatīgs! Un visapkārt ir tik daudz meiteņu un sieviešu — brunetes, gaišmates, tievas un resnas, temperamentīgas un vēsas! Viņu vidū nav grūti atrast atvietotāju tai, kas tevi atstūmusi. Tās nav sliktākas par viņu, daudzas pat labākas!

Taču viņš atbild: «Es mīlu viņu, man citas nevajag!» Kas tad ir mīlestība? Ar rupjo izmeklētāja skalpeli griezīsim vēl dziļāk pašā svētākajā...

Un kas izrādīsies? Iemīlējies cilvēks atrodas ilūziju varā. Ja viņš ir atzinies mīlestībā savai izredzētajai, kļuvis tuvs, tā teikt, atklājies, ar to pašu viņš ir saistījis sev rokas un kājas. Tagad visas viņa domas ir veltītas vienīgi tai, ar kuru panākta dvēseļu tuvība.

Meklēt atvietotāju viņam ir grūtāk —jāsāk viss no sākuma, jānodibina kontakts, no jauna jāatklāj sava dvēsele. Cilvēks saduras ar psiholoģisko barjeru un, pats to neapzinādamies, iemanto kompleksu, kas atgriež viņu tā paša biklā neveiksminieka līmenī. Kā jums patīk šāda pieeja problēmai?

Viņa balsī bija saklausāms slēpts lepnums.

— Jūsuprāt, mīlestība ir sava veida mazvērtības komplekss?

— Neapšaubāmi. Cilvēks, kuram nav aizspriedumu, nekad nešausies nost nelaimīgas mīlestības dēļ. Ar viņu tā nemaz nevar notikt, viņam mīlestība aizvien būs laimīga — ja ne ar vienu, tad ar citu. Tā nu jūs visu būtu novedis līdz fizioloģijai. Nemaz ar ne! — Zolotovu bija pārņēmis azarts, un viņš runāja ātri un aizrautīgi, kā mednis, kas pilnībā nodevies savai klabināšanai. — Vai esat dzirdējis teicienu, ka neviena sieviete nevar dot vairāk, nekā viņai ir? Un ir visām viens un tas pats. Nepa-rastuma, šķīstības un sazin kādu vēl nimbu katrs mūlāps pats piekarina savam ideālam. Un dievību sanāk tieši tikpat, cik mūlāpu. Tās itin nemaz nav līdzīgas cita citai, un visas ir ideālas! Vislabākās, vienīgās pasaulē! Vai tad tā, jūsuprāt, nav aprobežotība? Tā nu sanāk, ka mīlestība ir ieradums, sevis ierobežošana — mākslīga, tāpēc nedabiska.

Viņš ieturēja pauzi.

— Taču atgriezīsimies pie mūsu auniem. Piedodiet par neveiksmīgo kalambūru. Fjodors pieķērās Zojai, un tā bija viņa nelaime. Kad viņa to atraidīja, vajadzēja atrast citu — un lieta būtu darīta! Turpretī viņam šķita vienkāršāk iet pa iemīto taciņu. Cieta, protams, briesmīgi. Kad es viņu ieraudzīju, tad sapratu — meiča, kuru viņš iemīlēs, varēs locīt viņu pēc savas patikas.

— Tāpēc jūs sapazīstinājāt viņu ar Veršikovu, uz kuru jums bija ietekme?

Zolotovs aizrijās un asi mani uzlūkoja.

— Ko jūs gribat sacīt? Pirmkārt, ne ar vienu es viņu nesapazīstināju, otrkārt, ar Veršikovu man nav nekādu atiecību... Kur jūs rāvāt par ietekmi?

— Man ir zināms, ka jums bija kaut kādi darījumi ar Petrenko. Pastāstiet par tiem sīkāk!

— Darījumi? — viņš sākumā izbrīnījās. — Ak jā... «Darījumi» — tas būtu pārāk skaļi teikts. Fjodors bija sadomājis beidzot stāties jūrskolā. Spožas uzšuves, cepure un tamlīdzīgas lietas. Nu sagribēja — tā ir viņa darīšana. Es tikai apsolīju maķenīt piepalīdzēt — sadabūt programmu, grāmatas, uzzināt par konkursu, vajadzīgo punktu skaitu... Ar vienu vārdu sakot — iedrošināju.

— Ko jūs cerējāt saņemt pretī?

Jautājumi man neviļus izdevās īsi, uzstājīgi un ļauni. Parasti es nemēdzu piekopt šāda veida nopratināšanu. Acīmredzot Zolotova no viņa personības raksturojuma viedokļa interesantie, tomēr samērā pretīgie spriedelējumi bija izsituši mani no ierastā līdzsvara.

Viņš atkal likās izbrīnījies.

— Kojūs lūdzāt Petrenko? Pat pūlējāties pierunāt!

— Nu vai zināt, — Zolotovs tēloja pilnīgu neizpratni. — Ar saviem minējumiem jūs dzenat mani strupceļā.

Neizpratne izskatījās ticama. Aktieris! Redzams, ilgie mēģinājumu gadi darījuši savu. Sācis viņš bija pirms trīsdesmit gadiem — piezvanīja uz kaimiņu skolu, stādījās priekšā kā komjaunatnes rajona komitejas instruktors un paziņoja, ka no katra skolēna jāsavāc pa trīsdesmit kapeikām apstādījumu aizsardzībai. Viņam noticēja, un nauda tika savākta pat pirms noteiktā laika. Tieši šis apstāklis iegāza rūpīgi pārdomāto operāciju — no skolas piezvanīja uz rajona komiteju, un krāpšana nāca gaismā. Kad noliktajā dienā Zolotovs ieradās pēc guvuma, viņu gaidīja miliči.

Laikam manas domas atspoguļojās sejā, jo Zolotovs pēkšņi apklusa un tūlīt pat atplauka platā, draudzīgā smaidā.

— Kas gan man nāk prātā! Tas jau ir izmeklētāja uzdevums — izvirzīt minējumus. Jūs tos saucat par versijām, vai ne?

— Minējumi no versijām atšķiras tāpat kā jūsu bāra saturs no pudelēm uzlīmētajām etiķetēm.

Atklātais smaids acumirklī nozuda.

— Izmeklētāja uzdevums ir pierādīt noteiktas parādības, notikumus, faktus. Versijas ir tikai līdzeklis šā mērķa sasniegšanai. Lai gan, atzīšos, es nespēju izdomāt nevienu versiju, lai izskaidrotu visus jūsu fokusus.

Ir cilvēki, kurus nav iespējams samulsināt ar acīm redzamiem, satriecošiem faktiem, tāpat kā nav iespējams nolikt uz lāpstiņām lellīti stāvkundziņu. Tāds bija arī Zolotovs. Acumirklīgais apjukums bija pāri, un viņš atkal smaidīja, it kā nekas nebūtu noticis.

— Ko lai dara — neesmu bez grēka! Taču tā nav mana vaina. Es esmu ekonomisko un psiholoģisko pretrunu upuris. Spriediet paši — man patīk, ja viss ir skaists. Cigaretes — firmas, alkohols — no slaveniem pagrabiem. Vārdu sakot — zināms līmenis. Taču jāsastopas ar skarbo īstenību — to visu tā vienkārši nevar nopirkt, bet tirgū — dārgi. Veidojas sava veida šķēres.

Viņš papleta vidējo un rādāmo pirkstu.

— Vienkāršiem vārdiem runājot — iespējas neatbilst vēlmēm. Ja atgriežamies pie psiholoģijas terminoloģijas — man ir paaugstināts pretenziju līmenis. Ko lai tur dara?

Pavērās durvis, Vaļoks klusiņām ieslīdēja kaktiņā, apsēdās pie sienas, apstiprinoši samiedza acis, sak, sagaidīju, pavadīju, gaida blakus kabinetā. Zolotovs tramīgi pašķielēja, tik tikko nepazaudēja domas pavedienu, taču saņēmās.

— Kas cits man atliek? — Zolotovs pavērsa pret mani rādītājpirkstu, varētu teikt — kā pistoli, taču tas — resns, apgrauztu nagu — vairāk atgādināja sardeli. — Nākas kaut kā to visu kompensēt. Skaistā ārzemju pudelē ieleju lētu vīnu, kāda ir pārpārēm... Vilks paēdis un kaza dzīva. Protams, izjūtu zināmu neapmierinātību, kaut kādu diskomfortu. Bet ko tu padarīsi... Mēģinu sevi mierināt, ka beidzamo reizi vai ka būs arī labāki laiki.

— Vai jums nav ienācis prātā, ka šāda kompensēšana var kļūt par paradumu? Ar katru reizi nepatīkamo izjūtu kļūs aizvien mazāk un mazāk, bet, kad radīsies izdevība nopirkt īstu Camus, jūs tomēr izvēlēsities ieliet pārbaudītajā pudelē to pašu surogātu? Meli rosina vienīgi melus, un tie vairojas ģeometriskā progresijā. Un ir pilnīgi iespējams, ka no alkohola falsifikācijas ir viens solis līdz jūtu, ideju, principu, cilvēku attiecību falsifi-kācijai.

Es cerēju ieraudzīt to pašu bezrūpīgo smaidiņu, taču Zolotovs gluži negaidot reaģēja citādi.

— Ticiet man — ir ienācis prātā. — Viņš kļuva bēdīgs un, man domāt, šoreiz neizlikās. — Tādas spēlītes ievelk kā atvarā. Ir risks pārvērsties par knauzeri — skopu, sīkmanīgu un nožēlojamu. Es pazīstu daudz tādu ļautiņu. Taču man tas nedraud.

— Tā domā ikviens. Minētie lētie ļautiņi ari bija pārliecināti — lai nu ko, bet viņus atvarā neievilks!

— Es saprotu. Cilvēkam ir raksturīgi piemērot sev vienīgi panākumus, slavu, ordeņus, godu un cieņu. Kaites, vājības un neveiksmes aizvien tiek projicētas uz citiem. Un tomēr! — Viņš no jauna sasparojās. — Es ceru, ka man laimēsies. Niekošanās ar portvīnu man ir pārejoša. Pienāks brīdis, kad varēšu pacienāt savus viesus ar pašu labāko, kvalitatīvāko un dārgāko. Tikai — kas no tā mainīsies? Viņiem nekas, viņi arī tagad tīksmīgi lok tās dziras un vēl slavē. Cūkai visviens — zīles vai lašu ikri, ka tikai vēders pilns. Man — cita lieta! Cits pašnovērtējums, cita dzīves izjūta.

— Jūs sevi stādāt galvas tiesu augstāk par apkārtējiem?

— Diemžēl... Nezinu, kā jums, bet man apkārt atrodas ne tuvu tie labākie cilvēku dzimuma pārstāvji. Var teikt — pabiras.

Es nedaudz izbrīnījos.

— Bet jūs taču pats viņus izvēlaties!

— Kļūdāties! Plaši izplatīti maldi. Pirmkārt, īstu cilvēku vispār ir maz, daudz mazāk nekā mērgļu. Otrkārt, apkārtni nosaka ieradumi, dzīvesveids, cilvēku loks, ar kuriem tiecies ikdienā. Arī man ir ērtāk saieties ar visādiem salašņām — nav jālauza galva, var uzvesties kā patīk, turklāt viņi ir paklausīgi. Tiesa, reizēm kļūst pretīgi.

— Un kas tad notiek?

— Nekas. Pretīgi, taču tā ir pierasts. Sadod kādam pa purnu, lai izlādētos, — un viss. Un šis vēl baidās, kaut tikai es neturētu ļaunu prātu. Viņiem pašiem nav ne prāta, ne fantāzijas, tāpēc ar mani ir interesanti.

Kabinetā ienāca Pjotrs, tikko manāmi pamāja. Tātad arī otrs liecinieks ir klāt. Notikumi attīstās pēc plāna.

— Vai drīkst uzsmēķēt?

Zolotovs bija iejuties situācijā, pastiepa paciņu man, piedāvāja puišiem. Dziļi ievilcis pirmo dūmu, viņš sparīgi izpūta tievu strūkliņu un tūdaļ ar roku to izgaiņāja.

— Atklāti sakot, man viss ir apriebies. Cilvēkam ir ļoti šaurs baudu diapazons. Ēdamais, dzērieni, sievietes... Viss jau ir bijis, viss piegriezies. Ir redzēti jefiņi, kuri mētājas ar saukļiem: «Ja zagt — tad tikai miljonus, ja gulēt — tad tikai ar karalienēm!» Bet paši grabina kopā kapeikas un saņurcītus rubļus, pinas ar lētām mauķe-lēm. Kur tad lai ņem tās karalienes? Izsmalcinātību, iekšējo kultūru, eleganci nevar nopirkt kā kleitu, kažoku vai kurpes. Pieņemsim, — viņš sazvērnieciski paliecās uz manu pusi, — man būs izdevība sagādāt kādai šampanieša vannu. Bet šī varbūt ņem un pasaka: «Forši, varēs veselu nedēļu neiet uz pirti!»

— Jūs izjūtat slimīgu naidu pret sievietēm. Vai sen jau?

Zolotovs pavīpsnāja.

— Kopš tā laika, kad pirmo reizi paskatījos pornogrāfisku žurnālu.

Tagad viņš izlaida veselu dūmu mākoni.

— Tur stūrītī bija sejiņa —jauna meitene, glīta, kautrīga, skaidrām, godīgām acīm. Toties atvērumā... Kontrasta efekts!

Sejas izteiksme kļuva ļauna un cietsirdīga.

— Arī dzīvē ir cik uziet tādu piemēru — viņa satiekas ar biklu jaunekli, iet ar viņu uz ķinīti, atļauj skūpstīt rociņas... Bet ar citu — vazājas pa krogiem un liekas gultā. Zinu, gana esmu atskatījies!

Es iebāzu kreiso roku pavērtajā galda atvilktnē.

— Sakiet, Zolotov, par kādu laimēšanos jūs pirmīt runājāt? Pēc kuras iestāsies cita dzīve un portvīns nogrims aizmirstībā.

Viņš atkal asi palūkojās man acīs.

— Tā taču bija abstrakcija! Alegorija! Varbūt vinnēšu hipodromā.

Manā priekšā atkal sēdēja iepriekšējais Zolotovs — jautrs un labsirdīgs savs čoms — un smaidīja, vedinot smaidīt pretī.

Es izvilku Maročņikovas šūdināto futrāli.

— Kas tas ir?

Viņš nespēja apslēpt patiesās izjūtas. Acīs pazibēja bailes, seju izķēmoja grimase, ar kuru viņš centās paust izbrīnu.

— Nezinu. Vai drīkstu apskatīt?

Pat roku pastiepa — slikts aktieris allaž pārcenšas.

Es pamāju Pjotram, viņš izgāja no kabineta, Zolotova tramīgā skatiena pavadīts. Pēc mirkļa Pjotrs atgriezās kopā ar Fjodora Petrenko dzīvokļa saimnieci.

— Tiek veikta identifikācija, — es paziņoju. — Klaudija Dmitrijevna, kādā ceļā šis maisiņš nokļuva jūsu mājā?

— Es tak jau teicu! — Viņa izbrīnā iepleta acis. — Fjodoram to atnesa Valērijs!

— Jūs kaut ko putrojat, — dzestri sacīja Zolotovs. — Es neko netiku nesis.

— Kā tad ne? — Klaudija Dmitrijevna, kā atbalstu meklēdama, pagriezās pret praktikantiem. — Es ar šīm pašām acīm redzēju — attina avīzi, izņēma šo te un parādīja Fedjam!

— Vai jūs apstiprināt liecinieces teikto? — es vērsos pie Zolotova.

— Nē, neapstiprinu! — viņš oficiālā tonī atcirta.

Klaudija Dmitrijevna apjukusi paraustīja plecus.

Kad Vaļoks aicināja iekšā Maročņikovu, Zolotovs pārklājās sarkaniem plankumiem.

— Es pašuvu divus tādus futrālīšus no Zolotova atnestā auduma pēc viņa lūguma, — viņa, ieturot pauzi, nopietni atbildēja uz jautājumu, ļaunā priekā skatīdamās tieši virsū bijušajam «draugam».

— Vai apstiprināt liecību?

Zolotovs drūmi klusēja.

— Jā vai nē?

Viņš pamāja ar galvu, tomēr zemā, aizsmakušā balsī izmocīja:

— Nē. — Noklepojās un piebilda: — Viņa ir ļoti nelīdzsvarota persona... Vainojams alkoholisms un amorālā uzvedība. Viņas murgiem nevar ticēt — ikviens psihiatrs to apliecinās.

Viņa teiktajā jautās draudīgs zemteksts, taču uz Ma-ročņikovu tas neatstāja ne mazāko iespaidu.

Parakstījis protokolu, Zolotovs parūpējās, lai viņam paliktu beidzamais vārds.

— Nesaprotu — ar ko jūs nodarbojaties, biedri Zaicev? Manā vasarnīcā noticis tik nepatīkams gadījums, bet jūs mani tērpināt, noskaidrojat visādus niekus: kurš pašuva, kurš atnesa?! Vai varbūt tas ir aizliegts? Ierīkojat vasarnīcā slēpņus, izsekojat, novērojat... — Viņš pašķielēja uz Vaļoku. — Es sūdzēšos!

— Lūdzu, jums ir tādas tiesības. — Nenoturējies es vēlīgi ieteicu. — Tikai ne anonīmi zvanot. Un ne tādu cilvēku vārdā, kuri pat nenojauš par jūsu eksistenci. Pēc īsas pauzes asi piebildu: — Un nedomājiet, ka izmeklēšanu var tik viegli maldināt, īstā noziedznieka vietā pagrūžot priekšā kādu citu.

Beidzamā frāze bija lieka: Zolotovs, lai gan sabozies, bija augstākajā mērā apjucis un nobijies.

Kad viņš sāka dārdināt lejā pa kāpnēm, Vaļoks atsperīgi pielēca kājās.

— Es pasekošu, kurp viņš dosies!

— Kam tas vajadzīgs? Te nav nekāds privātdetektīvu birojs. Un kāpēc jāizseko liecinieks, — Pjotrs uzjautrinājās. — It kā nebūtu ko darīt!

Vaļoks iecietīgi pavērās uz draugu, pēc tam pētoši uzlūkoja mani.

— Jūs taču turat aizdomās Zolotovu?

Es izlikos darbojamies ap protokolu.

— Kur tu to ķēri? — Pjotrs turpināja uzjautrināties. — Ja tev nepatīk kāda cilvēka ģīmis, vai tāpēc viņš jātur aizdomās?

— Ja neko nesaproti, sēdi un klusē! — ērcīgi atcirta Vaļoks un no jauna pievērsās man: — Nupat jūs izsitāt viņu no līdzsvara, pamudinājāt uz aktīvu darbību. Tā taču nebija nejaušība! Tātad jāpaseko, kurp viņš ies un ko darīs. Vai tā nav?

— Jābūt pacietīgam, — es filozofiski atbildēju. — Agri vai vēlu viss nostāsies savā vietā.

Man gribējās uzslavēt Vaļoku — viņš bija uztvēris, ka izmeklēšana ievirzījusies jaunās sliedēs, uzminējis manu nodomu, un pirmā reakcija viņam bija pareiza. Taču tagad nebija īstais brīdis zēnu slavēt un paskaidrot, ka uz ielas gaidošais Saša Krilovs kopā ar vēl dažiem kolēģiem izdarīs visu nepieciešamo gudrāk un profesionālāk nekā juridiskās fakultātes piektkursnieks, kaut arī viņam piemita apķērība un laba operatīvā darbinieka dotības.

Kādreizējo Zolotova mācību daļas vadītāju es nopratināju pie viņas mājās, lai nesatrauktu ar aicinājumiem uz prokuratūru. Sīkā sažuvusī večiņa ar baltiem matiem uzmanīgi pētīja mani vērīgām acīm.

Marija Petrovna Aļohina jau piecus gadus ir pensijā, audzina mazbērnus, un no viņas puses manam nācienam droši vien vajadzēja likties dīvainam un negaidītam, taču viņa uztvēra to kā pašu par sevi saprotamu. Ikviena skolēna liktenis bija kļuvis par sastāvdaļu no viņas pašas dzīves, tāpēc viņai šķita visnotaļ dabiski, ja par kādu no viņiem tika izrādīta interese.

