Līce Zina

Stāsti 1980

Sakārtojusi Zina Līce.

Stāsti 1980

VOLDEMĀRS PŪCE PARRA

Pkavējoties vistālāko bērnības dienu atmiņās, visskaidrāk tur saskatu savu vecomāti. Tādu aukli — audzinātāju, kādu man liktenis bija piešķīris, otru neatrast. Pat viņai līdzīgas neesmu manījis ne tuvumā, ne tālumā, ne tajos laikos, ne mūsdienās.

Jaunībā, vēl klaušās ejot, nabadzīgajā glīta izskata meitenē gadījies ieskatīties jaunajam baronlielkungam. Un tad. . . nezin kas tur viņiem īsti bijis, kas nebijis, meiča kundziņam apskādējusi viņa titulēto ģīmi — gandrīz vai acis izskrāpējusi. Par tādu vēl nedzirdētu pretošanos muižas visaugstākajai valdīšanai baronelis licis meiteni bargi sodīt — pērt rīkstēm. Varmācīgais sods meiteni nesalieca. Rīkstes nebija varējušas izsist viņas spītīgo lepnumu, ne arī iesist pazemību, pat ne bijāšanu. Gluži otrādi — kā dresūrai nepaklausīga meža kaķe viņa šņāca vēl niknāk, aizstāvoties atņirdza zobus, izlaida nagus. Negrieza ceļu ne saimniekam, ne kungam, ne pašam pagasta uradņikam. Nebaidījās mācītāju sludinātās debesu bardzības, ne elles mocību.

Jaunībā daudzināta par «smuko Mariju», gadu gājumā pie saimniekiem, pagasta varenajiem, bija izpelnījusies «vellamātītes» godu, vēl arī iesauku «Parra». Dzirdēju runājam: «Nedod dievs ar to raganu saskrieties! Ar Parru tik pa spalvai vai griez ceļu jau pa gabalu.»

Nesapratu, kādēļ mana labā vecāmāte bija iesaukta tā — Parra. Un no kurienes šī dīvainā iesauka? Vēlāk skolā, lasot vācu rakstnieka D. Veilanda aizvēsturisko romānu «Rulamans», kādā ilustrācijā ieraugu attēlotu seno alu cilvēku ciltsmātes portretu — Parra. Patiešām apbrīnojama līdzība ar manu vecomāti: salīkusi, uz

kraupjainiem kruķiem atbalstījusies, sirmām, brīvi krītošām matu kodeļām, pareģes skatu, valdonīga.

Klaušu laiku pārestībās, pārlaistajos melno baku un bada gados viņa bija kļuvusi tāda — skarba un nežēlīga, taupīga līdz sīkstulībai, cieta kā krams, vēl saglabājusi pagāniskos instinktus. Sveša viņai bija kristietiskā žēlsirdība — neieredzēja vārguļus, necieta klaidoņus, ubagotājus. Bez žēlastības, kruķiem draudēdama, trieca tos raturatos.

— Badmiras tādi, velkas kā utis otra labuma piesūkties! Viņi man te nāks vēl un smilkstēs, gaudos! Mirlas tādi, ja neprotat dzīvot, sprāgstiet nost!

Pat viņas pašas māsar dzīves nastu saliekta, jau ievietota pie bada maizes pagasta nabagmājā, neuzdrošinājās mūsmājās rādīties. Ja dažreiz viņai palaimējās nepamanītai ienākt sētā, māte — mūsmāju labais gariņš — mīļ-prāt nabadzītei iedeva kādu plāceni, tauku picku vai biezpiena ņuku, pielēja piena krūzi. Vajadzēja tik to pamanīt manai Parrai — kūju vicinādama, likās izvadīt nabadzīti, pašas miesīgu māsu.

— Ko vazājies? Kas tev te meklējams? Ubagot, vai, esi atvilkusies! Tev saku — vācies! Vācies ar labu! Citādi ar koku, dievs sodi, ar koku izvadīšu!

Ja mans miermīlīgais tēvs mēģināja ko iebilst vai lēnprātīgā māte novaidējās, vecāmāte zināja kā ar cirvi atcirst:

— Mājas labumu sargāju. Citādi jūs te abi — tāds man tas dēliņš, tāda vedekliņa —, tie labiņie, aiziesiet ar visu rentes māju dibenā, ka noburbuļos vien.

Viņas vērīgā acs nemitīgi raudzījās, lai mājas labums neietu zudumā, bet augtu augumā. Ne kripatiņu «dieva dāvanas» nedrīkstēja noniecināt. Nokritis maizes gabaliņš bija jāpaceļ, trīsreiz jānobučo un ar gardu muti jāapēd. Māte tiku tikām zināja stāstīt, ka vecāmāte jau no mazotnes arī mani radinājusi neaizlaist «labumu» zudumā.

— Gadījās noskatīties, kā vecāmāte no rīta, pirms piena kubuliņos nosmalstīja krējumu, izlasīja tur pa nakti iekritušos prusakus. Skatos, rāties vai smieties, — rūpīgi apsūkā kukainīšiem pielipušo krējumu! Apsūkā-jusi nesviedīs vis.pa roku galam prom, izmet pa logi?, lai «labums» tiek arī vistiņām. Ko domājies, arī mans pedelītis, viņas lielais palīgs, piesteberējis kubuliņam, dara tāpat: veikliem pirkstiņiem tvarsta nelaimīgos sll-konīšus un tāpat, prusakiem apsūkājis «labumu», met tos uz loga pusi, ik reizes jautri iekliegdamies: «Vitiņām!»

Ar visu savu skarbās dzīves cietajā čaulā dziļi saglabāto sirds siltumu vecāmāte bija pieķērusies man, nevaldāmam draiskulim. Dīvaini, bet otru savu mazdēlu, manu vecāko brāli, lēnīgu un klusu sapņainas dabas zēnu, viņa nemīlēja, ne acu galā neieredzēja.

— Tāds kā ar diloni apkritis. Ko velcies man pakaļ? Tik zina kā ņerkstēt. Tupi kaktā un nemaisies lielajiem pa kājām!

Šķiet, vecāmāte bija ieņēmusies caur gadsimtiem iznestu arhaisku gudrību — dzīvot drīkst tikai veselīgie, fiziski izturīgākie. Saskatījusi manī — trakajā gadā dzimušajā — nevaldāmu, veselīgu brēkuli, jau no pirmajām dzīves dienām neizlaida no acīm, izvadāja kā vista savu vienīgo cālēnu, aprūpēja kā vien varēdama un mācēdama. Nelutināja — pasarg dievs! No pašas mazotnes radināja — rūdināja viņai tik labi pazīstamajam sūras dzīves ceļam.

Reiz māter pārnākusi no lauka, bērniņu neredz, dzird tik kā no pazemes viņu izmisīgi brēcam.

— Kur tad puikiņš?

— Pagānēns nebija nekur ne liekams, ne valdāms. Iesviedu ... ar pliku dibenu nātrēs, lai vēkš!

Raudošu, brēcošu nepažēloja, neizdabāja. Tikai noteica:

— Nekas, nekas... lai izraudās vien ... būs īsāks mī-ziens.

Kādu citu reizi māte atrod bērniņu ar lupatu vīkšķi mutē cieši aizmigušu.

— Ciča, vai, bija sagribējies, brēca, ka ne aizklausīties. Sakošļāju garoziņu, vai še, ievīstīju rlklupatas stūrī, iegrūdu, lai zīž. Uzreiz apklusa. Areče, guļ kā viens Jē-zuliņš Betlēmes silītē.

Iedomājoties vien bērna mutē tādu baciļu vīšķi, jau nelabi kļūst, bet... manai Parrai, kā arvien, sava taisnība.

— Dzīve nežēlos. Nav tev ar, vedekliņ, ko žēlot. Ja izturēs — dzīvos!

Un es izturēju. Vēl vairāk — slimības no manis pat vairījās. Citi bērni slimoja — izgulēja masalas, izslimoja šarlaku, cīnījās ar garo klepu, novājēja vēder-guļā ... Man, vecāsmātes auklētam, nekas nepielipa; varbūt izslimoju nemanot — biju slims vai nebiju? Skraidelēju vienā pakulu krekliņā, kailu galvu, basām kājām. Ne vienreiz vien ziemas salā, vecāsmātes sūtīts, basām kājelēm pa gurkstošo sniegu aizbizoju uz rijas pūnīti, kur rudenī pelavās bijām ierušinājuši mežābolus. Ielasījis krekliņa priekšā sasalušos bumbuļus, joņoju, cik jaudas, atpakaļ uz silto mūrīti. Un — vainas nekādas.

Pliksals vai putenis, vecāsmātes mudināts, biju pasācis slaucamās reizēs skriet uz kūti, kur tieši no slaucenes māte man ļāva nodzerties tikko izslauktu vēl ar putiņu silto pienu. Pietempies kā ods, ka vai pušu plīst, pēdas kūtsmēslos atsildījis, palēkdamies ļekoju atpakaļ uz istabu.

Tēvs vecāsmātes patvaļai nestājās ceļā, tik nobrīdināja:

— Tā vien skaties, noķers puikiņš vēl baušlāgu. Ko tad?

Zirgi, sviedros satrenkti, vējā un salā pie slitas piesieti, gan varēja sasirgt ar baušlāgu, bet es, ik dienas padzēries silto ar putiņu govssmaržas pienu, veselībā sprēgāt sprēgājot, baušlāgu nesaķēru.

Vēl pavisam maziņu, uz rokām paņēmusi, un vēlāk, kad jau turējos pats uz savām kājām, vecāmāte staipīja mani visur sev līdzi. Kur vien kaimiņos padzirdēja kādas kāzas, kristības, bēres vai kādas citas saiešanas. Aicināta vai neaicināta bija klāt — visur tur, kur varēja mani, savu mīluli, paēdināt ar kaut ko garšīgu, arī pati panaš-ķēties un piedevām vēl padzirdēt jaunākās aprunas.

— Bērnam jau no mazotnes jāredz viss, kas notiek pasaulē, kas baznīcā, kas krogā. Jāpajaucas lielajiem pa kājām zaļumballē, jāpaveras tirgus burzmā.

Lielais Bērtuļa gadatirgus ik gadus iekrita manā gadu mijas dienā — 24. augustā. Pirmoreiz uz šo izdaudzināto gadatirgu mani aizveda vecāmāte. Manas ceturtās dzimšanas dienas rītā izgājuši — vecā, salīkusī Parra, uz kruķa balstīdamās, un es, viņas brunčos kā ērce ieķēries, — nosoļojām četras verstis garo ceļagabalu līdz tirgus placim muižas ganībās. Vēl tirgus nebija redzams, bet dzirdu: mauj govis, blēj aitas, zviedz zirgi, skan zvani, rīb rati. Pa visiem ceļiem gan braukšus, gan jāšus, gan kājām — visi uz tirgu. Uzkāpjam pakalnā, un mums paveras skats — visa paleja viens vienīgs tirgus. Tad tāds ir tas tirgus!?

Vecaimātei vienmēr bija pašai savs sīknaudas maciņš. Ne no viena viņa nekā nelūdza, arī no saviem bērniem naudu neņēma. Kabatas naudu savām vajadzībām viņa ieandelēja no Gostiņu žīdiņa Jankelīša, kas bieži vien ar savu sīku preču un drēbju vezumu iegriezās mūs-mājā. Un tad andele gāja vaļā. Katrs slavēja savu preci, kaulējās, abi runāja reizē, viens otrā neklausījās, sastrīdējās, atkal salaba, apraudājās. Vecāmāte cildināja savus sakrātos un rūpīgi izsukātos cūku sarus, zirga astrus, kā karogu vicināja lamatās noķertā seska ādiņu, aplika to sev ap pleciem, ap galvu, piegrūda žī-diņam pie deguna, piesauca dievu, velnu... Jankelītis atkal klāstīja savu preci, cilāja puķainus lakatiņus, plātījās rokām kā vējdzirnavu spārniem, plēsa matus, draudēja ar prusaku pulveri, vaimanāja, piesauca savus svētos, ilgi kaulējās. Andele beidzās ar to, ka abi jutās viens otru apšmaukuši, gandarīti.

Sīknaudu žvadzinādama, mana kareivīgā Parra iespraucās tirgus alus būdā. Izgrūstījusi tur sēdošos pagasta večus, ar kruķi izbrīvē vietu sev un man uz skabargaina dēļu sola pie letes.

— Kā vieni trani uz savām gaļīgajām pakaļām sasēduši. Vēl nedos vietu darbacilvēkam!

— Gods kam gods! Lai nu kam, bet Parrai vieta jādod! — Veči pavirzās tālāk.

Ar brezentu pārklātās būdas vidū virs ugunskura iekārtā tādā kā mūsmāju lopbarības vārāmā katlā karsējas desiņas, kaktā lieli klūgu groziņ ar kliņģeriem, uz steķiem lielas un mazas alus mucas. Ūsains puisis, sviedrus slaucīdams, raujas uz visām pusēm — ceļ no katla desiņu virtenes, sarausta gabalos, piesviež ugunij malku, iegriež mucai krānu, pilda kausds. Šķelmīga meiča ādas priekšautā, galvā mežģīņu cepurīti, dibenu jocīgi grozīdama, iznēsā aiz letes sēdošajiem izslāpušajiem, izsalkušajiem tirdziniekiem alus stopiņus, desiņas, kliņģerus. Pats kroga paps — pār vēderu pārkārtu naudas maku —

spēj tik iekasēt tēriņus. Visi skaļi, runīgi — kaulējas, strīdas, slēclz derības, uzsauc magaričas. Visapkārt troksnis trokšņa galā — bauro vērši, žēli mauj govis, blēj aitas, zviedz satracināti ērzeļi, izmisīgi kviec sivēni, bļaustās kupči, un turpat blakus spiedz, pīkst, svilpo leijerkaste... Tas tik ir tirgus!

Vecāsmātes iedrošināts, sagrābju saujā man priekšā uz letes pasviesto desiņu. Ievēroju, ka ikviens pirms ēšanas desiņas galu iebaksta trauciņā ar dzeltenīgu biezeni un tad, nokodis to, nosēcas, ēd, pirkstus laizīdams. Daru tāpat. Uzķēris uz desiņas gala iespējami vairāk dzeltenīgā garduma, kāru muti iekožos tajā. Vai-ai... gals klāt! Elpa aizraujas, mute paliek vaļā. Ne gardums, bet elles piķī mērcēts drīveldreķis — dedzina, ka jākliedz. Bļāvienu aizturu. Asaras valdīdams, kā nekā to draņķi ar mokām noriju. Skrāpēdamies, rīkli dedzinādams, kumoss aiziet dibenā. Piekožu kliņģeri. Kļūst jau vieglāk. Iekampju malku alus, kļūst jau pavisam labi. Un, kad bez tās elles zēveles biju apēdis vēl vienu desiņu, vēl trešo, kliņģeri piekodis un malku pēc malka iemalkojis pusi no vecāsmātes pasūtītā alus stopa, man smieties vien gribējās. Un es smējos! Jautrāka nekā parasti bija kļuvusi arī vecāmāte. Arī viņa, man par brīnumu, smējās. Tā es Labrenča tirgū alus būdā pie letes jautri nosvinēju savu pirmo jubileju. Vienos smieklos ar vecomāti, manu labo Parru, divatā atzīmējām manus pirmos četrus nodzīvotos gadiņus.

Vecāmāte nevarēja paiet garām, neapstājusies vai pie katras tirgus būdas. Viņai vajadzēja visur ieskatīties, paņemt pirkstos, pačamdīt, paslavēt vai nopelt puķainos lakatiņus, izraibinātos priekšautus, pastalas, grābekļus, mēslu dakšas... Paostīt smaržīgu ziepju gabaliņu, pielikt pie deguna odiera pudelīti, ieskatīties spogulītī. Pie būdas, kur izstādītas rotaļlietas, zaldātiņi, pistoles un dunči, vecāmāte nepiestājās, bet aizrāva mani uz cirku rādīt lāci, kas staigā kā cilvēks uz pakaļkājām, akrobātu — «cilvēku bez kauliem», joku taisītāju ar platu, sarkanīgi izkrāsotu muti, kam bailēs mati cēlās stāvus un asaras ar strūkliņu spricējās no acīm. Un atkal, paķērusi mani, kā velns ar vējlukturi — prom pie beķera lādes. Kādu gan tur visvisādu gardumu nebija! Ogu maizes, dzeltenmaizes, magoņmaizītes, rožmaizītes... Paceltajā lādes vākā — kas tik tur nebija iekārts! Cukuroti zaķīši, lācīši, gailīši, balodīši ar neaizmirstuļu ziediņiem knābīšos, lielas un mazas piparkūku sirdis... Te nu vecāmāte, mana sīkstulīgā Parra, ļāva man ņemt, ko vien mana acs iekāroja, skubināja piebāzt pilnas kabatas — dzimšanas dienas priekam pašam un ko iepriecēt arī mājiniekus.

Pēkšņi turpat līdzās kāds ķērkstošā balsī iebrēcas:

— Zaglis! Ķeriet zagli! Skat, kur aizskrien, re, re, tur! Ļautiņi mīļie, ķeriet! Pagrāba kliņģeri razbainieks un aizšmauca!

Zagli noķēra. Tādu nolāpītos svārciņos, vāju, izstīdzējušu puišeli lielām, lūdzošām acīm. Viņu sita. Runāja, tas esot viens no pirts Edes dēliem. Dzīvojot pusbadā. Nelīdzēja ne viņa asaras, ne izmisīgi brēcošā lūgšanās. Neatradās neviens, kas pažēlotu... zagli.

— Nosist tādu nebūtu grēks! — nošņāca viens no «gaļīgajiem traniem».

Kā jau tirgū, tepat blakus jautri stabulē leijerkaste. Pavecāks vīrs ar koka kāju, tukšiem acu dobumiem, kas aizklāti melniem briļļu stikliem, nonēsātā zaldāta cepurē, ar medaļu pie krūtīm vienmērīgi griež kloķi. Leijerkaste stabulē, pīkst, trallina. Meitenīte, tieva kā smildziņa, netīrām kājelēm, rociņām plaukšķinādama, lēkā, danco... Uz leijerkastes ķēdītē piesiets mazītiņš mērkaķītis arī lēkā un spiedz. Un tad stabules apklust.

Vīrs ar medaļu pie krūtīm noņem cepuri un klanās uz visām pusēm. Cepurē iekrīt tikai reta sīknaudas ripiņa ...

Tirgus man vairs nepatika. Skatījos uz meitenīti, uz viņas dubļiem notašķītajām kājelēm, uz leijerkastnieka sirmo galvu, uz ķēdītē piesieto mērkaķīti, un smieties man nepavisam vairs negribējās... Gribējās uz mājām.

Ar gudru ziņu vecāmāte neļāva man nīkuļot, slaistīties. Arvien atrada kādu nodarbību. «Pratīsi darbiņu, nebūsi citiem par kājpameslu!» Jau laikus vedināja gana gaitām. «Puiškentiņš esi, nesēdināsi jau puķītes, rozītes uz priekšautiņa. Iesi ganos. Ko sadarīsi visu garo ganadienas cēlienu? Kā īsināsi laiku?»

Ogojot vai sēņojot vecāmāte arvien nēsāja līdzi brunču dziļajā ķešā mazu tutenīti. Ierādīja man, kā noplēst bērzam mizu, iztaisīt tāss kārbiņu, sagriezt kārklu klūdziņas, pieplēst priežu saknes. Iemācīja nopīt ogu groziņus un lielos kartupeļu kurvjus, iztaisīt no lūkiem vīzes, sagatavot sesku slazdus, izlikt cilpas meža irbēm, novilkt vardei ādu pār acīm ...

Pamazām ievilināja arī savās zintnieces gudrībās — iegaumēt dziednieciskos augus, izsargāties no kaitīgajiem. Brīdināja no zaļpelēkās mušmires, nepieskarties viltīgi saldenajam, stipras indes piesātinātajam velnarut-kam. Vajadzēja iegaumēt veselībai derīgos augus un kur tos meklēt — kaķpēdiņas, miltenājus, ceļmalīti, struteni, pelašķus, asinszāli. Ziedu laikā vācām kumelītes, deviņvīru spēku, rūgto vērmeli, no rudzu vārpām izlasījām vilkazobus, rakām baldriānu saknes.

Savā «ķēķī» gudrā Parra pie brīnumzālīšu gatavošanas pielaida vienīgi mani un nevienu citu. Vārījām zāļu tējas, jaucām ziedes. Staipekņu putekšņi, iekausēti nesālītos cūku taukos, dziedēja svaigas brūces; augoņiem un strutojošām brūcēm cita ziede — priežu jaunaudžu sveķu savārījums ar kameņu medu; garo klepu nomierināja kļavu ķērpja novārījums; sirdi baldriānu tēja.

Vecomāti pašu neredzēju slimojam, ne vārguļojam. Tikai jaunībā sasistā mugura dažkārt uz draņķīgu laiku sevi atgādināja. Reizēm pažēlojās ar grūtumu pakrūtē. Staigāja kunkstēdama, bet gultā nelikās.

— Vaina aknās .. . Būtu tikko kautas cūkas žults rūgtums vai zaļā varde... ievārītu vērmelēs, un grūtums atņemtos. Bet kas gan dēļ manām aknām ies mušīt cūku? Un zaļās vardes ar izķertas vai izsprāgušas. Paretam gan vēl kādu var pamanīt slēpjamies purveļa akačos... pacerēs. Sameklē nu šo tur kā uti kažokā!

Biju manījis vienu tādu — izteikti zaļu, lielu un ļenganu purmales linu mārkā. Ne vārda nebildis, zagšus gāju uz linu mārku un nelikos mierā, kamēr rāpulis bija manā tarbā. Atstiepu. Vecāmāte no prieka vai apraudājās.

— Ak tu, mans zelta gabaliņš! Ko es iesāktu bez tevis — mana vecumdienu prieciņa!

Ļengano rāpuli ielikām ķipītī. Lai neizlēktu, pārsējām vēl ar drānu. Kastrolītī novārījām vērmeļu uzlējumu un tad tādu verdošu caur pašķidru drānu uzlējām vardei. Atskanēja šaušalīgs spiedziens! Ak dievs, kā viņa tur ķipītī dauzījās, sitās pret pārsieto drānu, izmisīgi spiedza .. . Spiedza tik spalgi, ka bija ausis jāaiztur.

— Katram savs liktenis — kā cilvēkam, tā kustonim, tā nabaga rāpulim, — skarbi noteica Parra.

Vērmelēs noplaucētās vardes uzlējumu vakaros pa malkam ieņēmusi, vecāmāte nopriecājās, ka grūtums pakrūtē «kā laidin atlaidies». Paslepen arī es ieņēmu malku no šīm brīnumzālēm — kodīgi rūgtens, līdz riebumam pretīgs šķidrums tik piedraņķēja manu muti.

Vēl pēc daudz gadiem, redzot paziņu dzeram aknu kaitei ārsta parakstītas zāles, palūdzu ieliet ēdamkarotē arī man. Izdzēris sajutu to pašu rūgteni pretīgo garšu, un ausīs ieskanējās nabaga vardītes izmisīgi spalgais kliedziens. Lieku reizi pieminot vecomāti Parru, atcerējos viņas likteni — triekas aizsistai, pusdzīvai, pusmiru-šai mūža galā bija lēni un mokoši jāsairst...

«Katram savs liktenis — kā rāpulim, tā kustonim, tā ... cilvēkam.»

Agrā pavasarī, līdzko sniegs nokusis, gājām ar vecomāti uz purviņu dzērvenēs. Ogu tur bija lērums, rudenī nenolasītas, skābas, tagad saldeni gardas.

— Pirmā pavasara odziņa — dzērvenīte. Paveries, ziemā izsalojusi, pate kūst mutē, salda kā zemenīte. Skaties tik, ka neuzkāp kādam čuisim. Skaties vērīgi, kas zin, gadīsies kādu pamanīt, lūkosim iedzīt blašķē. Čūskas ģipts makten laba — izdzenā ģikti. Ierīvē tik krustos, silti sasedzies, un sāpe laidin atlaidīsies. Man jau ar tā mugura uz lietavām līkumā vien liecas. Būtu ko ierīvēt, iztaisnotos ...

Pavasara saule paspējusi atkausēt zemi tikai no virspuses. Dziļāk vēl stingrs ziemas sasalums. Nebaidoties iegrimt vasarā grimstošajās līgšņās, agrīnā pavasarī staigā kā pa cietzemi no ciņa uz cini un pielasies tumš-sārtās bumbiņas, cik tik negribas, — vienu kārbā, divas uz kārā zoba.

— Vecomāt, skaties tur... čuise. Tāda... ar strīpu pār muguru, pelēka. Re, kur aizlokās!

— Pelēka, tu saki?

— Pelēka gan. Vai ķersim?

— Lai dzīvo! Pelēkās nav ne izbija vērts. Tās kodiens vēl nevienu nav nomirdinājis. Sakostā kāja tik jāapvārdo un pa nakti jāierok zemē. Zeme izvilks visu nelabumu. Tev gaišas acis, pamanīsi kādu ... tādu kaparkrāsā, ar dzeltenīgu vēderu un brūnganu līčločstrīpu pār muguru — sargies! Iecirtīs tev tāda, ne zeme ģipti izvilks, ne vārdi līdzēs. Gulsties tik zārkā . ..

Nopratu, ka vecaimātei vajadzēja noķert tieši tādu — kaparkrāsas, visindīgāko. Ejot uz purviņu dzērvenēs vai uz vēra malu zemenēs, viņa ik reizes ņēma līdzi pudeli, tādu ar paresnu kaklu. Reiz, jau vasarā, ievērojusi viņpus akača kaut ko aizdomīgu, dara mani uzmanīgu. Skatos — uz maza cinīša, nudien, tāds kā striķis, sarkanbrūns, saritinājies. Parrai acis iegailējas. Ar kaķa veiklību apejam akacim un uzmanīgi tuvojamies iecerētam upurim. Patiešām — tā ir viņa: kaparbrūnā, tumšbrūnu, zigzagotu svītru pār muguru, bīstami indīgā. Elpu aizturējis, vēroju, kā vecāmāte piesardzīgi, pēdu pa pēdai tuvojas skaistajam rāpulim. Pēkšņi odze paceļ galvu, nojauš briesmas, brīdinoši šņākdama, aši izritinās, bet nepaspēj pazust pērnā grīšļa stiebros, kad Pārrās nūja piespiež viņas kaklu pie zemes. Nabaga tārpiņš, nežēlīgi piespiests, izmisīgi kuļ asti pret nūju, savelkas cilpu cilpās, cik spēka, raujas no lamatām.

— Panāc šu, žigli! Izvilksi man blašķi. Blašķe, vai še, ķešā. Netūļājies! Lūkosim čuises galvu iemaukt pudelē.

Drebošiem pirkstiem sameklēju vecāsmātes brunču dziļajā kulē vajadzīgo blašķi.

— Pagaid, lai iztrakojas! Izkulstīsies, pierims.

Odze, nikni šņākdama, šauda mēlīti, mētā galviņu uz visām pusēm, meklē, kam iecirst.

— Vei, vei! Re, paliek jau rāmāka! Paveries nu... Pielūko tik, ka nemisās!

Elpu aizturējis, pietuvojos, sagatavojos, un... neno-misējās! Kad odzes galviņa ar bīstamajiem zobiņiem jau bija pudelē, Parra, veikli saņēmusi čuisi aiz lunkanā vidukļa, palīdzēja tai ievilkties, ielocīties pudelē.

— Paļausim tārpiņam līdz rītam vēl padzīvot. Savā niknumā pierietinās zobiņus pilnus ar ģipti un tad...

Un tad nežēlīgā Parra gūsteknei uzlēja «špirktu». Nāves agonijā locīdamās, odze līdz ar dzīvību izlaida spirtā arī savu indes krājumu. Ar šīm zālēm — «čūskas kodienu» — māte ierīvēja vecāsmātes sāpošo muguru, sasedza kažokiem, un drīz vien ģikts sāpes «laidin atlaidās». Un ne viņai vien. Daudzi jau nāca ar savām kaitēm pie manas gudrās Pārrās. Gan pēc zālēm, gan pēc l padoma. Atveda reiz meiču ar uzpampušu vaigu, briesmīgām zobu sāpēm. Vecāmāte saņēma meitenes galvu plaukstās, skatījās viņai cieši jo cieši acīs, kaut ko mur-ļ mināja, līdz. . . meitene uzsmaidīja, sāpes bija rimušās. Runāja, ka vecenei Parrai pirkstos esot «nešķīsts magnēts». Gribēšot — izārstēšot, gribēšot — nomirdināšot.

1 — Bērniņ, kad manis vairs nebūs, allažiņ piemini savu

vecomāti! Paturēsi prātā dažu labu manu padomiņu — mūždien nesaslimsi. Vēl pārdzīvosi manu mūžu. Gadus skaitījusi neešu, bet savus astoņus desmitus gan būšu jau nodzīvojusi.

Pirmās pastaliņas man tēvs uztaisīja, māte pirmās bik-j šeles uzšuva un vecāmāte strīpainas zeķes noadīja tā ap manu trešo dzīves gadu. Jau pirmajā reizē, pastaliņas uzaujot, vecāmāte cieši piekodināja:

— Ņem vērā un nesajauc: labo kājiņu vispapriekšu. Tad tev, bērniņ, dienas darbi šķirtin šķirsies. Ieklausies vērīgi: mūždien labo kājiņu vispapriekšu.

, Reiz vecai mātei gadījās ievērot manam kreklam iztrūkušu pogu. Nekas cits viņai nepagadījās pie rokas, norāva mirtes lapiņu un, man par brīnumu, lika to turēt mutē, līdz poga bija piešūta.

— Tā vajag. Citādi var vēl «prātiņu piešūt», ko tad? Iegaumē: šūsi ko uz miesas, neaizmirsti tikmēr paturēt kaut ko mutē.

Tāpat kā «labās kājas apaušanu», ari šo vecāsmātes vēlējumu esmu ņēmis vērā. Gadījās biksēm «uz miesas» steiga piešūt pogu, lai «nepiesūtu prātiņu», sameklēju kaut ko, protams, garšīgu, ko turēt mutē, līdz pavedienam mezgls aizmests. «Šuj ko šūdams, aizsien mezglu. Dari ko darīdams, apdomā galu.»

Pieminot vecomāti, manu labo, gudro un nežēlīgo Parru, nekad un nekādos apstākļos neesmu uzdrīkstējies apaut «vispapriekšu» kreiso kāju, un — vainas nekādas. Vai mans prātiņš ar vecāsmātes padomiem «atšuvies» vai «piešuvies», par to lai spriež prātīgāki ļaudis, kas par šādām bērnišķīgām muļķībām, par veco ļaužu māņticību ir smējušies, smaida un vēl ilgi smaidīs ...

Katram savs liktenis — kā rāpulim, tā cilvēkam, tā ... arī manai vecaimātei, manu bērnības dienu Parrai.

Neviens, arī pati nezināja, cik viņa veca, cik ilgi dzīvojusi. Varēja iedomāties, ka vēl aizvēsturiskajos alu cilvēku laikos, izaudzinājusi savu pirmo mazdēlu Rula-manu, Parra, likteņa sūtīta, izauklēja arī mani, savu otro mazdēlu, ierādīja pirmos soļus ceļam uz lielo raibi raibo dzīvi.

Neatminamu vecumu sasniegusi, triekas aizsista, savā kaktā uz salmu maisa — bez iespējas pakustēties, bez valodas — viņa lēnītiņām dzisa ... līdz pēdīgi palika tikai acis. Blāvu, nekustīgu skatu brīžiem ilgi skatījās manī — un, šķiet, viņa vēl arvien pazina savu «vecumdienu prieciņu». Ko gan viņa domāja? Ko vēl gribēja man pateikt? Varbūt vēl pēdējoreiz daudzkārt teikto: «Bērniņ,

ielāgo... visam mūžam ielāgo — ikkatrai nelaimei galā ir laimīte.»

Un tad, tikko jaušami pasmaidījusi, viņa aizvēra nogurušās acis.

HARIJS GĀLIŅŠ TIKAI DZĪVOT

Veckrogs atradās dižceļa malā, meža ielocē. No tā nevarēja redzēt nevienu kaimiņu māju. Visur priekšā mežs vai brukstalu aizaudzis izcirtums, kurā vecie celmi jau satrepējuši. Paspersi kāju, ____ tie apvelsies un izjuks, tikai sīkas skudriņas tekalēs, veltīgi cenšoties saglābt savu mājokli. Vismaz pus-kiloinelrs jāiet pa labi, kamēr ceļa malā pavīd tāda pati buda sūnainu šķindēju jumtu. Bet pa kreisi vismaz kilometri divi, kamēr meža malā atrodas itin prāva vecsaim-nirnibu, uz kuru notēs bridi veckrodzinieki gāja aizņemties seklu, nopirkt sivēnu. Gāja, bet nu vairs neiet, jo zemes reformā vecsaimniecība tā paplucināta, ka nu paši dzīvojot no rokas mutē. Gan jau ir vecs aizgāds, agrāko dienu padoms; bet kā tu izliksies cilvēkiem neticam, kadas tiesības tev viņus nosaukt par meļiem?

Pirmajā padomju gadā Veclcroga saimnieks ar! bija sev lūdzis kaut ko piegriezt no kaimiņa Dižrumpuča klaidlbas. Cik tad nu Veckrogam pašam tās zemītes! Jaunāks cilvēks ar veselu kāju ieskriedamies verētu pārlekt no ežas līdz ežai, no vienas krūmmalas līdz otrai mežmalai. Un valdīšana Veckroga saimniecībai piegrieza ari — gabalu visīstākās miežu zemes, gabalu upes lan-kas. Tagad nu varētu dzīvot. Bet laime bija tik īsa. Rudzus tad iesēja, bet nopļaut nepaguva, nopļāva Dižrumpuča kalpi. Tagad pēc kara Veckroga saimniekam Sūn-valku Eidim atkal piedāvāja zemi gluži par velti, bet viņš savas zemes gribēšanas dēļ jau bija piedzīvojis tik daudz baiļu un nepatikšanu, ka kratījās vaļā abām rokām. Kas nu viņš par zemes strādnieku, no dzimšanas jau klibs. Gadi arī nav tie, vecums nāk virsū ar joni. Nu ko, ar varu jau nevienam zemi nevar pielaulāt. Dižrum-puča tīrumiem un lankām atradās citi ņēmēji, bet Sūn-valku Eidis priecīgs palika bešā.

Cik viņš jaunās dienās nebija gaudies par savu nelaimi: piedzimt klibam un visu mūžu pusotrā vien nostaigāt. Bet, kad sākās juku un kara laiki, nopriecāties vien nevarēja, ka zem laimīgas zvaigznes dzimis. Ne viņu var kāds karakungs vai cits nelabais paraut, nedz arī viņam var pārāk lielas klaušas uzlikt — ko nu tur no kropļa var prasīt! Lai tikai dzīvo! Un viņš dzīvoja vienā dieva mierā. Bija izmācījies amatu. Nekāds labais jau nebija — dīriķis un ādu ģērmanis, citi viņu saukāja pat par šinderi. Bet lai! Kas par to, ka darbs netīrs, lai tikai maize tīra un balta. Nemaz nav jājauc klāt sēnalas vai lāčauzas. Iemācījās arī izdirbt zirga rīkus: slejas, streņģes un visu, kas vajadzīgs, lai lopiņš vilktu pajūgu vai arklu. Te, Veckrogā, no sākta gala zemīte nevarēja saimnieku pabarot. Sievas vectēvs bija mūrnieks un podnieks, sievastēvs — namdaris, galdnieks un mucinieks. Bet viņiem arvien darbs jau vairāk bija ārpus māju. Viņš, iemācījies amatu, atnāca iegātņos un pa māju vien vairāk dzīvoja. Un tā taču labāk. Vairāk var pieskatīt saimniecību un sievu lai. Par iepriekšējiem Veckrogā saimniekiem, miers viņu pīšļiem, abi jau atdusas smilšu kalniņā, pagastā klīda visādas nevalodas: te viņiem daža laba saimniece pārāk mīkstu gultu klājusi, te atkal pie viņu sievām piestaigājuši nomaldījušies ceļagājēji. Bet cilvēkiem jau patīk tērgāt. Vienīgais dēls piedzima vesels kā rutks, vēl ne reizīti nav pa īstam slimojis. Ar meitu gan neveicās: sieva gaidībās pārstiepās, un nu viņai bērnu vairs nevar būt. Bet labi arī tā. Nebūs vē-lāk tā pati nabadzība jādala uz pusēm. Un dēls ir gudrs. .Skolā piecnieki vien griežas. Tikai grib stāties pionieros, kaut tevi jupis, negrib klausīt tēva un mātes vārdiem; likai tālāk no politikas — tā tev ēst nedos, maizīte visos laikos pašam ar savām rokām būs jāpelna.

Smilšaino dižceļu garie kara gadi un smagie kara rati bija sadangājuši līdz negantībai. Vēl neviens nebija tam pa īstam ķēries klāt, tikai lielākās bedrēs, dangās un grambās šķūtnieki tāpat bez blietēšanas bija sabēruši granti, laikam lai ceļa braucējs ātrāk paspētu tikt cauri mežam un lauka vidū vismaz redzētu, kas uz viņu šauj.

Un mežā šāva vēl bieži. Vienus iztramdīja, tie pagāja uz citu pusi, bet no tās citas puses atkal atnāca jauni. Tik daudz cietušai zemītei kā nebija, tā nebija miera. Un cilvēkiem arī; neviens arājs vairs it ne par ko negribēja cīnīties, tikai dzīvot — vismaz tā likās Veckroga saimniekam Sūnvalku Eidim. Tikai dzīvot, bet neviens to ncļau j. Te ik pēc pāris dienām pa ceļu brauc iznīcinātāji — un viņiem noteikti jāpietur, lai Veckrogā apvaicātos, kādi cilvēki un kad redzēti mežā. Te atkal ik pēc pāris naktīm no meža izlien «zaļie brāļi», lai apvaicātos, kādi ļaudis un kad braukuši pa dižceļu.

Cik ilgi abiem melosi? Gan jau vadzis reiz lūzīs, bet pnr to labāk nedomāt, labāk tikai dzīvot, kamēr liktenis atļauj. Bet cik ilgi?

To pēcpusdienu pat nelielajā meža gabalā starp Diž-rumpučiem un Veckrogu kā pātagas plīkšķi atskanēja pāris šāvienu un tūlīt pat no meža izjoņoja pajūgs. Būtu aizbraucis garām kā visi citi, un dievs ar to. Nav taču viņam lielceļš jāvaktē. Nē, par spīti satrauktajam zirgam, braucējs to iegriež Veckroga ceļā un, pagalmā iebraucis, vēl izlec no ratiem, lai zirgu pieturētu pie galvas, lai viņš nedaudz aprimtos.

Kā tad! Pats partorgs. Bet ir gan aknas, tepat kilometru atpakaļ uz šo sava, bet viņš nemūk vis projām, nogriežas tepat pirmajā olnīcā. Un divi puišeļi ar šautenēm, ir gan tiem vecākiem prāts — bērnus laist iznīcinātājos, arī ārā no ratiem un ieņem pozīcijas pie viņa kūts, un gatavojas vālēt vaļā, ja kāds bāztu no krūmiem galvu ārā. Kas vēl nebūs — pārvērst viņa pagalmu par kaujaslauku! Ek, nebūtu klāt partorga, tad gan viņš tiem zaļknābjiem parādītu! Kas tas ceturtais ratos, sakņupis un bāls? Vai dieviņ, mī un žē, tas taču kaimiņš, viņa paša desmitnieks Būmaņu Voldis! Žēl cilvēka. Tas ^ar karoti arī vairs necilāt. Bet ko stājās iznīcinātājos, ko’ ņēma rokā šauteni, it kā nebūtu sacīts — kas zobenu izvelk, tas pats no tā krīt.

— Nu, saimniek, — partorgs pirmais viņu uzrunāja, — gādā nu siltu ūdeni un bintes!

— Kāpēc ne? Ūdeni var uzsildīt jebkurā laikā, bet bintes gan mūsu mājā nav nekādas.

— Tad dod linu dvieli vai plēs palagu kopā! — Partorga balss bija mierīga, bet skarba, tāda, kas necieš ne mazākos iebildumus.

Saimnieks jau nu gan vēl vārstīja muti kā zivs uz ledus, mēģinādams nepadoties un atrast tos īstākos vārdus atteikumam, bet saimniece jau skrēja ar tīri izmazgātu, vēl gluži palabu trauku dvieli un vēl novaicāja:

— Vai būs labs? Ūdeni arī uzliku uz plīts, labi, ka tā vēl kurējās, žagarus lai daudz piegrūdu klāt.

Ir nu gan tiem sieviešiem prāts, ja kāds mežā to redz un dzird,' kas tad Viņu aizstāvēs! Ne jau tie puišeļi, kas ar šautenēm kā gaiļi grozās gar viņu kūts vircas bedri un mēslu kaudzi. Diez vai tādi maz prot šaut. Un, ja arī prot, tad ne jau viņi te paliks, aizvāksies kopā ar partorgu tāpat, kā nākuši, bet tu, cilvēks, paliec viens pats pret visu. Un, ja viņi arī, par nelaimi, te paliktu

Sun valku Eidim kā miesas sargi — kādas dumjības tik i< izēm neienāk prātā —, baro nu tad par velti divus liek-<•/.us pats uz savu nelaimi, jo divas šautenes meža briesmas ne aizkavēs, ne novērsīs.

Kamēr Veckroga iegātnis Sūnvalku Eidis pie sevis tā prātoja, tikmēr sieva jau teciņiem vien bija iznesusi ārā mutes bļodu ar aprimušu ūdeni, un nu partorgs, norāvis Humānu Voldim praķeli un kreklu, ņēmās pārsiet šā brūci krūtīs. Palūdz vēl vienu dvieli, ko tā mantas putinu laja Veckroga Anita gandrīz vai smaidīdama iznes. Tfu, kā nav kauna mantu laist pa vējam!

Būmaņu Voldis arī atģeibis un vārgā balsī uzprasa dzert.

Un saimniece arī iznes nevis ūdeni, nevis karstu, lūgtu tēju, nevis skābputru, bet pieniņu, ko pats saimnieks nekad nav atļāvies nodzerties, lai vairāk biezpiena, krējuma un sviesta pilsētā varētu pārdot vai izmainīt pret saimniecībā nepieciešamām mantām. Ai, kad aizbrauks nelūgtie ciemiņi, tad nu gan es vienreiz ar tevi izrunāšos par visām reizēm!

Arī partorgs palūdza nodzerties, un šī viņam nes ārā to pašu pieniņu. Vai tas nu nav par daudz! Ko līdz vienam taupīt, ja otrais šķiež un šķērdē?

— Liels paldies, Veckroga Anit, — partorgs vēl nosaka.

Tas nu Veckroga iegātnim Sūnvalku Eidim bija kā dunča dūriens aknās, viņš pat pieliecās, bet tomēr svešu ļaužu klātbūtnē vēl novaldījās. Par visu vairāk viņam nepatika, ka sievu sauc māju vārdā, nevis laulātā uzvārdā, bet viņu pašu dažreiz pat dēvē par Veckroga Anitas vīru, it kā vīrs nebūtu mājas galva.

Partorgs vēl bez prasīšanas paņēma klēpi siena, ko palikt Būmaņu Voldim pagalvī, un tad griezās arī pie vīra galvas.

— Paldies, saimniek, par visu!

— .Ņemiet nu par labu, — Sunvalku Eidis caur zobiem izgrūda, galvu nepacēlis lai nebūtu jāredz., kā šim sniedz roku.

Bet partorgs to pat netaisījās darīt.

— Jā, tikai vēl viena runāšana. Pats redzi, ka desmitnieks izgājis no strīpas. Jums nu jāuzņemas viņa pienākumi!

— To tikai ne. — Sūnvalku Eidis iesaucās kā aizkauts.

— Vai tad veselu cilvēku trūkst? Man kliba kāja no dzimšanas.

Partorgs atmeta ar roku.

— Tev jau ne tikai kāja no dzimšanas kliba. Bet nesāksim nu tirgoties! Gribi vai ne, bet šo apkārtrakstu

tev jābeidz iznēsāt un vēlākais rīt no rīta jānogādā pagastmājā. Tur lai izpildkomitejas priekšsēdētājs nozīmē ! citu desmitnieku, ia nevar tikt ar tevi galā.

Un partorgs iedeva Sūn valku Eidim apkārtrakstu, kuru  pats izņēma no Būroauu Volda praķela iekškabatas.

— Bet tagad, puiši. — to viņš teica abiem jauniņiem iznīcinātājiem, it kā ar san*nieko viss jau būtu norunāts,

— mums jābrauc, bet tikai palēnām, lai slimnieks nedabū sakratīties.

Un, kamēr Sūnvalku Fidis, vārstīdams muti, meklēja vārdus, ar kuriem tomēr tikt vaļā no nepatīkamā uzdevuma, tikmēr vezums jau uzgriezās dangainajā dižcelā.

Kamēr pagalmā biia sveši cilvēki ar šautenēm, kamēr te partorgs pārsēja ievainoto kaimiņu, tikmēr Veckroga saimnieka vienīgais cēls lūrēja cauri apputējušam virtuves logam, degunu gandrīz vai rūtīs iespiedis. Tagad iv.i viņš ārā un jau ķers tēvam apkārtrakstu no rokām.

— Es aiziešu iznēsāt.

Ir gan dūša tādam kverplim, kas šopavasar tikai piekto klasi beidzis! Bet tēvs nepriecājos par žiglo palīgu.

- Klusu! — viņš tikai iešņācās.

Kauns jau nu par to runāt, bet Eidis pie sevis gaidīja, vai neatskanēs vēl kāds šāviens, kas darītu galu viņa šaubām un vēl nostiprinātu viņa pārliecību, ka no meža visvairāk jāuzmanās, jo tas pašreiz ir stiprāks par dižceļa braucējiem.

bet viss palika klusu. Tātad šie kā puišeli uzbliezuši no stūra, pēc tam laidušies lapās, lai pašiem nevarētu ne ādiņu ieskrambāt. Diez kas nav. Jebkuru nakti var ienākt mājā, un tad atbildi nu par katru soli.

Kad vezumam jau vajadzēja būt ārā no meža, Sūnvalku Eidis nopūtās.

— Nu, ielej man arī pieniņu, — viņš sīrupainā balstiņā paprasīja otrajai pusei.

Anita izbrīnīta paraustīja plecus.

Nu tev jāgaida vakara slauciens. Bet tu jau pienu tikpat nedzer.

ir nu gan kārtiba mājās! — Eidis paaugstināja balsi.

Priekš svvesiem cilvēkiem piens ir, priekš saimnieka nav.

Anita pirmajā brīdī pat apmulsa.

— Vai tu šutis esi, vai? Voldis taču jau pie miršanas. Un tādam nepadot nodzerties?... Vai tu vairs cilvēka gunī un viežā?

Un tūlīt Anita, tāpat kā parasti visas sievietes, no-ģioda, ka uzbrukums ir vislabākā aizstāvēšanās.

— Bet tu ... Ko tu nesagrūdi tiem mežaiņiem? Vai tā nav manta?

Eidis gandrīz vai sašļuka. Gaišā dienas laikā un vēl puikas klātbūtnē runāt par tādām lietām!

— Viņi. .. viņi. . . atnāk un paņem ... Es ... es ... viņiem dodu arī, lai viņi mani liktu mierā, lai viņi man ļautu dzīvot.

— Nodevas maksā gan vieniem, gan otriem. Dubulti taču sanāk. Un tik un tā sašautam kaimiņam piena krūzi baidies padot. Tfu, vai tā ir dzīve? Es dažreiz pat dievu lūdzu, lai tie nekriškāni no pagasta vairies vienreiz izsvē-pinātu tos antikristus no meža. Varbūt tad vienreiz varēs sākt dzīvot. Ne jau tikai tu, cs arī gribu dzīvot. Un Vol-dis ari gribēja.

Nu gan aizrunājās galīgi šķērsām un vēl puikas klātbūtnē, kas ausis vien spicē. Taisni trakums ar tiem Ue-viešiem! Un Eidis jau gribēja savai otrajai pusei pateikt ! ādu biezāku vārdu, bet šī stāvēja iepretī, rokas iespriedusi sānos. Tad jau viņu neaizrunās. Vispirms puika kaut kur jāaizsūta. Un Veckroga saimnieks tikai noteica:

— No tevis jau neviens nekā neprasīs. Prasīs no manis. Kam ādu dīrāja par Dižrumpuča zemi?

— Ir nu gan pērlīga āda! Viena pēriena dēļ visu mūžu grib palikt par zaķi un lupatu. Par vienu pērto desmit nepērtos dod.

— Ja jau būtu tik pēriens vien, — Eidis novilka un žēlām acīm paskatījās te Anitā, te uz Jaņķeli, kas ausis vien spicēja. Un Anita saprata.

Paķērusi glāzi, lēja no trumuļa dzeltenīgu ābolu mizu tēju, nolika to uz galda un parakņājās trauku skapītī.

— Iedzer nu vienu šļuku! Te man vēl pērnā gada uzlējums uz baldriāna saknītēm. Vai groku taisīt?

— Baldriānus var nodzerties tāpat vien, lai smadzenes mazāk karstu. Grokai labāk tīru ļergu.

— Tad pagaidi! Iekšā nav. Šķūnī paslēpts.

Bet Eidis sievu saķēra aiz rokas.

— Kur nu skriesi! Nedeg taču. Gan jau vakarā kādu lāsīti.

Jaņķelis visu laiku klausījās un klusēja, jo bija tā audzināts, ka nedrīkst jaukties pieaugušo sarunās, kamēr viņam nekā nevaicā. Kad nu iestājās ilgstošs klusums, i.miis Sūnvalks tomēr iedrošinājās pavērt muti.

iedod man, tēti, to apkārtrakstu! Es, viens divi, žigli visus kaimiņus apskriešu. Uz pagastmāju ari varu aizskriet.

Ko nu, ko nu, — atvēcinājās tēvs. — Tas nav bērnu darbs. Re, kā izgāja Būmaņu Voldim! Un, ja ar tevi kas notiks± es to nepārdzīvošu.

— Uja, ūja, — atkal iejaucās māte, — vai tad šie nu šutuši būs, ka mazu bērnu neliks mierā! Manuprāt, šāva tak uz partorgu ...

Nav svarīgi, kam šāva, bet kam trāpīja .., Labāk tālāk no grēka. Ja jau savādāk nevar, tad es pats uzņemšos  to krustu, lai vismaz nevainīgu bērnu liek mierā.

It kā tev cita darba nebūtu kā skraidīt apkārt! Zirgu taču tāpēc nejūgsi, un riteņa tev nav. Bet, ja baidies no meža tad viņiem vienalga, kas būs gājējs —-tēvs vai dēls. neies tak vainīgos meklēt. Kur tad Būmaņu Valdis bija vainīgs

Eidis tikai atmata ar roku. Ir tad nu gan iedegusies par to Valdi! Laikam ļaudis taisnību gvelž, ka Anita pati uz viņu cerējusi, bet šis aizgājis iegātņos uz biš-kin banālāku saimniecību nekā Veckrogs.

Vispirms taču jāizlasa, kas tais papīros stāv rakstīts.

Un Sūnvalku Eidis klusiņām pie sevis, taču kustinādams lūpas, sāka lasīt. Pēc tam nolika apkārtrakstu ūz galda.

— Kāda Amerika tad nu tur bija?

— Nākamo svētdienu pagastā taisās dibināt, zemes kopapstrādāšanas kooperatīvu. Laikam tas pats kolhozs vien būs. Tad jau tik tāli esam nodzīvojušies. Jāiet nu kāds smēķis pameklēt.

Kad Veckroga saimnieks Sūnvalku Eidis gaišā dienas un darbalaikā sāka meklēt smēķi, tad viņš tiešām bija uztraucies un tādās reizēs viņu labāk netraucēt — to Anita sen zināja, jo parasti, kad viss ritēja tā, kā tam vajadzēja būt, viņš dienām nepīpēja. Nav ko gaisu piekūpināt un laiku tērēt.

Pīpēdams pāris reižu izklepojies un skunstīgi nokremšķinājies, viņš iesāka:

— Aizskrej nu arī, dēls, uz Silabrenčiem un Mežvēveriem, tikai, lūdzams, ej pa ceļa vidu, nevis krūmu takām! Uz nākamām trim aizmeža mājām es pats saposīšos un aiziešu. Kādreiz taču jāsatiekas ar cilvēkiem ari, nevar visu laku tupēt meža kaktā kā āpsis vai katla vāks. Labi, ka Dižrumpuča galu viņš pats jau apgājis. Pagapaga, es vispirms paskrīvēšu, ka esmu jau lasījis.

Kad Jāņuks žigli vien bija aiz durvīm, Sūnvalku Eidis atkal dziļi nopūtās.

— Ej nu sazini, ko tagad darīt, kā tagad būt!

Tad pacēla skatienu uz sievu Anitu.

— Man jau viens pīpis, bet, puikam klāt esot, tomēr varēji vairāk padomāt par saviem vārdiem.

— Ko tad es tādu pateicu?

— Kaut vai par tiem pašiem mežaiņiem, kuriem es kaut ko dodot. Zini, kā par tādām lietām soda. Puika izpļāpāsies, kur nevajag, un tava mēle būs piesaukusi nelaimi.

— Nav jau maziņais, tāpat redz un zina.

— Nemaz tik daudz viņš nav redzējis un labi zina, ko var runāt, ko ne. Bet, ja māte bļauj, ka rūtis trīc...

Eidis nenobeidza, un Anita viņam nekā neatbildēja, tikai piesarka.

Un Eidis, vēlreiz nopūties, sāka spodrināt zābakus ar paštaisītu smēru: krāsns kvēpi sajaukti ar nesālītiem cūku taukiem. Zoss tauki jau vēl labāki — bet kur tās zosis tā izturēsi un piekausi?

Pēc tam Eidis nodzina bārdu, rūpīgi nomazgājās siltā ūdenī, uzģērba tīru kreklu un jaunu pusnātno uzvalku.

— Es jau nu to līkumu pa ceļu nemetīšu. Iešu taisni. Ja ar mani kaut kas notiek, tad būšu vismaz miris tīrā kreklā.

Kamēr tēvs lēni un rūpīgi posās, dēls jau bija atpakaļ vēl ar diviem parakstiem.

— Ko tad sacīja? — Eidis uzvaicāja Jānim.

— Neko. Prasīja, kas pie mums te par traci bijis.

— Un tu?

— Pateicu, ka bandīti sašāvuši Būmaņu Voldi un partorgs mūsu sētā viņu pārsējis.

— Un ko šie?

— Neko.

— Neko vairāk neteica?

— Nē.

— Un ko šie teica par apkārtrakstu?

— Neko.

— Tik vienkārši: ņēma izlasīja un parakstījās?

— Jā.

— Un kas vēl tur jauns? — ievaicājās māte.

— Nezinu. Man nekā neteica. Jā, Mežvēveros kaķēns ņaud priedē. Uzkāpt zināja, bet nokāpt ne.

— Par agru no mātes atņemts, — tēvs zināja paskaiddrot. — Viņa vēl nebija paspējusi šo apmācīt. Tā jau tiem bāreņiem klājas. Es ceru, ka tu bārenis nepaliksi, lai gan — ko var zināt?

Un Sūnvalku Eidis apņēmīgi bāza apkārtrakstu žaketes iekškabatā.

— Es, tēt, varu arī pie viņiem aizstaigāt.

— Nē, tu paliksi mājās sargāt māti!

Un Jānis Sūnvalks apklusa, nebija ieradināts tielēties ai vecākiem, kad šie teikuši savu vārdu.

Eidis jau bija cieši izlēmis nemest līkumu pa ceļu, jo ceļu viņi vairāk uzmana nekā meža taciņas, taču neiet pie kaimiņiem arī pa tuvāko meža ceļu, bet pagriezties sānis uz purva pusi, it kā viņš jau tagad vasarā izlūkotu labākās dzērveņu vietas.

Kā aizgaja, tā atnāca. Tie kaimiņi tikai nopriecājās, ka šiem pagājušas garām desmitnieka klaušas, pat par sapulci nevarēja droši pateikt, vai šie ies. Sūnvalku Eidis, kā sacīt, palika viens pats ar savu prātu un savām pastalām.

Nākamā rītā jau mazā gaismiņā Eidis devās uz pagasta namu, lai nodotu apkārtrakstu un ātrāk tiktu mājās, kur katram zemniekam darbs darbu dzen.

Izpildu komitejas priekšsēdētāja tādā agrumā, protams, vēl nebija, kur šim skriet, pašam arī sava saimniecība. Dežurants pieņēma apkārtrakstu. Ja gribot satikt priekšsēdētaju, lai gaidot līdz brokastīm vai pat vēl ilgāk.

— Bet man mājās darbs negaida.

— Tad ej pie viņa uz mājām vai mēģini noķert svētdien pēc sapulces!

Eidis kasīja pakausi. Viņam nepatika ne viens, ne otrs, taču beidzot viņš izšķīrās par svētdienas vakaru pēc sapulces. Atliks laika visu tā kārtīgi izlemt, ar sievu apspriesties. Nevar taču no dzimšanas klibu cilvēku dzenāt pa mājām ar visādiem apkārtrakstiem.

Un Sūnvalku Eidis itin jestri aizlīkuņioja pa ežmalām vien uz māju pusi. Bet līdz mājām netika. Mežmalā kāds jauniņš iznīcinātājs, nu pienapuika kas pienapuika, lika iet uz dižceļa pusi, bet tur jau dažs labs pulciņā pūtināja kājas un trina mēles.

— Kaut nu šoreiz izdotos mežu no sērgas atbrīvot!

Sūnvalku Eidis uzreiz saprata: tīra mežu; tāpēc tikai atmeta ar roku.

— Cik reižu jau nav mēģinājuši, cik reižu vēl nemēģinās!

— Nu, nesaki vis, — atsaucās kāds ņiprāks večuks, kas laikam bija gājis pēc egļu saknēm ko grozus pīt. — I velnu var nošaut ar sudraba lodi; vai tad ar cilvēkiem netiks galā?

— Labi jau būtu, — cits piebalsoja.

Un Eidis atzina par vajadzīgu taisnoties:

— Vai tad es ko citu saku? Patiesi — varētu vismaz naktīs mierīgāk gulēt.

Pēc labas stundas uz pagastnama pusi aizrībēja ratu rinda. Pajūgu vidū Sūnvalku Eidis, par lieliem sirdēstiem, pamanīja arī savu ķēvīti un dēlu Jāņuku.

«Un cik reižu neesmu teicis, lai bez saimnieka pat jūgt nedomā,» viņš pie sevis nopukojās, «bet klausīšana nekāda. Pietiek tikai iziet no mājas. Tāda jau iegātņa dzīve pfe saimniekmeitas.»

Pēdējos ratos sakāpa jauniņie mežmalā dežurējošie iznīcinātāji, un nu neviens vairs neliedza iet uz mājām. Bet Eidis nesteidzās. Atkal būs jāparāda, kas mājās saimnieks, bet viņam tas nekad lāgā neizdevās.

— Kur tad Jāņuks tik lepni pabrauca garām tēvam, to pat nepasveicinājis?

Bet Anita itin mierīga un pat priecīga atbildēja:

— Aizveda ievainotos bandītus. Bet beigtie guļ aiz mūsu pirtiņas. Līdz vakaram tos arī aizvedīšot.

Sūnvalku Eidis sakumpis aiztenterēja aiz pirts paskatīties, bet atgriezās diezgan braši izslējies.

— Tur viens paziņa. No cietuma. Un negants bija kā pats nelabais. Nelabu galu arī ņēma. Ek, — un viņš saberzēja rokas, — varētu vēl tagad dabūt Dižrumpuča zemi, nudien neatteiktos!

MIERVALDIS BIRZE VIŅŠ SATIKA SAVU KĀJU

AR Ināru Švalbi tai septembra rītā mēs satikāmies Magdeburgā pie Pūcesspieģeļa strūklakas. Tur baseina vidū uz divcilvēku augstuma staba sēž Pūcesspieģelis ar spoguli rokā. Rātslaukuma otrā malā uz akmens zirga stīvi uzslējies trīssimt gadu vecais Magdeburgas jātnieks. Šī bruņinieka zirga pēcpuse pagriezta pret kārtā zemāko Pūcesspieģeli, tādēļ šis uzsmaidīja skolas bērniem, kas, satupuši uz smilšakmens baseina malas, steidzīgi laizīja dienas pirmo saldējumu.

Švalbe bija pensijas vecuma dāma ar violeti sirmie?h matiem, priecīgi platām acīm, vēl lunkana un droši varēja nēsāt savas smilškrāsas velveta bikses. Švalbi pavadīja vāciete, kas runāja latviski, un divi koferi. Stāvvietā aiz universālveikala mans vedējs atrāva ladas ba-

§āžnieka vāku, saliecās kā kabatas nazis, sarokojās ar valbi, pateica: — Engelke Valters, — un, šķita, pat sasita kurpju modīgi augstos papēžus.

Engelke bija džentlmenis ar sirmiem matu viļņiem, vaigbārdas kotletēm un dedzīgi brūnām acīm, iespējams, cēlies kaut kur Dienvidvācijā. Rūtainā žakete cieši gulēja «uz figūras». Draugi no kara laika antifašistu komitejas, pie kuriem viesojos, no rīta teica, ka Engelki ar visu lādu palienējusi desu fabrika, lai mani nogādātu Berlīnē.

Ar Ināru Švalbi savukārt iepazinos ceļojumu birojā.

Kad lūdzu kompostrēt biļeti uz Rīgu, sieviete man blakus latviešu valodā jautāja:—Varbūt būsim ceļabiedri?

Izrādījās, ka medicīnas māsa Švalbe Magdeburgā ciemojusies pie īstās māsas, kura te atdzīta kara laikā, apprecējusies ar kādu baltvācieti un tā arī palikusi. Ir dzirdēts, ka latvieši, nokļuvuši svešā zemē, esot izpalīdzīgāki nekā pašu mājās, tādēļ lūdzu Engelki, lai paņem līcīti arī manu tautieti.

Švalbe, kā jau dāma, nosēdās aizmugurē, es — blakus šoferim, kur parasti sēž ģenerāļu adjutanti vai ministru sekretāri.

Magdeburgas ceļš, pa «āboliņa lapiņu» krustojumu līkumodams, drīz saplūda ar autoceļu. Pa melno trīsjoslu palagu braukt bija vieglāk. Engelke tūdaļ atrāva lūciņu panelī un pāri plecam sniedza melnraibu konfekšu kārbu. —_Lūdzu, Svalbes kundze!

Ārzemēs jāmācās viss derīgais. Nolēmu arī savā mašīnā uz priekšu glabāt konfektes. Pāri Elbai Engelke brauca lēnām. Garas liellaivas slīdēja pa straumi augšup un lejup starp krastu dambjiem, kurus sedza nolīkuši vītoli. Viens kuģis bija balts, kā no rīta mazgāts, toties klajs šķita noklāts ar krāsainiem tauriņiem, kas reizēm savicināja spārnus.

— Kuģis no baltās flotes, jo visi kuģi balti. Atpūtniekiem. Bet tās liellaivas no Hamburgas, — paskaidroja Engelke. Radās iespaids, ka simt deviņdesmit kilometri līdz Berlīnei nebūs klusi, jo Engelke, jūtams, mīlēja stāstīt.

Engelkes rokām un kājām par lādu nokristītais žigulis klausīja kā zirgs jāšanas sacīkstēs, ašā uzrāvienā apdzīdams kravas spēkratu, kura kabīne un borti bija āpgrez-noti ar milzīgiem ananasiem.

— Švalbes kundze, tātad jūs arī esat no Rīgas. Jūsu vārds bija ...

— Ināra, — no aizmugures atbildēja Švalbe. Paklusi, pat nopietni, kaut tās reizes, kad tikāmies Magdeburgā, viņa man šķita paskaļa, īpaši, kad jūsmoja par caurumainiem ādas cimdiem, kādus bija nopirkusi divus pārus.

— Tātad jūs esat latviete, jo Ināra ir latviešu vārds. Atceros... Esmu bijis Rīgā. Tur ir Daugava. Bet — dievs un miers... — Engelke pirmo reizi nopūtās.

/Piezīme. «Dievs un miers» ir visumā brīvs Engelkes teiktā «Schluss damit» tulkojums. Precīzāk varbūt «ne vārda vairāk par to», «ar to cauri», iespējams pat «beigta balle». Tomēr izlēmu, ka «dievs un miers» vislabāk atbilst mūsu sarunas noskaņai./

Sirmā Engelkes «Tur ir Daugava» laikam nozīmēja tālos kara gadus. Jautāt būtu uzbāzīgi. Ceļš pats nesa mašīnu, un šķita Engelke tikai tādēļ pieturēja stūri, ka nevēlējās bāzt rokas bikšu kabatās. Plašie tīrumi abpus ceļa visumā neapnika, jo, likās, taisni īstajā vietā tajos bija izstādītas ozolu un bērzu kupsnas, kur zaķim pārbēgt no pļaujmašīnas, un grāvmalas nebija ar cirvi noskūtas, bet klātas ar meža plūmju krūmu zaļajām putām. Skata labad.

— Rīgas operā bija tāds aizkars ar sfinksām, — teica Engelke. Lada nikni ierūcās un apdzina betona vedēju, kura kubls nepārtraukti griezās, lai putra nesacietētu. Kaut kas pedāļos noknikšķēja. Likās, tas bija gāzes pedālī. To pirmo reizi saklausīju jau pie Magdeburgas. Ticēdams, ka bojātu dampi jau nu gan viesu vešanai nenorīkos, kā saka, to neņēmu iekš auss.

— Sfinksa uz priekškara bija toreiz, kad operu apmeklējāt jūs. Tagad ir samts, — pēc laiciņa ieteicās Švalbe. Droši vien Engelke operu bija apmeklējis kara laikā.

— Dievs un miers ar operu .. .

Novijies no mūsējā, cits ceļš aiztecēja uz Branden-burgu. Atcerējos, ka kara laikā bijusi zvērīga SS divīzija «Brandenburg». Parādījās plašs ezers — tik tuvu, ka, šķita, no ceļa, labi atspēries, varētu ielēkt ūdenī, ja netraucētu staltu priežu rinda. Izskatījās, ka balto buru trijstūri slīdētu starp priežu stumbriem.

Noknikšķēja pedālis, lada uztraukta ierūcās — gan tikai mirkli. — Porše, tam jau iekšā simt zirgu, mums nepanākt...

Pat tā kā laiski, bet neatturami mums garām pabrauca melnzaļš, zems, plats, apgāzts skapis. Tā virzienu rādītājs dzeltenīgi mirkšķināja un kopā ar citiem krāsainiem stikliem pie mašīnas bagāžnieka atgādināja vitrāžu. Tādi laiki — agrāk vitrāžas bija tikai baznīcu logos, tagad katras mašīnas pakaļā.

— Šis ir viens no ceļiem, pa kuriem no Rietumvācijas brauc uz Rietumberlīni. Šie tad nu lielās ar saviem vāģiem. Grib rādīt, ka tur bagātnieki vien dzīvo. Šitas mersedess arī jaunākais. Sasodīts... — Man pat likās, ka Engelke grieza zobus, kad kreisajā pusē parādījās krē-jumkrāsas mašīnas priekšgals ar spožu trīsstaru zvaigzni virs dzesinātāja. Sirms vīrs tenisa kreklā pie stūres cītīgi kūpināja cigāru, itin kā cigārs būtu šīs mašīnas reaktīvais dzinējs. Paraduma dēļ Engelke bija nospiedis gāzes pedāli. Tur noknikšķēja. Lada ierūcās kā dundurs, uz zirgu krizdams, bet mersedesa aicinošais signāls pakaļgala stiklu vitrīnā neglābjami attālinājās.

Uz viadukta virs autoceļa liels uzraksts «Interflug» ieteica Berlīnē nopirkt lidmašīnas biļeti uz Tuvajiem Austrumiem.

Pēdīgi Engelkem laimējās: viņš apdzina melnu, nogurušu folksvagena vabolīti, kura rāmi — tā kā uz muzeju nesa savu vecmodīgo karosērijas kūkumu. Ceļa malā ap dzeltenu dzīvojamo vagoniņu, kas atgādināja olu uz riteņiem, grozījās sirmu ļaužu pāris. No haki krāsas šortiem

abiem rēgojās ārā kaulaini stilbi, veci kā mašīna, pie kuras bija piekabināta šī dzīvojamā ola.

— Uz numura ge be, Great Britain. Ja angļi, tad no trūcīgajiem. Ja skoti, tad no taupīgajiem. Viesnīcu vadā līdzi. Biedrs Bahmanš pieteica, lai pa ceļam jums piedāvājot kafiju. — Un Engelke pa akmens ķīļiem bruģētu cilpu nobrauca no autoceļa. Cauri papeļu aizkaram nokļuvām kādā ciemā. Ciems, varētu teikt, bija «pilnā sastāvā» — netrūka ne laukuma ar aku, kur no čuguna velna mutes pāri velna čuguna mēlei plūda ūdens, un turpat bija arī baznīca ar četrstūrainu ķieģeļu zvanu torni. Segts ar grafīta pelēkām šīfera plāksnēm, tas gaužām līdzinājās cietokšņa bastionam. Viss te bija tik akmeņains, ka acs meklēt meklēja, vai tiešām no bruģa akmens starpām kur neparādīsies ja ne zālīte, tad vismaz nezālīte...

Viens krustiski sanaglotu līstīšu žogā ieslodzīts mauriņš bija. Aiz tā atradās kāda no daudzajām Eiropas «Vīnes kafejnīcām». No otrā stāva balkona virs kafejnīcas durvīm nokarājās divi koši ziedošu pelargoniju podi. Kad spēru kāju pāri slieksnim, Švalbe izsaucās:

— Gandrīz nobijos ...

Paraudzījos atpakaļ uz mauriņu. No zobenāju dobītes manī blenza vairāki trīssprīžu gari sārtvaidži: kā saka, «dabiskās krāsās» izdaiļoti ģipša rūķi.

— Nebīstieties, viņu ir tikai trīs. Zinu dārzu, kurā dzīvo septiņpadsmit, — mierināja Engelke.

«Vīnes kafejnīcā» lustra bija darināta no briežu ragiem. Melnā ozola lete, kuru neapgāztu vesels dauzoņu bars, bija «retro», bet uz plaukta virs drēbju pakaramā noliktās trīs motobraucēju ķiveres, kas reizē atgādināja kosmonautus un tukšus galvaskausus, liecināja par mūsdienām.

Engelke pasūtīja kafiju un jautāja, vai kūkas arī vēloties. Atteicos, bet Švalbei un Engelkem tika atnesti brūni kluči, kas, mani kaitinādami, smaržoja pēc ruma.

— Jā, esmu bijis Rīgas operā. Tur izrādīja baletu, kurā bija tādi tērpi... ne kā parasti baletā.

— Latviešu tautas tērpi, — papildināja Švalbe. — Balets «Mīlas uzvara».

— Kā jūs to zināt? — Engelke atsita zodu un ar spožajām acīm pazibsnīja uz Švalbi, bet viņa noliekusies ar karotīti knibināja torti.

— Es arī dzīvoju Rīgā. Cik tad to baletu kara laikā bija!

— Tas balets bija četrdesmit ceturtajā gadā... laikam septembrī. Ir tāda pilsēta Mitau.

— Latviski Jelgava, — es paskaidroju. — Ap to laiku vācieši... — Atcerējos, ka atrodos Vācijā, un neteicu, ka vācieši Jelgavu nodedzināja.

— Dievs un miers ar Jelgavu. . . Vai Rīgā ir tāda iela — Dunte? Tur bija kanāls, kurā grima koku stumbri.

— Ir, Duntes iela ir, — es teicu, — un kanālā vēl joprojām grimst stumbri. Tad no tiem izzāģē baltus dēļus. Tur atrodas slimnīca, kur ķirurgi remontē sabojātas rokas un kājas.

*— Dievs un miers ar rokām un kājām... Rīgā toreiz dzēru labu konjaku.

— Konjaks virsmāsas skapī, — laikam aizdomājusies, nevietā ierunājās Švalbe.

Engelke rāvienā izmeta savu kafijas tasi. — Kā, lūdzu, Švalbes kundze?

— Nu tā... Virsmāsu skapjos esot glabājies konjaks. Kara laikā, protams. Tagad jau nav.

— Dievs un miers ar konjaku... Lūdzu, izrakstiet čeku! — Čeku viņam droši vien vēlāk samaksāja mani biedri.

No zobenāju lapām atkal izplatījumā blenza rūķi sarkanos ģipša kamzoļos. Uz autoceļa, pedālim knakšķot, Engelke mēģināja turēt līdzi sarkanam, zemei pieplakušam jaguāram, kura priekšējie dubļu spārni varbūt tiešām atgādināja plēsoņa izstieptās ķetnas. Tas izdevās, jo jaguārs samazināja ātrumu un tad parādīja pakaļpusi, pus-auga priedītēs uz Rietumberlīni nogriezdamies. Engelke nopūtās, saprazdams, ka jaguāru patiesībā panācis nav.

— No Rīgas aizbraucu ar kuģi, — viņš ierunājās.

— No ostas Flizabetes ielas galā, — aizmugurē piebilda Švalbe.

— Noraudzījos uz pils torni priecīgs, jo braucu uz mājām, uz Vāciju.

— Tās ostas vairs nav. Daugavas krastmalu akmeni pēc akmens saspridzināja atkāpjoties. Krastmala izskatījās apgrauzta un Daugava kā piespļauti ar akmens klučiem, — vēsi paskaidroja Švalbe.

— Nu, dievs un miers... ar ostu.

Autoceļš pārvērtās par aleju. Cienīgi atstatu no ielas paceļas Treptova parka vārti. Drusku tālāk apstājāmies platānu paēnā. Koki gan bija milzīgi, viena tāda lapotne nosegtu mazāku pilsētiņu, tomēr par svinīgiem saukt tos tobrīd nevarētu: stumbri meta mizu un izskatījās kā pe-lēkmelnraibas suņu ādas. Kiosku ņudzeklī Engelke sameklēja trīs kafijas tases un divas glāzītes.

— Švalbes kundze, daži pilieni banānu liķiera pie kafijas dara vaigu sārtu. Un jums — sveiciens no Harca.

Ieņēmu brūnganu malku. Kā uzsildīta skrots tas aizritēja līdz vēderam: — Širkes ugunsakmens, — es nočap-stinājos.

— Saskan. Vienu mirklīt’! — Engelke vēlreiz ienira raibiem vimpeļiem greznotos stendos, tad mums pasniedza brūnus vāciņus. — Eez ielas tēvoča Cilles nav Berlīnes.

Tiešām — vāciņos atradās Cilles zīmējumi ar kuplām dāmām kuplos apakšsvārkos, bērneļiem plikiem dibente-liem un kādu ļoti skumju suni, kas vilka zirga gaļas pārdevējas rateļus. No ārzemēm jāmācās: apņēmos turpmāk ciemiņiem laipni piedāvāt savas pilsētas mākslinieku zīmējumus. Kaut gan ... Rīgai sava Cilles laikam nav, kaut meitenes apakšsvārkos ir.

Štrālavas aleja veda gar Šprē upi. Gar tās otru krastu stūmās ar granti piepildītas liellaivas. Svešas valsts tu-vjams parasti izraisa nopietnību. Engelke apdzina smagu zirgu, kas vilka ar metāla alus mucām apkrautus ratus. Noknikšķēja gāzes pedālis.

— Engelkes kungs, vai jums... mašīnu vadīt nav grūti? — jautāja Švalbe.

— Kā ... kādā veidā grūti? Es tepat Migelezerā vasarā pusstundu turējos virs ūdens, tāpat kā znots.

— Bet jums taču ... cs domāju, ir labās pēdas protēze.

Engelke satvēra stūri ciešāk, itin kā Švalbe grasītos to atņemt.

— Mani pārbaudīja ārstu komisija. — Engelkes balss bija izdzisusi. — Kā jūs zināt? .. . Jūs taču dzīvojat Rīgā.

— Cik tad te tālu, Engelkes kungs! -— Švalbe nopūtās. — Tai laikā strādāju slimnīcā, kas atrodas Duntes ielā, pretī kanālam, kurā grimst melni koku stumbri. Jūs taču izzagāt konjaku no virsmāsas skapīša, kantīnē nopirkāt šokolādi un tai vakarā ... tai vakarā to uzdāvinājāt man.

Engelke likās domājam, mēģināja atskatīties uz Švalbi, bet drūzmas dēļ tas neizdevās.

— Nē, Švalbes kundze, ja jūs esat tā, kurai dāvināju, šokolāde nebija kantīnē pirkta, to atnesa firmas izkrāsotās dāmas ar grozu. To firmu sauca ...

— Firma «Goegingei».

— Iespējams, iespējams arī tas. Kantīnē pirku tikai cigaretes, jo man trūka naudas. Tātad jūs esat tā Ināra ...

— Jā, Engelkes kungs, esmu tā Ināra. Lūdzu, pieturiet pie Ostbanhofa! Nolikšu koferus.

Pa labi parādījās stacijas celtne, kas atgādināja mūsu centrāltirgus paviljonu, tikai garāku un augstāku, kam pa galiem ārā šaujas vilcieni. Abi ar Engelki aiznesām Švalbes somas uz glabātavu. Nu gan ievēroju, ka ejot Engelkes brašais plecs pieliecas uz labo pusi. Gāzes pedālis bija kārtībā. Tad Švalbe lūdza, lai aizvedot viņu līdz centram, jo gribot līdz vilciena aiziešanai paklejot. — Redzēšu daudz, — viņa teica, — naudas vairs man nav.

Manas somas bija pagaidām jāatstāj viesnīcas glabātavā, jo pulkstenis, bija vienpadsmit un man sarunātajā istabā, iespējams, vēl kāds, vēlu pamodies, staipīdamies žāvājās. Katru dienu negadās būt lieciniekam, kad pēc trīsdesmit pieciem gadiem satiekas cilvēki, kas viens otram dāvinājuši šokolādi.

— Varbūt pastāstiet, kāda jums Rīga likās četrdesmit ceturtajā, jo pats tolaik atrados tepat, aiz Elbas, — es ieminējos.

— Varam, — piekrita Švalbe, — dusmu man vairs nav un mīlestības nav bijis. To pierāda tas, ka Engelkes kungs mani nepazina.

— Varam, — Engelke bija atguvis smaidu, klusu un rūgtu kā rudens lapu smarža. — Dusmu man nav bijis, par mīlestību jau Švalbes kundze pateica. Pameklēsim klusāku vietu. Par pagātni neklājas klaigāt, laimīga tā vai ne.

Tepat atradās Marijas baznīca. Melnbrūno ķieģeļu sienas šķita krāsotas ar kvēpiem — vēl no tām kara dienām, kad te apkārt viss dega, gruva un sagruva. Nu baznīca stāvēja vientulīga, vecā sēru tērpā kā atraitne. Ap-

kārt bija izauguši gaiši nami, visi lielāki par baznīcu. Gan teletornis ar mirdzošo kafejnīcas bumbu galotnē, gan mana viesnīca, kur no trīsdesmitā stāva loga uz baznīcu noraudzījos «no augšas». Ieeja baznīcā šodien zemāka par ielas līmeni. Baznīca šķita iegrimusi grēkos, kuri ap Aleksandra laukuma krodziņiem krājušies gadusimtiem, bet īpaši daudz divdesmitajā. Iegājām. Turpat pie durvīm, paklausīdams aicinošam uzrakstam, zie'doju savu artavu, kā smalkjūtīgi teikts, «bērniem, kuriem traucēta ķermeņa attīstība». Vitrīnā bija izstādīti šo bērnu naivie zīmējumi, arī attēls ar zēnu uz divriteņa. Zīmējums laikam pauda ilgas pēc grūti vai nemaz nesasniedzamā. No dāmas melnā platmalē un melnās flora zeķēs nopirku baznīcas kanceles fotogrāfiju.

Apsēdāmies pretī šai kancelei augstajos dievlūdzēju solos. Mani patiešām pārņēma klusa bijība, jo šī bija ievērojamā Šlitera kancele. Kanceli turēja divi marmora eņģeļi. Viņu tērpu krokas vijās augšup trauksmainās līnijās, aicinādamas no šejienes sludināt svarīgas patiesības.

Švalbe no melnās papua modeļa plecu somas izņēma pēc dzedrām rezēdām smaržojošu mutautiņu un bez īpašas vajadzības šad tad to pielika pie sejas.

— Četrdesmit ceturtā gada jūlijā beidzu otrās slimnīcas māsu skolu un mani nosūtīja uz kara lazareti Duntes ielā. Tā es tur nonācu. Pie latviešu leģionāriem un vācu kareivjiem. Pidžamas abiem bija vienādas.

— Lina. Zilsvītrainas, — atcerējās Engelke. — Jums bija virsvalks, bet vācu māsām pelēkas kleitas un balts priekšauts.

— Vācietēm pie apkaklītes bija vācu sarkanā krasta brošas. Viņām bija cits — pašām savs sarkanais krusts. Līdz tam domāju, ka sarkanais krusts visā pasaulē viens.

— Virsmāsas istabā bija skapītis ...

— Narkotikām. Ja kāds grūti mira. Viens latvietis divas dienas sauca: «Bērniņ, bērniņ!», jo bija trāpīts galvā.

— Skapīti divreiz atvēru ar kabatas nazi — līdz iesaukšanai biju atslēdznieka māceklis. Tur bija pudele henesija dzintara krāsā.

— To jūs izdarījāt pēc amputācijas. Virsmāsa man jautāja, vai neesot devusi konjaku tam, kas saucis: «Bērniņ, bērniņ!».

— Man toreiz bija tā ap sirdi... Bet, Švalbes kundze, māsai Inārai bija gandrīz... melni mati.

— Engelkes kungs, tam šoferim, kam Jelgavā bija sašķaidīti kājas pirksti, bija nevis gandrīz, bet melni mati.

— Švalbes kundze, viss saskan, bet, kad šis zaldāts pie Rīgas pils uzkliboja uz kuģa, viņš kā trofeju paņēma līdzi kruķus un pirmos sirmos matus. Divus, kurus tūlīt izrāva. — Engelke ķēra pēc cigaretēm, tad nopūtās, atcerēdamies, ka atrodas baznīcā... Es jau cerēju, ka pēdu izdosies paglābt. .. Bija tāda melna ziede, smarža pārmāca strutas.

— Tā bija ziede ar Peru balzamu. Nodaļas ārsts, kad atšķaidīja spirtu dzeršanai, lika ziedi klāt — smaržas labad.

— Jau steberēju pats, kad vienu reizi uzkūlos bēniņos, kur sanitāres nesa smiltis ugunsdzēšanai. Domāju, no turienes labāk redzēšu Rīgu. Atradu nomētātu savādu kreklu. Pelēks, stiprs, vesels, bet piedurknes milzīgi, milzīgi garas. Jautāju sanitārei, viņa bija latviete: «Kam tāds?» Sanitāre paraudzījās man tieši acīs, jo bijām divi vien. «Es arī divdesmit gadus kopu tos slimniekus, kurus jūs noslepkavojāt!» Es, naivais, nonesu kreklu uz palātu. Viens leģionārs man teica: «Tu, lapsu barība, neredzi, ka divām istabām vēl tagad logos restes?» Redzēju. «Ši-tajās esot bijuši nemierīgie,» viņš teica. «Kad nemierīgie trakojuši, tiem uzvilkuši šitādu kreklu un ar piedurknēm

piesējuši pie gultas,» viņš. teica. Tai vakarā gultā domāju, domāju, kāds izskatījās tas slimnieks, kas...

