Pratolini Vasko

Stāsts par nabaga mīlētājiem

Vasko Pratolini

Stāsts par nabaga mīlētājiem

Manai sievai

Personas, epizodes un vide. kas attēlotas šai romānā, ir tikai fantāzijas augļi, un tām tātad nav nekāda sakara ar reāli eksistējošiem cilvēkiem un saimniecisko dzīvi.

PIRMĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Ir nodziedājis ogļu tirgotāja Nezi gailis, nodzisusi laterna pie viesnīcas «Červija». Garām pabrauc vagons, kas ved mājup nakts maiņas tramvajniekus; tas liek satrūkties frizierim Orestem, kas guļ Lauvu ielas veikalā, piecdesmit metrus no Korno ielas. Rit, tirgus dienā, viņa pirmais klients būs pārvaldnieks no Kalencano^1; viņš ierodas katru piektdienas ritu ar veselu nedēļu neskūtu bārdu. Vēja rādītājs Arnolfo tornī, pagriezies pret austrumiem, sola jauku laiku. Sķērsieliņā aiz

Palaco Vekio^2 kaķi kašņājas pa atkritumu kaudzēm. Nami atrodas tik cieši cits pie cita, ka mēness gaisma tikko skar pēdējo stāvu logus. Bet Nezi gailis uz balkona to ir ieraudzījis un nodziedājis.

Kad laterna pie viesnīcas nodzisusi, Korno ielā tikai vienā logā vēl spīd gaisma — Siņoras istabā; tā pavada nomodā nakti kopā ar savām kakla sāpēm. Kalēja Korrado zirgs laiku pa laikam nobūkšķina: viņa redeles atrodas aiz ēzes. Ir maija mēnesis, un naksnīgā gaisā bez nevienas vēja pūsmas paceļas nelabas smakas. Kalves priekšā sakrājušies mēsli no zirgiem, kas pa dienu šeit kalti. «Pārdomu būdiņa» Lauvu ielas stūrī ir pilna un jau mēnešiem plūst pāri malām. Atkritumi un saslaukas pēc māju apkopšanas, kā parasti, sasviesti durvju priekšā.

Policistiem ir smagi soļi un skarbas balsis. Viņi ienāk Korno ielā droši un noteikti, gluži kā bokseri ringā. Tā ir apgaita, lai pārbaudītu tos, kas atrodas policijas uzraudzībā.

— Nanni, vai tu mājās?

— Labu nakti, brigadieri

— Parādies, Nanni!

Pa kādu otrā stāva logu izliecas gadus četrdesmit vecs vīrs ar lapsas seju. Viņam mugurā balts krekls bez apkakles, aizpogāts ar dubultpogu, piedurknes atrotītas, mutē cigaretes gals.

— Tagad liecies atkal gulēt un sapņo godīgus sapņus! viņam uzsauc no ielas.

— Tiks darīts pēc jūsu prāta, brigadieri

Mazliet tālāk pa mazu lodziņu virs kalves kāds cits uzraugāmais sveicina patruļu.

— Pazemīgs sveiciens jums, brigadieri

— Paklau, Džulio, ja es nākošreiz tevi atradīšu pie loga, es tevi ietupināšu.

— Jūsu padevīgs kalps, brigadier.

— Liecies gulēt, ar labu nakti.

— Brigadier!

— Kas ir?

Neņemiet ļaunā. Man vēl tikai astoņpadsmit dienas jāpaliek uzraudzībā.

Es tavā vietā nebūtu tik pārliecināts. Kas tev sakāms par darbiņu Boloņas ielā?

Nekas, dieva vārds. Es lasīju par to avīzē. Turklāt jūs taču zināt, ka Boloņas iela nekad nav bijusi mans rajons.

— Tagad guli. Parunāsim par to rīt.

Patruļa dodas uz Borgo de’ Greči^3. Santa Kročes^4 baznīcas fasāde valgi mirdz mēness gaismā. Bet ne jau tas interesē policiju.

Beidzot Korno iela pieder vienīgi kaķiem, kas sarīkojuši dzīres pie vislielākās atkritumu kaudzes: trešajā stāvā pie Belliniem, Korno ielā trīs, bijis kāzu mielasts. Milena apprecējusies ar delikatešu veikalnieka dēlu no Neri ielas. Milenai ir astoņpadsmit gadi, gaiši mati un skaidras baloža acis: Korno iela zaudē otru no saviem sargeņģeļiem. Pēc kāzu ceļojuma Milena apmetīsies mazā dzīvoklītī Kūres kvartālā.

Modinātājpulksteņi ir taisīti, lai zvanītu. Korno ielā tādu ir pieci, un stundas laikā tie visi nozvana cits pēc cita. Visagrākais modinātājs ir komivojažierim Osvaldo, kas «braukā pa rajoniem»: tas ir mazs, precīzs, trallina kā meitene un aizsteidzas priekšā par ceturtdaļstundu Čeki modinā-

tāja strinkšķini, kas skan griezīgi kā tramvaja zvans, bet tieši tāds ir vajadzīgs, lai uzceltu ielu tīrītāju no viņa bruņurupuča miega.

Ugo modinātājs ir no tās pašas dārdinātāju sugas, tomēr mazliet vairāk piesmacis un nav arī tik precīzs — gluži pretēji savam īpašniekam, kas visu dienu braukā ar ratiņiem, izvadādams augļus un dārzeņus un baritonā piesolīdams savu preci. Ugo dzīvo ceturtā stāva istabā Korno ielā divi kā aņakš-īrnieks un tāpēc laulātā pāra Karrezi modinātājpulksteni nekad nedzird zvanām. Marija gandrīz vienmēr atmostas, «tiklīdz eksplodē viņas īrnieka kafijas dzirnaviņas», un izstiepj roku, lai aizgrieztu sava modinātāja zvanu. Tā Bepino, kas viņai guļ blakām, neuzmostas. Tas viņai neļautu atstāt gultu, kamēr Ugo nav aizgājis.

Ugo uzturas kādu pusstundu mazajā mājiņā, kamēr izsmēķē cigareti, tad labu laiku kavējas savā istabā, un Marijai ļoti gribētos zināt, ko viņš tur dara. Viņa to parasti sastop virtuvē, kur Ugo mazgājas. Tam kājās tikai apakšbikses, pavisam īsas, gandrīz kā sievietei. Puisim platas krūtis, tievs viduklis un spēcīgas kājas. Viņai patīk skatīties uz Ugo; tā aplūko preci, kas izlikta skatlogā, arī tad, ja nevar to nopirkt. Pēc tam viņa labā garastāvoklī var uzsākt dienu.

Marija aizkur uguni, lai uzsildītu ūdeni un uzvārītu kafiju. Ugo bāž galvu zem krāna un aiz labsajūtas sprauslā. (Bepino patīk mazgāties bļodā siltā ūdenī. Patlaban viņš guļ uz muguras, ar pavērtu muti. Kad Marija pieceļas un redz vīru tā guļam, viņai vienmēr liekas, ka tas ir miris.)

— Nu veicīgāk, veicīgāk, — Marija nosaka, — man arī jāmazgājas.

Ugo, saņēmis dvieli aiz abiem galiem, berž sev muguru un sānus.

- Kā patīk, — viņš tai attrauc. — Es jau nu nebīstos!

Marija stumj Ugo ārā pa durvīm, atspiežoties ar rokām pret viņa kailo muguru.

Minūšu rādītājs ir iedarbinājis piektā modinātāja mehānismu. Grāvracis Antonio uztrūkstas sēdus un nolamājas. Tā ir pirmā balss, kas pārtrauc klusumu. Rītausma izlej savu gaismu pār ielu, kur tagad pat kaķi aizgājuši pie miera. Gai lis piecēlis no gultas savu saimnieku ogļu tirgotāju. Milenas māte arī kājās un, rokas klēpī salikusi, skumji nopūšas pie jaunās sievas tukšās gultas. Katrā šās ieliņas namā kāds jau ir atvēris acis. Vienīgi Siņora tikko kā aizsnaudusies. Nanni varbūt tieši sapņo kaut ko godīgu, un Korrado slēdz vaļā savu kalvi. Zirgs viņu sagaida ar zviedzienu, kam atbild kādas jaunpiedzimušās brēciens; zīdainītis guļ istabiņā virs kalves starp vecākiem, un viņam grūti elpot. Māte pūlas mazo nomierināt, dodama krūti. Tēvs pārlaidis bezmiega nakti, pēc tam kad brigadieris tika pieminējis zādzību Boloņas ielā. Arī pārvaldnieks no Kalencano ar saviem divričiem jau kādu laiku uz ielas. Viņš nolemj vispirms atstāt savu sirmi pie Korrado un tad doties pie Orestes noskūt bārdu, kas augusi veselu nedēļu. Ar labi noskūtu bārdu un jaunapkaltu zirgu veikals veicas labāk: tā ir sena māņticība, kas jāievēro.

Korrado jau padevis savam zirgam klijas. Viņš min plēšas, un uguns sprēgā pa visu kalvi, kas ir liela un plaša kā pils vestibils. Korrado ir vīrs gadu trīsdesmit, gandrīz divus metrus garš, stiprs kā Mačiste^5, tāpēc arī ieguvis šo pievārdu. Kara laikā dienējis grenadieros. Kad Korrado iesauca, kapteinis gribēja viņu ieskaitīt karaļa kirasieros, bet, iepazinis viņa politiskos uzskatus, atteicās no šīs domas. Deviņpadsmitā un

divdesmitā gadā Mačiste bija tautas drosminieks^1. Kādā marta rītā tūkstoš deviņi simti divdesmit otrajā gadā kalvē ienāca četri fašisti; viņus atveda Karlino, kas dzīvo Korno ielā viens. Tie teicās nākuši nokārtot rēķinus. Citi fašisti aizsprostoja ielas abus galus. Tas bija ielenkums, bet Korrado brīnījās, ka tiem pieticis drosmes tam uzbrukt viņa paša mājās. Kalējs atspiedās pie sienas blakām ēzei, kur uz naglām karājās pakavi, un teica: «Ja jūs aizmetīsit prom pistoles, es ar jums labprāt nokārtošu rēķinus. Es pieveikšu jūs visus četrus.» Karlino sacīja: «Vispirms tu iedzersi rīcineļļu, tad varēsim parunāties.» Par atbildi Korrado laida viņam pa galvu ar pakavu, kas tam gadījās pa rokai. Kalvē sākās īsta zemestrīce. Ļaudis izliecās pa logiem, pat Siņora piecēlās no gultas. Bet viesnīcas «Cervija» saimnieks aizbultēja durvis, lai varētu «mazgāt rokas nevainībā». Varbūt fašisti nešāva tikai tāpēc, ka Karlino māte stipri klauvēja pie durvīm, lūg-tin lūgdama dēlu nākt mājās. Uzbrukums vairs neatkārtojās.