— Atceros to zēnu, starp citu, es visus atceros, — viņa domīgi sacīja. — Samērā gudrs, sabiedrisks, apķērīgs, mā-

cījās diezgan labi. Arī uzvedās labi, pret vecākiem cilvēkiem izturējās pieklājīgi. Draudzējās ar Tolu Voronovu. Izrādīja uzmanību meitenei, viņa bija divus gadus vecāka, jau beigusi skolu. Viss bija kā pieklājas. Un pēkšņi tas notikums ar naudu... Kā zibens no skaidrām debesīm! Bija briesmīgs skandāls, no skolas izslēdza, viņš aizgāja uz vakarniekiem. Netieku gudra, kā tas varēja notikt.

Aļohina bēdīgi pašūpoja galvu.

— Bet kāpēc jūs par viņu interesējaties? Protams, ja tas nav noslēpums. Pa ausu galam esmu dzirdējusi, ka viņam klājas labi, pat par kaut kādu priekšnieku kļuvis. Jeb vai atkal ko savārījis?

— Nē jel. Vienkārši izmeklēšanas gaitā pārbaudām veselu virkni cilvēku. To skaitā arī Zolotovu.

— Tas ir jauki. Citādi es jau nodomāju... Tagad viņš, zināms, ir pavisam cits cilvēks. Zēnā bija daudz laba. Gadiem ejot, labajam vajadzēja vairoties. Bet sliktajam — iet mazumā. Tā taču ir?

«Kā tad!» es nodomāju.

Marija Petrovna kļuva manāmi jautrāka.

— Vienu laiku Vaļera bija skolas lepnums. Sportists! Goda rakstus saņēma!

— Sportists? — Es biju patiesi izbrīnījies. — Gluži vai neticami! Ar kādu sporta veidu viņš nodarbojās?

— Ar pieccīņu. Trenējās pie Grigorjeva. Starp citu, arī viņš ir mans skolnieks. Un jāteic, — viņa pazemināja balsi, — mācībās nekāds spīdeklis nebija un arī disciplīnu pārkāpa. — Aļohinas seja atkal apmācās. — Pārkāpa, pārkāpa. Turklāt diezgan stingri. Turpretī tagad — nopelniem bagāts treneris, pilsētā pazīstams cilvēks. — Viņa it kā ieklausījās savās domās. — Kopš pirmās klases mēs bērniem mācām: sekmes mācībās un teicama uzvedība ir veiksmīgas nākotnes ķīla. Taču dzīvē visādi notiek.

Marija Petrovna gaidīja atbildi, bija jūtams, ka viņai gribas parunāties.

Taču man bija maz laika, tāpēc, ar pāris frāzēm nobeidzis sarunu, es atvadījos.

— Vai ar Fainu Borisovnu jūs neesat runājis? — Aļo-hina jau uz sliekšņa iejautājās. Viņa audzināja Vaļeras klasi, un mums par zēnu bija atšķirīgi viedokļi. Stipri atšķirīgi. — Vecītes seja kļuva gaiša. — Labi, ka dzīve parādīja, kurai no mums bijusi taisnība!

Es Fainu Borisovnu iztēlojos līdzīgu Marijai Petrov-nai, taču izrādījās, ka viņa ir trausla gaišmate, pēc izskata jaunāka par saviem trīsdesmit astoņiem gadiem.

— Zināt, lai gan pedagogam ir kauns tādā lietā atzīties, es pret Zolotovu jutu nepatiku...

Rietošā saule, sastingusi iepretī plašajam ķīmijas kabineta logam, zeltīja skolotājas vieglos matus, atspīdēja medikamentu skapīša stikla durtiņās, atstarojās neskaitāmās burciņās, flakonos ar nodeldētiem korķiem, garās mēģeņu rindās, spoži zaķīši lēkāja pa smalkās sejas stingrajiem vaibstiem.

Viņa samiedza acis un līdz pusei aizvilka aizkarus.

— Viņš nebija tāds kā citi bērni. Pārāk liels aprēķinātājs saviem gadiem, ļoti augstās domās par sevi, kaut gan bija absolūta viduvējība. Un vēl — viņā jautās kaut kas draudīgs, kaut arī dziļi slēpts. Nav, nav un pēkšņi parādās. Klasesbiedri to juta, neviens negribēja ar viņu draudzēties.

Pa durvīm pabāza galvu spēcīgs vīrietis sporta tērpā ar hronometru kaklā.

— Esam beiguši. Nomazgāšos dušā, un mēs varam iet.

— Vīrs pasniedz fizkultūru, — Faina Borisovna paskaidroja, sākdama rīkoties uz iešanu.

— Vai tad Voronovs nebija viņa draugs? — es iejautājos.

— Voronovs? — skolotāja brīnījās. — Voronovs bija aizņēmies no Zolotova naudu, neatceros vairs, kādam nolūkam, un veselu mēnesi viņam vajadzēja nest Zolotova portfeli un visiem stāstīt, cik jautri viņi pavada laiku. Ja to sauc par draudzību... Visā visumā Zolotovam bija dīvains paziņu loks. Piemēram, Hohlova, mūsu bijusī audzēkne, ne visai priekšzīmīgas uzvedības meiča. Maigi izsakoties! — Faina Borisovna ieturēja izteiksmīgu pauzi. — Bet pēc izslēgšanas pamanīju viņu uz ielas acīm redzami krimināla elementa sabiedrībā! Pat pārgāju uz otru ielas pusi... — Viņa piecēlās. — Tā ka nekas negaidīts man šī afēra nebija. Lai gan daudzi brīnījās. Divkosība, tāpat kā citas līdzīgas rakstura īpašības, ar gadiem nepazūd, drīzāk gan pieaug. Ja par kaut ko var brīnīties, tad tikai par to, ka viņš nenokļuva cietumā, uzpeldēja un, manuprāt, gluži labi ir iekārtojies šajā pasaulē. Katrā gadījumā pirms vairākiem mēnešiem redzēju viņu «Lotosā» — neizskatījās, ka dzīve viņu pārāk nomāktu.

ZIRNEKĻA TĪKLS

Faina Borisovna kļūdījās. Četrus mēnešus pirms izskriešanas panikā no prokuratūras Valērijs Zolotovs, sēdēdams kafejnīcas «Lotoss» vaļējā terasē, drūmi rezumēja divdesmit deviņus savas dzīves gadus.

Laiks pieturējās jauks, kaltējošā svelme vēl nebija iestājusies, saule spīdēja maigi un glāstoši. Glāzē burbuļoja pussaldais šampanietis, savu kārtu gaidīja maza ka-rafīte ar konjaku, taču garastāvoklis bija draņķīgs.

Nomācošās pārdomas nedeva miera kopš brīža, kad viņš nopakaļus ejošu gājēju noturēja par Šaha sūtītu cilvēku. Kāpēc galvā pēkšņi bija iešāvusies tāda doma?

Velns viņu zina! Cilvēks bija paskatījies kaut kā neparasti — cieši, ar aizdomām... Drūma seja, nodriskāts apģērbs. Pupu mizas! Viņš bija noraustījies bez iemesla, un tas nomāca vairāk par visu. Kā pēdīgais nelga!

Starp citu, ja skatījās patiesībai acīs, viņš tāds arī bija. Lai gan ne visiem. Ediks, Taņa, Mērija, Lellīte — tie iet viņa pavadā. Ir arī tādi plukatas, kas uzskata viņu par dižāko bosu. Bet ko tas līdz? Viņš pats zina, kā viss ir patiesībā.

Zolotovs iemalkoja šampanieti, iemeta mutē šokolādes kvadrātiņu, ar karotīti pamaisīja kūstošo saldējumu. Mānīt apkārtējos ir daudz vieglāk nekā pašam sevi. Viņš veiksmīgi tēlo dzīves saimnieku, bet īstenībā ir apstākļu vergs, atkarīgs no Fortūnas kaprīzēm, citu cilvēku gribas un iedomām. Viņam ir pakalpiņi, taču pats viņš pilda tās pašas funkcijas cilvēkiem, kuri atrodas maķenīt augstāk par viņu. Tā dēļ varētu nesatraukties — tāds ir dzīves likums: vienam tu esi autoritāte, citam — roklaiža. Bet ja atrodies uz paša zemākā pakāpiena...

Uz kāpnēm parādījās Veršikova. Piegulošas zaļa velūra bikses, spilgts apspīlēts krekliņš. Prīmā skuķis... Žēl atdot. Ja nu vienīgi lietas labā.

Pienākusi pie galda, viņa laiski pamāja ar roku.

— Sveikiņi!

— Kavē, Mērij!

— Ko lai dara? Es vienmēr kavēju. Būtu laiks pierast.

Veršikova apsēdās pretī, atlaidās pret krēsla atzveltni un, pārlikusi vienu kāju pār otru, jautājoši uzlūkoja Zolotovu.

— Kāpēc aicināji?

— Sailgojos.

Viņš tievā strūkliņā salēja konjaku glāzītēs un pacēla savējo.

— Par veiksmi un labklājību!

Viņi iedzēra.

— Ko tev īsti vajag?

— Kāpēc uzreiz «vajag»? Teicu, ka sailgojos.

— Es tavu ilgošanos zinu. Nevajag man miglu pūst acīs. Plāj vaļā, kāpēc sauci!

— Šampanieti!

Zolotovs piepildīja glāzes.

— Iedzersim par to, lai satiktos dvēseles aicinājuma dēļ, nevis darījumu spiesti!

— Tu gan šodien dziedi lakstīgalas mēlē... — Verši-kova malkoja šampanieti, uzkoda šokolādi, taču nenolaida piemiegtās acis no sarunas biedra. — Droši vien gribi iepīt kādā neģēlībā.

— Man nepatīk tavs noskaņojums, skaistulīt. — Zo-lotova skatiens kļuva stiklains. — Arī tavs tonis nepatīk. Vai esi apprecējusies ar OBHSS priekšnieku? Nē? Kālab tad tā sasparojusies?

Viņš iedzēra vēl konjaku.

— Būtu jel kaunējusies! Pēc visa, ko esmu tavā labā darījis...

— Izmantojis arī mani tiki ne pa jokam!

— Nepārspīlē. Es rūpējos par tevi, rau, līgavaini esmu piemeklējis...

— Līgavaini? — Viņa ļauni iesmējās. — Atkal gribi kāda gultā iestumt? Tā jau es domāju!

— Aita tu biji un aita esi palikusi. Pāķene kas pāķe-ne! Pirmkārt, ne pie viena gultā tevi neesmu stūmis — tu pati paliki pie Surena. Otrkārt, tev no tā gabals nenokrita. Treškārt, pašlaik runa ir par īstu līgavaini. — Zolotovs izlēja atlikušo konjaku. — Tā ka klausies uzmanīgi. — Viņš apturēja garām skrienošu oficianti. — Veriņ, atnes paciņu cigarešu un sarēķini mums.

Dzēriens iedarbojās: izzuda iekšējais nemiers, piemirsās senās bailes. Smadzenēs atkal rosījās desmitiem jau-

nu ideju, kuras vijās cita caur citu, veidodamas sarežģītas kombinācijas.

— Ir kāds puisis, mans sens paziņa, jūrnieks. Nedzērājs, viegli iemīlas. Brauc ārzemju reisos, būsi allaž ģērbta pēc pēdējās modes. Un, kamēr šis kuģo, vari sevi īpaši neierobežot. Vai apjēdz? Tas ir tas, kas vajadzīgs. Tikai ir viens āķis — viņš cieš nelaimīgas mīlestības dēļ. Salauzta sirds, pārdzīvojumi un tamlīdzīgi. Iepaticies viņam, sagrozi galvu, tad viss pāries.

— Man taču tā kā būtu līgavainis! Vai tad tu nezini?

— Zaldātiņš? Viņam vēl veselu mūžību jādien, turklāt — kāda no viņa jēga? Viņš tavus stiķus un niķus necietīs, nāksies dzīvot no algas. Bet tu esi radusi pie citas dzīves, pie citas naudas... Vai tā nav?

Vērši ko va klusēja.

— Saproti pati, ar varu piespiest es tevi netaisos — tā ir tava darīšana. Tomēr paskatīties jau vari. Puisis ir izskatīgs. — Zolotovs aizsmēķēja. — Dzer laukā. Pēc pusstundas man ar viņu ir tikšanās — iepazīstināšu. Paēdīsim kopīgi pusdienas, un tad jau redzēs. Man tur nekāda labuma nav.

Viņi nokāpa lejā, gāja pa ēnaino parku garām šūpolēm, autodromam un citām atrakcijām, pasēdēja prāvā dīķa malā, kur peldēja divi pāri baltu gulbju, tad izgāja centrālajā laukumā ar strūklaku.

— Rekur viņš ir.

Līdzās saules pulkstenim, iepletis kājas un sakrustojis rokas uz muguras, no papēžiem uz pirkstgaliem šūpojās plecīgs, drukns puisis.

— Sveiks, draudziņ! — Zolotovs, plati smaidīdams, viņu uzrunāja. — Iepazīsties, Marina.

— Fjodors.

Delna bija sausa un karsta.

— Tad nu tā — tuvojas pusdienlaiks, — Zolotovs nobēra. — Ir ienācis priekšlikums, ņemot to vērā, doties uz «Sargtorni». Kurš ir par? Pretī? Atturas! Pieņemts vienbalsīgi. Uz priekšu, taures sauc!

Uz ielas Zolotovs mēģināja apturēt bez izņēmuma visu, kas kustējās, sākot no zaparožeciem un beidzot ar milzu ikarusiem.

— Neāksties, Vaļera, — Fjodors paraustīja viņu aiz piedurknes. — Aiz stūra ir takšu pietura.

— Nesatraucies, viss būs štokos, — Zolotovs lielmanīgi attrauca. — Brauksim ar komfortu, kā karaļi!

Viņi brauca baltā furgonā, kam uz sāniem dižojās uzraksts «Dezinfekcijas dienests», bet iekšpusē acis vai ārā koda neciešama karbola smaka.

«Kaut velns parautu to stulbeni!» nodomāja Veršiko-va, turpretī Fjodors savu viedokli pauda vārdos:

— To tu vareni izdomāji, vēmiens uz galvošanu! Man ēst vairs nemaz negribas.

— Muļķības. Tūdaļ izkāpsim, paiesimies pa svaigu gaisu, apetīte uzreiz būs klāt, — Zolotovs mierināja. — Šef, apturi pie tilta!

No šejienes līdz «Sargtornim» bija kādi astoņsimt metri.

— Nekas, piedzīvojumi ir vajadzīgi, — Zolotovs mundri čaloja. — Palūkojieties apkārt, kāds skaistums! Kā citādi mēs dabūtu to redzēt! Tiesa gan, Fedja ne tāduš vien skatus ir redzējis, apceļodams plašo pasauli! Pastāsti mums kaut ko!

— Negribas, — Petrenko gurdeni atbildēja. — Nav noskaņojuma.

— To var labot! Tūlīt iešausim pa divsimt gramiem šņabīša pie zivju zupiņas, pēc tam vēl pie grillēta cāļa, un dzīve uzreiz rādīsies priecīgākās krāsās.

Fjodors drūmi pasmīkņāja.

— Ja tā būtu! Iedzer, pastaigā — un esi laimīgs... Tad gan būtu labi — nekādu problēmu.

— Tās nemaz nav jārada. Vai tev nešķiet, ka lielākā daļa problēmu ir mūsu pašu pūliņu rezultāts? Apkārtējā pasaule jāuztver vienkāršāk. Citādi, rau, kas sanāk, — pēc kaut kā tiecamies, izdomājam sev ideālus, rīkojamies, kā vajag, kā ir pareizi, sabiedrības intereses stādām augstāk par personiskajām... Riņķojam, skrienam un pēkšņi — bāc! Infarkts! Vai autokatastrofa! Vai duncis ribās, dzērumā kaujoties!

Mēs dzīvojam tā, it kā mums būtu rezervē otra dzīve — sev, savam priekam, dzīve, kurā viss būs labi, mierīgi un skaisti. Taču īstenībā tādas nav. Tāpēc vajag dzīvot tā, lai katra diena nestu prieku. Nekreņķējies, Fedja, «viss aizvējos kā ābeļziedu sniegs»!

Priekšā parādījās no lunkanām kārklu klūgām pīts žogs, aiz tā — vairākas māla būdas ar niedru jumtiem un no baļķiem cirsts augsts sargtornis.

— Klāt esam! Varbūt tagad kļūsit maķenīt jautrāki. Pastaigājiet brīdi, bet es iešu pasūtīt galdiņu.

Restorāna teritorijas noformējumā bija acīm redzams stilu sajaukums. Līdzās kazaku būdiņām — no lieliem akmens bluķiem slieta šašliku pārdotava, aiz tās — koka akas grodi ar visu kāsi pāri tiem, netālu — par vējdzirnavām nomaskēts ūdenssūkņa tornis. Asfaltēti celiņi, eiropeiskas puķu dobes.

— Uzkāpsim tornī!

Ideja Veršikovai iešāvās prātā pēkšņi un, kā aizvien, tūdaļ arī tika īstenota. Nenogaidījusi atbildi, viņa ātri skrēja augšup pa stāvajām koka kāpnēm. Pirmais skatu laukumiņš, otrais... Trešajā Fjodors viņu panāca.

— Rāpsimies augstāk?

Tālāk kāpņu nebija, tikt augšā varēja pa vertikālu plakanu baļķi ar iecirstām iedobēm un pusmetra attālumā pienaglotiem dēļiem.

— Protams, esmu ģērbusies biksēs!

Tverdamās ar rokām pie dēļiem, viņa veikli rāpās pa improvizētajiem pakāpieniem, un viņai patika, ka pa pēdām sekoja cilvēks, kurš vajadzības gadījumā bija gatavs uztvert. Izspraukusies pa šauro lūku, viņa nonāca mazītiņā trīsstūrainā laukumiņā ar rupji apdarinātām margām.

— Uzmanīgi, neieraujiet rokās skabargu, — Fjodors brīdināja. — Vai bail nav?

Vēja brāzmās tornis manāmi šūpojās, zeme bija tālu lejā, bet platās spraugas starp nevīžīgi tēstajiem dēļiem vedināja uz domām par visas celtnes nedrošumu.

— Nē, mēs ar Valēriju mazliet iedzērām, tas piešķir drosmi. Un jums? Jūs jau gan esat pieradis kāpaļāt pa mastiem!

Fjodors neatbildēja, skatījās apkārt. Pa labi un pa kreisi, slīgdamas zaļumos, cita citai klāt spiedās neskaitāmas atpūtas bāzes, stiepdamās vairākus kilometrus gar krastu. Priekšā upe sadalījās, ietverdama kokiem un meldriem blīvi apaugušu salu, augstajā labajā krastā pletās pilsēta — veci, nojaukšanai paredzēti kvartāli: pri-vātmājiņas, nebeidzami žogi, dārzi, miemājas lauciņi. Aiz tiem — meža strēmele, bet tālāk, līdz pašam horizontam — kaila stepe...

— Kāpēc esat tik bēdīgs?

Viņš, klusu ciezdams, paraustīja plecus.

«Noslēgts,» Veršikova pie sevis nosprieda.

— Pastāstiet kaut ko! Kaut vai jaunu anekdoti!

Veršikova atklāti aplūkoja savu ceļabiedru. Spēcīgs,

pareizi sejas panti, apaļas, zaļas acis — kā lielam, vērīgam runcim. Pat pabālējušajā rūtainajā kreklā un vecajos džinsos viņš izskatījās gluži ciešami. Bet ja ietērptu uz to vislabāko... Interesanti, kāpēc viņš neatved sev lupatas? Vai tiešām visu līdz pēdējam pārdod spekulantiem? Diezin vai, neizskatās. Varbūt Zelts šoreiz nemuld un patiešām atvedis normālu brūtgānu? Zaldātiņš potenciālā vīra lomā šķiet gaužām nepievilcīgs, tur nu Va-ļeram taisnība. Viņa to ir gandrīz vai aizmirsusi — kas tikai viss nav noticis pa šiem gadiem, bet viņš ir tālu, kroņa šinelītī... Sarakste notika drīzāk pēc inerces, un rezervē arī kāds ir jātur.