— Kam piederēja jūsu gulta, kamēr vācieši pavēlēja viņu nogalināt. Nogalināt visu psihiatrisko slimnīcu. Vecās sanitāres man stāstīja: «Tai brīdī viņu acīs bija cilvēka dvēsele un viņi lūdzās...» Karavīriem vajadzēja viņu gultu. Un viņu maizes.

— Atcerieties, otrā rītā lūdzu, lai par slimnīcu Duntes ielā pastāstītu jūs. Jūs neatbildējāt, bijāt dusmīga.

— Jūs jau zināt, kādēļ.

— Bet vai man nebija taisnība? Kad jūs klājāt mana kaimiņa gūltu, es tikai teicu .. .

— Jūs teicāt, ka man skaistas kājas. Un laikam vēl kaut ko. Bet man bija bailes! Saprotiet, man bija bailes no vācu zaldātiem un vēl tādā namā, kur sienas nāves bailēs ar nagiem saskrāpētas. Es, naivā meitene, mugurpusē pat aizšuvu ķiteli, jo vasarā zem ķiteļa nebija kleitas, lai ķiteli nevarētu tik viegli noraut. Tad jūs sarkdams atvainojāties. Vismaz no jums vairs nebaidījos, piekritu, ka nākat līdzi...

— Mēs bijām pieci.

— Jā, es piecus ievainotos pavadīju r.z operu, kur jūs redzējāt priekškaru ar sfinksām un baletu «Mīlas uzvara».

— Pēc tam visi seši sēdējām pretī operai zem ceriņu krūma. Redzēju zaļās lapas un dzirdēju tikai tramvaju pa ielu rībam. Rībēja tikai tramvajs. Jums blakus jutos... varbūt pat drusku laimīgs. Kāju pirksti bija vēl klāt.

— Man arī pirmās dusmas bija garām, jo tovakar no jums pieņēmu šokolādi. Jutos gandrīz neērti, ka biju par jums sūdzējusies virsmāsai. Virsmāsa solīja to pastāstīt galvenajam ārstam šturmbanfīreram Gīzem.

Te Engelke atkal ķēra pēc cigaretes, spriegi domāja, tad nopūtās. — Man tagad liekas, ka izpratu lietu gaitu.

To mazo karu, kurā zaudēju pusi pēdas. Redzat, biju jūs apvainojis... par skaistām kājām linzlda zeķēs. Jūs sūdzējāties virsmāsai, vācietei. Virsmāsa ziņoja šturmban-llreram Gīzem ...

— Gīze īpaši veicīgi operēja krūšu dobumu. Uz māsām kliedza reti.

— Gīze tad runāja ar mani — vienatnē, arī bez kliegšanas. Teica apmēram tā: «Lai arī māsa, viņa ir latviete. Ja jūs kaut ko tā ... nebūs pareizi no rases viedokļa. Apdzīs kāja, aiziesit uz bordeli. Un nevajag nēsāt apkārt svešus kreklus. Baumas vien rodas. Gādāšu, lai ātrāk nokļūstat Vācijā.» Nākošajā dienā viņi sabuBinājās ar štābārstu un atskanēja vārds «amputēt». Dziedēšana prasītu laiku, varbūt es atrodu vēl kādu neparastu kreklu, pēc amputācijas — veicīgi atpakaļ uz Vāciju.

Švalbe piedūra pie sejas mutautiņu. — Jūs gribat teikt, ka es ... itin kā vainīga pie jūsu kājas? Neesmu to vēlējusies. Nē. Sarkanā Armija bija jau Latgalē. Turklāt jūs...

— Biju kļuvis prātīgāks? Lai tā būtu. Atvainojos, tagad gan gribas uzsmēķēt. Tāpat kā toreiz pēc amputācijas gribējās konjaka. Iesim! Cik daudz aplamību ...

Izgājām gaišā dieva pasaulē un atsēdāmies pie Nep-tūna strūklakas, uz kuras malām jau sēdēja četras kailas bronzas sievas un lēja baseinā ūdeni. Tas bija četras lielākās Vācijas upes.

— Engelkes kungs, justos nelaimīga, ja toreiz ar savu runāšanu... kaut netieši... Tai dienā no operāciju zāles iznesu arī jūsu. 5 * pēdu. Tā sadedzinātaRīgā, Duntes ielā.

— Švalbes kundze, varu tāpat pusstundu turēties virs ūdens. Ne jūs, ne es neesam vainīgi, ka bijām jauni. Dievs un miers . * f

— Aiziešu vēl uz Unterdenlindenu. Dieszina kad atkal būšu Berlīnē. — Švalbe piecēlās.

— Vienu mirklīti! — Un Engelke, labo plecu pieliekdams, aizsteidzās uz teletorņa pusi.

«Varbūt varētu teikt, ka Engelke šodien satika savu kāju,» es gudroju.

Bet viņš pats jau bija atpakaļ, paklanījās un sniedza Švalbei neļķu pušķi. — No Berlīnes. No Valtera Engel-kes. Par to, ka Rīgā pie operas atļāvāt sēdēt sev blakus. — Tad viņš noliecās un noskūpstīja medicīnas māsas Švalbes roku.

AIVARS KALVE RUNĀS PĒTERIS SAMS

NĒ, pagaidiet, mīlīši: neesmu gatavs — un uz galda arī vēl šā tā trūkst! Neesmu runātājs, ko es jums varu pateikt! Vai tad garas runas ko līdz? Bet jāsaka būs. Laika bija pietiekami. Vismaz — runu apdomāt. Tā iesprūdusi manī kā biezputra kaklā, — un tagad kluknēju uz sola.

Priekšnieks liek uz galda stūra aploksnes ar naudu.

— Pēterīt, ko tu dīdies? — viņš jautā.

Šķībi pasmaidu. Vaigi stingi kā pēc āra aukstuma. Berzēju vaigus. Gauži muļķīgi izskatos. Gribu jautāt, kurš te mani nepazīst. Visi pazītu! Pa šiem gadiem esam kā saradojušies. Dažs vēl mani atceras īsajās bikšelēs, apdauzītiem pirkstiem. Divus gadus noganīju govis Klī-vēs, vecajā centrā. Tā ir pati apnicīgākā nodarbošanās, kādu zinu. No ganiem esam tikuši vaļā. Gandrīz. Rau, Zelmiņš spraucas durvis! Ieķēris drusku degūdeni. Var just pa gabalu. Galdi tūdaļ būs saklāti. Viltotais zaķis un aukstā gaļa, pastēte un marinētās sēnītes — bet kur tad gurķīši? No pašu dārzniecības ieskābējām. Uz galda te viss ir mūsu pašu.

— Vikmaniet, es neredzu gurķīšus! — uzsaucu saimniecei, kas šaudās starp galdiem kā izbiedēta žagata.

— Pēterīt, tūdaļ būs, skuķi vēl griež. Bija iesaluši, kamēr atlaidās...

— Ņem Zelmiņu, lai meitenēm palīdz, citādi nosaldēs pirkstus!

— Uja, to slamstu! Viņš jau pusi mučeles noēdīsi — sparīgi atkliedz Vikmaniete un nozūd sānu durvīs.

Es, nelga, ceru uz pēdējo brīdi. Atlieku un atlieku, līdz ūdens mutē smeļas. Runa tupēja uz mana čupra kopš aizvakara. Šoreiz priekšnieks pats negribēja. Svētkos viņš mani bīda priekšā. Var jau saprast, radina... Bet runātājs neesmu.

Vai te mani kāds nepazīst? Esam apvienojušies un pārvienojušies. Mūsu saimniecība izplešas. Lauki lielās platībās nomeliorēti, bet šur tur apaug ar krūmiem. Grēks teikt, bet apaug. Mana tēva būda nozudusi pamatīgos alkšņos un kārklu biezokņos. Pa ceļu var izkulties tikai siena lail^ā un arī tad, ja nelīst. Vidus mums, nekāda vaina, kopts. Kakti aizaug. Manā mūžā izstiepušies pamatīgi alksnīši. Zeme gauži ātri dzēš cilvēka pēdas. Tagad mēs dzīvojam centrā pie siltām rorēm. Un tādu būdu atceros vienīgi es. Mans tēvs bija liels vīrs, viņam piederēja sutinieks un kuļmašīna. Taisnību teikt? To pirkumu pirms pirmā pasaules kara izdarīja mans vectēvs. Vēl zelta rubļos. Karš nācis virsū, un naudiņu no bankas vajadzējis raut laukā. Viņam sasodīti laimējies, to katlu esot dabūjis lēti, kā jau juku laikos. Apkūluši pusi Vidzemes. Mans vecais tā arī palika pie sava dampja. Uzcēla būdu purva malā. Apprecējās. Vai te vēl atceras Sama dampi? Līdz četrdesmit devītajam nokūlām! Tad ievilkām gatera nojumē, un vēl desmit gadiņu nošņākuļoja. Manu tēvu pie gatera ķēra trieka. Viņi abi ar veco tvaika katlu izlaida garu reizē. Tēvs nodzīvoja mūžu kopā ar dampi. Neatceros, vai vecajam katlam kas lūza un kā bija ar rezerves daļām... Mana bērnība pagājusi dampīša siltumā. Tēvs, izslējis melnās ūsas, met kurtuvē malku vai arī ar briesmīgu šņācienu

nolaiž tvaiku, un dampltis ietinas baltos mutuļos. Un rudeņos aizvien tālāk no mājām aizdūc tēva kuļmašīna — «vauū, vauū» manu ausu bungādiņas kāri tver rudens gaisā pie pašas pamales, kad neviens vairs nedzird.

Mehanizatoru ballē jau varētu parunāt... Vai kāds vēl atceras pirmo fordzoniņu mūsu pusē? Tādu nieka vabolīti uz platiem riteņiem. Skrēju gar purva malu skatīt, kā traktors strādā. Un nekas atmiņā vairāk nav palicis. Pēc kara fordzona riteņi mētājās mūsu sētā. Tēvs bija ķerts uz veciem dzelžiem. Vasarās smēdē kala un meistaroja.

To gan atcerēsies kāds: no trofeju motocikla viņš uzbūvēja pats sev traktoru un uzara dārziņu, sapļāva un saveda sienu. Npjādelēt mašīnu var viegli — bet kaut ko sameistarot?

— Pēterīt, tu gurķi gribēji... — pie auss nočivināja Vikmaniete.

Šī sieva i par maniem vecākiem, i par mani pašu varētu teikt, pati galvenā godu saimniece. No viņas mēles vajag piesargāties. Es viņai — Pēterītis, Pēterītis un Pē-terītis... Bet uz mēles viņai deg cits: Pēteris Sams beidzot izsities priekšniekos. Tā jau domāju — atkal šī muļķīgā urdīšanās. Viņi paši gribēja... Savs cilvēks būšot, apskolojies Priekuļos, pietiek viņam pa darbnīcām! Nemākot runāt? Tad ta liela bēda, ka tik galva uz pleciem, vai lakstīgalu šiem vajagot! Galva it kā būtu, bet dīdies nu, berzējies pret solu, kad vīri drūzmējas priekštelpā un kvēpina cigaretes.

Ko viņi šovakar gribētu dzirdēt? Nagi niez pastrādāt darbnīcās. Kur lai ņem kultivatoriem zarus? Cenšamies izlīdzēties — liecam, lāpām. Neatstāsi sīkumu dēļ lauku pavasarī neapstrādātu. Trūkst visādu nieku. Tehnika nostāv dīkā. Priekšnieks vendīgi saka: izraušu kaut ko

lieku, lai var skrūvēt nost rezerves daļas. Kā bagātie kaimiņi var? Viņi diezgan veikli iemanījušies. Vai mēs būtu sliktāki? Kāpēc mums ķeras tur, kur citiem gludi? Rocīgam vienmēr būs gludāk. Par darbu... Vai nepietiks? Gads noslēdzies. Vīriem balle. Sievas sanākušas līdzi. Garos tērpos grozās ap Vikmanieti. Vēl tik trūka, lai es sāktu muti dzisināt, kā skrūvītes pievilktas! Esmu izbļāvies darbnīcās līdz aizsmakumam. Kaut kā sačabināt mākam. Pirmajā laukā izjuksim. Jaunie strādā kā bez pirkstiem, iezaurējuši skolas gudrībiņas. Stāvi klāt un pārbaudi. Man to nevajadzētu darīt. Vismazāk man. Darbnīcas velk atpakaļ kā magnēts. Mani tur pazīst. Veči, atcerēsimies tos gadus, kad remontējāmies vecajā mācītājmuižas stallī... Melni līdz ausīm, vates biksēs un praķos, izsalušies. Pārvelcies mājās, un* ēst negribas. Mana saime, mana dārgā saime, vīri, mums ir ko atcerēties!

— Pēterīt, vai nevajadzētu viņus bīdīt iekšā? — jautā priekšnieks.

*— Gan jau paši, pie pīrāgiem nevajag skubināt.

— Pēterīt, alus mums pietiks?

— Domāju gan. Arā auksti, pie alus uzreiz neķersies.

Kas mēs būtu bez lielā, kopējā darba? Esmu pagriezies pret pavasari. Salā pakšķi būkšķ, bet man galvā aprīlis. Zem kājām pirmā drupenā vaga. Durvis līdz galam vaļā! Mūsu vecajā klubiņā viņiem par šauru. Kā-

jdam vajag sasēdināt. Tā, jaunos pārāk vienuviet nevajag. Lai vīri drusku pieskata. Zēniņi reibst ātrāk. Sie-Jvas garās kleitās — gandrīz vai visas. Ir gan norunājušas! Veikalu izpirkušas tukšu, dārgie baķi pazūd uzreiz. Dombrovskim vēl nav vietas? Kā tā? Pamāju, lai nāk blakus. Minstinās. Priekšniecības stūrī īsti negrib, klīrīgais latvietis uzradies... Vecais purva velns, kas es tev par priekšnieku! Atceries, mēs vēl strādājām ar zirgiem,

tu man ierādīji, kā sasiet grožus; esi piemirsis? Visus, kas man ko mācījuši, atceros. Nāc blakus, parunāsim! Negribi? Tava darīšana, vīru barā jautrāk, vecie trakuļi ir trakaki par jaunajiem. Abas meitas atnākušas līdzi... Tās tevi noāķēs no galda, velti ceri aizsēdēties. Kāpēc Ritmu neizdod pie vīra? Smuka meitene, izdzīvojās plašā pasaulē, uz kuģiem bufetēs pastrādāja, bet tagad pie mums atpakaļ. Vīru viņai vajadzētu... rrav brīvu puisiešu tavos gados, Ritmiņ, ir vecāki... ir jaunāki... Ne sevišķi gludi tev, Ritmiņ, klājas: trīs sievas, kā norunājušas, apsūdzēja — lencot viņu dārgos vīrus, lai es kaut ko tai lietā darot. Mīļā pasaulīt, man jāizturas nopietni pret sievu vaimanām! Jaunajiem puišiem mūsu saimniecībā meiteņu trūkst, pabēgušas. Pamaz darba sieviešu rokām, fermās visas neiejūgsi. Ritmiņ, šovakar tevi izdancinās; bet vai būsi laimīga?

Kristaps Zaķis durvīs grozās, labi, ka atnācis, trīs reizes lūdzu, ar trim reizēm pietiekot, tas man jāņem vērā, citādi — apvainošanās. Darba veterāns, profesors starp mums, melnajiem. Neko darīt, jāceļas un jāpaiet pretī!

— Kur tad jūsu sieviņa, ka nepaķērāt līdzi?

— Šī neiešot garajos brunčos pīties... — atrūc Zaķis.

— Visas jau nav, varēja nākt droši! — piesardzīgi smejos.

— Ko es saprotu no sieviešu lietām, te centrā viņas vārās kā ķiļķeni katlā, — turpina Zaķis.

— Pie mums vēl brīvas vietas, lūgtum!

— Ē, Pēterīt... — stiepa Zaķis un vilcinājās. — Vai I alus ari būs?

— Kā citādi!

— Tad es labāk pie večiem ... Pēterīt, tu zini, kā pie mums kādreiz alu pārbaudījuši? Nezini. Aplējuši krēslu un nosēdinājuši brūvētāju ādas biksēs uz slapjuma, ja pēc brīža varējis atraut krēslu no grīdas, tad labs.. Pē-

Ierit, nedusmo, šovakar es gribu uzņemt uz krūts, bet priekšniecībai blakus būs neērti.

Es nedusmojos, vai prāts! Pēterlt, Pēterīt un Pēterlt, ne jau alu viņš dzers, nekā, grib ar vīriem patērgāt. Atgājis malā, vaļojas pensijā, apņēmies zivju dīķus sargāt, gozējas saulītē. Bet, skat, atkal kāds no mūsējiem velk viņu pie sava traktora vai kombaina. Gluži kā slavenu dakteri, sak, izklaušini, ja kas jāpārtaisa, pat inženieris skrien pie Zaķa. Un, ja no nekā vajag kaut ko iztaisīt, atkal pie Zaķa ejams, tā bija ar auto riepām, vēlāk kļuvām slaveni ar to restaurēšanu, nobūkšķēja līdz pat Rīgai.

Skaties, Pēterīt, cilvēkos, ej pretī viņiem! Apsaucu sevi. Jaunie pie galda kļūst skaļi. Jāsāk. Tūdaļ visi būs sasēdušies. Šogad zēni atkalā divas mašīnas un traktoru sasita. No biksēm jālec laukā! Valdies! Jaunie lai sitas, ka tik paliek dzīvi. Tur neko nevar darīt; pirmā atkala, puikiņas, parullējāt pa spoguli, slapjas muguriņas? Pui-kiņas, tā nav solīdi, iepriekš nevajadzēja stiprināties, godos vajag prast uzvesties! Izgludināsim jūsu sadauzītās mašīnas, būs labi, puikiņas! Man vajadzēs pārsēsties pie jums.

Ritma sauc pāri galdiem: vai mūsu aktieris būšot? Es viņai — Pēterītis! Vajadzēs sarūgtināt sieviešus, piezvanīju aktierim uz Rīgu: esot vecs, noguris un slims, degvīns nesmēķējot un meitenes vairs netīkot, un pats vairs galdu negreznojot, viņš varot ieteikt jaunāku; bet mums vajadzīgs tieši viņš, uzdomājuši... Dārgie, šovakar iztiksim bez svešiem, mielosimies un dejosim, ziemas nakts ir gara, bet man domas jūk un griežas kā kūstošs sniegs pavasarī.

— Pēterīt, mums viss ir galdos! — sauc Vikmaniete.

— Paldies!

Pēterīt un Pēterīt... Savos četrdesmit esmu Fēl ciltis. Sīmanis bija kā tēvs un visai saimniecībai uzreiz, mūsu neaizmirstamais Sīmanis; šausmīgi lija, kad viņu izvadījām, debesis gāzās zemē, un ce]š pārvērtās māla skrīnē, visi mēs, cik vien esam, stāvējām kailām galvām. Es pat nenojautu, ka pārmantošu viņa vietu. Met mieru tehnikai, lien no dzelžu kaudzes laukā, skaties cilvēkos, ej pretī viņiem... Pie galdiem apklusuši. Aizturu elpu. Pakrūtē spriež. Nevajadzēja iepriekš garšot Vikmanie-tes pīrāgus — bet kā atteiksi? Un nevienas sakarīgas domas...

— ...runās mūsu pirmorganizācijas sekretārs Pēteris Sams! — noskan virs manas galvas.

Tā...

LEONS DUMBERS SUDRABA ETVIJA

Viņa — pagara auguma, drukniem locekļiem, bet kalsna, veselīgu sejas krāsu un viegli iecirto-tiem, sirmiem matiem — bija apģērbusi savu labāko kleitu — tumši pelēka zīda ar gaiši pelēku puķīšu rakstu. Viņa bija saposusies iet ciemos un vēlreiz pārcilāja rokassomiņas saturu.

Viņš — astoņus gadus vecāks par sievu, maza auguma, možu seju, gludi skūtiem vaigiem, ļoti tuvredzīgs, gandrīz pusakls, taču kustīgs un ņiprs — bija ģērbies savā parastajā mājas tērpā — flaneļa kreklā, lētās kokvilnas biksēs un filca čībās. Viņš sēdēja atpūtas krēslā, un blakus uz ķeblīša bija saldais ēdiens. Biezpiena pudiņš ar ābolu ķīseli.

Viņi — Zelma Pudure un Miķelis Klāns — apprecējās pirms pusotra gada. Vientuļi, veci cilvēki. Miķelim Klā-nam pat radinieku nav. Bet Zelma Pudure par gaidāmajām kāzām savējiem neteica. Viņas radinieki savu tanti, kopš tā precējusies, neņēma vairs nopietni. Un jauno vīru jau nu nepavisam. Kam viņai vajadzīgs tāds pusakls vecis pusotra pundura augumā? Varētu saprast, ja bez tuvinieku ziņas salaulājas astoņpadsmitgadīga meitene. To saprast var. Bet, ja tādas aušības atļaujas vecs cilvēks...

Uzzinājuši par notikušo, radinieki savās ģimenēs sprieda gan šādi, gan tādi. «Ar mums viņa nemaz nerēķinās,» sabozās vieni. «Nu vienreiz Zelmas tante būs

pie vietas. Lai auklējas ar savu veci, un miers mājās,» vērtēja otri. «Ārprāts! Nepietika ar vienu vecu nabagu uz kakla, tagad būs divi,» paredzēja trešie.

Vecīšu dzīvoklis bija ļoti šaurs un kārtīgi uzturēts. Labierīcības kāpņu telpā. Abi saņēma pensiju: viens — piecdesmit, otrs — sešdesmit rubļus mēnesī, un, var teikt, vecumdienas bija nodrošinātas. Savā «algas dienā» viņi atļāvās kortelīti. Lai asinis dabū izriņķot. Citādi tās kļūstot smagas.

Miķelis Klans sēdēja atpūtas krēslā un lēni, neatlaidīgi knibināja saldo ēdienu, un gaidīja nolikto laiku, kad piebrauks atkritumu savācēja mašīna. Tad viņš nesīs lejā sakrājušos drazu. Tas bija vīrieša darbs. Un vēl viņa pienākums bija sazāģēt un saskaldīt malku un no pagraba uznest to dzīvoklī, trešajā stāvā. Pa vasaru jau nekas — tik, cik ēdiena gatavošanai. Bet aukstajos mēnešos bija ko rauties — divi krietni pusmaišeļi dienā. Uznešana vien paņēma pusi spēka. Un, ja vēl jāzāģē, jāskalda ... Tādēļ darbs pie malkas bija sadalīts vienmērīgi visam gadam. Uz pagrabu viņš gāja ik pārdienas un strādāja trīs četras stundas.

Zelmas tante bija saposusies apciemot krustdēlu un jau kuro reizi pārcilāja rokassomiņas saturu. Ņēma ārā un lika atpakaļ nelielu vīstoklīti, kas pēc ārējās formas atgādināja plānu grāmatiņu vai kārbiņu. Lika un ņēma vairākas reizes. Iekšā un ārā. Izņēma un, skatīdamās tukšumā, taustīja iesaiņoto priekšmetu, gludināja to ar plaukstu — it kā glāstīja. Naga gals iegrima gravējuma iedobēs. Tā — ar jutīgiem pirkstu galiem, kā aklais — viņa vēlreiz aplūkoja rūpīgi iesaiņoto sudraba etviju ar zelta monogrammu «A. D.». Etviju bija nolemts atdāvināt krustdēlam, un viņa iniciāļi (Aivars Dimza) sakrita ar etvijas bijušā īpašnieka iniciāļiem. Bet ne jau burtu sakritības dēļ etvija bija nolemta krustdēlam.

Likās — beidzot viņa izlēmusi galīgi: ar saudzīgu, bet drošu roku ielika etviju somiņā un enerģiski aizkliksti-nāja slēdzi. Taču tajā pašā brīdī taisīja vaļā, izņēma un noglabāja drēbju skapja atvilktnē.

— Tad nu es iešu, — sacīja sieva.

— Ej vien, — atbildēja vīrs. — Lai nu ko, bet šoreiz to vannu gan sarunā!

— Pagrabā šodien vairs nekāp!

— Es teicu, vannu sarunā!

— Bet kamdēļ tad es eju? LTn pagrabā...-

— Nu nē taču, nē!

— Šodien diezgan strādāts.

— Vai es tev pretī runāju? Kā es varu iet pagrabā, ka māja jāvaktē!

— Kad nesīsi spaini, neaizmirsti pieslēgt durvis!

— Skaties, ka pati kaut ko neaizmirsti!

— Iegriezīsies saulīte, atver logu.

— Zinu. «Rīgas Balsi»!

— Ja gribi klausīties ziņas, pagriez tikai ieslēdzamo pogu. Stacija jau uzstellēta.

— Gan jau atradīšu.

— Nu tad esi mierīgs un gaidi mājās!

— Paga! — Miķelis Klans izdvesa satrauktu čukstu un pielika pirkstu pie lūpām. — Jāpaskatās, vai tas raz-bainieks nestāv.

— Es jau skatījos, nav,—Zelmas tante atbildēja mierīgi un nopietni.

— Nav... Uzbruks, un tad būs par vēlu.

Pie ārdurvju sliekšņa bija nolikts avīzē ietīts un ar aukliņu pārsaitēts namdara zāģītis, tā sauktais fuksītis. Tagad Zelmas tante to pamanīja un atcerējās, ka jāņem līdzi un jāpalūdz, lai uzasina. Elektrības pagrabā nav, Mikiņš ar sveci, un tā malka ne jau kā malka, bet par lētu naudu dabūta lūžņa, naglaina no vienas vietas; cik

viņš, vecs cilvēks, kam acis tumšas, redz tās naglas tumsā izraustīt, zā£ūs viens un divi paliek bez zoba.

Mikiņš paņēma aizdurvē ieslietu bozi, atbultēja aizšaujamo, izgāja kāpņu telpā un ilgi skatījās.

— Jā, šoreiz nav, — viņš sacīja. — Bet piesargies gan!

Viņa gāja nesteigdamās un bija aizdomājusies par to, kas ar kuru radinieku jāpārrunā. Un. pats galvenais, kuram lai palūdz atļauju aiziet uz vannu.

Vanna... Vai viņiem, veciem cilvēkiem, būtu jādauzās pa pirtīm, ja radiem ir labiekārtoti dzīvokļi un vanna par brīvu? Reizi mēnesī pilnīgi pietiktu. Vanna — tā bija vissāpīgākā vieta viņas attiecībās ar radu bērniem. Kā lai viņiem ieskaidro, ka Mikum tie niezošie izsitumi nav lipīgi? Ja būtu tādi, kas sulo, vai kā ... Bet sausi, iesārti plankumiņi. Tie nav buīgi, nāk no slimiem nerviem. Vai mazums viņš, cilvēks, pārcietis! Bet kā lai ieskaidro, ka no nerviem? Mikinš ir slims, daudz slimāks, nekā sākumā viņa domāja. Pa dienu gulšņā. Tiesa — uz pagrabu iet. iet un strādā, cik spēka, bet, kad darbu beidzis, gulšņā. Un naktīs sēž pie durvīm ar bozi rokā. Gandrīz katru nakti. Sargā. No tā razbai-nieka, kuru šad un tad redz kāpņu telpā. Tas ir vīrieša darbs — sargāt mājas mieru un sievas godu. Cik viņa nav teikusi, ka nebaidās un, ja no tiesas kādreiz tas ienāks, viņa kliegs. Bet Mikus: «Mīlīt, viņš ienāks tik klusi, ka tu nedzirdēsi Pat. iekliegties nepaspēsi. Paliksi bez valodas.» Radiem teikt to nevar. Radiem ir sakari, ietekmīgi draugi, pazīšanās. Viens divi parūpētos, lai Miku aizgādā, kur pienākas. Savas tantes labad parūpētos. Bet Mikum tās būtu beigas. Viņa to zina.

Nonākusi līdz telefona automātam un kādu brīdi jau nostāvējusi gaidītāju rindā, viņa izlēma, ka tomēr nezvanīs. Ja tagad Aivaram pateiktu, ka grib paciemo-

ties — kaut vai tikai pusstundiņu —, viņš noteikti aizbildinātos, ka jau gājis pa durvīm ārā, kad atskanējis telefona zvans.

Aizbrauks un, ja nebūs mājās, pagaidīs apstādījumos uz soliņa. Šodien ir pirmdiena, un pirmdienu vakaros viņi parasti ir Rīgā. Kārto dzīvokli. Jo piektdienas vakarā, aizbraucot uz dārza mājiņu, tas noteikti palicis nekārtībā un no zaļumiem viņi taisnā ceļā skrējuši uz darbu. Pirmdienas vakars ir īstā reize.

Viņa apgriezās, paspēra soli, lai ietu, bet apstājās. Sajuta sevi vainīgu, ka tik nelāgi domājusi par krustdēlu. Tāds nevaļnieks un vīzdegunis viņš nemaz nav. Vai bijusi tāda reize, kad atteicis runāties, cik tīk? Gluži otrādi — vienmēr drošinājis, ka netiekot ne traucēts, ne apgrūtināts.

Ak tu draņķa vecums! Ne vairs tās domāšanas, ne izrīcības. Varbūt jau šajā pašā brīdī Aivars iet pie viņas — savas krustmātes, pie vecās, mīļās Zelmas tantes? Bet viņa... Pavisam nelāgi. Vai nu tas patīk vai nepatīk, bet jāsaka, kā ir: iziedama šovakar no mājas, rīkojusies neglīti un neapdomīgi. Piektdien viņai uznāca tāds nelabums, ka, domāja, gals klāt. Zvanīja visiem radiem pēc kārtas, bet, kā jau piektdienas pēcpusdienā, neviens neatsaucās. Vienīgi brāļasieva bija mājās. Bet tā jau pati sanīkusi — no tādas ne žēlotājs, ne palīgs. Alma šodien noteikti būs zvanījusi Aivaram uz darbu un droši vien izkladzinājusi, ka zārks jau jāgādā; un Aivars varbūt šajā pašā brīdī... Šitā saputrot! Vai nu tas patīk vai nepatīk, bet jāsaka, kā ir: pie visas tās jezgas vainīgs tikai viņas pašas skopums, sasodītā taupība. Veselību būtu taupījusi, nevis naudu! Bet nē — naudu. Vecais spoks! Padārgi jau iznāk. Toties palīdz. I sirds darbību uzlabo, i asins spiedienu noregulē, i nerviem un atmiņai labi. Dzērveņu sula ar medu. Pa

ēdamkarotei dienā. Un virsū špicglāzīti brandvīna. Desmit gadus sitās zāles līdzējušas, un ceļu uz poliklīniku nezina. Pat Mikum tur noslēpumā, ka pa glāzītei dienā. Un pavasarī, kas bija, kas nebija, sāka rēķināt, ka tāda dakterēšanās iznāk pārāk dārgi. Tais mazajās glāzītēs pa mēnesi izlejas divi pusstopi kā likts. Un tam vēl jāpieskaita «algas dienu» oficiālais kortelītis, un desmitnieks pagalam. Rēķinot tirgus cenā, divi kilogrami labas gaļas. Un tā kopš pavasara viņa ne pilīti. Oficiālo, protams, atskaitot. Un sāka nīkt un durt, un spiest. Pēdējiem spēkiem piektdien aizvilkās līdz tirgum... nopirka... Tagad tas, paldies dievam, aiz muguras. Kā saka, mūžu dzīvo — mūžu mācies.

Bet Aivars... Varbūt jau ver vaļā astotā nama parādes durvis. Kā nu būs, tā būs — jābrauc tik prom! Mazuli gribas redzēt. Pa vasaru būs izaudzis, pastiepies. Bet tukšām rokām nevar. Mazajam pirmais jautājums būs — ko tu man atnesi? No paša rīta domāja par ciemos iešanu, par krustdēla bērnu, bet neattapa ielikt burciņā gabaliņu biezpiena pudiņa un uzliet ķīseli. Būtu bijis lēti, garšīgi un veselīgi. Viņu mājās saldos nevāra, nav laika. Ar ledenēm iepriecēt bērnus šodien nevar. Šokolāde pārāk dārgs prieks. Kas būtu lēts un labs?

Ar melnu rokassomiņu uz elkoņa un avīzē satītu zā-ģīti padusē viņa gāja uz trolejbusa pieturu. Silts atvasaras vējiņš bužināja matus. Mīkstajās sporta kurpēs ieautās kājas bija vieglas, vieglas.

Savādi gan — kāpnes pašas mājā nemaz neliekas augstas, bet te — kāp un kāp, un gala nav. Pirms pēdējā kāpņu pusloka viņa pastāvēja. Kamēr aprima elpa un sirds.

— Vai tu re, vājiniece klāt! — Aivars viņu apsveica. — Nāc vien tālāk, nāc pie gaismas, lai var redzēt, cik bāls tavs vaigs!

— Kur ta sieviņa?

— Bet tu taču ziedi kā rožu dārzs! Kad tu beidzot atklāsi savas mūžīgās jaunības noslēpumu?

— Zelmas tant, ko tu man atnesi? — Trīsgadīgs meitēns ieķērās brunčos.

— Papriekšu, bērns, sasveicinies! — tante aizrādīja. Un tad arī tētis teica to pašu. Meitēns pieklājīgi pakniksēja. — Jūs ar mazo vieni paši pa māju?

— Liene izskrēja nopirkt kādu kūku. Vakarā būtu braukuši pie tevis.

Zelmas tantes vaigos iekāpa viegls sārtums. Aivara vārdi viņas vainas dziedēja labāk nekā dzērveņu sula ar medu.

— Ak tu skāde, būtu zinājusi! Tādi ciemi paiet garām.

— Zelmas tant, ko tu man atnesi?

— Būtu zinājusi, ka taisāties pie manis... Alma tev zvanīja?

— Nūja. Bet mēs neatkarīgi no Almas. Tas ir, neatkarīgi no tā, ko viņa pateica.

— Ko tu man atnesi?

— Es, meitiņ, nezināju, ka ienākšu! Necerēju tevi satikt. Bet varbūt tai tarbā kaut kas aizķēries, — tante miji skaidroja un attaisīja somiņu. Meitēns iesēdās klēpī un abi rokām turējās somas atvērtajā mutē.

— Jā, ir gan! — Tante «atrada» vienu košļājamo gumiju.

— Šitādās es neēdu, — bērns godīgi atzinās.

— Tās ir labās, tās nav Rīgas, — tētis glāba nesmu-kumu.

— Bet tādā papīrītī nav labās, — bērns pastāvēja pie sava.

— Tev tikai papīrīši, bet burtiņi arī jāpazīst.

— Kā labi dzīvojat? — Zelmas tante viņus pārtrauca.

— Labi. Nav ne vainas. — Aivars domīgi piešķieba * galvu un meklēja vēl kādu vārdu.

— Mīlīši mani! — Zelmas tante ar vienu roku apskāva meitenīti, bet otru kā glāstot pastiepa uz krustdēla pusi. — Visu vasaru neesam redzējušies. Katru dienu iedomājos par jums: varbūt atbrauksiet?

Aivaram saraucās uzacis un mutes kaktiņi sašķiebās greizi. Bet varbūt Zelmas tantei tikai tā likās. Tik veca viņa vēl nebija, lai neapzinātos, ka veci cilvēki ir aizdomu pilni un bieži redz arī to. kā nemaz nav.

— Es jau saprotu, — viņa turpināja. — Tā mana gaidīšana tikai no gara laika. Bet jums savādāk. Kā mammai klājas?

— Tāpat vien. Bez pārmaiņām.

— Plūmītes, ko stādījām, ieaugušās?

— Kur t' šīs paliks!

— Mazais tāds dūšīgs.

— Jā, aug. Labs dakteris tev nav jāmeklē?

— Mans organisms tās viņu ķīmijas neņem pretī. Uznāca gurdums un pāri.

— Tā jau gadās. Un kā savādāk?

— Edām zemenes par brīvu. Sākumā pirku, bet saimniecei mans Mikus iepatikās. Nepagāja ne mēnesis, un

( šī gandrīz vai ģībst mana Mikus dēj. Tik mīlīga, tik vēlīga: katru rītu ienesa pilnu šķīvi ar svaigām ogām. Par naudu pat dzirdēt negrib. «Tas manai simpātijai.» Un pabīda šķīvi Mikum.

— Tā dzīvot var.

— Un sēnes! Kādas tur bija sēņu vietas! Būtu atbraukuši ...

— Gan jau. Ņemsim kādu dienu un aizšausim.

— Tad jau pie viena... Jāsaka, kā ir: uznācu pie tevis vajadzības dēj.

— Zāģīti uzasināt? — Krustdēls pameta zīmīgu skatienu uz avīzē ietīto nešļaviņu. Bet varbūt viņa skatiens bija pilnīgi bez jebkādas nozīmes. Varbūt Zelmas tante to tikai iedomājās zīmīgu. Jo nav taču Aivars tāds ne-vaļnieks un vīzdegunis.

— Vai, pareizi! — viņa izsaucās. — Arī zāģīti tu varētu uzvīlēt. Rīt, parīt — nav tik notīgi. Biju domājusi braukt pie Vernera.

— Ko nu skraidīsi, atstāj vien!

— Lielais paldies! Ko Mikus iesāktu bez jums, tiem vīlētājiem? Bet nu es teikšu to lielo lūgumu. Nav jau tik notīgi... kad tev iznāk... Laukos palika visas mūsu lielās mantas. Kad tev iznāk... pie tās pašas reizes, kad brauktu sēņot.

— Šonedēļ diez vai.

— Nav jau steidzīgi, nav. Ka tikai pārved! Bet pārāk vilcināties arī nebūtu smuki.

— Kas tad tev tāds tur palika?

— Sēnes piesālījām, drusku mellenes ievārījām. Arī no drēbēm šis un tas. Cik pie rokas varējām panest, tik paņēmām.

— Gan jau sarunāsim! Jaunnedēļ piezvani!

Ārdurvīs noskrapstēja atslēga. Aivars izsteidzās

priekšnamā, cieši aizvēris aiz sevis istabas durvis. Viņš ar zīmēm rādīja, lai Liene ienāk virtuvē, un, kad bija aizvērtas arī virtuves durvis, sacīja:

— Vājiniece ieradusies.

— Nu, vai es neteicu! — Liene izmeta uzvarētāja intonācijā.

— Nefilozofē un drāz pēc kūkām! Pateicu, ka bijām sataisījušies braukt pie viņas.

— Bet veļa! Kamēr es vēl pēc kūkām skraidīšu, sārms pavisam izdzisīs.

— Še, un nekavē pagastu!—Viņš spieda Lienei saujā mašīnas atslēgas.

— Vai es neteicu, ka ar mammas Dingiju tu vari valkāties citā reizē! — Liene atklāti pārmeta.

— Iztiksim bez... — Aivars atgaiņājās.

— Streb tagad pats to putru! — Liene atrāva roku. Atslēgas nokrita zemē.

— Ja mamma teica, ka suns jāpotē šovakar... — Aivars to noskaitīja kā aksiomu, kas saprotama no pusvārdiem.

— Nu, tad brauc un liec mani mierā!

— Bet tantei es sacīju, ka tu stāvi pēc kūkām un mēs būtu braukuši pie viņas.

Liene apsēdās, noāva kurpes un labsajūtā izstiepa kājas.

— Neaizmirsti, cik mums bija naudas, kad pirka mašīnu, — to pateicis, viņš ieturēja pauzi. — Un pagaidām tā vēl nav uz mana vārda.

Tas līdzēja. Liene apāva kurpes. Aivars pacēla nokritušās atslēgas.

— Man jātiek prom, cik vien drīz var, — viņš turpināja.

— Un kādi šai sakarībā būs tālākie norādījumi?

— No tuvākā automāta piezvani. Kaut ko nomuldēšu, ka steidzami izsauc darbā. — Un, sniegdams Lienei mašīnas atslēgas, viņš izlīdzinoši piebilda: — Saproti, ka mammai nevar iestāstīt. Nekas tāds taču... nekas ārkārtējs nav noticis. Un, ja nav nekas ārkārtējs... — Viņš kļuva aizvien drošāks. Bet turpināt nevajadzēja. Liene paņēma atslēgas un aizgāja. Viņš atgriezās istabā.

— Ko balodīši sadūdoja?

Viņš nevilšus pietvīka un atmiņā kontrolēja, vai kāds vārds nav pasprucis skaļāk. Nē, runāts tika pusčukstus.

Bet Zelmas tante krustdēla sarkšanu tulkoja pēc sava prāta.

— Tas labi, ka mīļi satiekat. Manējais arī: kā sunītis ausās, kad pārnākšu. Grabinos pa somiņu pēc atslēgām, bet durvis jau vaļā. «Kur tu, mīlīt, tik ilgi?»

— Tāda jau jūsu — sievu vara. — Aivars uzelpoja vieglāk.

— Es izēdu. — Mazā izņēma no mutes gumijas pikuci.

— Tik ātri nevar, — tante aizrādīja. — Naudiņa tērēta, un jāsūkā ilgi, ilgi.

— Bet nav vairs garšīga. Paprasi, lai tētis tev parāda, kādos papīrīšos ir labās kožgumijas.

— Ej, meitiņ, otrā istabā un paārstē savas lelles! — Tētis buknīja bērnu uz durvju pusi.

— Lienīt, manis dēļ vaigus vari nekrāsot! — Zelmas tante runāja tukšumā.

— Liene aizskrēja pēc kafijas, tant! Kūkas ir; un kā tad bez kafijas! Ar to vasaras dzīvošanu reizēm aizmirstas, kas palicis Rīgā, kas atstāts vasarnīcā.

— Manis dēļ nebija vērts, — tante atrunājās. — To dzērienu sirds vairs nepanes.

Bet tas nebija tiesa. Pat nakts vidū viņa neatteiktos no tasītes ne pārāk stipras un ar pienu atšķaidītas kafijas. Tā viņa tikai atrunājās. Tādēļ Aivars teica to pašu, ko iepriekšējās reizēs, kad tante atrunājās:

— Bet vienu tasīti jau var.

— Tikai vienu, — viņa piekrita un teica to pašu, ko citās reizēs, kad tika piedāvāta kafija: — Kamēr vārās, es parunāšos. — Un, pamājusi uz telefonu, no rokassomiņas izņēma piezīmju grāmatiņu.

— Nu protams! Bet neņem ļaunā, ka es pa to laiku parūcināšu veļas mašīnu.

Aivars aizgāja pie darba.

Telefons stāvēja uz žurnālu galdiņa, un garš pievads atļāva to pārnēsāt. Zelmas tante pārlika telefonu uz sekcijas atvāžamās plātnes. Taču kaut kas radniecīgs normālam galdam — ja ne plašuma un stabilitātes ziņā, tad vismaz pēc augstuma. Nolika telefonu, piebīdīja krēslu un apsēdās. Kustības lēnas un svinīgas. Kā aicinot pie viesību galda. Apsēdās, nolika sev priekšā piezīmju grāmatiņu, palika mierā, turot rokas uz grāmatiņas, tad atšķīra, ieskatījās, atrada meklēto, ar delnu pieglaudīja atšķirto vietu. Un atkal sēdēja mierā. Elkoņus atbalstījusi uz plātnes malas un galvu atspiedusi saņemtās plaukstās.

Vannas istabā sāka rūkt veļas mazgājamā mašīna. Tante viegli satrūkās. It kā nedzirdamiem soļiem kāds būtu pielavījies no aizmugures. Bet jau tajā pašā mirklī viņa aptvēra, ka sajūta ir mānīga. Taču priekšnamā soļi čīkstināja grīdu. Bērns tipinātu vieglītiņām. Piezīmju grāmatiņā viņa atšķīra citu lappusi. Katrai sarunai vajadzīgs savs noskaņojums. Viņa nocēla klausuli un uzgrieza numuru.

— Sveika, es tā esmu. Jā, visu vasaru. Kā pirms Jāņiem aizbraucām, tā viņnedēļ pārradāmies. Ko ta es te būtu braukalējusi — ceļa nauda tikai notērējas. Pārbraucām un pensiju izņēmām par diviem mēnešiem uzreiz. Jā, dikti bagāta.

Ei, ka tu kā neriktīga! Tavējie daudz tevi vadā uz savām vasarnīcām? Redzi nu, tā viņš ir! Bet uz kakla nevienam nekad neesmu bijusi.

Nu kā tad, aicināja arī šovasar. Bet man tak pašai jāsaprot: neesmu vairs viena. Vai dieniņ, sauca i viens, i otrs, i trešs: šito nedēļiņu padzīvo pie mums, šito pusmēnesīti pie mums! Nu visi tak: Aivars, Lūcija, Ausma. Kas tā par nokalpināšanu? Man taisni prieks, ka varu kaut ko palīdzēt.

Un pareizi vien ir — vecam cilvēkam sava vieta jāzina. Lai viņi gozējas un peldas! Man taisni prieks, ka pa to laiku varu kaut ko padarīt.

Nu tev tikai tas «šovasar» un «šovasar». Es taču neesmu vairs viena! Cik viņiem pašiem rūmes tais bū-cenīšos! Es jau būtu bijusi ar mieru, visi gribēja, lai dzīvoju klāt; ja labi palūgtos, būtu piekritusi, bet Mikus ne par ko — grib īstus laukus: svaigu krējumu, biezpienu.

Tev jau vienmēr tā taisnība, un tā viņš ir: viena galva, viena bēda. Bet vai tāpēc man tagad sliktāk? Cik vienai galvai tā bēda maza, man liekas, tu zini.

Jā, varu runāt bez steigas. Pie Aivara. Nu kā tad, telefons par brīvu.

Veļas mašīna apstājās. Negaidītā klusuma dēļ Zelmas tante jutās iztraucēta. It kā telefona savienojumos kaut kas būtu pajucis, viņa vairākas reizes sauca «hallo, hallo!» un «vai tu mani dzirdi?». K^d veļas mašīna atsāka dūkt, viņa mierīgi turpināja:

— Nu, tagad dzirdi? Abi ar Lieni — un mazais līdzi — bijuši laukos pie mums, bet mēs jau prom.

Jā. Nūja. Šovakar iebrauca pie manis. Kūkas atveda, kafiju. Teicu, ka gribu nomazgāties, un kā lielmāti atveda uz vannu. Nē, Mikus bija laukos pirtī. Lauku pirts, lauku. Es nepanesu. Nomazgājos vannā un kā no jauna piedzimusi.

Paldies. Var iztikt. Veselības nekad nebūs par daudz. Vecums paliek vecums, bet citādi var iztikt. Jā, dūšīgs. Viņiem tur bija tāds sabrucis šķūnis, un jaunais saimnieks gribēja celt jaunu. Ar garāžu, un viss. Lai būtu smuki. Mikus ņēma un to šķūni pa dēlītim vien noplēsa. Iepujušos atsevišķi — malkā. Naglainos atsevišķi — izrāva naglas, un iznāca lietaskoki. Blankas atsevišķi. Pa āru dzīvodams, nosauļojās kā moris. Visa

galva brūna. Jā, veselība kā zirgam. Un kā tev? Ak tā... Vairāk vajag kustēties. Man, redzi, kājas neizmuks, priekš radu bērniem rindā pastāvot! Kustēties vajag! Un dzērveņu sulu padzer. Ar medu. Ļoti labi. Noregulē asinsspiedienu un sirds darbību, nervi arī mierīgi. Man viena ieteica, pamēģināju un divu dienu laikā tiku uz pekām.

Nē, kur nu! Otrā istabā klāj galdu. Sauks pie kafijas un kūkām. Jā. Un kā tu ar savējiem? Nūja... Tad jau gan ...

Nē, man tie paši piecdesmit rubļi. Un tev pielika, ka tu tā prasi? Arī tas ir daudz. Tas, kam maz, jūt arī mazumiņu.

Nu laikam viss? Būs jāsaka uz redzīti. Jā... ja rrrijās būtu telefons. No ielas taču nevar parunāties. Un tāpat savas kapeikas salasās. «Rīgas Balsi» var nopirkt. Jā, uz redzi! Lai tev labi klājas! Visu labu. Paldies. Visu to labāko.

Vannas istabā joprojām rūca veļas mašīna. Zelmas tante sameklēja piezīmju grāmatiņā pirmīt aizšķirto lappusi un uzgrieza numuru.

— Sveika, es tā esmu! Jā, beidzot mājās. Vai ta Alma neko neteica? Paldies, labi, nu jau uz pekām. Nē, nē, es nemaz neņemu ļaunā.

Bija. Šovakar. Abi ar Lieni, un mazais līdzi. Tagad pie Aivara.

Vienmērīgā dūkoņa vannas istabā beidzās, un tante tramīgi paskatījās uz durvīm un ar plaukstu aizsedza klausuli. Tad nedaudz attapās un sāka skandināt «hallo, hallo!». Visbeidzot ieklausījās mājas trokšņos (šņāca atgriezts ūdens krāns), uzsauca vēl pāris «hallo!» un turpināja:

— Nē, pārzvanīt nevajag! Tagad dzirdu. Jā, pie Aivara! Abi ar Miku. Kā — ko darām? Ielūdza uz vannu. Jā, Miku ari! Es jau nomazgājos, un tagad Mikus plunčājas. Ņemas kā ronis. Nu kā — nevar būt? Pielikšu klausuli pie vannas istabas durvīm, un

dzirdēsi.

Nu jau, nu jau ... it kā to vannu pēc tam nevarētu izmazgāt! Pati izberzīšu. Ar dezinfekciju. Netīrumus aiz sevis nekad neatslāju.

Tu nekliedz, es runāju lēnām.

Vai nu patīk vai ne, bet es teikšu, kā ir; jūs, divi pieaugusi cilvēki, bet Aivaram mazs bērns — un nebaidās. Pielips? Kas tad? Es lasīju «Veselībā», bet aizmirsu, kā to sauc. Mikum ir tā pati vaina. Lai būtu mīkstāka guļa, zem palaga liku viņam porolonu. Pat uz laukiem paņēmu līdzi. Briesmīgi bija savalkājies, un ieliku baļļā. Žāvējās divas dienas. Un pa tām divām dienām — tici vai ne —, kamēr gulēja bez porolona, nogāja visas pumpas. Gadījās man pa rokai tā «Veselība», un tad es sapratu.

Nu kāds tur brīnums, ka arī naftalīna smaku viņš nepanes! Ausmai no primulām piemetas iesnas, un tas nav nekas. Tad ir normāli. Bet, kā Mikum ... ā, nu atcerējos — alerģija. Mikum alerģija pret porolonu, bet tu tikai «kašķis» un «kašķis». Ja kašķi tu neatšķir no nervu pumpām ...

Pie tevis uz vannu tik un tā neiešu. Paldies. Jā, Aivars teica, ka varam nākt, kad gribam! Redzēs, kā jums būs, kad pienāks tie mērkaķa gadi.

Paldies. Var iztikt. Vesels kā zirgs. Laukos viņiem bija tāds vecs šķūnis. Jaunais saimnieks sadomāja celt jaunu, Ar garāžu, un viss. Lai būtu smuki. No šīfera un lakotām līstītēm. Mikus pa dēlītim vien noplēsa. Kas neder nekam, atsevišķi — malkā. Kas nebija sapu-juši, izrāva naglas un iznāca lietaskoki. Spāru blankas atsevišķi. Pēc tam visu saštabelēja smukās kaudzītēs.

Jaunais saimnieks par to atlaida īres maksu un vēl desmit rubļus iedeva. Nu, pavisam dūšīgs! Pa āru kustēdamies, visu galvu nosauļojis. Brūns kā moris. Pēc mantām brauks Aivars. Nu tak jau abi ar Lieni. Sakārdināju ar labām sēņu vietām. Vai die, tā, ka ar izkapti var pļaut! Visiem pietiks. Brauc līdzi! Miku atstāšu majas. Ak kungs, pašiem savs telefons, un nevar Aivaram piezvanīt! Noprasīšu riktīgi, uz kuru dienu. Izcepšu pīrāgus, plātsmaizi, kaut ko ēdamu pataisīšu. Vecā saimniece ābolus iedos. Par brīvu. Ņem, cik var pavest. Mežs tur klārs un tīrs: zaļa sūna, pelēka sūna un priedes. Izdomā labi! Tik sen neesam bijuši visi kopā. Un jūs jau varētu ar savu mašīnu. Paņemtu vēl Ausmu. Visiem būtu priecīga pārmaiņa. Labs ir, parunā gan! Pasveicini Verneru! Paldies! Lai jums labi klājas! Uz redzīti!

Viņa turēja plaukstas uz sekcijas atvāžamās plātnes. Ļodzīga, sīvām sintētikas dvakām pievilgusi, tā atgādināja viņas saliekamo galdu. Pieceļoties nevar pret malām atbalstīties. Kā kliba vista ar izplestiem spārniem. Tiem, kas sēž pret viduci, nav kur kājas likt. Bet tik daudz viesu viņai nav. Viņi paši ar Miku — divi, un — viens, divi, trīs... Ar kūpošu cepeštrauku rokā viņa stāv galda galā un lūdz cienastu ņemt par labu. Nav vēl bijusi tāda reize, kad viņas dzimumdiena pagājusi bez cepeša. Arī šogad būs. Prāts neaptver, ka neviens neatnāks. Uz savām viesībām radinieki viņu vairs neaicina. Laikam Mikus dēļ. Kaunas no saviem smalkajiem draugiem un vēl smalkākiem darbabiedriem. Ģimenes viesības pārvērš par biroju. Vienīgās sarunas par to, kurš kuram ko izgā-! das un kurš no kura ko dabūs. Bet Zelmas tante ļaunu prātu netur. Tas nav viņas dabā, un vecam cilvēkam sava vieta jāzina. Reizēm tikai pārņem tāda kā vainas apziņa, ka ģimeni apmainījusi pret radiem nesimpātisko

večuku Miķeli Klānu. Bet cik noderīga viņa vēl būtu! It sevišķi vasarās, kad visi tuvinieki izklīst pa savām vasarnīcām un dārzu mājiņām. Kā tur noderētu viņas rokas!

Rokas dīko ja uz sekcijas atvāžamās plātnes. Plaukta dziļumā starp izbalējušām burtnīcām, aizmirstiem smiņķiem, nolūzušiem zīmuļiem, sakusušām konfektēm un aizsāktām cigarešu paciņām bija sakrājusies putekļu kārta. Varētu noslaucīt, sakārtot. Grīdsegu uztīrīt. Bet Liene to var uzskatīt par personisku apvainojumu. Būs Aivaram vēlreiz jāliek pie sirds, lai pasauc savu krustmāti, kad mājas darbi iekrājušies. Reizi nedēļā noteikti.

Bet kā tas izskatīsies, ka pēc tam viņa lūgs atļauju atnākt uz vannu? Tagad pieraduši, ka pakalpojums pret pakalpojumu. Aivaram būs neērti. Viņš nevarēs pateikt «nē», ja sirdī to būs jau pateicis. Viņa zin, kā tas ir, kad nospiež vainas sajūta, parāda sajūta.

Un rādītājpirksts — ak tu, pagāna okšķeris! — ielīda atvērtajā plauktā un sagulušo putekļu kārtā ievilka nepiedienīgu zigzaga švīku. Kā līčloču lielceļš. Gar malām ņirb un delverējas no miera iztraucēti puteklīši. Pa ceļu traucas automašīna. Zem riteņiem griežas baltu putekļu mākoņi. Kad tuvojas pretimbraucoša mašīna, viņa raizējas, kā Aivars saredzēs ceļu. Liene blakus Aivaram. Mikus sēž, lepni izslējies, un ar vienu roku pietur uz ceļgala uzlikto cepuri. Pīrāgi, plātsmaize un viss ēdamais jāiesaiņo labi cieši. Ja nebūs uzlijis, ceļš noteikti putēs. Ziņkārīgais rādītājpirksts droši vien taustīs putekļu kārtu mašīnas salonā: lodās pa durvju popējumu, pārstaigās roku balstus, priekšējo sēdekļu aizmugures... Prāvu gabalu nopakaļ — kur paspējuši nosēsties riteņu uzvandītie putekļi — brauks Verners un Lūcija. Arī Ausma. «Labdien, saimniec! Tie ir mani radi.»

Zvanīja telefons. Zelmas tante pacēla klausuli, bet neviens nerunāja, lai cik viņa nesauca «hallo!» un «Dimzu dzīvoklis». Ienāca Aivars un nez kādēļ īgnāk, nekā piedienētos, sacīja, lai klausuli neķer uzreiz pēc pirmā signāla. Norūca un aizgāja. Vīrieša cilvēku nevajag likt pie veļas un plīts — tad nerūks. Tas Lienei jāpasaka.

Plaukta putekļos atstāto švīku Zelmas tante piesedza ar vienu no izbalējušajām burtnīcām. Pēc tam atšķīra piezīmju grāmatiņu.

— Sveika, es tā esmu! Jā, nu jau labi. Bija uznācis vājums, bet tagad labi. Ko ārsti! Pierima pats no sevis. Un kā jums — turaties?

Mikus nodzīvos simt gadu. Pa atvaļinājumu desmit rubļus nopelnīja. Nojauca to veco šķūni. Nu, to, aiz kura sākas ābeļu dārzs. Jā, cels no šīfera un lakotiem dēļiem. Ar garāžu blakus. Jaunais jau, jaunais tagad varen uzdarbojas. Mikus pa dēlītim vien noplēsa. Jaunais saka, lai gāž rralkā, bet Mikus taču saprot, kas lietaskoks. Visu iztīrīja no naglām un sakrāva smukā štabelē. Par tik lielu darbu jaunais atlaida īres maksu un vēl desmit rubļus iedeva.

Viņš jau man dūšīgs. Mājās arī visu dara. Bez piecpadsmit piecos piebrauc atkritumu mašīna, un, kā bez divdesmit, Mikus ar spaini jau lejā.

Nenosalsim. Malku dabūju jau pavasarī. Staigāju šur un tur un skatījos, kur kādu vecu māju jauc nost. Atradu. Par diviem pusstopiem uzlādēja milzu kravu. Blankas tādas, ka skan. Paši, paši. Motorzāģis neņēmās. Lai izraujot naglas. Mikus nospļāvās un ar fuk-sīti. Pamazām, palēnām vien. Ņem līdzi svecīti un redz. Nemaz nav pa tumsu.

Kā ta uz jaunā saimnieka jubeliju neatbrauci? Ak tu kungs, autobuss atvizina turpat līdz mājām! Bet mēs gan bijām! Jā. jaunais pats ielūdza Jā, abus!

«Klāna kungs, esiet tik laipns, un lūdzu abus ar kundzi!» Reti pieklājīgs cilvēks.

Ko man vajadzēja saprast, ko novērtēt? Es tādu ākstību neatzīstu. Ja lūdz, tad lūdz, un, ja lūdz, tad jāiet. Kāda tur pieklājība atrunāties, ka veselība. Pēc tādām ballēm veselība tikai uzlabojas.

Nu tad apvainojies vai ne, bet es teikšu, kā ir: vai pie tava viesību galda — paldies par to pašu vienīgo reizi —, vai Mikus pie galda pa bļodām grābstījās? Vai kādu glāzīti apgāza? Ak to tu sauc par... To jau es dzirdēju. Bet es arī kaut ko vēl saprotu. Tie tavi tā saucamie glaunie ciemi bija cilvēki kā cilvēki. Bet tu esi vienkārši šplīnīga. Katrs normāls cilvēks saprata, ka Mikus slikti redz; un kas tur slikts, ka es viņu apkalpoju? Labi, labi, citreiz uzlikšu kā kaķim. Ja tikai tāda reize vēl būs. Bet es, vientiesīgā, domāju, ka ciemos ne tikai sēž un runā, bet arī paēd.

Podus gāzāt jūs paši. Mikus, akls un vecs, pat glāzi neapgāza. Redzēs, redzēs — pašiem tie mērkaķa gadi jau deguna galā. Neiedomājieties, ka nebūsiet veci! Pienāks, un tad redzēsiet, kā tas ir.

Tas nav manā dabā. Uz naidu nekad neesmu bijusi.

Un tev sirds tagad nav vieglāka? Tā jau ir — savu reizi jāpabaras arī. Ļaunu prātu tāpēc nekad neturu.

Pie Aivara. Bija atbraucis lūkot un atveda abus uz vannu. Nu jums jau tas siltais ūdens tikai pa naktīm. Jā, un pie Aivara tuvāk arī. Nekas, gan jau.

Tu atceries mana pirmā vīra sudraba etviju? Jā, tīra sudraba. Aiznesu uz antikvariātu, nosvēra — trīssimt sešdesmit gramu. Cik šodien maksā grams sudraba? A, tad pareizi! Es domāju, viņi tur nosaka cenas, kā patīk. Jā, trīssimt sešdesmit gramu. Un zelta monogramma. «A. D.». Stāvu pie mantu pieņēmēja un

saku sev — pārdod tik prom, labu darbu izdarīsi. Cik vairs ilgi, un pienāks laiks mani aprakt, domāju, un tak jau ar godu gribas tai bedrē ieiet — un lai jums nebūtu jātērējas. Pārdod, saku sev, būs mirstamā nauda. Nolikšu skapī redzamā vietā, domāju, un, kad pienāks laiks, atradīsiet. Bet žēl bija atdot. Tak jau ģimenes manta.

Nūja, es jau to pašu — gribas, lai paliek pie kāda rada. Nūja, kurš tad nu būs tas labais — man visi vienādi. Un tad es izprātoju tā: pa ziemas svētkiem... Kas par to, ka tikai septembris, pienāks arī ziemas svētki. Pa ziemas svētkiem mēs varētu uzrīkot loteriju. Kādam tā etvija kritīs. Jā, vēl jau laika diezgan. Bet tā es esmu izlēmusi.

Klausulē kaut kas noblarkšķēja, un saruna pārtrūka. Telefons zvanīja, iekams Zelmas tante paspēja atraut roku no klausules. Aivars bija klāt it kā a*z durvīm stāvējis un šo zvanu vien gaidījis.

— Hallo! — Viņš griezās sānis.

— Traks var palikt, kamēr dabū savienojumu.

— Jā, saprotu. Es brīdināju, — viņš skaidroja un rādīja noraizējušos seju. — Ko jūs sakāt. .. Ģērbtuvē viņi noteikti sit domino. Neaptverami... Būs jānogriež prēmijas, tad varbūt mazāk dzers.

— Beidz muldēt un citreiz pamēģini ieskaidrot savai māmiņai!

— Jā, saprotu. Tūlīt braukšu. Vai blīves jau dabūjāt?

— «Eklēru» un biskvīta rullīšus. Velcies lejā! Klausulē skanēja pīkstieni, un viņš kavējās to nolikt.

Stāvēja nelaimīgs un nervozs un bezpalīdzīgi plātīja rokas.

— No-llā-dēts, — viņš burkšķēja.

— Nelādi to, kas tevi baro! Ja jābrauc, tad brauc! Par mani neraizējies!

— Nemūžam nav miera. — Viņš sapīcis vilkās uz vannas istabu un ieslēdza veļas mazgājamo mašīnu. Zelmas tante sekoja.

Baltām šaltīm, burbuļus mezdams, vannā brāzās ūdens. Pagriez krānu ar sarkano iezīmi — silts, pagriez ar zilo — auksts. Duša lokanā pievadā. Sēdi vannā un ļaujies siltam ūdentiņam. Varbūt to dušas krānu var atgriezt labi daudz, un ūdens tad šļāktos ar spēcīgām strūklām. Izsutinātu stīvos kaulus, izmasētu miesu. No sākuma ar remdenu, tad karstāku — cik karstu vien var izturēt — pēc tam atkal remdenu. Vispirms viņa palīdzētu Mikum nomazgāties. Pati pēc tam. Izsildītos, ar dušu izmasētos, piešūmētu pilnu vannu baltām putām. Tik čaganām kā sakults olas baltums. Šampūnu nopirktu savu. Aivara netērētu. Ziepes arī savas. Par mačalku un dvieli nemaz nerunājot. Un pēc tam tasīti kafijas. Un — dies ar viņu — tādā reizītē atļautos arī pa glāzītei stiprāku.

Viņa skatījās, kā vannā pildās ūdens, kā peld un grimst veļas gabali. Un nekādi nevarēja saņemties un pateikt, kas būtu jāsaka. Vienīgi Aivaram — vienīgajam no visiem radiem, kuri mazgājas pašu mājās savās vannās, — viņa vēl nebija lūgusi atļauju atnākt uz vannu.

— Ar darbu, Aivar, jokus nedzen! — viņa sacīja un dūšināja sevi, ka par vannu ieminēsies aplinkus, no tālienes liks noprast, un tad jau redzēs. Bet gala rezultāts — vai nu tāds, vai Šitāds —, gala rezultāts būs viens un tas pats: jautā tieši vai aplinkus. Bet Aivars viņai vēl vienīgais, kam var paprasīt. Vienīgais. Aivars neatteiktu.

— Brauc, Aivar! Cik te vēl atlicis, es pamazgāšu.

— Ko nu niekojies, pārnāks Liene un pabeigs.

— Vai man rokas atmiekšķēsies? Maziņš biji, cik tavas drēbes nemazgāju! Vienmēr nāci mājās kā pelnu runcis.

Noklaudzēja ārdurvis.

— Nu jau Liene pati tiks galā, — viņš priecīgi noteica un, pavirzījis tanti sānis, izgāja priekšnamā. Sapīcis purpināja, ka zvanījis priekšnieks, ka tas telefons tikai par nelaimi mājās un ka atkal jāskrien Labot, ko «tie dzērāji salaiduši grīstē».

Tā viņš aizbrauca. Ceļā atcerējās, ka vajadzēja piekodināt Lieni — mazā var čīkstēt un izpļāpāties: tētis solījis ņemt līdzi pie vecāsmātes un pēc tam rādīt, kur slimus sunīšus ārstē. Bet gan jau Liene nesamulsīs!

Liene domās pārlika šīvakara mājas darbus un cerēja, ka tantes ciemošanās pārāk neievilksies. Kāpēc tieši viņai, Lienei, jākavē savs laiks, izklaidējot Aivara krustmāti? It kā darbu trūktu! Veļa jāpabeidz mazgāt, vakariņām kaut kas jāpalūko, bērns jāliek gulēt, istabas derētu piekopt, logus notīrīt, grīdsegas arī, skolas burtnīcas jāizlabo. Un šovakar pa televīziju teātris. Arī to gribas redzēt. Ja Aivaram nerūp, kāpēc viņai jābūt tam plāksterim? Suņu vizinātājs... Un kāpēc Zelmas tante tieši uz Aivaru kā uzmedota? Aivars taču neveltī viņai vairāk uzmanības kā citi radi.

— Ejiet, tant, istabā, tūlīt uzlikšu kafiju!

— Ko es tevi kavēšu! Nu jau izciemojos.

— Nē, jums vēl jāpasēž! Iedzersim kafiju. Ko es ar tām kūkām iesākšu?

-— Tu, Lienīt, nekautrējies, es jau saprotu, kā jums, jaunajiem... Es neuzplijos, bet, ja vajag... jāsaka, kā ir: reizi nedēļā droši vari pasaukt. Mazo pieskatīšu, ēst pataisīšu, māju sakopšu. Man dzīvē kādu pārmaiņu vajag. Izklaidēties gribas.

— Paldies, tant! Es jau labprāt.

— Tad tikai uznāc un pasaki! Bet dienu iepriekš gan. Vai, par to fuksīti aizmirsu norunāt!

— Es pateikšu.

— Nav jau tik steidzīgi. Lai vecītis atpūšas.

Zelmas tante iededza priekšnamā gaismu, piegāja pie spoguļa, patrina lūpas vienu pret otru, ar mēli samitrināja pirkstgalu un pārlaida uzacīm, pabužināja matus un aplūkoja sevi.

— Kā tad tā... — Lienei kļuva neveikli. Bet jau nākamajā mirklī viņa saņēmās, teica sev, ka labi vien ir, un uzsauca bērnam: — Nāc, meitiņ, pasaki tantei sveiki!

— Sveiki! — Mazais nebija divreiz lūdzams. — Citreiz atnes labās kožgumijas.

— Vai man kāds arī jāpasveicina? — Zelmas tante vedināja uz pareizo atbildi.

— Mikionkulis ir mans draugs. Es viņu pasveicinu. — Mazā pakniksēja.

— Un kur ta Mikionkulim ciemakukulis? — māmiņa atgādināja.

Bērns iegāja istabā pēc ciemakukuļa.

— Ja jau jūs tā steidzaties, arī es iedošu līdzi, — Liene sacīja un attapa, ka tantes klātbūtnē nevar no somas ņemt kūkas. Kūkām jābūt ledusskapī.

Bērns nāca ar ciemakukuli, un Zelmas tante gāja pretī. Bija pilns kristāla trauks ar zemesriekstiem. Kamēr tante aizrādīja, ka tik daudz nevajag, ka pietiktu ar vienu saujiņu, Liene paspēja no somas izņemt kūkas un mazā celofāna maisiņā iemērīt apmēram divsimt gramus kafijas.

— Paņemiet līdzi! — Liene sniedza savu ciemakukuli. — Un pasveiciniet!

Zelmas tante tik tikko asaras novaldīja.

Tā viņa aizgāja. Kā sastiprinājusies ar vislabākajām zālēm. Ceļā pārdomāja par to, cik laba ierīce ir telefons. Cilvēki nav jāapgrūtina ar savu klātbūtni, bet pats jūties, kā ciemos bijis, kā saticies ar tiem, kurus gribas redzēt. Pēcāk viņa iedomājās, ka par braukšanu uz laukiem nav līdz galam izrunāts. Bet tas jau sīkums. Aivars atvedīs uzasināto zāģīti, un tad vienosies.

Bet vanna?

Mikum ir ciomakukuiif ar viņa varēs neskaitāmas reizes atgādināt, ka viņas radi iedomājušies par Miku. Kopa ar ciemakukuli izklausīsies ticamāk, ka vannai vai krāniem atgadījusies kāda ķibele. Var paskaidrot, ka Aivara dzīvoklī patlaban remonts.

Bet kas viņas mēli kulstīja izpļāpāties par etviju? Šitādu aplamību! Tiesa, pirms diviem gadiem viņa bija domājusi likt etviju loterijā. Un pēc tam... Viņa skumji pasmaidīja. Par tām ģimenes viesībām, kurās pēdējā gada laikā nebija lūgta un kurās arī turpmāk netiks aicināta. Bet pa ziemas svētkiem noteikti ielūgs. Abus ar Miku. Tomēr izpļāpāties nevajadzēja. Vai etvija tik vien vērta, ka viņus pasauks uz eglīti? Nu jā, sirdī kaut kas sametās, un mēle aizgāja savu ceļu. Etviju nedrīkst likt loterijā! Etvija piederēs Aivaram. Cik viesu būs eglītes vakarā, tik ziepju gabalu viņa iesaiņos. Nē, par vienu mazāk. Lai būtu azarts. Tai vienā viņa ieliks mačalku. Uz pusēm pārlocīta un akurāti satīta jūraszāļu mačalka pēc ārējās formas noteikti atgādinās biezos papīros ievīstītu sudraba etviju. Visiem būs apziņots, un visi gribēs izlozēt tieši to sainīti.

Un viņa nebūs melojusi, ka etviju liks loterijā. Viņa lūgs atļauju aiziet uz vannu. Vispirms viņa lūgs Aivaram. Un, ja nē... ja viņš atteiks.. ? nu, tad lai vaino pats sevi! Kādam tā pilnā loze kritīs. Pašas ģimenē.

AIVARS KĻAVIS RĪTA VINGROŠANA

I

Labrīt, cienījamie radioklausītāji!

Aiz plānās dēļu sienas kāds ieslēdza radiouztvērēju.

Un tātad:

— Labrīt, cienījamie radioklausītāji! Pareizs laiks septiņi un trīsdesmit minūtes. Sākam rīta vingrošanu.

Mūzikai skanot, telpa pamazām iznira no tumsas. Netīri pelēcīga gaisma, lauzdamās cauri šaurajam lodziņam, arvien skaidrāk iezīmēja apkārtni.

— Nakts aizvadīta, — bēdīgi sacīja pirmais. — Drīz viņi ieradīsies mums pakaļ.

— Tas jūs uztrauc? — ironiski vaicāja otrais.

Trešais vīrietis neteica neko. Puskrēslā izskatījās, ka

viņš nicinoši uzrāvis plecus un izrotājis seju ar grimasi, kāda nepieciešama cilvēkam, kurš gatavojas nospļauties.

— Varbūt moka sirdsapziņas pārmetumi, ko? — nerimās otrais. — Varbūt baida paša dvēseles netīrumi? Kauns, ko?

— Vai liksiet mani vienreiz mierā vai ne? — draudoši sacīja pirmais.

— Nu, nu! Kas par toni! Es vēl... jūs man ...

— Beidziet ākstīties! Šeit mēs esam līdzīgi.

Otrais neko neatbildēja. Viņš saprata — lai cik nepatīkami, vīrelim padilušajā uzvalkā un smieklīgi vecmodīgajām brillītēm taisnība. Nožēlojamais, noplukušais tips, no kura pa gabalu dvesa, ka visa dzīve pagājusi, cīnoties ar vienām vienīgām materiālām grūtībām, jo jaunībā bijušas bezgala vērienīgas idejas, bet tagad liela ģimene, tikko pateica neapstrīdamu patiesību. Šeit viņi bija līdzīgi.

Otrais neatbildēja, lai gan gribējās atgrūst kaut ko sevišķi indīgu. Iešāvās prātā, ka tam muļķim, lai būtu pilns komplekts, dievs noteikti vēl devis sievu ar augstāko izglītību un sabeigtiem nerviem. Visām skolotājām sabeigti nervi. Un vīrelis izskatījās tieši pēc tāda, kura sieva jau sevišķi ilgi strādā vienā un tajā pašā ne sevišķi labā nomales vidusskolā, pārdzīvojusi neskaita mus direktorus, visvisādas cūcības, tāpēc fanātiski neieredz katru, kurš sacījis kaut vienu sliktu vārdu par pedagogiem.

Gribējās atgrūst ko sevišķi indīgu.

— Jau rīts, — pirmais sacīja izlīgstoši, — drīz viņi atbrauks, bet man vēl par sevi jātiek skaidrībā.

Tas skanēja diezgan skumji.

Gaisma svīda, aiz dēļu sienas skanēja radio, un trešais vīrietis vēl arvien bija izrotājis seju ar grimasi, kāda nepieciešama cilvēkam, kurš gatavojas nospļauties.

— Nav vairs nekādas nozīmes, — arī otrais sacīja izlīgstoši. — Par vēlu.

— Nē, es gribu zināt, ko tas viss nozīmē man pašam. Jaunības sapņi un mērķi, ģimene, sieva un bērni, darbs un tas, kā dzīvoju — gan meli, gan godīgums. Vienmēr centos būt bezgala godīgs. Nekādus kompromisus, nekādus apkārtceļus, laipošanu, līkumošanu. Lai vēlāk nevajadzētu kaunēties. Un vienmēr kādam manis dēļ iznāca ciest. Tagad gribu zināt, kas no visa palicis.

— Tikai nesāciet raudāt! Muļķīgi tagad raudāt, — sacīja otrais.

— Ziniet, es savā laikā biju pirmais skolnieks klasē. Neticat? Varat neticēt — tas neko nemaina.

Atceros, kā vakaros tēvs, mājas darbus pārbaudot, atšķīris uzdevumu burtnīcu. teica:

«Tev jātiek tālāk, dēls, nekā mums.»

Bet es stāvēju un smīnēju, jo zināju — viņš beidzis tikko četras klases, tāpēc no visa manās burtnīcās rakstītā nesaprot ne nieka. Tikai vēlāk apjēdzu — varbūt tie bija viņa dzīves skaistākie mirkļi. Mirkļi, kuru dēļ varēja ziedot sevi, augu dienu strādāt ne jau to vieglāko darbu, lai tikai vakarā pateiktu: «Tu, dēls, tiksi tālāk nekā mēs.»

Vai es tā varēju, vai man bija kam ziedot sevi — visu bez atlikuma? Vai spēka pietika, vai ziedojot nebija sevis žēl — kaut uz mirkli, kaut uz brīdi?

Jā, skola.

Un, arī skolu beidzot, dzirdēju: «No saviem labākajiem skolniekiem gaidām ļoti daudz.» Un zināju, ka to saka par mani. Bet matemātikas skolotājs pēc tam pienācis vēl teica: «Uz jums lieku lielas cerības. Man nav bijis izcilāka skolnieka. Jā, nav,» viņš atkārtoja.

Vecs, sīks vīrelis kumpu muguru. Tas laikam bija lielākais kompliments, ko jebkad savā mūžā teicis, lielākais kompliments, ko vispār ar savu formulās ielocīto domāšanu varēja pateikt. Bet arī to sapratu vēlāk.

Jāprot ziedoties, lai cik grūti.

Jums nav apnicis?

— Nē, stāstiet vien.

— Pēc tam iestājos augstskolā. Es, klases pirmais skolnieks. Varat iedomāties, kas notika tālāk.

Jā, biju pieradis paļauties tikai uz sevi. Vai tas kāds noziegums? Jā, biju pieradis, sevi nežēlojot, kalt galvā visu nepieciešamo. Vai arī tas kāds noziegums? Gribēju sasniegt, ko no manis gaidīja. Gribēju sevi upurēt. Ar jaunības dedzību. Visu bez atlikuma. Sabiedrībai, cilvēkiem. Sakiet: tas ir kāds noziegums?

Izrādījās, ir. Jo tālāk, jo vairāk dūros acīs. Nedrīkst aizsteigties citiem priekšā. Visiem jābūt vienādiem, līdzīgiem kā ūdens lāses.

Man pārmeta vienaldzību pret kolektīvu, individuālismu, taisni smiekli nāk, arī karjerismu. Un tad vairs nesapratu neko, vienīgi spītīgi atsacījos nožēlā klapēt pa krūtīm, atsacījos līkumot, tukši pļāpāt, kā to darīja viens otrs, lai noturētos barā ar pārējiem. Gribēju pierādīt, tagad vairs neatceros, ko īsti, laikam saka — savu taisnību. Jutos pietiekami stiprs un sāku cīņu godīguma un patiesības vārdā. Viens pret visiem. Nemaz nesmaidiet!

— Man patīk jūsu naivums.

— Nesmaidiet! Protams, ka no augstskolas dabāju aiziet. Arī vēlāk negāja ne par piecām kapeikām labāk. Tikko sāku strādāt, atklāju fantastiskus finansu disciplīnas pārkāpumus. Sacēlu troksni. Nesapratu, kāpēc uz mani skatās tik atturīgi, pat vēsi. Es taču darīju to, ko man vajadzēja darīt. Tā sakot, pildīju savus tiešos pienākumus. Jā, neviens neteica, ka man nav taisnība, jā, pat uzslavēja, bet tajā pašā laikā nevarīgi plātīja rokas, lika saprast, lai labāk liekos mierā. Mierā nelikos. Vainīgie saņēma sodus. Vienu pat atlaida. Pēc tam viņu nejauši satiku uz ielas.

«Mīļais cilvēk, es to nedarīju sevis dēļ,» viņš teica bez jebkāda naida, «gan reiz sapratīsiet.»

Un pēc tam mazliet ironiski piebilda: «Nu jūs tagad esat apmierināts? Nu jums tagad labi?»

Sametās kauns, jo nebija labi. Darbs neveicās, darbinieki kurnēja. Sāku nojaust iemeslus, bet par visu vairāk nepieļāvu domu, ka varētu kļūt negodīgs. Pēc gada biju spiests aiziet. Labprātīgi. Tālāk? Tālāk nemaz negribas atcerēties.

Ja jūs smejaties, varu nestāstīt.

— Turpiniet vien!

Pirmais vīrietis klusēja.

Gaisma ausa, un trešā vīrieša seju vēl arvien rotāja grimase, kāda nepieciešama cilvēkam, kurš gatavojas nospļauties.

— Simtiem reižu esmu revidējis savus un citu grāmatvedības papīrus, — atkal ierunājās pirmais, — bet kas no šā laika palicis manī, kad mēģinu tur sākt revīziju? Saprotiet, desmit gadus pēc kāzām, tieši jubilejas dienā, atklāju, ka nemīlu savu sievu. Laikam nekad neesmu mīlējis. Šausmīgi, vai ne? Tikai nesāciet atkal smieties! Pamest ģimeni, iet projām neļāva godaprāts. Es biju solījis šai sievietei nekad viņu neatstāt. Man vajadzēja izaudzināt savus bērnus. No otras puses, dzīvot kopā ar nemīlamu sievieti — vai tā nav vistīrākā izvirtība? Sirdsapziņa atsacījās to darīt. Biju strupceļā.

— Strupceļš, sirdsapziņa, godaprāts, — atkārtoja otrais. — Es jūs nesaprotu.

— Dīvaini. Daudzi to teikuši. Domāju vismaz šoreiz un šeit.

— Protams, godaprāts uzveica?

— Protams.

— Laikam sāku saprast.

— Ne velna jūs nesaprotat. Es pats nesaprotu. Vēlāk liku visu uz vienas kārts — saviem dēliem. Bet vecākais, knapi nomocījis astoņas klases, aizgāja strādāt. Jaunākais vidusskolu gan pabeidza, tomēr vienā jaukā dienā pateica^— braukšot uz kuģiem. Esot apnikusi šī mūžīgā knapināšanās, šī nožēlojamā dzīvošana. Mēģināju iestāstīt — viņu pašu dēļ, viņu dēļ tas darīts. Velti. Nevarot izturēt. Vajagot plašuma, vajagot vēriena.

— Muļķības, — sacīja otrais, — Nedrīkst tik slimīgi to pārdzīvot. Sen par tamlīdzīgām lietām neuztraucos.

— Iespējams, nekad neesmu uztraucies, — viņš piebilda pec brīža.

— Jūs esat pavisam citāds cilvēks. Sakiet — vai agrāk neesam satikušies? Seja šķiet kaut kur redzēta. Nevaru atcerēties.

Otrais vīrietis paskatījās mazliet ironiski.

— Nedomāju gan. Iespējams, esat redzējis mani pa televizoru vai kādā bildē avīzē.

— Pagaidiet, pagaidiet! Ļaujiet atcerēties! Toreiz daudz rakstīja par kādu izgudrojumu jeb atklājumu. Gandrīz visos preses izdevumos. Kurā īsti gadā? Kurā gadā?

— Nepūlieties! Es pats vairs neatceros. Tas bija sen. Pašā sakumā.

— Tātad jūs esat tas slavenais ...

— Beidziet! Pats teicāt — te tam nav nekādas nozīmes.

— Nē, piedodiet, kā nu ne! Tik daudz par jums lasīts, tik daudz par jums zinu. Esmu apbrīnojis. Atvainojiet, brīžam arī apskaudis.

— Veltīgi, draugs, veltīgi, — sacīja otrais.

— Ko jūs runājāt, — nelikās mierā pirmais. — Vai gan iespējams vēl vairāk padarīt, vēl vairāk sasniegt! Sakiet — kā palika ar izgudrojumu vai atklājumu? Ja atmiņa neviļ, saradās daudz pretinieku, tikāt kritizēts, bet jūs aizstāvējāties un cīnījāties kā lauva.

— Neatceros. Vispār muļķības. Tas nebija nekāds izgudrojums. Vēl mazāk mans. Izmantoju savā labā situāciju. Vienīgisituāciju, jo tajā laikā institūtā grupa jauno cīnījās ar paris laga večukiem. Sapratu, ka opozīcijai pievienoties varēšu jebkurā brīdī, bet vecīšiem vēl bija vārds, vēl bija sakari, un daudz izdevīgāk taču aizstāvēt oficiālo viedokli, nevis kā circenim lēkt karstos pelnos. Domāju par sevi, savu vārdu, daudzmaz stabilu pamatu zem kājām.

— Tas nevar but, — iesaucās pirmais.

Ausa gaisma, skanēja radio aiz sienas, un trešais vīrietis visu laiku bija savilcis seju grimasē, kāda nepieciešama cilvēkam, kurš grib nospļauties.