Mačiste ir labs draugs visiem, kas dzīvo kvartālā starp Siņorijas un Mentanas laukumu un San-Simones un Santa Kročes baznīcu. Gan smagie ormaņi no Pontasjeves un Rufi-nas, gan pārvaldnieki no Imprunetas un Kalencano zina, ka Florencē nav otra tāda kalēja. Bet Mačistem ir draugi arī Korno ielā, kur atrodas viņa mājas un kalve. Ugo bija tautas drosminiekos kopā ar viņu; tagad tas katru vakaru novieto savus ratiņus kalvē.

Mačiste draudzējas arī ar Džulio. Kad Džulio ir bez darba, un tas atgadās bieži, Mačiste viņam uztic dažādus uzdevumus. Sūta viņu nopirkt naglas un samaksat vekseļus: tas zina, ka uz Džulio var paļauties. Pulkstenis vēl nav ne septiņi, un

1 Tautas drosminieki — brīvprātīgās strādnieku organizācijas, kas cīnījās pret fašismu. (Tulk.)

Džulio jau ir uz ielas, viņš cenšas būt noderīgs, aizstādams mācekli pie plēšām, kamēr tas vēl nav atnācis.

- Vai tu no gultas esi izkritis šorīt? — vaicā Mačiste un piedāvā viņam cigareti.

Abi aizsmēķē ar skalu no ēzes. Džulio ir drūms un min plēšas no visa spēka. Mačiste kārto darba rīkus. Beidzot Džulio sāk runāt; viņš runā it kā nevērīgi, bet Džulio balss ir satraukta, un tā viņu nodod.

— Korrado, man tev kas jālūdz.

- Es tev tūliņ saku «nē», — atbild Mačiste. Viņa tonis ir noteikts un jo noteiktāks tāpēc, ka viņš baidās, ka tam k|ūs Džulio žēl. Tad viņš piebilst: — Es apsolu arī šoreiz palīdzēt tavai ģimenei, ja tevi iesēdinās. Tomēr brīnos, ka tu iedomājies prasīt man . ..

— Bet es taču tev vēl nemaz neesmu teicis, kas par lietu!

- Es biju nomodā šonakt, kad brigadieris gāja garām!

Pārvaldnieka sirmis pēdējo reizi noskandina zvārguļus un

apstājas pie kalves. Mačiste saka Džulio:

— Nāc pie prāta, gaisa grābsli! Bet tagad man jāstrādā, sveiks.

Sai stundā Ugo jau stumj savus ratiņus pa pilsētas nomalēm; šorīt viņš tirgojas ar ķirbjiem un kartupeļiem. Sievietes labprāt pērk no viņa. Marija atceras Ugo, izbērdama un saslaucīdama zāģu skaidas kantora telpās, kur viņa ir apkopēja. Viņa pasmaida pie sevis un domā, cik gan tā būtu laimīga, ja būtu pazinusi Ugo agrāk un viņi abi būtu apprecējušies. Šorīt Bepino atmodās nervozāks nekā parasti un aizmeta aiz naktsgaldiņa fotogrāfijās ietvaru. Ietvarā viņu bērniņa fotogrāfijā, kas miris trīs mēnešu vecumā; stikls saplīsis kā no akmens sviediena. Bepino, otrajam pavāram kādā restorānā, šodien ir brīvdiena. Marija steidz kopties, viņa gribētu būt mājās, pirms Bepino pieceļas. Viņai vēl jāizgludina tam

krekls: debeszilais krekls, kas vīram tik ļoti patīk. Ja viņa atgriezīsies un atradīs Bepino gultā un tam nesāpēs vēders, tas varbūt aicinās viņu atgulties. Mīlestības glāsti no rīta, kad laukā tik spoži spīd saule, sagādā viņai vēl tādu pašu prieku kā toreiz pļavā.

Korno iela ir piecdesmit metrus gara un piecus plata, bez ietvēm. Viens tās gals iziet uz Lauvu, otrs uz Parlašo ielu, tā ir kā sala, kā kluss meža stūrītis, nošķirta no dzīvās satiksmes un ziņkārīgiem skatieniem. Ir jādzīvo šajā ielā vai jābūt saistītam ar to sevišķām interesēm, lai tur iegrieztos. Turklāt Korno iela atrodas tikai dažus metrus no Palaco Vekio^1, kas nomāc to ar savu masu. Ieliņa ir bruģēta, mazliet iedobta. Ūdens ieplūst notekās ielas vidū. Lietus dienās ielu sadala divās daļās strautiņš, kurā bērni, tiklīdz laiks noskaid rojas, sarīko kuģošanas sacīkstes ar korķiem, mizām un papīra laiviņām, kas taisītas no burtnīcu lapām. Pirms gadiem diviem, divdesmit trešā gada novembrī, pēc vairākām spēcīgām lietus gāzēm notekas piesērēja un Korno iela uz dažām dienām pārplūda. Ūdens ieplūda noliktavās un pagrabos; pagrabstāvā, kur atrodas Nezi noliktava, ogles mirka ūdenī veselu nedēļu. Sākumā šķita, ka no tā celsies zaudējumi, bet galu galā iznāca labs veikals. Sievietes ir tādas būtnes, kas turas pie saviem paradumiem, turklāt neticami laiskas; lai gan viņas zināja, ka ogles ir vēl mitras, divtik smagas un nedeg, viņām tomēr nepietika uzņēmības aiziet pie ogļu pārdevēja Moskas ielā, piecas minūtes tālāk.

Patiesība ir mazliet citāda. Nezi dod ogles uz parāda, kaut vai puskilo, un ogles ir tikpat nepieciešamas kā maize. Džulio

Pils tornis paceļas 94 metru augstumā. (Tulk.)

sieva, kurai allaž jāžāvē bērna autiņi, ar šiem puskilo un ogļu smalkumu mēriņiem uzkrājusi divdesmit septiņas liras un trīsdesmit čentezimus lielu parādu. Bet Nezi prot gaidīt. Viņš nerīkojas kā citi tirgotāji, kas tādiem vīriem kā Džulio un Nanni nedod uz parāda pat kniepadatu, jo zina, ka ar šiem ļaudīm viņš neko nezaudēs. Nezi pazīst savus kundes, viņš arī zināja, ko dara, kad aizdeva savu smago mašīnu fašistiem «ekspedīcijām». Kādu vakaru viņi to atveda salauztu; taču Nezi atraidīja pat izlabošanai piesolīto naudu.

— Es jums to atgādināšu, kad būsit pie varas, — viņš noteica.

Patlaban Nezi ir noslēdzis līgumu par kurināmā piegādi visām apkārtējām skolām. Un vienas smagās mašīnas vietā viņam tagad ir trīs; tās stāv Rēnai ielas garāžā, un viņš ir tās līdzīpašnieks.

— Nezi, — saka Siņora vājā balsī, — sēj tur, kur ir pārliecināts par ražu.

Viņš ir sējis Džulio mājā, un tagad klāt pļaujas laiks.

— Siņor Nezi, mans padevīgs sveiciens.

— Kā klājas maziņajai?

— Siņor Nezi, man jums būtu kas sakāms.

Ogļu tirgotāja veikals atrodas pagrabtelpās, caur durtiņām, kas iziet uz ielu, redzami svari cilvēka augstumā. Lejup ved seši pakāpieni. Telpu ļoti vāji apgaismo elektriska spuldzīte, kas karājas virs galda, uz kura atrodas Nezi piezīmju burtnīcas ar parādnieku vārdiem; šais burtnīcās ieraksti tiek izdarīti ar lielāku rūpību nekā policijas pārvaldē. Nezi dēls pārsijā smalkumus. Seja viņam ar ogļu putekļiem un acis spīd kā kaķim. Viņš ir garš un kalsns; jūnijā tam paliks divdesmit gadu. Tēvs liek viņam iziet ārā pie durvīm un pateikt visiem pircējiem, ka «tirgošanās uz pusstundu pārtraukta».

Arī paša Nezi vaigi un piere ir notraipīta ar ogļu putek-

ļiem. Džulio redz tikai viņa zobus, baltus un vienādus, tāpat kā dēlam.

— Pusstundas laikā, šķiet, mēs tiksim galā.

— Pilnīgi, — Džulio atbild. Viņa acis pamazām pierod pie tumsas, un tam liekas, ka spuldzīte uz galda degtu katru mirkli gaišāk un gaišāk. Ogļu tirgotava šķiet lielāka par kalvi, tā aizņem arī visu pirmo stāvu; gar sienām sabērti ogļu kalni, no kuriem laiku pa laikam plūst lejup mazi ogļu strautiņi. Ogļu tirgotājs lūdz Džulio apsēsties uz krēsla otrpus galda, un pats apsēžas tam pretim, atbalstīdams elkoņus uz atvilktnes. Viņam galvā melna naga cepure un mugurā melns krekls. (Tāds viņam esot vajadzīgs darba dēļ; Nezi uzskata par vajadzīgu darīt zināmu, ka viņš nav iestājies fašistiskajā partijā.) Ogļu tirgotājs ir tik melns, ka šķiet saplūstam ar ogļu kaudzēm aiz tā muguras. Vienīgi Nezi seja un rokas iznirst no tumsas, un Džulio liekas, ka viņš runātu ar rēgu. Tomēr viņš ir nācis, lai ar to runātu. Doma par zagtajām mantām, kas atrodas zem gultas, Džulio tā satrauc, it kā tur atrastos elles mašīna. (Aizvakar atnāca Moro un palūdza viņu uz dažām stundām dot pajumti «mironim». Džulio gribēja atteikties; viņam vēl tikai divdesmit dienas jāpaliek policijas uzraudzībā, bet, ja nu reiz Moro atskrējis pie viņa, tad tam nav citas izejas. Policija min tam uz papēžiem, un tādos gadījumos nedrīkst teikt «nē». Tagad Moro ir apcietināts, «mironis» guļ zem mazulītes gultiņas. Un brigadieris sacīja: «Rīt parunāsim vēlreiz.»)

— Nu, Džulio, kas no jauna?

— Esmu jums parādā ap trīsdesmit liru, ja nemaldos.

— Nieki! Teic, kas tev sakāms, — es klausos abām ausīm.

— Man nekad nav bijusi darīšana ar jums, un es labi nezinu ...

— Nu saki droši!

— Lieta nav visai tīra, to jau es iepriekš pasaku.

Seja, divas rokas un visapkārt tumsa. Sejā divas niknas kaķa acis. Pirkstos spīd zelta gredzeni, un pirksti kustas un lokās kā uz muguras apgāzta kukaiņa kājas. Meles gals parādās starp lūpām; tas ir gaišāks par seju. Dziļajā klusumā dzird nobrūkam ogles, tad paveras lūpas.

— Kas tās par mantām?

— Ja patausta, liekas sudrabs.

— Kāpēc «liekas»?

— Es nebiju tur klāt, un maisu neesmu attaisījis. Bet tas uz jums neattiecas.

Ja tu gribi, lai tev palīdz, nerunā tādā tonī. Cik smags ir maiss?