— Vai gribat košļeni?

Fjodors pastiepa Marinai spilgtu paciņu. Viņa pamāja un cītīgi sāka darbināt žokļus.

— Vīrs pārnāk mājās, bet pie sievas ciemojas mīļākais. Viņa šim: «Lec laukā pa logu!» — «Mēs taču atrodamies astotajā stāvā...» — «Ja mani mīli — lec!» Viņš arī izlec...

— Zinu, — Veršikova smiedamās pārtrauca. — Viņa izliecas pa logu un kliedz: «Un tagad aizvelcies pēc iespējas tālāk!»

— Es dzirdu, ka te iet jautri!

Lūkas caurumā parādījās Zolotova galva.

— Paņemiet pretī! — Viņš sniedza šampanieša pudeli, kurai uz kakliņa bija uzmauktas trīs plastmasas glāzes, un diezgan veikli izrāpās uz laukumiņa. Trim viņiem tik tikko pietika vietas.

Zolotovs pielika delnu kā nadziņu virs uzacīm, vērīgi palūkojās apkārt un spalgā balsī iekliedzās:

— Redzu naidnieka laivas! Trauksme! Vietās stāt! Uguni! — Nopaukšķēja atkorķētā pudele. — Par veiksmīgu kaujas norisi!

Saburzīto glāzi viņš nometa zemē.

— Un tagad — visi lejā!

Restorāna zāle bija pustukša, taču Zolotovs stūrēja uz galdiņu, pie kura sēdēja melnīgsnējs kalsns cilvēks baltā džinsa uzvalkā.

— Iepazīstieties, mans paziņa, viesis mūsu valstī, Ha-mids. Viņš nejauši te gadījās, un es uzaicināju piebiedroties mums.

«Ir gan viltnieks,» Veršikova nodomāja. «Noteikti kaut ko perina.» Viņa sen vairs neticēja nejaušībām.

— Iedzersim par tautu draudzību un sadarbību!

Zolotovs veikli salēja degvīnu, tad, lai nezaudētu tempu, uzsauca vēl divus tostus, pastāstīja dažas anekdotes. Gaisotne kļuva nepiespiesta, raisījās kopēja saruna. Ha-mids runāja gandrīz bez akcenta, izturējās brīvi, skaļi smējās, vārdu sakot, iejutās kompānijā.

Uzkurinājis jautrību, Zolotovs atvirzījās ēnā, un, lai gan neaizmirsa piepildīt glāzes un turpināja piedalīties sarunā, iegrima pārdomās.

Pārējiem dalībniekiem mielasts bija tikai izklaide, turpretī viņam — atbildīgs un svarīgs pasākums, no kura bija atkarīga tālāko plānu īstenošana. Pirmkārt, Fjodors bija iepazinies ar Hamidu. Tagad viņi viens otru pazīst pēc izskata, kas ievērojami atvieglo tālākos sakarus. Otrkārt, Fedja, šķiet, ir uzķēries — paskat, kā vēro meiteni, bezmaz vai acīm apēd. Tad ir labi, ļoti labi.

— Kur palicis mūsu draugs Surens? — Hamids pievērsās viņam. — Sen neesmu viņu manījis.

Izdzirdot Šaha vārdu, Veršikova sarāvās.

— Viņš... e-e-e... ir aizbraucis, — Zolotovs izmocīja. — Aizbraucis atpūsties pie jūras.

— Pie Baltās, — Veršikova indīgi iesmējās. — Taču drīz būs atpakaļ. Pēc kādiem astoņiem gadiem!

Zolotovs saspringa, taču Hamids turpināja smaidīt un saprotoši māja ar galvu, atbildes absurdumu izskaidrodams ar savu valodas nianšu nezināšanu.

Ir gan idiote! Zolotovs, nemainīdams vienaldzīgo sejas izteiksmi, spēcīgi uzmina Marinai uz kājas. Tā mēdz iekrist sīkumos. Viens lieks vārds var samulsināt partneri, un ar milzīgiem pūliņiem izveidotais kanāls aizvērsies, nemaz nepaguvis pa īstam atvērties.

— Kas tev kaiš, Mašeņka? — viņš iejūtīgi painteresējās. — Apmetās slikta dūša? Iziesim svaigā gaisā...

Viņš palīdzēja Veršikovai piecelties no galda, saudzīgi turot zem elkoņa, veda uz durvīm.

— Prātu esi izkūkojusi, maita? Vai nezini, kad drīksti savas žaunas virināt? — Zolotovs runāja klusi, izvalbījis neprātīgas acis. — Tu ar savām vistas smadzenēm vari man sajaukt visas kārtis lielajā spēlē! Vai zini, kas par to mēdz būt?

— Pietiek biedēt! Esmu piekususi baidīties, man apnicis piedalīties tavās afērās, domāt par katru vārdu! Kad tu beidzot liksi mani mierā? Es vairs neko negribu, tikai atšujies!

— Neko negribi? Melo, mīļumiņ! Un austriešu ziemas zābakus? Un Kanādas kažociņu? Un dienvidslāvu veļu? Un franču kosmētiku? Iztiksi bešā? Nē, dārgā, tu jau esi samaitāta, pieradināta pie dārgām lupatām un vieglas naudas! Ja tev būs jādzīvo no algas un jāvalkā plaša patēriņa produkcija, viss — tu vairs nekas nebūsi! Tu zaudēsi savu preces vērtību, bet tā ir vienīgā tava bagātība!

Zolotovs mazliet nomierinājās un tagad tīksminājās, pātagodams Veršikovu vārdiem, kuriem viņa neko nevarēja iebilst.

— Nekādu jēdzīgu specialitāti neesi apguvusi, pat nagus ar laku zieķēt es tevi iekārtoju. Ne graša pie dvēseles nav. Arī biznesu neesi spējīga taisīt. Kas atliek? Pelnīties krogos — par kvartu naktī? Nu, gadiņu noturēsies, tad apniksi, novazāsies, cena kritīsies. Un tālāk?

Veršikova klusēja.

— Vai varbūt man nav taisnība? Tad runā, plāj vaļā savas kārtis!

— Ko tu ārdies? Ko es tādu izdarīju?

Viņas brīvais gars bija salauzts jau sen atpakaļ, viņa bija radusi piemēroties apstākļiem, turklāt labi saprata, ka, lai nu kur, bet te Zolotovam bija taisnība.

— Nav tava darīšana! Samuldēji, ko nevajag, tāpēc liec aiz auss — par paziņām, par štellēm svešu cilvēku klātbūtnē — ne skaņas! Skaidrs?

— Skaidrs...

Veršikova izšņauca degunu, skatīdamās spogulītī, pielaboja izplūdušo skropstu tušu.

— Tas labi. Nu, kāds tev šķiet līgavainis? Vai patīk?

— Tā nekas. Taču viņš uz mani nereaģē.

— Tu vienkārši tā neesi pieradusi. Lēni iedegas — ilgi deg. Iepatikusies tu viņam esi. Vēl pāris reižu satiksities, un viss būs štokos.

Kad viņi atgriezās pie galdiņa, Fjodors un Hamids tērzēja kā seni paziņas.

— Kā ir? — iejūtīgi apvaicājās Petrenko.

— Normāli. — Veršikova apsēdās līdzās, it kā nekas nebūtu noticis. — Kāpēc nedzerat? Un arī mana glāze ir tukša!

— Nu... Varbūt jums pietiek?

— Muļķības! Iedzersim par mīlestību! Vai jūs ticat mīlestībai, Fedja?

— Kā lai pasaka... reizēm ticu, bet reizēm — ne.

— Atkarībā no noskaņojuma? — Viņa valšķīgi iesmējās. — Vai no sievietes?

— Nemaz nezinu, ko lai jums atbildu.

Fjodors samulsis paraustīja auss ļipiņu.

— Kāpēc mēs joprojām esam uz «jūs»? Veicīgi sadzersim tubrālības! — Veršikova izlika uz priekšu elkonī saliektu roku ar glāzīti.

Pārvarēdams neveiklības sajūtu, Fjodors izdzēra caur savītajām rokām un saminstinājās.

— Nu! — Marina gaidoši pavērsa seju, un viņš noskūpstīja cieši sakniebtās lūpas.

«Velna skuķis!» Zolotovs nodomāja. «Veikli strādā. Man domāt, zēniņš jau ir gatavs. Tomēr jākontrolē tālākā notikumu gaita. Ja viņi pēkšņi patiešām sadomātu precēties. Tas būtu slikti. Saāķēsies kopā, un viss — zaudēti abi! To nedrīkst pieļaut. Bet tad jau manīs... Liksim lietā veco mīlestību — dienošo zaldātiņu vai izdomāsim vēl ko citu. Vai nu pirmā reize...»

Zolotovs acumirkli palūkojās uz sevi no malas. «Es taču esmu pieradis manipulēt ar cilvēkiem, virzīt viņu likteņus. Tas man pat sagādā baudu. Un gluži labi padodas. Bet kā tādu ieradumu lai vērtē no vispār pieņemtās morāles viedokļa? Nepārprotami, viennozīmīgi — esmu draņķis, atkritējs un nelietis! Vai tiešām? Es personiski neuzskatu sevi par nelieti. Tiesa, neviens nelietis neatzītu sevi par tādu. Zemapziņas barjera nosaka paškritikas robežu. Var teikt: «Ak, es neesmu gana cītīgs!» Vai: «Esmu slinks!» Ko vēl nekaunas atzīt? «Man piemīt viens grēks — patīk labi paēst (iedzert, ģērbties, zaļi padzīvot)!» Vārdu sakot — sīkumus, ar to domājot, ka vajadzības gadījumā šie netikumi ir viegli pārvarami...

Bet kurš uzdrošināsies sacīt: «Es esmu stulbs, alkatīgs, nelietīgs, gļēvs»? Kura sieviete spēs pateikt: «Es esmu izvirtusi»? Pat ne pateikt, bet nodomāt? Tādu nav! Savās acīs aizvien atrodas tūkstošiem iebilžu, izskaidrojumu, argumentu un attaisnojošu iemeslu, lai piesegtu kailo patiesību, padarītu to pievilcīgāku un mazāk apkaunojošu. Ja tomēr tas neizdodas, var atmest ar roku un netirdīt sevi, bet apkārtējiem nav grūti iepūst miglu acīs, ieregulēt smadzenes, aizbāzt muti. Un viss ir kārtībā. Cik viegli būt tīram, godīgam un kārtīgam! Reti kurš nodarbojas ar sevis šaustīšanu.

Taču es nepiederu pelēkajai masai! Tiesa, tā domā visi — katram cilvēkam ir raksturīgi vērtēt sevi augstāk par citiem. Turpretī es varu pierādīt, ka tas ir ļoti vienkārši — atzīt to, ko viduvējība nespēj: jā, ņemot vērā objektīvus kritērijus un vispār pieņemtas normas, nekā

citādi kā par nelieti mani nosaukt nevar. Tas, ka es to saprotu, arī paceļ mani pāri pūlim.

Es ne vienmēr esmu tāds bijis, un nav mana vaina, ka esmu tāds kļuvis. Realitāte nosaka apziņu. Tieši tā! Apkārtējiem bija krietni jāpapūlas, lai padarītu mani par to, kas esmu. Tā ka tagad lai neapvainojas.»

— Vaļera! Tu guli, vai? — Fjodora balss izrāva viņu no pārdomām.

— Maķenīt biju iesnaudies — uznāca gurdums. Man domāt, mēs te esam aizsēdējušies.

Kad viņi izgāja uz ielas, dzīvīgums apsīka — tas, kas viņus saistīja, bija palicis restorāna zālē. Pirmais atvadījās Hamids, tad sarosījās Veršikova, un Fjodors pieteicās viņu pavadīt.

— Laimīgi! — Zolotovs viņiem uzsmaidīja. — No Fed-jas es neatvados, vakarā piekāpšu, jāaprunājas.

Viņš soļoja uz meža pusi, un mīkstā, irdenā zeme tīkami grima zem kājām. Jauno kociņu vidū Zolotovs atgūlās zālē un, aizlicis rokas aiz galvas, pievēra acis. Gribējās baudīt bezrūpīgu un absolūtu mieru, taču domas par darījumu nemitējās rosīties smadzenēs.

Par To viņš bija sācis domāt sen atpakaļ.

Ieņemt cienījamu vietu zem saules nebija izdevies — godkārīgo plānu krahs institūtā bija aizsācis analoģisku neveiksmju virkni. Viņš joprojām mīņājās pie kāpnēm, kuru nākamie pakāpieni bija — savs telefons, savs kabinets, vairāki telefoni, dubultdurvis, selektorsakari un garš sanāksmju galds priekšā, uzgaidāmā telpa ar simpātisku sekretāri un personiskais automobilis ar padevīgu šoferi. Viss — uz priekšu!

Ikvienam cilvēkam ir savs priekšstats par panākumu ārējām izpausmēm. Zolotovs par augstākās labklājības atribūtiem uzskatīja šoferi un sekretāri, cilvēkus, kuru pienākums būtu par valsts naudu viņu apkalpot, rūpēties par viņa ērtībām, mieru, komfortu, aiztaupīt prozaiskas sadzīves rūpes un pasargāt no uzbāzīgiem apmeklētājiem.

Viņš lieliski saprata, ka spēju un talanta trūkums neļauj viņam no galda kabinetā pārlēkt uz pakāpi ar trim un četriem paralēliem telefoniem, taču tāpēc viņš nezaudēja dūšu — vai mazums pelēcīgu viduvējību svarīgi pārcilā savu hemoroidālo pakaļu no atsperīgā automobiļa sēdekļa uz mīksto krēslu un atpakaļ!

Galvenais — iemantot vajadzīgos sakarus, iekļūt noteiktās aprindās, gūt atbalstu, un viss ies kā pa diedziņu.

Neizdevās!

Vieni vairījās sakaru, nepielaizdami apburošo un jauko Valēriju Fjodoroviču lielgabala šāviena attālumā, acīmredzot nojauzdami, maitas, viņa īsto dabu...

Otri izturējās pielaidīgāk — labprāt brauca uz vasarnīcu, sautējās pirtiņā, par brīvu tempa šņabi, plēsa jokus, tikai viena nelaime — jo vairāk izplūdušie tauku blāķi satuvinājās ar pakalpīgo mājastēvu, jo drīzāk viņus piemeklēja ļauns liktenis — Kuzmiču ar troksni atlaida, Fedotiču ietupināja, bet Isaikins vispār aizgāja pie dieviem ar infarktu.

Kā lāsts būtu uzsūtīts! Taču nauda ir vajadzīga — cienāšanai aiziet prāvas summas, bet algas dažkārt pat taksim nepietiek.

Pārvarēdams bailes, sāka rosīties. Kādi nekādi kanāli bija, pirka deficītu un caur saviem cilvēkiem pārdeva. Pūles lielas, bet jēgas maz — ar daudziem nācās dalīties. Un tad vēl Mērija, muļķe, iekrita, juta sviluma smaku — nē, prastās spēlītes bija jāizbeidz.

Lūkoja darboties uz savu roku — iestājeksāmenu laikā ar starpnieku palīdzību sameklēja veiklus zeļļus, kas tīkoja apiet konkursu, nospēlēja nelielu izrādi pilsētas izpildkomitejas vestibilā, piekasīgi izskatīja doku-

mentus, īpašu vērību piegriezdams atestātam un stāžam. Runāja zīmīgi, sak, mēģināšu, taču neko nesolu un iepriekš neko nelūdzu, nē, nē, nekādu avansu! Ja izdosies, tad...

Vienu reizi varbūtības teorija nostrādāja viņa labā un aizkustinātais sencis atstiepa smagu aploksni, taču pēc tam sāka birt neveiksmes — abiturienti krita cauri, bet, kad viens tomēr tika iekšā, tētiņš «aizmirsa» izpildīt savu saistību daļu.

Uz personisko automašīnu un laipnu sekretāri joprojām nebija ko cerēt, un pamazām izkristalizējās doma — kāda velna pēc? Bijusi tik nauda, tad varētu dzīvot ne sliktāk. Bet naudas vajadzēja daudz...

Viņš bezmaz vai iemīlējās Valentīnā Stepanovnā, «Jaunatnes» viesnīcu kompleksa administratorē, ar kuru nodzīvoja gandrīz divus gadus. Viņa bija septiņpadsmit gadu vecāka un svēra ap deviņdesmit kilogramu, dāvināja svētkos dārgas dāvanas un deva naudu tēriņiem -simtu, pusotra mēnesī.

Reiz «Jaunatnes» luksusa numurā, saguris no īpaši sena konjaka un cepta cāļa, viņš piedāvāja viņai saiet kopā pa īstam.

— Sarakstīties, vai? — neizprotami smaidīdama, vaicāja Valentīna Stepanovna, sakārtodama uz apaļīgajiem pleciem spilgtu zīda rītakleitu.

— Nūja. — Arī Zolotovs pasmaidīja un iztukšoja kārtējo glāzīti.

— Tev vēl par maz, ko? — Viņa iebadīja ar pirkstu japāņu pulkstenim uz galda, kurpēm zem krēsla, ādas žaketei uz krēsla atzveltnes. — Gribi izspiest mani kā citronu? Nekā nebija, mīļumiņ!

Valentīna Stepanovna atņēma pudeli un demonstratīvi izgāza atlikušo konjaku izlietnē. Drīz vien viņa to patrieca.

«Nobijās,» Zolotovs saprata, tomēr neapvainojās. Katram ir savs funktieris. Kā lai zina, kas otram prātā?

Pats smieklīgākais, ka viņa nobijās gluži veltīgi, — piedāvājot laulības, viņš nebūt nedzinās pēc materiāliem labumiem, vismaz tieši nebija izvirzījis mērķi pievākt draudzenes bagātības. Viņš patiesi jutās apburts. Daudzos zelta zobus, dārglietas, satriecošo garderobi — plik-ādas kažoku vien trīs gabali! — Zolotovs uztvēra kā fizisku daiļumu, viņam pat aizrāvās elpa, kad viņš domās iztēlojās krāšņu sievieti, manekeni vai kinozvaigzni, steidzamies uz tikšanos ar viņu.

Ja smagnējā, ar aizdusu un progresējošu plakano pēdu sirgstošā Valentīna Stepanovna būtu nojautusi, kādu iespaidu atstāj uz jauniņo partneri, iespējams, viņu dzīves būtu krasi mainījušās. Taču viesnīcas administratore nespēja nodoties ilūzijām, gluži otrādi — bija ārkārtīgi praktiska, racionāla un aizdomu pilna.

Zolotova atmiņā viņa tā arī palika sievietes ideāls, tiesa, atminējās viņš to aizvien vienā un tajā pašā — ziemas variantā: pelēki zābaki bez papēža, pelēks plikādas kažoks ar pūkainu apkakli, kas aizsedz sejas apakšdaļu, brilles tonētiem stikliem skaistā, modernā rāmī un balta nercādas cepure.

Maročņikovu un Veršikovu, lai kā viņas nopūlētos, ar viņu nevarēja pat salīdzināt. Reiz atklātības brīdī pastāstīja Galkai, bet šī, aita, bezmaz vai pie rīkles pieķērās... Sak, tev galvenais ir zelta kroņi uz sapuvušiem zobiem un nauda. Tev nepietiek ar to, kas ir? Tu jau no galvas līdz papēžiem esi piebāzts ar skanošo.

Zolotovs apmierināti pasmaidīja, patrinās vēsajā zālē, apvēlās uz sāniem, iekārtojās ērtāk, cik nu tas uz cietas zemes bija iespējams.

Pūst miglu acīs un radīt vēlamo iespaidu viņš prata! Reiz, būdams bez kapeikas, aizņēmās no papuča divsimt rubļus, samainīja divās brūnās naudaszīmēs, ielika starp tām deviņdesmit astoņas tāda paša lieluma žurnālu papīra lapiņas, aplīmēja ar bankā no urnas izķeksētu tam speciāli domātu papīra lenti, iznāca stingra un iespaidīga «lelle», ne ko pielikt, ne atņemt — īsta simtnieku paciņa!