— Var gan, — mierīgi atbildēja otrais. — Es izmantoju pavisam citus principus. Daudz gudrāk balstīties uz cilvēku vājībām, nevis uz goda prātu.

— Attopieties! Ko jūs runājat! Attopieties!

— Sen esmu attapies. Jau toreiz, kad institūta direktors savas valdīšanas priekšpēdējā dienā sēdēja kāpņu telpā pie mana dzīvokļa durvīm un raudāja. Saprotiet, profesors, kādreiz izcils, slavens zinātnieks sēž smirdošā kāpņu telpā tieši uz trepēm un cauri asarām siekalaini šņukst: «Tas viss mans mūžs. Kā viņi nesaprot! Kā viņi...» Stāvēju līdzās, domādams — vajadzētu atskārst žēlumu, vismaz līdzi just, bet vienīgā doma, kas griezās smadzenēs, bija, ka viņa laiks beidzies. Ko viņš tagad raud? Vajadzēja pašam attapties, attapties mazliet ātrāk un aiziet ar godu. Cik gan ilgi var dzīvot ar kādreiz padarīto, cik gan ilgi var noturēties ar bijušo slavu! Nāk citi. Nāk un nāks. Dialektika. Vai tad pašam nepielec? Tikai pateikt to nekādi nevarēju. Nevarēju, un cauri. Nožēlojams, sakņupis večuks sēdēja uz trepēm. Nesakarīgi purpinot, rausa no vaigiem asaras. Biju noguris. Pirms tam pavadīju viņu uz mājām. Profesors savukārt uzstāja, ka pavadīšot mani. Tā staigājām turp — atpakaļ. Nejēdzīgi. Kā idioti. Viņš laikam cerēja — aicināšu dzīvoklī, mierināšu, ieliešu konjaku, piedāvāšu kafiju. Laikam cerēja, jo noteikti gribēja, varu derēt, ka gribēja, lai uzklausa, piekrīt, atbalsta, bet es vēlējos pēc iespējas ātrāk tikt no viņa vaļā. Vairāk neko. Vienīgi tikt vaļā — solīdi un bez skandāla.

Pirmais vīrietis klusēja.

— Tāpēc nesakiet man — attopies! Sen esmu attapies. Toreiz, stāvot smirdošajā kāpņu telpā, nebūt nejutos satriekts. Sapratāt?

Pirmais vīrietis atkal neko neatbildēja.

— Tagad beidzot esat sagremojis? — otrais sacīja pēc brīža.

Sacīja nikni un skarbi.

— Esat sagremojis, es prasu? Jā, jā... īstajā brīdī, kad neko vairs nevarēja mainīt, biedrojos ar stiprākajiem. Negribēju taču noziedēt reizē ar tiem večukiem. Neviens negribētu. Lai gan daudzi uzskatīja to par cēlu žestu — tieši mana nostāja izrādījusies liktenīga. Muļķības. Jutu vienīgi liktenīgo brīdi tuvojamies. Iespējams, biju pēdējais sprungulis spieķos. Vecīši gan izturējās dīvaini. Nenosodīja, nezin kāpēc uzskatīja, ka esmu piespiests, bet patiesībā palieku viņējais. Katrs var domāt, kā tīk. Man jau šīs domas bija vienaldzīgas, ko arī necentos slēpt.

_— Es tomēr neticu, — pirmais vīrietis beidzot ierunājās.^— Neticu! Jūsu vārds ... Jūsu vārdu pazīst visplašākā sabiedrība. Tik daudz reižu slavēts un cildināts, apbrīnots un apskausts. Pieņemsim — sacītais taisnība. Tomēr ... Paliek jūsu sasniegtais, padarītais. Neviena cita. Jūsu!

— Būs vien jānotic. Padarītā īsto vērtību vislabāk zinu pats. Pieņemsim — šodien tas kaut ko nozīmē, bet ies laiks, un vērtība dils, līdz izdils pavisam. Nekas vairs pāri nepaliks. Tad aizmirsīs arī vārdu. Manu tāpat kā jūsējo. Neuztraucieties! Aizmirsīs! Turklāt nekad neesmu strādājis viens. Mani darbi nemaz nav mani. Varbūt pat vairāk tie pieder cilvēkiem, kuri prata ziedoties un zinātnes dēļ aizmirst sevi, kuriem bija vienalga — pazīst viņus vai nepazīst. Es nespēju tā kalpot darbam, es centos panākt, lai darbs kalpo man. Zināt, izdevās, bet

pirms pāris dienām atklāju sevī tukšumu. Pilnīgu, dabā praktiski neiespējamu tukšumu. Varbūt tas arī mans lielākais atklājums? Vienīgais paliekošais.

«Varbūt patiešām vienīgais paliekošais,» todien secināju, neatskārzdams ne nožēlu, ne vilšanos. Vienīgi secināju, ka reāli eksistē dabā praktiski neiespējams tukšums.

Brīdi viņi klusēja.

— Vienīgi žēl, ka sieva aizies ar to nelieti Gurēviču. Sen jau savā starpā čubinās.

— Kāpēc jūs domājat tik ļauni?

— Labi, ka mums nebija bērnu. Es neko nedomāju. Es zinu. Un vēl žēl, ka ar notikušo vienam otram sagādāju prieku. Bet gan jau viņi to pratīs noslēpt un izliksies dziļi satriekti. Tā arī neuzzināšu patiesību. Nekad. Vienīgi jutīšu, cik pamatīga ir nelietība. No sākuma līdz galam un tā tālāk — atkal no sākuma. Jūs pat iedomāties nevarat.

Viņi klusēja. Nospiedoši, smagi.

Jā, ausa gaisma. Tik lēni un negribīgi. Aiz sienas skanēja radio. Šķiet, skaļāk nekā pirmīt. Un trešais vīrietis .. .

— Beidziet puņķoties! In-tel-ģenti, — sacīja trešais, sevišķi uzsvērdams vārdu «inteliģenti», it kā tas viņam sagādātu baudu. — Beidziet puņķoties! Es ienācu pilsētā ar vienu vienīgu kreklu. Tagad paliek māja, dārzs, dēlam dzīvoklis centrā, divi autiņi un meita taisās precēties ar liela priekšnieka puiku.

Pirmais un otrais vīrietis pārsteigti saskatījās.

— Nevajag sevi žēlot, vaidēt, tīšuprāt cūkoties un gaidīt dāvanas no debesīm krītam! Vajag strādāt, no rīta celties sešos, gulēt iet divpadsmitos, skaidri zināt, kāpēc katrs darbs nepieciešams, saprast secību un netaupīt sevi! Vajag funktierēt, kalkulēt un izdevīgā brīdī arī riskēt! Tikai neko nedrīkst nožēlot! Var sākt no sākuma, bet

nožēlot nedrīkst! Tapat gari prātot, ap sevi tīksmināties nedrīkst! Tad cauri. Sapratāt?

Pirmais skatījās runātājā bezgala ieinteresēts, bet otrais vērās mazliet nicinoši. Smīns bija sastindzis uz lūpām.

— Kad apprecējos, — trešais turpināja, — tik vien bija kā zemes pleķis smilšainā pakalnā starp priedēm un būda pilsētas nomalē. Tagad ... viss ... viss, kas pieder, paša rokām sastrādāts.

— Jums vairs nepieder nekas, — nopietni aizrādīja pirmais.

— Negraujiet ilūzijas, — sacīja otrais, — lai cilvēks tīksminās!

*— Nevar sagraut to, kas pamatīgi uzcelts. Bet jūs esat līferētājs, — atteica trešais.

— Es pats zinu, kas esmu.

— Neko nezināt.

— Zinu gan!

— Nezināt!

Otrais gribēja pateikt kaut ko rupju un iznīcinošu, tikai steigā nevarēja izdomāt. Neviens piemērots vārds neiešāvās prātā.

— Viss, kas man pieder, paša rokām sastrādāts, — atkārtoja trešais, it kā nekas nebūtu noticis. — Sāku ar agrajiem kartupeļiem, burkāniem, kāpostiem un tamlīdzīgām muļķībām. Domāju — pelnu milzīgu naudu. Patiesībā tie bija graši, tomēr māju pamazām uzstutēju. Pēc tam ar puķēm. Tulpes uz Ļeņingradu, rožu stādi uz leišiem. Uzcēlu vēl vienu siltumnīcu. Pavisam cits vēriens.

Pavisam cits vēriens, vai ne? — viņš atkārtoja un, atbildi nesagaidījis, pats piekrītoši pamāja ar galvu. — Tad vienu ziemu pārsprāga trubas. Ar rāvienu zaudēju savus trīs četrus tūkstošus. Pats vainīgs. Pārāk augstu gribēju uzlēkt. Vēlāk kļuvu apdomīgāks, vairs netrakoju. Nāko-

Šajā gadā secināju — mierīgi var iztikt, audzējot gurķus un tomātus.

— Par ko jūs strādājāt? — vaicāja pirmais.

— Par spekulantu, — steigšus izgrūda otrais.

Beidzot bija radusies izdevība atspēlēties.

— Par spekulantu, par spekulantu!

— Nemuldiet! Es no darba nevienu neesmu izēdis un neviens negribēja izēst mani, un tie, kas raudās, raudās godīgas asaras. Visus gadus nostrādāju par galdnieku. Turklāt vienā un tajā pašā vietā. Godīgi astoņas stundas. Es biju nepieciešams. Saprotiet, nepieciešams!

— Ha-ha-ha, — smējās otrais. — Jūs bijāt spekulants, tirgonis, privātīpašnieks, kapitālisma palieka.

— Pats esat palieka. Es biju nepieciešams. Pēc darba līdz pat vēlai naktij ņēmos pa māju, pa dārzu. No dienas dienā, no mēneša mēnesī, no gada gadā. Aizmirstot visu pārējo.

— Ko dara jūsu bērni? — atkal vaicāja pirmais, vēl vairāk ieinteresēts.

— Dēls, lai cik bēdīgi, spēlē flautu. Un meita nolēmusi precēties. Laikam teicu. It kā studē, it kā grib kļūt par mākslinieci. Taisa visādus papīra ķēmus. Es reiz tā izdomāju: redzat, jaunie vairs negrib būt nepieciešami, bet gan slaveni. Jaunie grib tikai, lai viņiem aplaudē un par viņiem raksta avīzēs. Bet, vienalga, nieka ziepju burbulis no tās slavas iznāk. Nesen iedomājos — varbūt pats esmu vainīgs!

— Vai jūs bijāt laimīgs? — pirmais vēlreiz viņu pārtrauca.

Trešais mirkli klusēja.

— Jūs prasījāt?

— Jā, es prasīju: vai bijāt laimīgs?

— Jocīgi. Nav iznācis domāt.

— Tātad nebijāt laimīgs?

— Kāpēc nebiju? Es vienīgi teicu, ka nekad neesmu pa tukšo galvu lauzījis. Vai es tāds vai šitāds, to vislabāk zina citi. Par sievu nesūdzos, uz draugiem nekad neko daudz nevar paļauties. Vienīgi pats uz sevi.

— Un jums nešķiet, ka savu dzīvi esat nometis zemē?

Trešais vīrietis atkal klusēja. Šoreiz daudz ilgāk nekā pirmīt.

— Nevis nometis, bet ieracis zemē, — viņš sacīja pēc brīža savādā, aizlūzušā balsī.

Seja pārvērtās, pleci saguma, un tagad šis cilvēks izskatījās pavisam citāds nekā sākumā.

— Redzat, nebūtu sācis runāt, stāvētu klusu, — vīrietis sacīja, dobji izrunādams vārdus. — Ja vien... ja vien ... Pirms piecām dienām izcēmu no krājkases visu naudu. Domāju — sadalīšu trīs līdzīgās daļās. Dēlam, lai tālāk dzīvo pats. Meitai uz kāzām. Pārējais mums ar māti. Līdz kazam pāris nedēļu. Tādu naudu mājās negribējās turēt. Viss mūža darbs. Vakarā ieraku dārzā. Tā arī nepaspēju pateikt, kurā vietā. Tagad viss tur sapūs. Liela summa. Traki apzināties, ka man vairs nepieder nekas un maniem bērniem nepiederēs un nevienam nekad.

Trešais vīrietis, smagi nopūties, apklusa.

Un vienu brīdi likās — viņam acīs asaras, bet tas šķita pārāk nereāli, lai noticētu.

«Nevar būt,» domāja otrais. «Kas par muļķīgu iedomu rakt zemē tādu kapitālu!»

Un viņam kļuva neizsakāmi žēl šā cilvēka, un nekādi vairs nevarēja sev piedot, ka bija ņirgājies, vienu brīdi pat centies izdomāt kaut ko sevišķi rupju un iznīcinošu. Pirmajam likās — tūlīt, tūlīt pats sāks raudāt, bet arī tas bija pārāk nereāli, lai noticētu.

Visi trīs klusēja. Klusēja ļoti ilgi. Līdz pat brīdim, kad aiz durvīm atskanēja neskaidras sarunas un aizsmakusi sievietes balss teica:

— Tātad papīri kārtībā. Nuf virzieties, virzieties vien tālāk! Ko jūs tur mīņājaties?

Durvis atvērās. Ienāca trīs sievietes, divi puiši un viena meitene.

— Tātad šeit, — teica pirmā sieviete, slaucīdama asaras.

Otrā, pārlaidusi acis telpai, noskurinājās un salīgi savilka ciešāk jakas apkakli.

— Jaunie cilvēki, es gribētu jūs lūgt palīdzēt man viņu iznest.

— Protams! Labprāt, — atbildēja viens no puišiem.

— Mēs, muterīt, palīdzēsim un tad nesīsim fāteru, — bilda otrs, uzrunādams raudošo sievieti.

— Mammu, es teicu, ka tas zārks tētim būs par mazu, — sacīja meita trešajai sievietei.

— Rīta vingrošanu beidzam. Veiksmīgu darbadienu, biedri! — Un aiz plānās dēļu sienas kāds izslēdza radiouztvērēju.

Gaisma bija uzaususi.

ĒRIKS LANSS IZNĪCĪBAI NOLEMTAIS «R-4»

(No stāstījuma par skanošām smiltīm.)

Iznīcībai nolemtais kuģis zvāļojās kā iesnaudusies pīle, Jaudams ostas viļņiem dauzīt savus sānus pret molu. Pie katra atsitiena vantis Ralfa Kuprava plaukstās nelāgi iedrebējās. Jo augstāk, jo dreboņa kļuva draudošāka, un tur, kur augšup slējās vairs tikai tieva un gluži nepieejama masta galotne, Ralfs beidzot aizmiedza acis, lai neredzētu, cik tālu lejā atrodas lūžņiem paredzētais kuģis un cik tālu no visa cerētā aizpeldējusi viņa pirmā darbadiena zvejas kolhozā «Garezers». Paļaujoties vienīgi uz tausti, Ralfs sadabūja atbalstu vienai kājai un, apžņaudzis mastu, ņēmās atskrūvēt pēdējo — pašu augšējo signāl-uguni. Nokļuvis atpakaļ uz klāja, viņš atvienoja vēl kādu kabeli, kas karājās pie priekšējā kubrika, un tad, aizpīpējis «Prīmu», vēroja noplēsto lukturu un kabeļu ņudzekli pie savām kājām. Brigadieris Tilža bija darbam atvēlējis laiku līdz pusdienām, Ralfs Kupravs to bija izdarījis daudz ātrāk, taču, atceroties sarunu kadru daļā, viņš prieka vietā spēja just tikai slābanu apmierinājumu par to, ka kaut kas nepatīkams jau aiz muguras. Un tikai tagad, jau atrodoties drošībā, viņam beidzot pa īstam noreiba galva. Šķita, ka klāja dēļi pēkšņi gāžas virsū, glābjoties viņš spēra soli uz priekšu un ieklupa paša no-montētajos masta piederumos. Par laimi, ne osta ar pāris kuģīšiem, ne remonta darbnīca, ne arī kantora ēka šo kritienu nebija pamanījušas. Toties, uzlēcis kājās, Ralfs sastapās aci pret aci ar ko citu — daudz negaidītāku, briesmīgāku, neaptveramu un neticamu.

Kaut arī vēl nesen brigadieris Tilža viņu izvadāja pa iznīcībai nolemto kuģi un Ralfs vēl pirms brigadiera aiziešanas pārliecinājās, ka «R-4» tiešām ir neapdzīvots, drūms un pamests, kaut arī priekšgala kubrikā viņš pats savām acīm bija pustumsā ievērojis to pamestības postažu, kāda atrodama pusnojauktu māju pagrabos, kaut arī viņš pats ar savu degunu bija saodis tur salkanu, sastāvējušu dvaku, kurā cilvēks nespēj izturēt ilgāk par pusminūti, — par spīti tam visam, gluži nereālā veidā atsprāga šī smerdelīgā kambara durvis — un pa tām izsvempās viņa brigadieris ar gremojošiem žokļiem, vēl kūpošu, tikko ceptu buti rokā un neizdzisušu labpatiku acu kaktiņos. Aiz viņa no kubrika iekšienes izrausās stiklaini smiekli un klusināta mūzika.

— Kas t' ārdās? — vaicāja brigadieris, taču tad viņa skats apstājās pie noskrūvēto signālu guņu kaudzes un žokļi pārstāja malt butes mīkstumu. — Kam t' tas te? — viņš ieņurdējās. Brigadieris Tilža Ralfam joprojām atgādināja kaut ko līdzīgu spokam, taču viņš tomēr norādīja uz augšu, uz kailo, pēc paša brigadiera rīkojuma no uguņiem atsvabināto mastu.

Pielicis brīvo roku pje pakauša, Tilža sekoja Ralfa pirkstam, līdz viņa apakšlūpa atkārās, bet acis sāka it kā lēnām, bet neapturami virzīties ārā no savām īstajām vietām. Negaidīdams, kamēr viņa redzokļi apmetīs pilnu loku, brigadieris Tilža atvēzējās un ar negaidītu enerģiju svieda butes atlikumu uz jaunā darbinieka pusi. No zivs mugurkaula Ralfs paspēja izvairīties, taču tūdaļ saņēma satriecošu spērienu ar gumijas zābakā autu kāju, kas piederēja nākamajam vīram, kurš izlēca no neapdzīvotā kubrika.

Lai ar!_ cik dabiskas un patiesas atmiņas Ralfam Kup-ravam vēlāk saistījās ar šo traci un lai arī cik lietišķu spriedumu par to viņam nācās uzklausīt, pašam negribot, viņš tomēr slepšus pievienojās tai pārdabiskajai patiesībai, kuru ir nedomāja slēpt. Mēmā Monika. Jo vienīgi Mēmajai Monikai izdevās sabāzt vienā maisā gan šo jaunā Kuprava melno dienu, gan iznīcībai nolemto kuģi, gan velkonīša «Oreols» kapteiņa — vecā Lāzbera ērmotās izdarības iepriekšējā naktī.

Šajā naktī vecais Lāzbers žāvēja butes.

Kamēr kurtuves iedobē gruzdēja alkšņu skaidas un zivju muguras melnēja līdz ar bezzvaigžņu debesi, Lāzbers, ieslēdzies savā šķūņa fotodarbnīcā, vēlreiz mēģināja solarizēt to pašu attēlu, kurš pirms pāris stundām viņu bija novedis līdz ģeniāla atklājuma priekšnojautām. Bezcerīgi sabojājis pāri par trīsdesmit variantu, Lāzbers uzdedza gaismu un īsajā mirklī, līdz nevienam nevajadzīgie attēli aptumšojās, paguva saskatīt, ka, tāpat kā negatīvā, visās fotogrāfijās ostas pusnoraktā krasta nogāzes apraujas brīnum tuvu molam. Tik tuvu, ka iznīcībai nolemtā kuģa priekšgals ar skaidri izšķiramo ceturto numuru gandrīz atduras ekskavatora izplēsto kadiķu saknēs.

Attēls nebija no sliktākajiem. Taču tas mats matā atbilda īstenībai un pašreiz nesaistīja ostas velkonīša «Oreols» kapteini vairāk kā vēja uzpūstās liesmiņas žāvētavā aiz šķūņa, kur Mēmās Monikas butes jau sāka līdzināties pērngada kļavu lapām.

Un tad kapteinis Lāzbers ķērās pie tā, kam pats vēl īsti neticēja.

Viņš sažņaudza plaukstā šķiltavas, aizvēra acis un deva sev pavēli atcerēties norakstīto kuģi jaunu un staltu kopā ar visu to, kas kādreiz bija atradies gan krasta

virsaunē, gan pašā vieglprātī un nelaimes putnā Lāz-bcrā.

No tumsas izlēca mirguļojoša šķiltavas uguntiņa un vēl trīs sekundes solarizēja attīstītāja jau atdzīvināto attēlu.

Šajā naktī Lāzbers pazuda no savas darbnīcas. Kapteinis Lāzbers saprata, ka fotogrāfs Lāzbers ir sagūstījis laiku un ieguvis slepenu brīvību, kura līdzinās ne vairs četrām, bet visām sešām debesspusēm. Ja nejauši kāds nakts stundās būtu ielūkojies šķūnītī, tas ieraudzītu krēslā sēžam tikai Lāzbera miesu un acis. Ar pārsteidzošu nekustību velkonīša kapteinis raudzījās uz attēlā neizskaidrojami radušos, taču nedz negatīvā, nedz īstenībā sen vairs nepastāvošo dēļu piestātni un deviācijas torni tajā vietā, kur šobrīd patiesībā atradās izrauto kadiķu saknes. Tieši te, bijušā torņa piekājē, būdams ceturtā tralera stūrmanis, Lāzbers bija pierunājis nepierunājamo Iru paslēpties pa nakti viņa kubrikā no apkaimes nosodījuma un morāles. Un Lāzbers uzskatītu sevi par pēdējo nelgu, ja šobrīd zivju žāvētava spētu apmelnot viņa vēlreiz atgūto uzvaru.

No rīta Mēmā Monika nespēja ticēt, ka viņas vecais varējis naktī šitā pārkaitēt zivis. Visdīvainākais tomēr bija tas, ka Lāzbers, kas nekad nelaida garām izdevību pairgoties, ja ne par kādu citu, tad vismaz pats par sevi, šoreiz, ne vārda neteicis, pārgāza apsvilušās plekstes pāri sētai suņu priekam un aizgāja uz ostu pieņemt «Oreolu» no sava pārinieka. Suņu un kaķu izdarības pie Mēmās Monikas logiem nokaitināja satriekto sievieti tiktāl, ka viņa meklēja izskaidrojumu Lāzbera darbnīcā. Taču nedz tukšu pudeli, nedz svešas sievietes rokas sprādzi viņa tur neatrada. Garām ejot, viņa novāca no Lāzbera fotogalda kādu līdz bezjēdzībai samocītu bildi, kuru vecais, redzams, dullumā bija piemirsis iesviest saslauku spainī. Šādus ražojumus, ko Lāzbers

pats maigi dēvēja par «provītēm», Mēmā Monika bija skatījusi kalniem, un tie vairs viņā neizsauca nedz dusmu, nedz riebuma kā viņu civillaulības sākumā. Tādēļ, nekā ļauna nedomādama, viņa izšļāca skalojamās bļodas ūdeni turpat šķūņpriekšā, bet sabojāto attēlu līdz ar citiem atkritumiem sadedzināja žāvētavas kurtuvē. «Es esmu mēma!» viņa paskaidroja visiem, ko to-rrt sastapa. «Svētais Lāzbers pagājušnakt sastrēbies kā teļš!»

Bet paša Lāzbera krūtīs pagājušās nakts pierādījums viņa atmiņu visspēcībai vēl turpināja dzīvot. Iesildīdams velkonīša dzinēju, viņš ar šķīstu godbijību izvairījās lūkoties tur, kur ezera līcis gandrīz saskārās ar jūru, uz turieni, kur blakus jaunceltajai kantora ēkai senā krasta nokares daļa aprāvās līdz ar molu un izni-cībai nolemtā ceturtā kuģa priekšgalu.

Kad «Oreola» dzinējs, sastrēbies eļļu un pats savu siltumu, beidzot iegaudojās kā klaiņojumam sagatavojies vilks, Lāzbers novietoja sev priekšā aiz stūresrata plal-formāta «Saturnu» ar kabatas lielgabalam līdzīgo objektīvu un jutās, it kā būtu nostājies vidū starp bezbēdīgiem svētkiem un pastardienas priekšvakaru. Arī tad, kad no autobusa izkāpušais flotes priekšnieks viņam uzsauca pagaidīt un kopā ar kādu pastīdzējušu puisi steidzoši tuvojās «Oreola» piestātnei, Lāzbers nezaudēja šo pacilāto jutoņu. Taču jāsaka, ka flotes priekšnieks Kārlis Kupravs saimniecībā «Garezers» bija vienīgais cilvēks, no kura Lāzbers patiesi baidījās. Lāzbera irgo-šanos viņš mēdza uzklausīt ar tik dziļu nopietnību, ka Lāzberam sarunas beigās parasti samežģījās mēle. Taču šorīt, it kā svētīdams pienākušos, «Oreola» kapteinis jau iztālēm pacēla tiem pretī sveicienam roku. Kaut arī zināja, ka Kārlis Kupravs nespers lieku soli, lai Lāzberu slavētu. Un tādēļ Lāzberu nepārsteidza nedz flotes priekšnieka zilganpelēkā, agram ritam nepiemēroti pagurusi seja, nedz viņa ar nevesela cilvēka nīgrumu izmestais jautājums:

— Lāzber, es gribēju pajautāt, kas, pēc tavām domām, te ir — cirks vai osta?

— Kā priekšniekam labāk tīk. — Lāzbera grumbas izveidoja kaut ko līdzīgu smaidiņam, kas viņu padarīja ap simt gadu vecāku.

— Tu vari pateikt, kāda velna pēc esi atstūmis ceturto pretī kantorim?

Lāzbers padomāja.

— Redzi, priekšniek, — viņš gluži nopietni pavēs-t' ia, — mironi parasti pirms norakšanas ienes viņa mājā. Norakstīts kuģis ir tas pats, kas mironis. Un kur tam var būt vēl īstākas mājas, ja ne pie dzimtā kantora logiem, priekšniek? Un kurš cits šo mironi stums, ja ne vecais Lāzbers, kas toreiz, kad tu vēl biji dumjš un puņķains, pats savām rokām ceturto atdzina no Rīgas tīru un nevainīgu kā jaundzimušu bērnu?

— Nebūtu te klāt mans dēls, es pateiktu, kas tu esi, Lāzber!

— Vainīgs, priekšniek!

— Man nav nekas pretī, ja tu fotografē Mēmo Moniku bez pupturiem, bet proti kaunu un atceries, ka nie mums brauc ārzemnieki un vismaz kantorpriekšai jābūt tīrai.

— Vainīgs, priekšniek! Tā viš i! Šodien ceturtais būs atpakaļ vietā, prom no acīm un kauna. Tas tavs dēls, priekšniek? Kā izspļauts Kupravs! Tur nu tev neviens nav palīdzējis, gods kam gods!

It kā pilnībā pievienojot?*^ «Oreola» kapteiņa teiktajam, Kārlis Kupravs piekrītoši, bet negribīgi pamāja, neradot šaubas, ka viņu pašreiz nospiež gluži kas cits.

— Tikko ienāk trīssimt divdesmitais, — viņš piebilda,

— tā izdari to, ko mēs norunājām! Atceries?

— Atceros, priekšniek!

— Pa ceļam aizrauj Ralfu līdz kadru daļai!

— Labi, priekšniek! Dēls sadomājis paostīt, kā ož beigta reņģe?

— To tu paprasi viņam!

— Un tu nebīsties šādā brīdī dēlu atstāt man? Runā, — sacīja Lāzbers, un viņam šķita, ka aiz Kuprava muguras pēkšņi uzpeld viņa vakarnakt no tumsas un domām izvilinātais attēls, — runā, ka man esot suģestija, — viņš tīri nelaimīgi ieteicās, pie tam tik dziļi ticot savai vainai, ka jebkuram klausītājam, tikai ne Kārlim Kup-ravam, būtu zem krekla ietirpinājies vismaz sīks, brīdinošs drebulītis.

Taču Kārlis Kupravs ir nedomāja slēpt līdzjūtību.

— Tava suģestija nav daudz bīstamāka par tavu mēli, Lāzber, — viņš paskaidroja. — Un, manuprāt, tu neesi slikts cilvēks, tikai mazliet slims.

«Oreola» kapteiņa smaidiņš iebēga dziļāk grumbās, un pats kapteinis, kārtējo reizi cietis sakāvi, ierausās stūresmājā. — Kāp nu šur, dēls! — Viņš, samiedzis acis, nolūkoja Ralfa Kuprava bāli rudās ūsas. — Šodien es tevi pavizinu, rīt tu mani.

— Laiks dzīvot, laiks mirt, — īsi un skaidri piekrita Ralfs Kupravs, attupies uz «Oreola» borta. Tad viņš izvilka «Prīmu» un, nospļāvies ūdenī, pavērās pāri velko-nīša stūresmājai un kapteiņa galvai vējainu mākoņu piedriskātās debesīs.

Ralfa interese par padebešiem nedaudz izbojāja «Oreola» kapteiņa svētku jūtoņu. Pie kadru daļas Lāzbers atvadījās no Kuprava dēla ar šķerbu pamācību: «Ja iznāk laiks, pa ceļam nolaid štīmi, mīļumiņ, ka nepasprūk burkšķis! Tā viš i!» Taču vēlāk Lāzbers apgal-

voja, ka šī diena jaunā cilvēka dzīvē ir bijusi līdzīga neizbēgamai uz neīstām sliedēm nokļuvuša ātrvilciena katastrofai. Pie kam Ralfa nesekmīgajiem mēģinājumiem piemēroties «Garezera» dzīves ritmam nav nekādas paliekošas jēgas — tā ir bijusi tikai dārdoņa, nepareizi nostādītu pārmiju izsaukta sadursme, kura, lai arī cik smalki to izmeklētu, nespēj saukt vārdā un uzvārdā tālu aizmugurē palikušo pārmijnieku.

Nevienam nebija noslēpums, ka kapteinis Lāzbers jaunībā kurinājis lokomotīvi un ka viņš pat saimniecībā klejojošās tenkas mēdza sarežģīt līdz nesagremojamai maģijai. Tādēļ tie, kas Lāzberu pazina un tuvāk iepazīt nevēlējās, ļāva gan uz «Oreola», gan fotodarbnīcā Lāz-beram tikt galā bez palīgiem. To, ka vecais ir beidzot iekritis pats savas maģijas slazdā, varēja nepārprotami vērot viņa pēdējā — «Garezera» klubā ievietotajā fotoizstādē. Izsmalcināti mākslas pazinēji saskatīja tur radošas krīzes saasinājumu, pie kura novedis Lāzbera pragmatisms un nevēlēšanās sešdesmit gados pacelties augstāk par piekrastes zvejas kuģeļiem un trešās šķiras fotobildēm. Turpretī Garezera vīriem izstādē šis tas patika, viņiem bija stiprāki nervi, un viņus nenomocīja jautājums, vai labais gurns un krūšu galini «Aktā» pieder Mēmajai Monikai vai tai nepazīstamajai blondīnei, kurai Mēmā Monika bija ar grīdlupatas palīdzību izdzinusi jebkuru vēlēšanos vēl kādreiz dzīvē fotografēties kailai. Svarīgāk bija, lai viss redzamais būtu skaidri skatāms, priecētu sirdi, un bija vēl bezgala interesanti saprast, ka svētais Lāzbers fotografējot droši vien skatījis vēl daudz ko vairāk.

Izstiepis rokas pāri sola atzveltnei, kluba skvērā Lāzbers savās brīvdienās sēdēja un šķietami smaidošā vientiesībā raudzījās retajos apmeklētājos. Turklāt viņa izskats it kā atvainojās, ka viss šeit redzam ' -s patiešām

ir tikai trešās šķiras fototriks. Jā, draugi, mēs osām piešmaukti! Tā viš i! Vecais Lāzbers atkal vainīgs. Kāda virām daļa, ja mums ātri viss apnīk? Arī paēdis suns slampājas no putras bļodas pie kaula un no kaula pie apčurāta staba. Kas ir vajadzīgāks? Pastāvēsim pie apčurāta staba un padomāsim!

Arī tas, ka Ralfs Kupravs vēlāk nokļuva šā cilvēka ietekmē, daudziem šķita tikpat neizprotami dumjš joks kā Lāzbera fotobildes. Taču patiesībā lieta bija daudz vienkāršāka. Vecais vīrs īstajā brīdī uzminēja, ka puisis sasodīti ilgi nespēj aizmirst savas neveiksmes, un tādēļ pavedināja to domāt nevis «par sasistu krūzi, bet gan par roku, no kuras krūze izkritusi».

Astoņpadsmit gadu vecumā Ralfs vēl slēpa no vecākiem bērnišķīgi svabadu cerību kļūt reizē par autoral-listu un aktieri. Iesaukšanas pavēsti armijā Ralfs parakstīja bez tām bravūrīgajām skumjām, kas dažiem viņa biedriem ļāva jau pusgadu iepriekš justies kā izceļotājiem ārpus saules sistēmas. Ralfs Kupravs šo pavēsti bija gaidījis. Tāpat kā pasi, tāpat kā pirmo ūsu šķipsnu, tāpat kā to savdabīgo, nevainīgo, saprotošo un no pirmā mirkļa mīlamo radījumu, kas nelīdzinājās nevienai no šīm tuvākās apkārtnes tukšpaurēm un paklīdenēm. Ja pirmās divas lietas Ralfs jau bija aptaustījis pats savām rokām, tad trešā joprojām vēl dzīvoja nezināmā ielā un nezināmā izskatā, taču tā gaidīja viņu atgriežamies no armijas visur citur, tikai ne vairs vecāku mājā ar ģimenes ģīmetnēm un speķpīrāgiem svētkos un daudzeēlienu traģikomēdiju ikdienā.

Taču pēc trim mēnešiem Ralfs saņēma bezmaksas atpakaļceļa biļeti tieši līdz Garezeram. Atkārtota ārstu komis'ja atzina viņu par dienestam nederīgu — bija parādījies iedzimts sirds muskuļu vājums.

Un, kamēr Kupravi televīzijas raidījumu starpbrīžos arvien biežāk un uztrauktāk sāka minēt, ko īsti varētu nozīmēt un pie kā novest Ralfa neizprotamais, it kā tukšumā pavērstais skatiens, Ralfu Kupravu palēnām sāka uztraukt mokošais tukšums paša kabatā. Viņš ar skumju apskaidrību novērtēja savas pieticīgās dotības un atzina, ka ierindas aktierīša aldziņa un bezgala līkumotā autorallista karjera nebūt nav pats jaukākais, pēc kā šajā pasaulē šobrīd būtu jācenšas. Bez tam Ralfa gars, pēc viņa paša izpratnes, pa šiem trim mēnešiem bija ieguvis nelabojamu raupjumu, kas pieprasīja gandrīz divas paciņas «Prīmas» dienā un ļāva saglabāt stoisku mieru arī tad, kad fanātisks «Taizeja» pielūdzējs pie vīnu veikala atvēzēja tukšu pudeli, lai pierādītu kādu prātam neaptveramu, dziļi vīna cenā sakņotu ideju. Pēc tam, sēžot savā dzīvokļa virtuvē, slaukot no pieres asinis un klausoties mātes vaimanas, Ralfs negaidot atskārta, ka viņa īstā vieta tomēr ir tur, dažu desmit minūšu brauciena attālumā ar Garezera autobusu. Tur, kur, izkļuvusi cauri ezera slīkšņām, Viršupe apstājas izbagarētā un eļļainā kanālā, ļaujot zvejniekiem tieši no jūras pietauvoties pie asfaltētā mola ar iepriekš izsauktiem taksometriem. Jo tieši tur beidzās vai, pareizāk sakot, tikai sākās ceļš, kas savienoja Garezeru ar RTgu, bet reizēm spēja savienot arī izjukušas cerības ar īstenību un otrādi. Ir jādzīvo vienkārši un ātri, nolēma Ralfs Kupravs, taustot leikoplastu uz savas pieres. Citādi var palikt pēdējais. Un pēdējam tāpat ir jāskrien, tikai citiem aiz muguras.

Kopš cauri padziļinātajam kanālam Garezerā iekļuva pirmais okeāna zvejas kuģis, Ralfa tēvs Kārlis Kupravs sāka biežāk sūdzēties par sāpēm kuņģī. Tāljūru zvejnieki atveda sev līdzi ne tikai lāpstām grābjamu peļņu, kā tas sākumā bija domāts, bet arī gluži negaidītus un okeāniskus viesuļus, kas duļķodami un trakodami ieklupa agrāk rāmajos Garezera ūdeņos. Zvejas kolhoza flote, par kuru Kārlis Kupravs jau diez kuro gadu atbildēja ar savu galvu un godu, izrādījās arvien grūtāk novadāma starp priekšsēdētāja tālredzību, kura, pēc galvenā inženiera izteicieniem, robežojās ar degungalā saredzamo un paša inženiera aplamību, kam, pēc Kuprava domām, savukārt robežas nebija saskatāmas. Taču Kārlis Kupravs to visu — gan otrreizējo kuņģa čūlu, kurai bija nenoliedzams sakars ar «Sanitas» avāriju pie tāljūras krastiem, gan vēl tikko jaušamo traģismu, kas, līdzīgi negaisam pie apvāršņa, draudēja drīzumā aizmel-not zvejas rajonus un zvejotāju tālākos likteņus, — uzņēma ar vienādu it kā pašu par sevi saprotamu skepsi. Un droši vien šī skepse bija tā, kura kā sīks, bet darbīgs kukainis palēnām grauza Kārļa Kuprava veselīgo dabu un viņa gremošanas vadu. Nez kādēļ viņš bija pārliecināts, ka Ralfs ir apriori pasargāts no zivīm, ūdens un naudas, kura kādreiz arī pašam Kupravam bija uzplūdusi un atkal aizplūdusi tāpat kā viļņu gāzmas tepat dzimtajā liedagā, neatstājot aiz sevis nekā cita kā neticami vienkāršu zīmējumu smiltīs. Par jūrasbraukšanu dēls īstu interesi neizrādīja, un Kārlis Kupravs ļāva nākotnei pašai izlemt, vai dēlam spēlēt vijoli, rakt zemi vai apprecēties. Ralfa iedoma meklēt darbu tuvāk jūrai viņu satrieca gluži nesagatavotu, un tovakar viņš izgāja no dzīvokļa, lai pavadītu vakaru mājas pagrabā — vienatnē ar ēveļsolu un paštaisīta atpūtas krēsla kājām.

Būdama sieviete, kura nebaidās izmēģināt visu, kam citi atmetuši ar roku, Ralfa māte apsvēra dēla izraudzīto uzbrukuma virzienu dzīvei daudz pamatīgāk. Ja vien Ralfs ieklausītos Kupravas iztirzātajos plānos ar bankas rēķinam līdzvērtīgiem pamatojumiem, viņš kā burvju spogulī ieraudzītu sevi kāpjam cauri gadiem augšup pa stabilām mūra kāpnēm, par spīti tam «glazētajam idiotam», kuru liktenis izraudzījies par viņa tēvu.

Taču Ralfs nekā nedzirdēja, pareizāk sakot, nekā nespēja saglabāt atmiņā. Visu vakaru viņam sāpēja galva, sitiens ar pudeli it kā atgādināja, cik naivi bijuši viņa līdzšinējie priekšstati, ka dzīve vēl ir kaut kur tālu priekšā, ka viss pašreizējais ir tikai mazai pastaigai līdzīga sagatavošanās. Ralfs nožēloja, ka darbalaiks «Garezera» kadru daļā jau sen beidzies un ka jau šodien viņš nevar nokārtot to, ko pēkšņi bija sapratis līdz skaudrumam un atrisinājumam.

Tomēr nākamā diena nevēlējās turpināt iepriekšējā vakara tempus. «Garezera» kantorī, pār rakstāmgaldu izplūdusi, medūzai līdzīga darbiniece ar bezgalīgu laipnību paskaidroja, ka neviens kuģis nestāv malā, gaidot Ralfu Kupravu. Un ka sen pagājuši Džeka Londona laiki, kad jebkuru nemākuli un vārguli pēc sviedriem un viskija smirdošs bocmanis dažos mēnešos pārtaisa par īstu vīrieti. Pašreiz bija nepieciešami kursi, ārstu atļaujas un galvojumi, ka attiecīgais pretendents uz jūras braucēja nosaukumu nelēks pāri bortam okeānā, ieraudzījis pirmo vientuļo salu ar palmu un plikgur-nainu meiteni. Ieteikums vispirms pastrādāt remonta darbnīcās ievērojami apdzēsa Ralfa degsmi gūt patstāvību. Es nojautu, ka jūsu kuģis īstenībā ir aizbraucis, viņš secināja, gar ezera krastu beidzot sasniedzis smiltīs slīgstošu izļodzītam šķūnim līdzīgo darbnīcu. Taču nezināju, ka arī jūsu osta ir aizbūrusi. Jūs iesakāt man to atrakt? Bet kurš te tic, ka kuģis atgriezīsies?

Par Ralfa Kuprava ieskaitīšanu remontdarbnīcā brigadieris Tilža uzzināja jau krietni pirms jaunā darbinieka pirmā soļa uz darbnīcas klona. «Pielūko,» sievietes balss telefonā laipni nodudmāja, «lai nebūtu atkal atskaņu! Tas acīmredzot būs Kuprava dēls. Lai neiznāk tāpat kā ar Makaronu.»

Makaronu varēja arī neatgādināt. Tas bija nelietis līdz matu galiem, plānā galdiņa urbējs, studentiņš —• skribents. Kā atlīdzību par to, ka Tilza viņu brigādē uzņēma kā brāli, kā brālim atklāja visu to, ko drīkst zināt tikai paša cilvēki, šis tipiņš, vasaras brīvlaikam beidzoties, uzdriķē rajona laikrakstā feļetonu par dona Kihota varoņdarbiem «Garezerā». Pie tam tik nekrietni, ka katrs otrais donā Kihotā saskata līdzību ar Jāni Tilžu. Protams, vēlāk izrādījās, ka Makaronam šis nav pirmais Jūdasa darbs. Taču zināmu laiku Jānis Tilza jutās neērti no slavas, kura viņu pēkšņi bija apvijusi, kaut arī viņš nebija nedz strādājis virsstundas, nedz mīlējis alu vairāk kā jebkurš cits.

Nekustinot galvu, lēnītēm Tilza sagriezās krēslā, lai novērtētu atnācēju. Taču pat šī nelielā pārvietošanās šodien Tilzas sejā atstāja aizkustinošas ciešanas, jo kopš paštaisītā Jāņu alus apsvētībām uz Jāņa Tilzas kakla bija radies, audzis un pieņēmies spēkā varens, varbūt pat unikāls augonis, kuru, pārvarot velnišķīgas sāpes pie apsēja noraisīšanas, Tilža tagad vairākas reizes dienā rādīja tuvākajiem draugiem.

— Šņabi dzer? — Tilža nokunkstēja un, lai labāk novērtētu atbildētāja reakciju, pielika vienu roku pie pakauša, bet ar otru pieturēja zodu.

— Nē! — ienācējs braši ziņoja. Uz šo jautājumu jau viņu bija gatavojuši Kupravi, bez tam pats viņš nebūt nebija tik liels stulbiķis, lai bez vajadzības atzītos, ka laika sprīdī kopš atgriešanās no armijas ir lietojis ne tikai šņabi, bet vēl daudz ko draņķīgāku.

— Mums te viens otrs mīl... — ar sirsnīgu nožēlu atzinās brigadieris. — Pirms armijas esot jau mazliet rāvies?

— Operetes teātrī.

— Par elektriķi?

— Jā.

— Pie aktieriem?

— Aktieriem.

Tilža pamāja, taču reizē viņa skatā iegūla vēl dziļākas ciešanas. Tikai nebija izprotams, vai tur vainojams galvas mājiena izkustinātais audzējs vai atgādinājums par tās grupas ļaudīm, pie kuriem piederēja arī skribents Makarons un kuri visi ne no kā taisa kaut ko, taču vienmēr uz citu rēķina.

— Ar oscilogrāfu esi defektējis? Elektronikā kaut ko jēdz?

— Nav gadījies.

— Vajadzēs pamācīties!

Ralfs piekrita.

— No sievietēm bail nav? Nav vai ir? — Šoreiz viņš pagriezās pret nopratināmo tiešāk, it kā lai piespiestu to teikt patiesību un tikai patiesību.

— Ir gan no kā baidīties!

Tilža šķita apbēdināts.

— No tevis specs neiznāks, pnis! No sievietēm un elektrības jābaidās vienmēr, jo nekad nevari zināt, kad ķersi pa nagiem. Vadus rēķināt māki?

— Līnija, garums ...

Taču Tilža strauji turpināja eksāmenu: — Kāpēc Āfrikas valstīs lieto resnus gaisa vadus, bet Eiropā tievus?

— Karstums... formula, — Ralfs ieprātojās zinātniski, un šoreiz Tilža viņam atļāva pašam sevi iedzīt strupceļā.

— Formula? — viņš beidzot pārprasīja. — Bet mērkaķi? Tos tu formulā neliec iekšā? Āfrikā pa gaisa vadiem lēkā mērkaķi, tāpēc tievi vadi tur trūkst pušu. — Līdz ar to Tilžas darbā pieņemšanas tests bija beidzies. Brīdi viņš jutās kā varonis, jo visu bija veicis, neskatoties uz savu sagandēto veselību. — Elektriķis gan šodien vairāk noderētu pie atejas sūkņiem, — nobeigumā viņš paskaidroja, — taču pirmai dienai tas tev būs par smagu. — Raucot pieri, Tilža domīgi vēroja kanālu. Brigadieris Tilža apsvēra, kā tikt no šī puiša uz dažām stundām vaļā. Pāri kāpām varēja saskatīt, kā robežsargu piestātnei tuvojas «R-320» masti. Un tieši šis kuģis nāca mājās no igauņu salām ne tikai ar brētliņu kravu, bet arī ar komandu, kura bija milzu pateicību parādā brigadierim Tilžam.

Pateicības pamatā atradās kuģa ģenerators, kurā samiegojies mehāniķis bija ļāvis iekrist uzgriežņu atslēgai, kļūstot par aculiecinieku ellišķīgai uguņošanai, elektriskā loka zibšņos mašīnrūmē varēja saskatīt lidojam izkusuša metāla un degošas izolācijas pikučus. «R-320» kapteinis tehnikā orientējās pietiekami vāji, lai, ieraudzījis sava mehāniķa apsvilušās sejas spalvas un līdz nepazīšanai nokvēpušo degunu, kuram abās pusēs izbīlī mirkšķinājās bezskropstu plaksti, vairs nešaubītos, ka tur, mašīntelpā, noticis kas briesmīgs, zaudējumu ziņā līdzvērtīgs kuģa bojāejai. Domās viņš jau novietoja sevi flotes dieva Kuprava kabinetā ar bezcerīgi nolaistu galvu rakstām skaidrojumu, ka nepieciešams ārpuskārtas remonts, ka kuģis plānu neizpildīs, ka visas cerības vējā, toties mēsli līdz ausīm un vēl augstāk. Tādēļ pats gaidītākais cilvēks uz kuģa tovakar bija brigadieris Tilža, ar kuru kopā uz klāja ieradās arī ticība brīnumam. Noklausījies cietušo grēksūdzi un izpētījis cietušo tehniku, glābējs saprata, ka šiem cilvēkiem viņš spēj darīt labu, nenodarot ļaunumu arī sev. Pēc mazas atrunāšanās Tilža it kā negribot piekrita paskatīt, vai te ko nevar līdzēt bez aktu stādīšanas un priekšniecības nerrošanas. Tad viņš ierausās mašīnrūmē, kaut ko pielieca, pasita, paskrāpēja un, lai nekļūtu gluži par brīnumdari, turpat nesteigdamies izpīpēja vēl pāris cigarešu. Tad viņš palīdzēja atsvabināt no piestātnes polera līdzi citiem kuģiem zvejā aizejošo «R-320», zinot, ka, kuģim atgriežoties, viņu kubrikā gaidīs svaigi piparotas brētliņas un piparotam ēdienam atbilstošs piedzeramais. Bet ne jau tas bija svarīgākais. Tilža zināja, ka, lai arī uz kura ķeblīša vai kojas malas viņu nosēdinās, viņš sēdēs goda vietā. Un tādēļ bija vērts samierināties ar augoni uz kakla un Makarona skribelējumiem laikrakstā. Jo tā bija dzīve, kurai Jānis Tilža nebrauca vis tik vienkārši cauri uz savu galu kā viens otrs pa somu pirts nošļūcamo sili.

Taču pretēji brigadiera Tilžas pārliecībai ne «R-320» kapteinis, ne mehāniķis viņu, ostā ienākot, neatcerējās. Kapteinis Mihelsons, bubinādams lāstus stūrmanim, rakņāja kuģa papīros izkaisītās kvītis un skaitīja tonnas, kuru pietrūka līdz plānam, ik ar jaunu aprēķinu nonākdams pie jauna rezultāta. Bet mehāniķis Dubra stāvēja uz klāja starp tukšajām tikko nodoto brētliņu kastēm un domāja par to, cik nepamatoti izrādījušies viņa paziņu ļaunie paredzējumi par Dubras savienību ar divpadsmit gadu vecāku sievu. Par spīti šiem paredzējumiem Regīnas vēders ar dziļi apaļīguma krunciņās ievēlušos nabu viņam rādījās priekšā ikreiz, ja Dubra atradās ārpus mājas vairāk par divpadsmit stundām. Tad mehāniķis ievēroja «Oreolu», kas, «R-320» ienākot Garezerā, bija pagriezies un devies viņiem pretī.

— Lāzbers brauc pie tevis pēc ledus, — paziņoja Dubra kapteinim, skaidri apzinādamies, kas sekos pēc šiem vārdiem. Taču viņu pašu savukārt stipri ērcināja īsais atelpas brīdis ostā, kurā nebija cerību nedz aizkļūt līdz mājām, nedz atbrīvoties no Regīnas nabas, kas tagad viņu mocīs visu nākamo diennakti. Toties kapteinis Mihelsons vairāk par visu pasaulē ienīda matemātiku. Pagājušvasar viņi no Lāzbera velkonīša, steigas dzīti, bija bez atļaujas paķēruši citam kuģim atvesto ledu. Tūlīt pēc tam Mihelsons ledu centās norakstīt, taču, kā parasti, kļūdījās, iedodams Lāzberam parādu nesedzošu kvīti un ieganstu veselu gadu klausīties vecā nekauņas asprātības. Jau stigdams kuģa rēķinos, Mihelsons bija sācis ķerstīt savu īsi apcirpto cīkstoņa pakausi, Dubra to, uz klāja stāvēdams, skaidri redzēja. Atgādinājums par ledu izrādījās pēdējais, kas Mihelso-nam vēl bija vajadzīgs, lai viņš galīgi saputrotu rēķinu un viss viņa sasprindzinājums pārvērstos vērša draudī-gumā.

— Kur viņš ir? — Mihelsons izbāza galvu no stūres-mājas, kaut arī neapzinīgi viņš «Oreolu» bija* vērojis jau pāris minūšu. — Šoreiz es viņu nogruntēšu līdz gruntij! Kas ir, vecais žurka? — Mihelsons auroja pāri visam ezeram, sagriezdams sava kuģa priekšgalu tieši virsū velkonītim. — Ko lien ceļā?

— Mazgā muti, kapteini Mihelson! — sacīja Lāzbers, kad uzbraucējs tomēr bija pārslēdzis dzenvārpstas reversu bremzēšanai. — Pēc Kuprava rīkojuma es tevi un tavu kuģi fotografēšu. Tev pietrūkst sešu tonnu līdz plānam, un sabiedrība cer, ka šonakt tās tev būs.

— Būs septiņas, ja liksi man mieru! Tev ir ļauna acs, Lāzber, un tu to zini!

— Še kukulis un vācies! — Dubra pārsvieda uz «Oreola» klāja milzīgu, bičeriem pietaupītu mencu ar balon-veida vēderu. — Tikai neturi uz borta, ka boķis neapiet riņķī!

— Paldies! — Lāzbers atkal smaidīja savu pāris simt gadu veco smaidiņu. — Runčukam jau būs. Par šito mačku es jūs varu knipsēt vēl pa vienam purnam uz eksemplāra. Bet kuģi lieciet blakus ceturtajam! Bildē vajagot būt kantora ēkai.

— Blakus vrakam es nefotografēšos, — kapteinis Mi-helsons paziņoja un uzmeta tramīgu skatu norakstītajam kuģim, kuru viņš ilgus gadus bija redzējis sev Fdzās dzīvu un kustīgu. Pašreiz tur, lietpratīgi plātoties ar rokām, brigadieris Tilza kaut ko skaidroja nepazīstamam puisim. — Frici, — sacīja Mihelsons Dubrara, — vajadzēs tomēr pagādāt vienu krievu šņabi! Kamēr stāvēsim, jāuzcienā majestro. Blēdis viņš ir, taču reizēm vajadzīgs kā sievietes roka uz paģirainas galvas. — Un Mihelsons norādīja Dubram cilvēku, kas viņus jau no neatminamiem laikiem bija gan glābis, gan krāpis.

— Galvenais, puis, — uz «R-4» klāja apliecināja Jānis Tilza, reizē vēlīgi paklanoties pret ezera vidu, jo kapteiņa Mihelsona pēdējo — viņam veltīto žestu pieņēma par pateicības un cieņas apliecinājumu, — atcelies, ka sanatorijas te nebūs, bet dzīvot var! Pirms lūko celt, mācies lauzt! Kā mēdz teikt: baigi paverņijās, nomira krustmāte — dabūs iedzert. Hā! Izsmalstīja zivis, atņēma zvejas limitu, jāplēš nost kuģis, bet mums, re-montniekiem, tas tikpat kā vistai mieža grauds — ņem tik nost visus krāmus un šķūrē noliktavā, gan jau noderēs. Tāpēc, ja redzēšu vienu saplēstu lukturi, draugi nebūsim: laika tev diezgan, lietus nelīst, sāc ar mastu.— Tad Tilžam šķita, ka ir bijis jau pietiekami bargs, un viņš uzlika jaunajam darbiniekam uz pleca roku. — Te neviens tev sliktu nedarīs, — viņš apsolīja, ar vienu aci sekodams «R-320» neizprotamajiem manevriem ap «Oreolu». Taču tad «R-320» it kā sagriezās atpakaļieša-nai jūrā, un, gribēdams par to pārliecināties, Tilža strauji un nepiedodami izkustināja savu unikālo audzēju. Patiesībā viņš bija vēlējies piebilst: ja arī tavs tēvs te nestrādātu. Taču, sāpošā kumbra saīgņots, Tilža savu labo nodomu īsti vairs neatcerējās un pateica to, ko jau sen tenkoja kolhozā: lai arī tavam tēvam beigas, ka tikai tu pats neesi mirla!

Protams, būtu nedaudz dīvaini, ja no sešpadsmit kuģu komandām, kas pakļāvās Kārļa Kuprava rīkojumiem, neatrastos vismaz viena, kuru šie rīkojumi kādreiz neķertu slimīgā vietā, un atriebības labad tādēļ tautā neaizceļotu pa dažam drūmam paredzējumam. Taču līdz šim nevalodas velti bija grabinājušās pie Kuprava kabineta durvīm — atšķirībā no dēla Kārlim Kupravam bija gluži vienaldzīgi, ko par viņu runā tad, kad viņš nedzird. Un, ja pēdējā mēneša laikā flotes daļas priekšnieks bija kļuvis nesabiedriskāks, biežāk ar knipjiem galēja no zivju maltuves atlidojušās mušas, kas rāpoja pa tikko saņemtajām kuģu radiogrammām, tad tur bija vainojami nevis ļaunie paredzējumi, bet gan īstenība, kas aizsteigusies šiem paredzējumiem priekšā. Glābdamies no mušām, Kārlis Kupravs piecēlās, lai aizvērtu logu, bet, aizmirsis sākotnējo nodomu, palika stāvam portjeras aizsegā. Neskaidra sentimenta un ziņkāres savienojums viņu spieda palikt pie loga arī tad, kad iezvanījās telefons, arī tad, kad ienāca sagādnieks un tīri nelaimīgs nolika uz viņa galda jautājumu zīmēm un labojumiem izraibinātu sarakstu, Kārlis Kupravs joprojām lūkojās uz savu dēlu. Kaut arī starp viņiem atradās krietni simt metri noraktās senkrasta smilts ar tikko stādītiem rododendriem, Kārlim Kupravam šķita, ka viņš vēl nekad nav redzējis dēlu tik tuvu. Viņš vēroja Ralfa pašpārliecināto gaitu, kad dēls kopā ar brigadieri Tilžu kāpa uz norakstītā «R-4» klāja. Viņa mazliet lempīgo darba uzvalku, kurā Ralfs izskatījās krietni trauslāks nekā īstenībā bija, un palēnām Kārlis Kupravs aizmirsa gan telefonu, kas ik pa brīdim jautājoši ieņurdējās, gan gaidāmo sarunu ar priekšsēdētāju, kurā viņam bija jāuzzina, ka Kupravam jāaiziet sakarā ar flotes neatbilstību jaunajiem apstākļiem, taču īsteni viņu neviens nevaino, kā nevaino kāršu spēlmani, kas zaudējis ar neveiksmīgi kritušām kārtīm. Pašreizējā jutoņa, ar kuru Kārlis Kupravs iepazinās kabineta portjeru aizsegā, bija viņam gluži sveša, tā satrauca un reizē pārsteidza. Taču viņš nejuta nedz nožēlu, nedz kaunu par to, ka tikai deviņpadsmit gadus kopš dēla dzimšanas ir atklājis vienu no tām brīnumainajām saiknēm, kas neatkarīgi no dzimtsarakstu biroju un tautas skaitīšanu datiem nepārtrūkst nedz milzīgos attālumos, nedz kapsētās. Kārlis Kupravs visu to, kas pašreiz notika ar viņu, uzskatīja drīzāk par pārsteidzošu atklājumu, kas gan ir nenoliedzams, taču nav paliekošs, jo izgaist līdzīgi meteora uzliesmojumiem, tam saduroties ar zemi. Ar to pašu zemi, uz kuras stāvēja, kuru pazina un uz kuras bija iemantojis kuņģa čūlu Kārlis Kupravs.

Kaut arī Ralfs samērā uzmanīgi bija klausījies pamācības par visu to, pret ko pavērsās brigadiera samel-nējušais nags, taču līdz ar Tilžas aiziešanu viņa domas negaidot pārsviedās no kuģa uz kantora ēku. Viņš nezināja, ko nozīmē Tilžas pēdējie vārdi, taču saprata, ka ar tēvu nav labi, ka pretēji viņa pārliecībai par tēva iesīkstējušo nemainību, kā izrādās, ir atradies kaut kas nepārvarams un liktenīgs. Kupravu dzīvoklī par šādu jautājumu Ralfs būtu domājis visai maz vai arī vispār nebūtu domājis — tā starp tēvu un dēlu bija pieņemts, un abiem tas šķita izdevīgi. Tomēr pašreiz Ralfs nespēja tā vienkārši ķerties pie brigadiera uzdotā darba. Gluži kā ielas kautiņā viņš, ja vien pietiktu drosmes, ietu aizstāvēt to, kurš dzīvo tuvāk kaimiņos, tā tagad viņam šķita, ka pēc visiem likumiem būtu vismaz jāpiedāvā sava palīdzība tēvam.

Nogaidījis, līdz brigadieris Tilža mola otrā galā uzrāpjas uz tikko tur piestājušā «R-320», Ralfs uzmeta plecos instrumentu somu un, vēl brīdi vilcinājies, lēnā un biedējoši vienaldzīgā gaitā devās iedzīt līdz ceļiem zemē visus tos, kas bija darījuši pāri viņa tēvam. Un diez vai atrastos cilvēks, kurš šādā brīdī iztiktu bez satraukuma, it sevišķi, ja pirmo reizi deviņpadsmit gados pēkšņi atskārstu, ka viņa tēvam varētu ievajadzēties viņa aizstāvības. Un tikai šis satraukums vai, pareizāk sakot, satraukuma neuzmanība bija vainojama pie tā spēriena, kurš nedaudz vēlāk ķēra viņa muguras lejasdaļu un kuru Ralfs Kupravs nozvērējās neatstāt bez atriebības.

Ja, atsakoties no fotografēšanās, «R-320» kapteinis Mihelsons vēl izjuta tikai šaubas, tad, pietauvojoties pie mola blakus agrāk ienākušajam pāriniekam, viņš jau mocījās ar nožēlu par savu pārsteidzību. It sevišķi tādēļ, ka zināja — vecā žurka Lāzbers otrreiz lūgties nenāks. Un tā viņa ģīmetnes vieta kolhoza vēstures grāmatā diez kādēļ paliks tukša, vai arī, vēl ļaunāk, gluži nepelnīti to aizņems kāds cits — kaut vai pārinieka kuģa kapteinis, kura komandā no sešiem vīriem pieci bija dzērāji, bet sestais komunālā dzīvoklī bija pielējis dīzeļdegvielu pensionētas skolotājas kāpostu mucai. Tādēļ kapteiņa Mihelsona pārdomā beidzās ar to, ka uz «Oreola» ieradās «R-320» sūtnis — mehāniķis Dubra un pieprasīja, lai Lāzbers aizvāc no kantorpriekšas iznīcībai nolemto kuģi, kuram blakus kapteinis Mihelsons, būdams mazliet māņticīgs un krietni vairāk ietiepīgs, fotografēties atsakās.

Tanī pašā laikā Kārlis Kupravs jau bija atgriezies no dziestošām ilūzijām atpakaļ darbadienā, kurā zvanīja telefons un vēlreiz ienākušais sagādnieks uzķeksīja Kuprava projektā vēl vienu jautājuma zīmi. Apsēdies pie rakstāmgalda, Ralfa tēvs atsaucās telefona zvanam, sameklēja instrukciju, ar kuras palīdzību samalt miltos sagādnieka jautājuma zīmes, un vienlaikus pārdzīvoja arvien lielāku un lielāku nemieru par to, ka tūdaļ būs jārunā ar dēlu, kuru bija ieraudzījis jau spļaujam uz nīkstošajiem rododendroniem tepat kantorpriekšā. Nepacēlis galvu, viņš pamāja Ralfam apsēsties.

Tikmēr «Oreols», dzinējam strādājot ar pilnu slodzi, vilka «R-4» pretī vējam uz darbnīcu koka piestātnes pusi, lai kādu dienu pēkšņi iznīcībai nolemtajam kuģim nogrieztu bortus un stūresmāju, pēc tam kā uzšķērstai zivij izrautu iekšas un beidzot gabalu pa gabalam dalītu kuģa korpusu tik ilgi, līdz pāri paliktu tikai ceturtais numurs norakstīšanas aktos.

«R-4» atbrīvotajā vietā drīz vien kapteinis Mihelsons nostādīja savu «R-320», tā paša tipa un tās pašas sērijas kuģi, kuri, līdzīgi divām lietotām naudas zīmēm, atšķīrās tikai ar apbružāšanas pakāpi.

— Nu, kā iet, jūrniek? Nekas? — Kārlis Kupravs apvaicājās dēlam tūdaļ pēc tam, kad bija pārliecinājis sagādnieku, beidzis tālsarunu ar Ventspili, aizskrējis līdz dispečeru istabai, koridorā sastapis apdrošināšanas aģentu un brīdi vēl diez kādēļ noraudzījies, kā no maiņas brīvie vīri atpūtas istabā zvetē biljardu.

— Nekas, — labprāt piekrita Ralfs, jo pēc pamatīgās gaidīšanas arī viņam šķita, ka tas ir pats nozīmīgākais, ko viņš pašreiz spēj tēvam pateikt. Viņi šķīrās kā labi paziņas, kas tumsā viens otru noturējuši par būtni no Marsa vai Jupitera.

It kā tādēļ, lai viņa nācienam rastos kaut maza, bet redzama jēga, Ralfs Kupravs promejot vēlreiz apstājās un cītīgi apbirdināja «Prīmas» pelniem vārgstošos stādījumus pie divstāvu ēkas durvīm. Taču viņš to darīja gluži neapzinīgi, un neviens nedz ar spēku, nedz viltu nebūtu piespiedis Ralfu Kupravu atzīties, ka viņš patiesībā vēl nespēj atjēgties no savas muļķīgās, visai deviņpadsmit gadu pieredzei neatbilstošās iedomas iet brāļoties ar Kārli Kupravu, kas līdz šim nevainojami bija izdzīvojis bez viņa palīdzības. Nedaudz vēlāk Ralfs Kupravs ilgi un pavirši prātoja, kādēļ viņa prombūtnes laikā uz iznīcībai nolemtā kuģa sasviestas šīs tukšās zivju kastes ar šur tur pielipušām saspiestām brētliņām. Un no kurienes kuģim pēkšņi uzkritis vesels mākonis kaiju? Noplēšamā kuģa numuru viņam neviens nebija licis iegaumēt.

Drīz pēc tam «R-320» kubrikā sēdošie vīri izdzirda, ka virs viņu galvas kaut kas nobūkšķ. Tie bija pirmie nomontētie masta signāluguņi.

Savos divdesmit astoņos dzīves gados kapteinis Mi-helsons bija piedzīvojis visu, ko uz jūras vispār var piedzīvot. Būdams zvejnieku dzimtas atvase, viņš ātri apķēra, ka visas četras galvenās lietas pasaulē — asaras, sviedri, asinis un jūra ir ar sāļu piegaršu. Būdams apveltīts ar mantotu zvejotāja intuīciju un piesardzību, viņš lēnītēm, bet nekļūdīgi noteica kursu ne tikai jūrā, bet arī uz sauszemes un gala rezultātā iekļuva to kap-' teiņu elites sarakstā, kuriem ārkārtēji notikumi uz kuģa nenotiek pat ārkārtējos laika apstākļos. Taču ar visu savu piesardzību kapteinis Mihelsons nespēja paredzēt, ka gaišā dienas laikā dažus simt metrus no pārvaldes ēkas un īsi pirms iziešanas jūrā kāds iedrošinātos noplēst viņa kuģa mastiem signāluguņus. Tādēļ būkšķiem* uz klāja viņš sevišķu vērību neveltīja, pieļaujot domu, ka tur augšā nezināms nekauņa vandās pa tukšām zivju kastēm cerībā atrast kādu paslēptu zandartu. Turklāt? viņš uzmanīja, lai mehāniķis Dubra visā pateicības mielasta laikā neizdzertu vairāk par vienu atļauto mēru, jo divi jau Dubram nozīmētu pēkšņu un neapvaldāmu-enerģijas pieplūdumu, kuram beidzoties mehāniķis stipri atgādināja no ziemas miega iztraucētu lāci.

— Un es viņam sak, — Mihelsons ieklausījās Tilzas stāstījumā, — tu neaiztiec feders, — stāstījums pārtrūka ikreiz, kad meistars ķērās atkal pie jaunas mehāniķa Dubras svaigi ceptas butes, — bet šis tik smīn — un paskatās, — Tilža iebakstīja nomelnējušo nagu cigarešu dūmos, — vai 316. vēl tagad nestāv malā ar izšmorē-tiem akumulatoriem. Nu jau labais gals gaisā, var atkal pagrozīt. — Tilža pataustīja savu apsaitēto kaklu. — Jūs ir kādreiz redzējuši, kāds izskatās īsts budžuks? — viņš noprasīja, izlēmis, ka būtu negodīgi, ja šie sirsnīgie cilvēki aizbrauktu jūrā, neredzējuši to brīnumu, kas mitinājās uz viņa kumbra. Taču tanī pašā brīdī Ralfs jau bija licis līdz kabelim, kurš baroja kuģa apgaismojumu no krasta. Brigadieris Tilža nepaspēja pieķerties pie kakla apsēja, kad kubrikā nodzisa gaisma. Brīdi viņi nogaidīja, cerēdami, ka tā atkal uzdegsies. Tad Tilža cēlās kājās, lai palūkotos, kur gaisma kavējas. Tumsā sataustījis neizdzerto pudeli un noslēpis to no Dubras, $rī kapteinis Mihelsons izbāza galvu pa kubrika durvīm.

Vēlāk viņš pats nevarēja izskaidrot, kā, būdams jau cienījams kapteinis, viņš bija varējis gluži kā puišelis spert nepazīstamajam pa sēžamvietu. Droši vien pārsteigums par izcūkoto kuģi bija tik straujš un neaptverams, ka kapteinis Mihelsons gluži negaidot padevās panikai.

Pēc Ralfa iziešanas no tēva kabineta Kārla Kuprava aemiers gan noplaka, taču tā vietā parādījās kaut kas .īdzīgs nožēlai. Kārlim Kupravam šķita, ka viņš īstenībā vēlējies dēlam teikt daudz ko vairāk, tikai nav varējis atrast vārdus. Viņu mocīja dusmas uz Ralfa māti, kas, uzņemoties lomu sadali ģimenē, bija viņam iesmērējusi nerra monologu. Gluži neapzinīgi Kārlis Kupravs ik pa laika sprīdim devās pie loga, lai pavērotu dēlu. Taču viņš vienlaikus veica arī savu ikdienas darbu, tādēļ tikai ar novilcināšanos aptvēra, ka tas, ko Ralfs pašreiz dara uz «R-320», neatbilst nekādai loģikai. Kaut arī brigadiera Tilžas īsto norādījumu Kārlis Kupravs nezināja, viņš tomēr nojauta, ka šī diena labi nebeigsies, ka viņam ir bijusi taisnība par Ralfa nederību kuģinieka darbam, ka gan Ralfs pats par sevi, gan visa šodienas jaunatne kopumā ir darbam nepiemērota, tādēļ labāk pašam padarīt vairāk, tikai neielaisties nekādos nolīgumos ar tiem, kas šos nolīgumus nespēj pildīt. Kārlis Kupravs juta īgnumu par to, ka viņu mājā nav telefona, ka viņš nevar pazvanīt Ralfa mātei un pateikt, lai tā atbrauc un pievāc savu dēlu, kuru pati samaitājusi ar pārmērīgu aprūpēšanu. Kā murgos viņš redzēja traci, kas norisa tik zibenīgi, ka flotes priekšnieks paguva vienīgi satvert vietu zem žaketes pogām, vietu, kur pēdējos gados visjūtamāk atbalsojās Kārļa Kuprava pārdzīvojumi.

Kad kapteinis Mihelsons aizelsies un nikns atrāva flotes priekšnieka durvis, lai izkliegtu, ka «R-320» jūrā neies, ka līdz plānam trūkstošo tonnu nebūs, ka viņa kuģis idiotiskā kārtā ir izdemolēts, ka var smiet, bet ļ tas nav noticis bez Lāzbera acs, kas nezaudē savu magnētismu, veroties pat caur fotoaparāta skatu meklētāju, viņš ieraudzīja flotes priekšnieku sagumušu, nožēlojamu un atbaidoši bālu.

Brigadieris Tilža visātrāk paguva saprast, ka ar dusmām un ceptu zivju mētāšanu kuģi glābt neizdosies. Aizmirsis augoni un puspieveikto cienastu, viņš ar negaidītu veiklību devās pa vantīm augšup, lai noteiktu bojājumu apmērus un laiku to izlabošanai. Kapteinis Mihelsons, noskaidrojis, ka viņa zābaks ķēris Kārļa ! Kuprava dēlu, bija gatavs tūdaļ pat pie annluinītā

masta pakārties. Jo allaž bija jutis, ka ir viens no tiem nedaudzajiem flotes priekšnieka mīluļiem, uz kuru grē-ciņiem Kupravs mēdza lūkoties caur pirkstiem. Taču tad Mihelsons savu nodomu kārties uz nenoteiktu laiku atlika, jo bija atkal pārvērties kapteinī, kuram ārkārtēji notikumi uz kuģa nemēdz notikt. Ierēcies kā jūras briesmonis, viņš sagrāba aiz bikšturiem mehāniķi Dubru, kas, nomanīdams, ka kuģa stāvēšana ostā ieilgs, bija bezrūpīgā labpatikā atlaidies uz kubrika sliekšņa. Velnišķīga spēka sviests, Dubra uzlidoja, līdz pirmajiem vantīs iesietajiem vebliņiem. No Dubras pārdomām mo-mentāli pazuda gan Regīnas naba, gan kapteiņa noslēptā pudele, un tālāk uz augšu palīgā Tilžam Dubra jau rāpās pats. Jo viņš ticēja, ka šobrīd visu to, kas no viņa paliktu pāri pēc strīda ar kapteini Mihelsonu, varētu pēc tam ērti novietot tukšā reņģu kastē.

Mehāniķa Dubras lidojums līdz mastam mazliet atvēsināja Ralfa nodomu tūdaļ pat norēķināties ar «R-320» kapteini par apvainojumu. Tāpat kā kapteinis pašnāvību, arī viņš savu norēķinu atlika uz vēlāku laiku. Bez tam Ralfs uzzināja, ka viņam jāpavada uz mājām piepeši saslimušais tēvs. Pa radio izsauktais «Oreols» jau pilnā gaitā tuvojās kantora ēkai, no kuras kapteinim Lāzberam bija jāuzņem ne visai biežs pasažieris — Kārlis Kupravs.

It kā nespēdams paciest pretī skrejošo ezera dzestrumu, bet varbūt arī slēpdamies no krastā paliekošo acīm, Ralfa tēvs tūdaļ pēc «Oreola» piestāšanās ietaus-tījās mazītiņajā velkonīša kajītē, iepriekš atļāvis dēlam nalikt uz klāja. Galvu smagi atbalstījis rokās, Kārlis Kupravs visu ceļu pāri ezeram notupēja neizkustēdamies, un nebija izprotams, vai viņš baidās satricināt smeldzošo pakrūti vai pārraut kādu neparasti svarīgu domu pavedienu.

Aiz Pētersalas iespītējies rietenis sāka šķiest «Oreola» priekšgalam pāri ūdeni. Lāzbers atļāva Ralfam ieņemt vietu stūresmājā blakus viņa fotoaparātam.

Ne jau bez iemesla, ne bez pamata Mēmā Monika brēc, ka man pirkstos esot lādiņš, ievērojis zem Ralfa Kuprava rudajām ūsām dzelžaini sakniebtās lūpas, prātoja «Oreola» kapteinis. Pats Kupravs slims, dēls dulls, Mihelsons traks — un viss par baltu velti, es taču to nemaz negribēju! Kaut arī, velns viņu zina, varbūt gribēju ar. Ceturto šodien vēl varēja likt mierā. Lai nu tur būtu kā būdams, kaut kas manī ir tāds, kā citos nav. Tā viš i. Un pierādījums tam beidzot ir manā mājā uz galda. Mēmā Monika var sist pakaļu gar zemi, bet ceturtā bildi ar Iras sveicienu es ņemu sev līdzi zārkā. Ak dievs... Kāds plānprātiņš es toreiz biju! Visas šīs mēmās un runājošās Monikas kopā nav vērtas pat smilšu grauda no Iras durvju priekšas. Bet man neiznāca laika to Irai pat ieminēties. Un labs vien ir — kļūtu iedomīga kā zoss un tā vai tā nomirtu. Kas tad no viņas īsti bija, kamēr nepaspēja no rītiem uzziest smiņķi, — balināts mērkaķis ne sieviete. Tā viš i...

— Tev neatrastos viens pīpis? — bilda «Oreola» kapteinis, velti izgramstījies pa savām kabatām.

Ralfs Kupravs pastiepa trīssimt divdesmitā kuģa sodrējiem notraipītu «Prīmu».

— Taupi naudu? — sacīja Lāzbers, nopūzdams pa-drupušo tabaku. — Vai trenē plaušas bez filtriem? — viņš apvaicājās, taču viņa balss it kā paskaidroja, ka atbildi nav nepieciešams izrunāt skaļi. Ralfs Kupravs šo atļauju labprāt izmantoja. Pīpēt cigaretes ar filtriem ir tas pats, senior, viņš paskaidroja garām slīdošajām smilšu sērēm, kas skūpstīties caur mutautiņu vai pirtī mazgāties ar kreklu. Ja tev patīk, senior, dari tā, tikai neprasi, lai es apzvēru uzticību taviem filtriem!

Apbraucot Pētersalas sēkli, «Oreols» piespiedās tuvāk šauruma kreisajam krastam, un tad pēc pēkšņa pagrieziena viņi nokļuva aizvējā, gluži rāmā ūdens klajumā, kura nostūrī stings, biedīgs un neaizskarts stāvēja ceturtais, iznīcībai nolemtais kuģis.

Tikai pēc gadiem Ralfs Kupravs atskārta, ka toreiz vecais Lāzbers varēja izvēlēties arī citu — daudz vienkāršāku ceļu pāri ezeram. Iznīcībai nolemtais kuģis tieši šādā izskatā Ralfam rādījās sapņos vēl ilgi pēc vecā Lāzbera nāves.

— Pasaulē, jaunekli, nav lietas, par kurām būtu vērts uztraukties, — redzēdams Ralfu Kupravu strauji novēršamies, pamācīja «Oreola» kapteinis. — Smilts skan tikai tad, ja pa to staigā. — Viņš norādīja uz šauro liedaga strēli, kas dalīja Garezeru no jūras. — Lai gan, paskat, ostas sadraņķotā smilts arī vairs neskan, staigā, cik tik lien. Tā viš i — katram kokam divi gali, un uz vienu ir jānospļaujas!

Taču Mēmā Monika jau pēc pusstundas pārliecinājās, ka ir lietas, par ko vecais Lāzbers tik vienkārši nospļauties nespēj. Kad viņa saraudātām acīm un steigā uzmestu mēteli skrēja uz autobusu, lai Rīgā izsūdzētu bēdas māsai, viņai visu ceļu ausīs skanēja zaimi, kādus vēl nekad mūžā nebija dzirdējusi un ar kuriem viņu tikko bija apveltījis mājā pārnākušais un sadedzinātās bildes dēļ trakojošais Lāzbers.

Un, tāpat kā Lāzberu visu atlikušo mūža daļu gremza izbijusī, taču iznīcībai nolemtā kuģa no jauna atmodinātā mīlestība, tā Mēmā Monika nekad nespēja aizmirst vecā ālēšanos un viņas puķupodu dauzīšanu fotodarbnīcā.

Tomēr tieši viņa pirmā apķērās, ka pie šīs apmātības vainojama nevis Lāzbera maģija, bet gan gluži patiess un sen pārbaudīts ticējums.

— Nedrīkst fotografēt zudībai nolemtus kuģus un lopiņus! — viņa kādā novembra vakarā pamācīja arī Ralfu Kupravu un piespieda jaunekli apēst vēl vienu pankūku ar brūkleņu ievārījumu. Fotogrāfs Lāzbers prātnieciski klusēja.

Mēmās Monikas patiesība palika neapstrīdēta.

DAGNIJA ZIGMONTE LIETUS BLŪZS

Irisa uztrūkās — kāds dauzījās pie loga. Tas ir, sākumā viņa tikai pamodās no trokšņa. Atvēra acis — istabā bija tumšs, logs tikko balsnīja pretī. Un aiz loga lija — kā daudzas naktis, kā I gandrīz katru nakti šai vasarā un rudenī. Un tad kāda roka atsāka klaudzināties, stikls dusmīgi džinkstēja. Ko varēja darīt Irisa, kad pie viņas loga grāvējās? Varētu paciest un nelikties ne zinis, bet gaidi tikai — tūlīt aiz sienas sāks rūkt brāļasieva. Jā, nu jau dzirdēja iečīkstamies veco tahtu, viņi katru gadu grasījās pirkt jaunu, bet nekad neiznāca naudas, vienmēr bija jāpērk kas cits: moderni aizkari, krāsainais televizors, katrā ziņā kas tāds, ko redzēja ciemiņu acis. Kas skatīsies uz tādu tahtu, ja tā turklāt apklāta ar glītu, rakstainu segu? Sānus jau šī tahta spieda tikai viņiem abiem, citus tur nekad neguldināja. Un galu galā guļamais vispār nav greznums, tikai nepieciešamība.

Arā brīdi bija klusums, un brīdi Irisa domāja, ka tas pieturēsies. Bet tad divas balsis sāka vilkt nedrošu meldiņu:

Lai dzīvo sveiks, lai dzīvo sveiks..

Tie nolādētie tomēr uzoduši, ka Irisai dzimšanas diena! Nolādētie, viņa domāja, nemaz nemēģinādama uzminēt, kuri no kuplā paziņu pulka, par draugiem viņa tos nesauca, draugu, tā viņa pati domāja, Irisai nemaz

nebija. Un dziedāja, un nerimās, un Velgas dūre piesita pie sienas — divreiz, paklusām, bet viņa jau varēja arī stiprāk.

Tas tad arī pārlēja krietnu šalti pāri Irisas dziļajam pacietības spainim. Galu galā kas te īsti notika? Vai viņai bija vai nebija dzimšanas diena; viņa iemeta skatienu modinātājpulksteņa ģīmī. Vienos naktī viņa bija dzimusi, un tagad bija četri. Un tās balsis, kas tur ārā dziedāja, — tās dziedāja viņai, un Irisa spieda sevi par to priecāties, un, kad viņai tas izdevās, viņa cēlās un vēra vaļā logu. Nakts, kas vēl netaisījās pāriet rītā, pārlaida aukstu roku Irisas sejai, kaklam un pleciem.

— Urā, jubilāre! — Tagad viņa pazina runātāju, pirms vēl tas bija panācies gaismas strēlē. Arturs, kā tad! Un, kur bija Arturs, tur Zigis nevarēja tālu būt, viņi abi bija kā salipuši, vienā vietā strādāja un vienā vietā un reizē līksmojās, un, ja pie Irisas loga dziesmu rāva vaļā Arturs, tad Zigis noteikti līdzēja viņam noturēt balsi, lai dziesma pavisam grāvī neiebrauc.

— Ak kungs, — Irisa teica viņiem no sirds, — vai tad lielāku trobeli vairs nevarējāt iztaisīt? Rīt mani Velga ar visām lupatām izliks uz ielas.

— Neizliks vis, — Zigis iebilda, cik spēdams galanti roku nobučojis. — Jums ar brāli tas dzīvoklis ir uz pusēm.

Irisa iesmējās. — Par to jau nu tev būtu vismazāk daļas, — viņa teica. — Jūs nu gribēsiet nākt iekšā... tas ir, man jūs būtu jāaicina iekšā, bet man laikam mājās nekas nav patvēries... un vispār naktī, nē, jūs tomēr esat dulli.

— Mums ir, — Arturs mierināja un līdz pusei izvilka no kabatas pudeli. Irisa pavīpsnāja. No šiem vīriem

šampanieti vis nesagaidīsi, tādu ūdentiņu viņi nedzēra. Vecais, labais šņabis taču pieņemams ar atzīšanu jau tāpēc vien, ka viņi to, līdz agrai rīta stundai notaupījuši, atnesuši.

— Nu tad nāciet iekšā, — Irisa atļāva, — bet lai būtu kā pelītes!