— Manuprāt, kilogramu trīsdesmit. Bet tās nav manas mantas, es gribēju tikai tās nodot jums glabāšanā, par pūlēm atlīdzinātu. Var gadīties, ka tās jau kādam apsolītas.

— Un man, Nezi, tas jādara par tavām un Moro skaistajām acīm?

— Kas tas par Moro?

— Tā mēs nekur netiksim. Vai tad tu domā, ka man ausu nav? Ņem to vērā: es, Nezi, guļu tikai ar vienu aci. Un no rīta es vispirms nopērku avīzi.

Varbūt tikai mūri guļ naktīs Korno ielā. Cilvēki neguļ. Varbūt vienīgi tie, kam nav rūpju. Bet kam Korno ielā nav rūpju? Varbūt arī tie, kam nekas nekait. Bet kam gan nav kāda kaite? Un ne jau visas slimības ārstējamas ar kakla skalošanu un sodu kā Siņoras un Bepino slimība. Sirdis un smadzenes sirgst ar tukšām iedomām un izjutām, ar iekārēm un labiem nodomiem, ar dievbijību un mīlestību. Tie, ko moca šīs kaites, grozās savās gultās un klusībā ir biedri tiem,

kas gaida policijas patruļu. Korno ielā ikviens savās domās atrodas policijas uzraudzībā un pūlas saklausīt brigadiera «ar labu nakti».

Pagājušās nakts dialogu dzirdēja Maciste, tas domāja par saviem apcietinātajiem biedriem, kas esot politiski neuzticami; to dzirdēja Ugo, kas bija nomodā aiz tā paša iemesla, un Marija, kas iedomājās Ugo guļam sev blakām; dzirdēja Mi-lenas māte, kurai sirds sažņaudzās savas jaunsalaulātās meitas dēļ, un grāvracis Antonio, kas no sestdienas būs bez darba, jo uzņēmējs darbus pabeidzis; dzirdēja komivojažieris Os-valdo, kas dzīvo pie Karlino un ir tāds pats fašists kā viņš, un viesnīcas «Cervija» klienti, kur apmetušās uz dzīvi arī ielas staigules — un citi, ko mēs vēl nepazīstam. Un beidzot — šo sarunu dzirdēja ogļu tirgotājs Nezi, kam galva pilna ar skaitļiem, smagajām mašīnām un oglēm, un ielu tīrītājs Čeki ar savu sievu, kuriem Nezi pavedis meitu un noīrējis tai mazu dzīvoklīti Pinti priekšpilsētā, it kā tā būtu kāda no atklātā nama paņemta draugaļa. Un visi saprata, ka Džu-lio joprojām paliks policijas uzraudzībā.

Ne tikai Bepino šodien ir brīva diena. Korno ielā divi, otrajā stāvā, kāds gadu divdesmit vecs jaunietis jau pusstundu stāv spoguļa priekšā; kaklasaites mezgls tiek siets un pārsiets. Viņš ir vidēja auguma. Mandeļveida acis piešķir viņam sapņainu izskatu; uz vaiga maza dzimumzīmīte, bet pats viņš ir plecīgs, ar zemu, vīrišķīgu balsi un rokām, kas nemaz nav piemērotas kaklasaites siešanai. Viņš strādā gadījuma darbus uz dzelzceļa, skraida pa sliežu ceļiem ar sarkaniem un zaļiem signālkarodziņiem, taču mācās mašīnistu kursos un drīz liks pārbaudījumus. Arī viņa tēvs bijis lokomotīves vadītājs, bet gājis bojā pirms diviem gadiem kādā vilcienu sadursmē. Sīs nelaimes dēļ, kas pašķirs ceļu viņa karjerai, jauneklis atbrīvots no karaklausības. Tas dzīvo kopā ar māti un astoņus

gadus veco māsiņu. Bet viņa sirds tiecas uz logu pretējā pusē, kur parādās meitene, vēl jaunāka par viņu, un dod zīmi, ka tā gatava iziet. Tagad vienalga, kā sasieta kaklasaite.

Abi satiekas Ninnas ielā, tikai pārdesmit soļu no mājām, tomēr pavisam citā pasaulē. Virs galvas var just debesis, arī nepaceļot acis, gaiss šķiet labāks, un no Arno atlido arī svaiga vēsma. Bet varbūt tas viņiem tā liekas, jo tie ir iemīlējušies. Viņi aiziet uz Uficii galerijas lodžijām, apsēžas uz akmens sola un sadodas rokas. Meitene cieši uzlūko jaunekli, saraukdama degunu, lai izskatītos cienīgāka.

— Tu vēl neko neesi teicis par manu jauno kleitu. Es noņēmos ar to visu nakti, lai varētu šodien apģērbt.

— Skaista! Kas tā ir par drēbi?

Organdijs. Es jau tev to teicu, kad nopirku drēbi.

— Es varēju arī aizmirst.

Nē, to, ko es tev saku, tu nekad nedrīksti aizmirst.

Vai tu jau projām?

Jā, man jāiepērkas mātei. Bet tas būs ātri, tikai uzskriešu augšā un atpakaļ. Tad es tūliņ nesīšu kādu pasūtījumu uz drēbniekdarbnīcu.

— Es tevi gaidīšu pie «bolies BergCres».

Gaidot viņš nopērk sporta avīzi, paciņu cigarešu un vienu aizsmēķē. Meitene neliek sevi ilgi gaidīt, skriešus viņa dodas tam pretim. Abas matu pīnes skrienot lēkā pa pleciem: mei-tenīgais matu sakārtojums vēl vairāk pasvītro viņas pusaudzes gadus. Viņa ir daiļa, tāpēc ka ir jauna un iemīlējusies; vienīgi Bruno spēj satraukt viņu ar kādu žestu vai vārdu; nekas cits meiteni neuztrauc. Korno iela abiem šķiet Fifth Avenue^6 tāpēc, ka tā ir viņu iela, kur tie abi dzīvo un

saskatās pa logu. Un Bruno logs ir skaists, gluži kā kāds no Palaco Farneze^7 logiem. Klāra tik tikko zina, ka viņpus jūras ir zeme, ko sauc par Ameriku, uz kurieni brauc, lai tiktu pie naudas; par Romu viņa zina tikai tik daudz, ka tur atrodas Kolizejs, un pat to Klāra uzzināja tikai pirms dažām stundām, kad saņēma no Milenas skatu karti ar sveicieniem.

— Nu vai es neesmu ātri?

— Kā bulta. Varētu teikt: Klāra jeb ātrums.

— Tu mani izsmej?

Tas ir no joku lugām par Stenterello^8. Vai tu neatceries? Stenterello — aldaris no Prestonas jeb Bakhs, Tabaka un Venēra.

— Tātad es būtu Stenterello!

— Ej nu, manu muļķīt!

Klāra ir pārlikusi pār roku lielu papīra maisu, kurā divi vīriešu uzvalki, tie viņai jānodod drēbniekdarbnīcā Torna-buoni ielā. Klāras māte ir pirmklasīga pogcaurumu apšuvēja, un arī Klāra jau sāk prasmīgi veikt šo darbu. Darba būtu pietiekami, bet par to slikti maksā — vienu soldo par pogcaurumu. Lai nu kā, bet vakara un ielas tērpu valkātāju elegance bieži atkarīga no Korno ielas.

— Kāpēc tu tā skaties uz mani? Vai tu esi ar kaut ko neapmierināts?

— Man nepatīk tava frizūra. Es nesaku, lai tev atļauj apcirpt zēngalviņu, bet likt tev nēsāt bizes kā pirmziemniecei! ...

— Tētis nu reiz tāds ir. Aizvakar es mēģināju viņu pierunāt. Mamma nostājās manā pusē, un mēs jau gandrīz panācām savu, bet vakarā viņš pateica pavisam noteiktu «nē».

— Un vai par mani jūs viņam nekā neteicāt?

- Sai ziņā viņš ir nepielūdzams. Kad man būs pilni astoņpadsmit, viņš atļaus man saderināties. Turklāt viņš saka, ka tu esot vienīgais kārtīgais puisis Korno ielā.

Tātad mēs joprojām ta sastapsimies — šad un tad un šur un tur?

Nu nebozies! Vēl tikai kādi četri mēneši. Liksim tēvu mierā. Vakar viņam paziņoja, ka sestdien darbs izbeidzas un uzņēmējam patlaban neesot citu līgumu. Viņš ir izmisumā, jo runā, ka pašlaik ļoti grūti kaut kur atrast darbu.

— Mūsu depo meklē dienas strādniekus zemes darbiem. Uzraugs bija mana tēva draugs; ja es palūgtu, viņš man neatteiktu. Pasaki to savam tēvam.

— Kāpēc tu pats neatnāc viņam to pateikt?

— Labi! . . .

Vēl šovakar. Tikmēr es viņu tam sagatavošu.

— Tu patiesi esi mans sargeņģelis, — saka Bruno.

Un šis ir stāsts par sargeņģeļiem.

Četras meitenes, gandrīz viena vecuma, uzauga Korno ielas kaimiņmājās. Viņām bija tik dažādi raksturi, ka viņas nekad nebija vienis prātis. Bet varbūt tieši tāpēc meitenes allaž turējās kopā.

Aurora Čeki — ielu tīrītāja meita.

Milena Bellini — tiesas ierēdņa meita.

Bjanka Kvaļoti — ielas saldumtirgotāja meita.

Klara Lukatelli — grāvrača meita.

Kādu svētdienas rītu viņas devās uz mesu, ģērbušās svētku drēbēs, skaisti sasukātiem matiem. Minora, kas toreiz vēl nebija tik vārga, stāvēja pie loga un redzēja meitenes ejam garām. «Tās gluži kā sargeņģeļi,» sacīja Siņora Luīzei Čeki,

Auroras mātei, kas nāca pie viņas strādāt. Izgājusi uz ielas, Luīze to pastāstīja kurpnieka Staderini sievai, kas dzīvo tajā pašā mājā, kur viņa. Fidalma Staderini to pastāstīja savam vīram: «Siņora teica, ka šīs meitenes esot Korno ielas sargeņģeļi!» No kurpnieka to dabūja zināt visa iela un pievienojās šīm domām.

Policija ir mīloša, bet savtīga māte. Kā jau nu visas mātes. Naktī tā apbalza segu dēliem, kas nopelnījuši tās uzraudzību, bet no rīta prasa, lai viņi to apciemo un ierodas tuvākajā policijas iecirknī parakstīt kontroles lapu. Džulio laiks ir pulksten desmitos. Pēdējo ceļa gabalu viņš noskrien, Palaco Vekio torņa pulksteņa sitienu mudināts. Džulio tik tikko paspēja aizskriet uz māju, paņemt maisu un aiznest pie ogļu tirgotāja. Varbūt maiss svēra vairāk par trīsdesmit kilogramiem. Avīze rakstīja, ka sudrablietas vien maksājot simttūkstoš liru. Tagad Džulio skrien, un katrs viņa solis ir šaubas un ļaunas nojautas. Viņam nevajadzēja griezties pie Nezi: Džulio zināja, kas viņš par rīkļurāvēju. Tagad Nezi ir līdzdalībnieks, un, ja kārtis tiek atklātas, tad viņš var apzvērēt savu godīgumu, kā vien grib, tomēr viņam neizvairīties no soda, kaut arī niecīga. Bet viņš brāļojas ar fašistiem un varbūt ir policijas uzticamības persona! Ogļu tirgotājs ir pārāk kārs uz naudu, lai laistu garām tik lielisku gadījumu.