Pēc tam staigāja rūpju nomāktu vaigu, draugiem skaidroja, ka esot padomā nopietna štelle, it kā nejauši pārlika no vienas kabatas otrā biezo, brūno sainīti bankas iepakojumā, sūrojās, ka nav brīvas naudas, nav par ko izklaidēties... Un sastapa pilnīgu sapratni — uz krogiem viņu veda, cienāja, izklaidēja un pēcāk cits citam stāstīja, ka Zolotovs žēlojas par nabadzību ar desmit tūkstošiem kabatā, gatavā haizivs!

Taču īstenībā — ne naudas, ne īsta darījuma, tikai sīkas štellītes. Tomēr baumas darīja savu, kad gadījums un pakalpīgs starpnieks saveda Zolotovu kopā ar Sure-nu Sahnazarovu. Tas daudznozīmīgi smīnēja: dzirdēju, dzirdēju, esi gan tu piesardzīgs zellis — runas par tevi klīst, bet redzējis neviens nav! Kas ir tavi partneri, draudziņ?

Viņš, muļķītis, nemanīja izsmieklu, savēcināja spārnus, lika lietā visu savu pašapziņu. Miglaini ieminējās par starprepubliku kanāliem, pārdeva Šaham vienu no četrām monētām, kuras palaikam kādam rādīja savas bagātības apliecinājumam, — sak, steidzami vajadzīga skaidra nauda.

Ar tādām bērnišķīgām izdarībām cerēja piemānīt vecu vilku!

Tas izlikās, ka notic, un pats izmeta makšķeri: «Gaidu sūtījumu no atradnēm — smiltis, akmeņi, varu tev arī izkārtot daļu. Tava paja — pieci stabi, pēc mēneša dabūsi atpakaļ divtik!»

Kurš atteiktos?

Bet viņš pūta vaigos, rauca pieri: «Kurjers iekrita, nauda pagalam, pašlaik nevaru...»

Surens saprotoši māja ar galvu. Inteliģents, lietišķs cilvēks. Tikpat pieklājīgs kā Kalerija Eduardovna, tikai ar viņu Zolotovs sarunājās mazā, pēc ziepēm smaržojošā palīgtelpā, turpretī ar Šahu — lepnā juvelieru veikala «Alma» zelta uzpirkšanas punktā. Arī izskats Šaham bija impozantāks — zilgani balts uzsvārcis, bieza lēca zem koši melnās uzacs, vēsi korekts tonis, runājot ar zelta pārdevējiem, pavisam citāds attiecībā pret viņu, cienījamo Valēriju Fjodoroviču.

«Iekrita?» līdzjūtīgi pārprasīja, paklakšķināja mēli. «Vai sen? Ai, cik nepatīkami! Tālu no šejienes? Žēl kurjera... Kas viņš tāds, vai es nepazīstu? Un pie kā gāja?»

Labvēlīga ieinteresētība ir obligāta augstākās sabiedrības sarunu sastāvdaļa.

Taču, kad ceļā uz vasarnīcu Šahs nogriezās no ierastās taciņas un veda uz mežu, itin kā lai pasauļotos pie tālīnā ezera, Zolotovs piepeši sajuta dīvainu nemieru. Pēkšņi vairs nebija ierasto veikala sienu, nomierinoši baltā uzsvārča, respektablās lēcas, kas atgādināja monokli, un priekšā redzamais Šahs ar savu kluso zvēra gaitu un nesaprotamo, biedējošo tiekšanos pašā biezoknī, kur nekāda ezera nebija, vairs nelīdzinājās godprātīgam darījumu partnerim — svešs cilvēks, kura veidols atsauca atmiņā kaut ko senu, aizmirstu, nepatīkamu.

Pamazītēm radās priekšnojauta — ja šis mazliet neveiklais, toties spēcīgais un ātrais svešinieks pagriezīsies, viņa seja būs gluži citāda — sveša un briesmīga. Zolotovs atgainīja muļķīgo iedomu, taču ar katru soli tā nemaz vairs tik muļķīga nešķita.

Priekšā ejošais apsēdās uz nogāzta koka biezi apaugušas kraujas pašā malā, ar pazīstamu kustību pielipināja apakšējai lūpai cigareti, un Zolotovam kā duncis iedūrās sirdī: Jermolajs! Stūraini lauztā muguras un plecu līnija, nicīgi pieliektā galva, maniere nevērīgi iemest cigareti mutes kaktiņā.

Arī krauja šķita pazīstama, it kā caur biezajiem krūmiem pavīdētu no stieplēm savītu pussatrunējušu papīra vainagu kaudze, sēru lente ar izplūdušiem, dzelteniem burtiem un robustās zaļa celuloīda lapiņas.

Kad baisais svešinieks pagriezās, Zolotovs tik tikko neiekliedzās, bet spazmas aizžņaudza rīkli — protams, ne jau Jermolajs sēdēja līdzās savai beidzamajai mājvietai, tas bija Surens, tikai pavisam cits — briesmīgs, ar Jermolaja nelāgo smīniņu sejā un smagu pistoli nervozi trīsošajā rokā.

Pat tagad atceroties, Zolotovs sajuta aukstumu sirds apvidū, bet toreiz...

Rokas un kājas notirpa, valoda pazuda, visas domas izlidoja no galvas, atskaitot vienu: «Tas nevar notikt, tikai ne ar mani!»

— Ko tad 'tu, Vaļera, iedomājies — gribi tikt pie naudas un neko nedarīt? — Surens pārmetoši jautāja. — Par miglas pūšanu naudu nedabū, vienīgi bedrē var nokļūt.

Viņš pameta ar galvu uz kraujas pusi, noklikšķināja pistoli, pielika cigareti pie izlēkušās liesmiņas un aizsmēķēja.

— Ja tu uzdodies par to, kas patiesībā neesi, tas nozīmē, ka esi uzsūtīts, — Surens prātīgi turpināja. — Bet, ja tā, tad nav ko runāt, nav ko spriedelēt. Vai par to netiki padomājis?

Zolotovs, mehāniski sekodams apstiprinošajam tonim, pamāja, taču acumirklī attapās un drudžaini sāka purināties noliedzot.

— Piesēdi, — Surens uzaicināja. — Kam tu tik bāls? Nobijies, vai?

Zolotovs noprata, ka galēt nost viņu netaisās. Tomēr Šaha mierīgais tonis nevarēja maldināt. Ne velti sarunai bija izraudzīta nomaļa vieta līdzās kraujai, kas atgādināja kapu; tā nebija nejaušība, ka graciozais apzeltītais ronsons bija nomainīts pret kaujas pistoli, pārtaisītu par šķiltavām, skaidri liekot noprast, ka atradīsies arī ne-pārtaisīta.

Šahs gribēja likt viņam sajust, ar ko ir darīšana.

Un viņš to sajuta.

— Bet es tomēr izspriedu, — Šahs palielījās. — Priekš uzsūtīta tu strādā pārāk prasti un nemākulīgi, tātad esi vienkārši dumjš, alkatīgs jeliņš. Tu neapvainojies? — it kā apķerdamies viņš pārtrauca pats sevi. — Pareizi vien ir. Labāk dzīvam klausīties nepatīkamu patiesību nekā beigtam skaistas uzslavas.

Zolotovs nogāzās zemē turpat, kur bija stāvējis.

— Tu sapņo nogrābt krietnu piķi, bet riskēt negribi. Tā nemēdz notikt. Bet, ka tu esi admirāļa mazdēls un tev ir šādi tādi sakari, — tas ir labi. Arī izskats solīds. Ja mani klausīsi, bešā nepaliksi.

Un patiesi viņš atmeta pa sīkumam — no divdesmit pieciem rubļiem līdz pussimtam — par vienu un to pašu izrādi, ko nospēlēt nenācās grūti: noteiktā laikā Zolotovs svarīgi iznāca pa izpildkomitejas augstajām durvīm, nokāpa pa kāpnēm pie Surena, kuram līdzās godbijīgi no vienas kājas uz otru mīņājās kāds lūdzējs, un kundziskā tonī atkārtoja vienu un to pašu frāzi: «Izdarīju visu iespējamo. Ja negadīsies kas neparedzēts, jautājums tiks atrisināts visdrīzākajā laikā.» Un pagāja garām pie laikus nolīgtas baltas vai melnas volgas, kurā uz Šaha rēķina aizbrauca savās darīšanās.

Vienu reizi gan viņam nācās nospēlēt atbildīgāku lomu — Šahs bija dabūjis novadniekam, attāla radinieka tuvam draugam, jaunu automašīnu, izkārtojis pa saviem

tumšajiem kanāliem, taču autoritātes labad gribēja, lai darījums izskatās likumīgs. Zolotovs satikās ar viņiem vestibilā, paspieda miklu roku resnvēderam ar smailām bultiņu ūsām kā ļaundariem šausmu filmās, padeva divus pirkstus Surenam, kurš dedzīgi nodeklamēja: «Dārgais, es nekad tev neko neesmu lūdzis, bet tagad lūdzu — izlīdzi manam brālim! Fondu nav, limits izsmelts, iedod priekšsēdētājam parakstīt vēstuli. Izņēmuma kārtā!»

Resnvēders vērtējoši nopētīja Zolotovu un pieklājīgi māja ar galvu.

Zolotovs paņēma solīdu, uz firmas blankas rakstītu vēstuli, šauboties nogrozīja galvu: «Nezinu, visi norīkojumi ir izsniegti... Taču jūsu dēļ pacentīšos. Varbūt izdosies uz nākamā gada rēķina...» Iegāja uzgaidāmajā telpā, pacienāja ar šokolādi pazīstamu sekretāri, papļāpāja ar viņu kādas desmit minūtes, uzaicināja aiziet kādreiz kopā uz kino un gāja laukā, pa ceļam salūkodams otru vēstuli ar atbalstošu vīzu un sarežģītu parakstu.

Resnvēders sajūsmā kratīja viņa roku un savā valodā kaut ko vaicāja Surenam, kurš vēlīgi pasmaidīja: «Nekādā gadījumā, tas ir no tīras sirds, vienkārši mēs ar Valēriju Fjodoroviču esam labi draugi!» Bet vakarā neno-skopojās un izsniedza simtnieku.

Zolotovam patika izspēlēt visādus kumēdiņus, un ari Šahs bija sajūsmā par viņa aktiera dotībām.

— Ar tevi ir viegli šmaukties. — Viņš atieza spēcīgus, baltus zobus. — Piemēram, pārdot atrastus briljantus. Vai zini šo paņēmienu?

Un sīki pastāstīja, kā pārī strādājoši blēži pamatīgi aptīra lētticīgus ļautiņus. Zolotovs nepatikā purināja galvu un nicīgi vaibstījās.

— Ko šķobies? Visi ir vienādi! — Šahs aizsvilās. — Katrs dara, ko prot.

Zolotovs nebija ar mieru — bizness ir viens, turpretī krimināli sodāmas darbības — gluži kas cits. Kad Šah-nazarovs pastāstīja par pazīstamu darboni Semjonu Fe-dotoviču ar iesauku Pulkvedis, kurš brīvi operēja ar summām, kādas viņam, Surenam, ne sapņos nav rādījušās, Zolotovs klausījās kā apburts un no sirds sliecās atbalstīt sarunas biedru. Taču, kad cauri blēža pieklājīgajai ārienei samanīja Jermolaja fizionomiju, Zolotovam apmetās baisi, viņš atcerējās mežu, kapam līdzīgo krauju, pistoli un sāka nožēlot, ka vispār sapinies ar šo cilvēku.

Viss beidzās gluži negaidīti. Šahs sagaidīja viņu no rīta pie darba, ieveda caurstaigājamā pagalmā un iegrūda diplomātā nelielu, toties smagu saini, ievīstītu avīžpapīrā.

— Lai pāris dienu pastāv pie tevis. Ja... — Melnīgsnējā seja izskatījās pelēka, balss skanēja saspringti. — Lai pagaidām paglabājas pie tevis, kā krājkasē, līdz pieprasījumam... Nevienam neizmuldies. Atdosi man vai cilvēkam, kuru es atsūtīšu. Jā, vēl kas... — Viņš cieši ielūkojās Zolotovam acīs. — Es tevi nebrīdinu, tas tāpat ir skaidrs — par saturu tu atbildi ar savu galvu. Vai saprati?

Zolotovs pamāja.

— Kas noticis, Suren?

— Varbūt nekā tāda nav. Nelāga priekšnojauta. Vai vienkārši — nervi netur. Nu, es iešu!

Priekšnojauta nebija Šahu pievīlusi — tajā pašā naktī viņu apcietināja.

Kad kļuva zināms spriedums, Zolotovs atvēra saini. Viņš zināja, kas tajā atrodas, tomēr gribēja pārliecināties, cik liels ir kapitāls, kam liktenis bija lēmis nokļūt viņa rokās uz veseliem astoņiem gadiem. Kapitāls bija prāvs, un viņš atļāvās iegrābties tajā, aizņemties uz laiku nelielu daļiņu. Vienu reizi, otru, trešo... Aizrautīgi paspēlēja hipodromā, uzdzīvoja ar kompāniju, kas bija sa-

jūsmā par viņa dāsnumu, lepnākajos restorānos, kur smaidīgas pazīstamas oficiantes, īpaši nepūlēdamās to slēpt, krāpās visnekaunīgākajā veidā, taču tēloja tādu uzmanību un cieņu devīgajam viesim, ka dabūja vēl bagātīgu dzeramnaudu.

Gribēja piepildīt ar dzērieniem un uzkodām barken-tīnas «Kaifs» pagrabus, bet nolēma pārskaitīt kasi un atklāja, ka ir iztērējis krietni daudz. Nācās piebremzēt un apdomāt. Nekā briesmīga nav — astoņi gadi ir ilgs laiks, visu var atlikt atpakaļ. Bet ja nu pēkšņi rīt pie durvīm pieklauvē Šaha sūtīts cilvēks? Vai, vēl ļaunāk, viņš pats?

Bailes piespieda atgriezties pie domām par Darījumu. Viņš izdomāja sarežģītu daudzpakāpju kombināciju, kura varēja vērst visu par labu, atgūt iztērēto un nest prāvu peļņu. Bet... Tikai tādā gadījumā, ja ikviens dalībnieks darbojas precīzi un prasmīgi.

Sākās pats grūtākais. Spītīgi nedevās rokā Fedja, zuda ietekme uz Maročņikovu, pat Veršikova laiku pa laikam mēģināja dumpoties... Lai turētu viņas pakļautībā, nācās domāt aizvien jaunus līdzekļus, kaut ko gudrot, vīt intrigas. Tas kaitināja, modināja trulu, slēptu naidu...

Tieši pie auss atskanēja spalga džinkstoņa. Zolotovs atvēra acis. Biezā, ģeometriski pareizā zirnekļu tīklā izmisīgi raustījās liela mēslu muša. Acīmredzot dzinusies pakaļ tajā iesprukušam knislim. Vai mušas ēd knišļus? Starp citu, tagad tā pati kļūs par maltīti... Re, kā mētājas... Kaut ko nojauš, sajūt... Vai vienkārši darbojas instinkts? Bet kur tad pats saimnieks? Zirneklis nesteidzīgi rāpās lejā no sarežģītās mežģīņu konstrukcijas kreisā augšējā stūra. Dzeltenbrūns, ar baltu krustu uz treknās muguras. Milzīgs — starp priekšējo un aizmugurējo taustekļu galiem bija ne mazāk par trim centimetriem. Riebīgs!

Viss notiek gluži tāpat kā dzīvē. Muša dzenas pakaļ knislim, zirneklis aprij mušu. Taču ir vēl kāds spēcīgāks un varenāks.

Viņš pacēla sausu pirksta resnuma zaru un sita, sašķaidīdams zirnekli un saraudams tīklu. Tas arī viss.

Viņš pie sevis iesmējās. Stulbi! Un kas tu, Vaļera, esi — knislis, muša vai zirneklis? Tu ņemies, lokies, viltīgi margo sarežģītu tīklu, iepīdams tos, kuri tev vajadzīgi. Taču pats esi sapinies vēl stingrākā un lipīgākā, drebi, kad tas sakustas, jo ir lielāki, spēcīgāki un bīstamāki zirnekļi par tevi. Un vēl ir arī cilvēki, kuri var saraut zirnekļa pinumus, visus to tīklus, pašus iespundēt burkā un aizsūtīt kaut kur tālu, tālu uz ziemeļiem, kur tie — gan lielie, gan mazie, bīstamie un ne pārāk — nodosies tiem neierastām nodarbēm — cirtīs kokus, zāģēs malku, skaldīs akmeņus.

Velns parāvis, tās pašas domas! Tad ta atslābinājās, atpūtās, izvēdināja galvu! Taču visumā diena pagāja labi, ar vienu rāvienu tika paveikti vairāki darbi. Atlicis vien šo to pieslīpēt.

Zolotovs nopurinājās un izgāja uz šosejas. Pirmais privātais autiņš piebremzēja un aizveda viņu līdz pilsētai. Sataustījis monētu, Zolotovs iegāja telefona automāta kabīnē.

— Mērij? Vai līgavainis jau prom?

— Viņš nemaz nebija atnācis. Pavadīja līdz ārdurvīm, un viss.

«Gatavais auns,» Zolotovs nodomāja.

— Tu negarlaikojies?

— Ko vēl ne? Man galva plīst pušu! Un vispār — tu mani izrāvi no gultas.

— To var labot. Gaidi, pēc pāris stundiņām būšu klāt.

Klusums.

— Dzirdēji?

— Dzirdēju.

Balss skanēja neizteiksmīgi, bez jelkādas intonācijas, tajā bija saklausāma nolemtība. Nu, vienalga.

Fjodors gulēja gultā vienās biksītēs, bezjēdzīgi vērdamies griestos.

— Atkal grimsti melanholijā? Es cerēju tevi izkustināt.

— Pretīgi, Vaļera. Vienalga pretīgi.

— Vajag ārstēties, dumiķīt! Biju tev pat zāles atradis. Jeb varbūt tev Marina nepatika?

Fjodors piecēlās.

— Patika. Tikai... Viņa izturas kaut kā pārāk brīvi, atraisīti.

Velna milti! Šādu reakciju vajadzēja paredzēt.

— Redzi, Fedja, — Zolotovs skumji iesāka, — diemžēl tas ir raksturīgi mūsdienu jauniešiem. Mēs ar tevi tādi nebijām. Toties tagad ir daudz vilinājumu: bāri, restorāni, tusiņi. Tas viss savā ziņā atstāj iespaidu.

Viņš pagājās pa istabu, norūpējies glaudīdams pakausi.

— Marinai tā ir tikai ārējā čaula, jauns ieradums. Viņa atbrauca no laukiem, sāka pielāgoties pilsētas dzīvei un, baidīdamās kaut kādā ziņā palikt iepakaļ, pārlieku aktīvi kopēja apkārtējos. Bet apkārtne — pats saproti. Tā ka viņa savā ziņā ir nelaimīga — mētājas, kaut ko meklē, nevar atrast. Viņai derētu palīdzēt.

Ar acs kaktiņu Zolotovs vēroja, kā Fjodors reaģē. Viņa seja pauda līdzjūtību. Derēja vēl pieliet eļļu ugunī.

— Ģērbies ciet, Fedja, iesim ieelpot svaigu gaisu, citādi tu atkal sadrūvēsies.

— Taisnība. — Petrenko sāka stīvēt kājās bikses. — Labi, ka ienāci. Vienam ir pagalam skumīgi.

— Jā, starp citu, — Zolotovs ierunājās, kad viņi iznāca no mājas. — Tu Marinai iepatikies. Esot tāds vīrišķīgs,

patstāvīgs, uzticams. Viņu var saprast — viena pati pilsētā, bez atbalsta.

Fjodors neko neteica. Tātad diezgan runāt par šo tematu, citādi var pāršaut pār strīpu.

— Kad tev jāiet reisā?

— Pēc piecām dienām braucam laukā. Uz īsu laiku, pēc mēneša būsim atpakaļ. Tad kuģis dosies remontā.

— Nekas, vismaz padzīvosi uz cietzemes. Citādi tikai viļņi vien visapkārt. Droši vien šausmīgā garlaicība?

— Nē, esmu pieradis.