Viņi ienāca uz pirkstgaliem, uzsvērdami savu sacenšanos būt klusiem. Irisai tomēr ilūziju šai ziņā nebija, istabā viņa lūgtos viesus vis neveda, palika virtuvē, tur viss vairāk pie rokas un no Velgas šķīra divas sienas. Arturs uzlika galdā pudeli, Irisa sameklēja skapī lāsīti ābolu sulas un atjauca tik bagātīgi, ka brūngansārtais šķidrums nokrāsojās netīri pelēcīgs. Atradās tomāti, pus-kukulis saldskābmaizes. Pilnīgs pamats, lai sāktu dzīres. Irisa izdzēra glāzi, ar pusausi noklausījusies tādā reizē parastos, apnikušos tosta vārdus. Jā, atkal viena dzimšanas diena, atkal viena, drīz viņa būs vecene. Tās, kas apprecējušās, to tā neizjūt. Velga pat, viņa ir par Irisu neglītāka un noteikti izskatās vecāka, bet, kad pienāk svētdiena un viņa paņem savu laulāto aiz elkoņa un aiziet staigāt, tad viņai ir deguns mākoņos un viņa jūtas kā cienīga kundze, un Irisa tad aiz dusmām sēd viena pati mājās, jo viņai nav ne mazākās vēlēšanās pievienoties šim pašapmierinātajam pārim vai, sacīsim, kā dieva nepieņemtai klimst pa ielas otru pusi. Vienai, nolādēts, vienai, jo tad, kad tev pēc velna gribas kādu cilvēku, nu, būsim atklātas, vīrieti pie sāniem, — tad uzreiz nav neviena! Viņi uzrodas tikai tādās reizēs kā šī, kad atcerējušies, ka šai te ielā savā istabelē gluži viena tup Irisa, un tad viņi nāk un dauzās pie loga, un reizēm Irisa viņus izlamā kā raibus suņus, bet reizēm aiz tās pašas vientulības vai arī spītības, ak, iemesli ir tik dažādi, jā, reizēm viņa tos arī ielaiž, un tad viņi sēd un dzer šņabi.

— Irisa, tev vajag precēties, — Arturs teica. — Es pats tevi ņemtu, tu esi dāma kā konfekte, bet man taču jau ir vecene.

— Un es ari ņemtu, — Zigis piebalsoja, — un tūlīt uz vietas mēs varētu derības dzert, ja vien es nebūtu zvērējis nomirt vecpuisī.

Irisa smējās un izdzēra otro glāzi. Sula tiešām bija bezdievīgi atjaukta, īsta žurga, tad labāk dzert tīru ūdeni. Viņa arī bija labā, savai dzimšanas dienai neko nepa-lūkodama. Varēja taču paredzēt, ka noteikti kāds uzkulsies. Bet viņa pēdējā laikā bija tik apātiska. Kad vakarā atnāca mājās, nogurums tāds, ka varētu ar visām drānām atkrist, ne vietu neuzklājot. Kad cilvēks dzīvo viens, viņš agri vai vēlu kļūst pēc mežoņa.

Pudele ātri nāca uz beigām, par daudz ātri. Irisa iebāza galvu virtuves skapī un šķindināja traukus, tur bija daudz pudeļu — vai tiešām tagad kāda no tām neatradīsies pilna, nu, kaut pusītē? Un, lūk, debesis bija labvēlīgas, viena atradās, tas bija Velgas pašbrūvētais vīns, brīnums, kā tā skauģene aizmirsusi vīnu te skapī, viņa jau visu slēpa no Irisas cik spēdama.

Vajadzēja citu glāžu — bet kur ņemsi? Irisa sameklēja krūzītes, un viņi priecīgi dzēra no tām.

— Jūs esat malači, ka pie manis atnācāt, — Irisa aizkustināta teica. Acīs viņai negaidot sariesās asaras, un Arturs ar Zigi bažīgi saskatījās. Irisa bija lieliska sieviete, bet, kad viņa kādreiz izdzēra malciņu par daudz, kļuva jocīga un sāka atcerēties Arni. Tās bija lietas, kurām sen nācis un pagājis noilgums, un, kad viņa tomēr atcerējās un raudāja, citiem tas bija gauži traucējoši.

— Es esmu tik viena, kaut jūs zinātu, — Irisa sūdzējās.

— Nu, tad nevajadzēja vienai palikt, — Arturs sacīja.

— Jūs paši zināt, kāpēc es paliku, — Irisa izteica ar pūlēm. Mirkli vilcinājās, tad aizgāja uz savu istabu, pa ceļam uzgrūzdamās virtuves skapja stūrim.

— Kad viņa iedzeras, tu zini, tad viņai tikai viens prātā.

— Dūma gan.

— Nu, dūma. Nudien, ņemt un izprecināt, ko?

— Ņem un precini! — Arturs paraustīja plecus.

Irisa jau nāca atpakaļ, vienā rokā mutauts, otrā fotogrāfija. Viņa nolika fotogrāfiju uz virtuves galda un iegrima klusā svētcerē, pilnīgi aizmirsusi savus viesus, kuriem laikam taču nesusi rādīt. Iestājās klusums, tiem abiem īpaši neērts. Irisa skatījās fotogrāfijā, un vienīgais troksnis, kāds sadzirdams, pašlaik bija vienmuļā lietus pllkšķoņa aiz loga.

— Līst un līst, velns tāds, — Zigis drūmi teica, acis ar varītēm no vīna atrāvis. — Nekā cita viņš nezina kā tikai līt. Dienām un naktīm — un tā no vietas.

— Galīgi dulls viņš ir, — Arturs piebalsoja. — Manā pagalmā drīz ar laivu varēs braukt.

— Kur tu viņu ņemsi, to laivu, — Zigis teica. — Visas laivas šoruden būs uzskaitē, pieminiet manus vārdus!

Un viņi iesmējās. Ziga smiekli laikam bija uztraucējuši Irisu no apceres, viņa pacēla galvu un paskatījās uz ciemiņiem kā skaidriem svešiniekiem. Tad viņas nīgrais skatiens noskaidrojās.

— Sēd kā muižu pārdevuši.

— Vajag tostu. Vai kāds zina tostu? — Zigis ierunājās.

— Es zinu, — Irisa teica. Viņa pacēla krūzīti, kurai viena mala bija iedauzīta, tā gadās no ilgas lietošanas, un teica: — Dzersim uz mīlestību, dzirdiet!

— Var arī uz mīlestību, — Zigis piekrita. — Uz ko tikai nevar! Bet, ja man jāsaka, es gan to mīlestību

neesmu redzējis. Un acis man līdz šai dienai labas, dakteris brilles neraksta. Kā tad nu iznāk, vai tā mīlestība tāda maz ir?

— Muļķis, — Irisa teica bez apvainojošas pieskaņas, it kā ar apnikumu konstatēdama. — Tāpēc, ka tu neesi redzējis, tad jau uzreiz nav. Bet citi ir redzējuši.

— Tad jau tu arī laikam.

— Protams!

— Bet viņš taču esot tevi atstājis, — Arturs apdomīgi teica un ar vienu aci palūrēja uz bildi, kurā bija redzams neapšaubāmi glīts puisis, vienīgā viņa vaina varētu būt pašaurā piere, bet varbūt tā izskatījās vienīgi uz fotogrāfijas. — Kāds arī tev prieks skatīties uz cilvēku, kurš tevi pametis? Es tādu ne acu galā negribētu redzēt.

— Es jau arī neredzu, — Irisa teica skumīgi. — Neredzu un laikam neredzēšu. Tikai bilde palikusi, tad es uz viņu skatos un visu atceros, bet jūs jau nesaprotat. Viņš jau nemaz nepameta, tikai aizgāja, un to arī jūs nesaprotat.

Arturs ar Zigi viens par otru neērti nokāsējās, viņi tiešām nesaprata, un trauki arī bija tukši, un viņi laikam sāka apdomāt mājās iešanas variantu. Irisa sēdēja un slaucīja acis. Bet tad viņa spēji pietrūkās kājās, smeldzīgā noskaņa likās zudusi, un viņa teica:

— Pagaid, vīri, tūlīt būs atkal ko iedzert!

Un viņa pazuda, un pēc brīža bija dzirdams, ka viņa dedzīgi ņemas runāt ar Velgu, tā ņurdēja samiegojusies, noteikti iebilda, bet Irisa nepiekāpās, viņa zobgalīgi smējās, tad balss kļuva pieglaudīga, tad atkal likās draudam. Tā pagāja brīdis, tad Irisa ieradās starojoša.

— Kas tas ir? Rumiņš tas ir? Es tai Velgai saku: iznīksti tu uz vietas, bet man ir dzimšanas diena, un ņem tu kaut ko no tā sava skapja ārā! Viņa necieš, kad es saku «skapis», viņa grib, lai saka «bāriņš». Bet izņēma!

Un nu nāciet manā istabā, brālim drīz jāceļas, tad viņš maisīsies mums pa kājām.

Viesi apmierināti konstatēja, ka Irisa vairs neliek būt klusiem kā pelītēm. Un pašreiz tas nemaz nebija iespējams.

Rīts nāca negribīgs, kāds tas parasti mēdz būt pēc nolijušas nakts. īgns tas pavērās Irisas logā, un Irisa tāpat bez prieka palūkojās pretī.

— Paskat, jau gaišs! Vai jums uz darbu nav jātaisās?

Alkohola radītā pacilātība bija noplakusi. Viņi paši

tagad jutās pelēki un nospiesti kā tumšais, aizlijušais rīts.

— Kā tad nu nav, — Arturs sacīja. — Kur tad nu paliksi! Jāiet, mūžīgi tev jāiet, nevienu rītu ...

— Nu, divus rītus jau jūs tagad esat ķeizari.

— Un vai tu ne?

— Es? — Irisa pašūpoja galvu. — Tu zini, man cits kalendārs.

Tiesa kas tiesa, Irisas veikals strādāja pēc citiem likumiem. Pašreiz svarīgākais bija, ka viņa vēl ir brīva un var izteikt ne pārāk nopietni domātu līdzjūtību saviem ciemiņiem. Galvas drusku dūca. Izdzerts ... kas izdzerts, bet negulētā nakts dara savu.

— Kas tas ir, — Irisa teica. — Vēl pirms pāris gadiem es varēju divas naktis cauri notrallināt, bet nu vairs ne. Negulēta nakts — un tu visu dienu esi kā salauzts, vēl nākamajā jūti.

— Vecums, cālīt, — Zigis sacīja.

— Vecums? Un tu varbūt domā, tu esi jauns?

— Neesmu vis, — Zigis atteica negaidīti sērīgi. — Neesmu, un to es zinu. Un nekļūstu jaunāks. Un pats sliktākais tas, ka es par to iedomājos arvien biežāk. Varbūt tiešām vēl tomēr vajadzēs apprecēties?

— Tikai ne ar mani! — Irisa iesaucās, un Zigis tūlīt uzsvēra:

— Par to nebaidies! Ar tādu sievieti kā tu es neprecētos nekad. Ja es ņemšu sievu, tad tikai tādu, kas manu vecpuiša ūķi var padarīt mājīgāku. Kura kaut kādā pulciņā saaudusi aizkarus un grīdas celiņus. Bet tu? Tu neesi no mājīgajām. Ja mēs vēl būtu jauni, mēs abi ietu lakstīgalas klausīties, bet dalīt ar tevi to dzejisko kopdzīves maizes donu ... nu nē! Es nemaz nevaru iedomāties, ka tu ēd maizi.

Irisa paraustīja plecus, viņa nezināja, kā uztvert Ziga vārdus, no vienas puses, tur bija it kā glaimi, bet, no otras puses, bāza laukā strupus ragus ne visai tīkama dzīves patiesība.

— Precinieks atradies, — viņa tikai teica.

— Savās kāzās es tevi aicināšu, — Zigis ne no šā, ne tā apsolīja, un Irisa nicīgi sarauca degunu. Ruma pudele arī bija tukša, un Arturs vaicāja, vai tad Irisa nevarētu ... savā veikalā vēl kādu lāsīti... bet negaidīti stingrs pēkšņi bija kļuvis Zigis. Viņš ar rādītājpirkstu sāka klauvēt pa sava rokaspulksteņa ciparnīcu.

— Darbs, darbs! Darbiņš!

— Es iešu jūs vienu solīti pavadīt, — Irisa teica. — Lai gan labuma man no jums nekāda un tas rums man tāpat būs Velgai jāatdod. Štruntīga dzimšanas diena! — Viņa pasmējās. — Kad vēl biju skuķis, sagaidīt es tās nevarēju. Bet nu tās, rādās, skrien cita pakaļ citai, visas steidzas kā dullas, lai gan ko pateikt viņām ir tikai nepatīkamais: tu atkal, atkal esi vecāka kļuvusi!

Cauri mākoņiem lūkoja spraukties saule, kad Irisa uz smilšainas ielas stūra atvadījās no saviem draugiem. Viņa samiedza acis, viņai patlaban nemaz negribējās saules gaismas. Basajās kājās viņa bija uzmaukusi laka laiviņas un tagad juta, ka kājas salst. Ar visu sauli! Bet kas nu tā šovasar bija par sauli, lietus smējās vien par to un grūda virsū biezus jo biezus mākoņus, un saule palika aiz tiem tāla un nevarīga. Arturs ar Zigi gāja projām, un īrisa skatījās viņiem pakaļ, skatījās ilgi, it kā no diez kādas mīlestības šķirtos šai brīdī, uz šīs ierastās ielas stūra.

— Viņai vajadzētu stingras vīrieša rokas, — Zigis sacīja, kad labu brīdi bija soļots klusējot. — Mēs visi kļūstam veci, bet sieviešiem tā laikam ir traģēdija.

— Bet kāpēc tas tips viņu atstāja? — Arturs vaicāja, viņš vāji pārzināja šo notikumu.

— Tāpēc, ka Irisa viņā par daudz bija ieķērusies. Viņam tas vairs nebija interesanti. Bet vispār dulls, Irisa toreiz bija īsta skaistule.

— Nu, viņa jau arī tagad ...

— Tagad ir puse no tā, kas bija. — Zigis pārlaida roku pakausim. — Jā, mīļais, toreiz mēs visi bijām smuki un domājām tādi palikt cauru mūžu.

— Un viņa vēl glabā tā tipa bildi.

— Jā, un raud pie tās bildes. Irisa vienmēr bijusi jocīga, bet vismaz to viņa agrāk nedarīja. 2ēl Irisas.

Saule atkal pazuda mākoņos, nevarēja teikt, ka tā būtu noslēpusies, nē, mākoņi paši, lieli, smagi, lietus pietūkuši, \ ienkārši ņēma un sauli norija, un jau uz neapžuvušās zemes krita pirmās lielās, šoruden tik apnikušās lietus asaras.

Irisa gāja mājās. Pati viņa teiktu — vilkās. Ķermenī bija liels smagums, un tas nebija tikai no alkohola un negulētās nakts. Nav gan vērts dzīvot, Irisa domāja. D mšanas diena! Jods rāvis tādas dzimšanas dienas! Pēc P ~ ris stundām ej atkal un nīksti pie letes, tirgo sievām sviestu un taukus, un cīsiņus, un viņas skatīsies tev uz nagiem, vai tikai tu pareizi uz kapeiku nogriez, un nevienam nenāks prātā, ka pārdevējai Irisai ir dzimšanas diena. Un pēc darba beigām viņai būs jāuzstājas, jo citas darbinieces gan zina, ka Irisai ir dzimšanas diena, -viņas būs uzdāvinājušas šallīti vai vidēji dārgu veļas komplektu, vai varbūt smaržas, un tāpēc Irisai būs jāuzstājas. Viņas sanāks kopā vienīgajā šai gadījumā noderīgajā telpā, kas no grīdas līdz griestiem piekrauta vīna pudeļu kastēm, tā piekrauta, ka pašām dzīrotājām iznāk kājās stāvēt, un tur, šai telpā, kur nekad neredz dienas gaismu, jo logi ir dzelžaini aizslēģoti, viņas izdzers pāris pudeļu un tad ies mājās, izklīdīs pa mazajām, tumšajām ieliņām, no kurām retā ir asfaltēta, tā ka pat soļus nesadzird, kur tie gājēju aizved. Un, kad viņa pārnāks mājās, tad Velga ar vīru — Irisas brāli — jau gulēs un Irisai vajadzēs iet gauži klusu, lai neiztraucētu, nepa-modinātu, jo troksni divi naktis pēc kārtas — to nu Velga nekad nav cietusi, un, kad viņa nevar vai vēl vairāk — negrib ciest, tad viņai ir tik nejauka mēle, ka ik izrunātais vārds griež un plēš kā piecas reizes skūta žilete. Nē, nav vērts dzīvot, Irisa nodomāja atkal. Bet kur tad bija izeja? Nelēksi taču uz galvas Daugavā, ta-gan neviens vairs tā nedara, agrāk tāpat nav darījuši — tie, ar kuriem Irisa satiekas un draudzējas. Kas zina, arī šie cilvēki pie reizes iedomājas: nē, nav vērts; un tad dzīvo vien tālāk — uz mata tāpat, kā to dara Irisa.

Viņa lika soli aiz soļa, it kā tos virtenē vērdama un skaitīdama. Un atcerējās aizgājušos gadus un aizgājušo lielo mīlestību. Nebija jau tā, ka tas puisis viņu bezsir-dīgi pameta. Varbūt mīlestība bija par lielu un karstu un tāpēc tā ātri pārdega? Irisa nezināja, bet viņas uztverē viss, kas dzīvē bagāts un skaists bijis, saistījās tikai ar Arņa vārdu. Saulainas dienas un mēness mirgas pilnas naktis — tikai Arnis. Brīnišķīgā jaunības un viegluma sajūta — atkal Arnis. Viņa apraudāja Arni, kā mēdz apraudāt jaunību, un, jo tālāk aizgāja no Arņa un

no jaunības, jo viņai šķita, ka šī mīlestība bijusi tik liela, ka sniegusi līdz pat debesīm, un tik skaista kā varavīksne.

Mājās Velga bija sākusi lielo veļas dienu, un virtuve bija pilna karstu garaiņu. Irisa iegāja savā istabā, pakausī viņa juta Velgas indīgo skatienu. Velga šķauda Irisai viņas istabu, tas bija galvenais iemesls, kāpēc viņas nespēja saprasties. Tā istaba, tā istaba, Irisa domāja, ak, kaut es varētu aiziet projām no Velgas un no istabas; bet kurp lai eju? Veikalā citas pārdevējas bija runājušas par kādu atraitni, tiesa, veci, neglītu kā nāve, bet viņam pašam sava māja un siltumnīca, divas siltumnīcas, un, kaut viņš bija vecs un neglīts kā nāve, viņš ātri atradīs sev mājas kopēju, tā bija spriedušas pārdevējas veikalā, un viņas gan zina, ko runā, viņas diendienā satiekas ar ļaudīm, viņām šīspuses dzīve ir kā uz delnas. Varbūt Irisai ari meklēt kādu veci ar māju, nu, pusi mājas? Ak nē, Irisa vēl nav veca, viņa var paņemt, kādu puisi grib! Vai var? Nelaime, ka maz vairs šo puišu palicis, visi puiši apsievojušies, un sievas tup ģimenes ligzdā uh. niknas kā pūces met skatienus apkārt, vai tikai kāda čivinātāja negrib viņām atņemt viņu personiskos pūču tēviņus. Tu vari būt smuka kā bilde, bet, ja tev tie īstie gadi pāri, maz cerību, ka tev vēl aug kāda mirte uz nezināmas palodzes.

Viss notika tā, kā Irisa domājusi, bija darbadiena ar darbabiedreņu apsveikumiem, un šoreiz viņas bija nopirkušas smaržas. Un, kad veikalu slēdza, viņas sanāca noliktavas telpā un izdzēra divas pudeles vīna; un, īsi pirms bija iztukšota pēdējā pudele, vadītājas būcenītī skaļi un prasīgi iezvanījās telefons. Vadītāja negribēja iet, bet citas pārdevējas viņu pierunāja, viņas vēl bija gados jaunas un pilnīgi pamatoti domāja, ka zvans varētu attiekties uz kādu no viņām. Bet tas dīvainā kārtā attiecās uz Irisu, un, kad viņa pārsteigta paņēma klausuli, viņa izdzirda Ziga balsi.

— Es jau tā domāju, ka jūs vēl svinat. Klausies, Irisa, man tevi vajag. Nāc mājās, es gribu ar tevi runāt.

Irisa sāka smieties.

— Tad tu tomēr nolēmi bildināt mani? Bet es taču sacīju — ar mani nerēķinies!

Zigis ieteica viņai nezirgoties, lieta esot nopietna, un pēc pusstundas viņš būšot pie Irisas mājas.

— Ak kungs, — Irisa teica, klausuli nolikusi. — Man pēc pusstundas jābūt mājās.

Nevienai nebija iebildumu. Viņas te bija kādu nieku atzīmējušas darbabiedrenes jubileju, un nu visām bija jāiet mājās — pēc pusstundas vai četrdesmit piecām minūtēm, tāpēc viņas gāja, kad veikals bija rūpīgi noslēgts un signalizācija iedarbināta.

— Ko tev vajag? — Irisa vaicāja, ievedusi Zigi savā istabā, un kā indiāņa izšauta saindēta bulta viņai pakausī vēl urbās Velgas skatiens. Viens vienīgs pa to īso brīdi, kamēr Irisa Zigi ievadīja istabā. — Nu, ko tev vajag?

— Es tev atradu ņēmēju, — Zigis teica un aizsmēķēja no Irisas cigaretēm. Viņai, kā jau veikalniecei, mājās bija vismaz «Vecrīga», lai gan Irisa pati tikpat kā nesmēķēja, vienīgi ja gribēja izrādīties sevišķi moderna.

— Klausies, gadiem mēs pazīstamies, bet vēl nekad tu neesi tādas muļķības ...

— Tāpēc, ka gadiem viss bija citādi. Bet tagad es redzu... Es redzēju. Man tevis žēl. Es nevaru noskatīties, ka tāds jauks cilvēks kā tu aizej postā.

— Es neeju!

— Ej postā, no malas ir labāk redzams. Tu te sēdi un nīksti, un tava svainiene ēd tevi bez sāls un bez salātiem. Un tev taču vajag kāda tuva cilvēka. Pagājuš-rakt... piedod tu man, bet tas izskatījās briesmīgi glupi, kad tu sēdēji un kauci pie tās Arņa bildes.

— Nu, pie tavas es nekad nekaukšu, — Irisa ķildīgi atmeta. Viņai bija neērti atcerēties, tāpēc ka šī atmiņa par vakardienu nepiederēja viņai vienai pašai. — Ko jūs vakar vispār? Ne es jūs vilku šurp, ne aicināju. Un savā mājā es varu darīt, ko gribu!

— Bet tu jau nevari, — Zigis līdzjūtīgi teica. — Un tā māja nemaz nav tava, tikai šī viena istabiņa, un no tās pašas Velga tevi ar slotu izdzīvotu ārā, un tavs mīļais brālis pirkstu nepacels, lai tevi aizstāvētu, to zini tu un zinu es, to zina visi.

— Liec man mieru!

— Nelikšu, — Zigis bilda nopietni. — Es šodien visu dienu domāju par tevi... Es domāju par tevi un par sevi es domāju, ka neder tā dzīvot kā mēs abi. Kas ar mums būs vēl pēc desmit gadiem? Katram cilvēkam kāds vai kāda pie sāniem, mēs kā divi bāreņi...

— Negribu dzirdēt!

— Klausies tomēr! Mūsu mājā dzīvo viens vīrs, viens nāvīgi foršs vīrs, viņš ar sievu izšķīrās, tāpēc ka tā bija tāda ... tāda ... Viņam ir ļoti nopietns raksturs, un viņš nevarēja ciest, ka sieva flederē.

— Bet es arī fIederēju.

— Līdz šim — jā, bet nu vairs nevarēs. Tev arī nav vairs tie gadi. Tev tagad jākļūst par solīdu sievieti, tagad jau atkal sākuši teikt — dāmu...

— Ej uzkārties!

— Tāda kā nepilnīga, — Zigis neatlaidās. — Tas vīrs, par kuru es tev stāstu ... nu, paklausies! Viņš traki labi pelna. Kad viņš ar sievu šķīrās, viņš viņai privātā mājā izgādāja divas istabas, un viņam pašam palika dzīvoklis. Prāvs dzīvoklis. Kad es tevi tur iedomājos ... Un bērnu viņam arī nav.

— Tāpat kā man, — Irisa sacīja un aizdomājās. Kā viņa bija gribējusi precēties ar Arni, audzināt viņa bērnus! Bet neapprecējās, un bērnu arī nebija, paldies dievam, Irisas draudzenes teica un Velga arī teica tāpat. Irisa piekrita, bet pati kādreiz iedomājās — ak, un ja man tomēr būtu bērniņš gadījies! Tad mēs tagad divi gaidītu Arni. Bet varbūt muļķības, tiešām muļķības...

— Viņš ir ļoti kārtīgs cilvēks, es pat teiktu, vienu mazu nieku pedants, bet šinīs gados tas nav ļaunākais. Ļaunākie ir tie zilīši, vai ne? Viņš man kādreiz teica — viņš labprāt precētos otrreiz, zini, lai nebūtu tukšuma, tu taču saproti, kā tas ir. Kāpēc viņš nevar tevi apprecēt? Tad es dancotu tavās un tu manās kāzās.

— Vai tad sev jau arī esi izmeklējies?

— Vēl ne, — Zigis atteica, — bet ar mani tas ir pavisam viegli, te nav nemaz ko meklēt, es tikai pastiepšu roku un paņemšu labu labo; cik daudz taču sieviešu, kuras par varas makli grib apprecēties!

— Tu gan visu zini! — Irisa izskatījās noskumusi.

— Nu, ne visu varbūt, bet vienu labu tiesu gan. Es jau teicu, kāpēc negribu tevi precēt. Zini, es tevi par daudz labi pazīstu.

— Kā pazīsti?

— Nu, tu man piedod ... Gadījies pie tevis nākt dienas un nakts laikā, un es negribētu, ka man ir tāda sieva, pie kuras kādreiz ...

Irisa vispirms gribēja izmest Zigi laukā, tad nolēma teikt ko asu un nejauku, taču viņa nemeta un klusēja. Varbūt Zigim taisnība? Un, kaut arī pie viņas nebūt nenāca bieži dienas un nakts laikā, varbūt viņam tomēr bija taisnība. Un viņai ienāca prātā, ka patiešām citādu iztēlojusies savu dzīvi... vēl tais mēnesnīcas un lakstīgalu laikos. Bet nu tā izvērsusies tāda. Velga viņai vienmēr pārmeta, un Irisa vairījās no šiem pārmetumiem kā no odu sīkšanas. Bet varbūt tie bija pareizi pārmetumi? Viņa paskatījās uz Zigi, kāds viņš te sēdēja, uzvalks bija no labas drēbes, bet nevīžīgi uzturēts un kurpes pavisam nespodras, tā nebija šīrudens dubļu vaina vien. Tiešām — viņam laiks pēc sievas aplūkoties. Un varbūt pats pēdējais laiks arī Irisai un nav ko spītēties, bet jāsaka paldies...

— Bet, ja tu mani par sievu negribi, vai tad es viņam būšu laba diezgan? — Irisa mēģināja iesmieties.

— Man viņš ticēs, — Zigis drošināja. — Un neko tādu briesmīgu par tevi apkārtnē nerunā.

— Ak tā, tad jau labi, — Irisa sacīja. — Ja tu esi par to tik pārliecināts... — Viņai metās pliekana dūša. — Vai tu manā dzimšanas dienā neko līdzi nepaņēmi?

— No tās pļēgurošanas taču nav un nav nekādas jēgas. Mums nāk tie gadi...

Tie gadi, tie gadi! Irisa varētu kliegt.

— Kāds tas tavs sapņu princis īsti ir? — viņa jautāja, cik kodīgi vien varēdama.

— Normāls vīrietis, — Zigis labprāt pavēstīja. — Kādu drusku par tevi vecāks būs gan, bet ne jau kāds vecis... Un nekāds kinoaktieris arī nav, saprotams, bet ne no tādiem, par kuriem sacītu: neglīts kā nāve ...

— Arnis, — Irisa sacīja, sev pašai negaidīti. — Kā tu vari runāt par kaut kādu veci, ja pats atceries, man kādreiz Arnis ...

— Tas bija kādreiz, — Zigis iebilda pavisam labsirdīgi. — Bet nenāks, nenāks vairs un neatgriezīsies — vai tu saproti? Viņš ir projām uz mūžīgiem laikiem, tas tavs smukais krāpnieks, ja viņš būtu gribējis atgriezties, viņš būtu atgriezies, to tu zini tikpat labi kā es. Un te ir viens godavīrs, tas tevi apprecēs, un paies laiciņš, un tu būsi ar viņu laimīga ...

Irisa neatbildēja. Pulkstenis uz viņas naktsgaldiņa tikšķēja, un pēc brīža varēja dzirdēt,' kā aiz sienas tā lielākais brālis nosit pusstundu. Pa gaiteni šļūcošiem soļiem aizgāja Velga uz virtuvi, un tad viņa atgriezās savā istabā un aizcirta durvis tā, kā to var atļauties pilntiesīga saimniece.

— Nē, — Irisa sacīja. — Nē, es to nevaru, piedod man, Zigi, un, kaut viņš būtu labākais cilvēks pasaulē, es nevaru, un nerunāsim vairs par to — jā?

— Tu tikai stāvi pie ratiem! — Zigis uzsmaidīja Irisai. — Tas pareizi, es ar savu priekšlikumu ievēlos, kā saka, ar visām durvīm, tev tas tagad drusku jāapvalsta pa smadzenēm. Laika ir diezgan, domā, cik gribi, tas vīrs nesteidzas, nav no vējīgajiem, viņš tev nekur nepazudīs, ja vien tu viņam dosi nopietnas cerības. Nu, dabiski, aiz deguna sevi vazāt neļaus neviens, vismazāk jau viņš... Beigās tu pati redzēsi, cik labi un pareizi viss iznācis. Nē, es negaidu, lai tu man saki paldies; kam man tas vajadzīgs? Es tikai gribu, lai tev būtu labi. Un visi tie Arņi un visas tās atmiņas... Tās nu gan tev vajadzēs nolikt kādā tālākā plauktiņā, saproti pati — kuram līgavainim vai vīram var būt patīkami, ja līgava vai sieva, tas taču muļķim saprotami, blenž kādā vecā fotokartītē un kauc? To nedrīkst nepavisam! Kam tev tas vajadzīgs — pēc tik daudz gadiem vēl atcerēties un kaukt? Tas ir smieklīgi!

Varbūt, Irisa domāja, varbūt tas no tiesas ir smieklīgi. Viņš tevi atstāja, bet tu atceries un raudi. Vai, kā Zigis saka, kauc. Vai viņš nesmejas par mani? Viņa pavērās, bet Ziga sejā bija sirsnīgas nopietnības izteiksme.

— Un vai tiešām tu to domā nopietni? — viņa jautāja.

— Absolūti.

— Bet es tā nevaru!

— Visi var, ja vajadzīgs.

Atkal Velga pagāja durvīm garām — laikam ar no domu lēni. Irisa sakoda zobus. U, kā viņai gribētos vienu reizi — promejot — pateikt Velgai visu, ko par viņu domā, un ar pašiem nesaudzīgākajiem vārdiem!

— Un tomēr es esmu tā, kas nevar, — viņa teica, un kāda klusa balstiņa dziļi apziņā pīkstēja: nē, tu vari gan!

— Un viņam ir mašīna, — Zigis to izteica lēni, kā izgaršodams. Tas nu bija ne ar ko nesalīdzināms trumpis. — Jūs brauksiet kā kungi.

Irisa lēni, gurdeni šūpoja galvu.

— Jūs mani kādu reizi pavizināsiet, es zinu, tu neesi skaudīga.

— Es negribu.

— Kā mazs bērns, — Zņ;is laipni aizrādīja. — Labi, beigsim, vēls jau ... Man arī apnicis pa naktīm apkārt dauzīties. Gribu reiz nogruntēties pavisam nopietni. Un tā pļēgurošana jāatmet! Tavējais pie mutes neliek, ja nu retu reizi mazu lāsīti... Tev arī vajadzēs tāpat. Žēl jau, ja tā padomā, ir jauki brīži bijuši. Bet ir bijuši un izbijuši, un pietiek, tagad cita valoda. Un galvenais — liec malā tās bildes un raudāšanu, un visādas atmiņas! Vislabāk — met krāsnī iekšā, lai vēlāk nav kārdinājuma vēlreiz paskatīties! Dzirdi, dod man to bildi šurp, es tūlīt virtuvē un plītī...

— Plīts jau vairs nekuras, — Irisa teica un jutās briesmīgi vāja.

— Špicku pielikt — tā nav māksla. Dod!

— Nē, es nedošu! — Irisa satvēra fotogrāfiju, nabaga strīdus ābolu, kas visu laiku klusi stāvējusi uz naktsgaldiņa malas. Izskatījās savādi, kā divi lieli cilvēki te iedegušies strīdā par tādu spodrpapīra gabaliņu ... — Tu esi pēdējais muļķis, tu gribi man te iegrūst nezin kādu, kad man Arnis bijis ... Tu nezini, cik mēs laimīgi bijām!

— Tā glupā esi tuf — Zigis sacīja, redzams, uz viņas pēdējiem vārdiem nemaz neklausīdamies, bez kādām dusmām. — Labi, lai tā būtu, pati iemetīsi krāsnī. Iemetīsi, jā?

Irisa sāka raudāt. Tad viņai nebija jārunā un nebija jāatbild. Zigis smēķēja un netraucēja, un Irisa drīkstēja raudāt.

— Vai nepietiks? — Zigis jautāja pēc ilga laika un uzlika Irisai uz pleca roku, un tas dīvaini nomierināja. Irisa atcerējās, ka mūžība taču aizritējusi, kopš kāds vīrietis licis roku viņai uz pleca. Ap vidu gan kāroja aplikt, nu, un aplika jau arī, bet... Un viņai sagribējās miera un siltas paspārnes, bija vientuļi.

Arā lija, ārā atkal lija, nē, neviena diena tagad nepagāja bez lietus. Tas bija kā uzmācīgs pielūdzējs, kurš ne velna nebēdā par to, ka ir galīgi apnicis. Pielūdzējs, ak ...

— Zigi, es nevaru! Saproti mani, es nevaru citu mīlēt! Es vēl gaidu viņu atpakaļ!

— Vai tad te kāds runā par mīlestību! — Zigis nopūtās. — Vai tad kāds no tevis mīlestību gaida? Irisa, tie lakstīgalu laiki ir pāri. Saki: kad lai mēs pie tevis atnākam?

— Vai tu kā cilvēks nesaproti, tev taču saka, es Arni gaidu! — Irisa pielēca kājās un skatījās uz Zigi, un viņai bija asarainas un nelaimīgas acis.

— Tu sirmus matus sagaidīsi, — Zigis atteica. Viņš šūpoja galvu un noskumis vērās Irisā.

— Es nevaru. — Irisa jutās pavisam nomocījusies. — Kā lai es svešu cilvēku iemīlu! — Viņa skatījās uz Zigi un bija briesmīgi nelaimīga, viņa saprata, ka visu laiku taču gribējusi mīlēt. Bet Zigis neaptvēra ne viņas bēdas, ne mīlestības ilgas, viņš atkal teica laipni un kādu tiesu līdzjūtīgi, viņš teica, lai Irisa ņemoties prātā. Jaunība pagājusi, un kas tur briesmīgs, visādi laiki reiz pāriet, lai citi nāktu to vietā. Bet jādzīvo dzīvam cilvēkam arvien, un jādzīvo, nu, kā lai to saka, arī kovārņiem, tie pie mums paliek pa ziemu, kad visas saldmēles lakstīgalas aizlaidušās. — Nu jā, — Irisa beidzot teica bez balss. Un viņa domāja par kovārņiem un sirmiem matiem, un beigās viņa tikai skatījās lietus aizlāsojušā logā un nedomāja vairs neko.

ERIKS HĀNBERGS JĒCĪTIS

ar putnu fabriku Viesturam Lapam nebija nekāda priekšstata. Patiesību sakot, viņš par to neinteresējās. Kolhoza elektriķim galva piebāzta ar īssavienojumiem, pārdegušiem enkuriem un kabeļiem. Kāda velna pēc vēl jākroko smadzenes par fabriku! Kaut ko dumjāku Viesturs vispār nevarēja iedomāties. Ja sadzen kopā tūkstošiem putnu, kāpēc kūti vairs nedrīkst saukt par kūti? Fabrikā štancē un virpo. Bet no kā tad lipina kopā vistas? Olas varbūt vēl varētu. Pa vienu cauruli laistu dzeltenumu, pa otru — baltumu. Abus kopā iešļāktu valganā apvalkā, mazliet paturētu karstumā, un čaula gatava.

Tā nu gluži nevarētu apgalvot, ka Viesturs Lapa lieluzņēmumu iedomājās tik vienkāršotu. Taču līdz īstajai jēgai vēl arī nebija ticis. Bet nupat vajadzēja ar acīm izpētīt un ar rokām aptaustīt.

Viesturs, diplomēts elektriķis ar vidējo izglītību, ieprecējās fabrikā. Aritai kuru katru brīdi varēja pienākt dzīvokļa rinda, un elektriķus saņēma ar atplestām rokām. Fabrikā viss uz tiem vien turoties.

Lapam nekas nekaitēja arī kolhozā. Dzīvoja vecāku mājā, pelnīja labi un ar darbiem galā tika. Bet nav vēl neviens laidis tik dziļas saknes, kuras nebūtu izkustinājusi mīlestība.

Kamēr nokārtoja visus dokumentus, Viesturs staigāja tāds kā nokautrējies. Lapa piederēja pie rātno jauniešu

kategorijas un baidījās, ka viņu neieskaita pārbēdzējos, kas pamet dzimto kolhozu. Tomēr neviens nekaunināja. Arita, fabrikā olas šķirodama, bija kļuvusi pirmrind-niece. Saimniecībā viņai nekā piemērota piedāvāt nevarēja. Un beigu beigās kurš gan nesaprata, ka dzīvokļi no gaisa nekrīt?

Fabrikas darbinieku dzīvojamais kvartāls tāds uzbrie-dušāks kolhoza ciemats vien bija. Bet cilvēki centās galantāk ģērbties, it kā pasvītrodami piederību pilsētai.

Te bija un nebija lauki.

Putnu fabrika — lauksaimnieciska rakstura uzņēmums. Bet sadalījums zonās, cehos, asfalta klājumi un žogs visapkārt uzreiz piegrupēja rūpniecībai.

Viesturs par darbu nekā slikta nevarēja teikt. Tomēr viņā vēl sēdēja laucinieks. Kolhozā, ja gribēja, varēja sākt agrāk un beigt vēlāk. Zemnieks sevi pieskaņoja saulei, vējam un lietum. Kad bija jārauj, rāva.

Ja fabrikā atskriesi ātrāk, maisīsies citiem pa kājām. Aizķersies, uz tevi sāks aizdomīgi skatīties. Vārdu sakot, te vajadzēja no svilpes līdz svilpei. Gadījās jau izņē-mumstundas, kad maiņas vīri vieni nejaudāja salāpīt bojājumus. Tādā lieluzņēmumā vienādiņ kaut kas lūza un plīsa.

Viesturs avārijas brīžos atplauka. Ķermeni pārskrai-dīja mundrinoši tirpuļi. Lapa teorētiski saprata, ka jebkura ķibele ir lielāka vai mazāka nelaime. Bet viņš nekādi nespēja sevi ietekmēt. Priecāties jau nu gluži nepriecājās, bet juta iekšēju paātrinājumu. Tāda aizrautība pārņem zemnieku siena laikā, kad pamale satumst un lietus nāk virsū ar joni. Bet pļavā guļ čaukstošs sausums. Tad cēlienā padarāmo var saķert nepilnā stundā. Un, kad, pēdējo klēpi grābjot, sāk pilināt, muskuļos ir tāds spēks, ka vēl varētu saraut otrtik. Tie ir neaprakstāmi mirkļi, no kuriem veidojas lauku cilvēka mūžs.

Fabrikā pietrūka pagūšanas gandarījuma. Vienīgi avārijas izsita no konveijeriskās vienmuļības.

Viesturs pārzināja ventilācijas iekārtas. Betona novietnēs vistas kādu laiku varēja iztikt neēdušas. Bet, ja apstājās gaisa pūtēji, tā jau bija katastrofa, kas varēja pietuvināt nenovēršamo.

Iepazīšanās reizē direktors sacīja:

-— Jūs būsiet dzīvības uzturētājs.

Krāsnī var uzturēt uguni.

Bet dzīvību?

Lapa, noklausījies fabrikas vadītāja vārdus, tūdaļ iedomājās slimnīcu, kur īpašā kamerā cilvēks pieslēgts sistēmai. Vājinieks lēni dziest, bet pievadu mudžeklis vēl uztur dzīvību.

Kad Viesturs izstaigāja fabriku, viņš jutās nomākts. Vistu tūkstoši. Olu miljoni. Milzu mašīnās ieslēgts spalvains kustīgums, kurā vienu atsevišķu dzīvību nebija iespējams uztvert.

Dējējas dzīvoja metāla sprostos. Mehānismi sijāja ēdamo, un tūkstošgalvainais pūķis knābāja, knābāja. Un dēja. Perēkļa jau nekāda nebija. Tā vietā drāšu pinums. Iznāca tikai tāda olas aizripināšana līdz slīdošajai lentai.

Apspriedēs neviens neteica:

«Vakar vistas izdēja.»

Ziņoja:

«Vakar saražojām.»

Viesturs pamazām aprada. Viņš vairs neuztvēra vistas, bet dējējmasu, kas strauji sadilst un pēc laika jānomaina. Kā mehānismi.

Viesturs jau zināja, kurās novietnēs ražo vairāk un kurās mazāk. Un vairs neatļāvās muļķību — pateikt, ka vistas arī dēj.

Lapam drīz vien likās, ka viņš ir piesūcies ar siltsal-kanu smaku. Ventilatoru meistars ēdnīcā sāka vairīties pat no gardākajām vistas gaļas maltītēm.

Kad iznāca satikties ar bijušajiem darbabiedriem, Viesturs jau stāstīja kā īstens fabrikas strādnieks:

— Pagājušomēnes saražojām olas virs plāna. Būšot prēmijas.

Elektriķis kļuva vienaldzīgs pret sprostos ieslodzīto dējējmasu.

Tāds darbs.

Bet cilvēks jau cilvēks vien ir. Kaut ko sabužināt gribas. Vai mazums fabrikas strādnieku, visu dienu noņēmušies ar dzīvām radībām, mājās pārnākuši, krīt suņa apkampienos? Un kas ir saskaitījis, cik daudzi glāsta kaķi?

Saite cilvēks — lopiņš pārtrūkst lielmašinērijā. Laikam jau tāpēc to gribas sasiet atkal no jauna kaut kur citur. Tā un tikai tā var izskaidrot pieķeršanos Jēcītim.

Jēcītis bija parasts gailis, kas fabrikas teritorijā uzvedās kā pilntiesīgs saimnieks. Dziedātājs sagaidīja un pavadīja, knābāja no saujas un lēca uz pleca. Celtnieki Jēcīti ieradināja kāpelēt pa stalažām. Ar īsiem, bet enerģiskiem pārlidojumiem gailis nokļuva uz novietņu jumtiem un automašīnu kravas kastēs.

Ekskursanti, izstaigājušies pa fabriku, sajūsmībā klaigāja, kad ieraudzīja Jēcīti.

Viņu dēvēja par ciltstēvu.

Atbraucējiem jokupēteri sastāstīja, ka gailis bijis prototips, kad mākslinieks veidojis fabrikas emblēmu. Ekskursanti noticēja un nemaz neieskatījās, ka lieluzņēmuma simbolā ir vistas galva.

Viesturam pa teritoriju staigāt iznāca biežāk nekā citiem. Lapa un Jēcītis viens otru uzmanīja. Ja gailis kaut kur aizklīda, ventilatoru meistars pāris reižu uzsauca:

— Draudziņ, draudziņ!

Jēcltis drāzās pretī tik skaļi, cik vien gailis spēj.

Todien Viesturs saņēma kārtējo uzdevumu — ierasties septītajā novietnē.

Lapa uzsvieda plecā instrumentu somu un izmetās no elektriķu kambarīša. Viņam vajadzēja steigties un tāpēc Jēcītis neturējās prātā. Taču gailis sevi atgādināja pats. Ieķērcās tik neparasti un žēlabaini, ka šķita — nupat draudziņu plosa vanags. Tomēr tik ļauni nebija. Bet labi arī ne.

Jēcītis karājās kabeļos, kas no staba uz stabu bija pārmesti līdz būvzonai. Tur cēla jaunas novietnes. Vadi bija pārstiepti paaugstu. Lai pa apakšu varētu iebraukt ne tikai mašīnas, bet arī autoceltņi.

Kurp Jēcītis bija gribējis traukties? Varēja nojaust, ka vispirms gailis ticis uz jumta. Un pēc tam mēģinājis pārlidot līdz kabeļu žūksnim. Bet kāja izsprukusi cauri, pats lidonis sasvēries un nu karājās vienā kājā, sita spārnus un ķērca.

Lai nu ko, bet Jēcīti nelaimē nedrīkstēja pamest. Piekļūt gailim tik vienkārši nevarēja. Ja slietu klāt kabeļiem kāpnes, pagaidu stabi neizturētu. No jumta aizsniegt neiespējami. Ar ķeksi izdabūt? Bet šo domu Viesturs tūdaļ atmeta. Pārāk nehumāni. Vajadzēja iet uz attālo jaunbūvju zonu un meklēt autoceltni, lai pa strēli var piekāpt klāt. Nekas cits neienāca prātā. Un nebija neviena, ar ko aprunāties.

Celtniekiem vajadzēja tikai pateikt, kādās sprukās iekļuvis Jēcītis. Autoceltnis tūliņ drāzās uz nelaimes vietu.

Strēle gan nebija domāta kāpelēšanai, bet Lapa pa spraišļiem ātri vien uzrausās pie jau pārgurušā gaiļa. Augšā ventilatoru meistars ieraudzīja, ka Jēcītis nav tikai iestrēdzis. Kāja arī pušu. Elektriķis saudzīgi izčubi-nāja Jēcīti no kabeļiem. Atbrīvotais dziedātājs piekļāvās glābējam. Pavisam kluss un sarāvies. Tikai sīca un, galvu piešķiebis, padevīgi skatījās acīs.

Lapa skrēja uz sanitāro kautuvi. Ne jau tālab, lai gaili ātrāk piebeigtu. Tur vajadzēja būt veterinārajam ārstam, kas uzšķērda un pētīja nonīkušās vistas. Putni nenobeidzas tāpat vien. Dakterim jāizzina cēlonība un jāpasargā veselie. Lai neuzkrīt slimība.

Durvis bija vaļā. Bet iekšā tukšs. Viesturs bija paguvis aizmirst, ka pašlaik notiek sapulce. Taču Jēcīti ar ļengano kāju nedrīkstēja pamest. Vajadzēja saņemt dūšu, pavērt zāles durvis un iesūtīt zīmīti dakterim.

Veterinārais ārsts nikni noprasīja:

— Kurš nelietis to izdarīja?

— Šoreiz nelaimes gadījums darbā.

Viesturs mēģināja dusmas pakliedēt ar rotaļīgāku teikumu. Tāpēc ka pats daktera klātbūtnē jutās drošāks. Un arī tāpēc, ka Jēcītis ar -to pašu bija glābts.

Veterinārā ārsta kabinetā abi kārtīgi apkopa ievainoto. Beidzot kāja izskatījās tik rūpīgi aptīta kā kurpnieka naža spals. Jēcīti palaida uz grīdas. Gailis saplaka. Laikam uzkrāja spēkus. Brīdi patupējis, rausās augšā.

— Iet!

Dakteris priecājās par savu meistardarbu.

— Pieklibo.

Viesturs novērtēja žēlīgāk.

Jēcītis atkal bija tas pats Jēcītis. Tikai vēl tāds samulsis.

Ārsts salūkoja baltmaizes drupačiņas.

— Vai nu kāds pirms tam pabarojis ar labumiem, vai patiešām vēl nav atžirdzis no šoka.

It kā visu sapratis, Jēcītis uzlasīja pāris pikucīšu.

Viesturs saberzēja rokas.

— Nu ir atkal strīpā!

Dakteris neteica nekā. Tikai skatījās un skatījās. Viņš nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz saitējis gailim vai vistai kāju.

Mājputnus ar pārlūzušām kājām nokauj.

Aivis Ķīpa nestrādāja ne cirkā, ne zooloģiskajā dārzā. Viņš pārzināja veterināros jautājumus fabrikā.

Gailis no Viestura priecīgā uzbrāzmojuma satrūkās un aizkliboja dažus soļus tālāk.

Tikai tagad Lapa ieraudzīja savu instrumentu somu un saguma. It kā viens būtu iebliezis pa galvu.

Ne vārda nebildis, Viesturs šāvās projām. Jēcītis no sava glābēja neatlaidās. Tā viņi abi skrēja pa asfaltu. Viens lieliem soļiem, ar kreiso roku pleca somu pieturēdams. Otrs teciņus, ik uz soļa sasvērdamies pa labi.

Elektriķis atrāva septītās novietnes durvis.

— Lazdeniec!

Novietnes saimniece neatsaucās.

Viesturs nopukojās, ko tik ilgi var sapulcē spriest, un gāja dziļāk.

Viņš ieraudzīja to, ko vēl nekad nebija redzējis.

Ļenganos kaklos karājās tūkstošiem nevarīgu galvu.

Degunā sitās siltsalkanā smaka. Daudz spēcīgāka nekā citās reizēs. Viesturs noreiba. Bet noturējās.

Viņš nezināja, cik maksā viena vista. Nekad nebija ienācis prātā paprasīt. Un nebija arī vajadzības. Neviens taču neies dējēj masu saskaldīt sīkdaļās.

Ja būs jāmaksā, tad vēl ilgi viņiem ar Aritu būs jādzīvo nemēbelētā dzīvoklī. Bet varbūt neuzrēķinās? Nelaime taču var notikt. Cik katru dienu neaizved uz sanitāro kautuvi! Un cik cāļu nenosala ziemā, kad pēkšņi ne no šā, ne no tā atslēdza strāvu!

Jēcītis savilka spārnus un apsteberēja Viesturam apkārt. Pieglaudās, piešķieba galvu, paskatījās acīs ur pirmo reizi pēc nelaimes iedziedājās.

JĀNIS MAULIŅŠ PURVA MALAS MĪLESTĪBA

Paulis čāpoja uz mājām lēnīgi, kā smagu nastu ^ * nesdams, lai gan pār plecu viņam rēgojās tikai vieglkāta sera dakšas, ar kurām viņš visu dienu bija krāvis sapresēto salmu ķīpas traktoru piekabēs. Darbs nebija viegls, tas tiesa, salmi pa-mitri un sējējs noregulēts uz lieliem klēpjiem, tāpēc Vienu brīdi vai elpu ņēma ciet. Sekumu kāts čīkstēja un ķērkstēja, līdz šos lielos lopbarības ķieģeļus dabūja vēsuma augšā. Lopiņi nevarēja iztikt ar moderniem barīk-iem vien — skūbsienu, skābbarību un runkuļiem, va-J adzēja ari to pašu veco bada barību — salmus.

Kad ceļš nogriezās uz Purmaļiem, Pauļa solis kļuva vēl māks un acis sāka meklēt gan vienu, gan otru pusi, it kā 'M'dīdamas ko neparastu. Diemžēl šajā nostūri reti lad parādījās kāds jaunums. Pa kreisi slējās kalna noir/»', otrā pusē palika dūmaina tērce. Tekā veda gar lavas malu cauri krūmainam meža stūrim, kas iesnie-ļzās dūksnā purviņā, strauji pārvērzdamies par mazu Iri odīšu skupsnu. Kas nebija redzējis šo pauguraino ap-ļidu, varen brīnījās, kā divus soļus no cietas tīruma vai ļelmeža malas varēja pēkšņi augt tipisks dziļpurva bēr-Jnš vai prieduliņš ar nīkulīgu, sūnām klātu stumbriņu pelēcīgu zaļumu matos. Meža ceļš te bija pārvērties Ir savdabīgu stidziņu, ko pāris reižu gadā iztraucēja mktors, neļaudams krūmiem galīgi nomākt ceļu. Te smaržoja pēc sēnēm. Paulis pamanīja pelēko, apsūnojušo laukakmeni, kas agrāk bija traucējis zirga braucējiem, bet traktoriem vairs nekaitēja, jo traktoru riteņi bija platāki. Paulis apsēdās uz akmens pelēkās muguras. «Atpūtīšos. Tad jau redzēs, ko tālāk...» viņš nodomāja.

Viņam priekšā gulēja tas pats nabaga purvs. Aiz tā kalna ielokā atradās viņu mājas. Pauļa tēvs kādreiz bija mēģinājis purvu nosusināt, bet viņam nevedās. Kaimiņi, kam purvs nedarīja ne ļauna, ne laba, neesot ļāvuši rakt grāvi cauri savai daļai. Protams, valsts likums bija me-liorētāju pusē, un, ja tēvs nebūtu baidījies no naida un strīdiem, grāvis būtu izrakts. Diemžēl Pauļa vecais mīlēja mieru vairāk nekā taisnību un naudu, tāpēc tikai atmeta ar roku un noteica: «Eh, labi vien ir] Būs mazāk darba.»

Māte par šo viņa teicienu vai desmitiem gadu žēlojās un sūrojās, vienmēr piebilzdama: «Tāds nu viņš ir. Galvenais, lai mazāk darba.»

Paulim gribējās tēvu aizstāvēt. Vecais nepavisam nebija slinks strādātājs. Ar runāšanu gan viņam nevedās. Tāpēc radās tādi pārpratumi.

Klusībā Paulis priecājās, ka purvs nav nosusināts. Ja būtu izrakts grāvis un pļava saoderēta ar drenām, varbūt nebūtu vairs vecā, līkā bērziņa, kura zaru pinumā viņš bērna gados ik vasaru bija ierīkojis savu putna mitekli. Arī tagad bērzs stāvēja, kā stāvējis, jo pusotra hektāra purviņu kolhoza vērienīgā zemes ierīcība neskāra. «Diez vai mūsu Uģis, kad paaugsies, arī pīs bērza zaros perēkli,» viņš prātoja un pēkšņi atcerējās spiedīgo slogu, kas visu dienu bija gūlies uz sirds smagāk par mitrajām salmu ķīpām. Sieva viņu gaidīja pārnesam kādu ziņu... Jā, tā bija sarežģīta būšana. Lolitai nepatika dzīve kolhozā. Jo sevišķi dzīve pie šī te Rūsas purva, kurā auga pelēcīgs grīslis, mazi, kroplīgi un reti bērziņi un priedītes. «Tuksnešaini ka tundra,» viņa mēdza teikt rudens lēnīgo lietavu dienās. «Traks var palikt.»

Paulis negribēja, lai sieva kļūst traka, tāpēc sāka nopietni domāt, kā līdzēt. Pēc nedēļas nosprieda: «Nopirkšu televizoru, tad jau redzēs.» Toruden televizors tiešām izjauca Lolitas nodomu. Viņa traka nekļuva un kādu laiku_ vairs par to arī nerunāja. Tad piedzima Uģis, un nākamajā rudenī atlika maz laika vērot «pelēko tundras tuksnesi». Diemžēl pēc gada viņa atkal atsāka veco meldiņu par «purva kakta elli» ar jaunu sparu, turklāt piebilzdama, ka «te nav neviena cilvēka, ar ko parunāt». Televizors un radio acīmredzot nelīdzēja. Paulis sāka interesēties par telefonu. Diemžēl tas nebija vienkārši nopērkams par naudu. Uz tālo meža katlu kolhozs aizliedza celt telefona līniju. Stabi izķēzīšot laukus. Bija arī vēl citi nopietni atteikuma iemesli, piemēram, telefona līniju celšanas plānveidiba. Pagarās līnijas cena arīdzan solījās būt krietni augsta. Stieples, balsti un to ierīkošana sasniedza gandrīz vai motocik-leta vērtību. Vārdu sakot, Paulis saprata, ka šito vezumu viņš nepavilks. Bet Lolita turpināja gausties par purvmalas dzīves pelēcīgumu un drūmumu. Rudens dubļi padarīja viņu pavisam sērīgu. Nesaprazdams, ko citu iesākt, Paulis sievu mierināja ar vārdiem: «Uzkritīs sniegs, tad jau redzēs, ko darīt.» Bet Lolita vairs nebija apmānāma. «Man līdz kaklam tavs stulbais teiciens: tad jau redzēs!» viņa šķendējās. «Ko tad tu ziemā redzēsi? Neko.» Un viņa sāka raudāt.. Nomierināja mazais Uģis, kam bērna naivumā savukārt patika tēva teiciens: tad jau redzēs. «Tad jau ledzēs! Tad jau ledzēs!» viņš priecīgi klaigāja un smējās. Mātei no tā k]uva it kā mazliet vieglāk. Viņai šķita, ka Uģa mutē šie vārdi skan gluži prātīgi.

Ar katru dienu Lolita tomēr kļuva nervozāka. Pirmajā gadā viņa priecīgi nesa ūdeni no purva malas avotiņa. Tagad sētsvidū stāvēja sūknis. Vajadzēja tikai pacilāt tā rokturi, un dzidrums skanēdams lija spainī. Bet viņa šo vieglumu vairs it kā neredzēja, aizvien no jauna novirzīja runas uz mocībām un grūtībām, kas cilvēkam jāpārcieš šajā nomaļajā kaktā, atkal un atkal atgādināja, ka šeit dzīvs cilvēks ilgi nevar izturēt. Paulis klusēdams klausījās, cenzdamies neizteikt savu ierasto: tad jau redzēs. Viņš Lolitu klausīja un žēloja. Protams, Lolita nebija nekāda paraugsieviete — bet vai tad šajā dzīvē vispār kāda sieviete bez sava niķa? Daiļās pelnrušķītes dzīvoja tikai pasakās. Tāpēc Paulis skuma par Lolitas bēdām ne mazāk kā viņa pati. Sievas vārdi par neiztu-rēšanu baidīja vīru. Viņiem bija tikai viens puika. Kā no sievas gaidīt vēl kādu, ja viņa šaubās un raud ij par savu pliko dzīvību? Bet Paulim gribējās gan vēl puiku, gan meiteni. Tāpēc viņš bija ar mieru uz visu, lai tikai Lolita neciestu, lai būtu stipra un apmierināta.

Kad kādu dienu toruden — tas notika pagājušajā gadā — Lolita pirmo reizi pateica, kāda, pēc viņas domām, ir izeja no šī grūtā stāvokļa, sirds dziļumos Paulis viņai tūlīt piekrita, lai gan pa īstam vēl nesaprata, ko tas nozīmē. Lolita pieprasīja, lai viņi atstāj «šo idiotisko zemes pleķi un būdu» un pārceļas uz pilsētu. Viņa bija avīzē izlasījusi, ka pie Rīgas ceļot jaunu spēkstaciju un tur atbraucējiem dodot gan labi samaksātu darbu, gan dzīvokļus ar visām ērtībām. Paulim ausīs iekrita vārdi par ērtībām. Kādu dienu viņš pārveda mājās skārda boileru un čuguna čūsku. Čūsku vajadzēja iemūrēt plītī, bet cinkoto bāciņu uzstādīt uz steķa. Drīz siltā ūdens ietaise bija gatava. Lolita, to ieraudzījusi, bažīgi noprasīja: «Ko?... Ko tas nozīmē? Tu taisies te uz mūžīgu palikšanu?» Paulim atbilde jau pa ceļam izdomāta. «Kāpēc uz mūžīgu,» viņš brīnījās. «Jāskatās, kā māju dārgāk pārdot. Ja to pirks kāds pilsētas kundziņš, tad par siltā ūdens uzrikti piesviedīs man simtus piecus, ka nemetas. Par to mēs jaunajam pilsētas dzīvoklim nopirksim ārzemju mēbeles tāpat kā Rūcu Iveta. Vai ne?» Lolitai nebija ko iebilst. Klusībā viņa acīmredzot par lepnām mēbelēm bija jau domājusi. Bet tas, ka nomaļo purvmalas būdeli varētu pirkt «kāds pilsētas kundziņš», turklāt par bargu naudu, — tas gan viņai nebija ienācis prātā.

Kopš pagājušā gada rudens Paulis nepārtraukti kārtoja dažādas lietas, kas attiecās uz mājas pārdošanu un pārcelšanos uz pilsētu. Ziemā viņš divas reizes aizbrauca uz Rīgu apklausīties par darbu un dzīvokli. Darba tur bija bez sava gala, tikai vajadzēja apgūt specialitāti. Te, kolhozā, Paulis prata gan šo, gan to. Kad vajadzēja, strādāja būvbrigādē par galdnieku vai mūrnieku. Kādu laiku palīdzēja elektriķiem, kad tie pirms gadiem pieciem vilka elektrību uz pēdējām mazajām teļu novietnēm. Tajā reizē viņam šo spožās gaismas drāti izdevās atstiept arī līdz purva malai, lai gan priekšsēdētājs un elektriķu priekšnieks par to ņurdēja. Jāsaka: elektriķu priekšnieks klusībā piekrita, jo viņam galvenais bija celtniecības plāna izpilde. Paulis līniju uz savām mājām uzslēja pats ar saviem spēkiem, tas ir, kopā ar draugiem, bet darbu un tā iznākumu atļāva pierakstīt elektriķu vīriem. Tas šiem zibeņzeļļiem dzīvot netraucēja.

Jā, Paulis prata daudz dažādu darbu, bet viņam nebija nekādu dokumentu, kas to apliecinātu. Spēkstacijas celtniekiem vajadzēja šoferu, ekskavatoristu, betonētāju. Paulis nebija ne viens, ne otrs, ne trešais. «Tu varētu iemācīties,» Lolita ieminējās. «Nūja,» Paulis piekrita. «Jāpaskatās. Tad jau redzēs.» Bet viņš neko daudz tomēr neskatījās. Par šoferi vai ekskavatoristu viņš negribēja, jo nepatikā eļļas smaka. Viņš spēja panest daudzas smakas, bet eļļu ne. Kūts smārds šķita pat mīļš, bet eļļa... Reiz viņš par to ierunājās ārstam. Tas paskaidroja, ka Paulim esot alerģija. Tā gan nebija, kā varēja saprast, nekāda īsta slimība, bet tāda kā niķība vai kaprīze, tomēr nopietna lieta. Lolitai viņš par savu kaiti neko neteica. Ko par sievieti var zināt! Varbūt tāpēc negribēs viņu vairs pazīt. Tagad, kad Lolitai tik ļoti nepatika viņa dzimtā purva mala, Paulis kļuva vēl uzmanīgāks. Cik tur vajag, lai viņa sāktu viebties par Pauli pašu? Protams, Paulis visus šos smalkumus ar prātu neizsvēra, bet kaut kā gluži labi iekšēji juta. Un viņam likās, ka arī sieva visu to labi saprot un mana. Vārdu sakot, pārcelšanos uz pilsētu Paulis kārtoja ļoti nopietni, bet lēni gan.

Kad viņš par kolhoza atstāšanu ierunājās priekšsēdētājam, tas uz viņu pārmetoši noskatījās, bet nekādus šķēršļus ceļā nelika. Arī mājas pārdošanu apsolījās netraucēt, jo tālā meža stūrī miteklis saimniecībai nebija vajadzīgs.

Otrreiz aizbraucis uz Rīgu, Paulis uzzināja, ka varētu strādāt par betonētāju, tikai sākumā alga nebūtu liela. Arī dzīvokli solīja tikai pēc diviem gadiem. Līdz tam būšot jāiztiek ar kopmītni. Kadru priekšnieks gan runāja jūsmīgā balsī, bet tas kopainā neko negrozīja. Pēc Pauļa domām, tur nebija nekā jauka. Apkārt izdangāta, izrakņāta zeme, neauglīgs un izpostīts klajums, no kura, gluži tāpat kā no eļļas, gandrīz vai piemetās tā niķīgā slimība, ko ārsts sauca par alerģiju. Pēc vairāku stundu ilgas pastaigas pa nākamo darbavietu viņam uznāca viegls nelabums. Protams, Lolitai par to viņš neko neteica, bet sirds kļuva smaga jo smaga.

«Nu kā?» Lolita taujāja. «Vai varēsim braukt?» — «Tur ir plika zeme,» Paulis atbildēja. «Kad aizbrauksi, tad jau redzēsi.» — «Tu nevari pastāstīt?» sieva pārmeta. «Kāpēc ne?» Paulis brīnījās. «Būs jādzīvo kopmītnē.» — «Kā tā?» Lolita arī brīnījās. «Rūci esot dabūjuši uzreiz.» — «Laikam jau var dabūt,» Paulis piekrita, «bet tad jāplēšas ar cilvēkiem. Es to neprotu.» — «Vienreiz vari pamēģināt,» sieva ieteica. «Var jau,» Paulis piekrita. «Bet ja nu iepatīk un sāku plēsties ar tevi arī?»

Lolitai toreiz radās iespaids, ka uz Rīgu viņa tiktu, ja vien būtu izdarīgāks vīrs. Paulis palika Paulis. Pārlieku godīgs un lēnīgs. Galva arī pašvaka: nevar iemācīties ne par šoferi, ne traktoristu. Bet šobrīd apmainīt Pauli pret citu vīru viņai nebija ne iespējas, ne arī īstas vēlēšanās. Ja tiktu lielā pilsētā, kur daudz lepnu cilvēku, tad jau redzētu ...

Tā pagāja ziema un pavasaris, pienāca atkal jauns dubļu rudens. Paulis zem boilera uztaisīja krānu ar dušu. Grūtā darbā nosvīdis, viņš tur divreiz nedēļā mazgājās un tādās reizēs jutās varen apmierināts ar dzīvi. Bet Lolita sūdzējās: «Ap pakšiem gaudo badains vējš. Es to nevaru izturēt.» Paulis brīnījās par sievas iedomu. Vējš viņam nemaz nelikās badains, drīzāk līdzīgs draudzīgam dziedātājam. Kopš circeņi iznīcināti, vēja svilpe bija vienīgais nomierinošais troksnis — diemžēl arī ne katru vakaru.

Lai gan par dzīvi pilsētā vēl nebija skaidrības, Lolita tomēr nolēma izsludināt mājas pārdošanu. Viņa uzrakstīja sludinājuma tekstu līdzīgu tam, kādu bija reiz lasījusi avīzē, un šorīt iedeva Paulim, lai viņš palūdz šoferim, kas brauc uz pilsētu, ienest to avīzes redakcijā. Pa ceļam uz kantori Paulis izvilka burtnīcas lapiņu no kabatas un lasīja: «Lauku māja kalna nogāzē. Aiz kalna ezers. Ir elektrība, ūdensvads, silta duša...» Izlasījis reizes trīs, apsēdās ceļmalas zālē un kodīja lūpas. Likās, ka par mājām uzrakstīts pārāk maz, šausmīgi maz. No lielākās istabas loga taču bija redzama visa aur;trumu pamale, tajā atmirdzēja virs egļu siliem uzlecošā saule, ko savā bērnībā katru rītu skatījās kāds mazs puisēns un uz visu mūžu iemīlēja. Nebija pieminēts, ka mājai blakus ir skaists purvs, kura stūrī aug sīkas priedītes un bērziņi, bet tālāk divi krūk]u krūmi, kas siena laikā pēc purva nopļaušanas izskatās skaistāki par stādījumiem pilsētas parkā. Bet vasaras vakaros, kad saule laižas aiz kalna muguras, no purva zāles ceļas skumji sīcoši odu bari un gluži kā skaista, pelēka migliņa priecīgi šūpojas augšup un lejup. Šie odi nekož. Godavārds, tie nekož cilvēkam. Tos ķer veiklās bezdelīgas, aši izšaudamās augšup no pakrēslas pelēkuma novakara saules staros. Tur tās it kā uzliesmo, kļūdamas sārti zilas kā uguns-putni. Vārdu sakot, Paulis šorīt nebija atdevis šoferim sludinājumu — tāpēc tik smaga sirds, tāpēc tik grūti atgriezties mājās, kur viņu gaida Lolita.

Viņš paurbināja ar pirkstu sūnu akmens sānā. Pirksta gals kļuva pelēkzilgans. Tad ar sekumiem pabakstīja nīkulīgu krūmiņu, kas auga otrā ceļa malā. Bija atkal pienācis brīdis, kad viņa domas nesaskanēja ar sievas domām. Ko darīt? No sēdēšanas un prātošanas nekas skaidrāks nekļuva. «Iešu vien mājās, tad jau redzēs,» viņš nosprieda un cēlās kājās. Tagad viņš sekumus vairs nenesa pār plecu, bet vilka sev līdzi, kā to bija darījis bērnībā. Divas dakšu staras slīdēja kā divas neparastas ragavu slieces.

Darbarīku viņš pieslēja šķūnī pie stenderes un pārlaida acis malkas grēdām. Viņš arvien sagādāja malku diviem gadiem uz priekšu. Tad tā pa īstam izkalta un dega rūkdama. Kad logi aizsala un pie ārdurvju malas no izplūstošā tvaika saledoja lāstekas, patīkami iemest krāsnī vai plītī klēpīti sausu, smaržīgu šķilu un vērot, kā tās apņem uguns. Arī šitādā pamitrā rudens pusē jauki reizēm uzkurināt krāsni un pagozēties sausumā.

Ejot uz istabu, Paulis palūkojās uz jāņogu krūmiem un ābelēm. «Tos līdzi paņemt nevarēs,» viņš nodomāja. Tad apstājās un palūkojās uz purvu, Plieņu kalnu un Kovārņu pakalni. «Tie arī paliks šeit,» viņš nosprieda. Jā! Nu viņš saprata, kas bija pats galvenais šķērslis viņu aizceļošanai. Neko tak nevarēja paņemt līdzi. Tikai dažas grabažas.

Viņš apsēdās virtuvē pie galda. Zem šī galda viņš, mazs būdams, lodāja. Tad pēkšņi vienā dienā bija izaudzis tik liels, ka varēja saredzēt galda virsu. O! Tā bija svētku diena! Reizes divdesmit vai trīsdesmit viņš todien slējās un skatījās. Uz plīts malas parasti stāvēja putras bļoda. Arī tagad tā atradās turpat. Lolita bija iegājusi istabā. «Arī visu šito te nevarēs paņemt līdzi,» viņš vēlreiz nodomāja. «Un kolhozam te kaut kur tuvumā tik un tā būs jāceļ māja fermas strādniekiem.»

Lolita ienāca un apstājās pie durvīm. Skatījās Paulim acīs. Un Paulis lūkojās uz sievu. Uģis istabā savā nodabā spēlējās. Mazais bija aplam vientuļš un bikls. Lolita dažkārt mēdza žēloties, ka arī Uģa dēļ vajagot mainīt dzīvesvietu, jo mazais šitā, no citiem bērniem šķirts, izaugšot par meža zvēru. Patiešām — mazajam sabiedrības nepietika. Paulis pats piedzīvoja kaunu, kad ap svētku eglīti kolhoza klubā citi bērni gāja rotaļās, tikai Uģis kā mežēns rāvās malā un ķērās mātei pie brunčiem. Tagad Pauļa priekšā stāvēja Lolita viena pati. Bērns viņus netraucēja. Tas bija labi.

— Nu? — Lolita jautāja. — Aizsūtīji?

Paulis iebāza roku iekškabatā, pačamdīja un izvilka burtnīcas lapu.

— Neatdevu, — viņš teica un sniedza papīru sievai.

Lolita vēroja viņu lielām, domīgām acīm. Viņas sejā nepārmainījās ne vaibsts. Paulis pazagšus palūkojās uz sievu un nodomāja: «Vai tik visa vaina nav tā, ka viņa man mazdrusciņ par skaistu? Būtu bijusi nesmukāka, būtu mierīgāka. Sievieša prieku daža neglītā pieprotot vēl labāk. Tā jau laikam dzīvē iekārtots, ka visi cilvēki puslīdz vienādi, tikai vienam vērtība ārpusē, citam iekšpusē.»

— Kāpēc? — Lolita jautāja.

Paulis nesaprata, ko īsti atbildēt, lai gan par to bija domājis visu dienu. Vai teikt, lai uz pilsētu brauc pati? Izklausīsies kašķīgi un bērnišķīgi. Ja tūlīt paziņos, ka viņš vispār negrib atstāt šo meža stūri, būs tā kā par asu.

— Ehē-ē, — Paulis teica. — Purva malas tā kā žēl.

Lolita neatbildēja ne vārda.

— Saproti, — Paulis ierunājās kā taisnodamies. — Nevar visu paņemt līdzi. Saproti, viss galvenais paliks te...

Lolita ieklausījās. Jautāja:

— Ko nevarēs paņemt?

— Neko. Paskaties: šito pašu plīti. Vai tu paņemsi? Neko nevar paņemt līdzi. Saproti, visu mūžu tad tā arī nostaigāsi kā nabags, kam nekā nav pie... dvēseles.

— Plīts nebūs vajadzīga...

Paulis pēkšņi iekaisa.

— Ja jau tā, tad nekas nav vajadzīgs. Ko tad vēl bēdāties ...

Vairāk viņš nerunāja. Sirds bija pilna līdz malām. «Nevajadzēja tik agri nākt mājās,» viņš domāja. «Vajadzēja pasēdēt uz akmens līdz krēslai. Varbūt kaut ko izdomātu.» Modās tumšs ļaunums pret sievu. Uz pleciem uzgūlās smagums. Viņš nemanīja, ka ienāca un atkal izgāja mazais Uģis, neredzēja, kā rietumu pamalē spoži iedegas un nodziest zeltītās mākoņu muguras. Viņš cīnījās pats ar sevi. Domu nebija, tikai savādas saldi rūgtas posta noskaņas, kas solīja ļaunu.

Viņu iztraucēja sievas balss.

— Rūcu Iveta gribot pirkt mūsu māju, — viņa teica, noslēpumaini smaidīdama. — Bērniem vajagot svaiga gaisa un darba.

— Kāpēc ta taisni viņi?... — Paulim paspruka.

Lolita pagriezās pret plīti. Paņēma putras bļodu. Kad

viņa nesa bļodu uz galda, Paulis ievēroja, ka viņas rokas vairs nav tik tievas kā agrāk. Kādreiz viņš bija kaunējies par sievas trauslumu, tāpat kā pie eglītes kaunējās par Uģa biklumu. Tagad viņam sirdī kaut kas tā kā pagriezās uz labo pusi. Lolita jau pa bufeti grabināja šķīvjus un karotes. Nesa un lika uz galda.

— Labi, ka nenodevi sludinājumu, — viņa pēkšņi teica. — Ja nu Ivetai taisnība... Pagaidīsim vēl līdz šai ziemai, tad jau redzēs... Pie ezera celšot arī putnu fermu.

— Pie ezera?

Paulis mēģināja ieskatīties sievai acīs. Tagad acis slēpa viņa. Paulis sakrustoja rokas sev priekšā uz galda un, pieri saraucis, raudzījās vienā punktā. Viņam likās, ka nupat pārdzīvojis pašu lielāko un bargāko ziemu savā mūžā.

Atnāca Uģis un ielīda viņam klēpī. Tēvs viņu nepamanīja. Domāja par to, ka jau rīt jāpiesakās pēc gāzes balona un gāzes plīts, ka vajadzētu priekšnama stūrī iekārtot arī vannas istabu un veļas mazgājamo un painteresēties, vai nevar kaut kur dabūt nelielu centrālapkures krāsniņu. Tas nebija, protams, tik vienkārši. Bet, ja jau cels māju pīļu fermai, tad...

— Ko tu domā? — Lolita jautāja. — Ēd!

Paulis pakasīja pakausi, pasmaidīja un domīgi attrauca:

— Tad jau redzēs.

Mazais, to dzirdēdams, priecīgi iesmējās. Labās pasakās šādi vārdi vienmēr solīja kaut ko skaistu un aizraujošu.

MĀRA SVĪRE BRŪTGĀNS

Kopš izgājšgada Pēteriem esmu pensionēts mēslu šķūrētājs. Mēs laukos gan to sakām savādāk, bet, es zinu, ir cilvēki — it sevišķi pilsētā —, kam nepatīk, ka lietas sauc īstā vārdā, un tāpēc lai paliek, kā teikts.

Saņemu astoņdesmit divus rubļus mēnesi, kūtī ir govs, pērnais bullis, pavasara telīti kolhozam pārdosim. Vecajai tāpat sava pensija, par patiesību jāsaka, maķen-tiņ lielāka nekā mana, bet tas nav no svara. Iztikšana ir, un vēl pāri paliek, ko bērniem pilsētā pie algas pie-špricēt, un roku, kur pielikt, arī būtu, mājas darbi jau mūžam nav padarāmi, bet es arvien vēl strādāju fermā. Jo man, redz, ir tāda nelaime — vecā tikpat kā uz mutes kritusi. Par patiesību jāsaka, akurāt mēma nav, tikai nerunā. Citas sievas, kad sanāk kopā — fermā pat —, kā dod vaļā, i govis pieraujas, vairs nebauro. Kaimiņienei Brūtgānietei vai tapa jābāž priekšā, lai visa duka pa muti neiziet, bet manējā tikai to neatliekamāko pasaka, un atkal mute tikpat kā aizšūta. I netaisa vaļā, kad prasu ko, pamet ar galvu — jā, papurina — nē. Nesaprotu, kā savā laikā viņu apprecēju, vai nu, pats runādams, nepamanīju, ka šī ne vārda, vai arī patika, kad tevī kāds cītīgi klausās un nemaz negrib pārtraukt ar savu sakāmo, — nudien, vairs nav prātā. Bet varbūt i runāja vairāk, tagad uz vecumu mūža sakāmais jau izteikts. Ko tu, cilvēks, padarīsi? Ņemu rokā grāmatu, sāku, tā teikt, zināšanu avotā mērcēties, tikai, par patiesību jāsaka, man nopietnie gabali pie sirds neiet, pats savā mūžā romānu romānus pieredzējis. Tāpēc esmu vairāk uz jokiem. Bet cik to atronu? Diez vai pasaulē patiesi tik maz joku vai arī citi tos neatzīst? Žurnālos labi ja viena lapas pusīte atvēlēta, avīzēs i ne tik. Kad esmu pilsētā, vienādiņ ieeju grāmatu veikalā, prasu. Nav, saka. Divas mazītiņas graķenītes šogad saņēmuši, kur bijis ko pasmieties, bet izķertas žiglāk nekā ārzemju kurpes blakusbodē.

Tā es arvien vēl fermā šķūrēju mēslus, lai būtu cilvēkos. Krampis iekšā ir, man nav par grūtu, kā tai uz-pariktei bij, ko, fermu ceļot, uzstādīja. Izdomāts labi: šī iznesīšot mēslus laukā un izsviedīšot čupā, tā teikt, bez cilvēka rokas pielikšanas. Tikai vai nu uzparikte bija par smalku, vai arī lopiņi par dumjiem, jo nenolika vis savu metamo akurāt uz lentes, bet kur pagadās; un tā jaunā ietaise nokustēja bez trīs nedēļām divi mēnešus un apstājās.

Tolaik mana sieva par slaucēju strādāja.

— Nāc pašķūrē, — viņa teica.

Sapratu: kamēr to uzparikti salabos. Tā līdz šim laikam, deviņpadsmitais gads iet uz galu. Esmu pieredzējis savas sievas ziedu laikus, kad par viņu avīzēs rakstīja un pat medaļu iedeva, bet otras grupas kopēja šņākdama garām gāja. Pēdējos piecos gados, kopš sieva pensijā, esmu pārdzīvojis sešas slaucējas un tos divus dzērājus, kas izgājšvasar pusotras nedēļas pa kūti ākstījās, līdz atradās kārtīgas lopu kopējas. Janīna ar abiem skuķiem atbēga šurp no vīra — dzērāja; bet Vēsma, man domāt, te cer ātrāk vīru dabūt, nekā lauku brigādē strādādama. Jo sabiedrības, kā saka, mums netrūkst, apgrozās daudzi. Ganu, veco Jākupu, saprotams, nav ko skaitīt. Bet ar traktoru barību ved jaunais Pūnis, puika kā piga: mazs, bet ar nagu. Dažreiz viņa vietā kāds cits. Piena cisternu atbrauc Edvards, aptin garās rokas Vēsmai ap viduci, šī spiedz vien. Par patiesību jāsaka, no kolhoza priekšniecības arī kāds šad tad parādās. īpaši galvenais zootehniķis — tāds smuks un nav vēl pie vietas. Un tad sievieši. Fermas pārzine atjāj ar parkšķi, pasēž pie papīriem, paklaigā pie telefona, kūtij cauri izskrien, pie kādas govs pieiet, ar slaucējām izrunājas — vārdu sakot, dara savu darāmo. Veterinār-feldšere iet pie lopiņiem labinādamās, kā kad bail būtu klāt ķerties. Kā nebaidīsies, kad pati tikko no skolas sola un govs jau pietuvena mazam bērnam, nekā par savām vainām nemāk pateikt, skatās tik lielām, zilām acīm, viss ar minēšanu jāuzmin. Bet, no otras puses skatoties, lops ar to ir pievelkošs. Pie mums nav kā, par piemēru, mehāniskajās darbnīcās, kur darīšana ar nedzīvām mašīnām; mūsu darbs ir atbildīgs, ar dzīvām radībām, un nekad nevar zināt, kādu joku kurudien viena vai cita izspēlēs. Kā, par piemēru, Brūklene.

Torīt biju agrāk aizgājis uz fermu. Sievieši vēl slauc, un tikmēr es ar savu ķerru pa kājām nemaisos. Kad govis izlaiž ganībās — jā, tad es sāku, Savu laiku gaidīdams, slaistos pa kūti, palīdzu kannas pacilāt un tā skatos: Vēsma, Abavu izslaukusi, nes aparātu Brūklenei garām un liek klāt Plūmei.

Tad es pieeju un saku:

— Ko Brūkleni neslauc?

Vēsma paveras manī kā nepilnīgā un netur par vajadzīgu atbildēt.

— Skaties, kā tesmenis piedzīts! Savi astoņi litri pie izslaukuma klāt. Vai nevajag? — es prasu.

— Šoreiz tev tā muldēšana, Pēter, nevedas. Nemaz smiekli nenāk.

— Izslauc, varbūt sanāks!

— Kad atnesīsies, tad slaukšu.

— Bet ja nu teļš staigā pa baltu pasauli?

Vēsma uzspļauj uz Garā Sīmaņa, pieliek pie deniņiem un nočuššina.

Pagrūžu viņai pigu zem deguna, es jau parādā nepalikšu, pasmejos un eju savas ķerras riteni ieeļļot. Par patiesību jāsaka, maķentiņ esmu apvainojies. Redzēs, redzēs, cik tālu ar savu pārgudrību tiks.

Plūmi izslaukusi, viņa pieiet pie Brūklenes, pakasa starp ragiem, pārlaiž roku tukšumiem pie krustiem. Tad noliecas pie tesmeņa, parietina, lūko slaukt.

Tuvumā gadās Janīna.

— Tesmenis ciets kā kulaks, — Vēsma viņu uzrunā.

Janīna aptausta.

— Vai iet pāri laikam?

— Nē, aprēķināts ir piecpadsmitajā, bet izskatās, ka būs no pirmās reizes apgājušies.

— Hm... Pēc tesmeņa — domāt, koč uz vietas atnesīsies, pēc vēdera — tāds pamazs.

— Pati arī nav lielā. Un tikai otru pienu.

Šīs vēl kādu brīdi čubinās un bubinās, es ne klausos, ne boķēju, man pašam savs darbs. Tik vēlāk redzu: Vēsma tup zem Brūklenes un čurkstina slaucenē.

Brūkleni laukā nelaiž, tā bazūnē pa kūti visu dienu. Vēlāk atbrauc fermas pārzine ar feldšerieni, laikam slaucējas piezvanījušas un izsaukušas. Un ko domājies ■— jā! Govs vakar atslaukusies. Vēsma tik «ak!» un «vai!», nekādi nevar saprast, kā neko nav manījusi. Par patiesību jāsaka, manu veceni gan govs šitā nebūtu varējusi iznest cauri. Bet par Vēsmu nav brīnums, pati jauna, govs arī, tad visādi var izgadīties.