Nanni reiz sacīja Džulio: «Nezi ir ierāvējs. Turies no viņa, cik vien iespējams, tālāk!» Šorīt Nanni vēl nav redzēts. Parasti viņš jaukā laikā jau pulksten astoņos sēž pie mājas durvīm jāteniski uz krēsla, tālu izstiepis savu slimo kāju. Bet šorīt viņš vēl nav rādījies. Varbūt viņš nejūtas vesels; policijas iecirknī izskaidroties ar brigadieri tad ieradīsies Elīza, Nanni mīļākā.

Džulio ir zvērējis tikt vaļā no policijas uzraudzības, bet viņš domā, ka arī Nezi derētu mazliet pārmācīt. Kas viņš par izvirtuli, Džulio prāto. Aurora Čeki bija kā zieds, un viņš to padarīja par savu draugaļu. No četriem sargeņģeļiem Aurora bija visagrāk attīstījusies. Tomēr visdaiļaka allaž bija Milena. Arī Klāra ir jauka un arī Bjanka, kas turklāt apbrīnojami prot šīit veļu, bet Aurora ir izaugusi ātrāk par visām. Runā, ka šis cūka to piekrāpis un paņēmis uz tukšu ogļu maisu kaudzes. Droši vien viņa pēc tam vēl pie tā gājusi, kamēr kļuvusi grūta!

Džulio ir karojis Albānijā un dabūjis malāriju, lai gan ārstu pārbaudē pensijas piešķiršanai to neatzina. Tomēr, kad viņš skrien, viņam tūliņ sāp liesa un trūkst elpas. Viņš ir nokavējis dažas minūtes, un brigadieris viņu gaida aizdomu pilns. Bet nu jau Džulio ir izgājis pa Sv. Marijas vārtiem un atrodas pie policijas iecirkņa. Nu tik jāatvelk elpa un jāiet brīvi un nepiespiesti; sardze pie durvīm viņu pamanījusi jau pa gabalu.

Pēkšņi Džulio atceras, ka, ieejot istabā pēc maisa, meitenīte raudāja un viņa sieva to pārtina. Liliana viņam kaut ko teica, bet viņš lāgā nesadzirdēja. Sieva gribēja atkārtot, bet viņš jau metās lejā pa kāpnēm. Ko Liliana tam varēja teikt? Sī doma viņam lika apstāties dažus metrus no iecirkņa durvīm. Kā tas bija? Liliana viņam teica kaut ko par Nanni. Bet ko? Meitenīte tik stipri brēca . . .

Policists pie durvīm viņu novēro, bet Džulio nolēmis nekustēties no vietas, pirms nebūs atcerējies, ko sieva viņam teica. Varbūt Moro atradis kādu iespēju viņam paziņot, kā rīkoties. Džulio negrib sastapties ar brigadieri nesagatavots. Sieva teica kaut ko par Nanni. Viņš noteikti atceras, ka dzirdējis Nanni vārdu. Nu protams: Moro ir baidījies, ka Džulio varētu būt apcietināts, un, lai viņa sūtītais cilvēks neieskrietu

«cienītai policijas kundzei» tieši mutē, sūtījis viņu pie Nanni. Moro būs domājis: ja Džulio ir vēl brīvs, Nanni to droši vien zinās un pateiks Džulio, kas jāatbild brigadierim. Bet ko lai viņš atbild? Kāpēc Liliana viņu neaizturēja? Droši vien sieva nenovērtēja šīs ziņas svarīgumu. Džulio zina, ka brigadierim rokā visi pavedieni, lai sapītu viņu pretrunās, bet Džulio jau nu neuzķersies uz mušpapīra; tas nozīmētu padoties — ne vairāk, ne mazāk. Tagad noteikti būs vēl jāpaliek policijas uzraudzībā, turklāt vēl mēnešu desmit vai sešpadsmit spaidu darbos. Nezi viņam šovakar iedos norunātās pieci tūkstoši liras! Pusi dabūs Moro draudzene, mazliet arī Liliana . . . Prom! Džulio apgriežas kā ritenis. Bet policists bija novērojis katru viņa kustību; tas redzēja, kā Džulio saķēra ar roku pieri, pielika rādāmo pirkstu pie mutes, redzēja, kā viņš kodīja lūpas, lūkodamies uz debesīm. Pēc tam redzēja viņu pēkšņi apgriežamies un metamies bēgt. Policists ir pieņemts darbā uz laiku un tāpēc grib izpelnīties; viņam ir blāvas acis, melnas Ūsiņas un, kā jau tas pienākas, žiglas kājas. Ar diviem lēcieniem viņš ir pie Džulio un apliek tam ap locītavām roku dzelžus, pats priecādamies par savu veiklību. Džulio ir pilnīgi sabrucis; viena viņa nodilušo un izbalējušo svārku piedurkne pārplīst plecā, kad policists viņu sagrābj. Viņa seja ir pelnu pelēka. Lūpas aplaizot, viņš jūt, ka tās ir kā gumija.

— Redzi nu, kā tu esi iekritis, pirms beidzas tavs uzraudzības laiks. Ja es reiz ko saku, tad vari man ticēt! — Tie ir pirmie vārdi, ar kuriem brigadieris uzrunā Džulio, gaidīdams sekretāru, lai tam nodiktētu nopratināšanas protokolu. Nav šaubu, ka viņš atzīsies, domā brigadieris.

Bet, tikko sākas nopratināšana, Džulio dabū zināt, ka maisā bez sudrablietām bijusi arī kaklarota, kas, pēc avīžu ziņām, maksājot trīs simti tūkstošu liru. Un, kad brigadieris, velti izmēģinājis «pārliecinošākos paņēmienus», liek aizvest Džulio

uz vieninieku kameru, Džulio prātā uzaust doma, ka Nanni kaut kā šai lietā iejaukts. Bet citādi, nekā viņš bija domājis; Nanni atrodas brigadiera pusē.

OTRĀ NODAĻA

Siņorai pirmai radās priekšstats par šo notikumu norisi. Mēs zinām, ka vēsturnieka apraksts par kaujas gailu ir daudz ticamāks par ģenerāļu liecībām, kas kauju vadījuši, un par kareivju liecībām, kas tajā piedalījušies. No savas «sāpju gultas» otrā nama trešajā stāvā Siņora izseko visam, kas notiek Korno ielā, it kā viņa, bruņojusies ar Arčetri binokli, ne nakti, ne dienu neatietu no loga. Pie loga viņa nolikusi uzticamu sardzi: Džezuīna ir gan slimnieku kopēja, gan virēja, gan laika kavētāja, gan Siņoras sirdsdraudzene un uzticamības persona. Siņoras dzīves pieredze un cilvēku pazīšana izkopj meitenes novērošanas spējas. Bet gluži tāpat kā ikvienai avīzei, kas sevi ciena, arī Siņoras rīcībā ir vēl divas ziņotājas, kuru ziņkārība un vientiesība (turklāt savienotas ar pateicību un uzticību, ko abas pret viņu izjūt) ļauj Siņorai izzināt Korno ielas pēdējos jaunumus, un, atkal un atkal tiem izsekojot, viņa izklaidējas, kļūst mundrāka un varbūt pat apmierina kādas citas zemiskākas tieksmes.

Sīs vientiesīgās ziņu pienesējas ir Luīze Čeki un Liliana Solli, Džulio sieva. Par abām ir jau iepriekš sakāmi daži vārdi.

Luīze bija sasniegusi četrdesmito mūža gadu un vēl nekad nebija izgājusi ārpus pilsētas. Viņas māte kalpoja kāda tiesneša mājā, kas to padarīja par savu mīļāko. Kļuvusi grūta, tā zaudēja vietu un mīlestības priekus. Dzemdībās Luīzes māte dabūja išiasu, kas ierobežoja viņas kustības spējas. Kamēr vēl tiesnesis bija dzīvs un uzskatīja par savu pienākumu

sūtīt viņām ik mēnesi niecīgu naudas summu, māte un meita dzīvoja, kaut kā sizdamās cauri, istabiņā ar virtuvi Korno ielā. Luīze uzauga godīga un nenozīmīga. Lai gan vientiesīga, viņa jau agri saprata, kā jāpūlas, lai katru dienu būtu ko galdā likt. Pēc mātes nāves Luīze apprecēja kādu zirgu puisi, tikpat nabadzīgu un godīgu kā viņa pati. Vēlāk tam izdevās dabūt pastāvīgu vietu pie pilsētas aptīrīšanas darbiem. Tad piedzima Aurora, un pēc astoņiem gadiem negaidīts un negribēts otrs bērns — Džordano. Un, tā kā nelaime nekad nenāk viena, pēc Džordano nāca Muzeta. Nabadzīgiem un vienkāršiem ļaudīm fantāzija nav bagāta; lai izvairītos no sekām, Čeki laulātais pāris nolēma iznīcināt cēloņus un, kā mēdz teikt kurpnieks Staderini, «nodzēsa ugunis». Luīzei toreiz bija trīsdesmit četri gadi, viņas vīram trīsdesmit deviņi. Bija jālauza galva, lai par ielu tīrītāja algu būtu ko likt katru rītu katlā, un šīs rūpes lika abiem nosirmot pirms laika. Mazākie bērni «iegāja vēl tikai padsmitos», kad lielā jau bija izaugusi par īstu siņorīnu, un tieši viņa, «lielā», bija gulējusi ar Nezi uz ogļu maisiem.

Luīzes redzes loks nesniedzās tālāk par Korno ielu: reiz viņa aizgāja līdz Kūrei, lai aizvestu Auroru, toreiz vēl mazu meitenīti, kurai sāpēja ausis, uz Meijera slimnīcas ambulanci, un drīz pēc savas mātes nāves pat uz Trespiano apmeklēt tās kapu. Tas jau bija vesels ceļojums! Dzīve ir cietuma kamera, tikai mazliet lielāka par parastajām, un, jo kāds ir nabadzīgāks, jo vairāk sarūk kvadrātmetri, kas atrodas viņa rīcībā. Pats svarīgākais ir prast saglabāt to iekšējo līdzsvaru, kas pasauli padara tik plašu kā debesis. Luīzei tas izdevās (tāpat kā izdevās Klārai, kurai nebija vēl pilni astoņpadsmit). Korno iela Luīzei likās īsta bezgalība, ar tik daudzām sejām, tik daudzām lietām un notikumiem, ka «nepietiktu ar veselu dienu, lai tos visus izpētītu un izprastu». Laime ir dvēseles miers. Bet kāds Korno ielā bieži lietots sakāmvārds skan: «Prieks rodams pieticībā!» Luīze bija pieticīga un allaž laimīga. Auroras liktenis satricināja viņas līdzsvaru, viņa zaudēja spēkus un novājēja pāris dienās.