— Ko esi nodomājis tālāk darīt? Iestāties jūrskolā es tev palīdzēšu kā bankā, bet pēc tam? Pieliks pussimtiņu pie algas, bet pārējais paliks pa vecam — trīs līdz seši mēneši jūrā, īsa atelpa un atkal prom. Nepagūsi ne apskatīties, kad vecums klāt gan. Bet ko tu būsi redzējis, izņemot vētras, bezvēju un citzemju ostu tirdzniecības kvartālus? Itin neko!

— Vai nu tīri neko? Un ko es redzu šeit, ja reiz par to runājam?

— Šeit? Paskaties pats!

Viņi gāja garām jauniešu kafejnīcas stikla sienai. Noklaudzēja kafijas krāsas ladas durtiņas, izlaizdamas laukā divas jauniņas, tik tikko pilngadību sasniegušas glītas meitenes. Aiz viņām iztrausās ūsaini brašuļi ādas žaketēs un, apglāstīdami savas draudzenes, veda viņas uz pavērtajām durvīm, no kurām plūda vētrainu ritmu troksnis. Zāles vidū uz neliela paaugstinājuma jautri lēkāja lepni ģērbti pāri.

— Kā redzi, dzīve sit augstu vilni.

— Jā-ā-ā, — Fjodors skeptiski novilka. — Krogi, autiņi, meitenes... Tam visam vajadzīga nauda, daudz naudas!

— Tev jau nu būtu grēks žēloties!

— Tu domā algu valūtā un importa lupatas? Kaut cik jau tas ir, tomēr diezkā izvērsties nevar!

— Laikam gan. Man ir kāds paziņa, kurš atveda uz savu vasarnīcu kasti šampanieša...

Tādu pasaciņu Šahs bija stāstījis par Pulkvedi. Cik tur bija patiesības, Zolotovs nezināja, taču runāja pārliecinoši, kā jau informēts cilvēks.

— ...Reiz pie viņa salasījās jautra kompānija, cepa šašliku, iedzēra konjaciņu — viss kā pieklājas. Tad saimnieks aizsūtīja četrus puišus uz pagrabu, un viņi no turienes izstiepa desmit kastes šampanieša. Viesi smejas: «Kam tik daudz?» Bet šie dodas iekšā mājā, iznes vannu un noliek puķu dobē... Paukš, paukš, paukš — veselu stundu korķēja vaļā pudeles. Saimnieks aicina savu dāmu — lūdzu! Tā bija skaistule, izlutināta, nepieejama, vīzdegunīga... Taču tam nespēja turēties pretī — izģērbās un — plunkšķ! — iekšā. Nu, ko teiksi?

— Tas puisis droši vien bija liels blēdis!

— Nekāds mazais jau nebija. Un tas ir viss?

— Meiča arī būs bijusi mauka. Kārtīga meitene visu acu priekšā nebūtu peldējusies. Pat šampanietī ne.

Neko teikt, arī tiesa.

— Varbūt tev ir taisnība. Tomēr piekrīti — skaisti! Dzīves mutulis, burleska! Būs ko vecumdienās atcerēties!

— Tas jau nu gan. Taču mums tādu dzīvi neredzēt.

— Kāpēc ne? Viss atkarīgs no tevis.

Petrenko iesmējās.

— Pat mūsu kapteinis, arī ja visu mūžu krātu valūtu, nevarētu tā uzdzīvot!

— Ek, Fedja, tu neskati visu ainu kopumā. Sistemātiska robežu šķērsošana, atšķirīga tirgus konjunktūra, dažādās cenas — tā ir īsta zelta bedre!

— Ar kontrabandu nodarboties? Vai tas tev prātā?

— Kāpēc gan ne? Tā nav laupīšana, pat ne zādzība — ekonomikas likumu izmantošana.

— Zinu. — Petrenko nicīgi nospļāvās. — Nesen no viena kravas kuģa par tādiem jokiem ķurķī satupināja.

— Tāpēc, ka muļķi. Ja visu labi pārdomā, nav nekāda riska.

— Vai tu visu esi labi pārdomājis?

Zolotovs saausījās, juzdams lamatas.

— Kāpēc man tavā vietā jādomā? Tev pašam ir galva uz pleciem. — Viņš pastiepa Petrenko attaisītu cigarešu paciņu. — Taču ar labu padomu katrā laikā vari rēķināties. Es dzīvi pazīstu labāk.

Viņi aizsmēķēja.

— Vai tas tavs kreiseris ir liels?

— Tas nav nekāds kreiseris, — Fjodors pārtrauca.

— Un vēl sakies daudz zinām!

— Kāda starpība! — Zolotovs brīnījās. — Kuģis paliek kuģis!

— Zināms, ka ir starpība. Kreiseris ir karakuģis, bet mūsējais — tirdzniecības. Ikviens redz atšķirību.

«Gudrinieks atradies!» Zolotovs nikni nodomāja. «Derētu tevi pasūtīt pie visiem velniem!»

Bet skaļi teica:

— Lai tā būtu. Kuģis ir liels, paskaties reisā uzmanīgi, varbūt atradīsi nomaļāku vietiņu. Noteikti atradīsi. Un brīvā brīdī starp sardzes maiņām padomā par to, ka cilvēka dzīve ir ļoti īsa.

Viņi soļoja pa galveno ielu — dzīvu, sapostu, trokšņainu. Daudzi Zolotovu sveicināja, viņš atbildēja ar vēsu galvas palocīšanu, platu smaidu vai goddevīgu paklanīšanos atkarībā no kaut kādiem citiem nezināmiem vienas vai otras personas nozīmīguma kritērijiem.

Fjodors joprojām bija drūms.

— Pietiek ciest! — Zolotovs uzsita viņam uz pleca.

— Visprātīgāk būtu, ja tu izmestu Zoju no galvas. Jums visviens nekas nesanāks. Un tā ir tava vaina!

— Kāpēc tad tā?

— Tāpēc! Viņa ir radusi dzīvot pārticībā, bet ko tu viņai vari piedāvāt? Nu — atvedi veļiņu, pāris kleitu, tas ir labi, tikai maz! Viņu vajadzēja aizvest uz jūru, kā nākas izklaidēt, uzpurināt! Tad būtu cita runa. Ko niekus pārdzīvot! Marina nav ne drusciņas sliktāka. Ja tu ar viņu spēji saprasties, ātri Zoju aizmirsīsi. Tikai neatkārto iepriekšējās kļūdas!

Paskatījies Fjodora domīgajā sejā, Zolotovs nolēma, ka šai dienai pietiek. Iecerēto viņam vajadzēja īstenot pamazām, nemanāmi. Ūdens lāse izdobj akmeni. Taču pārāk plīties virsū nevajag. Lai domā, ka pats nācis pie tādas atziņas, kaut gan šī doma viņam tikusi iedvesta.

— Cik pulkstenis? Manējais ir apstājies.

Fjodors atbildēja.

— Oho! — Ticamības dēļ Zolotovs piesita sev pie pieres. — Pavisam piemirsu, man ir lietišķa tikšanās, es kavēju! Visu labu, Fedja, piedod!

Viņš steigšus pastiepa roku.

— Paklau, — Fjodors sastostījās, — pasaki Marinas telefonu.

Tas ir ko vērts!

— Lūdzu.

Zolotovs nodiktēja.

— Tikai šodien viņai nezvani. — Viņš knapi valdījās nepasmīkņājis. — Meitēns pavairāk ieķēra, viņai bija slikta dūša, lai atpūšas. Zvani rīt, viņa priecāsies. Sarunāts?

Fjodors pamāja.

— Es ķeršu mašīnu. Vai tevi aizvest?

— Nē, es paiešos kājām...

— Pastaigā ar, izvēdini galvu, varbūt aizej uz ķinīti. Paliec sveiks!

iZKLUPIENS SPOGUĻA PRIEKŠĀ

Cietušā lomā bija cīņas sportā lietotā lelle, iekārta četrās siksnās, piestiprinātās pie vingrošanas stieņa statīviem un pārliktņa. Vadi bija pievienoti dinamometram, kura rādījumus eksperti ņems par pamatu savos aprēķinos.

Apgabala prokuratūras tehniķis laborants sagatavoja videokameru, pie atvērtā loga smēķēja fotogrāfs, Va-ļoks un Pjotrs cīkstējās uz paklāja, es aizpildīju protokola ievada daļu.

Laiku pa laikam pa durvīm palūkojās Varvara Petrov-na, skolas direktore, puspajokam apjautādamās: «Vai inventārs vēl vesels?»

Sākumā es domāju, ka viņa ļauj izmantot sporta zāli izmeklēšanas eksperimentam, ņemot vērā manu pieticīgo ieguldījumu audzēkņu tiesiskajā izglītošanā, taču tagad sapratu, ka ne mazāk svarīga bija vienkārši sievišķīga ziņkāre.

Lejā skaļi noklaudzēja speciālās automašīnas tērauda durvis.

— Atveda. — Fotogrāfs noliecās pāri palodzei. — Jauniņa...

— Visiem sagatavoties, tūlīt sāksim, — es paziņoju. — Varvara Petrovna, ja vēlaties, varat palikt. Un uzaiciniet vēl kādu no skolotājiem.

Milicis ar apjoztu portupeju, zābakiem kājās un drukna seržante ieveda Veršikovu.

— Kāpēc skolā? Es savu mūžu te neesmu bijusi, — viņa purpināja, neizpratnē raudzīdamās visapkārt.

Ieraudzījusi mani, acumirkli sarāvās.

— Sveiki! Pastaigu noorganizējāt? Man sen bija jābūt laukā!

Saņurcītais, traipainais sarafāns bija zaudējis «firmīgo» izskatu, arī pati Veršikova neizskatījās labāk — savītusi seja, izspūruši mati, nedzīvas, nemierīgas acis.

Pie manekena viņa apstājās, paraustīja plecus, taču, pamanījusi līdzās pakārto dunci, nodūra acis.

— Pārbaudīsit?

Viņa nezin kāpēc pacēla rokas pie acīm, nervozi paberzēja plaukstas.

— Es jau teicu, ka neatceros... Varbūt tā nemaz nesanāks...

Balss neskanēja pārliecināti.

— Pamēģināsim, kas sanāks, — es teicu un pēc tam paskaidroju eksperimenta nosacījumus un mērķi. Konvoj-nieki neapmierināti saskatījās un pievirzījās tuvāk.

— Aiziet!

Apsūdzētā stāvēja apjukusi, neveikli iepletusi rokas.

— Lūdzu, Veršikova, mēs gaidām.

Viņa vēl dažas sekundes pavilcinājās, tad, saņēmusi dūšu, paspēra soli, vēl vienu. Tagad no svara bija ikviena kustība, ikviens žests. Tikko dzirdami iedūcās videokamera, noklikšķēja fotoaparāts. Fotouzņēmumi un videoieraksts palīdzēs fiksēt to, ko nepagūst uztvert cilvēka acs, — dūriena virzienu, dunča slīpuma leņķi, tā kustības trajektoriju.

Taču līdz dūrienam netika, kaut kas nesanāca. Veršikova smagi elpoja, un, jo ilgāk viņa noņēmās ap dunci, jo acīm redzamāk kļuva skaidrs — viņa nezina, ka asmens ir ieslēgts spalā un atbrīvot to var, vienīgi nospiežot aizslēga podziņu, par kuras esamību viņa pat nenojauš.

Saprazdama, ka bezpalīdzīgā darbošanās tiek fiksēta videolentē un iepriekšējo liecību nepatiesums kļūst nepieklājīgi uzskatāms, viņa aizvien stiprāk raustīja nepaklausīgo rokturi un beidzot, pārrāvusi lentīti, kurā duncis karājās, nometa ieroci pie kājām.

— Paskaidrojiet savu rīcību! — es teicu videoieraksta dēļ.

Iekodusi lūpā, Veršikova klusēja. Operators uzņēma sejas tuvplānu — saspringta sejas izteiksme, kas pauž mokošas pārdomas.

— Diezgan! — Viņa aizsedza seju ar izplestu plaukstu. — Sakiet, lai pārtrauc!

Beidzamos vārdus viņa izkliedza falsetā.

Veršikovu aizveda uz direktora kabinetu. Milicis nostājās zem loga, seržante ieņēma posteni gaitenī pie durvīm. Mēs palikām divatā.

— Eksperiments parādīja, ka jūs pat neprotat dabūt asmeni laukā no spala, — es runāju mierīgi un nosvērti. — Kā tas saskan ar jūsu liecībām?

Viņai raustījās plakstiņš.

— Jā-ā-ā, tas neiet kopā. Bet es tā centos — iebāzu galvu cilpā un pati savām rokām to savilku. Tas nozīmē, ka taisnīgums tomēr ir pasaulē. Lai pats sēž desmit gadus! Jau tā visu dzīvi man sagandējis, mīcīja kā mālus, ko gribēja, to lika darīt! Arī uz desmit gadiem būtu ietupinājis, bet acīmredzot nebija lemts...

Viņa iesmējās. Tie bija nelāgi, ļauni, saraustīti smiekli, kas vēstīja, ka tālu nav histērija.

— Runāsim konkrēti! — es tīšuprāt asi viņu pārtraucu. — Kas notika vasarnīcā?

Viņa atjēdzās.

— Kas tur notika, nezinu, jo kopā ar Gaiķu uzgāju augšā. Viņi ilgi sēdēja divatā, tad atskanēja tāds kā troksnis. Pēkšņi Zolotovs iegāžas guļamistabā — acis izvalbītas, žoklis atkāries, siekalas šķīst: «Ātrāk,» saka, «Fed-ja uzskrēja virsū nazim.» Pēc tam sāka dūdot: «Ja mani sāks turēt aizdomās — karjerai beigas, tad arī jums ar Lellīti labi neklāsies, pasaki tā un tā, tev nekas nebūs, iedos trīs gadus nosacīti, sliktākajā gadījumā pasēdēsi kādu nedēļiņu, es nolīgšu labāko advokātu, un izdabūsim tevi laukā pret parakstu...» Biedēja, piesolīja zelta kalnus. Un es piekritu — vai mazums sūdu nācies pieredzēt? Vieni vairāk vai mazāk... Tikai šī ir pārāk liela porcija — lai pats izstrebj!

Pabeidzis nopratināšanu, es noformēju nepieciešamos dokumentus. Veršikovu aizveda. Uz ielas gaidīja pārgurušie praktikanti, beidzot tikuši skaidrībā ar jauno lietas pavērsienu un izstrādājuši «pareizo» versiju.

— Tad nu tā, — aizrautīgi iesāka Vaļoks, izraudamies uz priekšu un raudzīdamies man sejā. —Jāpārbauda visi, kas Zolotovam apkārt. Jāatrod viņa draugu vidū fiziski spēcīgs cilvēks un jāķeras klāt. Kur bijis tovakar un tā tālāk. Tagad ir skaidrs, ka vasarnīcā atradies vēl kāds piektais, kurš spējis dot tik spēcīgu triecienu. Tieši tā. — Vaļoks nozīmīgi pamāja. — Klasiskā detektīvshēma — slepkavība skaitliski ierobežotā cilvēku lokā — bieži vien atrisinās tieši tā — bez jau zināmajām personām nozieguma vietā atradies vēl kāds. Viņš arī izdarījis slepkavību.

— Jūsuprāt, jāmeklē jauni aizdomās turamie? — es izklaidīgi vaicāju, risinādams pavisam citu domu.

— Zināms. — Vaļoks pamāja, bet Pjotrs vilcinājās un uzdeva pretjautājumu.

— Un kā domājat jūs?

— Domāju, ka jums laiks doties mājās. Bet es vēl kaut kur iegriezīšos.

«Kaut kur» bija pilsētas fizkultūriešu nams. Sporta slavas stends pretī ieejai sākās ar leģendārā Rogova fotogrāfiju. Viņu vēl dēvēja par eksčempionu, taču viņš pats sevi uzskatīja jau par bijušo. Milzu starpība! Un, kaut arī atbalstītājiem, karsējiem, karsējām un daudzajiem draugiem un paziņām viss izskatās gluži pieklājīgi, mūsu profesionālajās aprindās ir informācija par diviem kautiņiem dzērumā, kuri nozīmēja, ka viņš sev pārvilcis krustu. Iznākumu nav grūti paredzēt, tas ir tāpat kā jūrniekam noteikt raiti slīdoša kuģa likteni, ja kravas telpā radusies nepamanīta plaisa.

Plaša, ar kolonnām rotāta vestibila stūrī, ar muguru aizsegdams paneli, pie kura aiz stikla karājās dažāda lieluma atslēgas, sēdēja pavecs sargs ar varenu cīkstoņa kaklu.

— Grigorjevu? — viņš pārjautāja. — Kāpiet augšā uz piekto zāli, viņam tieši patlaban ir treniņš.

Zālē dvakoja pēc putekļiem un sakarsušiem ķermeņiem. Sportistu nebija daudz — kādi desmit cilvēki, viņi cītīgi locīja cits citu, taisīja pietupienus ar nelielu svaru stieni, pumpēja presi. To visu vēroja kalsns vīrs staltu stāju vidējos gados, tērpies pavalkātā sarkani zilā treniņtērpā. Viņš pameta skatienu atpakaļ, kad es parādījos durvīs, tad paskatījās vēlreiz, jau vērīgāk, un, pārliecinājies, ka nejaušais apmeklētājs negrasās iet projām, lēni pienāca klāt.

— Ko jūs vēlaties?

Iedegusi seja, kas pauda gribasspēku, mērķtiecīgs skatiens, baltas grumbu rievas sarauktajā pierē.

— Vai jūs esat Grigorjevs?

Cilvēks pamāja, mierīgi ieskatījās manā apliecībā, ar rokas kustību uzaicināja zālē un norādīja uz garu, zemu koka solu, kas bija novietots pie sienas.

— Acumirkli! — Grigorjevs piegāja pie sportistiem un kaut ko pateica. Viņi sāka augstu lēkāt, pievilkdami ceļus līdz pat krūtīm. Treneris atgriezās un apsēdās līdzās.

— Un tā — kam man jāpateicas par interesi, ko man izrāda izmeklēšanas iestādes?

— Piejums kādreiz trenējās Valērijs Zolotovs. Gribētos zināt, ko jūs par viņu varat teikt.

Grigorjevs nelikās izbrīnījies.

— Viņš bija perspektīvs puisis. No viņa varēja iznākt lietaskoks. Katrā gadījumā tagad jau būtu varējis kļūt par sporta meistaru.

— Kāpēc tad nekļuva?

Viņš nezin kāpēc paraustīja sporta kurpju auklas.

— Daudz iemeslu. Nosliece uz pilnīgumu, ir jācenšas turēties formā — treniņi, diēta, pirts... Kolīdz maķenīt palaiž vaļīgāk grožus — uzreiz trīs četri kilogrami būs klāt. Bet viņš režīmu neatzina.

Treneris atkal pārtrauca sarunu, lai dotu rīkojumu, daži cilvēki turpināja vispārējos fiziskos vingrinājumus, bet četri ietērpās paukošanas kombinezonos un ieņēma pozīciju.

— Patrenējieties pagaidām bez manis!

Nošķindēja špagas.

— Sports viņu īsti neinteresēja, — Grigorjevs turpināja. — Ja biksta no muguras, tad trenējas, tikko pārstāj — cauri. Tas ir tāds amatierisms, lai pārāk neizplūstu, vairāk nekas. īstus rezultātus tā nevar sasniegt.

Zāle bija veca, ar saplaisājušām sienām un sen ncbal-sinātiem griestiem, nespodrie logu stikli gandrīz nelaida cauri gaismu, tāpēc lampa dega arī dienā. Paukotāji gāja viens otram virsū, devās uz priekšu un kāpās atpakaļ, apmainījās dūrieniem, ar spožajām adatām darinādami smalku uzbrukumu un aizsardzības tīklu. Man šis skats patika, Grigorjevam ne.

— Saša, tas nav darbs. Tev trūkst asuma. Izklupiens jāizdara sinhroni, ar visu ķermeni. Ej pie spoguļa! Vitja un Griša pēc kārtas strādā ar Sergeju. — Viņš pagriezās pret mani. — Es daudzkārt viņam tiku teicis —ja gribi ko sasniegt, pieliec visas pūles. Viņš aizvien piekrita, nestrīdējās pretī. Taču koncentrēties nespēja. Viņam patika šaut, paukot. Turpretī peldēšana vai skriešana nebija viņa stilā. Un tad vēl tas atgadījums...