Nu šīs prasīs cita citai, kur teļš. Pa tam lāgam vecais Jākups sadzen mājā, kacinās šo. Sākumā viņš dievojas,

ka ganos gan Brūklene neesot atnesusies, bet, kad sievišķi vairāk uzstāj, tad apdusmojas: ikvienam no turpat septiņdesmit lopiem viņš klāt izstāvēt nevarot. Lai kā, Brūklene atnesusies, tātad teļam jābūt. Par patiesību jāsaka, govs nekur apkārt nevazājas, nav jau kā, par piemēru, mūsu grāmatvedes Mežkuces meita, kas pilsētā esot bērnu sadabūjusi un turpat valstij atstājusi. Vai patiesīgi tā bijis, vai ne, kas lai zina, kolhozā ļaudis runāja. Bet par Brūkleni skaidrs: ja teļš nav atskrējis kūtī, tad bez šaubīšanās — aplokā.

Janīna ar Vēsmu paliek slaukt vakara reizi, mūs ar Jākupu fermas pārzine mobilizē meklēšanas darbiem. Es gan to mobilizāciju ar trīs vārdiem varētu atcelt, bet jūtu: nupat būs joki. Un es nebūtu es, ja ļautu tiem izputēt.

Pārzine tas komandieris. Šī nu nosacīs: mums ar Jākupu jāmeklē vienpus lielā meliorācijas grāvja, viņas ar feldšeriem ies otrpus: satiksimies lejā, pie ezera, ja līdz tam nebūsim atraduši.

Ejam ar Jākupu soļu piecdesmit viens no otra, tā teikt, ķēdē. Ganība plušķaina kā veca suņa kažoks — vietām gandrīz plika, citur gari skumšķi palikuši. Tik ne jau tādi, lai teļš pazustu; zaķa bērnam — tam mēs varētu paiet garām. Ticis līdz pirmajam meliorācijas kurgānam, pakāpjos pāris soļu un apsēžos uz aiztrunē-juša bērza stumbeņa tai pusē, kur sievieši nevar mani redzēt. Izvelku belomoru un uzpīpēju. Vībotnes pāri galvai, smaržo tik rūgteni, tik rūgteni, ka žēl sametas, pats nezinu, kā. Skatos, saule riet sarkana, mākoņos ieiedama, rītdienai lietu vai vēju, vai abus solīdama. Acis atpūtinādams, pagriežu galvu uz otru pusi. Tpu, tpu, jauns mēness akurāt pār kreiso plecu: visu nedēļu labi neies. Tikko tā nodomāju, dzirdu: kurgāna virsā krakšķ un brakšķ. Spokiem neticu, un no dzīvas radības nav ko bīties. Naf na, redzēs, kas tur brien. Dieviņ, tētīt, Jākups, galvu krūtīs iecirtis!

— Ei, vecais, nāc uzpīpēt!

Šis elsdams notenterē lejāk, pūzdams apsēžas man blakus un sameklē kabatā savu priboju. Bezzobu mutē papiross šūpojas uz augšu, uz leju, kamēr Jākups drebošām rokām rauj sērkoku.

— Ko tu dzinies tai lauzienā iekšā? Kā dulla govs, kas uzsvempjas augšā un tad stāv kā piemineklis.

— Mjā, nudien kāju var nolauzt, taisni brīnums, kā lops tiek cauri ar veseliem locekļiem.

— Bet varbūt govs nemaz tik stulba nav? Vei, gudrā zirga vietā nolika traktoru, un nekādas vainas, bet govs vietā, par patiesību jāsaka, neko nevar izdomāt.

— Mjā, — Jākups atkal novelk, iegrūž visus piecus zem cepures un pakasa pliko pakausi. — Kur tas teļš varēja dēties, ko? Ka neliek man samaksāt.

— Diez vai... Bet kā tu nenoskatīji? Gulēji?

— Un grēks būtu? Aploks visriņķī. Kad pamostos, saceļu govis arī, un kārtībnieks. Man nekas nebij teikts, tad jau pievaktētu. Kā es varēju zināt, ka Brūklene kā tāda kaķene ielīdīs nez kur elles kaktā pa klusām apbērnoties?

— No kreņķiem grozus nepīsi. Nebēdā, būs labi!

— E, ko no manis ņems? Pensija maza ... Alga ... nu jā, alga gan...

Viņš atkal grābstās pa kabatām.

— Aiziesim līdz nākošam kurgānam, tur sapīpēsim, — es saku.

Jākups stenēdams slienas kājās. Salīdzinot ar viņu, es esmu mundrs kā puika.

Aizčāpojam līdz otram melioratoru gāzienam, bet pie atsēšanās netiekam, gar visu malu nātres vai līdz padusēm. Par patiesību jāsaka, man šīs klātu netiktu, es ziem un vasar staigāju baltās vilnas zeķēs. Vecā gan pukst, ka grūti mazgāt, bet baltas labāk silda nekā krāsotas, un tāpēc, kas reimatisms ir, es nezinu. Bikses arī nevis šādas tādas nātnās, bet angļu bostona — manas laulājamās. No četrdesmitā gada glabāju, bet šovasar sāku valkāt nost. Kāda jēga skapī turēt; i par mirstamām nederēs, kodes, riebeklenes, izgājšziem klāt tikušas un vietām saņirinājušas. Vai nu vecā par maz vaivariņu ielikusi, vai tiem vairs nav tās dvakas, kas lai zina. Tikai tādās kā skrotīm sašautās mani neviens nelaidīs lielā vārdabrāļa priekšā stāties, kad divi jauni an-cuki uz pleciņiem karājas un nevienam pēc manis nederēs, i dēls, i znots vai par sprīdi garāki.

Kamēr meklējam, kur piesēst, lai nātres ausis neapsvilinātu, tā dzirdam:

— Pē-ēter! Jā-ākup!

Feldšeriene velk smalki un žēlīgi, fermas pārzine ņem rešņāk, bet abas tik sirsnīgi, it kā mēs būtu pazuduši, nevis teļš.

Ko tu padarīsi, izejam placī, aizšļūcam līdz novad-

grāvim.

— Vai dabūjāt rokā? — es prasu.

— Nē, — šīs atsaka; gribējušas zināt, vai mēs neesot atraduši.

Kad nu mēs arī neko jaunu pateikt nevaram, tad tā arī šķiramies un ejam tālāk uz ezera pusi.

Saule jau pavisam zemu, kalmes un vilkuvāles met dūkstīs garas ēnas, prāts nemaz nenesas tur stampāt iekšā. Šīs gan ņemas, ka žļerkst vien. Laikam tiesa, ka sieviešiem lielāka izturība un apzinība; man nudie negribas savas baltās zeķes mērcēt, galošas seklas, viens, divi — piesmelsies. Apmetu žampai līkumu un iemanos ezermalas alksnājā, kur sausāks. Mana vecā nu jau būs otro reizi putru sildījusi, droši vien nevar saprast, kas lēcies, ka mājā nenāku, neesmu nekāds pļēgurs, šļonderis, par kuru nevar zināt, kad un vai vispār pār-vilksies. Tā sadomājoties, man šitā spēlīte sāk apnikt, un es eju no krūmiem ārā uz to pusi, kur sievieši aizlikās. Jā, kā tad, dzirdu: šalc, čab un šļakst, it kā puse ganāmpulka tur niedrēs būtu apbērnojusies un šīs nu to teļu baru dzītu laukā. Beidzot iznāk divas vien.

— Nu? — tā es.

— Nu? — šīs pretī.

— Nekā.

— Mums tāpat. Tas teļš būs iestidzis dūkstīs, ar pēdējiem spēkiem kūlies uz priekšu, bet tur — nevis cieta zeme, bet dziļums... Tā mēs domājam, — feldšere skaidro.

— Vajadzēs norakstīt, miers un āmen! — Fermas pārzine nopūšas.

Tad es pieeju cieši klāt un saku:

— Bet ja nu šis kādā kūtī pa aizgaldu spriņģo?

— Tavā, vai? — fermas pārzine atcērt.

Es tā kā maķentiņ apvainojos.

— Par ko akurāt manā? Brūtgānietes, par piemēru.

Sitās abas arī skatās manī lielām acīm — tāpat kā

pirmāk Vēsma. Tad fermas pārzine attopas un sāk tincināt, kāpēc es tā domājot.

— Ja negribat, neticiet. Sveikiņas! — Pasmejos un eju gar ezermalu līdz aploka žogam, izlienu cauri. Tad esmu uz ceļa, pa kreisi pakalnē paliek Brūtgānu māja, uzkāpju kalniņā, un klāt manējā.

Otrā rītā ap septiņiem eju lejā uz fermas pusi. Tavu brīnumu — ganāmpulks jau ārā! Pielieku soli un, tikko tieku līdz ezermalas krūmiem, tā krūti pret krūti ar četriem sieviešiem.

— Kur tad nu? — es viņas uzrunāju. — Bekot, vai? Jā, ir jau, ir, birztalā aiz mūsmājas vecā vakar bija apšu kundziņus salauzusi.

— Nāc līdzi un neizliecies, — fermas pārzine aicina.

— Nē, nē! Nav laika, manā vietā neviens nešķūrēs.

— Mums tieši vīrieša vajag. — Vēsma smaidīdama iekaras man elkonī.

Par patiesību jāsaka, man nemaz negribas iet viņām līdzi, Brūtgān:ete kā nekā tomēr kaimiņiene. Bet, kad tāds jauns, mīksts meitietis piespiežas pie sāna — vecam vīram tāds prieks bieži negadās —, tad vairs pretošanās nav, iesi līdzi kaut vai uz elli, ne vien uz kaimiņienes kūti.

Nemaz nejūtu, kā tiekam Brūtgānietes pagalmā. Kūts durvis akurāt vaļā, fermas pārzine pirmā iekšā, Vēsma arī no manis atlaižas un kopā ar citām šai pakaļ.

— Paskat, tik! — Es dzirdu Vēsmas balsi. — Esi gan tu, Pēter, gaišreģis!

— Jā, — kūts durvīs iestājies, atsaku. — Pagaidām vēl redzu gaiši, virsrakstus avīzē salasu un varu tūlīt spriest, vai vērts brilles uz deguna likt.

Tikko beidzu runāt, tā jūtu: tāda kā dvesma man uz muguras. Atskatos: pate nāk šurp no istabas kladzinādama.

— Kā tad tā? Kā tad tā? Kas tā par modi svešā kūtī degunu bāzt? Un tu ar, Pēter, kaimiņš būdams, tādā ne-smukumā piedalies, voi, voi! Es domāju, tagad vairs nestaigā pa mājām, kontrolēdami, cik kuram galvu kūtī; un nekā pārmērīga manā nav, paši redzat, tomēr bez saimnieces atvēlēs iekšā līst nudien nav smuki, kas ir, tas ir, es atklāti pasaku, man taisna daba, kas uz sirds, tas uz mēles...

— Tad atklāti arī pasaki — kur tas mazais teļš tev radās? — fermas pārzine pārcērt Brūtgānietes runājamo pušu.

— Ak, tas... ak, mazais... Tas arī ir mans! Viss manā kūtī mans, un kas jums par daļu!

— Govs būs pa otram lāgam atnesusies, — feldše-riene rāmi iesprauž.

— Ja tik dikti vajag zināt, tad varu pateikt: es teļu nopirku.

— No kā? — Vēsma iesmejas.

— Ne te. Savā pusē, lizumiešos.

— Kad?

— Pagājšnedēļ.

— Nevajag melot! Tam teļam ir labi ja trešā diena, ne vairāk, — tā atkal feldšere.

— Uz pieres rakstīts, vai?

— Nav vērts krāmēties, es ņemu teļu ciet un vedu uz fermu. — Vēsma skatās, vai kur pie sienas neredzēs valgu.

— Pamēģini tik! — Brūtgāniete iespiedzas un metas aizgalda vārtiņiem priekšā, lai gan Vēsma valgu nav atradusi.

— Te būs tiesas darbi, — Janīna, visu laiku klusējusi, tagad spriež.

Par patiesību jāsaka, nebiju domājis, ka Brūtgānietei tik dikti bail no tiesas. Cik pazīstu — un pazīstu viņu kopš tiem laikiem, kad pats vēl puisī staigāju, — dūša viņai kā miets. Bet uz vecumu cilvēks laikam mīkstāks paliek. Zilās lūpas tiek pavisam lillā, un šī nu sacīs:

— Labs ir. Es esmu taisns cilvēks un atklāti pasaku: tas teļš man pieklīda. Aizvakar... jā, aizvakar vakarā eju uz ganību pēc savas Volgas un skatos: smuks, brūns teliņš to zīž. Grūstu, grūstu, nevaru dabūt nost. Eju pēc stibas, lai tas makans visu vakara slaukumu neizzīž.

Beidzot izvilku galviņu no Volgas paslēpenes. Laikam noklīdis, nabadziņš, tāds vājš, nodomāju, varbūt pat no igauņiem pārnācis, vai nav dzirdēts, ka no ganībām teļi šad tad krūmos saskrienot. Nemaz nezināju, ko iesākt. Vedu Volgu mājā, šis tek nopakaļ kā sunītis; neapga-rījos prom dzīt...

Tad es pieeju tuvāk un saku:

— Vai, kaimiņien, tev lakats uz ausim tā i cilājas, ka nenokrīt no galvas!

Brūtgāniete savā runā tik dziļi iekšā, ka lāgā neatmana, ko es saku, sarauj lakata stūrus ciešāk, atņem elpu un dos tālāk, bet es aizspraužos viņai priekšā:

— Kas tas par teļu bija, kam tavs Maigonis ar traktoru pakaļ brauca?

— Maigonis! — Vēsma sasit rociņas.

— Mans dēls? Ar traktoru? — Brūtgāniete arī brīnās.

— Kas zina, būt' braucis ar drošku, ja zirgs bijis. Neko, kaimiņien, nevaru darīt, tā laikam bija dieva griba, ka taisni tai brīdī, kad tu teļu pa aploka sētas apakšu laukā stīvēji, man ievājadzējās aiz kūtspakaļas iet. Bet no turienes, pati zini, visa piekalne, tavu un kolhoza ganību ieskaitot, man kā uz delnas. Un, kad nu sāki to teļu visādi čabināt un labināt, tad, par patiesību jāsaka, pastāvēju ilgāk nekā citreiz. Izstāsti vien pati, es te neesmu tiesas priekšā, kur viss smalki jāno-liecina.

— Kā tu pa gabalu varēji noskatīt, vai es viņu labināju vai šis man labinājās klāt! — Brūtgāniete piktojas.

— Jaiet jāzvana milicijai! — Fermas pārzine taisās uz durvju pusi.

— Laimīgu ceļu! — Mana kaimiņiene pasmejas. — Man no vecā Metuzāla nemaz nav bail. Es ar par viņu šo to varu pateikt. Kā Skrabja bērēs pillā bija un kā četras vagas pie sava kartupeļu lauka klāt pieķēra uz kolhoza rēķina. Vot! Likuma sargātājs, ko domājies! Sen laiks pensijā, aizkrāsnē uz mūrīša lai tup, nevis citiem uz galvas!

— Kā tad ar to teļu paliek? — fermas pārzine noprasa.

— Ak ar teļu? Es jau teicu un pie tā palieku: viņš man atnāca līdzi. Ņemiet ar, ja par savu atzīstat!

— Ej nu ej! — Es pasmejos. — Ja tavai govij līdzi negāja, tad tev jau nu ne tik, no tevis piena smaka vēl pirms kara izvējoja. Kāpēc tad Maigonis brauca lejā un teļu piekabē cēla?

— Voi, voi! Kaimiņos špijons! — Brūtgāniete sāk vaimanāt. — Kas tā par dzīvi — pastāvīgi zem svešām acīm, ne soli spert, ne pagriezties vairs brīvi nevarēs, allažiņ jādomā, ka tevi novaktēs.

— Nevajag zagt, tad nebūs jāvaimanā, — fermas pārzine pamāca.

— Tpu, tpu, tpu! — kaimiņiene spļaudās. — Tādu vārdu uz otru mest, voi, kauns, kauns!

— Lai šovakar pat Maigonis liek teļu piekabē un atved uz kūti, — fermas pārzine nosaka un iet laukā.

Mēs citi arī, jo teijaters, tā teikt, beidzies: paldies par uzmanību! Nebijām vēl ne līdz puspagalmam tikuši, kad Brūtgāniete skrien pakaļ.

— Bet tā ka par to pienu jūs man samaksātu, ko teļš nodzēra! Un vēl plus starpība par tauku procentu, manai Volgai ir četri komats divi!

Pie vakara, kūti izmēzis, nesteidzos vis mājā, pagaidīju, kamēr Jākups sadzen lopus. Sievieši slauca, kompresors kauca, mēs sēdējām kūtspriekšā un pīpējām, spriezdami, vai Maigonis teļu atvedīs vai ne. Jākups neticēja: kādām acīm šis te rādīšoties? Beigās pat uz pusstopu saderējām, lai gan, par patiesību jāsaka, es arī šaubījos, strīdējos Jākupam pretī tāpat runāšanas pēc. Maigoņa vietā es teiktu, lai vecā pati ved ar stri-ķīti. Nu jā, bet -tas lopiņš pie valga vēl nav bijis. Ne-smukums, nudien, nesmukums!

Tā kūpinām katrs savu mārku, sievieši jau piena traukus mazgā, krēsla itin bieza. Kā saku, ka jātaisās uz mājām, tā — jā! Jākups pretī: nē; bet viņš savos gados jau drusku pakurls, es gan labi dzirdu. Pēc brīža, kad traktors vai klāt, šis arī atzīst, ka nāk. Nu tik vēl jau-tājiens, vai būs īstais. Bet kas cits tik vēlā stundā brauks?

Vēsma ar Jadvigu izskrien laukā tieši tad, kad Mai-gonis piegriež belorusu pie kūts durvīm. Nesaka ne sveiki, ne labdien, atrauj piekabes bortu, sakampj teļu un noliek zemē. Tas šūpojas uz visām četrām un īd. Maigonis iemetas kabīnē, aizcirzdams durvis, ka no-blarkš vien, un tūlīt laidīs projām. Vēsma pamet viņam ar roku, lai pagaida, uzsmaida un labi mīļi, bet skaļi, lai pārspētu traktora troksni, prasa:

— Kad vēl kādu teļu atvedīsi? Vai drīz?

Maigonis tā rauj uz priekšu, ka beloruss salecas,

Vēsma knapi paspēj atrauties malā.

Nākošā dienā Jākups saka: tāds sevišķs teļš, nozagts, par mirušu pieņemts, trešā dienā augšām cēlies un ieņēmis savu vietu kūts labākajā kaktā, tam pienākas kārtīgas kristabas. Viņam esot līdzi vakar vakara derībās zaudētais pusstops. Ja tā, Janīna aizskrien uz istabu pēc uzkodas. Pusdienlaikā apsēžamies slaucēju kambarītī vārdu gudrot, kamēr ciltslietu zootehniķe nav ielikusi pa savam. Jāsākas ar «B», to mēs zinām un tādus vien minam.

— Brūnis, — tā Jākups.

— Par prastu, — Vēsma noraida.

— Bruno! — Jadviga ieteic.

— Fui! — Vēsma apvainojas. — Mana onkuļa vārdā!

— Buciņš!

— Nav tak auns!

— Brencis!

— Vecmodīgs!

Tad es pieceļos un saku:

— Sauksim viņu par Brūtgānu.

Tā arī palika un visos papīros tika ierakstīts. Par patiesību jāsaka: nav nemaz slikts vārds; ja cilvēkam der, kāpēc tad bullim neģeldēs?

Bet Maigonim, nabagam, slikti: tagad nemūžam vairs traktoru pie majas neredzēt. Kāds tak par teļa zagšanu jāsoda. Brūtgānietei, pensionārei, par patiesību jāsaka, nekā nevar iegriezt.

AUGUSTS ŠTRAUSS TEĻŠ VĒL NĀK

Teļš sāka jaukties dzīvē, vēl nebūdams atnācis šajā pasaulē un šajā sētā, kas piederēja kol-hozniecei Līvijai Vadziņai, vientuļai sievietei gandrīz pensijas gados, kurai bija dēls dažus

___ gadus pāri divdesmitiem, vārdā Kaspars. Tikai

pilsētnieks, kurš pieradis pie visa gatava, var domāt, ka teļš ir zināms daudzums gaļas, āda piedevām un branga nauda makā vai arī — neizaugusi govs. Patiesībā nekad nevar zināt, kādus kreņķus sagādās viens laikā nepiedzimis teļš.

Sagadījās, ka šajā pavasarī maija sākumā Kaspars bija dabūjis atvaļinājumu (viņš strādāja pilsētā rūpnīcā) un kādu vakaru ieradās pie mātes.

— Labi, ka tu atbrauci tagad, būs kas palīdz saņemt teļu, kam jānāk kuru katru dienu, — tie bija vieni no pirmajiem mātes vārdiem pēc sasveicināšanās.

— Saņemsim ar godu! — Kaspars atsaucās. Šāds pienākums vēl pavairoja omulības sajūtu, ko radīja atkalredzēšanās ar māti, senču pusi, dzimto māju un šo virtuvi, kas bija piedugusi ar dažādām smaržām, visvairāk ar karstas plīts dvingu. Ne jau pirmoreiz būs jāpalīdz pie teļa. Viņš labi saprata, ka lauciniekam un sevišķi vientuļai sievietei, kāda bija māte, teļš nav nekāds joks; tas ir galvenā saimniecības ass, un tikai tad, kad šī ass iečīkstēsies, būs arī pārējais — būs īsta govs, piens un nauda.

Kad atkalredzēšanās kņada bija pāri un ciemkukulis izņemts no čemodānā, un viņš apsēdies pie plīts, gaišos, vēja izpurinātos matus pieglauzdams, — tad likās, ka atliek tikai uzlocīt piedurknes un gaidīt teļu nākam.

Bet turpmākās dienās gadījās arī citi darbi — bija jāsagatavo piemājas zeme kartupeļiem, jāpasēd upmalā ar makšķeri, jāapciemo dažs no veciem draugiem, jā-paklaiņo gar mežmalu, kur katrs stumbrs pazīstams (tikai krūmu atvases mēģināja pārveidot ainu). Darbdienas māte gāja kolhoza darbā. Pa to laiku Kasparam bija uzdots biežāk aizstaigāt uz kūti un paskatīties, kā govij.

Vecā kūts ar vējā izpluinīto skaidu jumtu gūlās sētas ziemeļpusē zema un gara. Kad Kaspars no pavēsās pavasara saules iegāja kūts durvīs, pretī sitās silta, nopietna tumsa, tā ka pirmajā mirklī govs izskatījās melna. Viņš pakāpa vēl dažus soļus tālāk pakaišu klātajos, mīkstajos mēslos. Dažreiz govs stāvēja, un tās mugura līdzinājās šīs pašas kūts jumtam — abi ieliekušies, tikai katrs zem sava smaguma. Citreiz viņa gulēja un gremoja, vēderu gādīgi novietojusi sev blakus. Kaspars nekā daudz nesaprata no visām tām pazīmēm, par kurām sievas varēja runāt gari un plaši, viņš tikai redzēja, ka nekādas īpašas pārmaiņas nav, tomēr teļš nāca — tur, kūts kaktā uz vairākus gadus krātajiem mēsliem, kas zemei tik vajadzīgi, tur no senām dienām sastāvējušā brūnganā tumsā nāca teļš ar piena un svaigas zāles garšu uz mīkstā purna...

Bet nāca viņš pārāk lēni. Pēc pāris dienām Kaspars jau visu bija padarījis — kaķim samakšķerējis dažas zivis, kādu nakti līdz rītam sadzēris ar veciem čaļiem, ar zirgu sastrādājis dārza stūrus, kur nevarēja apgrozīties traktors... Arvien biežāk prātu aizņēma pilsēta. Bet teļšvēl ceturtā dienā nebija atskrējis, un māte negribēja ne dzirdēt, ka viņas vienīgais dēls varētu aizbraukt tādā svarīgā brīdī, lai vienkārši slaistītos un blandītos pa ielām, kā viņa teica. Kaspars nemaz nemēģināja izskaidrot, ka viņam pašam ir arī sava dzīve un savas kolosāli svarīgas darīšanas, jo nevarēja izklāstīt, ka viņu gaida meitene, ar kuru atvaļinājuma laikā norunāts aizbraukt uz Rīgu un vēl tālāk, kāpēc laiks tik dārgs. Ja viņš būtu pieminējis meiteni, māte tūlīt gribētu zināt, kad būs kāzas. Bet viņiem vēl nebija nekā tāda, tikai kaut kas citiem nesaprotams... Ūn šeit visnesmalkjūtīgākā veidā jaucās iekšā teļš ar savu pasaulē nākšanu. Traks varēja palikt, ja visus apstākļus savāca kopā un tajos aizdomājās līdz pašai apakšai. Nu bija jāskrien uz patālajiem kaimiņiem pie telefona — hallo, vai grāmatvedība, Renāte, sūdīgi ir, teļš nenāk pēc plāna, mani nelaiž prom, neko darīt, tu tikai neuztraucies un gaidi tikpat cītīgi, kā es gaidīšu teļu! Negribējās jau arī atstāt māti vienu viņas lielajās rūpēs — lai viņa gaidāmajā brīdī ar savām sāpošajām kājām jož uz kaimiņiem (turpat, kur bija telefons) pēc palīgiem. Galvenais tomēr — govij bija tieksme uz piena trieku, tāpēc mājās ļoti vajadzēja cilvēku ar lunkanām kājām. Un vēl — sviestu dabūs arī viņš pats, kad atbrauks ciemos... Par māti, piena trieku un sviestu Kaspars gan neteica meitenei, tikai prātoja pie sevis.

Pēc divām dienām, kā parasti, pēcpusdienā aizgājis uz pastu, Kaspars kastītē atrada sev adresētu vēstuli. Turpat uz vietas viņš to atplēsa. Gar vaigu šūpojās priedes zars, smaržoja pēc meža. Spirgts jūras vējš purināja lapu, kuras baltums saulē žilbināja, bet ar sarkanu tinti Renāte vēstīja, ka sestdien (rīt) gribētu atbraukt, lai apskatītu šo pusi un kopīgi pastaigātos svaigā gaisā, un vakarā abi varētu drāzties atpakaļ, jo viņa cerot, ka teļa problēma būšot nokārtojusies. Vispār viņa lika saprast, ka pasaule ir varen plaša un ka viņiem abiem jādodas tajā iekšā tieši šopavasar, kad paši vēl jauni un abiem reizē sagadījies atvaļinājums... Viņš vēlreiz pārlasīja vēstuli, izbaudīdams «Čau, Kaspar!» un meklēdams maigākos zemtekstus. Viņa patiesi bija traka: ja vēstule būtu aizkavējusies un nākošajā naktī teļš atskrietu, tad rīt no rīta viņi izmainītos ceļā... Bet pie velna «ja», tas nederēja Renātes apgriezieniem. Tomēr gudrāk būtu bijis pagaidīt. Tagad viss turējās nedrošās svirās: vai teļš līdz rītvakaram būs, un ko teiks māte... Un, ja nebūs, ko tad? ...

Atpakaļ Kaspars skrēja skriešus — varbūt tāpēc, lai skaidrāk atcerētos savas pusaudža kājas, kas te bieži bija jozušas lopiem pakaļ. Viņš vairs nezināja, ko iesākt un darīt. Ieraudzīja cirvi, kas bija atstāts skaidienā, un gāja turp. Sāka kapāt dažādus nevajadzīgus koka gabalus, pēc brīža nomezdams kreklu, lai možais vējš pačamdās gar ribām. Strādājot novakara saule vēl bija pietiekoši mīlīga, tomēr vairāk viņš sildījās savas meitenes uzmanībā, kas nāca no rītdienas puses. Pār sētu uz kūti aizgāja māte, galvu skumīgi pieliekusi. Kaspars pamanīja, ka pēdējā gadā viņa kļuvusi vēl apaļīgāka, un gudroja, kā viņai labāk pateikt jaunumu, lai viņa neuztrauktos. Visa kūtspriekša jau bija ēnā, tādā salti pelēcīgā pavasara ēnā, jo netālu augošajos kokos vēl nebija lapu, kas atstarotu dzeltenīgu gaismu. Ilgi viņa pazuda kūtī aiz augstajiem akmens pamatiem — savās vientuļajās rūpēs, kas no malas liekas tik sīkas. Tā ir pazudusi liela daļa no viņas dzīves. Kādu gaišumu viņa gan atkal iznesa ārā piena spaiņos, bet diez vai kāds pamanīja, ko dzer... Visā tajā bija kaut kas bargi piespiests, neizbēgamas raizes, no kurām Kasparam gribējās bēgt — ja ne vienam, tad noteikti rītvakar Renātei līdzi. Tāpēc vajadzēja brangi sadūšoties, lai to pateiktu mātei.

Viņš strādāja līdz vakariņām, sakapāja visus apkārt izmētātos ābeļu zarus, bet, kad aukstums pārāk cieši sagrāba sānus, gāja iekšā un teica mātei, kura vārīja vakariņas:

— Zini, rītvakar es braukšu projām.

— Ja teļš bus, tad jau varēsi, — māte mierīgi atbildēja.

— Ja nebūs, arī braukšu. Ne jau viens.

— Ance ir gudra sieva, viņa domā, ka vēl var vilkties vairākas dienas... Bet ko tu runāji? Ar ko tu brauksi?

— No rīta atbrauks mana draudzene, un tad mēs reizē...

— Kas tev teica? — viņa nez kāpēc jautāja.

— Bija vēstule.

Māte stāvēja pret plīti, kā kaut ko aizmirsusi, ar apjukumu apaļīgajā sejā, kas kādreiz bijusi skaista.

— Nu tik tu man pateici! — viņa iesaucās. — Ak kungs un dies, māja kā elle, palagi nemazgāti, sēta nenoslaucīta. Tu varēji kauc ķembriķenu iztīrīt!

Vakariņas nepaēdusi, viņa pazuda istabā, kur sāka rībēt krēsli. Kaspars paēda viens un pēc tam izgāja laukā apvākt mājas priekšu. Bet, kad atkal atgriezās virtuvē, durvīs satika māti, kas aizdomīgi novērsās un sagriezās.

— Kas tev? — viņš iejautājās mulsi, lai gan tūlīt saprata, ka māte raudājusi. Viņa nekā neatbildēja, tikai iešņukstējās.

Kasparam māte likās savāda, viņas acīs bija ne tikai zemnieces lietišķums un nevaļa, tur vienmēr vīdēja kāda skumju ēna. Brīžiem šīs skumjas kļuva sapņainas, un tad viņai gribējās pasēdēt, pavērties logā vai arī par kaut ko pajūsmot — sevišķi par aktieriem televizora ekrānā. Tad visskaidrāk Kaspars juta mātes maigumu, kas it kā meklēja patvērumu pie viņa. Bet šajās dienās televizora kakts istabā nemaz neiegaismojās...

No viņas saraudātās sejas staroja tās pašas skumjas.

— Tu domā tik par to, kā tikt no manis prom, — pēc brītiņa māte izteica.

— Mamm, nu ko tu čabinies!

Kaspars sadudzis apsēdās pie galda, pacilāja avīzes. Pēkšņi ienāca kas prātā un viņš iejautājās:

— Vai tad šonakt nepavisam teļš nevar būt? Kaut rīt dienā?

— Var jau gan, bet...

— Ko tad uztraucies, varbūt atskries arī, — viņš priecīgi iesaucās.

Visu nakti pār māju kā sikspārnis lidinājās liels un jauks — varbūt. Istabas aptīrījusi, pirms gulētiešanas māte vēl gāja uz kūti apskatīties. Varbūt... Vēlāk kūts jumts iepelēki blāvoja mēnesnīcā un bija tik gaišs klusums, ka droši vien varētu dzirdēt, kā teļš nāk, ja tikai būtu kas klausās. Visi gulēja, un pustumsa bija labākā pļava tai zālei, ko kādreiz noēdīs tagad vēl neizaugušās govis. Uz rīta pusi pamodās Kaspars, un teļš tūlīt ienāca viņa prātā kā putniņš — reizē ar domām par Renāti. Galda stūrī bāli spīdēja galdauts, un smaržoja pēc kaut kā sena, varbūt pēc puķpodiem. Kādu brīdi viņš nevarēja aizmigt. Renāte pašlaik varbūt sapņoja par viņu un teļam varbūt bija laiks. Pēkšņi mājas viņā pusē noklabēja durvis, ierējās suns. Māte acīmredzot atkal gāja uz kūti paraudzīties. Pa miegu uzplūda cerība, un tajā smaidīja arī Renāte — skaistāka nekā visgaišākajā dienā, tik skaista visā augumā, ka vakarā noteikti jābrauc viņai līdzi... Viņš centās neaizmigt, gaidīdams, ka pēkšņi māte nāks un sauks — živai velc

bikses kājās, viņa sauks, un viņš no aukstās nakts ieies siltajā kūtī pretī jaunai, sārti brūnai dzīvībai...

Nākošreiz Kaspars atmodās tikai lielā gaismā un ieklausījās klusumā uz kūts pusi. Miegs vēl nāca, bet gaidu nemiers neļāva aizmigt. Viņš iedomājās, ko māte vakarā bija teikusi par ateju, un pasmaidīja. Visnejaukākā vieta... bet teļa saņemšana un gaidīšana nav nekas jaukāks, tas notiek smakojošā pustumsā uz krietnas mēslu kārtas, kaut kur dzīves apakšā... pašā nepieciešamībā ... varbūt tajā sākas viss, tikai vēlāk tas augļos tiek sekli un gļēvi aizmirsts... bet, ja šo vietu netīrīs, tad cilvēkam pašam būsjāsēd uz tā, ko netīk vārdā nosaukt...

Kaspars izlēca no gultas un sameklēja priekšnama kaktā nobāztās nelaiķa tēva darbadrēbes. Pēc piecām minūtēm viņš ķērās pie darba. Rīts bija apbrīnojami i dzidrs un dzestrs, rīts it kā aicināja gatavot kādu prieku. Aiz mazmājiņas augošajam ērkšķogu krūmam sāka plaukt lapas, tā šķidrā ēna svītrojās pār appuvušajiem, vietām zaļganajiem dēļiem un sakrita tā kalna pakājē, ko Kasparam vajadzēja dabūt zem zemes...

Līdz brokastīm viss bija pienācīgā līmenī. Viņš gāja | nomazgāties un paēst brokastis, nesdams sevī līdzi kādu piedzīvojumu, kas varēja notikt tikai laukos, kur cieši ļ saiet kopā netīrākais darbs ar sulīgi zaļu zāli un vistīrāko sauli koku zaros ..

Pēc brokastīm, kad Kaspars steidzās pretī Renātei, visa māja palika gaidās. Neviens cilvēks šeit nevarēja ienākt neaizskāris darba un dzīves stingro ritmu. Māte sētā slaucīja pērnās lapas un vēja aplauztos zariņus, domādama par to. kāda izskatīsies tā svešā, vai viņa nebūs tikai vienas dienas nācēja. Šī doma staroja arī no kūts, jo svešiniecei vispirms vajadzēs saprast kūts darba raizes. Sētsvidus taka mērīs, roku nogludinātie darbarīki vēros, gadu desmitos mājā ieliktais darbs stāstīs no katra dzieda un aizgalda ...

Kad abi ieradās, pilsētas meitene spilgti zilā mētelī un melnu somiņu rokā, ar kādu svētdienīgu iznesību kustībās un balsī, viņa šeit likās svešāda arī pašam Kasparam. Tas bija pat dīvaini, ka viņa te nāca un dzidri smējās. Vai viņu nebija atnesusi gaisīga nejaušība?,*. Pavisam citādi pilsētā, kur netrūka iemeslu satikties — varēja kopā aiziet uz ballēm un dažādiem sarīkojumiem vai vienkārši uz kinoteātri, lai skatītos filmu ar četrām acīm... Bet pašlaik viņa nez kāpēc nāca iekšā Kaspara bērnības un pusaudža pasaulē, čalodama jaukāk nekā lakstīgalas tuvējās upmalas ievās.

Kaspars jau pa ceļam bija izlietojis visas asprātības, tagad viņš tikai mulsi smaidīja, sapazīstinādams P.enāti ar māti. Bet no neveikla klusuma izglāba meitenes ziņkārība. Viņai interesēja viss, kas te bija, viņa visā ieskatījās tā, it kā iztēlodamās tajā kaut ko citu....

Brīdi pagrozījušies pa istabu, viņi atkal izgāja laukā. Renāte apsēdās uz soliņa mājas priekšā, lai pasildītos siltajā saulē. Viņas džinsa kostīms pret mājas sienas gaiši pelēkajiem, laika saēstajiem dēļiem izskatījās vēl svešādāks, jo blakus tam pašam pelēkumam tajā spīdēja tāls zilums... Te viņa tomēr bija — nemaz sliktāka par kādreizējo sapņu meiteni: slaida, ar gaišiem matiem un glīti apaļīgu seju, ne tāda kā modes lapā, pār kuru skats slīd zināmās līnijās ledus gludumā. Pie viņas tas vietām aizķērās arī aiz kāda vairāk izcelta apaļuma, aiz pastrupā zoda vai vaigu galos sarietējušā mulsā sārtuma... Bet šajā mirkli viņa bija atgāzusi galvu, lai baltais, vēl sauli neredzējušais kakls paskatās, un pievērusi acis. Likās — visa viņas būtne vērās kādā citā tālā pasaulē.

— Kādi te krūmi un bērzi, — viņa teica.

— Redzi, no kādiem krūmiem esmu nācis, — Kaspars atbildēja bēdīgā balsī.

— Un viss no koka, cik romantiski! — Renāte laikam atcerējās savu vecāku privātmāju, kur gandrīz viss bija no ķieģeļiem un betona.

Bet ilgi viņa tā nevarēja nosēdēt, viņai gribējās zināt, kur ir tas brīnumteļš. To viņa atkārtoja dažādos toņos — kā izdziedādama. Pa ceļam uz kūti viņa vēl iegriezās skaidienā, uzlika savu bālo, šauro kantoristes plaukstu uz priedes malkas kluča rupjās mizas (Kaspars pa gabalu juta, cik tā saulē sasilusi), ieskatījās malkas šķūņa vēsajā krēslā. Novērtēja rudens ražu ābeļu pumpuros. Nu jau bija pavisam tuvu kūtij, kas Renātē nez kāpēc radīja skepsi. Viņa iegāja tajā ar smīniņu, bet, uzmanīgi likdama kājas streiju pakaišos, tuvojās govij piesardzīgi, varbūt mazliet bijīgi. Govs mierīgi gremoja, stabili izlikusi pakaļkājas.

— Baigais vēders gan, — viņa teica klusi, it kā kāds noklausītos. — Bet kaut ko es nesaprotu, nevaru pieņemt... te kaut kas tāds šausmīgi truls, atbaidošs, vismaz es savu dzīvi neatdotu šim te kā tava māte... Kāpēc tas tā? Vajadzētu būt pavisam vienkārši, lai dzīve

tliek kam labākam, bet nē ...

— Tā tas ir, — Kaspars zinoši skaidroja. — Nekur zemnieks neizbēgs... un vai mēs bēgam no piena? Atceros, kādreiz mātei govs pēc atnešanās aizgāja bojā. Tā ir liela nelaime, no tā laika māte sevišķi baidās, katrs pavasaris viņai aiziet tādās raizēs.

— Kāpēc viss tik sarežģīti? — Renāte izdvesa nelaimīgā balsī.

— Vai tāpat nav arī mums? — Kaspars pēkšņi izteica un zēniski iesmējās.

Renāte kā satrūkdamās paskatījās viņā, laipodama atpakaļ uz durvīm.

— Kas mums tā ir bijis?

— Bet var būt...

— Tu domā, ka šovakar neies autobuss?

— Tu nemaz nebrauksi, tu pārgulēsi tepat.

— Neprātīgais! — Viņa iesmējās tā, it kā jau iepriekš sagatavojusi balsi lepnā tonī. — Jau tā sāks runāt, ka es skrienu puišiem pakaļ.

— Tas jau labi.

— Kas labi — ka runā vai ka skrien pakaļ?

— Labi, ka tu skrien pie manis.

— Ej tu bekot!

— Paskatīsimies, vai nav kāda beka uzdīgusi!

Viņi gāja uz meža pusi, aizraudamies smieklos, tad metās skriešus, labprāt bēgdami no visas nopietnības, kas bija aizķerta tur, kūts pakrēslā. Vēl tagad drūmā kūts aizmugure no zemās pažobeles apakšas noraudzījās pakaļ, līdz tumšais skats atdūrās reibinošā gaismā. Jo tuvāk nāca mežs, jo skaļāk čivināja putni, pār laukiem sasaukājās ķīvītes. Saule jau mēģināja spīdēt vasarīgi, sajaukdama visu apkārtējo vienā siltumā un mirdzumā, vilkšus vilkdama klāt ar jauno zāli apaugušu grāvmalu un sevišķi pirmās pavasara puķes. Saule bija cieši uz pleciem un tāpat pār pelēku celmu, priežu stumbriem mežmalā, sausajā, pērnajā zālē, eglēm nobirušajos čiekuros. Dziļāk mežā saules gaismu arvien biežāk saraustīja koku ēnas. Šur tur auga bērziņi, vēl ne-saplaukuši, brūnganiem zariem, kas izskatījās dzestri, jūras vēja noskaloti, tikko noslaucīti... Viņi apmetās klajumiņā uz vētras izgāzta koka. Renāte baidījās no meža zemes, viņai likās, ka katrā cērpā saritinājusies čūska. Kaspars tīši izlaidās uz muguras pērn nenoganī-tajā zālē, viņš viss iemērcās saulē, kas plūda arī starp viņa smago muguru un zemi. Koku galos šalca saule, bet, kad viņš pavēra acis, pretī spīdēja Renātes ceļgali.

Mājās viņa bija novilkusi zeķes, un kaili šie ceļgali izskatījās smieklīgi balti, kā divi seni lukturi, kas apgaismoja visu viņas augumu un vēl daudz tālāk. Kaut šie lukturi nogruzdinātu nost visus niekus un muļķības, lai sagruzd arī jau iepuvušais priedes stumbrs un meitene nokrīt šeit blakus, nāvīgi baidīdamās no meža rāpuļiem! Pēkšņi viņš jutās stiprs un uzlika plaukstu uz viena luktura, nemaz nebaidīdamies apdedzināties. Džinsa kleitas mala gruzdēdama pārvērtās nakts melnumā. Renāte noliecās pretī ar mīkstu vaigu un nekustīgām lūpām, bet viņa roka pa to laiku luktura gaismā redzēja tik tālu, ka pati meitene kļuva tuvāka...

— Kas tev svarīgāks — mātes teļš vai es? — viņa čukstēja.

— Kāpēc tā nostādīt jautājumu?

— Ak tu ceri, ka es šonakt palikšu pie tevis? — Viņa smējās.

— Pie manis? Mamma tev dos atsevišķu istabu...

•— Ak, runčeli, kā gan citādi tu domāji?

Pēc skūpsta Kaspars teica:

— Es nemaz negribu izvēlēties starp tevi un ko citu...

— Pareizi, nav jāmūk no teļa, kurš vēl nav dzimis.

— Ko tu ar to saki?

— It nekā!

Viņi smējās atkal — aiz prieka, ka visu var atstāt jaukās un vieglās nojautās.

Mājās viņus jau gaidīja pusdienu zupa, vēl no plīts nenoņemta. Māte nekur nebija manāma.

— Kur citur kā kūtī pie govs, — Kaspars noteica un sameklēja lielo bļodu.

Ēdot viņš ik mirkli paskatījās pa logu uz kūts durvīm. Pēc laiciņa patiesi māte tur parādījās un nāca iekšā, bet no viņas gaitas jau varēja redzēt, ka nekā jauna nav. Viņa vispirms nomazgāja rokas, izņēma no skapja skābā vīna pudeli, salēja visiem glāzēs un ar! pati sēdās pusdienot. Kaspars uzmanīgi paskatījās uz zaļo vīna trauku, tad uz Renāti, bet visvairāk vēroja māti, mēģinādams atminēt, kāpēc viņa tāda nerunīga. Viņai uz mēles droši vien dega Renāte un abu aizbraukšana. Bet meitene jau zīmīgi paskatījās, mudinādama Kasparu pateikt, ka viņa paliek pa nakti, protams, tikai teļa dēļ. Kaspars valdīja smaidu, iepriekš izjuzdams mātes patīkamo pārsteigumu. Taču, kamēr viņš iztukšoja šķīvi, māte ierunājās pirmā:

— Nu, tad jūs abi šovakar varat braukt, es iztikšu.

— Kāpēc tā? — Kaspars neveikli iesaucās. — Renāte jau piekrita palikt!

— Ko tad es... — Meitene īgni paskatījās Kasparā. — Es tikai domāju, ka dēlam vajag mātei palīdzēt.

— Lai mēs varētu braukt reizē... — viņš teica vēl neveiklāk.

— Bet es jau jūs nespiežu kavēties, — māte strupi atcirta.

Saruna neizdevās, un māte likās vairāk sakaitināta nekā iepriecināta. Kaspars nemēģināja izdomāt, kāpēc tā, — tas būtu sarežģītāk par matemātikas uzdevumu, bet viņš vairs negāja skolā. Arī paša galvā bija juceklis, gribējās mātes atļauju izmantot, lai atbrīvotos no visa tumšā, kas bija sadudzis dzimtajā mājā darba rūpēs. Vienlaikus vilināja Renātes palikšana šeit...

Pēc pusdienām viņi abi atkal steidzās laukā, lai pastaigātos uz upes pusi.

— Kāpēc tu nepieņēmi mātes atļauju? — Kaspars pārmeta Renātei. — Ja viņa vairākus pavasarus, kamēr biju armijā, varēja iztikt bez manis, tad iztiktu arī tagad. Tu tikai gribēji viņai iztapt.

•— Un tu? — Renāte bija pretī ar manāmu izsmieklu. — Tu? Ko tu īsti gribēji?

— Es nekā, tikai mātes un teļa dēļ...

— Pats tu esi tāds kā teļš! — ar to Renāte pielika punktu.

Kaspars pie sevis nodomāja, ka tas varētu būt arī taisnība, tikai viņam nebija tik daudz pacietības kā teļam. Bet meitenes balsī izskanēja it kā niknums, kaut kas tāds, ka viņš slepus, aizdomīgi noskatīja viņu vis-cauri. Pār šo iekārojamo augumu atkal uzplūda svešums. Tieši viņas skaistumā bija kaut kas atbaidošs un saldējošs, un atkal, ejot gar upmalu, pietrūka ko teikt par to, cik silts ūdens ir upes līčos vasaras pēcpusdienās. Viņš drīzāk jutās kā agronoms, kam jāpavada no centra atbraukusi darbiniece un jāparāda viņai, kur ir vissvaigākais, pēc pirmā zaļuma smaržojošais gaiss... Bet svešuma žogs bija tikai šajā brīdī, Kaspars cerēja, ka līdz vakaram abi būs tikuši tam pāri. Viņš vēl aizveda meiteni uz birzi un parādīja, kur aug daudz zemeņu un aveņu. Viņai interesēja, kad ogas būs ienākušās. Šeit viņš draiskodamies Renāti noķēra un mēģināja saspiest tā, lai viņa atkal ir mīļa un nepievērš vērību viņa klusēšanai, lai nejautā nekā un netur viņu par muļķi. Pašā vakarā — tad viņi vēlreiz aizstaigās uz upmalu, līdz lakstīgalu krūmiem ...

Pēkšņi Renāte sacirtās pretī kā zebiekste.

— Tu mani gribi ievilināt, bet pārāk neveikli... He, es neesmu vakarējā, atceries!

— Tu pati atbrauci...

— Un tāpēc tu domā, ka esrnu iekritusi?

— Tu mani nesaprati.

— Saprotu labāk nekā tu pats.

Kaspars atkāpās dažus soļus tālāk, juzdams, ka patiesi bijis pārāk lempīgs.

Drīz jau vakars bija klāt, bet citāds, nekā gaidīts. Ne tik jautrs, ne tik omulīgs. Nemaz negribējās vienā kreklā paskraidīt pa lauku strauji nākošajā vakara saltumā, lai pēc tam pie plīts atvērto durtiņu priekšā būtu pavisam brīnišķīgi. Gan tur viņš sēdēja — patiesi, bet sakarsis, pārrunādams ar māti dažādus darba sīkumus. Arī viņa atsaucās strupi, svešās pilsētnieces klātbūtne acīmredzot traucēja. Bet Renāte diez vai maz aptvēra, par ko iet runa. Daudz labāk viņa saprata vakara sauli, kura vēl no netālās mežmalas galotnēm caur retajiem ābeļu zariem apspīdēja viņas vaigu, kas šodien bija manāmi iededzis un tagad vizēja zeltaini sārts.

Kasparu nez kāpēc sāka kaitināt mātes možums: viņa izskatījās manāmi atspirgusi, raižu dienām nu bija paredzams gals ja ne šonakt, tad rīt, un dēls palika ar viņu, un pēc tam būs ar ko dalīties priekā, būs pilsētniece, kurai pasniegt iedzeltenu, biezu jaunpiena putru, kādu viņa varbūt vēl nav ēdusi... Tagad bija tā, ka teļš, nākdams ātri, izniekos viņiem visu garo gaidīšanu. Kaut tas turpinātu nākt pamatīgi, visu garo nakti, vēl rīt, lai viņiem abiem nebūtu jāatmožas steigā, zinot, ka nav vairs nekāda vajadzība uzkavēties . ..

Vēlāk, jau nokrēslī, mājas otrā pusē divi logi stāvēja vaļā. Renātei guļasvieta bija ierādīta atsevišķā istabiņā. Ja viņi būtu atbalstījuši elkoņus uz zemajām palodzēm un izliekušies laukā, tad varētu labi sarunāties, pateikt viens otram, cik burvīgs ir vakars, kā vardes dzied. Bet logos viņi neparādījās, un varžu koncertā nebija plašās, pacilājošās jūsmas, vardes likās pagurušas un no meža purva ēnainajiem brikšņiem aizrautīgi cēla ārā sārtenas skumjas un pievienoja zeltainajai vakara blāzmai, tā ka augstāk debesis izskatījās zaļganzilas vai zilgani zaļas, ne dienai, ne naktij pievērsušās, mokoši bēdīgas tieši tāpēc, ka rīt sadalīsies kaili zilajā un zaļajā.

Pirms pašas pusnakts māte aizgāja uz kūti un ilgi nenāca atpakaļ. Suns sēdēja pie savas būdas durvīm un klausījās — varbūt saimnieces, varbūt kāda cita atnākšanā. Viņa deguns gan lāgā nevarēja saprast. Parasti tas pavisam skaidri saostīja tīru miegu, šonakt miegam cauri cirtās kāds nemiera sīvums, ēzdamies dvēselē tā, ka gribējās kaukt.

Pa to laiku māte, mīkstā pakaišu klēpī sēdēdama, aizsnaudās. Bet snaudienā bija savs pulkstenis. Drīz viņa uztrūkās. Sarkanīgā spuldze no griestiem rādīja, ka īstais laiks jau nāk. Viņa steidzās iekšā, cauri virtuvei uz Kaspara istabu, viegli piesita pie durvīm, pēc brīža, atbildi nesadzirdējusi, pavēra tās vaļā. Žēli nočīkstēja, bet istaba bija tukša, kaktā bāli spīdēja atklātās gultas palags. Mātes iztēlē tūlīt piepildījās cita istaba, piebruka līdz augšai ar tādu ainu, ka gribējās novērsties un gribējās kliegt aiz sašutuma. Tur bija printelīgā, smalkā pilsētniece un viņas krūtis, kuras ne maisa drēbes frencis nespēja noslēpt un kurām nu Kaspariņš pielipis kā dundurs karstā laikā pie govs asteskaula. Te nu bija atsevišķa istaba un atsevišķa gulta ... Māte pasvārstījās uz tās istabas durvju pusi, bet nespēja tām tuvoties. Noplātīja rokas un skrēja atpakaļ virtuvē, ar kāju tīši pasperdama cūkspaini un brīdi ieklausīdamās naktī kā zvanoņā. Tikai kaķis uz plīts pavārstīja acis. Otrs mājas gals likās izmiris. Bija jāskrien uz kaimiņiem.

— Kā tā var — aizmirst tādu darbu, — viņa vairākas reizes atkārtoja starp aizkusušās elpas vilcieniem, ne-apjēgdama, vai runā pie sevis vai skaļi. Kājas juta stīvumu un auksto rasu pie lieliem, tad pašas dūre bija kaimiņu loga rāmī, bet drīz no iekšienes dusmīgi nāca pretī:

— Kas tur plosās?

— Es, vai nevarat atnākt pie teļa ...

— Vai ta nu nepietiek ar dēlu un vedeklu!

— Viņi nav ...

— Kā nav, ja cierēja apkārt visu paukuru?

— Nav .. .

Vairāk māte nespēja pateikt, kaklu aizžņaudza bezpalīdzības sajūta un simtreiz cilāta doma — ko līdz bērns, ja palīga nav. Jaunajiem trūkst katra sajēga par dzīves pamatu un neatliekamu darbu... Bet kaimiņu durvis, par laimi, aizklabējās, un nāca ne tikai pati, arī vecais šļūca lielajos gumijas zābakos, vēl bikšu priekšu aiztaisīdams un sausi kāsēdams. Nu tikai vajadzēja tikt ātrāk atpakaļ ...

Šajā brīdī neviens nepamanīja šķībo mēnesi pie debesīm, bet viņa sidrabotā gaisma vizēja uz kāda mezgla, kuru bija savilcis teļš un caur kuru viņš pašlaik nāca pasaulē, cilvēkiem piepalīdzot. Sis mirdzošais mezgls bija savilcis arī divus citus — tik cieši, ka viņi pagura aiz sāpoša tuvuma ...

Kad viss jau bija kārtībā un teļš atpūtās sausos pakaišos, Renāte nespēja aizsnausties tāpat kā Kaspars. Viņa domāja par to, cik tas ir kolosāli — teļš. It kā pie gaismas būtu piena baltums klāt... Vienu plaukstu viņa bija uzlikusi uz Kaspara kailā sāna. Pie krūts, kura vēl sila no glāstiem, spiedās viņa plecs. Cik tas labi, ka teļš vēl nāk! Lai gan es nemaz negribēju palikt pie viņa nākšanas. Bet es atļauju visiem domāt, ka esmu palikusi teļa dēļ. Te būs arī kāda neaptverama patiesības daļa. Kaspariņš ir stipri līdzīgs tādam neatnākušam teļam. Ne jau sliktā nozīmē. Nupat viņš pieskārās man un tāpēc vēl ilgi nāks manā sirdī. Muļķītis, šo nakšņošanu viņš gribēja pārvērst lamatās man, bet. pats iekrita. Es viņu paturēšu tikai tāpēc, ka viņš pats nav saskalojams un netaisās izplūst pa visām spraugām, kas ved uz leju. Viņā ir kaut kas tāds, it kā viņš būtu nācis no senas maizes krāsns. Siekalas tek, kā gribas tādu maizi. Sarkanbrūna ir tā ķieģeļu siena, aiz kuras viņš strādā. Man liekas, ka nepiedzimuši teļi ir ķieģeļsarkani. Te tumsā arī viņš liekas sakarsis sārts. Tā kūts, kuru šeit iepazinu visvairāk, pazuda tumsā, bet Kasparā šī nesaprotamā, brīžiem atbaidošā tumsa ir cieta un nesatricināma — tāpat kā dzīve, no kuras viņš radies, kur palīdzēja mātei gaidīt teļu. Es gribu, lai mīlestība nāk tikpat nenovēršami!

ERIKS KŪLIS ATGRIEŠANĀS

Bijušajiem vecā martena vīriem

TĀ — ielūkojies ķeburainiem parakstiem un violetiem zīmogu nospiedumiem izraibinātajā rūpnīcas ambulances veidlapā, mar-tena ceha maiņas meistars Strazds sacīja, uzmezdams puisim īsu, pētošu skatienu, — kaulu lāpītāji apstaigāti, rādās, pārējie papīri arī ir kārtībā. Varēsi jau šodien ķerties bullim pie ragiem, tikai vēl ierakstīšu tevi drošības tehnikas žurnālā, un tad iesim.

Puisis iesāņus lūkojās, kā uz līnijotā papīra rindojas vārdi, un nekā neatbildēja.

— Uģis Zāle, — meistars rakstot runāja līdzi, — labi, 'dzimis tūkstoš deviņi simti... tā, tā, vienpadsmitajā decembrī, izglītība vidējā, 1-llabi, pieņemts par šihtētāju — krāsns klona labotāju ar ceturto kategoriju ... kārtībā.

Stūrainais, kā no laukakmens tēstais vīrs nolika lodīšu pildspalvu uz masīvā, saskrambātā, kausējuma pasēm un maiņas žurnāliem nokrautā kantora galda un uz mirkli apklusa. Cauri telpas sienām kā tāla jūras viļņu rēkoņa, kā klusināti pērkona dārdi iekšā lauzās nerimtā, dienu un nakti neapklustošā martenkrāšņu ugunsdziesma.

Uģis viegli pieskārās sienai — tā tikko jaušami drebēja.

— Dun gan, ko? — meistars jautāja, palūkojoties Uģī. •— Jā, zoniņ, šiten joki nebūs. Mārtiņš paliek mārtiņš. Maizīti vajadzēs ēst sviedriem vaigā.

Uģis izturēja sirmot sākušā vīra pārbaudošo skatienu un strupi atbildēja:

— To es jūtu.

— Sēdies. — Meistars Strazds norādīja uz krēslu rakstāmgalda galā. — Man tev tagad jāiestāsta, ka tu lūžņu laukumā nekad mūžā nedrīksti līst zem paceltas kravas, zem pacelta elektromagnēta, zem greifera kausa, nedrīksti līst pie strāvas, nedrīksti strādāt bez ķiveres un cimdiem, nedrīksti dzert darba laikā un mīlēt meitenes. Ši-tais attiecas uz darba drošības tehniku. Tālāk...

Puisis raudzījās Strazda mierīgajā sejā, maisiņos zem acīm, no ķiveres apakšas izlīdušajā matu šķipsnā, redzēja sviedru lāsītes uz druknā deguna, redzēja sazēlušus bārdas rugājus uz masīvā zoda un laiku pa laikam piekrītoši māja ar galvu, bet viņa doma atkal un atkal kavējās pie kādas pavisam nesenas sarunas.

«Cik es saprotu,» māte jautāja, «tad tu vairs negribi pie mums dzīvot?»

«Muļķis,» tēvs norūca un ielika pudeli atpakaļ bārā, «īsts muļķis. Tāds dzīvoklis, tāda istaba kā tev, tādas mēbeles un uzvalki nav pat vienam otram zinātņu kandidātam. Bet ko tu?» Viņš izdzēra glāzi sausu un pats sev atbildēja: «Bet tu gribi skriet uz kopmītni, kur tevi varbūt neņems pretim. Pierakstīts taču esi te, manā mājā!»

«Dēls, apdomā labi,» māte atkal iejaucās, «kur vēl ir labāk, ja ne vecāku mājās?»

«Mām,» Uģis atbildēja, «mēģini mani saprast. Man ir nevis divpadsmit gadu, bet divdesmit. Es gribu sākt pats. Veselu mēnesi, kopš atgriešanās no armijas, klausot jūsu padomiem, es nestājos darbā. Pirmās dienas, kad tu man nesi kafiju pie gultas, es jutos kā dievs, tava kafija mani uzjautrināja, bet tagad es pats sev sāku riebties. Es taču neesmu pirmās grupas invalīds!»

«Uģīt, kur tu iesi? Uģīt, cikos tu būsi mājās? Uģīt, ne-saaukstējies...»

«Pietiek ar to, tēv, ka mātei tu visu mūžu neļāvi iet darbā. Visu mūžu viņa ir bijusi tikai plīts piedēklis.»

«Trieciennieks!» tēvs nicīgi iesmējās. «Darba varonis! Pseidoromantiķis! Matild,» viņš uzrunāja sievu, «tāda ir pateicība par mūsu sūtījumiem mīļajam dēlam uz dienestu. Ņemiet par labu, dārgie vecāki, tāds nu esmu padevies, ņemiet par labu!»

«Paldies, tēv!» Uģis sacīja un noliecās, lai aizvērtu čemodānu. «Maniem biedriem no mājām sūtīja kūpinātu speķi, ābolus, cigaretes, dažam pat pa pudelei degvīna un, ja rotas staršina to neizgāza izlietnē, mēs izdzērām pa malkam, jo armijā allaž kādam gadījās dzimšanas diena ... Bet man?» Uģis izslējās. «Man nāca pakām visādas pastilas, zefīri, šokolādītes. Kā zīdainim. Labi, ka zēni gadījās saprātīgi un ēdot tikai smīnēja ūsās par mazo Uģīti. Paldies par to, ka vismaz nebraucāt mazgāt manus sanēsātos autus. Un piešūt formas tērpam baltu apkaklīti...»

— Nu, vai tev skaidrs, zoniņ? — Strazda balss atsauca puisi tagadnē.

— Jā, Uģis pielēca no krēsla.

— Armija vēl asinīs, ko? — meistars pasmaidījis sacīja. — Uzvelc famīliju, ka esi saņēmis instrukciju. Šite,

kur ķeksītis.

Ejot garām uguni dvesmojošām krāsnīm, meistars jautāja:

— Vai ar kopmītni viss kārtībā? Dzirdēju, neesot gribējuši tevi pierakstīt?

Uģis nepaguva atbildēt — viņa kāja aizķērās aiz kausējumu paraugu smeļamās karotes trīsmetrīgā kāta, jo puisis nespēja nolaist acis no versmojošām liesmām.

— Jā, — viņš atsaucās tikai pēc brīža, un pats nokaunējās savas balss — apkārtējā dunoņā tā izskanēja kā peles pīkstiens.

— Redzi, — Strazds skaidroja, kad viņi bija izgājuši no martenceha, — pa šīm šinām uz cehu brauc platformas ar pilnajām lūžņu muldām. Kad šrote ir galā, muld-celtnis tos uzrauj augšā pie plītēm. Tālākais ir pildceltņa ziņā, tu jau redzēji, kā tas ar savu snuķi iebāž šroti plītē, ka noblārkšķ vien. Paceļas durvju aizvars, un dzirksteles un dūmi pajūk. Tā jā, zoniņ.

Viņi nonāca lūžņu laukumā. Uģis pacēla galvu. Pa simts metrus garo estakādi kustējās divi tilta celtņi. Pie milzīgajām lūžņu grēdām vīri melnajos vadmalas spec-tērpos un vateņos izskatījās pavisam sīciņi.

«Tātad tie būs mani darba biedri,» Uģis secināja, «un arī es tā līkņāšu ap muldām, kārtojot tajās ar elektromagnētu sagāztos dzelžus. Izredzes diezgan vilinošas ...»

— Redzi, šis te ir vecākais šihtas pleķī, — Strazds teica, pamādams uz druknu vīru sarkanu seju un piemiegtām acīm. — Viņš ir atbildīgs par plītēs iekraušanu. Šito vīru vaļas brīžos vajadzētu bišķīt klausīt.

«īsts lauku saimniekpaps,» Uģis nodomāja, «vēl tikai trūkst apgruzdušas pīpes zobos.»

Lūžņu laukums . .. Dienu un nakti, puteņainās februāra nedēļās vai vasaras pērkona lietus gāzēs, pavasara šķīdoņos vai rudens slapjdraņķos te allaž kauca celtņu elektromotori, dārdēja lūžņi, svilpa manevrējošās lokomotīves un strādāja vīri. Viņi nesūdzējās, ka pēc ugunīgo martenkrāšņu remonta, kad nebija sausa neviena ķermeņa pora, vajadzēja doties ārā laukumā zem janvāra nakts saltumā trīsuļojošām zvaigznēm un atkal stundām ilgi kustēties saltajā vējā — līdzināt piebērtās muldas, iekabināt traversa āķos pilnās, atkabināt tukšās

muldas. Viņi nesūdzējās, ja nācās tīrīt dzelzceļa vagonu grīdas no sasalušiem kaļķakmens vai dolomīta, vai boksīta rūdas gabaliem, neņaudēja, ja nācās cilāt lauzni, līdz sāka tirpt rokas, jo bija reizes, kad celtņa greifera kausa dzelzs zobi izrādījās bezspēcīgi, un tad darbu vajadzēja turpināt cilvēkam.

Lūžņu laukums ... Te bija martena ceha vīru eksami-nēšanas vieta. Te pārbaudīja uz cietību, stiepi un lieci. No lūžņu laukuma nāca visi krāšņu apkalpes vīri, ceha mašīnisti un pat maiņas meistari. Protams, ja sviedri nešķita par sāļiem, ja rūsas un gruzduma smaka pārāk ne-cirta degunā.

— Rau, Žani, atvedu tev vienu zēnu. Uzmet aci kādas dienas, lai nelien, kur velns ziepes vāra. Labāk būtu, ja viņš pirmo strēķi strādātu pārī ar tevi. Gan jau izcilāsies dzelžus pie muldām. Skaidrs?

Žanis piemiegtām acīm aplūkoja Uģi.

— Lai tik stājas strīpā, — beidzot viņš basā ierunājās, — šite var redzēt, ko katrs ēdis.

— Nu, puis, turi abas acis un ausis vaļā, — meistars Strazds teica, uzsizdams Uģim uz pleca, — tad jau viss būs ar glanci. — Un raupji tēstais vīrs pagriezās uz ceha pusi.

Trosēs līgani šūpodamās, tuvojās piekrautās muldas. Celtņa mašīnists no saviem kabīnes augstumiem ziņkāri aplūkoja Uģi — ne jau katru dienu lūžņu laukumā ierodas jauns strādnieks. Kāds šis būs? Pietiks ar nedēļu vai varbūt divām?

— Ei, Riči, vēl trīs tonnas, tad grantē čugunu! — Žanis iebļāvās. Mašīnists klusējot pamāja. Uzbraucis tieši virs platformas, viņš uzmanīgi nogaidīja, izvēlējās īsto sekundi, īsto brīdi, kad šūpojošās muldas atradās virs paliktņiem, un tad strauji laida tās lejup. Dārdēja krava, žvadzēja traversa ķēdes.

— Are, — Žanis pievērsās Uģim, — kabini āķus vaļā no tās puses. Drošāk, drošāk, muldas nekož.

— Tik daudz es saprotu, — puisis atrūca. «Sākas mana pirmā darba diena, pirmā patstāvīgā.»

Aizvadījis uz cehu vairākas platformas ar čuguna kravu, Žanis piegāja pie telefona būdiņas.

— Tiešais vads uz Apvienoto Nāciju Organizāciju, — viņš smaidot paskaidroja Uģim un nocēla klausuli.

— Anniņ, kā tev tur augšā iet? Vai čuguna pietiek? Ko? Nu, sver taču fiksāk! Pietiek? Malacis! Mēs ejam pīpēt. Vairāk plītei nekā nevajag? Labi. — Žanis nolika klausuli. — Vienu krāsni nu mēs būtu piebāzuši, — viņš sacīja it kā pats sev, — ejam ievilkt elpu.

Pie viena no milzīgās estakādes balstiem čurnēja ar saulē un vējā izbalējušu papi apsista būda. Uģis pārkāpa slieksnim. Pie zemajiem griestiem kvēloja noputējusi spuldzīte. Stūrī spalgi šņāca pārkarsis centrālapkures radiators, uz kura garoja vietvietām ieplēsti brezenta darba cimdi. Abi šihtētāji, kuri pirmīt līdzināja muldās lūžņus, jau sēdēja uz apbružātā sola un smēķēja.

— Labdien! — Uģis skaļi sacīja, novilkdams cimdus.

— ITm... — noņurdēja vecākais no sēdošajiem.

— Čau! — ņipri atsaucās jaunākais. Uģis atspiedās pret durvju stenderi un atrāva vaļā vējjakas slēdzi — gaiss bija smags un sutīgs.

— Piesēdi, — vēlīgi atļāva Žanis, prātīgi ielocīdams savu centneru smago augumu čīkstošā Vīnes krēslā pie rakstāmgalda.

— Nekas, — Uģis atbildēja, — gribu vēl paaugties.

— Andri, — Žanis pievērsās jaunākajam, — rādās, šoreiz tava reize iet augšā uz zvanu. Vārdu sakot, ņemsi jauno līdzi.

— Būs darīts! — Andris žigli atsaucās un pamirkšķināja Uģim. Vecākais vīrs negaidīti iesmējās.

— Ja atļauts zināt, —Uģis jautāja jaunajam puisim,

— ko nozīme — iet augšā uz zvanu?

Vīrs atkal negaidīti iesmējās.

— Par ko jūs smejaties? — izslējies aizvainoti jautāja Uģis. — Vai jums te nav pieņemts sarunāties?

— Neņem galva, — no būdas stūra atsaucās Andris,

— gan pieradīsi. Šis vīrs, — puisis pamāja ar galvu uz savu kaimiņu, — ir bijušais frontinieks.

Uģis palūkojās vīrā uzmanīgāk. Šaura, skarba seja, virs labas uzacs robaina rēta, tumši bārdas rugāji un sevī iegrimis acu skatiens.

— Semjons ir kārtīgs puika. Strādā kā zvērs un vēl bišķīt. Tikai ar to pīpēšanu mokas — smēķis pēc smēķa. Bet tas smiešanās reizes viņam no kontūzijas. Nesaprotu, kāpēc Semjonam būtu jāstrādā — pensiju viņš saņem, precējies nav, brīvs cilvēks. Varētu gulēt jūrmalā cauru dienu kā ronis, — Žanis stāstīja. — Strazds jau negribēja viņu ņemt — veselība kara laukā sabendēta, bet, izradās, Semjons ar fabrikas kadrinieku vienā rotā bijuši kopā. Kadrinieks aizlika vārdu, un Strazds jau ir cilvēks.

— Iet augšā uz zvanu nozīmē pēc kausējuma izlaišanas palīdzēt remontēt krāsns klonu, — ierunājās Andris,

— nav nekā briesmīga, tikai diži jāsvīst. Pieliec savai žo-kenei zilās brilles, kuras tev meistars iedeva, — krāsnī lūrēt ar neapbruņotu aci ir diezgan drūmi.

— Vajadzēs, — Uģis piekrita, domādams par priekšā stāvošo krāsns remontu, — Strazds man teica to pašu.

— Es tā spriežu, ka esi nupat demobilizējies. — Andris pamāja uz Uģa diagonālauduma formas biksēm un kirz-as zābakiem. — Bet mani uz gadu atbrīvoja, esot jānobeidz vakarskolas astotā klase. Citādi es jau sen būtu karavīrs ...

Aiz būdas durvīm dārdēja, šķindēja, būkšķēja lūžņi, kurus magnētceltnis izkrāva no vagona, drebēja esta-U"-de, kauca celtņa elektromotori. Vienīgajā būdas lo-c uā sitās apnicīgs marta lietus. Nikni un aizvainoti sīca centrālapkures radiators. Kā no tālienes atskanēja dobjus un aicinošas zvana skaņas.

— Aliā! — Andris teica. Uģis uzlika galvā cepuri un palūkojās caur zilo stiklu degošajā spuldzē — skaidri varēja saskatīt sārtu kvēldiegu. — Ejam, — Andris pieceldamies sacīja. — Šķipeles ir augšā, cehā.

— Nu, jaunais, kad nāksi atpakaļ, būsi šūmēs, — Zarus vēlīgi rūca, un viņa platajā sejā iegūla tēvišķīga izteiksme.

Uģis kā apburts lūkojās nokvēpušajos griestos — tie kvēloja uguns atblāzmā no kausa līstošās tērauda straumes. Uģim nāca prātā vulkāna izvirdums, un puisis stāvēja, līdz Andris viņam iebukņīja sānos.

Krāsns apkalpes vīri vērtējoši lūkojās Uģī.

Vienu soli tuvāk, divus, trīs .. . Un te jau bija zvērojošais četrstūris, versmojošās liesmas. Neciešama svelme iesitās Uģim sejā, šķita, ka āda uz pieres, deguna, vaigiem, smakra saraujas čokurā un tūlīt atlēks kā sakaltusi miza; dega rokas, dega kājas augšstilbiem cieši pielipušajās, mitrajās biksēs, kūpēja vējjaka.

Uģis caur brillēm vēl centās ielūkoties krāsnī, taču tas bija pilnīgi bezcerīgi. Acis no karstuma pašas vērās ciet. Svelme viņu atsvieda atpakaļ, lāpsta izšļuka no rokām, un puisis, ticis drošā attālumā, slaucīja pa vaigiem ritošās asaras.

«Tikai brīnums mani paglāba no aizdegšanās.»

Kāds no apkalpes vīriem pienesa viņam izkritušo lāpstu un klusēdams pastiepa.

— Drošāk, drošāk! Nerausties! — Uģis izdzirda Andra balsi. — Krāsns nekož!

Uģim pienāca klāt cits apkalpes virs un, pieliecies viņam pie auss, sauca:

— Ej klāt sāniski, galvu ierauj aiz kreisā pleca, tad ātri atvēzējies un svied, un tūlīt atkal sejai priekšā elkoni. Un neaizmirsti ieslēgt atpakajgājienu.

Uguns rēkoņā pazuda visi pārējie ceha trokšņi. Sameties kūkumā, Uģis uz sekundes desmitdaļu palūkojās ugunīgajā peklē un svieda uz labu laimi.

— Būs kārtībā! — garām ejot, Andris uzmudināja. — Vēl tikai iemācies pārmest pāri krāsns slieksnim!

Iegrābis pilnu lāpstu, Uģis metās pretim krāsnij. Viens solis, divi, trīs... Viņš atvēzējās un, savilcis karstumā sūrstošo seju zvērīgā grimasē, svieda. Viegls rāviens... un Uģis juta, ka viņa rokas ir tukšas. Kur lāpsta? Lāpsta bija ielidojusi krāsnī. Pusotra tūkstoša grādu karstumā kā sērkociņš uzliesmoja tās sausais kāts. Uģis, aizsedzis seju, atkāpās.

Puisis palūkojās apkārt. Liesmu apspīdētie vīru augumi kustējās dzelžainā ritmā. Viņi nāca, grāba, gāja, svieda. Sviedrainās sejas bija nopietnas — ne zīmes no smaida vai smīna. Švirkstēja dolomīts, rēca milzīgie ventilatori, krāsnīs no sprauslām šļācās liesmas.

— Nāc, iedošu tev citu lāpstu, — sacīja Andris. — Tas neskaitās nekāds šihtētājs, kurš nesadedzina vismaz pāris lāpstu!

Pēc brīža Uģis atkal iekļāvās vīru rindā. «Lai sadeg manas drēbes, bet man jāaizsviež dolomīts līdz krāsns galam! Tas man jāizdara!» Vēziens, sviediens. Uģis pieliecās un palūkojās caur liesmu virpuļiem — dolomīta deva pašķīda klona vidū. «Nākošajam sviedienam jāizdodas labāk!» Uģis sevi uzmundrināja, viņš vēlējās nomākt domu, ka var ielidināt krāsnī arī otru lāpstu.

Vēziens, sviediens. Atkal klona vidus. Atkāpjoties Uģis sajuta uz mēles sāļu garšu. Vai viņš būtu iekodis lūpā?

Nav laika domāt. Rēcošā krāsns uzspieda savu gribu. Dolomīta kaudze, krāsns durvis. Dolomīta kaudze — krāsns durvis.

«Izrādās, sviedri kož acīs, to es līdz šim nezināju.»

Un atkal dolomīts un verdošas magmas versme.

«Cik ilgi vēl?» Sirds kāpa aizvien augstāk kaklā, krekls uz muguras bija pielipis kā plāksteris.

— Kā ir? — Andris, garām ejot, jautāja un plakaniski ar lāpstu iebelza Uģim pa dibenu. — Vēl foršāk nekā somu pirtī, vai ne?

Uģis ar skaudību palūkojās Andra slapjajā, liesmu gaismā spīdošajā sejā un mirdzošajos zobos.

«Viņam, velnēnam, nekas, bet es drīz nojūgšos. Nē, tas nedrīkst notikt.»

— Magnezītu! — kliedza pirmais kausētājs, un viņi strīpā devās pie nākošā apcirkņa.

Magnezīts bija smalks un sauss. Jaudīgo ventilatoru saceltajā vējā tas uzvirmoja gaisā.

Viņš vairs nezināja, cik ilgs laiks pagājis, cik ilgi vēl būs jāiztur. Acu priekšā ņirbēja krāsaini apļi, sviedri plūda, plaušas kāri kampa putekļaino gaisu.

«Steidzīgi jāatmet smēķēšana,» Uģis gurdi domāja, «strādāt pie krāsnīm un smēķēt var tikai pašnāvnieks.»

Beidzot krāsns pirmais vīrs svinīgā žestā pamāja ar roku. Otrais kausētājs uz mēraparātu pults nospieda pogu, un smagi un prātīgi nolaidās krāsns durvju aiz-vars.

— Nu, kā rādās pie mūsu grāpjiem? — kad puiši lika lāpstas atpakaļ instrumentu skapī, Uģim jautāja pirmais tēraudkausētājs, maza auguma vīrs līdz nabai atpogātā kreklā, pakasīdams spalvainās krūtis. — Darbiņš gandrīz kā pulksteņmeistariem, vai ne?

Uģis klusējot pacēla īkšķi. Sirds viņam pukstēja galvā, un tur neradās neviena asprātīga atbilde.

— Mūs gaida lejā, — Uģim aiz muguras ierunājās Andris. — Sāksim pildīt krāsni.

Lietainā marta priekšpusdiena patīkami veldzēja pietvīkušās sejas.

— Tas bija Sociālistiskā Darba Varonis, — pa ceļam uz lūžņu laukumu lepni teica Andris, — tas mazais, kurš ar tevi gribēja runāt. Viņa uzvārds Kņope.

«Es izturēju.» Uģis juta ķermenī ielīstam skurbu prieka vilni. «Nepaliku kaunā!»

Viņš atrāva vaļā kreklu, un estakādes celtņu dārdi puiša ausīs skanēja kā mūzika. Līdz maiņas beigām bija atlikušas sešas stundas.

Ar agrāk neizjustu baudu Uģis ļāvās karstajām ūdens šaltīm. Viņš labsajūtā pat aizvēra acis — pēc darba tur arā lūžņu laukumā, kur pielijušais vatenis novilka plecus, pēc karsto krāšņu remonta, kurš viņam vēl vienmēr asociējās ar ielūkošanos vulkāna ellišķīgajā rīklē, dušas telpas šķita tīrā paradīze. Smaržoja ziepes, sūklis patīkami kņudināja ādu, visapkārt skanēja dzīvas sarunas un smiekli.

Vīri vēl nesenā darba azarta varā skaļi pārcilāja maiņas pēdējās darba minūtes, apsprieda jaunākos notikumus, stāstīja piparotas anekdotes; pēc sasprindzinājuma pilnās dienas neticami strauji ķermeņos atgriezās spars un možums. Un nopietnie kausētāji, kuriem pat sapņos bieži rādījās ugunīgā, dzirkstošā, šķidrā metāla neatturamā straume, ar dobju dunu līstoša kausā — šo skaņu nekad mūžā nesajaukt ar kādu citu —, nopietnie kausētāji un mazrunīgie kokiļu vīri, kuriem pirms pusstundas neatlika laika pat nospļauties, daudztonnīgo celtņu vadītāji, visu maiņu vienatnē no putna lidojuma vērojuši ceha darbu, — dušas telpās pārvērtās līdz nepazīšanai.

Nezināmas rokas spēcīgi mests, gaisā aizšāvās ūdeni pievilcies sūklis, pēc mirkļa ar mīkstu plīkšķi, šļakatas šķiezdams, atsitoties pret kādu muskuļainu muguru; paslepšus blakus nodalījumā tika aizgriezts karstā ūdens ventilis, lai pār kaimiņa ziepjaino galvu pēkšņi gāztos ledaina ūdens šalts; uz nebēdu tika klaudzināts pie sienas, aiz kuras bija sieviešu dušas telpas, sak, kā jums tur, meitieši, klājas, vai nevajag palīdzēt noberzt muguru; tika atvērti logi, lai no palodzes nokamptu kūstoša sniega sauju un pieliktu to biedra kūpošajam pakausim.

Uģis noslaucījās un, apjozies ar dvieli, pa garo koridoru devās uz ģērbtuvi pie sava drēbju skapīša. Viņš jutās kā vecs, pieredzējis metalurgs. Bija nostrādātas veselas divas nedēļas, un lūžņu laukums vairs nešķita elles priekšnams, kur dārd, gāžas, krīt visas pasaules lūžņi.

Žanis uz Uģi jau lūkojās daudz vēlīgāk. Andris bija pati atklātība, vienīgi Semjons stundām ilgi nogaidoši klusēja, lai pēkšņi noslēpumaini iesmietos.

Traucēja tikai slapjais marts, jo gandrīz katru dienu no mākoņiem gāzās lejā šķidrs sniegs vai lietus.

Uģa pašapziņu vairoja šodien saņemtā alga, kura izrādījās negaidīti liela — bez kādām kapeikām gandrīz sūnt rubļu.

Puisis ģērbjoties pieskārās čaukstošajai kabatai, un viņu nebiedēja doma, ka pēc divām brīvdienām sekos naktsmaiņa. Naktsmaiņa? Sīkums. Arī armijā Uģis bija stāvējis postenī garajās pirmsausmas stundās, kad miegs vēlās virsū kā mīksta lavīna, kad pietika uz sekundi pievērt acis, lai jau redzētu nesakarīga sapņa fragmentu, kad vajadzēja spiest delnu uz automātam uzspraustā durkļa gala, lai sāpes aizdzītu nelūgto, bet maigo viesi.

Uzvilcis pusmēteli un atvadījies no saviem skapīša kaimiņiem, Uģis izgāja pagalmā. Joprojām lēni sniga. Ticis garām ugunsdrošo ķieģeļu noliktavai, puisis uzmeta skatienu lūžņu laukuma estakādei. Celtņi stāvēja — tātad jaunajai maiņai līdz krāšņu iepildīšanai vēl bija mazliet laika.

Ar tādu kā pārākuma apziņu pasmaidījis — lūk, es dodos mājās, bet jums vēl priekšā gara maiņa —, puisis strauji gāja tālāk.

Pie rūpnīcas caurlaides ēkas pletās autosaimniecības teritorija. Uģis atcerējās, kā, ierodoties pirmo dienu darbā, viņu bija pārsteidzis šis automašīnu jūklis. Rēca četrdesmittonnīgais belazs, motorus iesildīja krazi, mazi, zili, urāli, prožektorus zibināja ņiprās latvijas un rafi, kā balta ēna viņam garām aizzibēja ātrās palīdzības volga, bet rīta gaiss virmoja no dīzeļdegvielas dūmiem un smaržo jo pēc benzīna izgarojumiem.

Ejot caur vārtiem, Uģis laimīgu palikšanu novēlēja kareivīga izskata večiņai, kura satuntuļojusies stāvēja caurlaides durvīs. Sardzes sieviņa rezervēti atrūca dažus nesaprotamus vārdus, puiša jautrajā noskaņojumā viņa saskatīja kaut ko aizdomīgu.

Uģis izgāja uz ielas un dziļi ievilka plaušās gaisu — ja labi gribēja, varēja just tāla pavasara elpa. Retās sniega pārslas neko nenozīmēja.

Kailo kastaņu ieskauta, pilsētas simtgadīgajā parkā ar neskaitāmām logu acīm raudzījās rūpnīcas kopmītne — mājvieta gan ģimenes siltumu vēl neizbaudījušiem jaunekļiem, gan rūdītiem vecpuišiem, gan dzīves neveiksminiekiem — klaiņotājiem, šķirteņiem.

Ēdnīcā ieturējis pusdienas, Uģis kāpa uz trešo stāvu, kur koridora galā bija viņa istabiņa. Klusais īgņāts, ar kuru viņi divatā apdzīvoja šo mazo telpu, bija mājās — viņam maiņa sākās stundu pirms pusnakts.