Luīze iet uz dažām stundām strādāt Siņoras mājā. Siņora viņai ir «svētā, lai viņas pagātne būtu kāda būdama». «Vai viņa,» teica Luīze, «to nav pierādījusi, rūpēdamās par Lilianu.» Siņora ir uzdāvinājusi Lilianas meitiņai pūriņu un pērk viņai «veselības sausiņus» pirmajām putriņām.

Kamēr Džulio atkal ir aiz restēm, Liliana augas dienas pavada pie Siņoras, kas grib gādāt par viņu un bērniņu. Siņora vēlējās, lai Liliana atraidītu Mačistes palīdzību. Luīze saka, ka Liliana Siņoras mājā atradusi savu Meku. Tad piebilst: «Ja arī Aurora būtu klausījusi Siņoras padomiem!» Aurora tik tiešām to nedarīja. Bet vai tas īstenībā tā ir, kā domā Luīze? Un vai Liliana tiešām atradusi Meku Siņoras mājā? Liliana pati tam tic. Viņa dusmojas uz Džulio, bet ne jau tāpēc, ka tas nokļuvis cietumā; no tāda viedokļa Liliana vairs to nenosoda. Turklāt viņa zina, ka vīrs šoreiz nav vainīgs; Džulio jau gribēja sākt kārtīgu dzīvi, strādāt savu darbu — visi viņu pazīst kā lielisku galdnieku.

Vakar Liliana to apciemoja Murates cietuma sarunu istabā. Viņa paņēma līdz arī meitenīti, ko Džulio dievina. Pēc meitiņas dzimšanas viņš kļuvis pavisam cits cilvēks. Liliana vīram pastāstīja, ka Siņora ir tik laipna pret viņu, bet Džulio lika sievai turēties no Siņoras, cik vien iespējams, tālāk. Viņš tai teica: «Kas zina, ko viņai vajag! Tu nedrīksti aizmirst, ka viņu ir uzturējuši tās mīļākie. Ja tev kaut kas vajadzīgs, prasi Mačistem, tas ir goda vīrs un nekad mums nav liedzis savu palīdzību.» Ko nozīmē — kaut kas? Viss viņai vajadzīgs! Džulio sēž cietumā jau veselu mēnesi, ir atguvis dvēseles mieru un mazliet pat uzbarojies. Moro draudzene nes katru

dienu ēdienu arī viņam. Pēc Kadornas apcietināšanas, ar kuru kopā Moro izdarīja zādzību Boloņas ielā, Moro ir atzinies, bet ne vārda nav teicis par mantu slēpēju. Abi, kā Ka-dorna, tā Moro, noteikti apgalvo, ka Džulio ar šo notikuma nav nekāda sakara. Zagtās mantas nav atrastas: un tieši par tām tiek pratināts Džulio un arī piekauts, jo viņš liedzas. Brigadieris lika atsaukt Lilianu. Siņora deva padomu paņemt līdz meitenīti un tai šad un tad iekniebt, lai mazā raudātu. Brigadieris piedāvāja Lilianai krēslu un ne reizi nepacēla balsi; viņš pratināja to veselas trīs stundas, bet neizdabūja no tās ne pušplēstu vārdu. Un tomēr Liliana zināja, ka «mironis» gulējis zem gultas visu nakti un dienu. Pēc tam Džulio pakampis to un aizskrējis pa galvu pa kaklu. Uz kurieni? To viņa nezinātu pateikt, pat ja gribētu.

Vakar sarunu istabā Džulio jautāja, kas viņai bijis sakāms, kad tie pēdējo reizi mājās runājuši. Liliana toreiz gribēja vīram pateikt, ka viņa prombūtnē Nanni nācis «apciemot mironi» un tai licies savādi, ka Džulio viņu sūtījis, neteikdams, kur tas paslēpts.

Džulio atbildēja: «Tiesa, es viņu sūtīju. Tomēr, ja Nanni atkal atnāk pie tevis, muti ciet, tāpat kā ar brigadieri.» Bet Džulio to varēja viņai arī neteikt. Lilianai Nanni nekad nav paticis. Viņam ir lapsas seja, un, kad Nanni uz kādu skatās, liekas, ka viņš tikai par to vien domā, kā varētu to iegāzt. Liliana nevar būt ar to kopā ne piecas minūtes, kad viņai jau gribas bēgt un aizskriet labi tālu. Ar Siņoru turpretim ir pavisam citādi. Džulio nav taisnība: Siņora ir laba kā māte. Ja viņai nebūtu Siņoras! ... Un tāpēc Liliana tai izstāstīja vārdu pa vārdam savu sarunu ar Džulio cietumā.

Kad Džulio ar maisu plecos nokāpa pa kāpnēm, viņš pirms došanās pāri ielai mazliet pastāvēja aiz durvīm, lai pārlieci-

nātos, vai kāds viņu neredz. Nogaidījis īsto brīdi, Džulio nolēca no trim pakāpieniem, kas veda uz ielu, un ar diviem lēcieniem nozuda ogļu tirgotavā. Neviens uz ielas viņu neredzēja, bet daži, kas stāvēja pie loga, tomēr redzēja.

Semira, dzelzceļnieka Bruno māte, to redzēja ieejam un teica dēlam, kas bija aizņemts ar savu kaklasaites mezglu: «Kā liekas, Solli dabūjis pie Nezi darbu. Es priecājos Lilianas dēļ.» Bet no loga stāvu augstāk Džezuina, stāvēdama savā sargpostenī, varēja izsekot notikumiem no tā brīža, kad Džulio nokāpa pie Nezi pirmo reizi, līdz brīdim, kad viņš atkal iznāca no pagraba, atstājis tur maisu. Džezuina uzmanīgi novēroja ielu un kā reportieris no savas kabīnes stadionā ziņoja par visu Siņorai, kas sēdēja gultā.

Patlaban Nezi pamāj, lai Džulio tam seko. Abi nokāpj noliktavā. Pašreiz nav nekā interesanta . . . Pārvaldnieks no Kalencano rāda Mačistem zirga nagus. No viesnīcas iznāk Rozeta, viņai mugurā jauna kleita. Nē, tā ir tā pati violetā, ko viņa likusi pāršūt...

— Šodien ir tirgus diena, — teica Siņora, — un arī viņa droši vien atradīs kādu pārvaldnieku! Ja padomā, ka Rozeta ir manos gados! ... Kas tagad notiek? Neizlaid no acīm Nezi veikalu!

— Tagad nav nekā. Luīzes bērni rotaļājas ar grāvrača bērniem. Tagad Nezi dēls parādās durvīs. Kā parasti, viņš izskatās dusmīgs.

— Un tagad?

— Tagad nav nekā...

— Vai Klāra vēl nav rādījusies?

— Nē. Bet es to redzu pa atvērto logu. Viņa ir kombinēja, un patlaban tā gludina savu kleitu, ko tikko pabeigusi šūt.

— Un tagad?

Siņoras balss tikko sadzirdama. Tā atgādina mirstošas

cikādes aizsmakušu sisimāšanu. Vienīgi Džezuinas pieradusī auss var visu skaidri sadzirdēt.

— Tagad pārvaldnieks atsveicinās no Mačistes.

— Vai viņš vēl nav gājis noskūt bārdu?

— Man šķiet, ka nav ... Tagad ierodas Mačistes māceklis. Viņš dabū rājienu par nokavēšanos.

— Kā sauc zēnu?

— Eižens. Mačiste viņu pieņēmis kopš dažām dienām. Dzīvo Leņaijā. Atbrauc un aizbrauc ar velosipēdu.

— Kas tagad?

- Ai, ai! Nanni taisās ieiet ceturtajā numurā. Varbūt ir jau iegājis; es viņu labi neredzu, jo viņš iet cieši gar sienu ... Pašreiz nav nekā ... Pašreiz nav nekā ...

Vai tas var būt, ka nav nekā? Neizlaid no acīm Nezj veikalu.

— Pats par sevi saprotams... Tagad Bjanka iznāk no mājas.

— Kā viņa ģērbusies?

- Kā parasti, ļoti vienkārši. Viņa vienmēr izskatās tik bāla.

— Tēvs viņai varētu dot vairāk cukura, nevis pielikt visu savām mandcļkūkām! ... Tādai meitenei vajadzīgs vīnogu cukurs! Es atceros to vēl kā bērnu. Ja viņa vēl tāda pati, tad viņai jābūt no tām bālajām skaistulēm, kurām bieži tik liela piekrišana.

- Tagad Nanni iznāk no ceturtā numura. Varbūt viņš bija pie Džulio un nesastapa to. Viņš iegriežas Lauvu ielā ... Iet uz policijas iecirkni parakstīties!

— Tas nav nekas jauns. Jauns ir tas, par ko šai brīdī sa* runājas Džulio un Nezi.

— Lūk! Džulio iznāk un ieiet savā mājā... Nezi parādās

UZ ielas. Viņš aizsūta dēlu kaut ko nokārtot. Tagad viņš skatās uz augšu, uz mums.

— Paslēpies aiz žalūzijas, viņš nedrīkst tevi redzēt.

Es jau tā esmu atgājusi no loga. Bet tā es neredzēšu Džulio, kad viņš atkal iznāks.

— Tevi nedrīkst pamanīt, bet tu nedrīksti neko palaist garām!

Ai! Džulio ar maisu pār pleciem pārskrēja pāri ielai un ieskrēja ogļu tirgotavā.

Ar maisu?

Jā, ar*maisu. Un tam jābut pamatīgi smagam, jo viņam tas tik tikko neizslīdēja.

— Vai tas bija ogļu maiss?

Nē, nē, maiss, pustukšs maiss.

— Skaties abām acīm, mīlucīt!

Nezi palika stāvot durvīs... Viņš uzmanīgi skatās uz visām pusēm. Patlaban Džulio iznāk no ogļu noliktavas. Viņi pat neatsveicinās... Nezi cieši raugās mūsu logos!

- Taisies prom no loga! Tagad Džulio varēs iet parakstīties. Nogādājis «mironi» uzticamās rokās, viņš brigadiera priekšā jutīsies daudz drošāks.. . Padod man avīzi un pasauc tūliņ Lilianu!

— Siņora, vai jūs domājat.. .

— Es domāju, kas man labpatīk, mīlucīt!