Grigorjevs piegāja pie Sašas, kurš, stāvēdams pretī spogulim, strauji izklupa uz celī saliektas kājas, vienlaikus izvirzot uz priekšu roku ar špagu.

— Augums taisns, roka perpendikulāri ķermeņa asij. Lūk, tā, redzi? Un — viens! Kā bulta! Lai uzveiktu jebkuru aizsardzību!

— Kas tas bija par atgadījumu?

— Atlases sacensības. Apgabala komandai ir divi kandidāti — Zolotovs un Marcevs. Abi min viens otram uz papēžiem, pēkšņi šaušanā Marcevs gandrīz visus šāvienus nopūdelē. Saka — esot sabojāta pistole. Iepriekšējā vakarā Zolotovs bija palicis šautuvē ilgāk par citiem, un viņam bija iespēja piekļūt ierocim. Es, protams, neko nevaru sacīt, taču puiši nolēma, ka tas ir viņa darbs.

— Kāpēc? Kas bija par pamatu šādām aizdomām? — es pārtraucu.

Treneris saminstinājās.

— Saprotiet, viņā bija kaut kas nepatīkams. Piemēram, skatās uz tevi, bet tev ir sajūta, ka viņš par tevi domā kaut ko nelāgu. Puiši viņu necik labi neieredzēja, centās turēties pa gabalu. Varbūt tāpēc? Nekāda pamata it kā nebija.

— Skaidrs. Un kas notika tālāk?

— Nekas. Apvainojās un pameta komandu. Reizēm saskrējāmies pilsētā. «Kā iet?» — «Normāli.» Beidzamajā laikā kļuvis tāds iedomīgs. Izpildkomitejā strādā, vai?

— Drīzāk blakus. — Es piecēlos. — Paldies par informāciju. Ilgāk neaizkavēšu.

— Nedomāju, ka būtu jums ko līdzējis. — Grigorjevs

pasmaidīja. — Jūs jau negrasāties viņu trenēt. Taču — ko zināju, pastāstīju. ,

Pa ceļam uz mājām analizēju savāktos datus, mēģināju tikt skaidrībā par to patiesumu un nācu pie slēdziena, ka darbs drīz būs galā. Trūka tikai dažu detaļu,

pēdējo vilcienu, kas versiju «Inscenējums» pārvērtīs nevainojami loģiskā apsūdzības konstrukcijā.

Izdomāt līdz galam neizdevās — sāka sāpēt galva, dūra zem lāpstiņas, kā vienmēr, kad biju palicis bez pusdienām. Vecāko kolēģu rūgtā pieredze apstiprināja ārstu viedokli par to, cik postoši uz kuņģi iedarbojas neregulāra barības uzņemšana un nervu pārslodze, — kuņģa čūla visos laikos ir bijusi izmeklētāju profesionālā kaite.

Iegriezos piena veikalā pēc kefīra, divdesmit minūtes grūstījos satracinātu cilvēku rindā un galu galā zaudēju jebkuru patiku domāt par darbu.

Pēc vakariņām gulēju uz dīvāna, lasīju žurnālu un sarunājos ar Asju, pareizāk, runāja viņa, es tikai iespraudu pa vārdam vai replikai, kam vajadzēja imitēt dialogu. Gulēt nolikos agri ar sajūtu, ka nakts vidū atskanēs tālruņa zvans, kas izraus uz notikuma vietu. Par laimi, tas nenotika.

No rīta es jutos daudz labāk, veicu pat kaut ko līdzīgu rīta rosmei un, sekodams iesīkstējušam stereotipam, možumam izdzēru tasīti kafijas, lai gan nekad netiku izjutis tās uzmundrinošo iedarbību.

Uz darbu soļoju nesteidzīgi, cenzdamies elpot «zinātniski» — uz četriem soļiem ieelpa caur degunu, uz trim — izelpa caur muti. Pie juridiskās konsultācijas, gaidīdami tās atvēršanu, drūzmējās aizturēto, apsūdzēto radinieki un tie, kuri gaidīja tiesu, parakstījušies, ka nemainīs dzīvesvietu. Viņi visi lika lielas cerības uz advokātiem, apsprieda katra iespējas, stāstīja leģendas par spoži uzvarētām prāvām, žēlojās cits citam par izmeklēšanas ne-taisnīgumu un likteņa ačgārnībām. Bieži tika pieminēts Pšeņičkina uzvārds. Es pazinu vairākus cilvēkus, taču sveicināja tikai viens, pārējie novērsās un apklusa.

Kamēr es slēdzu vaļā kabinetu, iezvanījās tālrunis. Bez cetui'kšņa deviņi. Kurš nevar nociesties?

Tas bija Krilovs, kurš nevarēja nociesties.

— Izgulējies? Man tā vien kārojās rītausmā izvilkt tevi no gultas. Saki paldies, ka noturējos.

Es kārtējo reizi pabrīnījos, ka nojauta neviļ.

— Nu, plāj vaļā!

— Tavs klients ir pie mums. Šauj aši uz nodaļu!

Rajona nodaļā gaidīja parastā rīta kņada — dežurants nodeva maiņu, vācās kopā patruļdienesta miliči, lai dotos uz posteņiem, padevīgi paģirainie huligāni tika gatavoti vešanai uz tiesu. Šķindēja spaiņi, oda pēc zābaksmēra un karbola.

Pa platiem akmens pakāpieniem ar soļu izdeldētām pusloka iedobēm viducī es uzkāpu vecās ēkas otrajā stāvā, iegriezos kriminālizmeklēšanas stūrītī, kas bija kā aklās zarnas piedēklis galvenajam gaitenim, bez klauvēšanas atgrūdu vaļā durvis, aiz kurām bija dzirdama pazīstama zuzoņa.

Krilovs skuvās, pret divām sērkociņu kārbiņām nedroši atslējis apaļu dāmu spogulīti.

— Vakar vakarā viņš devās uz vasarnīcu, — kā turpinādams tikko pārtrauktu sarunu, mani sagaidīja Aleksandrs. — Un palika pa nakti. Mums nācās... Vēss, teikšu tev, mežiņā un mitrs!

Viņš izslēdza skuvekli, ar ierastu kustību iebāza gal-' da atvilktnē, iešļakstīja saujā un ieplikšķināja sev vaigos dažus pilienus lēta odekolona ar asu puķu smaržu, saviebās.

— Sasodīts, nekādi nevaru atcerēties un atstiept šurp pieklājīgu losjonu!

Un bez jebkādas pārejas turpināja:

— Rītausmā iznāca laukā un negāja vis uz staciju, bet mežā iekšā, viņam tur koka dobumā ir slēptuve. Tikko grasījās kaut ko likt iekšā, kad mēs šo saņēmām ciet!

— Ko viņš slēpa?

Saša norūpējies pabraucīja ar roku vaigus.

— Interesantu mantiņu.

Krilovs nesteidzīgi atvēra seifu, izvilka avīzē ietītu saini, lēni attina. Viņa rokās atradās zaļš stingra, elektrību nevadoša auduma maisiņš ar podziņām, āķīšiem un lentītēm, tieši tāds pats, kāds tika izņemts Petrenko dzīvoklī, tikai cieši piebāzts.

— Paskaties! — Zaļā desiņa smagi atsitās pret galdu.

Es attaisīju rāvējslēdzēju un izņēmu no slīdīgās iekšienes trīs sainīšus no caurspīdīga celofāna, caur kuru skaidri varēja saskatīt to saturu — rullītī satītas ārzemju banknotes, zelta monētas, nespodrs raktuvju zelts — smiltis un iežu gabaliņi.

— Te būs. — Krilovs pamāja un nožāvājās. — Mans ziņojums, izņemšanas protokols, Zolotova paskaidrojums.

Līdzās zeltam un valūtai nogūla nelīdzenā rokrakstā aprakstītas rupja, gandrīz vai ietinamā papīra lapas.

— Es eju gulēt.

— Kā viņš visu izskaidro? — es jautāju, nepieskardamies materiāliem.

— Kā parasti — likumu trūkums, provokācija, viss ticis piespēlēts.

Krilovs viegli pasmaidīja.

— Sākumā spirinājās, spēks viņam ir, lai gan no skata to nevar pateikt. Tad cēla traci, pieprasīja telefonu, draudēja atlaist visus no darba. Vienmēr viens un tas pats.

Viņš atkal nožāvājās.

— Nu, es iešu.

— Un kurš strādās kopā ar mani?

Aleksandrs padomāja.

— Vološinam bija diennakts dežūra, Polugarovs kopā ar mani tupēja slēpnī, no Trifonova nav lielas jēgas, Gu-sarovs ir kursos...

Viņš atmeta ar roku.

— Ko lai dara? Līdz pusdienai izturēšu...

Es paskaidroju.

— Divās stundās tiksi galā.

Krilovs nopūtās.

— Pierunāji. Nav jau kur sprukt.

Atgriezies savā kabinetā, es noformēju lēmumu par kratīšanu, iegāju pie prokurora, ziņoju par situāciju.

— Redziet nu, kā iznāk, — šefs pamācoši sacīja. — Pirmajā acu uzmetienā šķietami vienkārša lieta izrādījusies sazarota un piņķerīga. — Viņš ar plašu žestu parakstījās, uzpūta dvašu plakanajam zīmogam ar parocīgo roktura riņķīti. — Tāpēc viņi gribēja mest ēnu uz jums, neitralizēt. Vai tā ir?

— Tā ir, — es pamāju.

— Tāpēc jābūt piesardzīgam, modram, jāizvairās no divdomīgām situācijām. — Belovs uzspieda zīmogu uz sava paraksta, pasniedza lēmumu. — Izdariet secinājumus, Jurij Vladimirovič!

Un, kad es jau gāju uz durvīm, piebilda:

— Esiet uzmanīgi, valūtas spekulantiem mēdz būt visai viltīgas slēptuves!

Tas man tika mācīts jau trešajā kursā, taču šefs bija svēti pārliecināts, ka devis ārkārtīgi vērtīgu padomu.

Uz kratīšanu es paņēmu līdzi praktikantus. Zolotovi dzīvoja centrā, desmit minūšu gājiena attālumā no prokuratūras. Krilovs skrupulozi pildīja uzdevumu — kad mēs sasniedzām pamatīgo piecstāvu ēku, mūs jau gaidīja iecirkņa pilnvarotais, jauniņš jaunākais leitnants slikti piegulošā formas tērpā.

Trešajā stāvā es piezvanīju pie piecdesmit otrā dzīvokļa durvīm.

Atvēra Zolotovs vecākais. Uzzinājis mūsu nāciena iemeslu, viņš briesmīgi sašuta un kādas desmit minūtes ārdījās, kliegdams, ka nav tāda likuma, kas atļautu ņirgāties par cilvēkiem, kad viņu mājās noticis nelaimes gadījums. Viņš draudēja ar visbargākajiem sodiem, piesauca atbildīgu amatpersonu uzvārdus, pareģoja man drīzu atlaišanu no darba un saukšanu pie atbildības par varas ļaunprātīgu izmantošanu.

Klausoties žultainajā monologā, man iešāvās prātā, ka zvanīt Cuguncova vārdā gluži labi būtu varējis arī pats ģimenes galva, viņam bija visas tam nepieciešamās īpašības.

— Jums ir tiesības sūdzēties, kur vien jūs vēlaties, — izdevīgā brīdī es viņu pārtraucu. — Es pilnībā atbildu par savu rīcību. Tāpat kā jūs par savējo. Tagad iepazīstieties ar lēmumu un parakstieties.

Zolotova māte, pelēka neizskatīga sieviete, bailīgi vēroja notiekošo, taču sarunā neiejaucās — viņai ģimenē nebija balsstiesību.

Valērijs Fjodorovičs aizņēma atsevišķu istabu. Pie paklāja virs gultas karājās paukošanas maska, virs tās krustā — rapieris un špaga. Daudz saimnieka fotouzņēmumu, galvenokārt portretu, acis manierīgi piemiegtas, obligāta detaļa — cigarete. Dažas bezgaumīgas vāzes atspoguļoja Zolotova priekšstatu par daiļo. Kratīšana ilga vairākas stundas. Gandrīz nekā interesanta, ja neskaita dažus blīva, zaļa auduma atgriezumus, kas atradās skapī aiz grāmatu rindām. Iecirkņa pilnvarotais manāmi izbrīnījās, kad es iekļāvu tos protokolā, bet Zolotovs nicīgi saviebās: «Tas maksā rubli metrā, un te nebūs vairāk kā par piecām kapeikām. Arī gribēdams lietu neizpūtīsit!»

Rakstāmgaldā valdīja absolūta nekārtība, tur bija bez sava gala visvisādu papīru, lērums albumu ar fotogrāfijām.

— Vaļeram patīk fotografēties, — māte klusi paskaidroja, kad es šķirstīju biezās kartona lapas. — Vienbrīd ar to vien noņēmās.

Visos uzņēmumos dižojās cienīgs un svarīgs Valērijs Fjodorovičs vieglprātīgu meiču vai padevīgu biedru vidū. Dažādību viņš acīmredzot neatzina. Starp albumiem bija iejukusi klade zaļos vākos. Es atvēru pirmās lappuses.

«20. februārī garajā starpbrīdī Boļšakovs pateica, ka Aļohina ir muļķe. To dzirdēja Miņejeva un Dozorceva.»

Kas tad tas? Es acīm pārskrēju visas deviņdesmit sešas lappuses.

«Gromovs tualetē smēķēja... Sarīkojuma laikā Zaice-va un Kitajevs ieslēdzās tukšā klasē un bučojās... Fai-na visu stundu nosēdēja sporta zālē kopā ar fizkultūras učuku, mājās gāja reizē... Jermolajs stāstīja, ka sešdesmit otrajā nozadzis gredzenu komisijas veikalā Vorošilo-va prospektā... Veršikova saņēma preci no Ņusjas, pārdeva «Komfortā», daļu ar Maročņikovas palīdzību nodeva «Vijolītē»... Šahs stāstīja par Semjonu Fedotoviču ar iesauku Pulkvedis, caur kura rokām iet miljoni...»

Tenkas, baumas, noklausītu sarunu fragmenti bija ierakstīti kārtīgā rokrakstā ar dažādām tintēm, acīmredzot saskaņā ar kaut kādu klasifikācijas sistēmu. Pēdējās lappusēs galvenokārt zib Veršikovas un Maročņikovas uzvārds.

— Raksti, — es teicu Pjotram, kurš rakstīja protokolu. — Klade zaļos vākos, deviņdesmit sešas lapas, pirmajā lappusē frāze «5. septembrī Voronovs nobastoja ķīmiju, aizgāja uz kino, uz Septiņiem bezbailīgajiem», pēdējais ieraksts: «Pēc Jaungada Šahs rādījis Veršikovai akmeņus, iekavās — briljantus, jautājuma zīme, viņa, muļķe, nav varējusi noteikt, kas tie ir un par kādu summu. Kur tie ir tagad?»

Zolotovs vecākais nekā nekomentēja atradumu; paskatījies viņa sastingušajā, saspringtajā sejā, es nevis noliku kladi uz galda, bet iedevu paturēt iecirkņa pilnvarotajam.

Sekretāra apakšējā atvilktnē zem visādu krāmu jūkļa gulēja plakans, vatmaņpapīrā ietvīstīts sainītis. Kad es to attinu, no spīdīgajām lappusēm skatienam pavērās sārtas krūtis, ceļi, dibena apaļumi... Tie paši žurnāli, par kuriem bija runājis Zolotovs. Līdzās — sarkana fotopapīra aploksne. Nu, palūkosimies...

Maitasgabals! Es iemetu aploksni atpakaļ. Vēl viens no daudzajiem āķiem, ar kuriem viņš turēja pavadā savas draudzenes. Jautrs tusiņš, «aizjūras» dzērieni, somu pirts, senās Romas cienīgas orģijas plus vēl aizraušanās ar fotografēšanu un slēptā kamera.

— Kas tur ir? — painteresējās iecirkņa pilnvarotais.

— Fotouzņēmumi aploksnē, kas kratīšanas laikā tiek aizzīmogota ar izmeklētāja zīmogu un nostiprināta ar pieaicināto parakstiem, — es nodiktēju Pjotram, aizlīmēdams aploksni un aizzīmogodams papīra bandroli. — Parakstieties, lūk, šeit.

— Nav ko darīt, tāpēc pievāc visu pēc kārtas, — no jauna ieburkšķējās Zolotovs vecākais. — Nekas, tūdaļ es apsēdīšos un uzrakstīšu, kur nākas.

Viņš purpināja līdz brīdim, kad es no skapīša viesistabā izvilku biezu kantorgrāmatu, iesietu, ar rūpīgi sanumurētām lapām.

«Mamonovs atgriezās no komandējuma septiņpadsmitajā, bet darbā ieradās divdesmitajā, biļeti izlūdzies stacijā... Cernoplavskis izrakstīja materiālo palīdzību Iva-šinai, naudu tā atdeva viņam ministrijas komisijas cienāšanai... Pēc sestdienas talkas Cernoplavskis kopā ar Mamonovu ieslēdzās kabinetā, laukā iznāca jautrā prātā, aiz stūra pie viņiem mašīnā iekāpa Ivašina...»

Atkal dosjē ziņojumiem! Atšķirībā no dēla Zolotovs vecākais pa tukšo nešāva — no dzīves izrautie fakti un faktiņi cits pie cita rindojās mērķtiecīgi un trāpīja vienā punktā. Ir gan ģimenīte!

— Ar kādām tiesībām jūs piesavināties manus dokumentus? — Zolotovs vecākais aizsmacis izdvesa. — Tās ir piezīmes par nekārtībām mūsu iestādē, dažu amatpersonu varas ļaunprātīgas izmantošanas uzskaitījums. Vai gan padomju cilvēkam jāsamierinās ar šādām parādībām? Vai varbūt jūs neatbalstāt vienkāršu darbaļaužu pilsonisko aktivitāti?

— Aktivitāti mēs atbalstām un visnotaļ apsveicam. — Es pašūpoju uz delnas smago sējumu. — Tieši tāpēc rūpīgi izpētīsim jūsu piezīmes un attiecīgi rīkosimies.

Es saliku portfelī izņemtās mantas, paņēmu Pjotra pēc diktāta rakstīto protokolu.

— Ja nebūs pamata, lai iejauktos prokuratūra, nosūtīsim jūsu darbu kolektīvam...

Zolotova seja sašļuka, un viņš slābani nolaidās uz krēsla.

— Tāpēc, ka trūkumu apkopošana vēl nav pilsoniskās aktivitātes pazīme. Tie jānodod sabiedrības apspriešanai, lai izvērtētu un novērstu. Vai tā ir?

Es pieķēru sevi pie domas, ka esmu pārņēmis prokurora pamācošo intonāciju.

Zolotovs neko neatbildēja. Protokolu viņš neparakstīja, pēc mana lūguma to izdarīja laulātā draudzene, iepriekš pašķielējusi uz ģimenes galvu un nesaņēmusi atklāti paustu aizliegumu.

Dobji atbalsojošajā, tīrajā kāpņutelpā līdz šim klusējušais iecirkņa pilnvarotais atguva valodu:

— Tad ta dinozaurs dzīvo manā teritorijā! Es te nekad agrāk netiku iegriezies — profesoru māja, ne sūdzību, ne iesniegumu. Kaut kā neērti zinātniekus traucēt... — Viņš samulsis pasmaidīja un, acīmredzot lai slēptu mulsumu, jautāja: — Šis pēc zinātnieka neizskatās... Vai nav dēliņš? — Un pats arī atbildēja: — Droši vien! Tādi visu mūžu staigā dēlos, pārtiek no tētiņa autoritātes... Jā-

pieraksta: Zolotovs, piecdesmit otrais dzīvoklis. — Viņš gribēja taisīt vaļā planšeti, bet tad pārdomāja. — Kāda jēga? Dzērājs nav, skandālus neceļ. Ar sūdzībkaļiem un intrigantiem milicija nenodarbojas.

Izgājuši cauri zaļam pagalmam, ko šķērsoja svaigi izrakta tranšeja, cauri augstai arkai mēs izgājām uz ielas, kur valdīja dzīva rosība.