— Kā sviežas? — Uģis pieklājības pēc apjautājās. To, kā īgņātam sviežas, viiiš redzēja pats, bez izsmeļošiem paskaidrojumiem.

Ignats pacēla galvu. Tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs puiša cilvēks vienmēr apsarkušām acīm un plakanu boksera degunu. Viņš sēdēja uz gultas malas, ģērbies kokvilnas spectērpā, uz kura vēl varēja manīt nesenas gludekļa pēdas. Flaneļa krekla apkaklītes mala bija rūpīgi apšūta ar pavisam citas krāsas auduma strēmeli, liecinot par īpašnieka pacietību un taupību. īgņāts pašļū-kāja plušķainās rīta čībās ieautās kājas un negribīgi atrūca:

— Skaitu savus parādniekus.

— Vai daudz viņu sakrājies? — Uģis mēģināja ielūkoties atvērtajā piezīmju grāmatiņā.

īgņāts tai uzlika virsū plato, īspirkstaino plaukstu un lepni sacīja:

— Bez dažiem rubļiem pustūkstotis. Ar visām procen-tēm, saprotams.

Uģis saviebās. Viņš jau pirms nedēļas bija uzzinājis, ka īgņāts kopmītnes zēniem aizdod naudu; viņš pats redzēja, kā slieksnim kāpa pāri jauni tukšinieki, bet nebija gaidījis, ka īgņāts vaļsirdīgi atzīsies savā augļotāja praksē.

— Un cik procentus tu plēs no parādniekiem?

— Ko tad es? — īgņāts labsirdīgi ņurdēja. — No desmitnieka pusrubli. Kārtības pēc. Naudiņai vajag nest naudiņu. Ja tev ir desmit, atradīsies arī pusrublēns. Es jau nevienam nespiežu — paši nāk strīpām vien.

— Tātad no divdesmit rubli? — Uģis apjautājās, ņemot no krēsla atzveltnes savu pelēko, pavisam nesen mātes dāvināto importa jaku. — No simtnieka piecus.

— Nevienam jau nespiežu, paši nāk strīpām vien, — īgņāts atkārtoja. — Kuram no puikām nepienāk reize, kad pietrūkst rublīša? Jauni vēl esat, nemākat atteikties, gribas pabizinēties apkārt Bet dzīvē galvenais ir atteikties no nevajadzīgā. Atnāk tāds drauģelis, ņemas činkstēt: īgņāt, esi cilvēks, jāiet pie meitenes uz dzimšanas dienu, aizdod trīs desmitniekus. Es dodu arī, bet domāju — kam tev tik daudz naudas? Meitene būtu priecīga par mazu vijolīšu pušķīti, ja tas nāk no mīļām rokām. Bet nē — vajag konjaka, konfekšu kastes un vēl velns zina kā. Bagāti gribam būt. Atnāk otrs, stāsta: īgņāt, miljons velnu, tepat aiz stūra izsvieduši nāvīgi stabilas čehu tupeles, aizdod piecdesmit rūpijas. Es aizdodu, bet domāju — kam tev tik dārgas vajadzīgas? Vai tad cilvēkam galvenais ir kurpes? Es nopirku Rīgā taisītās par divdesmit rubļiem un nēsāju jau otro vasaru. Un bez vainas.

— Nekā tu no dzīves nesaproti. Ko tu vari saprast, mājās vien sēdēdams un krādams naudu? — Pamājis paviršu sveicienu, Uģis pazuda aiz durvīm. Varbūt tās no-blākšķēja pārāk stipri, bet galu galā te nebija baznīca.

Koridora pagriezienā Uģim krūtīs ieskrēja puisis kaļķiem notrieptā kombinezonā.

— Nu, nu! — Uģis brīdinoši iesaucās. — Vai nebaidies, ka es tevi varu nosmērēt?

— Paklau, vecīt, vai tavējais īgņāts ir pie vietas? — puisis jautāja. — Man viņu briesmīgi vajag satikt! — Atbildi nesagaidījis, celtniekzēns aizjoza tālāk.

Vēl īsti neizlēmis, uz kurieni doties, Uģis iegriezās kopmītnes atpūtas istabā. Daži puiši kvcrnēja pie televizora, kāds briļļainis, gluži viens nosēdies pie šaha dēļa, cilāja figūras, divi aizrautīgi dauzīja novusu — kijas zibēja vien, citi šķirstīja žurnālus. Telpā bija silti un trokšņaini. Pie sienām ņirbēja daudzkrāsainas diagrammas un plakāti. Sienas avīze liesmainiem burtiem novēlēja visiem panākumiem bagātu Jauno gadu.

Uģis sameklēja šīsdienas laikrakstu. Ceturtajā lapā viņa uzmanību saistīja paziņojums, ka Tumšupes ciema vidusskolā tiek rīkots atpūtas vakars ar dejām. Uģis zināja — ciems atradās ap divdesmit kilometru no pilsētas. Autobuss uz turieni kursēja ik pēc pusstundas.

Uģim jau no sendienām piemita vājība uz sarīkojumiem lauku klubos, kultūras namos, ciema vidusskolās. Pirms armijas viņš dažu labu sestdienu nobrauca četrdesmit piecdesmit kilometru autobusā vai vilcienā, lai apmeklētu deju vakaru rajona nostūrī. Viņam patika ierasties neviena nepazītam, gluži kā misteram Iksam. Protams, dažreiz gadījās domstarpības ar vietējiem džentlmeņiem, taču viņus atbruņoja Uģa vaļsirdīgā atzīšanās: «Veči, jūs taču redzat — esmu viens pats. Skaidrs kā kafijas biezumi — jūs varat mani pataisīt par falšo zaķi. Bet kāds no tā būs labums? Jūsu meitenes es cenšos neaiztikt, man nepatīk medīt svešos iecirkņos, tāpēc labāk sapīpēsim.»

Plecīgie, jauneklīgie «veči» aplūkoja Uģi un pamazām nomierinājās. Patiešām, viņi domāja, šis pilsētnieks te nekā diža nevar saskādēt. Un jaunie, enerģiskie traktoristi, kombainieri, fermu mehanizatori devās atpakaļ zālē pie savām iecerētajām.

Jā, pirms armijas ... Uģa sezona sākās aprīlī un beidzās novembrī, kad bija izskanējuši svētku karnevāli. Vai tad brīvam, bezrūpīgam puisim nebija vienalga, kurā siena kaudzē vai salmu šķūnī pārlaist nakti? Un ne jau katrreiz pajumti vajadzēja meklēt pašam...

«Es braukšu,» Uģis izlēma un piecēlās, lai dotos augšā pēc gludināta krekla un kaklasaites.

... Uģis meiteni ievēroja, tikko izkāpa no autobusa. Viņa stāvēja zem lēzenās pieturas nojumes un domīgi lūkojās autobusa gaišajos logos. Šķiet, meitene neieraudzīja gaidīto un, galvu lepni pacēlusi, atstāja pieturu.

Uģis nogaidīja, līdz skuķēns pienāk dažu soļu attālumā, un tad smaidot jautāja, vai viņa, lūdzu, nezinot, kur atrodoties Tumšupes ciema vidusskola. Viņš šajā pusē esot pirmo reizi visā cilvēces pastāvēšanas vēsturē un visapkārt neredzot nevienas dvēseles. Uģa vārdos ar izbrīnu klausījās nule arī izkāpusi ražena sieviete ar dārdošām un grabošām piena kannām. Šito muldētāju! Tam nu gan mēle piekārta pavisam vaļīgi. Vai tad viņa nav cilvēks?

Jā, meitene bikli sacīja, te laukos jau brīžiem neesot nevienas dzīvas dvēseles.

Raženā sieviete nikni nodārdināja savas piena kannas un pārlēca grāvim, lai dotos uz mājām pie slimības saliektās mātes.

Tādā gadījumā, Uģis atbildēja, viņš atļaušoties meiteni pavadīt. Protams, viņa taču arī došoties uz sarīkojumu, vai ne? Meitene klusējot pamāja.

Viņš iešot vēl tālāk, Uģis turpināja, viņš uzlūgšot meiteni uz pirmo deju.

Jā, runāja meitene, uz pirmo deju varot. Tik un tā pirmo deju puiši dejojot ar cigaretēm pie durvīm.

Pats par sevi saprotams, Uģis teica, viņš gribot ari otro un trešo deju.

Tas esot atkarīgs no tā, kā viņš uzvedīšoties, brīdināja meitene.

Tik godīgi kā viņas brālis, Uģis smaidot paziņoja.

Tad neesot vērts aicināt pat uz pirmo deju, meitene atteica.

Va velns, sauca Uģis, ir nu gan ugunīgi skuķi šajā pusē.

Es neesmu nekāds bezvārda skuķis, meitene protestēja, mans vārds ir Maruta.

Okei, sacīja puisis, dienās mani dēvē par Uģi.

Un naktīs, meitene apjautājās, kā tad naktīs?

Naktis viņš guļot kā beigts, Uģis paskaidroja, un neviens visā kopmītnē neuzdrīkstoties viņu modināt.

... Puisis pamodās no trokšņa lejā, pie durvīm. Kāds grabinājās gar dzelzs aizbīdni un dārdināja slauceni.

Uģim atausa atmiņā vakardienas notikumu raibā secība — dejas skolas zālē, tad Marutas pavadīšana uz mājām cauri tumšajai un dubļainajai marta naktij, kad viņi smiedamies gāja pa lielceļu, nemeklēdami sausākas vietas, un beidzot... beidzot mazās, enerģiskās meitenes paļāvīgās lūpas.

Uģis klausījās, kā tur lejā kūtī sieviete, droši vien Marutas māte, sarunājās ar govi, bet ausīs viņam skanēja mazā skuķēna lielais jautājums: «Vai tu tici mīlestībai no pirmā acu uzmetiena?»

Estakādes ieskautais lūžņu laukums ar tā spēcīgajiem prožektoriem un tilta celtņu ugunīm tumšajā pavasara naktī šķita kā gaismas sala. Zilgani balti savā apcirknī gulēja kaļķakmens šķautnainie gabali, zeltaina elektrisko spuldžu gaismā vizēja magnezīta pulvera smilts, aiz tās slējās sārtā alumīnija boksīta grēda, bet pašā laukuma stūrī, tumša un noslēpumaina, pilnīgi absorbējot gaismas plūdus, čurnēja koksa kaudze. Turpat blakus bija apcirkņi ar feromangāna lietņiem un iezilgani violeto dzelzsrūdu.

Uģis ar Andri locījās gar kūpošām, tikko no krāsns rīkles nākušām muldām, līdzinot tajās sagāztos lūžņus.

Estakādes otrajā galā magnetoceltnis rosījās gar vagonu ar čuguna kravu. Krītot grēdā no triju metru augstuma, divpudu smagie čuguna lietņi mīksti būkšķēja.

Semjons ar neiztrūkstošo cigareti lūpu kaktiņā klusējot strādāja pie skārda atgriezumu muldām. Tas bija viens no āķīgākajiem lūžņu laukuma darbiem — no skārda velmētavas nākošo atgriezumu malas bija asas kā bārdas naži, un vīriem, līdzinot muldās haotiski sabērtās loksnes un strēmeles, bieži gadījās pārgriezt delnas līdz kaulam. Cauri visiem biezajiem brezenta darba cimdiem. Bet skārda atgriezumi bija vajadzīgi krāsns klonam pirms pārējo lūžņu iekraušanas, un vecākais šihtētājs Žanis pie šī darba norīkoja Semjonu. Visbiežāk Semjonu, jo viņš nekad nekā neiebilda.

Klusajiem vienmēr tiek uzvelts vairāk nekā skaļajiem klaigātājiem — šīm tukšajām mucām. Aprauti ieskanējās celtņa signāltaure.

— Uģi, ei, Uģi, — no tiltiņa skanēja Žaņa mūždien piesmakusī balss, — uzkāp čuguna vāģī, palīdzi Ādamam iztīrīt!

Uģis pārrāpās lūžņu kaudzei un tika uz sliežu ceļa. Puisis apstājās — viņš juta, ka tuvojas varens šķaudiens.

_ — Kāp augšā! — no celtņa kabīnes izliecies, sauca Ādams. — Ko stāvi kā bikses pietecinājis?

— A-a-apčī!!1 — Uģis nošķavājās. — Aaapčī!!!

— Prozīt! — Ādams sauca. — Nākošreiz ved šo uz kopmītni, nesēdi tik ilgi ārā uz trepītēm!

Apaļš kā milzu medūza pie Uģa pieslīdēja celtņa trosēs līgojošais elektromagnēts. Uģis norādīja uz vagona galu. Magnēts, pa ceļam raudams sev klāt čuguna gabalus, paklausīgi virzījās sāņus.

— Noņem pulksteni! — Ādams sauca, kā hipnotizēts sekojot Uģa rokas kustībai. — Citādi varēsi to sviest martenkrāsnī!

— Sito magnēts neņem! — Uģis lepni atkliedza. — Laid. zeme!

Nodārdēja vagona dzelzs grīda, salīgojās vagons. Tuvākie čuguna gabali zibenīgi pielēca piectonnīga magnēta dzelzs ripai, ka noklakšķēja vien.

— Ir nu gan spēciņš! — vagona otru malu.

Uģis nodomāja un rādīja uz

Magnēta aplis, apaudzis ar čuguna gabaliem, vagona koka apšuvei brakšķot, iedejoja otrā stūrī.

— Nelauz mēbeles! — Uģis sauca. — Neesi jau savās mājās!

_ — Tad nekasi ķirbi, rādi, kā pienākas! — atkliedza Ādams. — Dzīve ir tik īsa!

Uģis ar abām rokām satvēra sasilušo magnēta korpusu un iešūpoja. __

Kaudzē nobūkšķēja pēdējie čuguna gabali, un Ādams aizcirta kabīnes logu. Celtnis sastinga, tā dzīslās vairs neskrēja strāvas dzīvinošais spēks. Palika degot tikai tilta prožektori.

«Kas Ādamam nekait. Kabīnē ir sausi un silti. Var likties uz auss.»

— Paskat! — Andris sauca, kad Uģis viņam saīdzis tuvojās. — Friču šaujamais! — Viņš grozīja rokās sarūsējušu un greizu vācu automātu.

— Grabaža, — Uģis vienaldzīgi atrūca, raisot vaļā šņorzābaku auklas, — rāpjoties pāri lūžņu grēdai, tajos bija sabirušas metāla skaidas.

Atvērto būdas durvju gaišajā četrstūrī ielīgoja Žaņa lācīgais augums un saguma pār telefonu.

— Aļļo! — vecākais šihtētājs sauca klausulē. — Aļļo!

— Tikpat labi Žanis varētu saukt — muļļa! Vai arī — baļļa! — Uģis sacīja Andrim. Viņš nevarēja ciest šo Žaņa telefonvārdu.

Andris iesmējās.

— Dzelzceļa transports? — būdā sauca Žanis. — Var braukt pakaļ tukšajam vagonam. Jā, jā, izsviedām!

Virs puišu galvām savu tilta celtni apturēja Rihards.

— Drīz vajag būt krāsns zvanam, — viņš sacīja, — puikas, noņemiet manējam travērsa ķēdes un piekabiniet greifera kausu. Dolomīta un magnezīta muldas ļ pavisam tukšas. Nebūs ar ko remontēt krāsni.

— Uģi! — nostājies uz būdas sliekšņa, ieaurojās Žanis. — Ejiet abi ar Andri sabērt dolomītu! Pielieciet kausu un paņemiet magnezītu ar.

Mašīnists Rihards smaida atsedza zelta zobus.

— Re, cik gudrs! — viņš sacīja, ar galvu pamādams Žaņa virzienā. — Kā no grāmatas.

Celtnis iegrima klusumā.

— Atkal tas Semjons lien uz būdu pīpēt! — Žanis sauca. — Semjon, pie dolomīta!

Klusējošais stāvs nodzēsa cigareti un iebāza to krūšu kabatā.

— Es eju uz cehu, — brīdi lūkojies, kā Uģis, Andris un Semjons darbojas gar greifera kausa dzelzs žokļiem, Žanis paziņoja, — drīz plītei jānāk ārā. Neaizmirstiet pateikt Semjonam, ka viņam arī jāvelkas augšā. Kad būs zvans.

Aiz lūžņu kaudzes iesvilpās manevrējošā lokomotīve. Nodārdēja sakabe, nosvilpa sastādītājs, un tukšais vagons nozuda tumsā. Vēl viņi nebija beiguši bērt muldās birstošos materiālus, kad lokomotīve iestūma nākošo vagonu ar čuguna kravu.

Dīzelis ierēcās ar pilniem apgriezieniem, izgrūda zilu, pēc solāreļļas_smirdošu dūmu grīsti un projām bija.

Sakustējās Ādama celtnis — te atkal bija darbs pāris stundām. Kārtējās sešdesmit tonnas čuguna. Mēneša beigas. Sagādes kantoriem vajadzēja izpildīt plānu.

Beidzot desmit brīvas minūtes.

Semjons apsēdās stūri pie allaž kaistošā radiatora un aizsmēķēja.

— Paklau, Uģi, — lēni iesāka Andris, — zini, ko es visvairāk vēlētos? Nezini vis. — Maigā, meitenīgā izskata puisis pievērsās Uģim. — Es gribētu brīvprātīgi

pieteikties par karavīru kādā atbrīvošanas armijā, lai cī-j: nītos pret kolonizatoriem un agresoriem. Pasaulē taču

katru dienu kaut kur karo. Visvairāk Āfrikā. Es gribē'u iet palīgā kādai mazai tautai. Iedomājies tikai, — Andris teica, lūkodamies loga tumšajā četrstūrī, aiz kura bija dzirdams, kā čuguna vagonam metas virsū divi magneto-celtņi; Rihards gāja palīgā savam biedram, — un iedomājies tikai — es būtu starp rūdītiem, dzelžainiem vīriem. Es būtu jau izslimojis dzelteno drudzi, malāriju, miega slimību... Kādā sadursmē mani ievainotu, bet biedri iznestu mani no džungļu kaujas lauka un ar helikopteru nogādātu hospitālī. Es sadziedētu savus ievainojumus, un mēs atkal dotos cīņā. Un tā mēnešiem un ga-‘ dicm, līdz kāda zeme atkal būtu brīva no apspiedējiem. Tā būtu pavisam cita pasaule. Bet kas te? Mājās mani komandē vecais, te, laukumā, komandē Žanis, bet atliek dienas maiņā parādīties cehā, ka pielec tā klaigātāia Zuze un čivina: neaizmirsti, Andri, šodien komjauniešu sapulce... Visādas šefības skolas, bērnu dārziņi. Ha-ha! Mācām sīkajiem taisīt papīra kuģīšus! Vasarā ravējam kolhoza bietes! Bet ģitāru ansamblī man spēlēt nelaiž! «Kamēr tev vakarskolā būs divnieki, tikmēr nesapņo ...» — puisis mēdoši vilka, — bet armijā mani neņem — lai pabeidzot astoto klasi.

— Kāpēc tad tu izstājies no dienas skolas? — Uģis apjautājās. — Tagad jau sen būtu vidusskolas diploms kabatā.

— Es gribēju būt normāls cilvēks un pelnīt naudu. Vai tas ir slikti?

— Nē, — atbildēja Uģis, — slikti tas nav. Slikti ir tas, ka tu dažus gadus esi nopīpojis. Citi tavā vecumā jau mācās institūtos.

— Ja mani pagājušo gadu būtu iesaukuši armijā, es jau tagad uz robežas cīnītos ar diversantiem. Ja netieku atbrīvošanas armijā, apmierinātos ar robežsargiem...

— Ir nu gan tavā galvā juceklis, — Uģis smaidot sacīja.

— Domā, es stāstu muļķības? — Andris aizvainots jautāja. — Domā, ka mums garām neskrien dzīve — raibu raibiem notikumiem bagāta? Tikai mēs, lūžņos ierakušies, nekā nejūtam! Re, kādi mēs esam! — Puisis pamāja uz būdas stūrī snaudošo Semjonu, kura sejā slēpās milzīgs nogurums, kura sejā slēpās tāds nogurums, it kā vakar vakarā tikko būtu beidzies karš.

— Nekas man nav skaidrs no tavas klaigāšanas, — Uģis sacīja. — Un visi tavi stāstiņi uzrauj smaidu. Zaļš vēl esi, galīgi zaļš. Pagaidi, rudenī tevi paņems armijā, tad tev sāksies raibiem notikumiem bagāta dzīve. Redzēf sim, vai pēc tam, kad piecas sešas reizes pēc kārtas būsi apģērbies un izģērbies četrdesmit piecu sekunžu laikā un pēc rīta rosmes noskrējis trīs kilometrus tulznās noberztiem papēžiem, tu vēl ilgosies pēc cīņām džungļos. Tu apskaudīsi kareivi, kurš ātri un pareizi prot uztīt autus, nevis sapņosi par diversantu ķeršanu.

Scmjons pamodās un pasmaidīja.

— Smejies, Semjon? — aizvainoti jautāja Andris. — Par mani smejies?

Vīrietis klusējot aizsmēķēja cigareti, kāri ievilka pirmo dūmu un pēkšņi ierunājās.

— Es demobilizējos reizē ar Jurku Kozlovu. Mēs bijām no vienas sādžas. Demobilizējāmies no hospitāļa. Pārbraucām mājās, bet Jurka, duraks, nākošajā dienā gribēja slīcināties. «Kāpēc?» es viņam uzbļāvu. «Kāpēc?! Kāda skrūvīte atgriezusies, vai?» Pats redzēju, kā smaidīja viņa Taņa, kad iebraucām stacijā. Bet šis klusē. Iecirtīgs, velns. Jā, puikas viņu bija noķēruši pašā upmalā. Viņam māja bija pie pašas upes. Tā arī šis bija

ripojis — tieši uz atvaru. Rokas un kājas Jurkam hospitāli amputēja kā nederīgas, kā šķembu saplosītas. Šis veļas ar velšanos un vēl neķītri lamājas, pagāns tāds. Izglāba viņu, velnu, no kaunpilnas nāves dzimtajā upē, bet viņš vēl lamājas. — Semjons apklusa un atkal aizsmēķēja cigareti.

— Dann-dann-dann, — cauri naktij ieskanējās zvans, — dann, dann.

Semjons piecēlās un satvēra savu lāpstu kā šauteni. Lāpstu viņš vienmēr nesa lejā uz būdu un glabāja aiz centrālapkures radiatora.

Andris un Uģis klusēdami noskatījās, kā Semjons iziet

ārā miglainajā naktī.

— Redzi, kur ir viens no dzelžainiem vīriem, — Uģis sacīja Andrim, — paskaties labi uz viņu.

— Vecais Semjons? Ko tad viņš ir redzējis? Vienīgi ierakumus.

— Tad man nav ko sacīt. — Un arī Uģis aizsmēķēja cigareti.

Andris nožāvājās.

— Rit vakarskolā fizikā kontroldarbs, — viņš sacīja, — vajadzēs sarakstīt špikerus. Ceturkšņa beigas — velnu dzīt nevar.

Puisis izstiepās uz sola un aizvēra acis. Iestājās klusums. Uģis smēķēja un magnetoceltņu troksnī saklausīja martenceha nerimtīgo dunu. Tur vīri patlaban gatavojās laist pasaulē jaunu kausējumu, kuram krusttēvs būs arī viņš, Uģis. Puisis pamirkšķināja smagos plakstus. Vienmuļu miega dziesmu sīca radiators. Uģa galva slīga zemāk un zemāk. Bet cehā, uzvaroši dzirkstīdams un zeltainas šļakatas sviezdams, milzīgajā, no ārpuses nokvēpušajā kausā šļācās tērauda virdums, un vīru sejas laistījās kā bronzā atlietas.

Pēc pusstundas būdas durvīs iestājās vecākais šihtētājs

Žanis; no viņa' lāča auguma nāca sīva sviedru smaka. Viņš spilgtajā gaismā mirkšķināja acis un enerģijas pārpilns kā vienmēr sauca:

— Puikas, neguļ, ceļas pakaļkājās! Sāksim lādēt plīti!

Andris ar smagu nopūtu pavēra plakstus un norūca:

— Nu kāpēc mani nevarēja paņemt armijā?

— Vēl tev, puikiņ, ellīgi daudz biezputras jāizēd līdz zaldātu laikam, — Žanis teica un skaļi izšņauca degunu.

Izberzis no bikšu starām mālainos plankumus, Uģis ķērās pie drēbju sukas.

«Nemaz nezināju, ka esmu šitāds lācis. Nes kaut vai uz ķīmisko tīrītavu. Un tāds izskatās uzvalks, kuru aizvakar iegādājos.» Labu brīdi sirdīgi strādājis ar suku, Uģis piegāja tuvāk pie loga, lai aplūkotu veikumu. «Sarkanais māls, jebkura podnieka sirds iedegtos gaišās liesmās no tik viendabīga sarkanā māla. Bet pie mana somu uzvalka māls tomēr nepiestāv. Rādās, būs labi iztīrīts.»

Viņš noņēma no savas gultas segu un uzklāja to uz galda. Nolicis bikses pa vīlēm, Uģis no karafes iekampa ūdens malku un taisīja varenu pūtienu. «Kā no pulverizatora,» Uģis atcerējās, kā dienesta laikos šajā mākslā viņus, švītīgos pilsētas zēnus, ielauzīja rotas staršina, un pat paši balamutīgākie rātni klusēja, raugoties bijušā lauku puiša veiklajās izdarībās ar gludekli.

— O, Maruta, Maruta, — Uģis novaidējās, cauri gludekļa tvaikiem uzlūkodams pie gultas noliktās smalkās dienvidslāvu kurpes, kuras apžūstošajā mālā izskatījās sevišķi gleznainas, — grūts ir ceļš pie tevis, meitēn! — Uģis iegrima atmiņās.

«Vai tu mani mīlēsi?» kad viņi atkal nāca mājup no deju vakara vidusskolā, Maruta jautāja. Uģim mazliet nepatika šāds uzbāzīgs jautājums, kaut gan puiša pašapziņai tas glaimoja.

«Saprotams,» viņš atbildēja, ar knipi aizlidinādams cigaretes galu. Tumsā tas iezīmēja ugunīgu trajektoriju.

Ak, mazais, dumjais skuķēn, Uģis domāja, apskaudams Marutas šauros plecus, tu esi pie manis nolēmusi izbaudīt savu grāmatu varoņu mīlestību. Tavā uztverē es laikam esmu Pērs Gints, Jevgeņijs Oņegins un Kaspars Vel-nakauls vienā personā ...

Pie Marutas mājām vienpadsmitās klases skolniece čukstēja: «Kūtsaugšā, Uģi, tev būs vēsi. Siena tur palicis pavisam maz. Brūnaļa visu apēdusi. Tu nāksi manā istabā,» sazvērnieciski sacīja Maruta, un viņas balss skanēja droši, «es tevi ielaidīšu caur logu. Savādāk nevar. Manai mammai ir dzirde kā kaķenei.»

«Gaidīšu atveramies logu,» Uģis teica.

Tas ir kaut kas jauns manā repertuārā, puisis nodomāja, pavadot Marutu ar skatienu, pa logu vēl neesmu rāpies.

«Vai tu mani mīlēsi?» kad abi jaunieši klusi un uzmanīgi bija tikuši līdz dīvānam, Maruta jautāja atkal.

Uģis neatbildēja. Viņš skūpstīja meitenes lūpas un juta meitenes rokas apviļamies savam kaklam.

«Tagad es esmu tāda pati kā Sandra, Anita, Lelde, Vija un Rasma,» čukstēja Maruta, kad varenais paisuma vilnis viņos uz brīdi bija rimis, «tagad viņas vairs nesmaidīs par mani, tagad es arī zinu, ko nozīmē mīlestība...»

«Un tādēļ vien?» Uģim gribējās saukt, bet viņš tikai klusi ievaidējās un iespieda galvu spilvenā.

«Kas tev notika, mīļais?» Maruta bažigi apjautājās.

«Tu neticēsi,» puisis atbildēja, «bet man kreisās kājas īkšķī iemetās krampji.»

Un tad viņi abi smējās un atkal skūpstījās.

Ļoti skumji, — Uģis savā nodabā skaļi sacīja, nolikdams gludekli uz skārda pelnu trauka. — Pat ļoti skumji.

Pie durvīm klauvēja.

*— Jā, lūdzu!

Uz sliekšņa stāvēja Andris.

— Vecīt, — viņš sauca, — tu zini, es gribu dot cilvēcei savas asinis. Tas ir galīgi izlemts. Varbūt nāksi līdzi? Pēc pusstundas donoru punktā sākas darba laiks. Neķēpājies, ja esi īsts vīrietis! Fū! — Andris izpūta elpu un krišus iekrita īgņāta gultā.

— Tur nu gan nesēdi, — Uģis aizrādīja. — īgņāts savu gultu klāj pēc īpašas receptes. Viņš būs satriekts līdz sirds dziļumiem, ieraugot savu darbu tik barbariski izpostītu.

— Ir nu gan tev spalvaini stilbi, — neklausīdamies Uģa vārdos, skaudīgi novilka Andris. — Taisni kā tādam alu cilvēkam.

— Ko var darīt, — ar vāji slēptu lepnumu atbildēja Uģis. •—Vismaz ietaupās nauda uz garo apakšbikšu rēķina.

Andris piecēlās no gultas un ar delnu nogludināja izsēdēto vietu.

— Amerikā studenti, protestējot pret karu, aplej sevi ar benzīnu un aizdedzinās, — Andris nopietni sacīja, — bet tas ir ļoti sāpīgi. Daudz labāk nodot asinis. Es jau visu izdibināju. Tur nosaka asins grupu, izraksta speciālu kartīti, apjautājas, vai neesi slimojis ar tām ... venēriskajām, izdara asins analīzi — un tas ir viss. No katra normāla cilvēka ņem divi simti divdesmit piecus gramus.

— Bez maksas? — apjautājās Uģis, joprojām domīgi lūkodamies uz dubļainajām kurpēm pie gultas.

— Vai tad par asinīm var prasīt naudu? Tās nav ar naudu samaksājamas. Kamēr neizgudros sintētiskās. Iedomājies tikai — tavas asinis aizceļos tālu, tālu, lai glābtu dzīvību kādam brīvības cīnītājam kādā džungļu hospitālī .. .

— Sasities tu esi ar saviem brīvības cīnītājiem, — Uģis pārtrauca. — Labāk padomā, cik asiņu nav vajadzīgs tepat mūsu pilsētas slimnīcai. Satiksmes negadījumi, dažādas operācijas un tā tālāk ...

— Par nodotajām asinīm izsniedz pusdienu talonus un darbā dod brīvdienu, — Andris neatlaidās. — Nāksi līdzi?

— Jāpadomā.

Pie durvīm klauvēja.

— Velns un elle! — klusi iesaucās Andris, paraujoties aiz skapja. — Tai vajag būt Zuzei! Es viņu lejā redzēju!

— Labdien! — istabā ienākusi, teica meitene. — Šeit laikam dzīvo mēmie. Neviens pat neaicina ienākt.

— Tik traki gluži nav, — aplūkojot smuidro meitenes stāvu, atbildēja Uģis. — Tikai gludinot personiskās bikses es allaž ieslīgstu pašapcerē.

— Skat, kā! — meitene brīnījās. — Tādas bikses ir ko vēlis.

— Es vienmēr iegādājos tikai vērtīgas lietas, — cieši palūkojoties ienācējai acīs, Uģis atbildēja. — Un vērtīgus draugus.

— Draugus nevar iegādāties, — meitene sacīja,

— draudzība ir jāpierāda, tā jāiekaro.

— Gluži manas domas, — Uģis, silti pasmaidījis, teica.

— Sievietes jāiekaro. Kā efeju slīgām apauguši cietokšņi . ..

— Un dažreiz spēciņi ir par vājiem, — nobeidza meitene. — Cik es noprotu no pļāpāšanas, jūs būsiet Uģis Zāle. — Meitene paspēra dažus soļus tālāk un ieraudzīja aiz skapja noslēpušos Andri. — Ā-āl — viņa priecīgi iesaucās. — Te noslēpies šis Adatiņš!

— Es neesmu noslēpies, Zuze, — protestēja Andris, — es ... mums ar Uģi jāiet...

— Kā tev, Adatiņ, nav neērti, pieaudzis cilvēks, rudenī jāiet dienestā, bet skolā nodarbojas ar špikošanu. Es šodien zvanīju uz vakarskolu, lai painteresētos par tavām sekmēm, un, lūk, kādas lietas man jādzird!

— Es nešpikoju, — Andris taisnojās, — es tikai tā mazliet paskatījos grāmatā. Tas neskaitās. Toties man ceturksnī uz liecības nebūs neviena divnieka. Un tev, Zu-zīt, kā komjauniešu sekretārei nebūs manis dēļ jāsarkst.

— Nesekmīgais komjaunietis Andris Adatiņš domā, ka mērķis attaisno līdzekļus, — Uģis metās par aizstāvi.

— Jūs, filozof, nemaz neesat labāks. Cehā strādājat jau divus mēnešus, bet neturat par vajadzīgu pat stāties uzskaitē, nemaz nerunājot par biedru maksu. Domājat, man jāstaigā pa kopmītnēm un jādzenā rokā šādi brāļi!

— Es negribētu būt jūsu brālis, — Uģis vaļsirdīgi sacīja. — Labprātāk būtu jūsu tuvākais draugs. Un kā pierādījumu tam — piedāvāju jums biļeti uz Raimonda Paula koncertu. Šovakar astoņos. — Un Uģis izvilka no krēslam uzkārtās žaketes krūšu kabatas divas biļetes.

— Baidos, ka jūs ar savām Ostapa Bendera metodēm nekā nepanāksiet, — Zuze sacīja. — Labāk rīt astoņos ierodieties tabeļvedībā samaksāt biedru naudu. Viss. Sveiki. — Un meitene pagriezusies satvēra durvju rokturi.

— Vienu mirklīti! — Uģis iesaucās. — Vai drīkstu jautāt, kā jūs skatāties uz Andra Adatiņa uzvedību un morālo stāju?

— No Adatiņa dienās iznāks cilvēks, — Zuze atbildēja, — ja vien viņš ar laiku nenonāks jūsu ietekmē.

— Labi, — piekrita Uģis, — tādā gadījumā es, rūdītais cilvēkēdājs, dodu šīs biļetes Andrim. Ņem, draudziņ. Un lūdzu, nelieciet pie ieejas Andrim uz sevi gaidīt. Viņa vecumā vilties cilvēkos ir traģiski. Zinu no personiskās pieredzes.

Andris lūkojās te uz biļetēm savā rokā, te Zuzē.

— Ir nu gan tam Semjonam, velnam, laime, — rūca Žanis. — Tagad priekšniecība uz viņu skatīsies pavisam citādi. Pensiju arī varbūt paaugstinās. Kas to būtu domājis ...

Zaņa platā, sarkanā seja maija saulē laistījās — viņi tikko bija beiguši pildīt martenkrāsni. Laukumā vēl kūpēja tukšas, apsvilušas muldas, un Riharda celtņa tra-versa ķēdes slinki šūpojās virs tām ... Vīri stāvēja, atspiedušies pret būdas dienvidu sienu, un klausījās orķestra skaņās, kuras vieglā pavasara vēsma atnesa no pilsētas.

Uz lūžņu grēdas čivināja zvirbuļi, tāla un zila pāri zemei pletās debesu velve, saule glāstīja vīru nokvēpušos stāvus. Rūpnīca bija svēldienīgi klusa, ja neskaita martenceha krāšņu dobjo un monotono rēkoņu.

No pilsētas plūda svinīgas orķestra skaņas — pilsēta gāja Maija svētku demonstrācijā.

— Jā, tagad Semjons cels degunu gaisā...

Uģis, piemiedzis acis, palūkojās lūžņu laukumā. Tur gluži viens, kā vienmēr, uz tukšas muldas sagumis sēdēja Semjons un smēķēja savu mūžīgo cigareti. Savāds miers dvesa no šī klusā auguma.

«Kā tāds ugunīs apsvilis koka stumbrs,» Uģis nodomāja.

— Ko tu visu rītu ņaudi? — no celtņa kabīnes ierunājās Rihards. — Tev skauž, vai? Būtu tu bijis viņa vietā ...

— Būtu, būtu, — ņurdēja Žanis, — vai es vainīgs, ka mani toreiz neņēma armijā. Veselība man kā zirgam, spēka ari netrūka. Mežā nebija tāda baļķa, ko es viens pats nevarētu iecelt ragavās.

— Armijā ņemot, visu smalki apskata, — Rihards smīnot turpināja, — un, ja ievēro, ka tev plakanā pēda, tad cauri ir.

— Plakanā pēda! — ieaurojās Andris.

— Ko tu smej, puika? — Žanis draudīgi pagriezās pret Andri. — Labāk atceries, kā pašam izgāja, kad abi ar Uģi, brīvas dienas gribēdami, gājāt nodot asinis. Paņēma no tevis divsimt gramus — un tu gandrīz noģībi kā cālis.

— Tur bija pārkurināta istaba, — Andris taisnojās.

— Ko tad tu darītu vienā riktīgā lauku pirtī, kur akmeņi plīst no karstuma?

— Neapskaud Semjonu, — Rihards atsāka. — Viņš to •godam nopelnījis.

— Vai tad es ko saku, — Žanis taisnojās. — Es tikai brīnos. Pēc tik ilgiem gadiem atnāk paziņojums, ka piešķirts ordenis.

— Jā, Slavas trešā pakāpe, — domīgi sacīja Rihards. — Nav nekāds nieka medālītis. Tik daudz Semjons pastāstīja, ka par Kcnigsbergas ieņemšanu. Vairāk jau no viņa ar knīpstangām neizrausi.

No pilsētas joprojām plūda marša skaņas. Semjons klusi sēdēja uz muldas un smēķēja.

— Pag, ko tad mēs tupam kā tādas freilenes? — Žanis jautāja, un viņa balsij bija īpaša noskaņa. — Rihard, kāp zemē! Šodien taču svētki. Iesim būdā!

— Tu domā? — Rihards jautāja. — Drīz jānāk laukā otrai krāsnij.

— Vēl mums ir kāds strēķītis_laika, — Žanis vēlīgi runāja. — Puikas, uzsauc kāds Ādamam! Ei, Uģi, tev tā mēle tāda vaļīgāka!

Žanis notaurēja:

— Ādam! Nāc ārā!

Estakādes otrajā galā atsprāga vaļā celtņa kabīnes logs.

_— Ko bļausties? — Ādams atkliedza. — Tev radības sākušās, vai?

— Nāc lejā, šodien Pirmais Maijs! — Žanis paskaidroja un piesita savam vērša kaklam knipi.

— Neies cauri! — Ādams atkliedza. — Es jau vakar uzņēmu uz krūti. Gādā labāk lūžņu vagonus, lai ir ko bāzt plītē, — šodien maksā dubulti! — Un kabīnes logs atkal aizcirtās.

— Tas jau otrā dienā no šņabja vemj, — Žanis nicīgi novilka un atvēra būdas durvis.

Kad visi šihtētāji bija ienākuši būdā, celtņa mašīnists Rihards sacīja Uģim:

— Paaicini arī Semjonu, viņš tevi vairāk uzklausa. Viņš mums šodien galvenais jubilārs.

Žanis no stūrī iekārtā vateņa piedurknes izvilka gaiši zilu termoforu un ar lepnu žestu uzsvieda galdā. Tas noplakšķēja kā smaga zivs.

— Ko tad tu, Žani, vēderu taisies sildīt? — Andris pārsteigts apjautājās.

— Mantiņa! — Žanis smaidīja kā saulīte. — Tur, čalīt, iekšā ir mantiņa! Fabrika prahadnajā ne manīt nemanīja, ka ienesu. — Viņš ar maigu kustību paņēma termoforu rokās. — Na, paošņā, — atskrūvējis melno plastmasas uzgriezni, Žanis piebāza termoforu Andrim pie deguna.

— Atkal tu esi atstiepis savu krūmu konjaku? — Rihards, stāvot durvis tievs un garš kā šķeista, jautāja. — Tas jau visas iekšas rauj čokurā.

Uģis noskurinājās.

— Puišeļiem jau nevarēs dot, — Žanis, izlikdamies va-ren noraizējies, runāja tālāk. — lt īpaši Andrim. Var gadīties, ka pēc pirmās glāzes būs č^7bas gaisā!

— Ha! — Andris izslējās. — Pērn mēs ekskursijā dzērām tīru spirtu. Nav nekas sevišķs, tikai elpa pēc tam jāizpūš, citādi...

— Tu redzēji, ko! — Žanis pamirkšķināja Rihardam.

— Viņiem tikai pa glāzītei, — stingrā balsī sacīja Rihards. — Uz Pirmo Maiju un Semjona ordeni. Vairāk ne grama. Neesam jau mājās.

Semjons neko neredzošu skatienu lūkojās ārā pa logu.

— Tu, Semjon, atnes rīt parādīt savu ordeni, ja? Manam vecajam ir Sarkanā Karoga, bet Slavas nav. Atstiepsi, ko? — Andris lūdza.

Semjons klusēja. Pa atvērtajām durvīm būdā spīdēja saule. Spilgtajā gaismas strēlē lēni lidoja miljoniem putekļu. Visapkārt čivināja zvirbuļi, bet no pilsētas joprojām plūda marša skaņas.

Guldzēdams vienīgajā glāzē lija paštecinātais — aizdarīts ar grauzdētu cukuru.

— Nu, kurš pirmais? — Žanis izslējās.

— Padod tik šurp, — braši atsaucās Andris, — ne tādi padzērieni vien ir redzēti!

— Ehei! — no martena ceha loga atskanēja meistara balss. — Kur tie šihtas vīri izklīduši?!

Žanis nolika pielieto glāzi uz galda un kāpa pāri būdas slieksnim.

— Ko vajag? Neļauj ne iekost.

— Pustonnu boksīta! — Strazds sauca. — Un taisās uz zvanu! Tūlīt nāks ārā plītē.

Semjons no radiatora apakšas vilka ārā savu lāpstu. ’ n viņa seja kļuva saspringta un koncentrēta kā pirms kaujas.

— Andri, piekabini man greifera kausu, — sacīja Rihards, — un liec labāk 1o glāzi nost.

Šihtētāju brigādi maiņas meistars Strazds satika ceha koridorā. Varbūt speciāli bija gaidījis?

— Nu, mīlīši, ienāciet drusku pie manis, — viņš salti sacīja Žanim, kurš plats kā kuģis līgoja vīriem pa priekšu. Vīri tikko bija pārģērbušies darbam, un viņu sejas vēl raudzījās pasaulē tīras kā jaunpiedzimušiem.

— Nav laika, priekšniek, — Ādams nevaļīgi attrauca, cenzdamies tikt Strazdam garam. — Maiņa gaida.

— Nekas, nekas, — meistars satvēra mazo, drukno celtņa mašīnistu aiz elkoņa, — nav tik traģiski. Šodien mārtiņam profilaktiskais. Vajadzīgo materiālu cehā jau sadeva nakts maiņa. — Strazds atvēra kantora durvis.

— Lūdzu, — viņš teica un izstiepa roku aicinošā žestā.

— Semjon, tu arī, jā, jā.

Kad vīri bija sastājušies rindā gar durvīm, Strazds apsēdās aiz galda un, noņēmis cepuri, saglauda sirmās matu šķipsnas. Spilgtās dienas gaismas spuldzes viņa sejā izcēla katru grumbu.

«Vecs puika,» Uģis domāja, «grūti viņam ar mums.»

— Nu tad klājiet laukā, brāļi, — Strazds uzaicināja, pārlaidis visiem pētošu skatienu. — Kā tad ir ap dūšu?

Semjons aizdedzināja cigareti. Vīri visi kā viens lūkojās uz viņa pirkstiem. Izdegušo sērkociņu Semjons iebāza starp turziņu un vāciņu.

— Varbūt man aizskriet pēc kādiem aliem? — Strazds jautāja. — Tas uz paģirām jau varen noder.

Uģis klausījās, kā uz koridora flīžu grīdas skan soļi un vīri apmainās aprautām frāzēm. Vīri gāja uz maiņu, un Uģis labprāt vēlējās būt starp viņiem.

— Tagad visu glīti pēc kārtas, — pēc klusuma brīža Strazds ierunājās. — Jokus pie malas. Man šodien daudz darba. Kurš atnesa dzeramo? Sāciet, mīlīši, no viena gala! Esmu gatavs klausīties jūsu grēksūdzē.

Atkal iestājās klusums. Klusēja pat martenkrāsnis. Tām šodien bija profilaktiskais remonts.

— Cik jūs izdzērāt? — Strazds, zaudējis pacietību, jautāja. — Es gaidu_atbildi. Varbūt sāksim ar tevi, Roga? Meistars pievērsās Ādamam.

— Jā, — sacīja druknais, allaž sārtais celtņa mašīnists, — es atnesu šņabi. Divus kortelīšus.

Žanim pavērās mute. Strazds to nemanīja, viņa skatiens bija pievērsts runātājam.

— Kas tur liels? — Ādams omulīgi runāja tālāk. — Svētki paliek svētki. Visi priecājās, gāja parādē, un mēs arī drusciņ nolēmām atzīmēt. Nekas jau nenotika. Krāsnis tika piebāztas laikā. Dienas normu arī pārsniedzām.

— Dulburis, — Strazds rājās, — cik reižu jums nav koklēts, ka darbā nedrīkst dzert nevienu pilienu! Vai tad tik grūti sagaidīt maiņas beigas? Bet jūs — pielēkāties kā īsti rukši. Vai nav taisnība?

*— Jā, — vīri korī novilka.

•— Bet ko jūs darāt? Jūs ņemat un piežampājaties. Jūs to izdarāt svētkos, kad būtu jāstrādā tā, ka zoles deg!

•— Divi kortelīši bija, meistar, — atkārtoja Ādams.

— Nelej čugunu, — Strazds smīnēja. — Ar puslitru šitādas cisternas, — piegājis Žanim klāt, viņš ar īkšķi iegrūda vecākā šihtas vīra varenajā vēderā, — šitādas cisternas nevar piepildīt.

— Man jau daudz nevajag, — nodūris galvu, žēli runāja Žanis, — dažbrīd mājās izdzeru pāris glāzīšu un opā — guļus kā slīperu cirtējs! Un Semjonam taču piešķīra ordeni! Katru dienu tādas lietas nenotiek. Par to arī ierāvām.

Garais Rihards iesmējās.

— Kas tev te liekas smieklīgs, Kažok? — Strazds apjautājās. — Varbūt tu man gribi pastāstīt, kā Andris uzlīda pie tevis uz celtņa? Gribi man paskaidrot, kas būtu noticis, ja viņš nogāztos lejā uz šrotes kaudzes?

— Esmu vainīgs, meistar. Pats saucu, lai uzkāpj ciemos. Domāju, viņam būs interesanti, — Rihards taisnojās.

— Nekā nebij, — pēkšņi ierunājās Andris, — viņš melo. Rihards man rādīja dūri, kad es rāpos augšā pa estakādes kāpnēm.

Strazds galvu vien nogrozīja.

— Un tu, jaunais? — viņš pievērsās Uģim. — Negaidīju, ka tu koridorā sāksi dziedāt jautras dziesmiņas. Ko tad tu — meitiešus gribēji savaldzināt? Dziedonis atradies!

«Jau mēnesis,» Uģis domāja un juta, ka pietvīkst, «jau pagājis mēnesis, kopš neesmu pie Marutas savas acis rādījis! Kā viņai, sīkaliņai, klājas? Drīz taču sāksies eksāmeni...»

— Nu, Ķiplok? — Strazds atkal jautāja Žanim. — Skaities vecākais šihtētājs, bet atļāvi brigādei žūpot. Un Semjonam arī lējāt. Vai tu nezināji, ka viņam nedrīkst dot?

Uģis ar Andri saskatījās.

— Es jau tāpēc viņu atlaidu ātrāk mājās, — Žanis taisnojās.

— Nekā liela jau nebija, meistar, — Semjons ierunājās. — Es tikai divas glāzītes. Vienu uz svētkiem, otru uz to, ka Jurkas Kozlova sievai piedzima puika. Četrdesmit sestajā, jā, tas bija četrdesmit sestajā. Un mazajam bija rokas un kājas, un Jurka Kozlovs slīcināties un kārties vairs negribēja!

— Eh, — Strazds nosēcās un piegāja pie loga, — vēl tu par karu!

Aiz sienas kļuva dzirdams, kā cehā sāk darboties pild-celtnis.

— Tā, — pēc brīža Strazds, pagriezies pret vīriem, ierunājās, — visiem pamatīgs brīdinājums. Pēdējo reizi. Vēl viena tāda žūpošana — un laidīšu jūs ganos.

— Jā, priekšniek, — Žanis pazemīgi sacīja.

— Tālāk, — Strazds ierunājās un apklusa, pievērsis skatienu Uģim.

«Tūlīt ņems mani priekšā atsevišķi, vecajam acis kā korķu viļķi.»

— Zāle, — Strazds beidzot teica, — vai tev ir zināma plītēs iekraušanas secība? Sākot no pirmajām zacēm? Ko tu darīsi, ja no velmētavas laikā neatvedīs bleķi?

— Es iedošu trīs četras tonnas metālskaidu, tās pasargā krāsns klonu no izsišanas vēl labāk par skārdiem.

— Un ja tev nebūs virpu skaidas? — Strazds tincināja tālāk.

— Tad pirmajās muldās jāsaber žagari, — Uģis prātoja, ko varētu nozīmēt šis eksāmens, — viegli lauksaimniecības mašīnu lūžņi.

— Labi, — Strazds runāja tālāk, nepievērsdams uzmanību Andrim, kurš nepacietīgi mīņājās un bikstīja Semjonam sānos. — Ko tu darīsi, ja šihtas placī dzelzceļnieki iestums vāģi ar kāpurķēdēm?

— Pielikšu Kažoka celtnim traversa āķus un kāpšu uz vagona. Elektromagnēts kāpurķēdes neņem.

— Ja es tev likšu dot krāsnī desmit tonnu kāpurķēžu, vai tu nedomāsi, ka vecais Strazds prātu izkūkojis?

— Es sapratīšu, ka jūs esat nolēmis ieekonomēt čugunu, kāpurķēžu metāls satur daudz oglekļa.

— Labi, — Strazds secināja un, pieglaudis matu šķipsnu, runāja tālāk, — tad pasaki, kāda velna pēc mums krāsnī jāber kaļķakmens, kad tā jau ir pilna ar dzelzs šroti?

— Lai, izlaižot kausējumu, kausā virs šķidrā metāla rastos sārņu kārta. Tā neļauj metālam ātri atdzist, — teica Uģis. — Bet, meistar, es nesaprotu, kādēļ jūs mani eksaminējat?

— Gribu zināt, vai tu vari strādāt par vecāko šihtē-tāju, — Strazds paskaidroja. — Žanis savu dziesmiņu ir

nodziedājis. Trīs reizes esmu viņam piedevis. Tagad viņa vietā strādāsi tu. Saproti?

— Oho! — Andris iesaucās.

Uģis juta, ka pietvīkst. Par vecāko šihtētāju... Tas nozīmēja uzņemties atbildību par lūžņu laukumu, par vagonu savlaicīgu izkraušanu, par vīriem un, saprotams, par pareizu secību krāsns piekraušanā.

— Nu, meistar, ka neiznāk ziepe, — caur zobiem novilka Žanis. — Puika vēl gluži za]š. To es tā — ne jau sevis pēc.

— Un tagad jūs esat brīvi, — Strazds pievērsās vīriem. — Abi celtņa mašīnisti un Žanis ies sakārtot lūžņu placi, pārējie paliek augšā uz profilaktisko remontu. Ejiet.

Semjons atvēra durvis, un vīri zosu gājienā pazuda aiz tām.

— Re, kā lūžņu vīri nāk strīpām vien, — sacīja kāds elektriķis savam biedram, apstādamies pie tabeļvedības durvīm, — laikam vecais bija ielūdzis uz tēju.

— Ar citronu, — atbildēja otrs. — Redz, mazais Andrī-tis sarkans kā redīsiņš.

— Aizveriet, lūdzu, savas vārstīklas! — Andris atcirta. — Ka neatdziest iekšējie orgāni!

Elektriķi smējās.

Andris jautājoši lūkojās Uģi — sak, tāds tu man esi draugs, nemaz nepalīdzi tikt galā ar šiem balamutēm... Uģis atturējās — pret elektriķiem viņš juta cienību, turklāt vīri šobrīd nekā ļauna nedomāja.

Reiz Uģis bija liecinieks, kā kausējuma izliešanas laikā sabojājās simttonnīgais celtnis. Elektriķi darbojās uz celtņa tilta divdesmit metru augstumā, bet zem viņiem rokas dilba resnuma trosēs karājās kauss, pilns zvērojoša un burbuļojoša tērauda, līdz pat ceha griestiem dvesdams savu ellišķīgo elpu. Elektriķi, sviedriem noplūduši, steidzās atrast un novērst defektu. Tobrīd viss bija atkarīgs no viņiem — vai metāls dzirkstēdams plūdīs kokilēs, vai pamazām, pārvelkoties ar ķiršsarkanu plēvi, lēni sastings kausā.

Uģis varēja viegli iedomāties, kas notiktu, ja kādam no puišiem tur augšā noreibtu galva vai no pārliecīgā karstuma kļūtu nelabi ap sirdi. Pirms daudziem gadiem, vācu okupācijas laikā, citas izejas neredzēdams un bēgdams no gestapo vīriem, kuri viņu gribējuši saņemt dzīvu ciet, verdošā metālā ielēcis kāds inženieris. Vīri, kuri šim notikumam bijuši aculiecinieki, stāstīja, ka no mutuļojošā kausa pacēlies tikai gaišs tvaika mākonītis. Vīri nosprieduši, ka inženierim bijusi tīra dvēsele.

Andris, Semjons un Uģis aizsoļoja pa garo koridoru, un viņus savā varā paņēma ceha steiga.

Profilaktiskais remonts ...

Pildceltnis ar masīvu dzelzs skrāpi izgrābj savu laiku nokalpojušo, sadegušo martenkrāsns klona segumu līdz pat biezo tērauda plākšņu grīdai.

Kad kvēlojošie klona gabali sagāzti izdedžu bedrē, var sākties vīru darbs. Dolomīts, dolomīts un vēlreiz dolomīts tiek lapstots krāsnī, jo jārada jauns segums, jauns klons.

Lieki sacīt, ka milzīgās sprauslas krāsns abos galos turpina dzīt krāsnī virpuļojošas liesmu strūklas. Krāsns nedrīkst atdzist, citādi vajadzīga vesela maiņa un desmit steru malkas, lai atkal uzdzītu temperatūru, no kuras uzliesmotu iesmidzinātais mazuts. Kad pēc trijām stundām viru slapjie krekli jau pa trešam lāgam paguvuši izžūt un pārklāties baltiem, sārmainiem plankumiem, kad katrs no remontētājiem jau izdzēris ap pusspaini dzirkstošā gāzētā ūdens, kārta nāk magnezīta pulverim.

Un atkal vīru soļi neskaitāmas reizes min sāļo ceļu — kaudze — krāsns, kaudze — krāsns.

Labi, ja profilaktiskais remonts notiek rudens vai ziemas mēnešos. Tad var iziet ārpusē, muldceltņu balkonā, un, atraujot vaļā kreklu, ļauties patīkami veldzējošam vējam, ļauties, lai tas atvēsina tvīkstošo ķermeni un kaistošo seju. Tā ir viena no augstākām svētlaimēm. Grūtāk vīriem klājas, ja profilaktiskais remonts notiek jūlijā, kad karstajos saules staros virmo ceha skārda jumts un valda pilnīgs bezvējš.

Milzīgie ventilatori — aeroni kauc aizrīdamies un krampjaini groza apaļās galvas, plašā puslokā izsmidzinot auksta ūdens šaltis; cehā ir atvērta pat vismazākā sprauga, pa kurieni varētu nākt svaiga gaisa dvesma; vīri, rindā nostājušies pie gāzētā ūdens krāna, vienu kausu izdzer, divus uzlej sev uz galvas. Svelmē sakarsuši pat lāpstu koka kāti, un vīri, cilpojot gar krāsns bezzobaino, taču dedzinošo muti, vairās domāt par klusiem upes līčiem ar vēsu, tumšu ūdeni, vairās no domas par sīkiem, jūras saulē dzirkstošiem jūras viļņiem. Magnezīta pulveris ir pazudis, aizsedzot krāsnī visas šķirbas un spraugas dolomīta klājienā.

Dažas cigaretes, un kārta nāk zintaram — melnam pulverim, melnām, sīkām metāla zvīņām.

Kamēr krāsnī ielāpstotais zintars kūst un ietek katrā mazākajā porā, kura vēl palikusi vajā pēc magnezītpul-vera, var iziet uz muldceltņa balkona un tīt vaļā smaržojošus sainīšus, kuri paņemti līdzi no mājām, vai gausā solī, izbaudot kairu atpūtas sekundi, doties ceha ēdnīcā.

Beidzot pāri palikušais zintars pa tekni krāsns otrā pusē iztecējis atlejamās grīdas smiltīs.

Pirmais krāsns vīrs tūdaļ atgriež vaļā līdz galam mazuta padeves rokturi.

Krāsnī uzvirpuļo īsta uguns viesuļvētra, krāsns atdzīvojas, nodreb, dobji ierēcas. Lēni noslīgst masīvie durvju aizvari, un raugi — pildceltņa dzelzs roka jau stiepjas pēc pirmajām muldām.

Vīri izslauka no acīm sūrstošās lāses un uzsmaida cits citam — šoreiz profilaktiskais diezgan ātri — tikai sešas stundas ...

... Uģis ar Andri no maiņas instrumentu skapīša izņem savas lāpstas.

Tūlīt sāksies profilaktiskais krāšņu remonts.

«...Mīļais, kur lu esi palicis? Es staigāju gar upi viena un lauzu galvu, kas ar Tevi noticis. Mamma domā, ka uz šejieni nāku gatavoties eksāmeniem, taču tā tas nav. Te upmalā es netraucēti varu sarunāties ar Tevi. Sandra, Anita un Lelde man jautā, vai Tu būšot uz mūsu izlaidumu. Uģi, atbrauc, tikko saņemsi šo vēstuli. Es Tevi ļoti, ļoti gaidu!

Vēstuli tūdaļ saplēs!

Maruta.»

Beidzis lasīt, Uģis saburzīja papīru cietā kamoliņā un iebāza bikšu kabatā. Tad viņš paņēma spogulīti un atkal pērnās apskatīt apsvilušās uzacis. Vakar viņš bija pārāk ilgi uzkavējies pie krāsns durvīm.

Nekur es nebraukšu. Kādēļ man jābrauc? Kas par to, ka šodien brīvdiena? Es taču tevi nemīlu, Maruta! Kādēļ melot un liekuļot? Tas būtu daudz ļaunāk. Pietiks, ja ieradīšos izlaiduma dienā un pasniegšu tev vienpadsmit baltas rozes. Par mūsu kopā pavadītajiem mirkļiem. Atklāti runājot, man no prāta neiziet Zuze. Es apskaužu Andri, ka viņš tovakar ar manu biļeti sēdēja blakus Zu-zei un klausījās koncertu. Puišelis. Nez ko viņi abi tovakar runāja? Varbūt viņš pat līda skūpstīties?

Uģis izlēca no gultas un sameklēja skapī vakar izmazgāto kreklu. Viņam šodien pat jāsatiek Zuze.

Pa atvērto logu istabā ieplūda plaukstošu lapu smarža, tā viesa Uģa sirdi neskaidru nemieru. Atvērās durvis, un ienāca īgņāts.

— Silti, — viņš teica un, novilcis žaketi ar rūpīgi salāpītiem piedurkņu galiem, uzkāra to uz krēsla atzveltnes. Noslaucījis seju un kaklu kabatas lakatiņā, Ignats jautri pamirkšķināja Uģim.

— Kas tad tev par priekiem? — Uģis jautāja. — Esi svaigi iemīlējies, vai?

— Tāpat. Priecīgi ap sirdi. Nosūtīju māsai naudu.

— Naudu? — izklaidīgi pārjautāja Uģis. — Vai tad arī tu esi kādam parādā?

— Nē. Mana māšele dzīvo Tāšos. Viņai ir astoņi bērni.

— Astoņi? — skaļi biīnījās Uģis.

— Jā, — īgņāts apstiprināja, — bet vīrs viņai Olainē. Nu jau veselu gadu. Tāpēc es māšelei katru mēnesi sūtu simt rubļu.

— Velns ārā, tas taču daudz! Kā tu pats tiec cauri?

— Redzi, ka iztieku. Un vēl iznāk, ko aizdot zēniem.

— Tu būtu labs vīrs savai sievai, — Uģis secināja, — taupīgs un gādīgs.

— Es precēšos tikaitad, kad māsasvīrs būs izārstējies no dzeršanas kaites. Ātrāk to nedrīkstu darīt. Kas tad viņai palīdzēs, ja man būs pašam sava ģimene?

«Laikam jau tāpēc īgņāts par aizdoto naudu ņem tos sīkos procentus,» Uģis nodomāja, «viņam ir svarīga katra kapeika.»

-— Man vēl laika daudz, — īgņāts teica, izvilkdams no naktsskapīša tefteļu kārbu un pusklaipiņu rupjmaizes, — man ir tikai trīsdesmit seši gadi.

«Nabaga radījum,» Uģis domāja, vilkdams kājās kurpes, «nevienai jau tagad tu neesi vajadzīgs.»

— Paklau, īgņāt, — Uģis pēkšņi sacīja, — aizdod man līdz algai desmitnieku. Esmu galīgi izšāvies.

īgņāts no žaketes iekškabatas izņēma brūnu maciņu ar rāvējslēdzi. Noskaitījis desmit rubļus, īgņāts ielūkojās maciņā.

— Vēl jau šis tas paliek, — it kā sevi mierinot, viņš sacīja.

Uģis lūkojās saburzītajos, ieplēstajos rubļos un rūca:

— Vai sīkāk nevarēji iedot?

— Naudiņa paliek naudiņa. — īgņāts ar tādu kā naidu palūkojās uz Uģa tumšajām cirtām, uz viņa šl^elto smakru un jutekliskajām lūpām. — Vai tad tev nav vienalga, kā notriekt — vienā gabalā vai desmit gabalos?

— Labi jau labi, — noņurdēja Uģis un trijos soļos bija pie durvīm. — Čau! Vakarā atstāj logu pusvirus. Ja gadīsies vēlāk pārnākt, lai varu tikt iekšā.

Palicis viens, īgņāts bez steigas paēda savas vienkāršās pusdienas, veldzēdams tās ar dažiem malkiem ūdens no karafes. Tad kabatas lakatā rūpīgi noslaucīja lūpas un sameklēja vēstuļpapīru.

«Mīļā māsa,» īgņāts uzrakstīja pašā augšējā malā un, iekodis rakstāmo zobos, nekustīgi vērās logā. Viņš iztēlojās, kā pastnieks pieklauvē pie māsas dzīvokļa durvīm un izņem no somas naudas pārveduma veidlapu, kā bērneļi, ieraudzījuši pastnieku, sāk priecīgi lēkāt, kā māsa, steigšus noslaucījusi krēslu, aicina pastnieku apsēsties.

Ignats nolika pār papīra lapu.

«Mīļā māsa,» viņš turpināja, «man iet labi. Garā ziema ir jau galā, un nākošmēnes es eju atvaļinājumā. Tad braukšu pie jums ciemos un sapļaušu govij sienu. Vai tu kartupeļus iestādīji? Kas tev šopavasar apara zemi?»

Koridorā skanēja balsis, smiekli, tranzistoru mūzika, bet īgņāts nekā nedzirdēja. Viņš rakstīja vēstuli uz savu mazo dzimteni tur Tāšu zilo mežu ielokā.

... Dodoties lejā pa kāpnēm, Uģis pēkšņi ieraudzīja Zuzi.

— Dievi ir uzklausījuši manas kvēlās lūgšanas. Labdien, Zuze.

Meitenes zaļās acis lūkojās ziņkāri un izaicinoši.

— Par ko tad jūs raidījāt dieviem lūgšanas? — Zuze

jautāja.

— To es nedrīkstu teikt, — Uģis atbildēja, atzinīgi rur; ērlēdams Zuzēs apģērbu, — citādi man par sodu

visu mūžu būs jādzīvo kopmītnē.

— Vai tad ir tik slikti? — Zuze jautāja. — Adatiņš te uzl aras gan rītos, gan vakaros. Atzīstieties, kur viņš atrodas pašreiz.

— Nav ne mazākās jausmas. — Uģis nokāpa dažus pakāpienus zemāk un nostājās Zuzei blakus.

— Slikts draugs jūs viņam esat, — Zuze secināja. — Puisis pēdējā laikā vairs nemaz negrib mācīties. Nonācis jūsu ietekmē. Un man Adatiņš tādēļ jāmeklē pa kopmītnēm un jārāj.

— Zuze, — ierunājās Uģis, bet tajā brīdī pa kāpnēm lejup brāzās pusducis puišu. Vienam no viņiem pār plecu bija jauns volejbola tīkls.

— Komjaunatnes sekretāre stāv un sarunājas ar vīrieti, — viens no viņiem teica. Pārējie saprotoši māja ar galvu. Zuze nozibsnlja acīm, bet puišu bariņš jau trokšņoja stāvu zemāk.

— Zuze, — Uģis atkal ierunājās, — vai jūs zināt vietu, kur, izņemot bangu dārdus un kaiju kliedzienus, it nekas cits nav dzirdams? Vienīgi vēl kuģu atvada saucieni. Pusstundas gājienā no šejienes.

•— Nē-ē, — brīnījās Zuze, — kur tas varētu būt?

«Kādas viņai skropstas! Un kādas acis! Zaļas kā jūra.»

— Vai jūs vēlētos uzticēties cilvēkam, kurš nesen saņēmis darbā paaugstinājumu, aizvest sevi uz šo noslēpumaino vietu? Vai jums nebūtu bailes?

— Jūs esat darbā izpelnījies paaugstinājumu? Apsveicu.

— No rītdienas nakts maiņas būšu atbildīgs par martenkrāšņu iekraušanas secību, — Uģis pavēstīja, — atklāti runājot, pakrūtē mazliet kņudina. Ja nu ko izdaru šķērsām? Tikai tādēļ jūs uzaicinu sev līdzi. Gribu atvadīties no bangu dunas un kaiju kliedzieniem.

— Kad jūs ienācāt maksāt biedru naudu, jūs izskatījāties drosmīgāks. — Zuze iesmējās.

— Tādēļ, ka todien gribēju Zuzi aicināt uz parku nosvinēt sālsmaizi, — Uģis atbildēja.

— Kam tad? — Meitene izbrīnā savilka uzacis.

— Strazdiem, kuri šopavasar ievācās jaunos būrīšos.

Zuze atkal iesmējās. Uģim meitenes smiekli ielija lidz

pašiem sirds dziļumiem.

— Esat gan jūs savādnieks. Un tas bija nopietni?

— Tikpat nopietni kā šodien. Ejam, Zuze! Bet vispirms jāizpilda viens priekšnoteikums, citādi bangas ne-dunēs un kaijas nekliegs.

— Esmu par risku.

— Mēs nedrīkstam viens otru uzrunāt daudzskaitlī, — Uģis sazvērnieciski čukstēja.

— Par to es vēl padomāšu, pilsoni. — Zuze, pagriezusi uz augšu šauro delnu, pieskārās tai uzmanīgi ar pirkstu galiem.

— Tulznas?

— Mēs ar māmiņu vakar visu pēcpusdienu rakām dobes puķēm. Man pagadījās ļoti neērta lāpsta.

— Nākošreiz es jums abām šo darbu aiztaupīšu, — Uģis stingrā pārliecībā sacīja, — protams, par attiecīgu samaksu. Bet esmu ļoti dārgs speciālists. Tagad ejam.

— Bet kā ar Andri? Es taču viņu nācu sarāt par nemācīšanos.

— Rītvakar pats personiski viņam noņemšu skalpu,— Uģis pavēstīja, — un turpmāk viņš par katru divnieku man dejos sāpju deju.

— Tas nebūs pedagoģiski. Viņš vēl ir liecams ar pārliecināšanu.

... Mola masīvās betona plāksnes bija saulē sasilušas, un Uģis novilka sandales. Viņi abi ar Zuzi aizgāja līdz mola galam. Jūras ūdens te bija tumši zaļš, jūras vējš — svaigs un reibinošs. Viļņi laiski sitās pret dzelzsbetona bluķiem un sašķīda sīkās pērlītēs. Uz horizontu slīdēja balts kuģis. Virs jauniešiem lidinājās un klaigāja kaijas.

Uģis apsēdās kāda bluķa pakājē.

— Uz šejieni es agrāk bieži nācu viens pats kopš septiņpadsmit gadu vecuma. Te es sēdēju un fantazēju par nākotni, par vilinošo un lielu notikumu pilno nākotni.

Zuze lūkojās jūrā.

— Es gribētu izpeldēties, viļņi izskatās tik vilinoši. 2ēl, ka neuzvilku peldkostīmu.

— Un kas par to? Lec iekšā tāpat. Nevajag būt tik aizspriedumainai.

— Tu domā? — Zuze šaubījās.

— Ņem piemēru no manis, — Uģis sauca, ātri nomezdams vieglo svīteri un garās bikses.

— Zuze, noķer mani! — Un, aprakstījis gaisā loku, Uģa ķermenis pazuda viļņos.

— Domā, ka nenoķeršu? — Zuze novilka kleitu, izkāpa no sandalēm un stāvus ielēca ūdenī.

Uģis uznira piecpadsmit metrus tālāk, Zuzēs galva parādījās virs ūdens pie paša mola.

— Vai nav pasakaini? — Uģis kraulā tuvojās meitenei.

— Es nezinu, — Zuze atbildēja, — ūdens tāds pavēss!

Abi nopeldēja gabalu uz atklātās jūras pusi, tad atgriezās un izrāpās uz mola.

— Daudz neskaties manī, Uģi, — Zuze sacīja, kad abi bija atgūlušies uz līdzenās un siltās betona plāksnes. — Esmu slapja kā vista.

Uģis viegli satvēra Zuzēs pirkstus. Tie notrīsēja, taču

palika Uģa delnā.

Maija nakts bija silta un caurspīdīga. Vējš no pilsētas parka puses nesa ziedošu papeļu smaržu, un Uģis, klaigādams rīkojumus, domāja par Zuzi. «Viņa droši vien vēl guļ, mati izrisuši pār spilvenu, un viņa varbūt sapņo par mūsu molu. Bet es te ar vīriem pildu martenkrāsni kārtējam kausējumam. Manas pavēles nav ne par matu stulbākas kā citu maiņu vecākajiem spītētājiem, varbūt vīri strādā vēl operatīvāk nekā pie Zaņa.» Uģa krūtis pildīja lepnums par jauno amatu, un Uģa asinīs strāvoja jaunība.

Puisis piegāja pie telefona un pacēla klausuli.

— Vēl vajadzīgas sešas tonnas čuguna, — atskanēja svērājas balss.

— Trīs muldas čuguna! — nolicis klausuli, Uģis ieaurojās un domāja, ka tuvākajās dienās jāapciemo vecāki.

«Viņi brīnīsies bez jēgas. Viņi neticēs, ka esmu ticis uz augšu saviem spēkiem.»

— Un tad krāsns būs pilna? — jautāja Andris.

— Jā, mazais, — Uģis atbildēja, — ātri mēs piegrūdām abas plītēs, vai ne?

— Žanim šitāds numurs līdz šim nebija izdevies, — Andris atzinīgi teica, — viņam jau tā lēnā domāšana.

Abi puiši palūkojās lejā, lūžņu laukumā, kur gar nokvēpušajām muldām llkņāja Žanis ar Semjonu, un pasmaidīja. Rihards uzlika platformai pēdējās trīs muldas ar čugunu, un, kad Andris ar Uģi atkabināja traversa āķus, celtņa mašīnists izliecās ārā pa kabīnes logu.

— To nu mēs pamatīgi nostrādājām, mums šonakt skaitīs četru krāšņu piepildīšanu. Un pulkstenis tikai pieci.

— Ja nebūtu izplēsis no velmētavas smagos lietņu atgriezumus, tad mēs sēdētu tikai uz divām krāsnīm, — Uģis atbildēja.

— Jā, — Rihards piekrita, — brīnums, kā Strazds nekā neteica. Iekraušanas laiks ar velmētavas lūžņiem ir uz pusi īsāks, bet ko tas līdz, ja abas krāsnis mazutu rij ar rīšanu.

— Nākošās maiņas vecākais šihtētājs dabūs sirmus matus, — pienācis pie puišiem, skaidroja Žanis, — abas plītēs nāks ārā viena pēc otras — un ko bāzt iekšā nebūs. Ar tiem bleķiem, ko Ādams sviež ārā no vagona, krāsns būs jāpilda pusi maiņas.

Uģis pacēla galvu un palūkojās uz martenceha augstajiem dūmeņiem, kuri pelēcīgajās rīta debesīs vēla melnu dūmu mākoņus.

— Katra maina domā tikai par sevi, — Rihards teica,

— katra maiņa grib vairāk izkausēt. Mums ari neviens neatstāj pirmklasīgus lūžņus. Lāpāmies, kā vaiam.

— Jā, — mehāniski atbildēja Uģis Puisis atcerējās vakardienas brīžus uz mola, un sirds sāka sist straujāk. Viņi uz mola pavadīja visu dienu.

Bet novakarē, kad Uģis apskāva Zuzi, viņa atzinās, ka ļoti patīkot skūpstīties.

— Vispār patīk? — Uģis aizvainots vaicāja.

— Un kas tur ļauns? — Zuze atjautāja. Taču vēlāk it pikti apsauca viņu: — Tā nevajag. Nesabojā visu jau pašā sākumā.

Vakarā, kad pilsētas liepas tinās zilganā krēslā, abi jaunieši izsalkuši kā vilki klauvēja pie Zuzēs mātes durvīm. Uģis atkal grasījās apskaut meiteni, bet viņa pielika pirkstu lūpām.

Zuzēs māte bija sieviete staltu stāju un pilnīgi sirmiem matiem. Iepazinušies viņi dzēra tēju ar melno jāņogu ievārījumu, un Uģis nepārtraukti juta Zuzēs mātes pētošo skatienu.

«Ko viņa mani tā vēro?» puisis prātoja un centās izdzert savu krūzi pēc iespējas ātrāk. Tad viņš pateikdamies piecēlās un sāka stāstīt, ka līdz pulksten vienpadsmitiem viņam jātiek kopmītnē, jo citādi komandante noslēdz durvis un ir nepielūdzama kā laternas stabs.

— Tā nu gan par cilvēku nevajag runāt, — Zuzēs māte rājās. — Kopmītnes saimniecei ir jābūt sievietei ar stingru raksturu. Un kādēļ tu, Uģi, vispār dzīvo kopmītnē? Es taču pazīstu tavu tēvu — viņš pirms pieciem gadiem uzcēla ģimenes mājiņu.

— Es nolēmu visu panākt tikai saviem spēkiem, — Uģis pietvīcis paskaidroja, — un es to izdarīšu. Skan kā no grāmatas, vai ne?

— Nav pejami. Tikai nevajag apstāties, — Zuzēs māte teica.

— Nē. To es nedomāju.

— Māmiņ, — Zuze ierunājās, — vai drīkstu Uģi mazliet pavadīt?

— Tikai nepaliec ilgi, — sirmā sieviete mierīgi teica.

Uģis palocījās un pašam par pārsteigumu satvēra Zuzēs mātes roku un noskūpstīja.

Krēslainajā koridorā viņi nostāvēja vēl stundu vai pat vairāk. Kopmītnē Uģis tika caur savas istabas logu, un viņa sirds bija pilna ar Zuzi. Viņš dziedādams iekrita gultā un mirklī aizmiga.

— Re, kur nāk Strazds, — bažīgā balsī ierunājās Žanis. — Melns kā mākonis. Tagad tik turies, Uģi. Ja gribi būt par vecāko lūžņu placī, tad proties atbildēt par padarīto!

Rīta zaļganajā gaismā Strazda seja izskatījās pavisam pelēka. Strazds pienāca pie šihtētājiem un nedabiskā mierā sacīja:

— Krāsnī ir svina gabals. No piecdesmit tonnām tērauda vairs nav ne smakas.

Uģis juta, ka viņa ķermenim pārskrien karsts vilnis. Lai nesagrīlotos, puisis pieķērās kāpņu dzelzs margām.

— Viss kausējums caur klonu ir satecējis apakšā, reģenerācijas kambaros, — Strazds turpināja, — krāsns ir izsista no ierindas vismaz uz trīs diennaktīm. Kurš no jums ir vainīgs?

Svins ir tēraudkausētāju ļaunākais ienaidnieks. Svins kūstošā metāla temperatūrā kļūst par ļauno džinu, par dēmonu. Tas atrod krāsns klonā caurumiņu adatas acs lielumā un spraucas tajā iekšā, laužas tajā, paplašina to, urdz tālāk, meklēdams izeju, līdz atrod to. Šķidrais metāls, verdošais šķidrais tērauds, tam seko, izskalodams savā ceļā visus šķēršļus.

Kausētāji caur krāsns aizvaru lūkām redz, kā krītas metāla līmenis krāsns klona vannā, bet novērst katastrofu nav neviena cilvēka spēkos. Reģenerācijas kambari ir dziļi zem martenkrāsns, un, lai tiktu tajos iekšā, ir jāizgāž liesmu vilkmes nokaitētās ugunsdrošo ķieģeļu sienas. Agri vai vēlu vīriem tas būs jādara, un tad sāksies darbs autogēna degļiem ar vislielākajām sprauslām. Sagriezt zināma izmēra gabalos ķieģeļu režģos iekusušu un sastingušu piecdesmittonnīgu tērauda bluķi nav joka lieta. Vīri locīsies šņācošo degļu spilgtajā gaismā, un izmeklēti lāsti birs pār vecākā šihtētāja galvu.

— Nu ir ziepes! Vainīgajam paredzama kroņa maize! — Žanis iesaucās.

— Tas nevar būt! — Andris iejaucās. — Mēs krāsnī lādējām tīrus velmētavas lietņu atgriezumus! Tikai sākumā dažas muldas no kaudzes!

Pienāca Semjons. Palūkojies vīru satrauktajās sejās, viņš jautāja, kas noticis.

— Plītē iztecējusi, — Žanis skaidroja, — vecākais šihtētājs iedevis krāsnī svinu.

— Neticami, kur muldā varēja rasties svins! — Semjons ievaidējās.

Uģim šajā brīdī gribējās būt kaut kur tālu, tālu prom. Uģim gribējās pazust, nozust no zemes virsmas, nomirt kaut kur vientulībā, izjukt pīšļos. Sveloša kauna sārtums kāpa viņa sejā.

— Nu, Uģi Zāle? — Strazds pienāca pavisam cieši klāt.

— Te ir kāda pārskatīšanas! — Uģis iesaucās.

— Kāda pārskatīšanās? — Žanis jautāja. — Tu esi vecākais, tev jāatbild!

— Uģis nav vainīgs! — Semjons pēkšņi sacīja. — Nemuldi, Žani!

— Mēs pusi maiņas kopā stāvējām pie platformām,—* ātri ierunājās Andris, — Uģis muldās neiesvieda neviena grama svina.

— Tikai bez panikas, — virs vīru galvām atskanēja celtņa mašīnista Riharda balss, — tikai lēnu garu. Tās lietas ir jānoskaidro no paša sākuma.

— Kas te ko skaidrot? Ieliek puišeļus par vecākajiem, tāpēc jau arī notiek avārija! Es nostrādāju trīs gadus tajā amatā, vai kas tāds kādreiz gadījās?

— Zani, tu esi cūka! — Andris iesaucās.

— Klusu, sīkais! — Žanis uzsa.ca un atvēzējās.

— Mierā! — Strazds iesaucās. — Vai vēl nepietiek nepatikšanu!

Vīri atguvās.

Uģis juta, ka viņam jārunā, citādi viņš tūlīt, tūlīt izdarīs kaut ko nelabojamu.

— Jā! — puisis sauca. — Labi, es esmu vainīgs caur un cauri! Un nekāda žēlastība man nav vajadzīga. Ja manis dēļ krāsns ir beigta, tad es arī atbildēšu! Bet lai svētie gari tev, Zani, stāv klāt, ja tu vēlreiz iepīkstēsies!

— Lēnāk, puis, lēnāk, — Strazds mierināja. — Visiem tūlīt jānāk uz cehu un jālauž augšā vilkmes kambari. Tur varēsi rādīt, cik buljona kaulos. Kas no jums vainīgs, to izlemsim ceha komitejas sēdē. Tā — kurš ir ar mieru palikt strādāt vēl otru maiņu? No ceha vīriem pieteicās desmit.

Andris pacēla roku kā skolā.

— Pierakstiet mani, — Semjons teica tādā balsī, it kā pieteiktos brīvprātīgi iet izlūkos uz ienaidnieka pozīcijām.

— Es arī, — teica Uģis.

— Labprāt, — no celtņa kabīnes ierunājās Rihards, — bet man desmitos jābūt pie daktera. Griezīs pušu šito augonīti. — Rihards norādīja uz apsaitēto kaklu.

Vīri nemaz nemanīja, pa kuru brīdi bija piebraucis arī Ādams ar savu celtni.

— Es palieku, — viņš vēstīja no kabīnes augstumiem, — par avārijas darbiem labi maksā!

— Man ir viens jautājums meistaram, — Rihards ierunājās. — Vai ir pavēle par oficiālu Uģa iecelšanu vecākā šihtētāja amatā?

— Nav, — Strazds pēc klusuma brīža atbildēja. — Tādas pavēles vēl nav.

Uģis ieraudzīja, ka martena ceha dūmeņu gali rotājas saules staros. Viņš apskāva Andra plecus un saspieda cieši, cieši.

— Tad jau vainīgs Žanis! — Andris iesaucās.

— Uz konfliktu komisiju! — ieaurojās Žanis. — Nekā nebiji Es no tā darba jau biju nost! Es neesmu vainīgs. Atbild vecākais šihtētājs. Es nemaksāšu par avāriju veselu gadu piecdesmit procentu no savas algas.

— Gan jau noskaidrosim, — Strazds teica, — bet tagad vajag iedot cehā lielos skrāpjus. Traktoristu jau izsaucu. Gāzes griezēji gatavo degļus. Varbūt tiksim cauri piecās maiņās.

— Ei, Andri, — pēkšņi no augšas iesaucās Ādams, — kas tas bija par nāvīgi smagu bluķi, kuru tu divos naktī, kad pildījām krāsni, nevarēji gandrīz iedabūt muldā?

— Tas? — lēni pagriezies pret runātāju, Andris pārjautāja. — Domā, es nepazīstu lūžņus? Tas bija gabals no kuģa ķīļa.

Strazds abām rokām ieķērās savos sirmajos matos. Vīri klusējot lūkojās meistarā.

— Zaptes galva! — Strazds iesaucās, pagriezies pret Andri. — Kuģu ķiļus tikai no ārpuses apšuj tērauda loksnēm. Bet iekšā tur ir svins, svins, svins, tu saproti,

knapsieriņ!?

Andris nodūra galvu. Lūžņu laukumā iestājās tāds klusums, ka bija dzirdams, kā martena cehā sakliedzas tēraudkausētāji.

— Pažēlojiet puiku, — Semjons klusi teica, — tas notika aiz nezināšanas.

— Bet jācieš mums visiem! — Žanis gaviļainā balsi sacīja. — Tā tas neies cauri!

Uģis apsēdās uz raupjā mola betona, un ūdens sīkām urdziņām tecēja no viņa auguma.