Džezuina klusē. Siņora ir nogurusi. Sis rīts bija neparasts, un Siņora zina, ka viņai savi spēki jāsaudzē. Viņas rīkle ir aizžņaugta, «it kā aizbultēta», un Siņora dziļi ieelpo, lai atbrīvotos no mocošās sajūtas. Tad viņa mēģina aizmirsties, spēlēdamās ar plato zelta rokas sprādzi, kas aplikta ap kreisās rokas locītavu, ar kaklarotu, kas nokarājas uz krūtīm, un gredzeniem. Viņa valkā šīs rotas vismaz gadu trīsdesmit, un

tas ir it ka kļuvušas par viņas ķermeņa daļām; vienīgi tās Siņora spēj aplūkot bez pretīguma sajūtas un grūtsirdības. Viņa glāsta rotas, kā glāsta kaķi, un izjūt to pašu tīkamo pašapmierinātību, to pašu tīkamo aicinājumu nodoties pārdomām. Siņora nogrimst domās. Viņa sēž gultā, atspiedusi muguru spilvenos, kurus vienīgi Džezuina prot labi sakārtot. Iesārtā atlasa sega ar koši baltu, no Holandes audekla šūta palaga atloku sniedzas viņai līdz jostas vietai. Siņoras majestātiskā figūra savā krāsu dažādībā atgādina 17. gs. dižciltīgas dāmas portretu, kur tumšās krāsas, kontrastēdamas ar spilgti gaišajām, liek gleznai starot un padara tēlu reljefāku un izteiksmīgāku. Viņai mugurā plats un, protams, krokots tērps, ultramarīns un melns. Tērpu rotā mežģiņu apkaklīte ziloņkaula krāsā un gluži tādu pašu mežģiņu aproces. Un kakls! Kakls kā Sabas ķēniņienei, notīts ar saiti līdz pat zodam. Saite ir melna, ar dzelteniem punktiņiem: tajā mirdz sakta — liela kameja ar efejas lapu motīvu platīnā.

Seja — tās izteiksme atbaida un valdzina. Koši melni mati, gludi un spoži, pāršķirti ar celiņu un sasprausti spirālēs uz ausīm. Seja ārkārtīgi bāla: bieza kārta pūdera, balta kā krīts, klāj to no matu saknēm līdz pat kaklam. Spilgti nokrāsotās lūpas šķiet baigas, kaut gan ir kosmētikas meistardarbs. Un acis (pietūkušas un plakstiņu apēnotas līdz vaigu kauliem, kur pūdera kārta plānāka un bālāka) atgādina divas melnas alas, bezgalīgi dziļas un neizpētītas, kur dziļumā deg gaisma, kas atmirdz te neizturami spilgti, te pavisam vāji, it kā gluži izdzisdama. Ada ir pilnīgs izmisums. Vaigi nokarājas kā pārāk stipri izstaipītas gumijas saites un noslīd pāri žokļiem kā medību suņa ausis.

Siņora nogrimusi pārdomās. Viņas rokas ir virs segas, un viņa tās noglauda vienu ar otru; viņa ļauj slīdēt gredzenam pa vidējo pirkstu līdz pat nagam un tad, vairākas reizes

apstādamas un kavēdamās, atbīda to vecajā vietā. Siņoras rokas ir garas un vājas, un tas vēl labāk ļauj saskatīt pirkstu nervozitāti, kuru locītavas ir rieksta lielumā, tāpēc novilkt un uzvilkt gredzenu bez sāpēm ir pacietības rotaļa: ar to Siņora pavada savas domas.

Viņa koncentrējas, un Džezuina zina, ka tādā brīdī nedrīkst bilst vārdu, kamēr Siņora pati to neuzrunās. Ir rīts, un caur pievērtām žalūzijām neiespiežas ne mazākā vēja pūs-miņa. Tveicīgais jūnijs sola atkal «mokpilnu» dienu. Gultas kājgalī saules stars te krīt uz iesārtās segas, te noglāsta pulētos ebenkoka gultas galus ar apzeltītām bumbām. Virs izliektā galvgaļa pie sienas pakārta liela «Sēdošās madonnas»[9]reprodukcija; tumši sarkano tapsējumu rotā zeltītas lilijas.

Siņora domā, viņas domas ir asprātīgas un loģiskas un, tāpat kā viss ap viņu, liecina par tās kārtības mīlestību un saprātu. Istabā ir tikai nepieciešamās mēbeles, tur nav nekā lieka un dekoratīva, nekā ekstravaganta un nevajadzīga. Spo-guļskapis, divi sarkani atzveltnes krēsli, tualetes galdiņš un kaktos ar sarkanu drēbi pārvilkti krēsli, kas visi dienas gailā izpilda savu tiešo uzdevumu, un vairāk par visiem zāļu skapītis, kas nolikts pie gultas, lai Siņorai būtu pa rokai, un naktsgaldiņš ar karafēm, pudelītēm un glāzēm. Paklājiņi ir violeti, uz tiem zelta diegiem izšūts lauva ar paceltu ķetnu. Pusi sienas pretim gultai aizņem liela kumode, uz tās dažādi nieciņi — šķirstiņi, kārbiņas, vēdekļi, binokļi, lornetes, un visi nolikti tā, lai Siņora no «savas elles», pie kuras viņa saistīta, varētu tos aplūkot katru atsevišķi un garīgas atpūtas brīžos vēlreiz pārdzīvot vienu vai otru savas dzīves laimīgo stundu. So telpu pati Siņora iecerējusi un iekārtojusi kā «sarkano istabu»; viņa vēlējusies lilijas uz tapetēm un «mardzoko»[10] uz paklājiem aiz cieņas pret Florenci, kur viņa mīlējusi un cietusi, kur «pazinusi savu laimi un nelaimi».

Bet mēs neatradīsim ne sarkanajā istabā, ne kādā citā no istabām Siņoras portretu un varbūt pat neatradīsim to nekur visā pasaulē. Kādu portretu no tā laika, kad viņa bija jauna un, cik zināms, neparasti skaista. «No tā laika, kad Siņora,» kā mēdza teikt Luīze, «vēl staigāja visā savā godībā!»

Tiklīdz Siņora redzēja, ka ar viņu iet uz leju un atklājās kakla slimība, kas viņu aizvedīs kapā, viņa nolēma iznīcināt visus sava kādreizējā skaistuma lieciniekus. Tā kā viņa bija ļoti kārtīga un turklāt apveltīta ar brīnišķīgu atmiņu, viņa bez sevišķām pūlēm sastādīja to personu sarakstu, kuriem kādreiz bija dāvinājusi savu ģīmetni, un it visiem, pat vissenākajiem paziņām, viņa atcerējās uzvārdus un dzīves vietas. Siņora izkāpaļāja kāpnes pilsētas centrā, ieradās pilīs Arno upes krastmalā, kur nebija bijusi kādus trīsdesmit četrdesmit gadus; noteikti nolēmusi izpildīt savu nodomu, viņa devās ceļojumos, saistījās ar detektīvu aģentūrām. Un viņa panāca savu. Turklāt Siņora ļoti reti bija dāvinājusi savus attēlus un aiz piesardzības nekad nebija fotografējusies kopā ar citiem. Vajadzēja sameklēt sešpadsmit fotogrāfijās, četrpadsmit jau bija sadabūtas. Par piecpadsmito Siņora izzināja no aculiecinieka, ka sieviete, kuras rokās fotogrāfijā bija nonākusi, «jau pirms daudziem gadiem» to bija saplēsusi gabalu gabalos un «iemetusi, kur nākas». Par pēdējo, sešpadsmito, Siņora saņēma rakstisku paskaidrojumu, vēstulē bijušais īpašnieks apgalvoja, dodams «savu deputāta un kriminālista goda vārdu», ka iemetis fotogrāfiju ugunī un pelnus izkaisījis pa vējam tai dienā (bet tas gan tika piebilsts mutvārdiem) vai drīzāk naktī,

kad viņš pārliecinājies, ka «kļuvis beidzot nopietns cilvēks». Sasniegusi savu mērķi, Siņora teica: «Tagad vairs neviens nevarēs parādīt, kāda es reiz biju. Vārdus aiznes vējš. Es esmu tāda, kāda es esmu, un visi var mani redzēt.» (Bet no tā laika tikai reti gan kāds vairs viņu redzēja.)

Meklējot savas ģīmetnes, viņa aptraipīja un iznīcināja daudzas līdz tam saglabātas gaišas atmiņas un izraisīja novēlojušos greizsirdību. Viņa bija vienaldzīga, neatlaidīga un ciniska, tāpat kā tā meitene, kuras attēlus viņa citu pēc cita iznīcināja. Visi viņas vecie paziņas, izņemot vienu, vēl bija dzīvi un «bija sasnieguši ļoti redzamu stāvokli sabiedrībā». Viņa lepojās, ka tās vērtējums vienmēr bijis pareizs, laikam aizmirsusi, ka meitene uz fotogrāfijās parasti iesāka savas attiecības ar vārdiem: «Atklātas kārtis — ilga draudzība,» — un dāvāja savu ģīmetni tikai pašiem jaunākajiem un pat ne visiem, bet staltākajiem un devīgākajiem. Vēlāk Siņorai patika kavēties domās, ka visi saglabājuši viņas portretu. Tas, no kura viņa atdabūja savu vienpadsmito fotogrāfiju, bija vairāk par citiem aizkustināts par atkalredzēšanos. Viņš solīja atdot fotogrāfiju tikai tad, ja Siņora kā laba draudzene pavadītu vienu dienu kopā ar viņu un viņi aizbrauktu uz Tre-vizo, kur Siņora vēl nekad nebija bijusi. Vakarā viņš apgalvoja, ka nekad neesot varējis to aizmirst, un šī dudināšana un bubināšana galu galā beidzās ar bildinājumu. Viņa redzēja, ka fotogrāfijās atgūšana (perlamutra ietvaram vajadzēja būt ļoti dārgam) ir apdraudēta, un, sapratusi, ka atrunāšana tikai visu sarežģītu, izspieda pāris aizkustinājuma asaru un izlikās piekrītam. Abi kopā devās gulēt, «kādas mokas!». Bet nakti, kamēr viņš cieši gulēja, viņa piecēlās, paspēja apģērbties, paņemt fotogrāfiju un atstāt Trevizo ar pirmo vilcienu. (Tā bija iebērusi viņam kafijā miega zāles: un būtu spējusi ieliet pat indi, lai iegūtu fotogrāfiju). Kad

visa šī meklēšana beidzās un vairs nevarēja būt ne mazākās pēdas no viņas kādreizējā skaistuma, viņa atcerējās, ka reiz pozējusi kādam gleznotājam, viņas drauga draugam. Atrast draugu nenācās grūti, bet sadzīt pēdas gleznai bija sarežģīts uzdevums un dārgi maksāja. Kad viņa beidzot to ieguva, viņa nožēloja zaudēto laiku un izdevumus: gleznai nebija nekādas līdzības ar viņu. Viņa sevi pazina, bet pazina tikai pēc apģērba! Tur nebija nekā, kas līdzinātos viņai pirms tik daudziem gadiem. Viņas draugs bija vienis prātis ar viņu. «Tomēr,» draugs sacīja, «tā ir skaista glezna!» — «Bet es taču neizskatījos tāda!» — «Protams, ne! Tomēr tur ir kaut kas no tava toreizējā izskata.» Siņora iznīcināja arī gleznu, lai izzustu arī šis «kaut kas». Viņai palika vienīgi ietvars un uz tā vara plāksnīte ar mākslinieka vārdu, un tam blakus sīkākiem burtiem: «Siņoras N. N. ģīmetne.»