Pa labi pie maizes veikala stāvēja apjomīgs zaļš urāls ar blakusvāģi.

— Varu aizraut līdz nodaļai, — iecirkņa pilnvarotais piedāvāja.

Tieši laikā. Uzdevis praktikantiem izpētīt izņemtos «dosjē» un atlasīt faktus, kas varētu interesēt izmeklēšanu, es pirmo reizi mūžā izvizinājos pa pilsētas galveno ielu milicijas motocikla blakusvāģī.

Rajona nodaļā valdīja dienai raksturīgais klusums, kas īpaši bija jūtams dežūrdaļā. Uz krēsla pie durvīm sēdēja viens vienīgs cilvēks — Zolotova restorāna pavadonis.

— Labdien, Edik!

Viņš pacēla galvu.

— Tad jūs bijāt tas, kas uzrīdīja man operatīvo? Ko es tādu esmu izdarījis?

— Iesim, aprunāsimies, — es uzaicināju viņu nopratināšanas istabā — mazītiņā kabinetā ar kailām sienām un matēta stikla aizrestotu lodziņu: galds, divi krēsli un telefons.

— Vispirms iepazīsimies, bet pēc tam jūs pastāstīsit par sevi, — es stādījos priekšā.

— Grišakovs, — Ediks noburkšķēja.

No juceklīgā un miglainā stāsta, ko vairākkārt nācās precizēt, varēja noprast, ka Grišakovs visu mūžu strādājis tirdzniecībā, uzkāpis līdz direktora vietnieka postenim, tiktāl Zolotovs nebija melojis, taču pēcāk kritis par

upuri intrigām, aizgājis no darba un pēdējo pusgadu «īslaicīgi nestrādā», pārtikdams no pieticīgajiem ietaupījumiem un cenzdamies panākt taisnīguma atjaunošanu.

— Vai jūs zināt, kur ir jūsu draugs Zolotovs? — es neuzkrītoši painteresējos.

Grišakovs saspringti pasmaidīja.

— Nezinu. Un kāpēc uzreiz «draugs»? Vai man mazums paziņu?

— Viņš ir tepat līdzās. — Es padauzīju ar pildspalvu pa sienu. — Aizturēto telpā.

— Kāds man ar to sakars? Ko jūs man piesienaties? — Ediks gandrīz vai iekliedzās.

— Tāpēc, ka jūs varējāt atrasties viņa vietā.

— Par ko? Paskaidrojiet, ko esmu nodarījis!

Viņam nervi nebija kārtībā. Spriežot pēc sarkanajām

dzīsliņām uz deguna, tumšajiem maisiņiem zem acīm un trīcošajiem pirkstiem, tam par iemeslu bija tieksme iedzert.

— Restorānā es jūs nepazinu, — nepievērsdams uzmanību histēriskajiem jautājumiem, es turpināju. — Lai gan arī tad balss šķita pazīstama.

— Vai tad jūs mani agrāk esat redzējis vai dzirdējis?

— Esmu jūs gan redzējis, gan dzirdējis. Vasarnīcā. Runāju ar jums pa telefonu, pēc tam pa logu skatījos, kā jūs nācāt no stacijas. Bet ienākam tā arī nesagaidīju. Kur tad jūs palikāt? Mēs apskatījām visu apkārtni.

— Gribu eju, negribu neeju, — viņš apjucis nomurmināja.

— Starp citu, tā lieta, pēc kuras jūs sūtīja, bija par iemeslu Zolotova aizturēšanai.

Grišakovs uz krēsla sarāvās.

— Nezinu, kas tā par lietu! Man tur maza darīšana. Zolotovs teica: izņem apakšējo galda atvilktni, aiz tās būs zaļš vīstoklītis kā desiņa; ja atnesīsi to man, dabūsi

desmitnieku... Un viss! Nelīdu jau svešā mājā. Viņš teicās visu pārbaudīt, sagaidīt zvanu un iet projām. Ir gan maita! Bet pats ņem un nosēdina pie telefona izmeklētāju.

Jā, mana vizīte vasarnīcā bija pamatīgi sajaukusi Zo-lotovam kārtis.

— Kam tāda piesardzība, zvani, pārbaudes? Kāpēc Zolotovs pats neiznesa no savas mājas to lietu?

Grišakovs izlaida caur matiem izplestus pirkstus.

— Skaidrs, kāpēc, ja jau viņu tās dēļ ietupināja! Tikai toreiz es to nezināju, būtu iekritis! — Viņš nikni no-čirkstināja zobus. — Ar cita rokām ir radis... Mēs visi viņam esam melnie, pakalpiņi. Lai pats sēž par saviem grēkiem!

— Vai Petrenko arī bija pakalpiņa lomā? — es jautāju, pūlēdamies saglabāt vienaldzīgu toni.

— Kā ne! Zelts centās nodibināt draudzību ar ārzemniekiem: uz turieni — metālu, no turienes — lupatas, aparatūru, valūtu. Bija vajadzīgs vedējs, tāpēc sāka pieradināt jūrnieciņu. — Grišakovs attapās. — Tikai tas nav domāts protokolam, tik un tā neparakstīšu.

— Kā jums tīk. Taču saistības par iekārtošanos darbā gan parakstīsit. Un visdrīzākajā laikā sāksit strādāt. Citādi sauksim pie atbildības par parazītismu. Vai skaidrs?

— Uz to jūs esat nadzīgi.

Bijušais tirdzniecības darbinieks skumīgi ieurbās ar skatienu šķirbainajā grīdā.

Kad viņš bija prom, es izsaucu Zolotovu.

— Tā ir patvaļa un nelikumība! — «admirāļa» mazdēls iesāka jau uz sliekšņa. — Vai zināt, kas jums par to būs? Es pieprasu, lai jūs iedodat man telefonu!

— Aizturētajiem gan nav atļauts zvanīt, bet ja jūs tā uzstājat...

Es pagriezu telefona aparātu pret viņu.

Zolotovs paķēra klausuli, taču tas notika aiz inerces, otra roka palika karājamies gaisā, tad lēni, it kā pārvarēdama pretestību, nolaidās uz diska. Viņu pārņēmusī nedrošība jautās pat resnā pirksta ar nograuzto nagu dreboņā, kad tas grieza numuru.

— Sergej Stepanovič? Zolotovs...

Viņa tonis bija pētīgi saspringts un seja zem neredzamā sarunas biedra skatiena pieņēma verdziski padevīgu izteiksmi.

— Jā, biju pazudis. Man ir nepatikšanas. Vajā, izseko. Gan nelaimes gadījuma, gan citu iemeslu dēļ. Jūs jau zināt, cik centīgi darbinieki strādā mūsu slavenajos «orgānos»...

Saspringums balsī izzuda, viņš izslējās, atvilka elpu un sāka runāt pavisam brīvi.

— Protams, jātiek skaidrībā. Cik tālu nonākuši — sarīkoja man provokāciju. Visīstāko provokāciju! Piespēlējuši zeltu, valūtu... No viņiem arī runāju. Kā tad. — Viņš pameta uz manu pusi uzvarošu skatienu. — Izmeklētājs Zaicevs sēž man pretī. Hallo, hallo!

Viņš nervozi uzsita pa klausules turētāju, steidzīgi uzgrieza numuru.

— Sergej Stepanovič! Atvie... Hallo!

— Pamēģiniet vēlreiz, — es ieteicu. — Varbūt līnijā ir traucējumi.

Taču pēc aizturētā izvalbītajām acīm varēja redzēt, ka viņš visu saprot.

— Met nost klausuli, negrib runāt, — viņš vārgā balsī pats sev teica.

— Varbūt piezvaniet kādam citam?

— Visi vienādi! — Zolotovs nikni izdvesa. — Katrs ieķēries krēslā un dreb par savu ādu!

Viņš bezspēkā atslējās pret krēsla atzveltni, aizvēra acis un nosēdēja tā kādu pus minūti.

— Kas tās par nelikumībām? Kāpēc esmu aizturēts? Kur ir prokurora sankcija?

— Sankcija būs, — es teicu. — Pagaidām jūs esat aizturēts uz aizdomu pamata par vairāku noziegumu izdarīšanu. Pārsvarā par nelikumīgu valūtas operāciju veikšanu, par pārējām runāsim vēlāk. Pastāstiet — kur ņēmāt zelta monētas, valūtu un kā grasījāties tās izmantot?

Zolotovs sašķobīja lūpas.

— Man zelts ir vienīgi uzvārdā. Ja arī būtu bijušas monētas, es tās būtu izmantojis ļoti vienkārši — būtu ielicis zobus un kopā ar skaistu meitiņu devies kruīzā pa Donavu, bet par valūtu — uzdzīvotu bārā.

— Un kā ar izņemtajām vērtībām?

— Tad ta māksla! Jūsu pašu draudziņš piespēlēja. Viņš ir nadzīgs, tas operatīvais. Tagad ir skaidrs, kāpēc jūs mani viņam toreiz restorānā rādījāt.

Man sanāca smiekli.

— Tur bija visa kā par kādiem piecdesmit tūkstošiem. Kurš un kurā vietā var sadabūt tādu summu, lai jūs kompromitētu? Padomājiet pats!

— Nezinu, kā jūs savus netīros darījumus kārtojat, — viņš atcirta. — Un nemaz negribu zināt! Uz jautājumiem vairs neatbildēšu, pieprasu prokuroru. Viss!

— Nu ko, kā vēlaties. — Es aizpildīju aizturēšanas protokolu, savācu papīrus un piecēlos. — Mēs pie šīs sarunas atgriezīsimies. Apdomājiet, kā uzvesties, lai nekļūtu smieklīgs.

Pa ceļam no rajona nodaļas es iegriezos mājās, lai paēstu pusdienas, pēc tam devos atpakaļ uz prokuratūru, ziņoju Belovam par darba rezultātiem.

— Saviesuši te afēristus, — prokurors neapmierināti burkšķēja, it kā tieši es būtu vainojams tik nelāgā nodarījumā. — Nomaskējušies par kārtīgiem un maldina godīgus cilvēkus! Man jau zvanīja vairāki biedri, kuru uzticību tas blēdis bija pratis iemantot. Jums kritiski jāizvērtē viņa liecības. — Šefs daudznozīmīgi piedauzīja pie galda ar metāla lineāla šķautni. — Viņš ar nodomu var nomelnot tos, kurus ir apkrāpis...

— Paši ļāvuši sevi apkrāpt! Droši vien vasarnīcā uzdzīvojuši, pirtiņā pērušies, bet nu — zūd kokos?

Belovs sapīka.

— Uz pieres jau nav rakstīts, ka viņš ir neģēlis!

— Man gan šķiet, ka ir rakstīts, turklāt lieliem burtiem. Tiem, kuri grib izlasīt.

Atkal mums ar šefu bija atšķirīgi viedokļi. Pēdējā laikā tas atgadījās aizvien biežāk. Izskatās, ka man ir divas iespējas — kļūt par slēptu opozicionāru kā Lagins vai aiziet. Uz citu rajonu, uz pilsētas nodaļu, bet varbūt atgriezties pie domas par aspirantūru?

Manā kabinetā Lagins runājās ar praktikantiem. Viņam uz ceļiem gulēja pazīstamā grāmatiņa spilgtajos vākos.

— ...nemāku teikt, lasīju, lai īsinātu laiku dežūrā. Un vispār man fantastika nepatīk.

— Kāds tam sakars ar fantastiku? — Vaļoks bija iekarsis. — Tā ir tikai forma, taču būtība visnotaļ reāla!

— Muļķības. Fantāzija ir un paliek fantāzija, — noteica Pjotrs.

Vaļoks pagriezās pret mani.

— Pajautāsim Jurijam Vladimirovičam, viņš arī izlasīja.

— Par ko strīdamies?

— Par pseidosiem, — mierīgi atbildēja Lagins, itin kā sarunas par briesmīgiem izdomātu planētu iemītniekiem prokuratūrā risinātos ik dienas. — Vaļa uzskata, ka mūsu izmeklēšanā esošie ir tie paši pseidosi.

— Ne jau visi, — Vaļoks precizēja. — Huligāni, laupītāji, visvisādi sīkie noziedznieki neskaitās — tos pa gabalu var pamanīt, par tiem viss ir skaidrs. Bet nomaskējušies maitas, visīstākie vilkači — kas var būt bīstamāks? Viņi ne tikai apzog mūs — izsūc dvēseles, kropļo cilvēkus...

— Tu pārspīlē. — Pjotrs samiernieciski atmeta ar roku.

Lagins klausījās uzmanīgi, es manīju, ka Vaļoks bija viņu ieinteresējis.

— Drīzāk gan otrādi! Cik puišeļu āpskauž bārmeņus, noliktavas pārziņus, piegriezējus! Nesapņo vis par lidotāja, kosmonauta profesiju, tur ilgi jāmācās, jāapgūst tā nolādētā matemātika, jāpiepūlē smadzenes un vispār — risks, pārslodze... Bet te — viens divi, un zirgā!

— Tu gribi teikt, ka agrāk elks bija lidotājs izmēģinātājs, bet tagad nobarojies tirgotājs? — Lagins viltīgi samiedza acis.

— Tieši tā! Vai tad tā nav?

— Ne jau visiem, — Pjotrs runāja kā vieds sencis ar mazu nejēgu.

— Ja arī tāds būtu viens! Tas nozīmē, ka pseidoss ir viņu izsūcis! Par ko tad ir grāmata? Par piedzīvojumiem kosmosā? Nekā nebija! Sarkana saule, pavadoņu bloķē-tāji — tā ir anturāža, nosacītība. Galvenais — pseidosi cilvēku vidū! Un vienalga, kur — uz tālas planētas vai tepat uz zemes. Ja gribat zināt, Leda ir tā pati Zeme.

— Nu tu gan lej! — Pjotrs iesmējās.

— Bet varbūt tā arī ir, — nopietni sacīja Lagins. — Man bija gadījums — zinātniskā darba vadītājs noveda aspirantu līdz pašnāvībai, piesavinājās idejas, apprecēja viņa līgavu.

— Cik viņam iedeva? — Pjotrs pārstāja uzjautrināties.

— Sods šķiet neizbēgams? Tikai nekādu noziegumu es nepierādīju, pārāk smalkas matērijas nācās skart ar raupjām jurista knaiblēm. Viņš saņēma rājienu par neētisku rīcību, pēc pāris gadiem aizstāvēja doktora disertāciju, izšķīrās, no jauna apprecējās.

Pēcāk bija institūta ķildu centrā — grupa pret grupu, anonīmas vēstules, komisijas. Studentes sūdzējās, ka profesors uzvedas «neētiski», uzmācas...

— Kā tas viss beidzās? — Vaļoks nenocietās.

— Ar godu aizvadīja pelnītā atpūtā. — Lagins pašūpoja kuplos, sirmos matus.

— Re nu! — Vaļoks aprāva pasprukušo lamuvārdu.

—Par to jau es runāju. Iznāk, ka pseidosi ir neievainojami? Par piemēru šī pati ģimenīte. — Viņš iebakstīja zaļajā kladē un kantorgrāmatā, kas līdzās gulēja uz galda. — Vāca materiālus, lai ziņotu par paziņām, varbūt pa kluso uzšņāpa vienu otru anonīmu vēstuli, jaunākais aplēja dubļiem izmeklētāju, bet pēc izskata — parasti cilvēki. Ko mēs tādiem varam padarīt? Pamēģini viņus atšifrēt! ♦

— Elementāri, — nevērīgi nosmīkņāja Lagins. — Putnu vērtē lidojumā!

— Kāpēc tad jūsu profesors palika nesodīts? — Vaļoks iedzēla.

— Tas ir cits jautājums! — Lagins asi saliecās uz priekšu. — Es jautāju dekānam: kāpēc nedodat principiālu vērtējumu? Bet viņš izlokās: ja izmeklēšana vainu nav pierādījusi... Ko mēs varam darīt? Ignorēt nelieti, nesaieties ar viņu, nesniegt roku — no laika gala ir zināms, kā apietas ar neliešiem, Viņš novērš skatienu — tagad tā nav pieņemts...

Atšķirt nav liela māksla, ir vajadzīga vēlēšanās to darīt! Bet te, rau, — nav pieņemts! Tāpēc izšķērdētāji neslēpdamies peld kā nieres taukos, neviens nejautā — par kādiem līdzekļiem tas, mērgli, notiek? Gaida. Kad mēs aizturēsim, konfiscēsim, notiesāsim — tad nobriedīs!

— Bet kā lai sazīmē tādus zolotovus un viņam līdzīgos? — Vaļoks neatlaidās. — Tūkstošus netērē, klusītēm bojā gaisu...

— Sazīmē pēc smakas, — es atbalstīju Laginu, ļaudams viņam nomierināties. Jurijam Ļvovičam streikoja sirds, un lieks satraukums nenāktu viņam par labu.

— Manieres, runas veids, prasības, intelekts, cilvēku loks, kurā viņš apgrozās... Pietiek desmit minūtes ar cilvēku parunāt — un viņš ir kā uz delnas. Tāpēc viņi turas kopā baros. Un dižojas cits cita priekšā — es dabūju grāmatu par franču galma intrigām, es tiku uz slēgtu filmu skati, bet es kopā ar rakstniekiem biju medībās... Palūk, cik mēs gudri un spējīgi, bet, ka atestātā vieni trijnieki un vārdu bez kļūdām nevaram uzrakstīt, — tas nekas, no atzīmēm paēdis, padzēris un palīksmojis nebūsi, lai teicamnieki bojā acis un iedzīvojas kuņģa čūlā — mēs neesam ne par matu sliktāki! Vienīgi — punduris arī uz koka kājām ir un paliek punduris!

Vērodams mani, Lagins nomierinājās un pasmaidīja, it kā pazobodamies par to, ka tā iekarsis.

— Ja viņi čupotos paši vien, tā būtu maza bēda, bet viņiem vajag sajaukties ar normāliem cilvēkiem, lai nekristu acīs, nepievērstu uzmanību, kā arī pašapziņas dēļ... Ko tikai neizdomā! — Jurijs Ļvovičs pasmaidīja vēl platāk ar viņam raksturīgo sarkasmu. — Kāds veikala vadītājs turēja savā kabinetā Dzeržinska portretu. Jautāts par to, skaidrojis, ka esot vecs čekists, divdesmit gadus nostrādājis «orgānos», tagad aizgājis pensijā, nosūtīts stiprināt tirdzniecību... Tie, protams, bija meli. Taču atstāja iespaidu. Uz neapmierinātiem pircējiem, sabiedriskajiem kontrolieriem, korespondentiem. Pat uz jauniņiem OBHSS darbiniekiem. — Lagins piemiedza man ar aci. — Esmu kļuvis vecs, pļāpīgs, uzvelkos no pusvārda. Bet tas jau viņu dēļ. — Viņš pameta ar galvu praktikantiem. — Ielāgojiet, tādi nešķīsteņi ievilina normālus cilvēkus savā barā. Viņiem glaimo saskarsme ar aktieriem, rakstniekiem, žurnālistiem, bet it īpaši ar mūsējiem. Itin neko nežēlos — smaidīs, runās tīkamus vārdus, visvisādi pakalpos, piedāvās deficītu... Lieli psihologi — meklē vājās vietas, tieksmes un izmanto tās savā labā.

Lagins atkal kļuva nopietns, pat drūms.

— Kūpinātas desas gabals no letes apakšas — pat par īsto cenu — ir pirmais mazītiņais solītis... Otrais, trešais, viss notiek ļoti nevainīgi, bet izrādās — esi sasaistīts cieši jo cieši! — Jurijs Ļvovičs piecēlās. — Esmu aizpļāpājies, iešu strādāt. Bet jūs, zēniņi, lieciet aiz auss — ja gribat strādāt izmeklēšanā, domājiet, kā pakalpojumus izmantojat, ar ko draudzējaties, pie kā ejat ciemos. — Frāze izskanēja pārāk oficiāli, un Lagins mīkstināja to ar joku: — Citādi iznāks kā jūsu darbaudzi-nātājam — Jurijs Vladimirovičs palīksmoja vienā zālē ar Zolotovu un veselu nedēļu taisnojās un rakstīja paskaidrojumus.

...Kad pēc dažām dienām es izsaucu Zolotovu uz nopratināšanu, viņš arī sāka ar atmiņām par restorānu.