«Beidzot ir īsta vasara,» Uģis ar vieglu smeldzi sirdi domāja, lūkodamies zaļganajos viļņos, kuri slinki šļakstēja mola pakājē. «Cik tas bija sen, kad mēs te sēdējām ar Zuzi.» Izrādās, mīlestība nav skūpsti un glāsti un gulta, bet labprātīga cepināšanās uz sarkanām oglēm. īsta mīlestība. Un Uģa aizvērto acu priekšā slīdēja saules pielietas ainas — viņi ar Zuzi Kuršu jomā, viņi ar Zuzi Nidā, Palangā, viņi ar Zuzi...

Uģis izstiepās uz vēju nopūstās betona plāksnes visā garumā.

Izrādās — mēneša laikā var apbraukt puspasaules, viņš domāja, vajag tikai gribēt. Es viens nekad nebūtu iedomājies par šādiem ceļojumiem.

Mola ziemeļu pusē noskanēja spoles tarkšķis — tur, klusēdami kā sfinksas, stāvēja makšķernieki un vērīgām acīm lūkojās laiskajos viļņos.

Uģis pievēra acis. Atmiņā uzpeldēja pēdējā mēneša notikumi. Trakais krāsns remontēšanas laiks, kad viņi abi ar Andri palika strādāt vēl trešo maiņu un aizmiga ēdnīcā pie tējas glāzes; Andra astotās klases izlaidums, kur Uģis ar Zuzi dejoja gandrīz visu nakti, bezmiega stundas Zuzēs mazajā istabiņā, mīlas vārdi, šķiroties agrajos un gaišajos saullēktos.

Uģis bija pārsteigts — agrāk šādās situācijās uzradās iekāre, bet tagad sirdi pildīja tikai bezgalīgs maigums pret meiteni.

Silts vējš no jūras sajauca Uģa izžuvušos matus, silts vējš no sāļajiem ūdens plašumiem atnesa aļģu, viļņu un mākoņu smaržu.

Lūžņu laukumā šobrīd dārd dzelži, kūp karstas, no krāšņu rīkles izrautas muldas, visapkārt putekļi, troksnis, svelme. Bet pašā cehā, saules staru cauraustajā dūmu un versmes pilnajā telpā, rēc krāsnis, liesmu mēles laiza durvju aizvarus, un viri sāls stīvinātos kreklos cilā lāpstas. Feromangāns, dzelzsrūda, boksīts ...

Pēc četrām stundām man sāksies maiņa, Uģis nodomāja, dziļi ievilkdams elpu, bet pēc piecām stundām jūra, vējš un viļņi man šķitīs tāls sapnis. Viņš gulēja pavisam nekustīgi un juta savus sirdspukstus.

«Drīz atnāks Zuze, pavisam drīz. Un tad viss noskaidrosies.» Puiša atmiņā reljefi uzvirmoja vakardienas notikumu raibā secība.

Uģis, kā jau Marutai apsolījis, ieradās meitenes izlaidumā ar vienpadsmit baltām rozēm. Pēdējā brīdi, ar taksi. Visi jau sēdēja meijām piesmaržotajā zālē, un direktore jau sauca absolventu uzvārdus. Un, tikko Uģis bija apsēdies uz sola maliņas, no prezidija galda sauca Marutas vārdu.

Uģis uzlēca kājās un steidzās pie mētrām apvītajiem krēsliem, kur sēdēja absolventi.

Pretim vērās Marutas mirdzošās acis.

— Tu tomēr atbrauci... — meitene pietvīkusi čukstēja.

Uģis pasniedza Marutai ziedus, bet viņa runāja:

— Tu taču šovakar paliksi, vai ne?

— Sveiks, znotiņ! — viņam aiz muguras, gaidot savu kārtu meitas apsveikšanā, pārāk skaļi sauca Marutas tēvs un iereibuša cilvēka vaļsirdībā paziņoja: — Es jau domāju, ka esi lepns palicis...

Uģis paspieda Marutai roku, pagriezās, lai dotos atpakaļ uz savu sola galu, bet tajā brīdī ieraudzīja Zuzi un viņas māti.

Meitene nobālusi kodīja lūpas, bet viņas staltā, sirmā māte kaut ko mierīgi teica meitai.

Uģim sagrīļojās kājas. Tikai tagad viņš atcerējās, ka Zuze pirms pāris nedēļām runāja par kādu vidusskolas izlaidumu, kur viņām abām ar māmiņu esot jābrauc. Bet tobrīd Uģis bija pārāk laimīgs, lai klausītos.

Uģis kā nemaņā aizkļuva līdz zāles durvīm un devās lejā pa kāpnēm. Aiz muguras viņš izdzirda soļus un, pagriezies atpakaļ, ieraudzīja Marutu.

Uģis nodrāzās pa kāpnēm, izskrēja cauri plašajam vestibilam, vēlreiz pa kāpnēm — un vecajā parkā iekšā, cauri vecajam parkam. Galīgi aizelsies, viņš apstājās uz šosejas un pacēla roku —tuvojās smagā mašīna.

«Vai Zuze ticēs, ka pie Marutas braucu pēdējo reizi, ka es Marutu nemīlu un ka man tikai bija jāizpilda savs solījums?» nakti, gulēdams šaurajā kopmītnes gultā, Uģis sev simto reizi uzdeva šo jautājumu.

Uģis ievaidēdamies uzrāvās sēdus. Jūra bija zila un rāma. Jūra mirdzēja saules staros.

«Ja Zuze atnāks, kā mums bija norunāts, es viņai tūdaļ visu izstāstīšu, visu līdz pēdējam.» Jūtot uz sevi vērstu ciešu skatienu, puisis piecēlās kājās un pagriezās.

— Zuze! -kūsājoša prieka pilns Uģis iesaucās. — Tu atnāci!

— Jā, — meitene lēni sacīja, — atnācu, lai nodotu tev sveicienu no Marutas!

Un Uģis sajuta, ka viņa vaigu apdedzina svelošs pliķis.

Meitenes tērps aizplīvoja siltajā vējā, un viņas soli uz betona plātnēm kļuva aizvien klusāki un klusāki.

— Tas tik bija šķīliens, — viens no makšķerniekiem līdzjūtīgi teica, — man pat plekste norāvās no āķa.

Zem dzeltēt sākušajām liepām pie kara komisariāta ēkas stāvēja trīs autobusi. Tiem apkārt viļņoja cilvēku drūzma, skanēja smiekli, dziesmu un teikumu fragmenti, atvadu vārdi un mūzikas skaņas.

— Labi, ka Andris vismaz nobeidza astoto klasi, — meistars Strazds sacīja, — vidusskola tā nav, bet tomēr.

— Pārnāks no armijas, tad pabeigs vidusskolu, — Uģis atbildēja, ar skatienu kaut ko meklēdams cilvēku drūzmā.

Dažus soļus tālāk trokšņoja Andra klases biedri. Bija atnākuši pavadīt puisi armijā. Viņu vidū visai apmulsis stāvēja Andra tēvs.

«Zuzei vajadzētu drīz būt. klāt,» Uģis domāja, «viņa taču Andrim solīja. Varbūt šovakar izdosies ar Zuzi parunāt.»

Uģis juta sirdī gandrīz fiziskas sāpes. Viņš nedēļām ilgi meklēja iespēju tikties ar meiteni, bet Zuze, it kā lasot Uģa domas, izvairījās pat no nejaušas sastapšanās. Viņa gaišredzīgi uzminēja visus iespējamos Uģa maršrutus un sargājās tos šķērsot. I.abi, ka vismaz darbā nebija laika kauties ar smeldzošajām domām — vajadzēja strādāt tā, ka nagi svilst — trūka cilvēku. Žanis jau otro nedēļu gulēja slimnīcā ar lauztām ribām. Bija kāpis tīrīt čuguna vagonu, un uz kāpšļa slīdējusi kāja. Strazds gribēja no atvaļinājuma atsaukt Semjonu, bet vecais kareivis, kā paskaidroja kaimiņi, bija aizbraucis apciemot savu cīņu biedru Jurku Koz-lovu.

Kadru daļas priekšnieks gan sūtīja pirmo pieņemto strādnieku uz lūžņu laukumu, taču atnācējs, aplūkojis Uģa un Andra nokvēpušās sejas, ieplēstās un rūsas notrieptās drēbes, melnās, kūpošās muldas, plecos ierautu galvu paklausījies krītošajā lūžņu dārdoņā, sacīja: «Paldies, šitāds darbs nav priekš manis.»

Strazdam atlika noplātīt rokas — rūpnīcā bija arī labākas darba vietas.

Un tagad vēl armijā aiziet Andris...

— Ko tu stāvi kā nopērts? — Uģi no pārdomām iztraucēja Strazda jautājums. — Es jau labu laiku vēroju, ka ar tevi nav lāgā. Slims esi, vai? Agrāk bija cilvēks kā cilvēks, tagad deguns un acis vien palikušas pāri.

Uģis īgni iesmējās.

— Rīt es lūžņu laukumā palieku viens pats, — viņš teica. — Tad tik nāks lielais rublis! Vienam visu četru nauda! Pēc laiciņa uz darbu varēšu braukt ar savu automašīnu.

— Netaisi, puis, troksni! Rīt iedošu tev divus vīrus no atlejamās grīdas. Un vakar pēdējos papīrus nokārtoja divi jauni kadri. Ļaunākā gadījumā vismaz viens no viņiem mūsu cehā paliks. Solīju pēc pāris mēnešiem iecelt par kausētāja palīgu. Tas līdzēja.

Komisariāta durvīs parādījās Andris. Brīdi viņš lūkojās ļaužu drūzmā, tad, ieraudzījis Strazda sirmo galvu, lauzās šurp.

— Urrā! — viņš sauca, iebelzis Uģim pa ribām. — Es tomēr esmu ieskaitīts desantniekos! Pats redzēju sarakstu! Ha-hā! Tas tik būs laiciņš!

Strazds smaidīja.

— Ak tu sienāzi, — viņš labsirdīgi rūca, — cerams, tur tevi pataisīs par cilvēku!

— Andri! Vecais! Nāc pie puikām! — pāri drūzmai Fkanēja saucieni. — Nāc ieraut uz šķiršanos. Divi gadi būs jāgavē! Nāc, ko tu tur čammājies!

— Kad es dienēju... — iesāka Uģis, bet uz sliekšņa parādījās kāds majors un pacēla roku.

Satrauktās balsis pierima.

— Cerams, ka vecāki, līgavas, draugi un paziņas ir paguvuši atvadīties no jauniesaucamajiem. Lūdzu, atbrīvojiet ceļu uz autobusu, — teica virsnieks.

Metāliski skanot, atvērās durvis.

Virsnieks nostājās uz autobusa augšējā pakāpiena un, pacēlis sarakstu, sauca:

— Sākas iekāpšana. Adatiņš Andris Jura dēls!

— Andri! — pēkšņi no drūzmas Uģim aiz muguras atskanēja dzidra meitenes balss.

Andris atlaida sava tēva roku un apsviedās kā dzelts.

— Inese! Nāc šurp!

Uģis ieraudzīja pavisam jaunu skuķēnu ar vienu tumši sarkanu rozes ziedu rokās.

— Adatiņš Andris Jura dēls! — majors nepacietīgi atkārtoja. — Adatiņš nav ieradies!?

— Ir! Es tūlīt!

Meitenes trauslais stāvs, ticis cauri drūzmai, piekļāvās puiša krūtīm: Andris viņu bikli apskāva.

— Khe, khe, khe! — Strazdam pēkšņi uznāca klepus.

«Redz tik, kāds,» Uģis domāja, «man viņš nav stāstījis ne pušplēsta vārda.»

— Pēc gadiņa es atbraukšu atvaļinājumā, — Andris autobusa durvīs vēl atgriezās. — Gaidi, Ines!

— Nesēdi pie atvērta loga, dēliņ! — atgādināja Andra māte. — Saaukstēsies!

— Bite Pēteris Jāņa dēls! — sauca virsnieks.

Andra skolas draugi pilnās rīklēs auroja atvadu dziesmu.

«Bet Zuze tomēr neatnāca,» nodomāja Uģis un pēkšņi jutās pavisam vientuļš. Strazdam ne vārda neteicis, viņš pagriezās uz promiešanu. Atvadas bija beigušās. Darba biedrs jau sēdēja autobusā, kurā kāpa aizvien jauni un jauni puiši — nākamie kareivji.

— Pag, pag, Uģi, kur tad tu? — puisis saklausīja Strazda balsi.

Uģis, nekā nesakot, atmeta ar roku un nogriezās aiz stūra. Viņa soļi bija ātri un noteikti. Iegriežoties nākošajā šķērsielā, Uģis gandrīz uzskrēja virsū Zuzei.

— Ek, Uģi, Uģi... Es... labi, ko tur vairs... Žēl gan, es nokavēju atvadīties no Andra. Viņš bija sirsnīgs puisis. Viņš neprata tā spēlēt teātri kā tu, divkosīgais cilvēk.

— Zuze! — Uģis viegli pieskārās meitenes plecam. Viņa atkāpās soli atpakaļ. — Zuze, — puisis atkārtoja, — to meiteni es pazinu pirms tevis. Bet izlaidumā ierados tikai tāpēc, ka biju to solījis izdarīt. Tas ir viss.

— Bet kādēļ tu man nekā par viņu nestāstīji? Mēs taču bijām kopā dienām un naktīm. Kādēļ tu man slēpi par izlaidumu?

— Ak tu dumjais skuķi! — Uģis pievilka meiteni sev klāt. — Tu vienīgā man nozīmē visu, saprati! Nevienu citu es negribu un negribēšu.

Zuze centās atbrīvoties, taču puiša skāviens bija dzelžains. Uģim šķita — ja viņš tagad meiteni palaidīs vaļā, viņa pazudīs uz visiem laikiem, mūžīgi mūžos...

— Zuze, — Uģis atkārtoja, — gribi, es...

Tajā brīdī ielā iegriezās trīs autobusi. To saloni bija apgaismoti, no atvērtajiem vēdlogiem skanēja smiekli.

— Laid! Visi skatās, laid mani!

— Uģi! Zuze! — no pirmā autobusa sauca. — Par kāzām ziņojiet! Es noteikti gribu jūs apsveikt!

Un ekspreši, izgriezušies uz galvenās ielas, uzņēma ātrumu.

— Tas bija Andris, — meitene, atglaudusi matus, sacīja, — aizbrauca.

Uģis, pašam nemanot, Zuzi bija atlaidis.

— Jā, — puisis, domīgi pasmaidījis, piekrita, — viņš teica — par kāzām...

Zuze, ne vārda neatbildēdama, devās tālāk. Uģis, soļojot blakus, centās saņemt meitenes pirkstus, taču Zuze iebāza rokas mēteļa kabatās.

Kad abi tuvojās mājai, kurā dzīvoja Zuze, Uģis juta, ka viņa sirds dreb. Puisis mēģināja sakopot domas kādam sakarīgam un pārliecinošam teikumam, taču nekas prātīgs no tā neiznāca. Pie namdurvīm Zuze sniedza roku.

— Paliec sveiks! Un dzīvo laimīgs ar savu vidusskolnieci!

— Ar vidusskolnieci! — Uģis iesaucās tāda cilvēka balsī, kuram vairs nav ko zaudēt. — Ha-ha-ha! Jā. Es iešu pie viņas un gulēšu ar viņu, mīlēšu viņu! Ar vidusskolnieci ...

Nedēļām ilgais sasprindzinājums pēkšņi lauzās ārā. Puisis steidzīgiem soļiem gāja pa plato ietni un joprojām smējās. Retie pretimnācēji bijīgi rāvās sāņus. Ar piedzērušu cilvēku nav nekādi joki.

— Ar vidusskolnieci! Ha-ha-ha! — Uģis klaigāja un, ejot garām skārda atkritumu urnai, no visa spēka tai iespēra. Dārdoņa piepildīja kluso ielu.

Zuze, iekļāvusi seju delnās, piespiedās durvju aplo-dai. Uģa stāvs pazuda tumsā.

Puisis atjēdzās, kad ap viņu šalca jūrmalas parka vecie koki. Pavisam netālu dunēja jūra. Minūtes desmit nekustīgi stāvējis, Uģis saprata, ka tomēr nevēlas peldēties trakojošos viļņos. Pavisam skaidri viņš saprata, ka ilgojas gaismas un siltuma. Uģis nogriezās pa kreisi un, laiciņu soļojis, pacēla acis no trotuāra. Jā, šī jau bija viņa vecāku māja. Miera iela 17. Balta plastmasas poga un nerūsoša tērauda plāksnīte zem tās. A. Zāle. Miers un siltums.

Puisis pacēla roku.

Pēc mirkļa virs durvīm iedegās matēta stikla bumba un noskrapstēja durvju ķēde.

— Kas tur ir? — vīrieša balss jautāja caur atvērto spraugu vējainajā jūlija naktī.

— Es, papu, — Uģis, stāvot šalcošo pīlādžu ēnā, sacīja.

— Tu?! — balss nodevīgi iedrebējās. — Tu, manu zēn?

Durvis atvērās.

— Matild! — vecais Zāle sauca. — Nāc žigli! Mūsu Uģis pārnācis!

Puisis iegāja namā.

— Ko es tev teicu, Matild? — kad Uģis, ticis vaļā no apskāvieniem, sēdēja pie virtuves galda savā vecajā vietā un kāri ēda ceptu vistu, tēvs triumfējoši jautāja. — Es teicu — viņš nāks, tikai pacietību!

Zāle seniors piegāja pie bāra un izņēma pusdzertu ruma pudeli.

— Tu paskaties, papu, kāds mūsu dēls izskatās, — runāja māte, salīgi tīstīdamās rīta kleitā, — ko viņi ar zēnu izdarījuši! Ed, Uģīt, ēd, uzlikšu vēl.

Tēvs, iemetis glāzi, kritiski aplūkoja puisi.

— Tu izskaties kā no konclāģera, — beidzot viņš rezumēja. — Ko tas nozīmē?

— Neko, — Uģis atbildēja. — Es pats pelnu sev maizi. Paldies par vakariņām.

— Vai tu, dēls, jau paēdi? Saki vienam cilvēkam! — jnāte sauca, rokas sasitusi. — Tik vien? Varbūt tu esi slims? Varbūt tev ir tuberkuloze?

Viņa uzlika Uģa pierei mīkstu un smaržojošu roku.

— Ko niekus, Matild, mūsu dzimtā viri vienmēr bijuši kā ozoli. Meitenēs visa tā vaina. Paskaties, kādi riņķi zem acīm mūsu jaunskungam!

Uģis atgrūda šķīvi un sameklēja cigareti. Māte grasījās kaut ko sacīt, bet tad satraukta palūkojās vīrā.

— Vai tad vīra cilvēks pēc vakariņām nevarēs uzpīpēt? — samierinoši rūca tēvs.

— Rokas, — čukstēja māte, — Albert, paskaties, kādas viņam rokas.

Uģis brīdi izbrīnīts lūkojās vecākos, tad īsi iesmējās.

— Kas te briesmīgs? Tās dažas apdeguma rētas un atsistais nags? Pats biju vainīgs, ķēru, kur nevajag. Tie ir sīkumi, mamm, ja tu redzētu Zaņa ķepas! Viņš vienmēr strādāja bez cimdiem, taupīja.

— Kas tas par Zani? — tēvs jautāja.

— Nu, ir mums tāds vīrs, — paskaidroja Uģis, — tikai pašreiz guļ slimnīcā ar lauztām ribām.

— Svētie gari! — iesaucās māte, un puisis saprata, ka izrunājies par daudz.

— Dēls, — pēc neveikla klusuma brīža ierunājās tēvs, — klausies manī uzmanīgi. Pirms divām nedēļām pensijā aizgāja vecais Fjodorovs, un tagad es esmu pie universālveikala stūres. Gaidu, kad šo faktu kuru katru dienu apstiprinās ar pavēli.

— Oho! Tu taisi karjeru!

— Jā, — tēvs lepni atbildēja. — Un manā veikalā ir brīva šofera vieta. Tev taču vēl ir derīga tava dienestā iegūtā šofera apliecība?

— Jāf — Uģis atbildēja, — nu, un tad?

— Vai tu negribētu ar jauno volgu dažas stundas dienā pavizināt savu tēvu? — vecais Zāle jautāja. — Un par to mēnesī saņemt simt divdesmit rubļu?

— Ej, dēls, — māte sacīja, — neesi muļķis!

— Es padomāšu. Par to ir vērts padomāt.

— Nu? — uzvaroši ieaurojās Zāle seniors, uzsizdams sievai pa muguru. — Ko es sacīju, Matild?

— Svētie gari, — māte atbildēja. — Es pat sapņot neuzdrīkstējos.

— Mammu, es tagad labprāt nomazgātos vannā.

Vecāki sarosījās.

— Nu saprotams, tu, siev, pa to laiku uzklāj Uģim viņa istabā tīru gultas veļu.

— Jā. Jā, jā, protams!

Uģis labsajūtā pievēra acis. Viņš bija mājās. Karstais ūdens patīkami glāstīja ādu, smaržoja šampūns, zaigoja zilganās flīžu sienas. Kaut kur aiz durvīm klusi skanēja stereomūzika. Mājās...

Uģis atcerējās martenceha dušas telpas, kur švīkstēdami lidoja sūkļi un veci cimdi, kur kaimiņš slepus aizgrieza sava biedra nodalījuma karstā ūdens ventili, lai pēc tam zviegtu. Uģis atcerējās, kā viņš netīrs un nosalis garajās marta naktis līda sildīties karstajās, briesmīgi nokvēpušajās muldās, atcerējās čīkstošo kopmītnes dzelzs gultu un labpatikā iesmējās.

Viņš ies strādāt par tēva šoferi. Viņam atkal būs sava istaba, savas grāmatas... No pārdomām iztraucēja tēva balss.

— Vai tu neesi aizmidzis, dēls? Nu jau vesela stunda apkārt! Es tev sagatavoju pamatīgu kokteili!

— Tūlīt, tūlīt, es jau eju!

Slaukoties viņš piegāja pie spoguļa un brīdi lūkojās tajā. Nesaukta un neaicināta, aizmēžot visu pārējo, domās ielauzās Zuze.

— Nē, — puisis teica pats sev, — tevi es nevienam neatdošu! Vēl šonakt aiziešu pie tevis!

Vecāki uz brīdi zaudēja valodu, kad Uģis paziņoja, ka tūlīt ies projām. Viņam esot sava dzīve. Tēvs, atjēdzies no pārsteiguma, sauca:

— Un tas viss, par ko mēs runājām, ir bleķis?

— Jā, — Uģis teica, — es strādāšu martencehā.

Māte klusu ieraudājās.

Tēvs pietvīka līdz matu saknēm.

— Tu ņirgājies par mums. Tu spļauj virsū saviem vecākiem, nepateicīgais! Tad vācies arī pie saviem nolādētajiem dzelžiem, un lai es tevi vairs te neredzētu!

— Jā, iešu arī! Un tādēļ, ka pats to vēlos!

— Uģīt, dēls, — māte lūdzoši ierunājās, — paliec mājās vismaz šonakt...

— Lai tik skrien! — kliedza tēvs. — Lai tik skrien! Citādi nav, te ir vainīgs sievišķis! Es šim jefiņam redzu cauri!

— Viņa nav nekāds sievišķis! — Uģis atcirta. — Tā ir mana meitene.

Atverot ārdurvis, Uģis juta, ka nu vairs atpakaļceļa nebūs.

— Ardievu, dārgie vecāki!

— Uģīt, es tevi vienmēr gaidīšu! — sauca māte, bet tēvs aizcirta durvis.

Pie dārza vārtiņiem Uģi sagaidīja jūlija naktī šalcošie pīlādži.

— Velns, kas tevi triec apkārt caurām naktīm! — īgņāts samiegojies šķendējās, ielaizdams Uģi caur viņu istabiņas otrā stāva logu. — Cik pulkstenis?

— Pieci. — Uģis, laizīdams asinis no lūpas un vel juzdams Zuzēs matu smaržas, gaiši sauca. — īgņāt, iedod man kaut ko ēdamu, citādi tūlīt izlaidīšu garu!

— Ir tikai reņģes tomātu mērcē un ņuka rupjas maizes, — īgņāts rūca, piemiegtām acīm lūkodamies Uģī. — Bet tu jau staro kā erceņģelis uz bildes. Vai tev maz ēšana prātā? Jā, tev vēstule uz naktsskapīša. No Maskavas. No kaut kāda melnā metalurģiskā institūta. Vai tik neesi sadomājis študierēt? Šitā dauzīšanās riņķī apkārt pa naktīm ne pie kā laba nenovedīs.

— Ir gan prātā ēšana! — Uģis auroja, satverdams īgņātu aiz pidžamas un uzraudams gultā stāvus. — Es taču esmu atgriezies mājās! Kur ir vēstule? Dod šurp! Vai tu maz saproti, kas tā par vēstuli? Tu varbūt domā, ka es esmu tizls plānā galdiņa urbējs ar mīkstiem kauliem? Nekā nebij, vecīt!

— Pa-alīgā-ā... — vārgi dvesa īgņāts, mēģinādams izrauties no Uģa tvēriena, — es tev ceļā tak nestājos... Brauc kaut šonakt. Tagad jau mācīšanās modē! Drīz nebūs neviena, kas strādās lūžņu placī...

— Būs, — Uģis atteica, palaizdams īgņātu vaļā,

— nāks uz provi jaunie puikas ar dzelzīti kaulos, nāks...

Ignāts glaudīja saņurcīto pidžamu un noņurdēja:

— Inženieris atradies... Gandrīz man drānas saplēsa ...

AINA OZOLIŅA JANKA

TĀS dienas rīta, salicis Janku pie darbnīcas, Vitauts ilgāk nekā parasti paturēja viņa plaukstu savā biezajā ķetnā. Aci piemiedzis, viņš vaicāja:

— Varbūt nemaz neesi lasījis?

— Ko tādu?

— Beidzot tu arī esi ticis avīzē.

Vitauta zaļganās acis virs platajiem vaigu kauliem nozibsnīja. Rallijā varmācīgi no vietas izsistais deguns izdeva īpatnēju skaņu, bet pabiezajās lūpās gulēja neizdibināms smaids. Tā viņš smīkņāja katru rītu, darbnīcas stenderi stutēdams un jaunumus pārstāstīdams. Viņa ķieģeļsarkanā seja laistījās, ja gadījās kas īpaši pikants. Bet visinteresantākos atgadījumus var sastapt ik uz soļa. Tikai vajag mācēt palūkoties uz lietām no īstās puses. Dispečers un agronoms ar Vitautu sarunājās īpaši uzmanīgi, jo valdīja uzskats, ka viņš ir gudrs, izdarīgs, tikai nervozs. Patiesībā Vitauts arī nervozs nebija. Viņš vienkārši vēlējās to laiku, kas paredzēts darbam, maksimāli šim nolūkam arī izmantot, lai vairāk nopelnītu, lai nezaudētu tiesības uz vietu Goda plāksnē. Bet ne vienmēr visu izdevās izkārtot tā, lai darbs tecētu kā dzijas pavediens. Allaž kāds nogrēkojās, kaut kas sagāja grīstē. Tādās reizēs Vitauts bez liekas gudrošanas meta acīs pirmajam, kurš gadījās tuvumā: «Trīs ceturtdaļas priekšnieku vajadzētu padzīt, varbūt tad varētu normāli strādāt. Nemaisītos cits citam pa vidu ...» Janka bija pilnīgs pretstats. Viņš nekurnēdams darīja to, ko viņam lika. Un neviens nespēja saprast, kā Vitauts vēl nesen varējis draudzēties ar Luksta Janku.

Abecniekos viņi sēdēja vienā solā, dalīja uz pusēm Vitauta sviestmaizi. Stundām ilgi pēcpusdienā abi vilkās uz māju pusi, apspriezdami, piemēram, kā noskrūvēt galvu un kājas, kā tās ieeļļot. Parasti runāja Vitauts, bet Janka soļoja blakus, berzēdams plaukstas nostiruša-jās bikšelēs, un, muti iepletis, klausījās un brīnījās. Skolā Janka vairākkārt lūdzās, lai atļauj viņam mazgāt grīdas un spodrināt logus, lai vien nespiež nīkt solā un mācīties. Tāpēc, nosvinējis sešpadsmito dzimšanas dienu, viņš jau nākamajā rītā ieradās pie kolhoza priekšsēdētāja un izteica striktu vēlēšanos. Viņu pieņēma atslēdzniekam par palīgu, pēc tam aizsūtīja mācīties par traktoristu. Vitauts pa šo laiku beidza vidusskolu. Viņi vairs nesatikās tik bieži. Bet uz bijušā drauga izlaidumu Janka tomēr nolēma aiziet, kaut nebija ne lūgts, ne aicināts. Un, kā jau cilvēks, kurš pats pelna, viņš absolventam par godu nopirka divas dārgas importētās pudeles. Vitauts, kas bija ne vien gudrs, bet arī drusku sentimentāls, nespēja atteikties no Jankas uzaicinājuma «nolīst klusākā stūrītī un atcerēties bijušās dienas». Pirmais parka krūmos atmodās Janka. Sameklējis zālienā ceļteku lapas, viņš mainīja kompreses zem Vitauta acs. Viss varbūt beigtos puslīdz laimīgi, ja tuvumā negadītos Nora. Viņa apstājās blakus un, lūpu zobos iekodusi, kā raudienu valdīdama, klusēja. Pēc tam pagriezās un, uz Janku nepaskatījusies, aizgāja. Noras baltā izlaiduma kleita saplūda ar rīta miglu. Janka laikam ciešāk piegrūdās Vitauta sāpošajai vietai, un šis murkstēdams pavēra acis. «Vai te kāds bija?» — «Neviena nav...» Kad viņi tuvojās Vitauta mājai, viņa

māte, govi ganos izvedusi, abus nācējus pamanīja pa lielu gabalu. Steidzās mīļi apsveicināt, bet ieraudzīja Vitauta aci, un vārdi palika nepateikti. Janka cieši lūkojās savu sabristo kurpju purngalos. Balti noberzto lieveni greznoja meijas, verandā uz linu galdauta vairākos traukos bija sakārtotas Vitauta puķes. Blakus stāvēja trīs šķīvji, krūzītes, kas, zināms, nebija paredzētas Jankam. Bet viņš te ieklīdis, un mātei nekas cits neatlika kā Luksta dēlu sēdināt pie galda. Janka ēda ātri un daudz. Godīgi runājot, viņam sen nebija laimējies baudīt tik gardas un sātīgas brokastis. Un kas tā bija par kafiju! Trīs krūzītes brīnišķīgā šķidruma iegrima viņa plakanajā vēderā kā trīs ūdens pilieni izkaltušās smiltīs. Viņš labprāt būtu piepildījis trauku vēl ceturto reizi, bet sakaunējās no mātes, kura neliedza, bet arī neskubināja mieloties. Pamazītēm galds, sienas un krēsli nostājās savās vietās, oma uzlabojās. Janka novilka svārkus, gribēdams ķerties pie trauku nokopšanas, bet māte viņu atturēja. «Domāju, ka jums katram tagad vajadzētu doties uz savu gultu,» viņa teica, uzsvērdama «savu». «Janka paliks pie manis,» ietiepās Vitauts. «Ja tu, dēls, esi gudrāks par māti...» viņa aprāvās, noslaucīja priekšautā acis, pēc tam saņēmās un pasacīja skaidri un gaiši: «Priekšsēdētājs vakar izlaidumā teica, ka kolhozs tev maksāšot skolas naudu. Bet tu, dēls, nekur netiksi, kamēr pīsies ar šo te... Luksta puiku...» Tad Janka sagrāba svārkus un izmetās laukā. Un tā līdz pat šai dienai...

Sparīgi iedarbinājis kāpurnieka motoru, Janka aizrā-poja pie degvielas noliktavas. Bet Vitauts, velns gatavais, atkal jau stāvēja rindā pirmais un, galvu piešķiebis, smīnēdams lūkojās uz šo pusi. Sirds muskulis izgrūda vairāk asiņu nekā parasti, sadzīdams tās tur, kur nevajag, tāpēc Janka pagrieza Vitautam muguru. Šajā

ritā Jankam likās, ka arī degvielas noliktavas pārzine viņu apkalpo īpaši laipni, — un par to viņš mollīgaj< i meičai ieknieba gurnā. Kā salda noguruma apņemts, viņš brītiņu pagrozījās ap spēkaratu. Kādu viņš to saņēma! Kā utu noēstu kleperi. Kad Janka atgriezās no 'dienesta, mehāniķis viņam sacīja: «Uz jaunu traktoru neceri! Parādi, cik tev pulvera iekšā, tad paskatīsi-l mies...» (Bet Vitautu uzreiz uzsēdināja uz lieljaudas traktora!) Janka divas reizes nomainīja pakaļējo tiltu. Un, kad līdzīga kļūme gadījās arī ar motoru, Janka eļļām noziestā karavīra mundierī aizdrāzās pie paša priekšsēdētāja. Nebija runas vairs par traktoru vien. iUz spēles bija likts Jankas paša «būt vai nebūt». Sa-ļbrauca speciālisti no lauktehnikas un briesmīgi brīnī-ļjcls, kādus draņķus paši izlaiduši cauri tehniskajai kontrolei. Tikai tad, kad no traktora pāri palika vienīgi numurs, jo viss pārējais bija ielikts jauns vai restaurēts, Janka nostājās rindā blakus pārējiem un jutās vaļi en lepns. Bet, kā zināms, laimes mirkļi ir īsi. Tikai ta-;ad īstā bēda sākās. Janku trenkāja no viena iecirkņa uz citu apstrādāt tos tīrumus, kuriem pārējie traktori netiek virsū... Un kuram gan ir laiks katru nieku, kal ,1 cinka kādu izvilcis no dūksts, atminēties un sasummēt? [< iada beigās citi saņēma lielas prēmijas, bet Jankam ļnekā. Jauno sezonu Janka uzsāka kaujinieciski noskaņots. Un jau ar pirmajām pavasara sējas dienām atkār-!ojās tas pats... «Tu mums tagad dūšīgākais arājs. Laid aisni uz Elles podu...» Aizpērnā gada salmi (pērn šeit rektori vispār netika virsū), akmeņi un celmi spieda ļīanku ik uz soļa apstāties, mainīt lemešus un lādēt visus priekšniekus pēc kārtas. Vairāk nekā nedēļu viņš īnījās pa purvu. Un, kad beidzot cerēja — nupat būs urā, iecirkņa agronome Nora pavēlēja to pašu Elles bodu sašķīvot un sakultivēt. Ja šo rīkojumu nedotu

Nora, Janka atteiktos. «Nolasiet akmeņus un celmus, tad sūtiet kultivēt,» viņš atcirstu. Bet Noriņas dēļ viņš ne tādu vien čūkslāju apgrieztu otrādi. Un taisni tad, kad viņš, ietinies putekļu mākoni, lēkāja ar kultivatoru pa purvu, pie viņa piebrauca no avīzes...

Juzdamies tik atbildīgs pasaules priekšā kā vēl nekad, Janka izbrauca uz lielceļa tūlīt aiz Vitauta. Nezin cik gadus viņš gāja un atgriezās, neviena neievērots. Pēkšņi vienā rītā viss mainījies, tā sakot, apgriezies ar kājām gaisā. Jankas apaļās acis kļuvušas vēl apaļākas un šaurajā ģīmī smaidīja katra pora. Janka juta sevī pat tādu kā saimnieka žēlumu par to, ka labākais sējas laiks tuvojās beigām. Viņš pārslēdza ātrumu nākamajā robā, pieņemdams reizē stingru lēmumu — pēc gacld viņš, Janka, būs deputāts tāpat kā Vitauts. Viņam pienāks aploksnes ar lillā stūra zīmogu, viņu aicinās uz apspriedēm, sekretāre pierakstīs katru vārdu, ko viņš teiks.

Bet tagad pats galvenais ir hektāri! Viņš pašķielēja uz papirosu paciņu un nolēma — tagad vēl ne. Trīs vien palikuši, bet līdz vakaram tālu. Augstu vērtēdams katru minūti, lauka kultivēšanu Janka sāka no pašas attālākās malas. Un bija pareizi izrēķinājis. Vispirms savā mašīnā garām pabrauca priekšsēdētājs. Drusku tā kā piebremzēja, bet varbūt Jankam tikai tā likās, un, redzēdams, ka traktors kustas, viņš devās tālāk. Pusstundu vēlāk kā ērglis uz sava jupitera garām laukam aizlidoja galvenais agronoms.

Sen pāri bija pusdienas laiks. Laimes skurbuli aizdzina īgnums. Vai Janka nav tāds pats cilvēks kā citi? Vai viņam nav tiesību izkāpt un ieturēt azaidu svaigā gaisā? Un kur galu galā iecirkņa agronome Nora kalējas, ka nebrauc pārbaudīt, vai šeit kāds kustas vai vējš trenkā putekļu mākoņus virs apžuvušajiem arumiem? Lūk, priekšsēdētājs un agronoms — pavisam cita lieta. Atbrauca, paskatījās, un prāts mierīgs. Vairāk Janka viņus šodien neredzēs.

Gariem zobiem traktorists košļāja maizi un piedzēra kazas pienu. Tomēr no tādas ēšanas nekas lāgā neiznāca. Kabīnē pa visām spraugām līda putekļi, un maize zobos šņirkstēja. Pārskaities viņš vairākas reizes rāva vaļā un cirta ciet durvis, bet šķirbas, kā bija, tā ari palika. Kas tie par traktoriem, un kas tās par durvīm! Kauna nav tādu brāķi ražot! Un vēl prēmijas droši vien saņem. Viņš apstādināja traktoru, izklāja lauka malā vatnieku un atlaidās garšļaukus. Kaut kur dziedāja lakstīgala. Un Jankam acīs nemanot sakāpa valgums. Vai viņš līdz šim rītam nebija tikpat pelēks? Ne ārēja spožuma, ne dziesmas. Bet uzrakstīja viens par viņu, un skaties — uzreiz Janka pavisam cits. Garāks, taisnāks, gudrāks. Un droši vien pat smukāks.

Viņš izvilka spogulīti. Vispirms aizlidoja eļļām notašķītā naģene. Atsedzās izspūruši nenosakāmas krāsas mati. Un kādā veidā lai tie kļūtu tīrāki? Vai viņam, lūdzu, ir mājās vanna kā, piemēram, Vitautam? Pat ūdens no avota jānes vismaz trīs simti metru. Tādas tās lietiņas. Un Janka ar rādītāja pirkstu slīdēja no matiem uz leju. Atzinis, ka deguns viņam par Vitauta kartupeli pulka reižu pārāks, pavēra muti un iedziļinājās zobos. Neviena cauruma. Vāvere varētu viņu apskaust. Apmierināts Janka nobraucīja pagaros, pieputējušos bārdas rugājus. Drīz varēs sākt atsevišķas vietas izcirpt. Diezin vai Noriņai patīk bārzdaiņi?

— Ko tad Janka tā pēta?

Kā no debesīm nokritusi, viņam blakus stāvēja iecirkņa agronome. Maziņa, tieviņa, matus bizītēs sapinusi. Bet acis kā niknai tīģerienei. Janka piesardzīgi sameloja:

— Zobs sāp.

— Tas tev par grēkiem.

— Kādiem tad atkal grēkiem? — Janka vēl neatjē-dzās. — Mūžīgi man par kaut ko piesienas.

— Kur kultivatoram zari?

— Nupat nolauzu.

— Melo.

— Goda vārds!

Janka vēl gribēja paskaidrot, ka viņam mūžīgi ierāda netīrākos laukus, bet atkal sāka dziedāt lakstīgala.

— Dzirdi?

— Citi iecirkņi beiguši sēt, bet mēs kā nolādēti...

— Kādam vienmēr jāpaliek beidzamajam, — Janka vientiesīgi mierināja sadusmoto agronomi. Un viņa skatiens pārslīdēja jaunās sievietes gaišajiem matiem, baltajai apkaklītei, krūtīm, gurniem un apstājās pie gumijas zābakiem. Va velnos, cik maza kājiņa! Kā viņa jaudā izskriet tos garos gabalus?

— Zini, kas mūs velk atpakaļ? Tavs tēvs! Šodien atkal nav darbā. Trīs traktori nostāvēja pie mēslu kaudzes, bet šis ar iekrāvēju tā arī neieradās. Biju jūsu mājā. Neatradu. Kur viņš ir?

— Nezinu... — acis nepaceldams, atbildēja Janka. Atkal tecina. Bet vai tad Norai drīkst sacīt patiesību? Vienreiz jau veco Lukstu tiesāja. Ja atkal nosēdinās uz apsūdzēto beņķa, cietuma gadi nodrošināti.

— Jāni, pasaki taisnību!

— Nezinu. Es taču par tēvu neatbildu.

— Ak, kā es jūs, Lukstus... ienīstu! — viņa pateica drebošām lūpām, aiz niknuma piesmakušā balsī. Vēl paskatījās uz Janku kā uz nāvīgāko ienaidnieku un aizgāja. Patiesībā aizskrēja.

Janka skrūvēja zarus, sita ar āmuru tā, ka dzirksteles šķīda, un lamāja sevi, tēvu, pasauli, un sviedri te-cēia pāri vaigiem, izgrauzdami putekļu kārtā platas svītras.

Vai bērniem jācieš par tēvu grēkiem? Vai Janka darbalaikā ir dzēris, vai kādreiz nav izpildījis uzdoto? Bet, rau, Goda plāksnē uz Maija svētkiem atkal tās pašas sejas. Un sociālistiskajā sacensībā tas pats. Traktoristu saraksts sataisīts alfabēta kārtībā. Jankas vārds pēc atgriešanās no armijas ierakstīts pašās beigās. Cik viegli, ērti un vienkārši priekšnieki prot izkārtot! Un nav nekādu pārpratumu. Gaidi, kad pienāks kārta tavam alfabēta burtam! Bet Jankam uz prēmiju nav ko cerēt, jo gadā nav tik daudz mēnešu. Uzmācās dažkārt tik briesmīga pārestības sajūta, ka Janka bija gatavs aiziet pie priekšsēdētāja. Bet vienmēr, kad bija dūša, nebija laika. Un, kad laiks atradās, pietrūka dūšas.

Bet tas, ko viņam šodien pateica Nora, uzlika kroni visam. Līdz vakaram Janka vairs neiekāpa kabīnē. Tikai tad, kad manīja citus amata brāļus uz ceļa, viņš uzrausās kājās un gausi aizslāja uz traktora pusi.

Darbnīcas pagalmā kāja aizķērās aiz nomesta piekabes borta. Janka sagrāba bortu un tā cirta malā, ka dēļi nobrakšķēja. Un uzreiz vieglāk kļuva elpot.

Atgāzis galvu, rokām bikšu kabatās — Jank$ pagāja garām dzīvojamo namu rindai. Likās, ka aiz logiem plīvo aizkari un ļaudis uz viņu slepus noraugās. Janka laikrakstus ne pasūtīja, ne lasīja. «Vai avīzēs kāds raksta patiesību,» — tā allaž sacīja tēvs. Un, ja pat patiesība tur būtu, kāpēc veltīgi laiku un naudu tērēt? Tomēr pašreiz apstākļi likās stipri sarežģījušies. Visi varbūt to rakstu par Jāni Lukstu jau ir izstudējuši, tik viņš ne. Un Janka nolēma iegriezties mājā, kurā dzīvo viņa māte.

Divstāvu ēku, ko pirms daudz gadiem pašā kalna galā uzbūvējis mātes vīratēvs, varēja redzēt pa lielu gabalu. Tā kā augšējais stāvs vēl pat līdz šai dienai nebija pabeigts, tur mitinājās baloži, krājās nolietotie metāla trauki, noplīsuši apavi, centrifūga, ko bērni bija tiktāl izārdījuši, ka no tās saglabājies vienīgi taukiem apķepušais bluķis. Bet pats vērtīgākais, ko tur varēja atrast, bija veci žurnāli, laikraksti, pat grāmatas. Karstās vasaras dienās no šī kakta nāca nepanesama žurku smaka, tomēr tas nekavēja entuziastus laiku pa laikam ja ne pāršķirstīt, tad vismaz izmētāt visu šo bagātību.

Bez īpašas klauvēšanas Janka atvēra virtuves durvis. No putras bļodām reizē pacēlās piecas bērnu galvas.

— Čau, Janka! — Karotes nometuši, pretī drāzās vecākie, kuriem bija mātes vīra brūnās acis.

Janka nekad nenāca ar tukšu kabatu. Pēdējo reizi pat košlenes atstiepa. Tas jau nu bija tik ārkārtīgs notikums, ka bērni to ilgi atcerēsies.

Neliela auguma izdēdējusi sieviete, gurdi smaidīdama, norādīja uz tukšo bļodu. Ja dēls kaut piecas minūtes agrāk būtu ieradies!

•— Es nupat kā paēdu, ~ Janka sacīja. Bet, sadūries ar patēva mīklaino skatienu, aprāvās.

Savādnieks ir mātes vīrs. Kad uzlūko kādu, šķiet, ka tu, cilvēks, tiec iztaustīts kā fluorogrāfā. Viņš stipri skolots. Mākslinieks. Pusbrāļi un pusmāsas trinās ap Janku un nenovērsdamies, cerības nezaudēdami, pētīja atnācēja kabatas no ārpuses.

— Šoreiz nekā nav.

Lielākie uzreiz pakāpās malā, bet mazulīte, tā, kurai mātes acis, likās nesaprotam strupos vārdus. Jankam kaut kas iestrēdza kaklā, un viņš nelaimīgs atkal čamdījās pa kabatām, kaut droši zināja, ka abas ir cauras.

Mātes vīrs, atbīdījis šķīvi, piecēlās, paņēma laikrakstu, ko ēzdams bija lasījis, un viņa druknais stāvs pazuda blakusistabā. Viņš nekad pirmais neuzņēma valodas ar Janku. Ari sievas dēlam piemita sava lepnība. Un nebija jau ari īpašas vajadzības tuvoties, jo par ko gan lai runātu mākslinieks ar traktoristu. Tā viņi gadiem ilgi satiekoties apveltīja viens otru laipniem Smaidiem. Šoreiz apstākļi spieda Janku tuvoties mātes vīram. Televizors ļerkstēja, attēls lēkāja. Uz ekrāna valdīja juceklis, bet mākslinieks, uzlicis brilles un atgāzies apstirušā, no tēva mantotā klubkrēslā, vienā mierā šķirstīja vācu avīzes.

Aizpogājis svārku vienīgo pogu un atglaudis uz pieres nošļukušo matu lēkšķes, Janka nokrekšķinājās. Mākslinieks pat galvu nepacēla. Laikrakstu žūksnis atradās soļa atstatumā. Janka pacēla vienu, pacēla otru un irešo. Tās bija cita par citu raibākas un biezākas.

— Ko tu meklē?

Paceltais žūksnis izbira uz grīdas. It kā pa miglu Janka vēl manīja mātes vīra lielās čības, kas pašreiz sakustējās.

— Varbūt gribi izlasīt rajona avīzi?

— Jā.

Pēc tam viņš pat nokaunējās par steigu, ar kādu izrāvis laikrakstu māksliniekam no rokām un izdrāzies

ārā.

Pagalma attālākā stūrī ziedēja ķirsis. Vējš purināja zarus, ziedlapas lēni krita Jankam matos. Pienāca Nā-burgs — neuzticīgs, zobus atiezis. Jau pēc dabas viņš nebija piemīlīgs, jo parasti vienmēr bija izsalcis. Bet pret Janku suns juta īpašu nepatiku. Kā viņš iedrošinājās kārtīgam ganu sunim pavēlēt staigāt uz divām ķepām kā klēpja pūdelim!

Bet Janka, vilkdams līdzi ar pirkstu pa laikraksta rindām, nejuta, kas ap viņu notiek. Un, jo ilgāk viņš tā sēdēja uz akmens, jo mazāks sarāvās. Ne kultivatora septiņi zari, ne ecēšas, ne bārzdas rugāji, ne mazā iz-glltlba — nekas netika aizmirsts un piedots. Jankam uz pieres izspiedās sviedru lāses. Viņš atdotu visu, kas viņam pieder, ja vien varētu atsaukt par nebijušu šo ne visai garo sacerējumu. Kas notiktu, ja pašiem avīžniekiem vajadzētu pastrādāt Elles podā? Ne stundu neizturētu. Kāpēc viņi tik nežēlīgi? Un viņš, muļķis, ēzelis gatavais, iedomājās, ka veicis gandrīz varoņdarbu, ka beidzot sāksies baltākas dienas un ari viņa logā iespīdēs saulīte. Tagad pat cilvēkos nevarēs rādīties. Visi domās, ka tā ir patiesība. Viņi varbūt pat nezina, ka avīzēs cik tur to procentu piemelots.

Un viņš lasīja rakstu vēlreiz, cerēdams, ka tā varbūt tikai sagadīšanās. Vai mazums Janku pasaulē? Viņa uzvārds rakstā nemaz nebija minēts. Arī saimniecības nosaukums ne. Bet, ja tā, ar kādām tiesībām Vitauts drīkstēja Janku apvainot kaut vai ar savām aizdomām? Tomēr īsta miera nebija. Tik noteiktas pazīmes! Septiņi zari, ecēšas, bārzdas rugāji un maza izglītība... Visi nāves grēki pierakstīti tieši Jankam, it kā tie pārējie traktoristi būtu diez ko labāki.

«Tas ir Noriņas pirksts,» neko neredzošām acīm lūkodamies malkas šķūnīša caurajā jumtā, minēja Janka. Viņa toreiz atveda avīžnieci uz Elles podu. Un, kamēr svešā dāma sarunājās ar Janku, Nora staigāja pa purvu, siekstas un akmeņus lasīdama. «Tad tik vien tā žurnāliste redzēja!» Janka slaidi nospļāvās. «Kurš vēl būtu cīnījies ar Elles podu kā ar nāvi? Kurš? Vitauts? Viņš drīzāk atlūgumu uzrakstītu nekā līstu tur. Elles pods paliktu neapsēts. īsi sakot — tumša pagātne, bet vēl drūmāka rādījās nākotne. Viņš bija un būs tikai Janka. Bet pats briesmīgākais, ka vaļsirdības uzplūdos viņš kādā reizē savas izjūtas uzticējis Vitautam. Tā sakot, izkratījis sirdi līdz dibenam. Un Vitauts, maita, Jankas uzticību ar uzviju atmaksāja. Droši vien šorīt zēni tieši tāpēc bija tik smaidīgi, bet Janka, teļa dvēsele, iedomājās, ka beidzot pasaulē sāks valdīt taisnība.»

Samilzušais augonis tik neganti sūrstēja, ka Janka nemaz nepamanīja, pa kuru laiku māte šķūnīša priekšā iekārtojusies uz malkas zāģēšanu. Dēls, protams, vēlējās palīdzēt, bet lielais zāģis izrādījās tik neass, ka māte, Janku atstūmusi, ķērās pie fuksīša.

— Es tikai vienu klēpīti... Gribu uzlikt veļu vārīties un tad iešu uz kūti.

— Dod man!

— Nē, nē... Paskaties, cik es veikli...

Māte manīja gan, ka vecākais dēls stipri panīcis un skumīgs, bet nudien nebija vaļas ar viņu parunāties. Droši vien citas sievas lopus būs sakopušas. Un viņa paraudzījās uz Janku, it kā par kaut ko vainīga juzdamās. Bet dēlam likās, ka mīļi un sirsnīgi.

— Māt, es varu tev palīdzēt lopus pabarot.

— Teci vien mājās! Sasmērēsi drānas, pašam pēc tam vajadzēs mazgāt. — Viņas plauksta pārslīdēja dēla kārnajam plecam steidzīgā glāstā.

Un tikai tagad Janka ievēroja, cik tievas mātei rokas un kājas. Un zoba mutē tikpat kā neviena.

Piemetusi plītī malku, māte jau ieķērās pie ārsienas pieslietajam divritenim ragos, bet Janka, viņu atbīdījis, pats braucamo daiktu stūma pa dubļaino ceļu.

— Šodien bija atskrējusi Nora. Meklēja Lukstu...— ieminējās māte.

Kopš apprecējusies ar mākslinieku, bijušo vīru viņa sauca uzvārdā. No sākuma Jankam tas likās jocīgi, bet ar laiku pierada. Tagad arī pats, kad noskaities, tēvu dēvē par Lukstu.

Māte gāja ātri, Janka tikko jaudāja līdzi izskriet. Tūlīt viņi būs pie kūts, bet vēl lāgā ne vārds nav pārmīts. Bet par ko apspriesties Jankam sakrājies pārpārēm.

Pats galvenais — tēvs. Janka var lēkāt un čivināt kā zvirbulis, viņa balsi tāpat neviens nedzirdēs. Turpretī mātes vārdam kolhozā ir svars. Viņai dod Goda rakstus un prēmijas. «Kur tai Almai spēks rodas,» brīnās ļaudis, «vīrs, pieci bērni un liels teļu bars uz kakla, bet viņa visus pagūst aptecēt...» Ne jau velti mākslinieks viņu kā rajona labāko slaucēju izvēlējās par modeli. Un gleznoja tik ilgi un pamatīgi, kamēr Alma nokļuva labās cerībās.

Mātes stāvu aprija platie kūts vārti, aiz kuriem dažādās toņkārtās māva teļi. Janka, protams, viņai sekoja. Varbūt uz ietaupītā laika rēķina viņi abi vēlāk varēs parunāties. Viņš grūstīja barības ratiņus, pēc tam izdalīja buļļiem kaut ko līdzīgu skābbarībai, kas patiesībā bija tranšeju saslaukas, jo pēc bargās un garās ziemas nekā labāka vairs nebija ko dot. Garām šaudīdamies, māte un dēls pārmija tikai lietišķas piezīmes.

— Paldies, puisīt, — beidzot viņš izdzirda starp skrap-stoņu, žļerkstēšanu un šņākšanu, kas nāca no daudzajiem aizgaldiem.

Un dēls atkal stūma riteni, gudrodams, kā uzvedināt māti uz neierastajām valodām par tēvu. Vienmēr Janku kāds ir ietekmējis, bīdījis, virzījis. Un viņš pats tikai kustējies. Bez mērķa, bez liekas domāšanas. Patiešām, kādiem vārdiem lai iesāk?

Riteņa rumba smilkstēja, izlūzušie spieķi parkšķēja, gumijas zābaki, Almas kājām stipri par lieliem, šļūkāja uz augšu un leju. Tāpēc dēla uzrunu māte nesadzirdēja. Savās domās viņa bija pie veļas baļļas. Tā kā šodien no kūts atgriezusies ātrāk, varbūt vēl pagūs pamatīgi iztīrīt vīra darba kabinetu; gleznas, ar kurām nokārtas sienas, noklājušās ar biezu putekļu kārtu. Tik reti viņai iznāk apsēsties pretī savam portretam un, raugoties acīs tai Almai, kura reiz dzīvē bijusi skaista un varbūt

pat laimīga, atcerēties senās dienas, kad viņa zagusies uz šo māju, stundām sēdējusi klubkrēslā un fantazējusi, cik brīnum jauka būs dzīve kopā ar mākslinieku. Bet reti kad iznāk tā, kā gribas, ne jau mēs paši esam noteicēji par savu likteni. Gleznas neko neienesa, jo mākslinieka darbi, pēc autora paša domām, stāvēja tālu pāri mūsu laikam un gaidīja, kad izaugs tā paaudze, kura viņa mākslu sapratīs. Lai nopelnītu naudu krāsām, avīzēm, žurnāliem un grāmatām, mākslinieks piepelnījās ar plakātu un vitrīnu zīmēšanu kolhoza vajadzībām, bet par viņa miesas uzturēšanu rūpējās Alma. Kolhoza priekšsēdētājs izmēģinājās pierunāt Almas vīru iesaistīties nopietnākā darbā, bet no tā nekas neiznāca. «Ja jūs viņu traucēsiet, mēs pārdosim māju un aiziesim uz citu kolhozu,» Alma piedraudēja. Lai dies pasargi Priekšsēdētājs nepavisam nevēlējās padzīt tik dūšīgu teļu kopēju. Gāja gadi. Tikai slava arvien vēl kavējās. Varbūt daļēji šis apstāklis, varbūt vienmuļā dzīve — citi braukā ārzemju ceļojumos, piedalās izstādēs, maina sievas, pērk automobiļus, naktis pavada uzdzīvē — noēda māksliniekam matus no galvas, uzbriedināja vēderiņu. Jūtu uzbangojuma brīžos, kad mākslinieka dvēselei vecās mājas šaurībā sāka slāpt, viņš izteica skaļus pārmetumus pasaulei par tās vienaldzību, nenovīdību, aprobežotību, stulbumu. Un Alma vīru mierināja: «Kad

paaugsies bērni, sakrāsim naudu mašīnai un kaut kur aizbrauksim...»

Par mātes iekšējās dzīves norisēm Janka, protams, nenieka nezināja. Vienīgi ļaudis bija nemierā ar Almas izvēli. «No vilka bēgdama, Alma lācim uzskrēja.» Bet kāda gan daļa citiem par Jankas mātes dzīvi?

Jau atbalstījusies pret vārtu pusizgāzto stabu, māte apjautājās par kazu. Jankas atbildi nesagaidījusi, viņa pazuda aiz virtuves durvīm. Bet tieši ap kazu pašlaik bija samudžinājies neskaidrības tikls. Jankam radušās aizdomas, vai tikai kaza nebūs palikusi ālavās. Pērn kazlēnu problēma nokārtojās gods godam, bet šogad r • kā.

— Ja vēlies, nāc paskaties televizoru, paspēlējies ar puikām. Tu viņiem tīri kā tāds paraugs. Dikti jau lepni uz tevi, — to visu māte paguva izstāstīt pa to laiku, kamēr piesmēla abus ūdens spaiņus.

— Nav vaļas, — atbildēja Janka, arvien vēl neizkus-1 ēdamies no vietas.

— Atskrien biežāk! — Un māte ar pilnajiem spaiņiem iegrima veļas tvaiku mutuli, kas gāzās pretī pa atvērto logu.

Lēnītēm velkoties un summējot dienas notikumus, Janka neievēroja, ka taisni virs galvas brieda mākonis. Pēkšņi debesis pārsprāga, koku zari noliecās vēja brāzmā. Iedomājies par kazu, Janka lēkšiem iemetās Galējā silā. Ceļš aizlocījās gar purva malu. Un tur stāvēja I uksta pils. Jumts, kas nekad nav bijis līdzens, šovasar c iez kāpēc likās vidū vēl vairāk ielīcis. Kaza, pamanījusi Janku, iebrēcās un ar tādu sparu metās uz viņa pusi, ka likās — tūlīt pārraus satrunējušo virvi. Noglāstījis kazas kaulaino muguru, Janka iedams stāstīja:

— Tam alnim, kas lien mūsu pagalmā un apšķibī visas smukākās atvasītes, es šorīt gandrīz pa purnu iekrāvu.

Kaza saprotoši uzlūkoja saimnieku.

— Aļņu ir simtiem, bet tevi man vecāmāte mirstot uzticēja. Un es neļaušu nevienam tevi abižot, — Janka vēl piebilda.

Ievedis kazu kūtiņā un izslaucis, Janka atgrūda istabas nomelnējušās durteles, kas turējās augšējā eņģē. Viss gāja uz galu. Janka skaidri paredzēja, kas notiks tūlīt, kas drusku vēlāk. Tūlīt ienāks tēvs, sāks kašķēties, pēc tam uzbrēks Jankam, ka viņš ir muļķis, tad apsēdīsies aiz ļodzīgā galda un sāks nolādēt mākslinieku, kura dēļ Alma pametusi īstu vīrieti, atstādama Janku, tādu krustu, Lukstam uz kakla. Un visbeidzot saplēsīs pēdējo, kas vēl nav saplēsts. Vienīgi pašas, pašas beigas bija kā miglā.

Ienāca Luksts. Garš, kaulains tēvainis ar iekaisušām, asarainām acīm un palielu violetu degunu, kas izģindu-šajā sejā īpaši izcēlās. Kājas viņam bija basas, ar līkiem, cietiem nagiem. Paņemdams no plaukta divas skārda krūzes, Luksts jau kuro reizi ņēmās skaidrot:

— Kamēr tecinu, ne pilīti mutē. Darbs smalks, prasa skaidru galvu. — Ar trīcošu roku maķenīt ielējis abos traukos, viņš paskrubināja plāno degunu un piepilināja vēl tikpat. Ieplīsušā bļodā bija iemaisītas sinepes, vecais iemērca līko pirkstu traukā un pēc tam piešāva pie mēles. — Derēs! Vēl tik vajadzētu krakovdesu, — to pateicis, pasmējās kā par īsti labu joku.

Veicis priekšdarbus, Luksts pagrūda krūzi uz Jankas pusi.

— Šauj iekšā! Lai devējs vecs nepaliek.

Janka atstūma krūzi ar tādu niknumu, ka tās saturs izšļakstījās uz galda.

Ar maizes kriksīti tēvs pacietīgi uzsūknēja izlijušo ļergu un, tīksmi košļādams gardo «ķeizarkumosu», nobraucīja sariem apaugušo zodu. Janka uz tēvu raudzījās tik bargi, ka mēle uz valodām neraisījās. Tūlīt dēls runās par to, par ko Jankas tēvs vismazāk vēlējās domāt, tāpēc Luksts teciņus devās pie skalu groza, izņēma vienu pudeli, drusku svārstījās un izcēla arī otru. Nu gan ar tādu kukuli nebūtu kauns rādīties pašam ministram! Luksts pudeles drudžainā steigā ievīstīja taukainā avīzē, kas bija ilgi kalpojusi galddrānas vietā.

— Aiznes Vīksnām ...

— No tevis viņš neņems ne tik, cik melns aiz naga. — Janka aplaizīja sasprēgājušās lūpas. Lai viņš tur ietu pēc tā, ko šodien no Noras mutes dzirdējis! Nekad un nemūžam!

Lukstam rokas nošļuka gar sāniem. Zilganā apakšlūpa ietrīcējās.

— Vai tad es tīšām?

Luksts ietiepīgi atkārtoja šo pašu jautājumu jau nezin cik gadu. Un nekad netika tālāk. Aprāvās un, lai cik dzēris, parasti sagrāba kortelīti un izmetās laukā. Bet šovakar viss likās īpaši samudžinājies. Diez kāpēc tēvam likās, ka dēls kaut ko uzzinājis par to lietainā rudens vakara mirkli, kad Luksts pats nesaprata, kā gadījās ar savu traktoru ceļa kreisajā pusē. Aizmugurē nokauca bremzes, kaut kas melns lidoja pāri grāvim. Vēl tagad viņam skan ausīs briesmīgā brakšķēšana. Ne cilvēka, ne mašīnas uz ceļa neredzēdams, viņš izgaisa kā sikspārnis tumsā. Un tikai otrā rītā uzzināja, ka Vīksnas Oskars atrasts uz lielceļa un aizvests uz slimnīcu. Tika izklaušināti visi pēc kārtas, bet, tā kā traktori gandrīz katram pa nakti glabājās mājas durvju priekšā, vainīgo atrast neizdevās. Un Vīksna jau arī izdzīvoja. Luksts ar drebošu sirdi gaidīja, kāda būs viņu abu satikšanās. Draugi viņi nekad nav bijuši, jo Oskars apprecēja meiteni, kuru vairāk par visu pasaulē mīlējis Lukstu Pēteris. «Vai viņš zina?» kā ķirmis grauza Lukstu. Lai atbrīvotos no uzbāzīgā jautājuma, Luksts arvien biežāk iegriezās veikalā. Daudz jau nevajadzēja, lai sirds kļūtu vieglāka. «Vīksna no tevis neņems ne tik, cik melns aiz naga!» nupat tikpat kā acīs iespļāva viņa paša Jančuks. Būs kaut ko saodis. No dēla Luksts baidījās ne mazāk kā no Vīksnas. Janka taisns un stūrgalvīgs, ne saprast, kurā atsities.

Kad Janka aizgāja, Luksts apsēdās uz lieveņa. Iestājās atslābums, un viņš iesnaudās. Pa miegam Luksts dzirdēja kazas brēcienu. Kas tā par kazu? Kāpēc neļauj atpūsties nogurušam cilvēkam? Vecais ietiepīgi nostiepās uz lieveņa platākā dēļa garšļaukus, un vakara saule mīlīgi spīdēja viņam vaigā. Bet kaza brēca aizvien neatlaidīgāk.

— Kuš, velna ģīmi, vai nevari rimties? -— Luksts dusmīgi paspēra ar pliko kāju. Gaisā pacēlās mušas.

Pagāja labs laiciņš. Šoreiz Lukstu iztraucēja klusums. Viņš pacēla galvu un ilgi klausījās. Tad uzrausās sēdus, ar pirkstu izbadīja ausi. Kaza vairs nebrēca. Tas prātu darīja nemierīgu. Viņš gāja uz mazo kūtiņu, kas, sašķiebusies uz viena sāna, noderēja arī vēl citām vajadzībām. Izcēlis durtiņas, Luksts ieraudzīja kazu beigtu. Kāpdama silē, tā bija aptinusi striķi otrreiz ap kaklu un nožņaugusies.

Luksts kazu apraka turpat aiz kūtiņas. Vēl nopriecājās, ka Jankas nav mājās. Dēls vecajam lopam bija stipri pieķēries. Pats pie āža veda un kazlēnus saņēma. Luksts kazas piemiņu apslacīja ar īpašu cienu. Pielēja abas krūzes un skaļi sacīja:

— Nu, Janka, lai tavai labajai draudzenei vieglas smiltis! — tad pieskandināja vienu trauku pie otra uil abus iztukšoja, uzkoda pēdējo maizes kumosu, noslaucīja acis, izšņauca degunu. Atcerējies, cik nelabi dēls no viņa bija šķīries, izdzēra vēl vienu krūzi.

Nav saprotams, kā tas gadījās, bet virtuves kaktā viņš ieraudzīja Vīksnu, kurš skatījās taisni acīs un prasīja: «Pēter, kāpēc tu mani pameti vienu uz ceļa?» Luksts aiz-gūdamies centās Vīksnām ieskaidrot, ka nav manījis, kas noticis aizmugurē, lietus grabinājies pa kabīnes jumtu, viņš nekā nedzirdējis. «Kāpēc tu mani pameti bez palīdzības ...» Luksts gribēja grābt vienalga ko un aizbaidīt rēgu, bet nekas plīstošs vairs negadījās pa ķērienam. Pie plīts stāvēja dzelzs lakta. Luksts satvēra lielo āmuru un tuvojās tumšajam kaktam, bet kāja aizmetās aiz klūdziņu groza, kura glabājās neizdzerts pusstops, un viņš krita ar galvu pret laktu ...

Janka vēlāk pats sev nevarēja izskaidrot, kā nokļuvis Noras istabā. Viņa sēdēja aiz galda, apkrāvusies mācību grāmatām. Ieraugot tievo, brūni iedegušo kaklu, Jankam vispirms gribējās zagšus mesties ārā (kaut jel pieticis dūšas tā izdarīt!), bet šo apskaidrības mirkli nomāca vēlēšanās izskaidroties par avīzes rakstu, Elles podu un vispār par to, vai Janka pēc viņas vērtējuma ir cilvēks jebšu nav.

Durvis stāvēja pusviru, un Nora ienācēju droši vien vēl nebija pamanījusi. Janka noklepojās.

Viņas skatiens apstājās pie Jankas dubļainajiem zābakiem. Vai viņš drīkstēja tos vilkt nost, ja zeķes netīras un pie tam cauras?

— Augstskolā studē? — Janka neveikli norādīja uz grāmatu kaudzi.

— Rīt jānosūta kontroldarbs, bet vēl nevienu rindiņu neesmu uzrakstījusi.

Vai iespējams vēl skaidrāk norādīt, kas viņam darāms? Bet nē! Stāv kā buks.

-— Tas laikam stipri grūti?

Nekā neatbildējusi, Nora satvēra tīru papīra loksni un sāka rakstīt.

Janka nosvīdis izdrāzās laukā. Pazust un izputēt no šitās pasaules! Pie vārtiem Noras tēvs ņēmās ar krāsošanu. Tas bija priekšlaicīgi nosirmojis paliela auguma vīrs tīrā darba svārkā. Janka grasījās aizšauties garām, bet šis vēlīno ciemiņu aizturēja, sacīdams, ka pie viņiem reti kāds iegriežoties. Ja nu reiz Noras tēvam laimējies, tad tik viegli vis Jāni vaļā nelaidīšot. Un, kā parasli, kad pagalmā ienāca svešinieks, saimnieks iebāza labās rokas piedurkni kabatā. Viņš mīlēja kārtību.

Janka drūmi blenza uz Vīksnas tukšo piedurkni. Diez kāpēc jutās vainīgs, ka pats tik vesels, ka viņam ir visi locekļi.

Nora bija Oskara Vīksnas vienīgais bērns, un tēvs dzīvoja līdzi meitas rūpēm. Beidzamajā laikā viņa atgriezās no darba satraukta, bet tēvs nevarēja Norai palīdzēt, viņam nebija zināmi raižu cēloņi. Kad viņš apvaicājās meitai, tā atbildēja: «Tu tāpat nekā nevarēsi līdzēt. Tu pārāk tālu stāvi no tās dzīves, kurā es riņķoju.»

Tēvu žēlodama, Nora nestāstīja patiesību. Un tā Oskaram Vīksnām nodarīja vēl lielāku pārestību. Līdz tam rudens vakaram Vīksna bija kolhoza mehāniķis, dziļi ieaudzis saimniecības dzīvē. Bet vai tagad citādi? Vai kolhoza mežsarga amats mazāk svarīgs? Vīksna arī tagad dažkārt aizbrauc līdz darbnīcai. Un kolhoza ļaudis tad atceras: «Kad te strādāja Vīksna, bija cits asums.»

— Nāc apsēdies! — Stingri pieklibodams, saimnieks tuvojās solam, pacēla vēja nopūsto avīzi un nolika uz dzirnakmens galda. — Pastāsti, kas jauns jūsu iecirknī!

Ar atbildēšanu Janka nesteidzās, nezināja, kas Vīksnu vairāk interesē.

— Cik vēl jāsēj?

Janka paraustīja plecus. Kur tas laiks, kā viņš nav sacensības rādītājus izpētījis! Vai tur kāds taisnību var sameklēt? Katrs mālē, cik spēj. Ja ņemtu par piemēru to pašu mēslu vešanu. Drusku pamēļo ārdītājs, nedaudz pieraksta krāvējs, agronoms ciparus nolīdzina līdz apaļiem skaitļiem...

— Kā tad tu tā — nezini, cik tavam iecirknim vēl jāsēj?

— Mani pie sējas darbiem tuvumā nelaiž. Es kā tāds šindlers. Kur šmucīgāks, tur sūta Janku.

— Cik tu nopelnīsi, ja ļausi sevi tā apcelt?

*— Cik būs, tik būs. — Tikai tagad Janka ieraudzīja, ka viņam priekšā guļ tā pati rajona avīze, kuras dēļ viņa dzīve nupat rādās izlēkusi no eņģēm. — Es tagad iešu ...

— Jāni, tev vajadzētu nošķirties no tēva.

•— Es jau prasīju istabu. Atbildēja, lai pacietīgi gaidot.

— Bet tu pasaki, ka iesi prom no kolhoza, ja tev nedos dzīvokli.

— Kur es varu aiziet? Tēvs galīgi kā . .. — Janka gribēja sacīt «kā muļķa prātā», bet neērti Vīksnas klātbūtnē tik rupji izrunāties. — Viņu vienu nevar pamest. Darbā vairs tikpat kā neiet. Un neviens viņam nekā nevar padarīt.

— Jā. Tā jau ir. Likumu daudz. Likumi dažādi. Bet, ja kāds jāpaņem aiz dziesmas... Vismaz nedod Lukstam naudu!

— Tēvs pats atrod. — Janka nolieca galvu pavisam zemu. It kā pārāk, pārāk daudz būtu pateicis. Vēl mirkli pasēdējis, cēlās un, palocīdams galvu, sacīja: — Atvainojos, ka traucēju. Arlabvakaru!

Lielu ceļa gabalu viņš nogāja bez mērķa un bez nevienas domas galvā. Šinī pavasarī itin viss bija kā sajucis. Vispirms gāza lietus, pēc tam ilgi pūta ziemelis, tad uznāca Sahāras svelme. Nav vairs nekādas kārtības ne dabā, ne cilvēkos. Vai tagad budžu trūkst? Kolhoza priekšsēdētāja lepnās mājas priekšā zaļoja rozes. Kā pie tās pils Ļeņingradā, kur Janka kopā ar kolhoza ļaudīm reizi mūžā pabijis. Vēl šodien nebeidza brīnīties. Un ūdens strūkla šaujas laukā medniekam no plintes! Vai tas ir taisnīgi? Vai tas ir godīgi? Jankam nav ūdens, ko nodzerties, bet šie te..« laiž gaisā! Būvē mājas citu pakaļ citai, tikai Jankas kvadratūrai, kā neatliek, tā neatliek. Bet kā paši dzīvo, ko? Vai tā kāda kapitālista volga, kas tur stāv uzbraukta uz mazgājamiem steķiem? Žults virda, cēlās uz augšu un bija gatava gāzties virsū pirmajam, kurš rādītos acīs. Pašlaik bija tas brīdis, kad Janka varētu cirst visu taisni acīs. Bet pagalms bija kā izslaucīts. Durvis aizslēgtas, atslēga pamesta ārpusē. Suns, liels un ļumīgs kā labi barots teļš, pa strēķim pienākuma pēc ierējās, pēc tam nožāvājās un ielīda savā skaistajā mājoklī. Arī par šo suņa būdu Jankam radās pārdomas — tā bija pulka pārāka par Luksta dzīvojamo māju. Pirksti paši no sevis savilkās dūrēs.

Priekšsēdētāja sieva slauca govi. No viņas Janka uzzināja, ka vīrs un dēls vēl palikuši kolhoza cukurbiešu laukā. Gribot šovakar izravēt savus gabalus. Kā novilktas stīgas pāri pakalnam aizlocījās nesen sadīgušo biešu vagas. Vairums vēl bija neravētas. Protams, arī Jankas un Luksta tanī skaitā. Tikai divi gaisā uzslieti dibeni šobrīd bija manāmi viņā vagas galā. Janka domīgs pakasīja pakausi. No priekšsēdētāja viņš diez kāpēc tā nebaidījās kā no viņa dēla — inženiera. Ar to vīru vai ik pārdienas iznāca saraušanās. Kāda jēga, piemēram, katru dienu līdzi vazāt traktorista tiesības? Bet pamēģini tās atstāt mājās ... Cik tālu viņš ar savu bardzību ticis? Turpat vien, kur citi. «Likums ir mūsu pusē,» apgalvo Luksts. Un, pēc dažām pazīmēm spriežot, tā tas laikam arī ir, pagriezdamies uz mājas pusi, spriedelēja Janka, kuram nebija ne mazākās vēlēšanās dzirdēt inženiera kodīgo valodiņu: «Ak atnāci beidzot ravēt? Velc svārkus nost un meties vagā!» Bet vai šis pats inženieris ir kādreiz padomājis par to, kā viņa traktorists dzīvo un ko viņš ēd? Dažkārt Jankam vēders rūc kā motors.

Kāpēc tie, kas izgaist krēslā, nevarētu būt Luksts un viņa dēls Janka? Un, ja viņus abus pēc darba sagaidītu māte ar sacepta speķa šķēlēm uz pannas, ar karstas piparmētru tējas trumuli uz plīts un sirsnīgu smaidu... Janka rija, rija un nekādi nevarēja norīt to, kas iesprūdis kaklā. Viņš atcerējās, kā būvējis māju no smiltīm, kā racis aku. Bet diez kāpēc* visdziļāk iespiedies atmiņā, kā gulējis zālītē uz muguras, ar plaši atvērtu muti un gaidījis konfekšu lietu. Māte nāca no kūts un sacīja: «No debesīm, Jancīt, konfektes veltīgi gaidīt. Viss jānopelna ...» Ar pudeli kabatā no otras puses šķeterēja tēvs un sagāza dēla vaļējā mutē atlikumu. «No tevis, puika, iznāks lietaskoks.»

Bija jau pavisam satumsis, kad Janka atgriezās mājās. Vienīgi mēness apgaismoja pagalmu, kas tagad izskatījās vēl spokaināks. Tā kā ar tēvu sastapties nebija ne mazākās patikas, Janka klusītēm ielīda piebūvē, kur viņi pa ziemu glabāja lopbarību, sarausa siena smalkumus, apgūlās un apsedzās ar lupatu deķi un kartupeļu maisiem, ko žurkas bija sagrauzušas skrandās. Pa dienu nostrādājies, pēc tam nostaigājis tepat desmit kilometrus kājām, viņš aizmiga tai pašā brīdī, kad galva piedūrās siena smalkumiem.

Varbūt bija nogulētas stundas trīs vai četras, kad aukstums un tukšais vēders viņu atmodināja. Kā apreibis viņš streipuļoja uz mājas pusi. Atcerējās, ka pusi vakara slaukuma izdzēris pats, pusi stopa ielējis tēvam. Tāpēc viņš paņēma spaini, kas bija uzmaukts durvju priekšā uz mieta, un gāja uz kūti. Kaza pie šādas saimniekošanas, ka slauc tad, kad gribas piena, bija pieradusi un — nakts vai diena — savu kopēju sagaidīja ar sajūsmas brēcieniem.

Šoreiz kūtī valdīja klusums.

— Vecenīt, — Janka mīļi čukstēja, taustīdamies uz aizgalda pusi, — mosties ...

Pie mieta karājās striķa gals.

«Pārdota!» — tāda bija pirmā doma. Tēvs jau sen tīkoja to izdarīt, viņš sitās ar mūžīgu naudas trūkumu. «Nu, pagaidi, tagad es tev vienreiz parādīšu!» aiz dusmām drebēdams, Janka izlēma norēķināties ar Lukstu reizi par visām reizēm.

Pārkāpis pāri virtuves slieksnim, viņš paklupa. Tai paša dusmu karstumā gribēja paspert ar kāju šķērsli ceļā, bet nepaguva. Pa durvju spraugu mēness lūkojās Luksta plaši ieplestajās acīs. Spokainajā gaismā tēvs izskatījās tik savāds, ka Janka brīdi šaubījās — durties klāt vai labāk neaiztikt?

Baigi kļuva vienam tā stāvēt un tvarstīt auļojošās domas. Acis aprada ar tumsu, un Janka ieraudzīja plankumu uz grīdas blakus tēva galvai. «Varbūt nesamaņā?» Janka minēja, vēlreiz pieliekdamies. Tēva rokas bija stīvas un aukstas.

Vispirms Janka iekūra uguni, pielēja katlu ar ūdeni. Tieši tā rīkojās Luksts, kad nomira vecāmāte. Nomazgājis nelaiķi, viņš dvieli samērcēja kandžā un noberzēja Ievu no galvas līdz pirkstu galiem. Lai tārpi neēd. Pēc tam sameklēja dēļu galus, pieslēja pie gultas un, tēvu atkal apģērbis, ievēla gultā. Saslaucījis virtuvi, viņš apsēdās un sāka visu apsvērt. Jo ilgāk domāja, jo neiespējamāk likās tēvu aizgādāt līdz kapiem. Bet pats galvenais — kā dabūt zārku, ja tu, cilvēks, skaidri zini, ka naudas nav. Par pagājušo mēnesi tēvs saņēma astoņdesmit rubļu. Ar tiem nepietika, lai atmaksātu bodniecei parādu. Vēl no Jankas gribēja aizņemties, bet viņš jau bija paguvis nopirkt lietotu radioaparātu. «Un ko mēs ēdīsim?» Dūri pret galdu bija triecis sašutušais Luksts. Tēvs lamājās, Janka noslēpumaini smaidīja. Brīvajā laikā viņš aizvedīs kazu patālāk no mājas, atgulsies saulītē un klausīsies. Radio — tas būs logs uz to pasauli, par kuru Janka reizumis pa ausu galam šo to dabū dzirdēt. Viņi abi ar Vitautu dzīvi iesākuši vienā gadā. Vitautam jau ir sava mašīna un krāsu televizors. Arī Jankam tagad būs savs radio.

Virs eglēm vispirms parādījās sārta gaisma, pēc tam uzlēca saule, bet Janka arvien vēl sēdēja un domāja: «Ja tēvs pārdevis kazu, tad kaut kur jābūt naudai!» Izrevidējis skapī iekrāto mantību, starp noplīsušām biksēm un vēl nožēlojamākiem svārkiem viņš atrada vienīgi tēva pasi un apsmulētas traktorista tiesības, kas Lukstam nezin cik reižu noņemtas un pēc tam darba roku trūkuma dēļ ar simt nosacījumiem atkal atdotas. Beidzamā laikā Luksts maz gāja darbā, vismaz pēc nāves varēs gulēt kapā kā pilntiesīgs traktorists. Un Janka pabāza tiesības tēvam pagalvī bez emocijām un maiguma, tā sakot, lietišķi. Lai guļ un pārdomā.

Bet kur ir nauda? Kaktā stāvēja vecāsmātes pūralāde, kurā glabājās raibi dzijas kamolīši, seģene, pasaku grāmata un bībele. Diez kāpēc Luksts pat visaugstākā dulluma pakāpē pie pūralādes klāt nedūrās. Arī Janka stingri ievēroja nerakstīto likumu. Šoreiz tomēr vajadzība spieda pacelt apkalto vāku un ieskatīties.

Vispirms viņš izņēma pasaku grāmatu. Janka vēl atminējās, cik brīnumainas lietas tur rakstītas. Un reizē ar pasakām atdzīvojās vecāmāte: salīkusi, ar kuprīti mugurā, baltu linu priekšautu, gatava jebkurā brīdī apsēsties ar adīkli rokās un Jankam kaut ko pastāstīt. Kamēr Luksta māte bija dzīva, šinī mājā netrūka ne maizes, ne aizdarīta biezpiena. Pat pāra sivēnu gadā nobaroja, un pavalgs iznāca labu labais. Toreiz purva malā ziedēja ābeles un ķirši. Bija ko panašķot, un vēl atlika ko pārdot. Kā tanī pasakā rakstīts: tas bija vecos, labos laikos, kad tie labie gadi bija . . .

Izcēlis bībeli, Janka sāka šķirt pa lapai. Un, kamēr viņš tā darbojās, tikmēr skaidri juta vecāsmātes klātbūtni. Tikai baidījās pagriezt galvu, lai viņu neaizbie-dētu. Ap vidu dažas lapas bija tik cieši salipušas, ka vajadzēja meklēt nazi. Atgriezis salīmētās lapas, Janka ieraudzīja simt rubļu banknoti un drebelīgas rokas aprakstītu papīra strēmeli. «Tavu tēvu mocīja sirdsapziņa. Tagad viņš pelnīto sodu izcietis. Apglabā, Jānīt, tēvu, kā pienākas.»

Tēvu mocījusi sirdsapziņa? Jankam viņš nekad neko netika stāstījis. Dēls dzīvoja un auga savā vaļā. Tā sēdēdams un neko neredzošām acīm blenzdams grīdā, viņš nejauši pamanīja saņurcīto avīzi, kurā tēvs vakar bija ietinis pudeles. Stingrāk ieķēris, tēvs sūtīja Janku ar ciema kukuli pie Noras tēva. Un ko īsti nozīmēja teiciens, kuru Luksts dzērumā šad un tad izgrūda; «Vai tad es tīšām?»

Janka vēl un vēlreiz pārlasīja rūtiņu papīra strēmelīti. «Tavu tēvu mocīja sirdsapziņa...» Skudras tekāja pa kauliem. Vai tikai šinī istabā bez viņa nav vēl kāds? Viņš atrāva otra kambara durvis, izstaigāja, tad noliecās un ielūkojās zem abām gultām, pēc tam, aizkrampējis durvis no iekšpuses, pēdējo reizi izlasīja vecāsmātes testamentu, saplēsa, iemeta plītī un sadedzināja.