Pievienojot Džezuinas novērojumiem pa logu Lilianas «vārdu pa vārdam» atstāstīto sarunu ar savu vīru cietumā, Siņorai pirmajai, neatstājot gultu, radās skaidrs priekšstats par zādzību Boloņas ielā.

— Pasaki Nezi, ka man ar to jārunā, — viņa teica Dže-zuinai.

TREŠĀ NODAĻA

Sī gada jūnija sākums pareģo meteorologiem neaizmirstamu vasaru. Tornabuoni ielas drēbniekdarbnīca apkrauj ar darbiem Korno ielas pogcaurumu apšuvēju, jo klienti dodas ātrāk atvaļinājumos un pieprasa pelēkus uzvalkus un krēmkrāsas bikses. Pogcaurumi, ko apšuvusi Klāra un viņas māte, dosies baudīt svaigu gaisu un jūru. Arī mūsu ielā gaidāmi mēneši, kas nepaies bez pēdām. Lielais karstums jau tagad

nevienam nedod miera. Siņora likusi ieslēgt ventilatoru uz kumodes.

Bet zirgi rikšo arī karstumā, vienīgi galvā tiem uzbāztas cepures, un tie klepo gluži kā janvārī. Viņi piestāj pie kalves, iejūgti divričos vai vilkdami vezumus, piekrautus lielām, appītām vīna pudelēm, kastēm un miltu maisiem. Visiem zirgiem muguras vienos sviedros; sviedri ir dažādi — pārvaldnieku un muižnieku dēliņu rikšotājiem tie ir karsti un ož pēc asins garaiņiem; ledaini diloņslimo sviedri ir ormaņu kleperiem. Arī Korrado sviedri plūst aumaļām gluži kā sešgadīgam normaņu ērzelim. Viņam ādas priekšauts uzkārts kaklā un sasiets ap vidu, mugurā krekls bez piedurknēm; vakar vakarā Korrado tādu savu attēlu redzēja kino, kur rādīja filmu «Mačiste ellē». Viņš paceļ zirga kāju saudzīgi un noteikti un, turēdams to starp ceļiem, izvelk naglas no nodilušā pakava, tad paņem nazi, lai atgrieztu nagam liekos sacietējumus. Zirgs izstiepj neapkalto kāju uz akmeņiem. Korrado sāk mīt plēšas; dzelzs nokaist sarkana, un tagad to var kalt. Viņš satver pakavu garajās knaiblēs, liek to uz laktas un sāk sist ar veseri, lai to pārkaitu par jaunu. Sitieni ir vienmērīgi un spēcīgi, kā ar Ilerakla vāli. Korrado ir veikls kā burvju mākslinieks. Viņš spēlējas ar nokaitēto pakavu kā kaķis ar peli: aizskardams to ar ķepu, mudina bēgt, bet tūlīt atkal uzbrūk un iecērt zobus sprandā. Ar garajām knaiblēm, kuras viņš tur kreisajā rokā, Korrado moca dzelzi un dzenā to pa laktu no viena gala uz otru, groza to gan šā, gan tā, atlaiž un satver, un ar katru vesera sitienu saliec to un izkaļ plakanāku. Viņš rīkojas ar šķēpa metēja un paukotāja izveicību un ātrumu. Vispirms no dzelzs šķīst dzirksteles uz visām pusēm, tad tā lēni maina krāsu, zaudē spožumu, kļūst tumša un iegūst savu īsto formu. Korrado atkal noliecas pie zirga kājas, iespiež to starp saviem ceļgaliem kā spīlēs un uzliek uz

naga vēl gluži karsto dzelzi. Atskan švirkstoņa, mazs dūmu mākonītis aizklāj Korrado seju, un jūtama apsviluša naga smaka. Zirgs mazliet saraujas, bet tūliņ turpina ēst auzas un laiku pa laikam paskatās apkārt pēc sava saimnieka. Korrado iesit naglas un piestiprina pārkalto pakavu; ar pēdējiem vesera sitieniem viņš atliec naglu galus un iedzen tos naga virspuses sacietējumā. Tad Korrado izslienas visā augumā un norauš pierei sviedrus ar spēcīgo, spalvām apaugušo labo roku, uz kuras ietetovēta dejotāja, kas veikli griežas dejā. Kalēja māceklis veic to pašu darbu, ko Korrado, bet daudz lēnāk un ne tik prasmīgi. Viņam tikko pāri divdesmitiem, un darbs pagalam puisi nomoca; viņa seja ir bāla kā kurpniekam, kas visu dienu sēž, čokurā sarāvies, pie sava zemā darba galda. Zēns apkaļ astoņus zirgus dienā. Bet parasti vairāk nespēj padarīt neviens kalējs šai vasaras tveicē, ja negrib dabūt sāpes krustos vai diloni. Korrado «izsit» divtik, tomēr arī viņam vakarā lauž krustus, sūrst acis un kasa rīklē.

Kad Ugo kalvē novietojis savus ratiņus, Korrado kalvi aizslēdz. Pirms došanās augšā uz dzīvokli kalējs apkopj savu zirgu: notīra ar skrāpi, noglauda un piebāž pilnas redeles. Viņš vēlreiz nonāk lejā pie tā pirms gulēt iešanas. Viņa sieva parādās kādā no pēdējā stāva logiem un uzsauc viņam, ka vakariņas gatavas. Kalēja sievai ir platas gūžas, augstas, pilnīgas krūtis un zemnieces seja. Viņas allaž jautrais prāts dara to jaunāku par saviem gadiem. Uz ielas viņa rādās maz, bet ar savu atturību un laipnību ir ieguvusi visu Korno ielas iedzīvotāju cieņu. Vistas būrī uz balkona ir viņas kaislība: viņa tās kopj un lutina pāri par mēru un baidās no kaķiem, kas ložņā pa jumtiem tāpat kā caunas. (Viņas vistu baram nav gaiļa. Reiz bija gailis, kas dziedāja, tikko ausa gaisma, sacenšoties ar Nezi gaili. Kādu rītu Korrado piecēlās lādēdamies, saķēra gaili aiz kājām un, triekdams tā galvu pret

zemi, sašķaidīja ar vienu sitienu.) Margerita mīl Korrado, kā vien var mīlēt cilvēku, ko esi izvēlējusies par savu vīru, bet viņas uzticību apēno kādas bērnišķīgas bailes. Lai gan viņa pazīst katru stūrīti vīra dvēselē un reizēm ieaijā to miegā kā bērnu, viņas acis vēl arvien nevar aprast ar Korrado milzīgo augumu. Viņai šķiet, ka tas vienā jaukā dienā varētu sadusmoties un notriekt viņu gar zemi ar vienu sitienu, tāpat kā toreiz gaili. Margerita zina, ka viņai nevar bul bērnu, un tās ir viņas lielās bēdas. Saimniecība ir maza, viņa to apkopj vienā mirklī, bet dienas ir garas. Margerita aizvada tās, izšujot un klausoties Palaco Vekio torņa zvanus, ja pie viņas neciemojas kāds no sargeņģeļiem.

Kad Korrado vēl nebija kalves, viņš gāja no ciema uz ciemu, zirgus kaldams. Margeritas tēvam bija ķēve, ko tas svētdienās aizjūdza, lai izvizinātu abas meitas. Korrado šad tad pienāca apkalt «Rozalindu». Margeritas tēvs bija nodokļu iekasētājs un ne vienmēr varēja stāvēt klāt, kad kala zirgu. Korrado nāca virtuvē nokaitēt dzelzi, un, lai nesadauzītu galvu pret pavarda dumtveri, viņam vajadzēja notupties. Margerita baidījās no viņa, kā mēdz baidīties no cirka ziloņa, ko labprāt arī aizskar. Reiz, kad Korrado bija notupies uz ceļiem pie pavarda un Margerita stāvēja tam aiz muguras, viņa nespēja noturēties nepieskārusies ar roku tā matiem. Zilonis pat nepamana, ja to noglāsta, Korrado turpretim apgriezās un sacīja: «Man nebija drosmes ar jums izskaidroties, bet jūs mani esat sapratusi!» Viņš to apskāva, un Margerita jutās kā smildziņa pļavā.

Pēc tam Korrado atvēra kalvi pilsētā, un Margeritas tēvam vairs nebija iemesla pretoties laulībām. (Ciematā jau gāja valodas, ka Margerita palikšot vecmeitās; divdesmit gadu vecumā viņa bija atraidījusi lielisku partiju.) lagad Margerita jau trešo gadu dzīvo Korno ielā, taču vēl nav

iedzīvojusies. Kad viņi atbrauca, Korrado tai teica: «Korno ielā dzīvo tikai krietni ļaudis, es tev pastāstīšu, kam jāpalīdz, un tos tev vajadzēs apmeklēt vairāk par citiem.» Ugo bieži ciemojas kalēja mājā, izturas ar cieņu pret Margeritu, viņam ir patīkama valoda un pieklājīgas manieres. Dažreiz viņi visi trīs aiziet uz kino. Ja Margerita kaut ko nesaprot, tad Ugo viņai paskaidro; Korrado klusē, kā ūdeni mutē ieņēmis. Tomēr viņš ir tieši tāds vīrs, par kādu Margerita allaž sapņojusi. Lai gan viņa to nebija iedomājusies tik milzīgi lielu.

Aizslēdzis kalvi, Korrado kāpj augšā vakariņot; viņš apsēžas, un Margerita novelk vīram kurpes, tas Margeritai sagādā tādu pašu prieku kā viņu noskūpstīt. Pirmajos laulības gados Korrado to nepieļāva, bet tagad atļauj. Viņa seja nokvēpusi un sviedru izvagota. Tie ir skaistākie mirkļi: Margerita nometusies ceļos, un viņš paceļ tās seju un noglāsta. Tad Korrado mazgājas, līdz jostas vietai gluži kails, viņš ir īsts milzenis. Margerita pasniedz tam dvieli un uzlūko vīru gan ar lepnumu, gan bailēm. Viņam vairāk par visu tīkas to skūpstīt uz kakla bedrītes; Margerita notrīs un tādos brīžos jutās gauži nelaimīga par slimību, kas viņai liedz kļūt mātei. Pēc vakariņām Korrado atbīda traukus pie malas; viņš grib, lai sieva paliek pie viņa, kamēr viņš saskaita dienas peļņu. Viņi jau ir atlicinājuši septiņi tūkstoši liru, un Korrado nolēmis iegādāties motociklu ar blakusvāģi. Gultā viņš krāc un atgādina pērtiķi; Margeritai patīk iemiegot nolikt galvu uz vīra pleca, arī tagad vasarā. Viņa jau tā dara ilgu laiku, un Korrado vēl nekad nav to manījis. Tas sagādā Margeritai divkāršu prieku.