— Nav lāgā, pilsoni izmeklētāj Zaicev! Kopā dzeram un uzdzīvojam, bet pēcāk jūs mani spundējat ķurķī... Kā uz to skatīsies priekšniecība?

Bravūra bija izskaidrojama pavisam vienkārši — viņš bija samierinājies ar jauno situāciju, izdomājis rīcības plānu un izturējās kā cilvēks, kuram nav ko zaudēt.

— Pierakstiet, lai neaizmirstas, vajadzības gadījumā dosit signālu. Rakstāmpiederumi atradīsies, laika ir liku likām, prokuroram rakstīt drīkst. Tiesa, jūsu burt-nīciņu es konfiscēju, nāksies iekārtot jaunu.

Zolotovs acumirkli sarāvās.

— Tuvāk pie lietas!

— Lūdzu. — Es noliku uz galda blīva, zaļa auduma gabalu. — Tas tika atrasts jūsu mājā. Maročņikova no tā šuva kaut kādus priekšmetus. Vienu tādu jūs aiznesāt

Petrenko, dzīvokļa saimniece to apliecināja identifikācijā. Otru, pilnu ar zeltu un valūtu, jums konfiscēja miliči.

Līdzās zaļajam atgriezumam es noliku veikli darinātos futrālīšus ar spiedpogām, āķiem, lentēm — tukšo un piebāzto.

— Pierādījumu ķēdīte izslēdz versiju par provokāciju. Jautājums: kur jūs ņēmāt minētās vērtības?

— Paskaidroju: atradu. Atgriezos no pilsētas vasarnīcā, zem krūma — avīžu vīstoklis. Pārnesu mājās, attinu. Būdams godīgs cilvēks, nolēmu nodot valstij. Drošības labad ievietoju šajā burvīgajā maisiņā. No rīta mežā ieraudzīju kaut kādus cilvēkus, nodomāju — laupītāji, lūkoju paslēpt bagātības koka dobumā. Izrādās — tie bijuši padomju miliči. Atvainojiet, kļūdījos. Lūdzu oficiāli reģistrēt atradumu un izmaksāt man likumīgi pienākošos atlīdzību. Skaidrs?

Zolotovs ņirdzīgi nosmīkņāja.

— Ne gluži. Ir dažas neatbilstības. Tās nāksies noskaidrot ar Sahnazarova un Grišakova palīdzību.

It kā raupjš sūklis būtu pārbraucis izmeklēšanā esošā sejai, aizslaucīdams ne vien smīniņu, bet arī dabisko sejas krāsu, — manā priekšā bija stinga ģipša maska.

— Kad būsim tikuši skaidrībā par vērtību izcelsmi, mums būs jānoskaidro, kādam nolūkam tika izgatavoti šie speciāla auduma... kā lai tos labāk nosauc? — Es uzsitu ar plaukstu pa zaļajiem futrālīšiem. — Konteineri kontrabandai!

Zolotovs manāmi nodrebēja.

— Starp citu — cik jums bija fizikā? Šis audums neaizsargā no metālu meklētāja, nebija vērts censties. Vispār, atvainojiet, jums ir bērnišķīgs priekšstats par valsts robežu!

— Dzerat vīnu no mana bāra, — viņa balss bija aizsmakusi un saspringta. — Un vēl slavējat.

— Kā tā?

— Pieņemat minējumus par faktiem. Es iegaumēju jūsu metaforu.

— Kāpēc minējumus? — Es izvilku no portfeļa žurnālu, atvērtu vajadzīgajā lapaspusē. — Lūdzu, te būs: «Robeža ir aizslēgta», reportāža no muitas. Un slēpņu, dažnedažādu konteineru fotouzņēmumi. Salīdziniet šo attēlu ar jūsu darinājumiem — kā divas ūdens piles.

Zolotovs klusēja.

— Šķetinām pavedienu tālāk pie ārzemju reisos braukājoša jūrnieka Petrenko, ap kuru jūs pēdējā laikā pastiprināti luncinājāties, kam atnesāt kontrabandai domāto konteineru un kurš tika nogalināts jūsu vasarnīcā. Vai nav pārāk daudz sakritību?

— M-m... Mazums kādas sakritības var gadīties, — viņš ar pūlēm izmocīja.

— Ir arī fakti. Veršikova stāstīja, kā jūs centāties pieglaimoties Petrenko, kā iepazīstinājāt ar ārzemnieku, kā likāt viņai uzņemties vainu par slepkavību. Izmeklēšanas eksperiments neapstiprināja viņas sākotnējo liecību. Tiesu medicīnas eksperts atzīmējis dūriena neparasto spēku un tehniku. Paukotājs visnotaļ varēja tādu izdarīt. Par jūsu sporta gaitām es runāju ar Grigorjevu. Tas nebūt nav viss, taču pamēģiniet atspēkot kaut jel ko.

— M-n... ts... nav... jdra. Jms... japrada.

Zolotova runa bija kļuvusi gandrīz nesaprotama.

— Vai vēlaties ūdeni?

Viņš pamāja.

Es uzgriezu divus ciparus ar melnā, piecdesmito gadu parauga aparāta izļodzīto disku; ne par ko nebrīnīties radušais staršina atnesa alumīnija krūzi. Zolotovs aizgūtnēm un sevi apšļakstīdams izdzēra ūdeni.

— Visapkārt esat okšķerējuši? — Viņš atņirdza zobus. — Arī Grigorjevu uzrakāt?

— Ne tikai Grigorjevu. Izmeklēšana ir nopietna padarīšana. It īpaši šādos noziegumos. Tika nopratināti jūsu skolotāji.

— Arī Faina? — Zolotovs nikni pārtrauca. — Varu iedomāties, ko viņa sapūta. Liec kaut uzreiz pie sienas!

— Nemaz ne. Jūsu bijušo klasesbiedru atsauksmes bija daudz skarbākas. Un jūsu draudzene... — Viss Zolo-tova ķermenis saspringa. — Valentīna Hohlo...

— Kāda velna pēc! — Zolotovs pielēca kājās. — Varbūt vēl pāršķelsit man galvaskausu un sāksit rakņāties smadzenēs?

— Sēdēt! — es strupi pavēlēju, un izmeklēšanā esošais lēni atslīga uz nodeldētās taburetes.

— Vācat kopā visādus mēslus, lai tikai mani nomelnotu, — Zolotovs runāja mierīgi, savā parastajā tonī, bet es jau varēju iedomāties, kāda bija izskatījusies viņa seja nāvējošā izklupiena laikā. — Pat to draņķi iztaujājāt! Ja gribat zināt, viņas dēļ mana dzīve aizgāja šreijā! Gribēju nošauties! Pievācu treniņā margoļinu, nogūlos zemē me-žiņā pie vasarnīcas un iebāzu stobru mutē. Stumju augstāk, kā biju lasījis grāmatā, lai nesakropļotu sevi, bet droši izšķaidītu smadzenes. Tēmēklis augsts, skrāpē aukslējas, neļauj, eļļa rūgta, pretīga, īsi sakot, man uznāca vēmiens. Tā nu guļu vēmekļos ar pārsistu ģīmi...

Zolotova balss pārtrūka. Šobrīd viņš patiesi ticēja, ka viss tieši tā arī ir noticis, bet apgāztā atkritumu tvertne, piesmakušās saslaukas zem rokām, šaurā suņu taciņa, glumais somu duncis sastingušajā rokā — tas viss ir murgs no citas dzīves, briesmīgs sapnis, nezin kā iespiedies apziņā.

— Tātad visi pasaules grēki pār mani! Es esmu gan valūtas spekulants, gan kontrabandists, gan slepkava! Man pat nekas nav jāsaka, jums viss ir zināms, salikts pa plauktiņiem!

— Ārēji aina patiešām ir skaidra. Tikai — motīvs. Kāpēc jūs viņu nogalinājāt? — Šis jautājums no tiesas nedeva man miera vairāk par visu. — Vai tiešām tāpēc, ka Petrenko atteicās piedalīties kontrabandā?

Zolotovs pārvilka roku pār seju.

— Ja paklausās jūs — visi ir labi, vienīgi es esmu slikts. Notika nelaimes gadījums, saprotiet, nelaimes gadījums!

Viņš atmetās atpakaļ, atsliedamies pret auksto, netīri pelēko sienu, un aizvēra acis. Kālab?

Feduns kaitināja ar savu neatkarību, ēzeļa ietiepību, nevēlēšanos atzīt viņa, Valērija Fjodoroviča, autoritāti. Bet taču ne tāpēc? Nevajadzēja jūrnieķeli ņemt līdzi uz vasarnīcu...

Ballītes noslēgumā, kad gaisma kļuva blāva, attālumi nenoteikti, priekšmetu apveidi neskaidri, bet ķermenis — viegls un spēcīgs, meitenes bija aizgājušas uz guļamistabām, viņš lūkoja vest pie prāta to cietpauri, atzinības vietā saņēma dzēlības un izsmieklu un, nejuzdams garšu, izdzēra atlikušo alkoholu, bet apziņas plūsma ritēja savu dīvaino ceļu, mezdama gluži negaidītus līkumus.

Papucīša vārdabrālis. Tas, maita, — cik bērnībā netika ņirgājies, izdomāt kaut ko tādu — evakuatoru, ticami līdz riebumam, bet pats — absolūta nulle, pat mašīnu nevar nopirkt, kā bija gribējis, garāža tā arī stāv tukša, bet šitais mulla no droša darījuma kratās vaļā un vēl gudri spriedelē, pintiķis tāds, bet, kas ar tādiem jādara, ir skaidrs kā diena, kur tas asmenītis, beigtā zivtele, gan izjutīsi, kā ir, kad no parašas jāēd, ko viņš tur muld?

— Un, ja arī sadomāšu, tad kāpēc man ar tevi jāsaistās? Vai nu pats netikšu galā? Lielāka peļņa un mazāks risks. Un sanāks lētāk — nesūksi manas asinis un nežņaugsi savos tīklos.

Nebija vis izlicies, tas draņķa jefiņš patiešām viņu apsaukā, jāmauc pa purnu, nē, pieliecās un pats — pa vaigu! Pret ko tu pacel roku, kretīn, velkas pakaļ, aha, uz paklāja, še tev! — rokā ir zivtiņa, stinga, nespodra kā Jermolaja bleķa zobi, bet izšaujas veikli, šis atlec. Lai uzmanās — še tev! Neatlēca, nozvēlās gar zemi, asiņu nav, izliekas? Spalu noslaucīt, celies augšā, pietiek! Nomazgāties, viss pāries, lente attīsies atpakaļ kā toreiz. A-a-a-a!

Zolotovs atgriezās īslaicīgās aizturēšanas izolatora izmeklēšanas kabinetā.

— Man nebija iemesla viņu nogalināt. Nelaimes gadījums! — viņš mehāniski atkārtoja.

Es pabeidzu rakstīt protokolu.

Zolotovs palūdza cigareti, ievilka dūmu, izpūta bez parastās bravūras.

— Nepaveicās.

— Kam? — es nesapratu.

— Man... — Viņš nokratīja pelnus uz grīdas. — Kam gan citam? Cilvēki dzīvo, bauda dzīvi — un nekas.

— Kas ir tie cilvēki?

— Vai nu mazums. Vienkārša nodaļas vadītāja Kroļ-čenko — pirksti vienos gredzenos, briljanta auskari, mājās čehu kristāls, somu mēbeles. Un nekādu bēdu. Tāpēc, ka māk dzīvot. Un veicas.

— Vai tiešām zelts pirkstos un somu mēbeles ir īsti laimīgas dzīves rādītājs? Tās galvenais mērķis?

Zolotova lūpas sašķobījās nicīgā smīniņā.

— Zinu, zinu! Galvenais ir dvēseles skaidrība un mierīga sirdsapziņa. Un laimīga dzīve — godīgs darbs līdz septītajiem sviedriem, pēc tam noderīgas izklaides — lek-torijs, šaha paviljons, bibliotēka... Tā ir? — Viņš nospļāvās tieši uz kājām. — Pliekani un pelēcīgi! Kad dzirdu līdzīgus prātuļojumus, man metas slikta dūša!

— Vai jums nav žēl Fjodora? — es negaidīti ievaicājos.

Zolotovs apjuka.

— Kas tur vairs ko runāt... Miroņus piecelt nevar. Dzīvos vajag žēlot. — Viņš smagi nopūtās un ar pirkstiem nodzēsa cigaretes galu. — Man ir žēl sevis — iekritu kā tāds muļķis! Tāpēc, ka sapinos ar kretīniem. Un nepaveicās ar to slepkavību. Tas nav manā dabā. Pašiverēt, uztaisīt naudu... Kāpēc jāgalē nost? Ne prātā nav nācis... Nelaimējās! Tas pats miesnieks Griša — zog uz nebēdu, bet dzīvo zaļi.

— Līdz vienam brīdim.

— Liecieties mierā! Viss dzīvē notiek līdz vienam brīdim. Bet viņam par to nospļauties, par nākotni nedomā, peld kā niere taukos un neceļ ne ausu.

— Interesanti būtu iepazīties ar tādu laimes lutekli.

— Tur es jums nevaru līdzēt. Iepazīstieties, ja varat dabūt rokā. Taču diez vai — rokas par īsām!

Es sāku dusmoties.

— Dabūsim, Zolotov, katrā ziņā dabūsim. Vai tiešām jūs nejūtat, kas jums visapkārt notiek? Tuvojas laiks, kad nāksies par visu atbildēt, un mēs visādus nešķīsteņus aiz apkakles velkam laukā no šķirbām un tumšiem stūriem, lai kā viņi slēptos! Arī jūsu Grišu izvilksim dienas gaismā, tāpat Kroļčenko, un, kad šī sabiedrība nokļūst visu redzeslokā, tad ātri vien sašļūk, vairs nepriecājas par zagļu dzīves jaukumiem un apskauž tos, kuriem ir skaidra dvēsele un tīra sirdsapziņa, kaut arī jūs runājāt par to ar izsmieklu.

— Un par ko jūs priecājaties? — neizteiksmīgā balsī vaicāja Zolotovs. — Nu, ietupināsit vienu, otru... Algu droši vien nepaaugstinās, tikai raižu būs vairāk.

— To jums nesaprast!

— Kāpēc ne? Pienākuma apziņa, gandarījums, redzot darba rezultātu. Esmu lasījis. Vai tiešām īstenībā kaut

kas tāds ir? Vai negribas triekt visu ellē ratā, izvēdināt galvu, atpūsties?

Dažkārt man ir gribējies salamāties ar Belovu, aizcirst durvis un kādu nedēļu mitināties neapdzīvotā salā vai vispār uzrakstīt atlūgumu un pāriet parastā kancelejas darbā ar normētu darbalaiku un obligātām brīvdienām. Reizēm es salūkoju plānu, noputējušu mapīti ar uzrakstu uz vāka «Izmeklēšanas versiju uzbūves psiholoģiski juridiskie aspekti» un vairākas dienas pavadīju bibliotēkā, lai, papildinājis mapes saturu ar vēl vienu lapu, atkal noliktu to visaugstākajā plauktā. Tas notika, kad es biju gaužām noguris, taču šī sajūta pārgāja, un es atkal ilgojos nokļūt atpakaļ notikumu virpulī.

Es taču nestāstīšu to Zolotovam, kurš ir mīcīts no citiem māliem un kuram ir pavisam citāda saprašana par darbu, izpriecām, cits skatījums uz dzīvi. Tagad viņam ir iestājies vērtību pārvērtēšanas laiks. Es nospiedu pogu, lai izsauktu konvoju.

Praktikantiem bija brīvdiena, es ieslēdzos kabinetā un, neko nedarīdams, sēdēju pie tukša galda.

Lejā čaloja bērni, klaudzēja pret sētu mesti akmeņi, neapmierināti klaigāja audzinātāja. Šīs skaņas iedarbojās nomierinoši, un es centos ar to palīdzību uzlabot garastāvokli.

Kad mēģini atšķetināt veikli savītu intrigu kamolu, meklē nomaskētas pēdas, izliec taktiskas lamatas, katru ķermeņa šūnu pārņem mednieka azarts — atklāt, konstatēt, pierādīt. Nu mērķis ir sasniegts. Un tad?

Psiholoģiskajā divcīņā ar Zolotovu es biju uzvarējis, lai gan viņš bija nopietns pretinieks. Taču gandarījums neradās. Es jutos noguris, nomocījies un iztukšots. Ap sirdi bija nelāgi. Tā mēdza būt vienmēr, kad nācās saskarties ar dzīves tumšo pusi, rakņāties no apkārtējiem rūpīgi slēptos noslēpumos, dziļi ielūkoties svešu baisu

dvēseļu attālos nostūros, atklāt zem visnotaļ pieklājīgas virskārtas nejēdzīgas un apkaunojošas tieksmes.

Es kārtējo reizi nodomāju, ka izmeklētājam viņa darba augļi nevar sagādāt prieku.

Piezvanīja Pšeņičkins — Fjodors Ivanovičs Zolotovs lūdzot aizstāvēt dēlu. Vai Veršikovas un Valērija Zoloto-va intereses nav savstarpēji pretrunīgas?

— Ir gan! — es strupi atbildēju, taču pieredzējušam advokātam ar to pietika.

— Es jau tā domāju. Kas atliek manai aizbilstamajai?

— Slepkavības slēpšana, iespējams, spekulācija.

— Ņemot vērā situācijas maiņu, es iesniegšu atkārtotu prasību par atbrīvošanu.

— Iesniedziet, mēs izskatīsim.

Pa iekšējo telefonu piezvanīja Belovs.

— Kā sokas? Kāpēc neziņojat?

— Viss ir normāli.

— Ko nozīmē «normāli»? — šefs aizkaitināti vaicāja, neapmierināts ar nevērīgo atbildi.

— Zolotovs daļēji atzina sevi par vainīgu. Nepieciešams veikt veselu rindu izmeklēšanas darbību. Taču pagaidām viss rit normāli.

Mana balss skanēja tikpat aizkaitināti.

— Ņemiet vērā, ka pārējo darbu esat pametis novārtā. Nedrīkst koncentrēt uzmanību tikai uz vienu lietu. Visu darba kārtībā esošo lietu paralēla izmeklēšana...

Es atliku klausuli sāņus, nogaidīju, īstajā brīdī pateicu mikrofonā: «Sapratu, ķeros pie izpildes,» — pasēdēju vēl dažas minūtes un izņēmu no seifa Rasadinas lietu.

Zolotovam piesprieda desmit gadus.

Operatīvajā sanāksmē es izpelnījos uzslavu no prokurora, kurš atzīmēja, ka es esot pareizi sapratis viņa norādījumus un tāpēc guvis panākumus sarežģīta, labi

maskēta nozieguma izmeklēšanā. Es paņēmu atvaļinājumu, atpūtos un drīz biju to aizmirsis, jo radās citas lietas, citi aizdomās turamie, apsūdzētie un liecinieki, jaunas savijušos likteņu peripetijas, kuras atšķetināt nācās man, Jurijam Ļvovičam Laginam, Sašam Krilovam un bijušajam praktikantam Vaļokam, kurš kļuva vispirms par stažieri, bet pēc tam par kriminālizmeklēšanas operatīvo darbinieku. Attiecībā uz Pjotru mana prognoze nepiepildījās — viņš iestājās aspirantūrā un bieži iegriežas pie manis pēc praktiskā materiāla.

Un vienīgi pirmā ranga kapteiņa Zolotova jūrnieka dunča fotouzņēmums, ko kāds no puišiem pabāzis zem stikla uz galda, laiku pa laikam atgādina drāmu, kas norisinājās barkentīnas «Kaifs» iemītnieku šaurajā lokā.

Content

Koreckis Danils Savējo loks

BARKENTĪNA «KAIFS»

BARKENTINAS EKIPĀŽA

KĀRDINĀJUMS PATIESĪBAS MEKLĒTĀJAM

PSEIDOCILVEKS VALERIJS ZOLOTOVS

PIRMAIS AKMENS

VERŠIKOVA

MAROČŅIKOVA

ZOLOTOVS

ZIRNEKĻA TĪKLS

iZKLUPIENS SPOGUĻA PRIEKŠĀ