Apstājies blakus gultai, Janka ilgi skatījās tēva vaļējās acīs. Un viņam kļuva baigi tukšajā, piesmakušajā telpā, kurā pat saule nevarēja iespīdēt, jo puse loga bija aizsista ar finieri un aizbāzta ar lupatām. Ar riebumu izvilcis siļķu bundžu no tēva pagultes, Janka devās aiz kūts pakša. Te viņš ieraudzīja svaigu rakumu. Kaza! Janka sāka raudāt.

Saule kāpa augstāk, un Jankam vajadzēja iet. «Vai es neesmu tāds pats kolhoznieks kā tie, kuri dabū mašīnu gan kartupeļu aizvešanai uz tirgu, gan personisko lopu nogādāšanai uz kautuvi? Kādā ziņā esmu citāds nekā pārējie? Galu galā arī tēvs nemaz tik slikts nebija. Neatsacījās pastrādāt ilgāk vakarā vai atnākt darbā pat svētdienā. Ja vien bija skaidrā ...»

Jo tuvāk Janka nāca kantora ēkai, jo gausāki kļuva soļi. «Kā es jūs, Lukstus, ienīstu!» Lapsene ielaida dzeloni sirdī. Viņš apstājās un tālāk vairs ne soļa. Pie dispečera gan nav ko meklēt, ja negrib kaunu pieredzēt. Luksta vainas dēļ dispečeram atņēma prēmiju par pirmajām desmit pavasara sējas dienām.

Tīri kā sev par postu, Janka ieraudzīja Vitautu, kurš sapucējies, ar lielu ādas portfeli rokā grozījās pie kantora. Jankam sametās melns gar acīm. Viņš atcerējās rajona avīzīti, apvainojuma rakstu un Vitauta smīnīgo seju, kad viņš bija vaicājis: «Varbūt nemaz neesi lasījis?» Janka pagriezās un neatskatīdamies devās lielceļa virzienā. Vienalga, kā viņš zārku dabūs līdz kapiem, bet no šiem te palīdzību gan nelūgs. Žults kāpa uz augšu, un Janka pa brīdim slaidi nospļāvās. Nu, un kas par to, ka Vitautam visvairāk etalonhektāru? Vai viņš kaut reizi strādājis to darbu, ko Janka? Bet Vitauts droši vien brauks uz kādu sanāksmi, kur ar viņu runās kā ar ievērojamu personu, un neviens tā arī neuzzinās, kāds viņš ir patiesībā. Nedod dies ar tādu strādāt barā! Bez elpas! Un, ak, to skandālu, ja kādreiz laikā neatgādās pusdienas! Bet cik reižu Janka pērn un tāpat šinī pavasarī ir ēdināts uz lauka? Vienīgi tad, kad strādājis kopā ar Vitautu. Un tās reizes var uz vienas rokas pirkstiem saskaitīt.

Janka jau bija ticis gandrīz līdz lielceļam, kad izdzirda mašīnas rūkoņu. Tūlīt arī nokauca bremzes — un Janka ieraudzīja dispečera sprogaino galvu un smaidīgo Vitautu pie žiguļa stūres. Viņi abi bija ceļā uz televīziju. Šorīt pa radio jau ziņoja, ka kolhozs pirmais pabeidzis graudaugu sēju. Šodien dispečeru ne pazīt nevarēja. Elegants, gaišs uzvalks, lakādas kurpes un tik spilgta šlipse, ka vai acis žilba skatoties.

— Vai tu gadījumā neesi sajaucis virzienus?

Janka žurdzīja cepuri.

— Varbūt dodies uz veikalu tētiņa uzdevumā pēc izejvielām?

Ielūkojies dispečera skaistajās, zilajās acis, virs kurām plivinājās sievišķīgi garas, melnas skropstas, Janka sāka iet. Viņš būtu pateicis par tēvu, bet dispečera augstprātīgais tonis atturēja.

— Ja man televīzijā šodien jautās, kas mums visvairāk traucē strādāt, es noteikti nosaukšu Lukstu dinastiju, — dispečers sauca nopakaļ. Vecā pļēgura dēļ viņš bija zaudējis pāris simt rubļu. Nauda vēl nebija galvenais. Beidzis akadēmiju, viņš kolhozā ieradās labu nodomu un spara pilns, ar spožu komjaunatnes organizācijas raksturojumu kabatā. Piedevām viņš bija apveltīts ar to, kā pietrūkst vairumam speciālistu — viņš bija godkārīgs. Gada laikā jaunais cilvēks uzsitās par galveno dispečeru. Kur viņš pagriezās, tur sastrēgums likvidējās. Ļaudis jau mēļoja, ka šo sūtīšot uz saimniecību vadītāju kursiem. Uz Luksta viņš uzgrūdās kā uz klints. Nelīdzēja pārrunas un rājieni. Kā grādi galvā, tā guļ nost — tēs kaut mietu uz galvas. Tāpēc draudi nāca no sirds dziļumiem: — Uzaicināšu, lai no televīzijas atbrauc un nofotografē Lukstu, viņa būdu, viņa kandžas fabriku un, protams, arī kazu . ..

Pārlēcis grāvim, Janka devās taisni pāri laukam. Un tikai tad, kad žigulis vairs nerēgojās acu priekšā, viņš nolēma izmēģināt laimi uz lielceļa. Ja Janka lēktu mašīnām priekšā, ja vicinātu rokas, droši vien visi aizlaistu garām. Bet Janka stāvēja nokārtu galvu, plaukstu maķenīt pabīdījis uz priekšu. Tik kautrīgs lūdzējs nepalika bez ievērības. Apstājās kolhīda, atsprāga kabīnes durvis. Neizņemdams smēķi no mutes kaktiņa, šoferis lietišķi apjautājās, kurp puikam jānokļūst. Kad Janka pasacīja savu vajadzību, šofera seja pārvērtās. Lielie vaigi piesarka, acīs iedegās spīva uguns. Viņš ņēmās lamāt visus pēc kārtas. Vispirms savu tiesu saņēma kolhoza priekšsēdētājs. Nelīdzēja Jankas iebildumi, ka viņš pie priekšnieka nemaz neesot bijis. Ievilcis garu dūmu, šoferis grasījās griezt mašīnu riņķī un braukt uz kantori. Janka izvilka savu naudas zīmi un pastiepa uz lielā žēlotāja pusi. «Cik tad te ar tālu ...» Bargais soģis kļuva pielaidīgāks. «Cilvēkam grūtā brīdī jāpalīdz.» Un tā, viegli šķīries no naudas, Janka pārveda tēvam mūža māju. Šoferis pat palīdzēja Lukstu iecelt šķirstā. Un beidzot vēl sniedza dažus lietišķus padomus, kurp iet, ko darīt, lai tēvu ne vien izsvītrotu no dzīvo sarakstiem, bet apraktu, «kā godavīram pienākas». «Kaut visi būtu tādi kā šis nepazīstamais šoferis!» Janka ar skatienu pavadīja milzīgo mašīnu.

Aiz izsalkuma Jankam reiba galva. Sameklējis kartupeļus, viņš tos uzlika vārīties ar visām mizām. Lai vairāk iznāk. Sīpoliem asni nekādi dižie nebija izauguši, tomēr pie labas gribas saujiņu piešķīt izdevās.

Kārtīgi ieturējis rītišķi, Janka vispirms devās uz ambulanci. Ārstu Janka pazina kopš tām dienām, kad vecāmāte sirga ar plaušu karsoni. Tad dakteris Luksta būdā iegriezās vai ik pārdienas. Un slimniece viņu sagaidīja pilna cerību un lielas ticības, ka vienīgi šis speciālists, kurš pirms vairākiem gadiem no noasiņošanas — tātad no drošas nāves izglābis kādu smagi ievainotu puisēnu, spēs izdziedināt arī viņas kaites.

Ambulances uzgaidāmā telpa bija tukša. Janka trīs reizes pieklauvēja pie ārsta kabineta durvīm. Neviens neatsaucās. Sarūgtināts viņš izgāja ambulances pagalmā un apsēdās uz soliņa. Labi kopto ābeļu ziedos darba dziesmu dziedāja bites. Tad kaut kas noskrapstēja, krita — un Janka skaidri saklausīja apslāpētu lādēšanos. Garāžā gar moskviču darbojās dakteris. Bija skaidri redzams, ka šinī sfērā viņš jūtas nedroši. Bet ko iesākt, ja mašīnai tehniskā apskate durvju priekšā?

— Apmainīju motoru. Bet kaut kas nav īsti.n — bez īpaša ievada stāstīja dakteris.

— Es traktoram trīs reizes liku iekšā un atkal ņēmu ārā motoru, — Janka priecīgs klāstīja. Cik labi, ka tā sagadījies! Viņš arvien vēl nebija izgudrojis, kā iesākt sarunu par tēvu.

Dalījušies rūpēs par mašīnām, viņi nemanot nonāca pie galvenā. Izdzirdis ziņu par Luksta nāvi, ārsts atcerējās, kā Lukstu nesen atveduši uz ambulanci, jo ēdnīcā, stāvēdams rindā, viņš bija noģībis. Ārstam tūlīt bija skaidrs, ka traktorists pārdzēries. Bet agronome turpat blakus bailēs trīcēja — vai tikai Luksts tūlīt nemiršot nost! Varbūt labāk vest uz rajona slimnīcu? Uz atskurbtuvi sirdsapziņa neļāva Lukstu sūtīt, jo traktorists ik rudeni atveda dakterim pāris kravu kūtsmēslu dārzsaim-niecības vajadzībām. Pats. Bez īpašas atgādināšanas. Pie tam bez maksas.

Pēc likuma ārstam obligāti jābrauc uz Luksta māju. Bet kā lai viņš turp nokļūst? Sīki un smalki izprašņājis Janku, dakteris uzrakstīja nepieciešamo dokumentu.

Nāca jau novakare, un Janka skriešus metās uz ciema padomi. Šoreiz viņam laimējās. Vajadzīgās amatpersonas atradās uz vietas, it kā uz Luksta dēlu vien gaidīdamas.

Gadījās atkal kāds atsaucīgs braucējs, kas Janku pieveda pie pašas kapu sarga mājas. Sargs iedeva lāpstu, ierādīja, kā rakt, un pameta jaunekli vienu starp tikko salapojušiem kokiem. Nebija ne krēsla iestājusies, kad bedre bija gatava, egļu zariem izspraudīta. Kādu brīdi Janka atpūzdamies pasēdēja līdzās vecāsmātes kapam uz nekrāsotā soliņa, kam viena kāja nopuvusi, tāpēc sols tā vien vilka sēdētāju lejup. Janka vēlreiz pārdomāja apbedīšanu. Tēvu uz kapiem viņš atvedīs ar zirgu, un gan varbūt sargs palīdzēs zārku bedrē ielaist. Jo kurš gan nāks Luksta bērēs? Ar savu lūgšanu Janka piedzīvotu vienīgi izgāšanos, jo viņam nav ne kapeikas bēru mielastam. Bet «Apglabā, Jānīt, tēvu, kā pienākas...» urdīt urdīja, un kapsētu Janka atstāja galīgi samulsināts un nemierīgs. Domas, cita par citu bēdīgākas, vilkās līdzi. Vai nebūtu izdevīgāk, ja viņš, Janka, gulētu zārkā, bet to, kas jāpieredz dēlam, piedzīvotu Luksts pats uz savas ādas? Pat ja Janka būtu skaistāks nekā dispečers, gudrāks nekā priekšsēdētājs un čaklāks nekā māte, tāpat Luksta ēna vilktos viņam līdzi visu mūžu. «Varbūt aiziet pie mātes?» pazibēja glābēja doma un tūlīt izdzisa. Tēvs pret māti izturējās slikti. Māte drebēja, kad tēvs atgriezās mājās piedzēries, dziedādams savu mūžīgo: «Es, dzērājs vīriņš, es lēni gāju...» īpaši pie vārdiem, lai viņu rok, kad būs miris, krogā zem galda, balss pieņēmās dramatiskā spēkā.

Smagām kājām un vēl smagāku sirdi Janka devās pie Grīšļa, kas skaitījās viņa krusttēvs. Jaunības gados abi ar Lukstu bijuši lieli draugi, bet pēcāk tēvs par Grīšļa apciemojumiem diezin kā nepriecājās. Un pats Grīšļa sētu nemeklēja.

Izdēdējis vīrs atkarenām ausīm, izdzirdis Jankas lab/ vakaru, sāpīgi pasmaidīja, atsedzot četrus apdrupušus zobus, pēc tam iedūra lāpstu zemē zem ābeles un atliekdamies sacīja:

— Zinu, Jānīt, zinu ... — Viņš sāka žēloties par vēžiem un žurkām, kas galīgi izputinājušas dārzu. Pagalam viņa pūliņi.

Pa atvērto logu plūda tik salda pankūku smarža, ka Jankam siekalas saskrēja mutē. Ar cerībām viņš palūkojās uz to pusi — varbūt krustmāte ieraudzīs? Bet Grīs-

lis, apsēdies turpat uz spaiņa, kurā bija sametis nezāles, sūdzēja savas bēdas:

— Slims esmu, Jānīt. Galīgi pagalam. Nevaru galvu pagrozīt. Tas man no mūžīgā caurvēja traktorā. Kur tu, cilvēks, vari izsargāties!

Un Jankam kļuva krusttēva žēl. Kā gan viņš, vārgs būdams, tomēr vēl cīnās pa dārzu?

— Izbraukājos pie dakteriem. Katram jāiebāž kabatā. Pats saproti — citādi viņi tev virsū neskatās. Slimošana mani iedzinusi galīgā bankrotā. — Un Grīslis bezpalīdzīgi noplātīja rokas. — Nu, un kā tev?

Janka, arvien vēl nenovērsdams skatienu no virtuves loga, uzprasīja:

— Vai krustmāte mājās?

Grīslis kautrīgo jautājumu nesadzirdēja. Ar plaukstu plecus berzēdams, viebdamies viņš izteica skaļus pārmetumus pasaulei par tās neiedomājamo cietsirdību un vienaldzību. Viņš noslimojis tepat pāris nedēļu, un neviens Grīšļa pagalmā savas kājas neesot spēris, lai apraudzītu vājinieku. Viņš norādīja uz pārbarotu govi un ne mazāk brangu teli pastaigu aplokā un, asaru notraukdams, bēdu stāstu nobeidza ar secinājumu, ka ar lopiem vieglāk saprasties nekā ar cilvēkiem.

Janka juta sirdsapziņas pārmetumus par to, ka nav izpildījis pienākumu pret krusttēvu, kuram pašam savu bērnu nav. Lai glābtu, kas vēl glābjams, viņš piedāvāja palīdzību, ja Grīslim varbūt kā ievajadzētos no aptiekas.

— Manā skapī zāļu vairāk nekā aptiekā. Dzeru iekšā un smērēju no āra.

Nelaimīgs par to, ka šinī sētā iekūlies, Janka gudroja, ko darīt, lai ar godu tiktu laukā.

— Ar mīļu prātu tev palīdzētu, Jānīt, bet pats redzi — knapi velku garu.

— Nu tad es iešu ...

— Nenoskatīties, cik tu mums brašs izaudzis, krustdēl. Pirms armijas biji sīks puišelis ar mūsainu degunu. Atceros, kā to meiču toreiz vedi pāri dīķim, un domāju — tēvs kas tēvs, Lukstam arī reizēm ienāca galvā neiedomājami stiķi...

— Veseļojies!

— Kas tev ļaus veseļoties! Tas zvērs jau rīt pavēlēja ierasties darbā. Tā pie mums ir ...

Janka tikai vēlāk atcerējās, ka šķiroties nebija padevis krusttēvam roku.

Uz kultūras nama platajām lievenēm grozījās bariņš jauniešu. Pamanījis Aldu, to meiču, par kuru bija ieminējies krusttēvs, Janka aizmanījās kultūras namam gar otru pusi. Viņam nevienu negribējās satikt.

Meža ceļu apvizēja apaļš mēness. No purva cēlās migla. Mežs un purvs runāja katrs savā valodā. Janka jau daudzreiz bija ieklausījies šajās nakts skaņās, bet tādas kā šovakar nebija dzirdējis nekad. Tur atbalsojās viņa bēdas. Lai kāds bija tēvs, tomēr bija. Nāc mājās un zini, ka šeit kāds ir.

Kaut kā pārlaidis baigo nakts melnumu, Janka gudroja — iet vai neiet uz kantori. «Apglabā tēvu, kā pienākas,» viņu mocīja kā lietuvēns. Vai vecāmāte, rakstīdama šīs rindas, varēja paredzēt, kā Lukstu mājā klāsies pēc nedaudz gadiem? Vai Luksts, dāvinādams mātei septiņdesmit gadu jubilejā simt rubļu zīmi, spēja iedomāties, ka viņa saņemtā prēmija pārvērtīsies zārka naudā? Kas Janku dzina atvērt pūralādes vāku? Kāpēc viņš, muļķis, šķirstīja bībeli?

Kamēr Janka cīnījās ar sevi, kolhoza priekšsēdētājs visādi nopūlējās, gribēdams pārliecināt Noru, ka tieši viņai jāorganizē Luksta bēres. Agronome ietiepīgi atkārtoja: nē un vēlreiz nē!

— Janka viens nekā neizdarīs.

— Lai Lukstu aprok tā( kā viņš to pelnījis!

— Lukstam jau tagad viena alga, bet...

— Jūs, priekšsēdētāj, no mums gaidāt labus darba rezultātus; bet kā strādāt, ja agronoms pat nezina, kurš traktorists rīt nāks darbā un kurš nodzēries gulēs?

Noras vietā priekšsēdētājs droši vien sacītu to pašu. Dzērāji lieliski apjauš, cik viņi neaizstājami un nepieciešami. Uzreiz tā nemaz nevar ieraudzīt to robežu, aiz kuras mūsu pašu rīcība vēršas pret godīgiem, strādīgiem cilvēkiem.

— Sasauc traktoristus, lai viņi paši izvirza kādu par bēru rīkotāju!

— Es savas dūres jēlas atdauzīju pret Luksta durvīm un loga. Pietiek! — Un tad dusmās zibošām acīm Nora uzprasīja: — Jūs laikam esat aizmirsis, kurš mums to siena šķūni nopīpēja?

— Neesmu aizmirsis.

— Cik tālu iespējams stiept šo tā dēvēto cilvēcību? — Nora aizgriezdamās iešņukstējās. — Vai tas bija cilvēks, kurš, uzskrējis virsū manam tēvam, pameta viņu guļot asins peļķē?

— Ej, Noriņ, ej... Es padomāšu ...

«Vai man tiesības prasīt no kārtīgiem vīriem, lai viņi noņemtos gar Lukstu, kura dēļ nezin cik reižu sagandējuši dienu, nervus un darba prieku? Un ko gan mācīsies no šī gadījuma tie, kuriem algas un avansa dienās pašiem kājas iet šķērsām?» Priekšsēdētājs palūdza, lai dispečers sameklē Grīsli.

Ar aptītu kaklu, uzvilcis biezu kamzoli, ieradās Jankas krusttēvs. Tā kā Grīslis bija pārliecināts, ka saņems brāzienu par kavētām dienām, kā ienāca, tūlīt arī sāka skaidroties:

— Dakteris gribēja pagarināt zilo lapu, bet es saku: «Stop, dakter! Galvu kaut cik varu kustināt. Ilgāk sējas laikā gulēt nedrīkstu...»

— Labi, ka tu tāds patriots, — valdīdams smaidu, Grīsli uzslavēja priekšsēdētājs. — Jāsaka, esi notrāpījis visīstāko atnākšanas brīdi. Valdes uzdevumā uzdodu tev, kā pieklājas, apglabāt savu draugu Lukstu!

— Uz sava rēķina? — Grīslim izspruka tik negaidīti, ka viņš nepaguva pat ne pēdējo zilbi norīt.

— Tu tur daudz laika esi pavadījis pie glāzītes. Vai Luksts no tevis samaksu ņēma?

— Smagumu nevaru celt. — Grīslis berzēja kaklu un pūta.

— Tu komandēsi!

— Kas rīkos ēšanu?

— Ja Luksts pats savu bēru galdam nekā nebūs nopelnījis, mielasta nevajadzēs. Noskaidro!

— Un muzikantus?

— Izdomā pats!

Kaklu berzēdams, Grīslis mīcījās pie durvīm.

— Tev vēl kas bija sakāms?

— Vai mašīnu man dos?

— Tev pašam savs zaporožecs.

Grīslis nokremšļojās. Padomā, kas par teicienu! «Tev zaporožecs.» Bet benzīns? Un amortizācija? Vai Grīslim kāds par velti ko dod?

Uz soliņa kantora priekšā sēdēja Janka, viņš vēl nebija skaidrībā, pie kā griezties un ko prasīt. Gar puķu dobēm darbojās dārznieks. Raka, līdzināja, un viņa muskuļainās rokas kustējās tik veikli un ritmiski, ka Janka nevarēja ne acu novērst. Lauka brigādes vīri bieži pīpēja, daudz runāja — pie tā Janka bija pieradis. Bet te... Izglītots cilvēks un strādā! Viņam nav vaļas pētīt, kurš ar kuru saies kopā, kurš no kuras aizies. Tā kā

Janka ar dārznieku bija iepazinies sestdienas talkā, viņš sadūšojās un tuvojās darbīgajam vīram. Apsveicinājies, novēlējis labas sekmes tā, kā tas starp zemniekiem pieņemts, Janka uzņēma valodas par puķēm.

— Tev vajag ziedus?

— Jā. Tēvs jāapglabā.

— Kad?

— Rīt. Vienos pēc pusdienām.

— Kur tu dzīvo? — Dārznieks nesen bija atnācis uz kolhozu. Viņš nekā nezināja ne par Lukstu, ne kādu citu. Viņam nebija vaļas pētīt, kādi kuram grēki, jo viņš strādāja.

Turpat smiltīs uzzīmējis ceļu uz kapiem, Janka kautrīgi uzprasīja, varbūt dārznieks varētu naudu drusku pagaidīt, kamēr Janka saņems algu.

— Labi, labi... Rīt es tev tās puķes aizvedīšu.

Dārznieka pretimnākšanas iedrošināts, Janka vēl palūdza, vai viņš nevarētu palīdzēt arī aiznest zārku un ielaist kapā.

Dārznieks atliecās. Viņš bija tievs, garš un laimīgs. Nupat viņu ģimenē piedzimis puika. Pasaule ap viņu ziedēja. Arī tēvs viņam vēl dūšīgs, par miršanu nerunā. Bet redz, kā dažiem citiem klājas!

— Man motociklam blakusvāģis. Varbūt pie reizes lāpstas paķert līdzi?

— Liels paldies. Lāpstas noderēs.

Dārznieks, satvēris darbarīkiem piekrauto tačku, aiz-čīkstināja uz viņu dārza malu. Janka, priecīgs par veiksmīgu atrisinājumu, gribēja doties mājup, bet pavērās dispečeru kabineta logs, un dispečers bārās:

— Ko tu āksties? Kāpēc vakar no rīta uzreiz nesacīji, kas par lietu?

Janka stāvēja kā sasalis.

— Tas kolhldas haltūrists vakar piebļāvis pilnu kantori, mūs visus nosaucis par zvēriem un vēl nezin kā. Izbazūnēs pa visu pasauli... — Logs aizcirtās. Nepatīkamajam jautājumam dispečers bija pārvilcis strīpu.

Sviedrus slaucīdams, Jankam pretī nāca Grīslis. Acis viņam zalgoja. Viņu, kolhoza veterānu, priekšsēdētājs izraidīja no sava kabineta kā suni. Un galvenais — kā dēļ? Nudien visi kā muļķa prātā. Dusmas gāzās pār Janku.

— Divdesmit trīs gadi, bet jēls un glups!

— Man no tevis nekā nevajag.

— Tad neložņā ap kantora pakšiem un negaidi, lai tavu veco ar orķestri apglabātu!

Kā pa miglu Janka manīja, ka viņiem garām aiziet Nora.

— Un neboli acis!

Viņi abi arvien vēl neizkusi Ojas no vielas. Janka, apstulbis no tā, ko nupat dzirdējis. Grīslis, sašutis par vārdiem, ko dusmu uzplūdos izgrūdis. Nevajadzēja! Nudien nevajadzēja!

Janka apcirtās, gribēja iet. Vitauts lūkojās viņam pretī no goda plāksnes. Uz Oktobra svētkiem viņa fasādi greznoja bakenes un Ūsiņas. Tagad seja bija gludi noskūta, mati saīsināti, bakenes apcirptas. Un Jankam kā nagla iedūrās pakausī — tas tikai Noras dēļ! Vitauts beidzamā laikā pārmērīgi sācis pucēties. Vai nav smieklīgi sēsties traktorā ar izgludinātām biksēm kājās? Vīles kā naža asmeņi. Nevis šad tad, bet katru dienu.

Janka gāja, bet no acīm neizgaisa Vitauts. Kā no modes žurnāla, ko Janka redzējis kultūras namā uz galda. Itin viss jauns, elegants un katrā ziņā arī dārgs.

Atgriezies savā sētā, Janka turpat laukā uz ugunskura katlā sasildīja ūdeni, saputoja ziepes un ņēmās skūt bārdu. Arī bakenes. Pēc tam, pamatīgi izmazgājis matus,

sāka berzt balto krekla, zeķes un kabatas drāniņu. Ilgi un pamatīgi tīrīja un gludināja bikses un svārkus. Kreklu pa to laiku vējš bija izžāvējis. Un tikai tad, kad apģērbs bija sakārtots, Janka uzkāpa istabas augšā, lai sameklētu dēļu galus, ar kuru palīdzību aizdabūt zārku līdz ratiem. Viņš zāģēja un sita naglas bez žēlastības un uzbūvēja gluži kā paceļamo tiltu.

Janka saausījās. No meža izlīda krusttēva dzeltenais zaporožecs. Noslēpies šķūnīša tumšākajā kaktā, Janka pa dēļu šķirbu vēroja, kā Grīslis un Grīsliene iegāja istabā. Gandrīz tūlīt atkal iznāca laukā. Brīdi pagrozījušies, it kā kaut ko meklēdami, viņi sēdās limuzīnā un, dūmgāzēm spļaudoties, pazuda meža līkumā.

Meklēdams eglītes, Janka bija aizgājis līdz cirsmai, kurā vislabprātāk ganījās kaza. Apsēdās uz celma, atbalstīja galvu plaukstās. Acis kļuva valgas. Ja kaza tagad pienāktu un ar purniņu iedurtu viņam azotē... Janka atstiepa eglītes un pēc savas saprašanas tās sasprauda zemē.

Pavēlā stundā ar ziedu pušķi rokās pagalmā ienāca Alda. Viņa raudzījās uz Janku, un asaras tā vien ritēja pāri sārtajiem vaigiem.

— Neraudi! Nevienam pašam mana tēva nav žēl.

Istabā Alda jau pacēla ziedu saujiņu, lai noliktu blakus

nelaiķim, bet samulsusi atrāvās.

— Jānīt, tu savu tēvu esi ielicis zārkā vecajās drānās!

— Viņam citu nav. Otras ir mazāk apnēsātas, toties cauras. Manējais uzvalks tēvam neder.

«Varbūt šitādus jautājumus labāk apspriest ārā?» Aldai vienbrīd likās, it kā Luksts būtu pakustinājis sastingušo galvu.

Viņi apsēdās pagalmā uz vētras izgāztas egles.

— Vai esi sameklējis kādu, kas runās pie izvadīšanas?

— Nē. — Janka plucināja krekla piedurknes maliņu. — Tāpat neviens nenāks.

— Pie tava tēva bieži pulcējās visādi...

— Viņi nāca dzert. Nevis kā pie drauga.

Janka cīnījās ar galvas reiboni. Tas, kas noticis vakar un šodien, attālinājās, kļuva vienaldzīgs. Viņš nevarēja ne sagaidīt to stundu, kad viss būs garām. Alda sēdēja tuvu, gatava viņam līdzi just, bet Janka arī to nespēja novērtēt.

— No darba ne tev, ne man nav bail. Mēs ātri izrautos uz augšu, un neviens tad vairs neatminētos, no kādiem Lukstiem tu esi cēlies.

Janka sēdēja kā ūpis. Skat, cik apsviedīga! Visu viņa vietā jau izgudrojusi!

Skaistule Alda nebija un savas iespējas diezgan skaidri varēja aplēst. Viņa nojauta, uz kuru pusi Jankam sirds sveras, tāpēc nēsāja uz mata tādu pašu blūzīti kā Nora. Un vai viņas džinsa bikses nebija pārākas kā agronomei? Ar firmas zīmi uz dibena! Divi simti rubļu samaksāja. Sievas kūtī to vien mala, ka bez Aldas Janka aiziešot pa plato ceļu tāpat kā Luksts. «Šitāds puišelis jāpaņem aiz rokas un jāaizved uz ciema padomi,» viņas deva Aldai padomu. «Bet mīlestība atnāks pati. Un, ja neatnāks, nav liela bēda. Daudzi iztiek un bojā neaiziet.»

— Tāpat ļaudis par mums runā ...

— Ko runā? — Pietrūcies kājās, Janka nikni uzlūkoja apjukušo meiču. Kad viņa, lūpu zobos iekodusi, gatavojās tīri kā uz raudāšanu, Jankam sirds drusku tā kā iežēlojās. — Krēslo. Tev vienai būs bailes iet cauri mežam.

— Es varu palikt. Man rīt brīvdiena.

Almu viņi pamanīja tikai tad, kad ar nešļavu vienā rokā, ar piena kannu otrā viņa nostājās Aldai pretī un naidīgi uzprasīja:

— Vai tad portrets jau gatavs?

Alda nesaprata, ko Jankas māte grib uzzināt.

— Es tev prasu, vai tavu bildi mans virs jau pabeidza gleznot.

— Neesmu tik ievērojama persona, — Alda atbildēja un aizgāja neatvadījusies.

Māte kā bez spēka atlaidās uz soliņa. Nekliedza un nevaimanaja. Trīcēja vienīgi sīkais augums zem pārmērīgi garā un platā brezenta mēteļa. It kā māte briesmīgi saltu.

— Kā gāja pie modeļa, tā mājās vairs nav rādījies, — kā bez jēgas viņa vairākas reizes atkārtoja. Vēl viņa atcerējās, ka reiz jautājusi, kāpēc viņš negleznojot mājas. Mākslinieks atcirtis, ka tādā nekārtībā pārejot fjatika ņemt otu rokās. Tagad ejot no mājas projām gleznot «austošu zvaigzni». Un tā zvaigzne varot būt vienīgi Alda, viņa pašreiz tāpat tiekot slavēta kā senāk Alma...

— Māt, kam tev tas ķēms vajadzīgs? Lai viņš iet ratā!

— Ko ļaudis teiks? Grlsliene jau pieklačojusi pilnu pasauli, ka es tavu tēvu mākslinieka dēļ dzīvu kapā iegrūdusi.

— Neklausies!

— Sievas kūtī stāstīja. Tūlīt sēdos ratos un braucu pie tevis.

Almai noslīdēja lakats, un Janka ieraudzīja platas, baltas šķipsnas mātes plānajos, nekoptajos matos.

— Uzzināju, kaimiņu kolhozā, ēšot apstāvētājs, smuki runājot.

— Nebūs kas klausās.

— Lai! Toties ļaudis nevarēs mums pārmest, ka nelaiķi aprakām kā suni. — Māte kļuva cieta, nepiekāpīga. Taisni tāda kā tad, kad visiem spēkiem atdevās darbam, — lai iznāk tieši tā, kā vajag. — Aizbraukšu, sarunāšu. Esot pašam sava mašīna.

—• Nevajag!

— Ja tev manis kaut drusku žēl, dari, kā lieku, un neko neprasi.

Jankam mātes bija žēl, bet nebija jau pierasts jūtas apliecināt. Viņš padevīgi satvēra kanniņas vāku un pienu izdzēra vienā rāvienā. Iztinusi maizes riecienus, māte uz tiem sakārtoja gaļas šķēles.

— Stiprinies! Viegli mums nekad nav klājies, bet tagad būs ... — Vārdi kļuva arvien klusāki, līdz pārgāja šņukstos.

Alma pamatoti sevi piepulcēja tiem, kuri «dzimuši zem nelaimīgas zvaigznes». Māte viņai nomira mazai. Tēvs bija stipri vecs un skops. Ne kapeiku neiedeva nenoskaitījis noteikumus. Viņai vēl nebija pilni divpadsmit, kad pati pieteicās par ganu kolhozā. Vēlāk aizvietoja slaucējas. Pēc tam, saņēmusi pati savu grupu, no kūts tikpat kā soli ārā nespēra. Ar traktoru iemācījās braukt, lai varētu novākt lielāku piefermas lauku. Ko vien labu bija dzirdējusi, to sagādāja arī savām govīm. Kāzas Almai un Lukstam sarīkoja kolhozs. Kad pienāca laiks jauno pāri vest uz Luksta māju, vedējiem nekādi neizdevās vīru pierunāt pamest draugus vienus pie neiztukšotajām pudelēm. Pamanījis Almu sev blakus, Luksts no-žagojās un skaļi uzprasīja; «Ko tev no manis vajag? Ej pie velna!» Vārdus pavadīja atzinīgs draugu rēciens. Vīramāte atturīgi mierināja vedeklu. Viņai Alma nebija īsti pa prātam. Par maz skolota. Nabaga. Bet pats galvenais — māte saprata dēla rīcību. Viņš neprecējās aiz mīlestības, bet gan aiz dusmām. Kāpēc Alma teica «jā», kad vajadzēja atbildēt «nē»? Kad pasaulē ieradās Janka, Almai tik vien prieka bija no dēla kā viņu pazīdīt. Citādi vīramāte vedeklu bērnam tuvumā nelaida. Neuzticējās. Apgalvoja — ja kādam vispār izdošoties Jančuku izvilkt uz ceļa, tad tā būšot viņa. No sirds mokām Alma glābās darbā. Bet kādā rītā, kad viņa, kā parasti, pirmā ieradās kūtī un steidzās aprūpēt savas govis, atpūtas istabai garām iedama, dzirdēja: «Septiņas gabalas sarkanā krāsā...» — «Deviņas!» kāda cita izlaboja. «Ar metru gariem kātiem.» Ieraudzījušas Almu, sievas aprāvās un izklīda. Tikai viena vēl nebija paguvusi pārģērbties.

— Par mani runājāt?

— Tavs Luksts vakar dārzniecībā nopircis — nezinu, vai septiņas vai deviņas, — sarkanas rozes.

— Deviņas, — Alma noteikti atbildēja, rokas plaši izplezdama. — Šitik gariem kātiem.

— Viņš .. . tev?

— Kā citādi?

Līdz pat siena šķūnim Alma toreiz smējās. Un tikai pēc tam sāka raudāt. No kūts braukdama, iegriezās veikalā. Bodniece valgām acīm stāstīja: «Vīksnas sievu tepat trīs mēnešus paturējuši slimnīcā. Skaidri jūtams, ka labi nav... Vakar esot atvesta mājās .,.»

Gausi un smagi pie Almas atnāca slava. Un reizē ar slavu jauna mīlestība. Bet laime nekad.

— Herberts tomēr bija labāks nekā Luksts. Viņš vismaz nedzēra un nekāvās, — beidzot ierunājās māte.

— Sliņķis! Tu vedi malku no meža, tu zāģēji, tu ūdeni nesi, tu viņu pabaroji un apģērbi!

— Man nebija grūti. No mazotnes esmu radusi strādāt.

— Kaut mākslinieks izputētu no pasaules ar visiem saviem plikajiem meitiešiem un reņģu virtenēm! Nevienam viņa bildes nav vajadzīgas.

Tieši tāpat Almai kādreiz bija teicis priekšsēdētājs, cilvēks, no kura neviens rupja vārda nav dzirdējis. Ai, kā viņa toreiz cirta pretī!

Šoreiz Alma klusēja. Šoreiz to sacīja Jančuks, par kuru viņai tik maz kad atlicis domāt. Dēlam divdesmit trīs gadi; bet ko māte par viņu zina? Tikai to, ka Jankam

laba sirds. Un strādīgs. Vēl pavisam maziņš būdams, gribēja palīdzēt mātei gan puķes ap māju dēstīt, gan runkuļus kaplēt. Kamēr Alma dzīvoja Luksta būdā, Janka un puķu dārzs bija viņas vienīgais gaišums.

Sievas mēļoja, ka Janka ieskatījies Vīksnas skuķī. Almai asinis sastinga dzīslās. Lai dies pasarg! Vai nepietiek, ka viņas un Luksta mūžs sagandēts? Zināms, ja Jankam kārtīgi apcirptu matus un zēnu smuki uzpucētu, neviens kolhoza jauneklis nevarētu stāties viņam līdzās. Bet vai Luksts jaunībā nebija vēl iznesīgāks un darbīgāks? Tomēr Noras māte viņu izbrāķēja. Nabaga Jan-čuks, kā viņu pasargāt no mokām? Kā glābt?

No Grīslienes Alma bija uzzinājusi, ka Vīksnas Nora atsacījusies dot naudu Luksta vainagam. Kas notiks, ja Jankam tas caur kādu citu nāks ausīs! Būs mazāk sāpīgi, ja viņa pati pasacīs. Tikai kā iesākt? Viņi nekad nav runājušies par kaut kādām jūtām.

— Metas tumšs. Varbūt palaidīsi mani cauri mežam?

Viņi apsēdās katrs savā ratu pusē. Zirgu Janka neskubināja. Riteņi ripoja bez trokšņa.

— Man tev jāpasaka, — sagriezusies uz dēla pusi, māte iesāka. Sirds klaudzinājās. Un viņa izgrūda to, kas bija spiedis, žņaudzis un liecis: — Tev varbūt liekas, ka es tevi pametu kā dzeguze... — Nē, tā nevajadzēja sacīt! Pavisam citādi Alma bija gribējusi iesākt šo sarunu.

— Nu kam tu runā tādas blēņas!

Dēla laipnība Almu satricināja vēl vairāk. Iešņukstēdamās viņa izgrūda:

— Cik Vīksnas sieva laimīga! Ja man būtu lemts gulēt viņas vietā ...

Janka pārsēdās mātei blakus. Alma pacēla galvu. No raudāšanas acis sarkanas, seja pietūkusi. Mati pasprukuši no apaļās ķemmes ietvara, pajukuši pāri pierei, pielipuši

mitrajiem vaigiem. Atmaksas stunda pienākusi! Dēls viņu mierina, bet netic nevienam vārdam. Alma pašreiz nekā cita uz pasaules karstāk nevēlējās kā vien to, lai viņas Jančuks savai mātei ticētu, lai viņi kļūtu tuvāki, saprotamāki viens otram.

— Luksts sabrauca Vīksnu, — māte pieliekusies čukstēja.

— Tu.. . droši zini? — atraudamies nostāk, Janka svešādā balsī uzprasīja.

Un māte stāstīja.

Tanī vakarā Luksts, kā allaž, tumsā atgriezies mājās pievilcies. Izlaidis no radiatora ūdeni, kaut gan stipri gāzis lietus. Sameklējis kabatas lukturīti un ilgi pētījis traktoru. Un bez kašķēšanās, vakariņas neēdis, iekritis gultā. Nedēļu vēlāk sievas kūtī zinājušas stāstīt, ka kolhozā ieradies izmeklētājs. Divpadsmit dienu Luksts pārbraucis no darba skaidrā. Vakaros salabojis sakņu pagrabu un viens pats nokopis runkuļu gabalu. Trīspadsmitās dienas vakarā sievas kūtī sacījušas: «Mūsu saimniecībā tas zvērs nav atrasts ...» Un Luksts ielīgojis istabā pilns kā mārks, dziedādams parasto ziņģi: «Es dzērājs vīriņš ...»

— Tev nav pierādījumu! — Janka kā zutis pārsviedās uz ratu otru malu. Lai kāds bija tēvs, bet pastrādāt noziegumu ...

— Vīksnas Nora atsacījusies dot naudu vainagam.

— Viņas vietā arī es nedotu.

— Ja būtu vecāmāte dzīva, viņai tu, dēls, droši vien ticētu.

Dzirkstele izšāvās Jankam caur mugurkaulu. «Tavu tēvu mocīja sirdsapziņa ...» Groži, ko viņš turēja rokās, kļuva arvien vaļīgāki. Ne māte, ne dēls nemanīja, pa kuru laiku zirgs apstājies.

— Kāpēc toreiz neaizgājāt un nepateicāt patiesību?

Vai dēls noticētu, ja Alma pastāstītu, cik paštaisna bijusi Jankas mīļotā vecmāmiņa? Vai Almai tiesības atklāt, ko viņai paudis vīramātes skatiens? Tā kā abu attiecībās joprojām nebija iestājies atslābums, par Luksta izturēšanos, par savām aizdomām tanī laikā viņas nepārmija ne vārda.

— Es baidījos.

— No kā?

— No visa kā. Ari pati no sevis ...

Zirgs, nesagaidījis īpašu mājienu kustēties, pats lēnītēm sāka klidzināt uz priekšu. Tālumā jau varēja redzēt Vīksnas mājas logus.

— To, kuru Luksts mīlējis, viņš beidzot satiks, — vairāk sev nekā dēlam sacīja Alma. — Viņas dēļ Luksts bija gatavs uz visu.

Māte attālinājās. Bet Janka stāvēja, skatījās uz gaišajiem logiem un cīnījās ar vēlēšanos — aiziet un izstāstīt.

Un ja viņš patiešām aizies — ko sacīs Vīksnām? Vienalga. Pateiks vismaz to, ko no mātes dzirdējis, ko vecāmāte testamentā uzrakstījusi. Novels akmeni no sevis. Un uzvels . .. kuram? Lukstam un vecaimātei tagad jau vienalga. Paliek vienīgi māte ...

Plaiksnījās prožektoru ugunis, garām aizrūcināja «bo-bis». No darba atgriezās Nora. Ne vārda nesacījusi, viņa iegāja savā istabā un, gaismu neiedegusi, nokrita uz dīvāna.

— Pastāsti... — apsēdies uz tahtas maliņas, lūdza tēvs. Cik Nora šinī nestundā bija līdzīga savai mātei! Arī viņas raudāšanu varēja vienīgi nojaust.

— Es vairs nevienu dienu nestrādāšu kolhozā!

— Sāc, meit, no paša sākuma!

— Es atteicos dot naudu Luksta vainagam.

— Tev šāda rīcība godu nedara.

— Tu aizstāvi šito apdauzīto pļēguru varzu?

— Jānis nav ne sliņķis, ne pļēgurs. Bet jūs gan pret viņu esat izturējušies netaisnīgi. Zēns atgriezās no armijas, gribēja sākt nopietni strādāt, kaut ko nopelnīt... Es viņa vietā jau sen no jums būtu aizbēdzis.

— Nav jēgas, ka Janka saņemtu vairāk. Es pati redzēju, ka viņš naudu atdod Lukstam.

—; Luksts bija vienīgais, kas par zēnu rūpējās pēc vecāsmātes nāves.

— Tēt, vai tu gribi mani pārliecināt, ka Luksts jāapbedī ar orķestri un skaistiem vārdiem?

Tikšķēja pulkstenis. Ar parkšķi virtuvē ieslēdzās ledusskapis. Plaukstas zem pakauša sakrustojusi, Nora raudzījās bezveidīgajās ēnās, kas kustējās uz griestiem. Viņa vairs neraudāja.

Bet Vīksna domāja par apstākļiem, kas tik cietsirdīgu padarījuši viņa Noriņu, kura, liekas, vēl pavisam nesen cēlās reizē ar tēvu tāpēc vien, lai tēvs neaizietu uz darbu, nenoglāstījis viņai galvu. Meitēns baidās no peles, bet no brutāla piedzēruša tēviņa viņai nav tiesību bīties. Viņai šis necilvēks jāaudzina. To no viņas prasa, lo no viņas gaida. Un viņa audzināšanai izmanto līdzekļus, kuri pašai pa spēkam.

Vīksna mocījās ar jautājumu — kā dzīvot un strādāt, lai nezaudētu cilvēcību?

Luksta bēru dienas rītā debesis bija tumši pelēkas. Nupat, nupat vajadzēja sākt krist lietus lāsēm, jo smagā migla, kas turējās gaisā, arvien vairāk sabiezēja. Janka no paša agra rīta devās uz zirgu fermu. Pamatīgi apskatījis un izvērtējis izejmateriālu, viņš no vairākiem ratiem sastiķēja vienus gluži pieņemamus. Nedaudz grūtāk izrādījās atrast nesatrunējušus grožus, jo ar tiem vajadzēja nostiprināt zārku; un nedod dies, ja uz ceļa kas nelāgs atgadītos! Pavecā zirgkopēja atnesa, kā pati

sacīja, savus grožus. «Par to tu man rudeni aparsi zemi,» viņa laipni piebilda, iemezdama siena klēpīti ratos, lai Jankam mīkstāka sēdēšana un zirgam pie kapsētas būtu ko pasviest priekšā. Un tā pulkstenis vēl nerādīja ne desmito stundu, kad Janka piebrauca pie Luksta būdas loga.

Vēlreiz itin visus par un pret apsvēris, viņš sāka iedarbināt paša konstrukciju. Sviedri tecēja, tomēr zārku ratos viņš iecēla godam. Piesējis zirgu un nostiprinājis zārku, Janka iegāja būdā. Tukšs, tumšs un smacīgs... Viņš kā bez jēgas staigāja pa virtuvi un istabu. Kad acis aprada ar krēslu, viņš ieraudzīja kalēja āmuru, kas vēl arvien gulēja turpat uz grīdas, kur tēvam tanī vakarā bija izkritis no rokām. Sagrābis milzīgo veseri, viņš gāza pa loga finieri, izrāva lupatu vīkšķus. Janka izmetās kreklā un sporta biksēs un bez liekas gudrošanas izlēja ūdens spaini, paķēra slotu un sāka berzt vispirms istabas dēļus, pēc tam virtuves klonu. Un tikai tad, kad galds, plīts un grīda bija tīri, viņš nomazgājās pats, pārģērbās un gāja laukā.

Brītiņu pastāvējis saliktām rokām, tāpat kā Luksts mātes bērēs, viņš sēdās uz ratu malas, uzšāva zirgam un pa eglītēm nosprausto gatvi atstāja pagalmu. Caur silu ceļš bija uz pusi īsāks, tāpēc Janka bez liekas gudrošanas zirgu iegrieza mežā.

Viņš brauca uzmanīgi un centās aizgājēju daudz nekratīt. Tik tuvu tēvam un tik ilgu laiku kopā ar viņu Janka nebija atradies kopš tiem tālajiem rudeņiem, kad abi gāja sēņot. Ak, kā tēvs auroja par katru atrasto baraviku! Nometies uz ceļiem, viņš to uzmanīgi nogrieza, ilgi pētīja, vai nav tārpaina. Ja manta gadījās īsti laba, viņš pats cepa. Un pat vecaimātei mērce neizdevās ne tuvu tik garda kā tēva gatavotā. Reizē ar sēņu smaržu pie Jankas atnāca atmiņas no tiem laikiem, kad tēvs viņam pirka divriteni. «Tagad tev būs savs braucamais tāpat kā Vitautam. Drīz mēs sāksim būvēt jaunu māju, pēc tam pirksim mašīnu un ceļosim uz siltajām zemēm, kur aug palmas un ūdens jūrā tik silts kā tikko slaukts piens ...»

Janka uz kapu kalnu veda savu tēvu, pie kura pats palicis, kad viņam atļāva izvēlēties. Uzpūta vējš, izklīda migla. Bērzi pavasara plaukumā izskatījās kā nomazgāti. Vējš žūžoja eglēs. «Dzirdi? Orķestris spēlē...» Janka gribēja sacīt tēvam, bet nepateica. Dēlam acu priekšā virknējās tās melnās dienas, kad Luksts, nedēļu vai vēl ilgāk nodzēries, ar priekšniekiem satikdamies, liecās vai deviņos likumos, lai vien acīs nevajadzētu ielūkoties.

Tomēr vēsts, ko Janka vakar uzzināja no mātes, atbīdīja malā visu pārējo. Nakts bija pagājusi kā ļauns murgs. «Tavu tēvu mocīja sirdsapziņa. Tagad viņš pelnīto sodu izcietis...» — «Bet es? Vai par mani viņi kaut viens ir padomājuši? Es taču tagad zinu!» Iekritis īsā snaudā, Janka redzēja sapni, ka Nora aiziet no viņa un izgaist miglā tāpat kā Vitauta izlaiduma dienas rītā . ..

Un Janka pieņēma stingru lēmumu — šķirties no šejienes. Ja kāds pirks būdu, viņš to pārdos. Ja ne, lai vējš un putni saimnieko! Viņš atradīs sev darbu kaut kur otrā Latvijas malā un, tikko dabūs dzīvokli, māti ar bērniem ņems pie sevis. Bet līdz tam viņam jāpasaka Vīksnām patiesība.

Piebraucis pie kapsētas vārtiem, Janka saprata, ka ieradies pārāk agri. Viņš iegāja kapsētā.

Bedre stāvēja kā tikko izrakta. Un Janka uzsāka pastaigu starp kapu kopiņām, lasīja uzrakstus uz pieminekļiem un akmens plāksnēm. Kāds iesārts granīta akmens viņam sevišķi iepatikās. Apsēdies uz soliņa, Janka sāka pētīt radurakstus. Zem kupli sazēlušas zālītes, zem ziedošām atraitnītēm un lapot sākušām rozēm atdusējās

Vīksnu dzimta. «Viņiem pat kapi norobežoti. Vīksnas vienmēr turas savrup, neiet nekur barā ar citiem.» Luk-stiem itin viss ir kā izjucis. Pat vecāsmātes kapa vieta nav apkopta. Visgarām iemīta taciņa, pa kuru staigā sveši ļaudis, nesdami nobirušās lapas un nezāles. Janka nopirks dzīvības kokus, apstādīs sētu; un lai tad pamēģina kāds bradāt Lukstiem pa virsu! Un nav teikts, ka nepienāks diena, kad Janka iemācīsies spēlēt šahu un ar pilnām tiesībām varēs apsēsties Vīksnām pretī pie galdiņa istabā ar pulierētu grīdu un aizkariem, kas ir tik balti kā gulbja spārni.

Kāds apstājās aiz muguras. Pagriezies Janka ieraudzīja Oskaru Vīksnu melnā uzvalkā. Kuplie, sirmie mati bija ezītī apcirpti, kalsenā seja gludi noskūta un smaids tik pilns labvēlības, ka Janka pavisam apjuka.

— Domā? — Vīksna klusi, it kā lai netraucētu tos, kuri šeit atdusas, jautāja. Manīdams, cik tumši notvīkst Jankam ausu gali, vērsa runu nostāk: — Šī vieta jau radīta pārdomām.

Un viņi abi lasīja kapa akmenī iekaltos vārdus: «Mīlestība nekad nebeidzas . ..» Vīksna redzēja Jankas garos matus, kas vairāk līdzinājās pakulu kodaļai, redzēja apdilušo goda uzvalku un kurpes, kam papēži šķiebās katrs uz savu pusi. Ko labu šis zēns savos divdesmit trijos gados redzējis, dzirdējis un mācījies? Acis, kas pašreiz Vīksnā lūkojās kā tēvā, bija bez viltus, pilnas paļāvības un uzticības. «Kā tu teiksi, tā es darīšu...»

— Tagad tu, Jāni, esi piesiets pie šīs vietas uz mūžīgiem laikiem, — Vīksna sacīja. — Dzimtas kapi tevi vairs vaļā nelaidīs.

Janka spēji sakustējās, gribēja visu, visu izstāstīt, bet ieraudzīja Noru ar ziediem rokās un vairs neatminējās, ko vēlējies sacīt. Atnākusi!

Aiz kapsētas vārtiem bija sapulcējušies traktoristi, bija ieradies apstāvētājs. Blakus savam motociklam grozījās dārznieks, blakusvāģi pielādējis ar nepieciešamo inventāru un lefkojām. īsti neaptvēris situāciju, viņš nemierīgi pētīja pulksteņa ciparnīcu un cilvēkus, kuri atbraukuši ar autobusu. Tie visi likās redzēti.

Kad darbabiedri no ratiem nocēla zārku, Janka ieraudzīja māti. Viņa nostājās aiz šķirsta dēlam blakus. Aiz viņiem Grīslis ar laulāto draudzeni, kas, no galvas līdz kājām tērpusies melnā, turējās vīram pie elkoņa. Nelabās domas un ļaunos vārdus, ko viņa veltījusi Almai, Grīsliene izpirka ar bagātīgām asarām. Kapsēta ir tieši tā vieta, kur šādi norēķini visvienkāršāk nokārtojami. Grīslim seja bija kā pārakmeņojusies.

Nopūtās taures, iedziedājās mežragi. Pa kreisi un pa labi garām slīdēja kapu kopiņas un krusti — īsi sakot, tas, kas paliek pāri no cilvēka. Vēl šorīt Nora sacīja tēvam: «Nebraukšu,» — bet tagad gāja, asaras valdīdama ... Lai vien kāds nepamanītu! Vēl iedomāsies, ka viņai Luksta žēl.

Pie kapa apstāvētājs runāja par cilvēku, kurš sevi visu bez atlikuma atdevis kopsaimniecības darbam, zemei un ģimenei. Janka, pavēris muti, klausījās un brīnījās: vai tas vīrs nopietni runā vai ņirgājas? Bet mātes sameklētais pavadītājs runāja no sirds, bez gudrošanas — tā, kā bija runājis šo tekstu nezin cik reižu. Konkrēti par šo «līdumu līdēju», viņš nezināja nekā. Viņam pat netika radīta iespēja Lukstu redzēt, jo šķirsta vāku pie kapa nenoņēma.

Atkal spēlēja orķestris. Dārznieks un Luksta bijušie darbabiedri bedri aizraka tik aši, ka orķestris garo meldiņu nepaguva ne līdz galam nospēlēt. Vispirms uz kapa uzlika vainagu ar lentu. Grīslis bija veicis gandrīz varoņdarbu, lai dabūtu lentu un tik īsā laikā to apdrukātu ar lakoniskiem biogrāfiskiem datiem. Viņš cerēja — varbūt pats priekšsēdētājs atbrauks. Ari to orķestri tāpēc vien atrāva šurp, lai pierādītu, ka Grīslis nav ar pliku roku ņemams. Tagad vienīgi Vīksna un Nora varēja kaut cik novērtēt Grīšļa nestos upurus. To pārējo dēļ nebija vērts i mazo pirkstiņu pakustināt. Tumši ļautiņi. Tāpat nespēs izrēķināt, ko tas viss maksājis.

Lūpas sakniebusi, Nora klusēdama noguldīja četrus kallu ziedus. Atliekusies vispirms paskatījās uz tēvu, kā vaicādama: «Nu, vai tagad tu esi apmierināts?» — bet pēc tam diez kāpēc uz Janku.

Janka redzēja vienīgi Noru. Cik viņa šodien labvēlīga! Kur Janka var aizbēgt no sava likteņa? Tepat viņam jāpaliek, jāstrādā un jācer. Viņš steigšus pieliecās un nolika lefkojas, kur pagadījās. Māte savas puķes iesprauda kājgalī. Viņa katrā ziņā gribēja savaldīties, bet dvēsele, bēdu piemirkusi, atvērās tieši tad, kad vismazāk pasaulei vēlējās rādīt savu vājumu. Alma nespēja ne palūkoties uz to pusi, kur stāvēja Vīksna un Nora. Vai patiešām viņi neko nenojauš?

— Kas tevi iedzina pirms laika kapā? — Jau tā bija dzirdama vienīgi vēja šalkšana bērzos. Tagad, kad ierunājās Vīksna, likās — pat vējš pierima. — Mēs esam viena gada. Kopā dienējām. Tev bija zelta rokas un laba sirds. Un ar to sākās... Viens lūdza palīdzēt, otrs, bet par kādu samaksu... par kādu gan samaksu. — Vīksna, uzlūkojis klātesošos, gandrīz bargi turpināja: — Nē viens vien sacīs: «Alkohols Lukstu iedzina kapā!» Bet es jautāju: vai tikai alkohols?

Dzirdot Vīksnas pēdējos vārdus, Alma ciešāk atbalstījās pret dēla plecu. Ak kungs, dievs, kāpēc viņa toreiz neaizgāja pie priekšsēdētāja un visu neizstāstīja? Varbūt dzīve būtu iegrozījusies savādāk. Pēc tās rudens nakts, kad notika nelaime, Luksts pats sāka sev meklēt galu...

— Cilvēks var fiziski kropls būt un tomēr spēcīgs. Iekšēja spēka vajag. Tā spēka, kas paceļ cilvēku un nes pāri šķēršļiem ...

Turpinājumu Alma nedzirdēja. Pametusi kapsētu, viņa iesēdās ratos un būtu aizbēgusi, bet Janka viņu panāca un izņēma grožus no rokām.

— Mums jāpasaka paldies.

— Jā, jā... Jāpasaka paldies, — pusbalsī atkārtoja māte, paļāvīgi kā bērns sekodama dēlam.

Pie kapsētas vārtiem Grīslis rīkojās ap degvīna pudelēm. Ik reizi glāzīti no jauna piepildījis un pasniegdams kādam no bēru dalībniekiem, viņš svinīgi atkārtoja: «Lai manam jaunības draugam vieglas smiltis!» Grīsliene ar speķa pīrāgu grozu rokās vēlīga grozījās vīram līdzās un stāstīja:

— Nabaga Jānītis, ko gan viņš savā īsajā mūžiņā nav pārcietis! Nebūtu mēs tik daudz palīdzējuši...

— Vismaz kapos būtu apkaunējusies melot, — pēkšņi ierunājās Alma.

Tas nāca tik negaidīti, ka Grīslienei elpa aizcirtās un veselīgie vaigi, ko greznoja spalvaina kārpa, iekvēlojās vēl košāki. Kurš pirka šņabi? Kurš cepa pīrāgus? Ar kapeikām, ko sameta traktoristi, Lukstu līdz bedrei ar tādu šiku vis neaizgādātu. To viņa gatavojās atcirst Almai tūlīt, lai visi dzird.

— Paldies jums visiem, ka atbraucāt! — Pēkšņi krustdēls centās aizsteigties krustmātei priekšā. Bet Nora uzmeta Jankam dīvainu skatienu. «Vīksnas zina visu!» Janka strauji pacēla galvu un vēlreiz palūkojās Norā. Viņš ieraudzīja Norai acīs asaras. Un Jankam palīgā steidzās kaut kas negaidīts, bet tik spēcīgs, ka tā esamību viņš nebija sevī apzinājies. Ne uz vienu vairs neskatīdamies, tikko dzirdami — it kā no pašiem dvēseles dziļumiem viņš izmocīja vārdus:

*— Mans tēvs to nebija pelnījis.

Pēc tā, ko Grīslis nupat no Jankas mutes dzirdēja, viņš izlēma — nerīkot mielastu. Šņabis un konservi nepūst, bet maizi varēs izbarot lopiem. Kad viņš šo pēkšņi dzimušo ideju iečukstēja ausī savai laulātajai draudzenei, tā vairākkārt piekrītoši paklanīja galvu.

Tie, kuri ar Lukstu turējušies ciešākos sakaros, labi pazina Grīšļa skopumu, tālab bija paši apgādājušies ar sāpju remdinošiem līdzekļiem. Un, kad oficiālie bērinieki, Grīšļu pāri ieskaitot, aizbrauca, viņi iekārtojās priedītēs netālu no kapsētas vaļņa. Uz pērnajām skujām izritinājuši garo dvieli, ar kuru Luksts ielaists viņpasaulē, draugi uz tā saridāja bēru mielastu.

Janka, atraisījis mātes zirgu un pasniedzis viņai grožus, atgriezās pie darbabiedriem. Likās — tā vajag. Citādi var vēl apvainoties. Vīri draudzīgi stiepa dzeramo pretī nelaiķa atvasei. Janka goda pēc pielika pudeles kaklu pie lūpām.

— Klausies, Janka, vai tas bija vai nebija tavs tēvs, ko šodien aprakām! — viņi cits caur citu sauca, redzēdami, ka pudelei mazs kritums.

Ņirdzīgais jautājums kā glodene aptinās puiša dvēselei, kurā jau tāpat viss bija savandīts.

— Neņem galvā, Janka, ko viņš tur pļurkš! — pavecāks vīrs draudzīgi mierināja. — Luksts bija puika uz goda. Bet, ja paša bābietis sāk mētāties un taisīt kreisos pagriezienus, tad visstiprākais vīrietis var aiziet pazušanā.

— Tu, brāl, nekā nezini! Vīksna noņēma tavam tēvam brūti. Tāpēc jau šodien atskrējis. Sirdsapziņa atdzinusi ... — Un, kā apstiprinādams savu vārdu patiesību, runas vīrs trieca tukšo pudeli pret akmeni.

Janka vilka smēķi, klausījās un aizvien vairāk, nekā

nesaprazdams un nīzdams sevi, apjuka. «Kur ir patiesība? Vajag taču būt kādai vienai patiesībai? Kāpēc es nevaru to atrast?»

Pēc katra nākošā pusstopa runas kļuva skaļākas un blīkšķis, saplēšot pudeli, savādāks. Lietus sākās īstā laikā. Tas pieņēmās un beigās sāka gāzt baltu. Ceļa putekli kļuva tumši. Sasēdinājis bēriniekus ratos, Janka skubināja zirgu, kurš arī bez grožu raustīšanas laida pilnos auļos. Ko apdzērušies vīri vēl pārrunāja, Janka neklausījās. Viņš raudzījās lietū — kā tas sitās pret zemi, sakrādamies cietākās ieplakās. Un juta, ka elpot kļuvis vieglāk, ka gaiss, ko atjaunojušas lietū rūgstošās zemes smaržas, kļuvis svaigāks.

— Kā tu domā tagad dzīvot? — kāds uzprasīja.

Un cits Jankas vietā gudri atbildēja:

— Dzīve pati rādīs.

Pēc tam Janka palika viens. Nojūdzis zirgu, viņš atgriezās būdā un ņēmās pārlikt: ko darīt, lai drīzāk izrautos uz augšu. Jau divdesmit trīs gadi! Un ne kapeikas pie dvēseles. Tomēr pašas smagākās rūpes radīja melnā aste, kas vilkās aiz viņa. Kā to nocirst? Darbabiedru izmestie vārdi ložņāja pa smadzenēm — nekādi neizdevās atbrīvoties no netīrības sajūtas. Tas, ko vīri bija mērķējuši uz māti un tēvu, dziļi un sāpīgi ķēra Janku.

No pažobeles izvilcis lupatās ievīstīto tranzistoru, Janka svinīgi paziņoja melnajai kastītei:

— Turpmāk es tevi varēšu turēt istabā, goda vietā ...

Radio, atsaukdamies uzmanības pierādījumam, negaidīti sirsnīgi iedziedājās: «Pie tēva sētās ābeles kā mātes pieglaužos...» Acis pievēris, Janka ieklausījās melodija un vārdos .. . Lukstu ābeles nograuza zaķi. Upeņu un ērkšķogu krūmi, ieauguši dadžos un nātrēs, izskatījās tik bāri, ka godīgāk būtu tos nevis spīdzināt, bet cirst

nost. Tikai ķirsis, ko vecāmāte iestādījusi īsi pirms savas nāves, šopavasar greznojās ziedu kārtā. «Kad manis vairs nebūs, tu, puis, pieskati šito kociņu! To man uzdāvināja Vīksna. Par darbu.» Luksts, kurš necieta, ka māte piepelnās ar adīšanu, ij muti nepavēra, kad viņa vai ik mēnesi atgriezās no Vīksnas sētas ar pilnu zeķu un cimdu maišuku. Viņa tos vispirms izmazgāja, izžāvēja un tad lāpīja, galvu nepaceldama, kamēr beidzamais pāris bija glīti saritināts un ielikts atpakaļ maišukā. Kā vecāmāte iedrīkstējās spert kāju pāri Vīksnas slieksnim, zinādama, ka viņas dēls vainīgs? Un Jankam pāri griezās jauns vilnis. Šoreiz vairs neglābs ne radio, ne ķirsis. Nevienam nevajadzīgs un netīrs viņš ir bijis, un tādam viņam jāpaliek. Luksta būda ir ne vien tukša, bet arī apkaunota.

Bāla saule ar pūlēm izlauzās cauri mākoņiem. Vakarā tā bija izritējusi šaurā, tīrā joslā, apsolot rīt labāku laiku.

Janka arvien vēl kvernēja uz soliņa, kad pagalmā ieripoja dispečera «bobis». īsti nezinādams, kā izturēties, kad dēls tikko apracis tēvu, dispečers bez ievada spēra laukā to, kā dēļ šurp dzinies tik vēlā stundā:

— Tev, Janka, rīt jābrauc talkā. — Un, vai nu nobijies, vai nokaunējies no savu vārdu tiešuma, viņš pajokoja: — Pats zini, kāds bads mums šeit ar skuķiem. Bet tur esot cita par citu smukāka un tumīgāka.

Dzisa diena, dzisa skaņas un krāsas visapkārt. Kad Janka ar piekrišanu nesteidzās, izdzisa arī bravūrīgais smaids dispečera vaigā. Laikam atteiks, viņš nodomāja. Tā būtu sasodīta ķēpa. Viņš tikpat kā ar visiem vārgākajiem traktoristiem (labu neviens gudrs saimnieks talkā nesūta) izrunājies. Katram atradās kaut kas svarīgs, ar ko aizbildināties. Bet pavēles tiek dotas, lai tās izpildītu.

— Mēs tev izsniegsim divsimt rubļu avansā. Droši vien ar bērēm būsi iztērējies, — un, mirkli padomājis, dispečers solīja tālāk: — Ja tur nekā nenopelnīsi, piesviedīsim vēl komandējuma naudu ...

Janka saslējās, pierē ievilkās stāva rieva. Atradis, ar ko kārdināt!

— Ja liks, braukšu arī bez ubaga dāvanām. — Janka saviebās, neapmierināts ar atbildi. Viņš bija to sasteidzis. Šito mērkaķi vispirms derēja pamatīgi paspīdzināt. Pelnījis pārpārēm. Tikai viņš ir cilvēks, tikai viņam taisnība.

— Traktoru mēs paši uzlādēsim. Bet tu kārtīgi izgulies! — Un dispečers cieši paspieda Jankas plaukstu. Pēc tam, atviegloti nopūzdamies, no visas sirds pasacīja: — Neņem ļaunā, ka tevi iztraucēju... Pats saproti — kādam ir jābrauc.

Lai vēl dziļāk neievainotu pašcieņu, Janka caur zobiem nospļāvās un neatvadījies iegāja istabā. Pliks neaizskriesi uz svešu malu. Tāpat lieks krekls, liekas bikses un zeķu pāris bija jāpaķer līdzi. Izmētājis pa grīdu skapja un kumodes saturu, Janka lādējās: «Ja es kā je-fiņš apstiris un nošļucis ieradīšos Latgalē, šie padomās, ka mums te visi tādi...» Līdz šim nebija gadījies, ka viņš kaut kā īpaši ciestu savas nabadzības dēļ. Bet tagad, cilājot nodriskātos linu palagus, vēl vecāsmātes austus, un caurspīdīgi plānos, izdilušos pakulu dvieļus, kas drīzāk līdzinājās sietam, Janku sagrāba savāda jutoņa. Pat portfeļa viņam nebija. Ne mugursomas. Nekā uz pasaules. Un, ja viņš būtu no sliņķiem vai no tādiem, kam darbs šļūk no rokām laukā ...

Iepakojis savu bagātību tumšā galdautā, Janka ķērās pie loga aiznaglošanas. Nav jau Luksta būdā svešām acīm ko redzēt un netīrām rokām ko paņemt, bet Janka to darīja kartības labad. Kamēr mājā kāds dzīvo, logiem jāstāv aizvērtiem.

Pārējos priekšdarbus paveicis, Janka apstājās pie tranzistora. Ņemt līdzi vai atstāt? Būdas atslēga viņam tāda, ka kurš katrs ar naglu var atvērt. Bet kā uz Janku skatīsies, ja viņš ieradīsies pagalam nodilušā svārķelī un — tranzistoru padusē? lai nu ko, bet blamēties nedrīkst. Janka noslēpa savu dārgumu tik pamatīgi, ka pat rūdīts blēdis to neatrastu. Pēc tam devās pie miera.

Rīta agrumā vēl turējās noguruši, it kā paši sev apnikuši mākoņi, bet austrumu puse bija skaidra. «Nav slikti, pavisam nav slikti izkustēties — vismaz redzēs, kā dzīvo, kā strādā ļaudis citā pusē,» soļodams caur mežu, prātoja Janka. Bet, jo tuvāk nāca darbnīcai, jo nemierīgāk joņoja asinis. Kā šodien Nora izturēsies? Varbūt sniegs roku un novēlēs laimīgu ceļu? Ne reizi mūžā Janka nav turējis viņas sīko plaukstu savējā. Par to iedomājoties vien, kājas kļuva jocīgas un sirds notirpa. Mazā, mīļā Noriņa ... Kā viņam gribējās paraustīt viņas garās bizes, kad abi mācījās vienā klasē. Noru un Vitautu pārcēla uz nākošo klasi, bet Janka palika otrgad-niekos. Tā sākās viņa pirmais un vienīgais romāns; tas, kas notika ar Aldu, bija tikai tāda bravūra, ķircināšanās. Bet, kad un kā beigsies viņa īstais dzīves stāsts, — kas to lai zina!

Uzlādējis traktoru, Janka Noru ieraudzīja traktoristu bara vidū. Agronome panācās tuvāk« satvēra Janku aiz elkoņa un vedināja sānis.

— Tev līdzi dos naudu, — viņa runāja pusbalsī, tomēr uzstājīgi. — Skaties, ka neiziet greizi f% t

— Kad man ir izgājis greizi?

-— Tu tur nebūsi vienīgais talcinieks. Un no jau nu labākos sūta. Stiķēs pārējie — vai tu stāvēsi malā?

Janka pagriezās un gāja uz to pusi, kur stāvēja mašīna ar viņa traktoru.

— Jāni, izņem taču naudu un komandējuma apliecību!

— Man nevajag ne jūsu naudas, ne komandējuma apliecības.

Viņš iekāpa kabīnē, aizcirta durvis un sacīja šoferim, lai brauc.

— Agronome dzenas ar bobi mums no mugurpuses, — pēc neilga laika noducināja šoferis.

— Piedod gāzi!

— Tu droši vien būsi kaut ko aizmirsis.

— Aizmirsu viņu pasūtīt pie velna.

Ilgi viņus purināja ceļi, kļūdami arvien šaurāki. Šoferis lamājās, bet Janka, aizņemts pats ar sevi, no visa tā, kas notika apkārt, nenieka nemanīja. Kā Noriņa viņu izvadīja! Tas švīts Vitauts varbūt arī pašlaik plivinās ap Noru savās buktētajās biksēs un plēš asprātības, kamēr Janka te svešā pusē nezina, kas viņu gaida aiz nākošā pagrieziena. Pats no sevis nobrieda atriebības plāns. Vispirms Janka sevi parādīs darbā. Un, ja saņems piedāvājumu palikt pavisam, — paliks, atvedīs vēl māti un mazos. Sāks dzīvi tikpat kā no jauna.

Pāri pletās dzidri zilas debesis, bet Jankam tās likās melnas, zibšņu pilnas. Kā pa miglu manīja, ka viņi ir sasnieguši galamērķi. Bet, kā izlādējis traktoru, kā šķīries no šofera, — tas atkal izgaisa to pašu murgu iespaidā. Pats galvenais tagad — strādāt, izcelties, uzpeldēt!

Pa īstam Janka atjēdzās tikai tad, kad bija palicis viens. Palūkojies apkārt, viņš ieraudzīja bariņu meitiešu, kas grozījās netālu no kolhoza kantora. Pēkšņi sievas ieķērcās kā vārnas, kad tām pasviež graudu sauju. Bija piebraucis autoveikals, bet tam aizmugurē apstājās «bo-bis». No tā izrāpās garš, tukls vīrišķis. Ar platajām plaukstām šķirdams sieviešu pūli, viņš pirmais ieņēma rindu un mirkli vēlāk sāka lādēt milzīgā mugursomā maizi, sāli, sērkociņus, cukuru, cigaretes, konservus un degvīna pudeli. «Viens pats izpirksi bodi tukšu!» — «Vai agronomam kad naudas trūcis?» Cita caur citu savā izdomā spēkojās sievas. Bet šis vienā mierā jau atkal airējās uz apvidus mašīnas pusi.

Tanī brīdī, kad, somu iestūķējis «bobī», agronoms grasījās sēsties pie stūres, viņam priekšā aizstājās Janka. Izbrīns bija neviltots. Ko, tik ātri! Talcinieki esot solīti labi ja rītdien. Bet no viņa sejas izteiksmes skaidri varēja nolasīt, ka Janka ieradies nelaikā un agronoms nezina, ko ar svešo traktoristu iesākt.

— Šodien atpūties ...

— Esmu atpūties ceļā! Līdz krēslai vēl gribu paraut.

— Man kāvējs sarunāts ...

— Parādiet tikai arklu, degvielas^ noliktavu un lauku!

Lielie zābaki nemierīgi stampāja ķepīgo mālu. Rītdienai pat mašīna, ar ko cūku uz tirgu aizvest, sarunāta. Laiks pēc velna silts. Vilcināties ar kaušanu nedrīkst. Bet Janka iecirtās kā auns. Vai šis te vīrs varēja zināt, kādi apsvērumi mudināja Janku nepiekāpties? Nē un vēlreiz nē — to lai negaida, ka Janka atgriezīsies mājās kā nopērts suns. To prieku viņš ne Vitautam, ne dispečeram nesagādās. Te, svešā malā, Janka metīs galdā visas trumpas.

No bara izspraucās skuķēns īsā, raibā kleitiņā un kurpēs ar augstiem papēžiem. Zilie plakstiņi plivinājās kā spārni, lūkojoties staltajā svešiniekā. Lūdzoši izstiepusi tievās, brūni nodegušās rokas, viņa vaimanāja, ka vējš jau ceturto dienu žāvējot gurķu laukā izkliedētos mēslus un neviens par viņas rūpēm neliekoties ne zinis. Ražu — to gan rudenī mācēšot paprasīt. Un vēl kādu! Bet, kā seklu iekaisīt zemē, tas jāizgudrojot vienīgi viņai.

Pametis Janku dārznieces ziņā, agronoms aizsteidzās. Meitene, aizmirsusi, ka nākusi iepirkties, priecīga ierāpās kabīnē. Šinī kolhozā jaunos cilvēkus var uz vienas rokas pirkstiem saskaitīt. Un tie paši ne jau dārzniecei, cilvēkam ar vidējo izglītību, piemēroti. Viņa centās pārkliegt motora rēkoņu. Janka tikpat nekā nedzirdēja.

Sarežģījumi radās ar arklu. Bet dārzniece kaut kur aizskrēja un itin drīz atgriezās reizē ar mehāniķi. Sava gurķu lauka aparšanu uzlūkojusi kā saimniecībā šobrīd degošāko darbu, viņa panāca, ka pats mehāniķis, kaut rūkdams un aizbildinādamies ar nevaļu, sameklēja visu, ko vajag, un pats palīdzēja arklu pielikt. Tik liela uzmanība Janku patīkami pārsteidza. Līdz šai dienai viņa traktoram un inventāram neviens cits pirksta nebija piedūris. Ne velti saka, ka Latgalē dzīvojot laipni, atsaucīgi ļaudis, nodomāja Janka. Un tikai te viņš apvīs savu uzvārdu ar spožu oreolu! Viņš salīdzināja dārznieci ar Noriņu. Vai viņa kādreiz tā ir iekāpusi pie Jankas kabīnē un parunājusies kā cilvēks? Nekad! Pat uz ceļa pirmā neapstājās. Jankas nopūta noslāpa troksnī. Un labi, ka noslāpa.

Kad viņi beidzot pierāpoja pie dārzniecības, kuru ceļabiedre pieminēja ik vārda galā, Janka ieraudzīja stipri salāpītu, zemē iegrimušu stikla mājeli, kas nebija neko lielāka par Luksta būdu. Dārzniece norādīja uz zemes gabaliņu netālu no siltumnīcas un sacīja, ka tur, lūk, esot gurķu lauks.

Janka aizsvilās. Šitos kilometrus dzīties tāda nieka pleķīša dēļ? «Neviens šurp nebrauc, tāpēc agronoms atsūtīja mani.» Aizdomu ērkšķis iedūrās dziļi un sāpīgi.

«Tas pats, kas kolhozā! Tāda apcelšana jālikvidē vienā rāvienā, pašā saknē!»

Dārzniece traktoristā lūkojās kā eņģelī glābējā, nesaprazdama, par ko viņš tā uztraucies. Viņai itin viss, kas šeit bija, likās liels, pat pārāk liels un svarīgs. Šis bija viņas pirmais darba pavasaris. Stikla būdā viņa izlika visas skolā iegūtās zināšanas un fizisko spēku, stiepdama ūdensspaiņus no attālā dīķa. Neciešami gausi pieņēmās svarā un sārtojās pirmais tomāts. Dārzniece nevarēja ne sagaidīt to dienu, kad beidzot tomātu nesīs uz veikalu.

Gatavodamies projāmbraukšanai, Janka grieza traktoru riņķī. Bet tad atgadījās pavisam kas negaidīts. Vēlāk dārzniece pati nesaprata, kā bija aizlēkšojusi līdz siltumnīcai, kā norāvusi tomātu, kā tikusi kabīnē. Kaut cik viņa attapās vienīgi tad, kad ieraudzīja tomātu Jankam ķetnās.

Pats caur un cauri izgaršojis dzīves pasviestos rūgtumus, Janka dārznieces rīcību saprata. Lai savu gribu panāktu, viņa atdeva dārgāko, kas vien viņai šinī brīdī bija.

— Bet šito tu aiznes atpakaļ uz siltumnīcu un iesien zarā, lai pabeidz nogatavoties, — iespiezdams tomātu dārzniecei saujā, sacīja Janka. Pēc tam, sazvērnieciski piemiedzis labo aci, viņš vēlreiz mainīja kāpurnieka virzienu.

Nebija apvērsta ne puse gabala, kad tīruma galā apstājās līdz zemei salīkusi tantīte. Pamanījis pacietīgo gaidītāju, Janka priecīgi iesvilpās. No pieredzes zināja, ka pietiek traktoram parādīties vienā piemājas zemes gabalā, kad pulks gribētāju no citām sētām būs klāt kā likti. Bet pie mugurkaula pielipušā vēdera uzlādēšana šinī pavēlās pēcpusdienas stundā Jankam pašreiz likās svarīgāka pat par dvēseles sarežģījumiem. Tieši tā tas arī notika. Kamēr tantīte švirkstināja speķa šķēles un vēršacis, Janka nosvīdis rāvās pa viņas piemājas dārzu. Līdz tumsai Janka būtu uzsities uz zaļa zara, ja neierastos agronoms, kurš, izdzēsis veprim dzīvību, stingri smaržoja ne jau pēc ceptām aknām vien.

— Ko vajag, to vajag, — viņš atzinīgi vērtēja paveikto. — Citādi šitie indivīdi man ēd acis no pieres laukā. Bet tagad āmen! Kurš nepamanījās, lai pacieš. Brauc aiz manis!

Ierādījis lielu, kalnainu lauku un izstāstījis, kur meklējama ēdnīca un kopmītne, agronoms šķiroties uzlielīja Janku.

— Uz mūsu kadru fona tu, Jānīt, ātri izceltos un tiktu pie medāļa. Paliec pie mums pavisam!

— Neesmu viens. Man ir māte ar pieciem bērneļiem. Viņa kolhozā kopj teļus.

— Vēl labāk! Kā mums pietrūkst gruntīgu cilvēku...

Viņš aizbrida pāri arumiem, bet Janka, uzņemdams

ātrumu, gremdējās pārdomās.

Ja varētu bez ceremonijas salādēt grabažas un bērneļus mašīnā un pārvest uz šejieni! Tad gan dispečers kostu pirkstā. Tad viņš nožēlotu, ka nav pret Luksta dēlu izturējies godīgi. Un ne jau viņš vien pelnījis, lai Janka viņiem sagādātu rūgto atzīšanās mirkli.

Tāda izskatījās medaļas viena puse.

BeU.. Jo ilgāk Janka pie pārcelšanās varbūtības pakavējās, jo neiespējamāka tā viņam likās. Tagad «Luksta puikam» ir vērts cīnīties. Bet tad viņa lielais sapnis zustu uz mūžīgiem laikiem. Un vēl... Dispečers. Skaistulis jau viņš ir, un smalkjūtības viņā neatrast ne tik, cik melns aiz naga. Bieži aizdod tādas dusmas, ka gribas pa purnu gāzt. Bet kāds esmu es pats? Vecāmāte, savās zīmēs runādama, aizvien meta acīs, ka es visam, ko mežā runājot, gatavs uz karstām pēdām atsaukties.

Vajagot brīsniņu nogaidīt, kamēr atbalss pierimstot. Var jau būt.

Atkal darbs Janku ierāva sevī, dzina pats. Un viņš brauca, kamēr saule iekrita ezerā. Bija iestājusies tā stunda, kad dienu nomaina nakts. Un, gluži tāpat kā pie Luksta būdas purva malā, tīruma zemākās vietās sabiezēja migla. Šūpodamies dzelzs kumeļa mugurā, Janka domās jāja pats uz savu māju.

SATURS

Pūce Voldemārs. Parra 5

Gāliņš Harijs. Tikai dzīvot 19

Birze Miervaldis. Viņš satika savu kāju 32

Kalve Aivars. Runās Pēteris Sams 46

Dumbers Leons. Sudraba etvija 53

Kļavis Aivars. Rīta vingrošana 77

Lanss Ēriks. Iznīcībai nolemtais «R-4» 90

Zigmonte Dagnija. Lietus blūzs 119

Hānbergs Ēriks. Jēcītis 138

Mauliņš Jānis. Purva malas mīlestība 145

Svīre Māra. Brūtgāns 157

Štrauss Augusts. Teļš vēl nāk 171

Kūlis Ēriks. Atgriešanās 188

Ozoliņa Aina. Janka 254

РАССКАЗЫ Рига «Лнссма* 1980 На латышском языке Художник А р в и д Галеви ус Составитель Зина Лице

И Б № 2578

STĀSTI

Recenzents A. B ū m a n I s Sakārtojusi Z. LTce

Redaktore A. Smite Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Tehniskā redaktore V. Ruskuie Korektors M. Beinerts Nodota salikšanai 23.04.80. Parakstīta iespiešanai 21.10.80. JT 15425. Formāts 70x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 14 uzsk. iespiedi.; 14,28 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 704-D. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 446/30697/DO-1260. Iespiesta Latvijas

PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Līce Zina Stāsti 1980

VOLDEMĀRS PŪCE PARRA

HARIJS GĀLIŅŠ TIKAI DZĪVOT

MIERVALDIS BIRZE VIŅŠ SATIKA SAVU KĀJU

AIVARS KALVE RUNĀS PĒTERIS SAMS

LEONS DUMBERS SUDRABA ETVIJA

AIVARS KĻAVIS RĪTA VINGROŠANA

ĒRIKS LANSS IZNĪCĪBAI NOLEMTAIS «R-4»

DAGNIJA ZIGMONTE LIETUS BLŪZS

ERIKS HĀNBERGS JĒCĪTIS

JĀNIS MAULIŅŠ PURVA MALAS MĪLESTĪBA

MĀRA SVĪRE BRŪTGĀNS

AUGUSTS ŠTRAUSS TEĻŠ VĒL NĀK

ERIKS KŪLIS ATGRIEŠANĀS

AINA OZOLIŅA JANKA

SATURS