Viņu interesē vīra tetovējums. Kad viņi saderinājās, Margerita reiz jautāja, ko tas nozīmējot; vispirms viņš atbildēja, ka pats to iededzinājis cietumā, laiku kavēdams, tad stāstīja, ka licis to sev ietetovēt, jo pirms aiziešanas karā viņam bijusi

draudzene kabareja dejotāja. Vēlu vakarā Korrado iziet kopā ar Ugo, un Margerita atkal paliek viena. Bet bieži kāds no sargeņģeļiem pārskrien pār ielu un pakavējas pie viņas, palīdz noslaucīt šķīvjus un karotes. Pašreiz, kad Klāra ir saderinājusies, vienīgi Bjankai vakari ir brīvi, bet arī Bjanka jau atklāja Margeritai, ka ir iemīlējusies.

Bjanka ir visjaunākā no četriem sargeņģeļiem. Viņai ir ļoti gaiši, iesarkani mirdzoši mati, sejas panti astoņpadsmit gadus vecajai meitenei par daudz asi; noteikti iezīmētās mutes līnijas piešķir viņai sarūgtinājuma izteiksmi, ko vēl pastiprina lielās, zaļās, skumjās acis. Viņa ir labi noaugusi, bet grūti pateikt, vai tās augums ir trausls un slimīgs vai tikai vēl nenobriedis. Visā viņas būtnē jūtams tas pašpaļāvības trūkums un gurdenais sapņainums, kas, pēc Siņoras vārdiem, spēj radīt sensāciju. No bērnu dienām viņas dvēsele, kas ilgojās maiguma, līdzcietības un siltuma, ir sastapusi bargumu, cietsirdību un ledainu vēsumu. Bjanka bija kā «apreibis cālēns», bet tai vajadzēja pašai sevi aizsargāt kā vilcēnam, kam mednieks nogalinājis māti. Bjankai bija deviņi gadi, kad mednieks tai nogalināja māti.

Tēvs apņēma jaunu sievu, aizbildinādamies, ka viņam vajadzīgs palīgs darbā — sieviete, kas vārītu mandeles cukurā un pieskatītu meitenīti, kamēr viņš staigāja pa pilsētu ar mandeļkoku grozu. Viņš apprecēja aukli, ar ko iepazinās pilsētas apstādījumos, kur mēdza pēcpusdienās uzturēties, grozot savu preci bērniem zem deguna, lai pieaugušie to nopirktu. So sievieti sauca par Klorindu. Viņai bija nelieli ietaupījumi, bet jau tuvu četrdesmit, un viņa ļoti ilgojās pēc savas mājas un ģimenes. Jaunajās mājās viņa atrada Bjanku un izturējās pret to tāpat kā pret savas kundzes bērniem (Klorindai nebija citas pieredzes): ar cieņu, bet arī ar autoritāti, uzmanīgi un atturīgi. Viņa tai nekad nesita, bet ne reizes arī nenoglās-

tīja. Klorinda dzīvoja blakām meitenei kā trauslam priekšmetam, ar kuru jābūt uzmanīgam, nezinot, kam tas īsti vajadzīgs. Tā uzauga Bjanka, kā viņai pašai šķita, nelaimīga un nesaprasta, noslēgusies pret draudzenēm, dzīvodama savu dzīvi sapņos, vientulībā un sarūgtinājumā.

Šeit, Korno ielā, jūs visas tik ātri saderināties, — sacīja Margerita, tikko Bjanka viņai pastāstīja savas jaunās ziņas. — Manā pusē meitenes tavā vecumā vēl valkā «eņģeļ-kleitiņas» procesijās. — Viņai pašai brīnums par saviem vārdiem it kā par kādu atklājumu: — Šeit jūs esat eņģeļi pavisam neparastā veidā! — Tad piebilst: — Vai viņš dzīvo mūsu ielā?

— Nē, Santa Kročē.

Ko viņš dara? Kur tu ar viņu iepazinies? Vai tu man pastāstīsi?

Bjanka pasmaida sakniebtām lūpām, slauka šķīvi ar trauku dvieli un šķiet tālu prom, iegrimusi domās, kas viņu uzjautrina. Tad pašūpo galvu, it kā justu kādam līdz, varbūt pati sev. Margerita jautā, par ko viņa domājot.

— Es domāju par kaut ko, bet jūs mani izsmiesit, ja es to pateikšu.

— Es tev apsolu nesmieties.

Vai jūs varat iedomāties, šovakar viņš atnāca uz satikšanos īsās biksēs! Un jocīgākais, ka es tūlīt to nepamanīju. Tikai patlaban es par to iedomājos!

— Tātad viņš īstenībā vēl zēns?

— Manā vecumā, pat mēnesi jaunāks.

— Arī tas vēl! — nosaka Margerita. Viņa, pabeigusi nokopt traukus, mazgā rokas. — Es domāju, ka tev vairāk saprašanas! — Bet pēkšņi pati nosarkst, pasmaida un piebilst: — Es pati esmu ne tikvien mēnesi, bet veselus četrus gadus vecāka par Korrado. Kā redzi, esmu bijusi tev labs piemērs!

Bjanka noliek traukus bufetē un doma, cik gan tas viss savādi: viņa taču bija pārliecināta, ka spēs iemīlēties tikai cilvēkā «ar dzīves pieredzi», liela auguma, nevainojami ģērbtā, ar skaidru skatienu un iesirmiem deniņiem (bet tikai deniņiem!), cilvēkā, kas spētu viņu saprast. Tā bija viņa, kas centās atrunāt Milenu pirmajā laikā pēc saderināšanās, jo Alfredo viņai šķita pārāk jauns ar saviem divdesmit trim gadiem; šī pati Bjanka, kas atraidīja Osvaldo bildinājumu, kā viņš to arī pelnījis («Vai tad komivojažieris spēj saprast sievieti?»), tik neprātīgi tagad iemīlējusies kādā spiestuves māceklī, ka naktī nevar aizmigt, un šovakar pat nebija pamanījusi viņa īsās bikses. (Bet iespiedējs ir cienījams arods. Iespiedējs — atceries to vienmēr, Bjanka! — iespiež grāmatas. Tas jau ir gandrīz tas pats, kā pašam tās sarakstīt. Un bikses viņš liks pagarināt!)

— Kā viņu sauc?

— Mario. Skaists vārds, vai ne?

— Sveiks, Mačiste, labu nakti!

Pulkstenis jau vienpadsmit, bet kurpnieks vēl sēž uz kāpnītēm pie nama durvīm un sarunājas ar Nanni, kas atbalstījies ar elkoņiem uz savas palodzes. Mazliet tālāk sievietes, sasēdušās puslokā, pjāpā. Runātāja ir Klorinda. Tur piesēdusi arī Armanda, skvadrista^1 Karlino māte: vecīte ar truša acīm, kuras sirdsapziņa ir tikpat balta kā viņas mati. Gaiss ir smags, to sagandē pisuārs, kas atkal aizsprostojies, atkritumu kaudzes un Parlašo ielas zirgu staļļi ar vēdināšanas lodziņiem uz mūsu ielu. Virs galvas šaura debesu svītra, kur spīguļo tikai dažas zvaigznītes bez mēness. Laternu gaisma abos ielas

1 Fašists, kas piedalījies gājienā uz Romu; ar šo gājienu fašisti sagrāba varu. (Tulk.)

galos nesniedzas tālāk par niecīgu apli. Korrto iela ir tumsā, cilvēki pazīst viens otru pēc balss.

— Sveiks, Ugo!

Visi logi ir atvērti un gaida kādu spirdzinošu vēsmu, bet tādas nav. Istabās izdzēstas elektriskās spuldzes; tās pievilina odus un liek griezties skaitītājiem. Izliekušies pa saviem logiem, Bruno un Klāra apmainās pēdējiem sveicieniem. Tiem šķiet, ka tieši tagad tik daudz kas sakāms pusbalsī.

— Esat sveicinātas, manas dāmas!

— Ar labu nakti, Ugo!

Šovakar Ugo sirds ir tikpat smaga, cik smacīgs ir gaiss. Pārmetis svārkus pār plecu un uzlocījis krekla piedurknes, viņš lēni kāpj augšā pa kāpnēm. Kājas tam kā svina pielietas. Pirmo reizi viņam iešaujas prātā, ka arī viņš varētu saslimt un vienā jaukā dienā viņam būtu jāpaliek gultā tāpat kā Si-ņorai un jāgaida nāve kā atbrīvotāja. Taustīdamies Ugo nokļūst līdz savai istabai un, izģērbies gluži kails, aizdedzina cigareti. Arī viņš grib taupīt strāvu un paliek tumsā. Istabai ir zemi griesti, palagi vēl silti no saules un liekas tikko gludināti: aizejot viņš bija aizmirsis nolaist žalūzijas. Ugo, atgūlies uz muguras, smēķē. Un tā ir viņa istaba: gulta, tai blakām krēsls, kumode ar spoguli un naktsgaldiņš, uz kura stāv modinātājs. Tas ir viss.

Uz kumodes ķemme iesprausta matu sukā, briljantīna do-zīte, zobu suka, kārbiņa ar zobu pulveri, ziepju trauciņš un katrā pusē viena otrai pretim divas fotogrāfijās kartona ietvaros. Fotogrāfijā pa kreisi redzami Ugo mirušie vecāki: tēvam apkakle sniedzas līdz pat zodam, mātei mati sasukāti kā daiļajai Otero^11. Abi izskatās ļoti nopietni, gandrīz vai izbijušies. Mātei sasprindzināta sejas izteiksme, lūpas cieši sakniebtas,

it ka viņa aizturētu kliedzienu; tēvs šķielēja ar vienu aci, bet fotogrāfs to izretušējis. No fotogrāfijās pa labi raugās Ļeņins. Fotogrāfijā izgriezta no avīzes un uzlīmēta uz kartona. Papīrs ir mazliet nodzeltējis, un Ļeņins it kā laužas caur šo dzeltenīgo miglu ar spītīgi noliektu galvu. No savas gultas Ugo viņu neredz, bet tam šķiet, ka redzētu viņu gaišā dienā dzīvu pavisam tuvu pļavas vidu. Vēl vairāk, Ļeņins tam šķiet dzīvāks nekā jebkad, jo Ugo savās domās rada viņa tēlu, pēc patikas piedēvē viņam seju, augumu un balsi.

Nesen sapulcē kāds biedrs atkal un atkal atgādināja; «Kam ir fotogrāfijās, brošūras un vērtīgi dokumenti, lai sagatavojas, ka varētu tos noglabāt drošā vietā. Jo sevišķi redzamākie biedri. Mačiste piegrūda Ugo ar celi, it kā gribētu sacīt: «Vai es tev neteicu?» Runātājs bija mazs un plecīgs, varbūt tikpat liels kā Ļeņins.

Var gadīties, ka ļoti drīz mēs būsim spiesti pāriet nelegālā stāvoklī. Īstenībā mēs jau kopš sešiem mēnešiem tādā esam ...

Visi apstiprinoši palocīja galvas.

— Tagad pārejam pie diskusijas.

Tad kāds piecēlās un teica: «Man šķiet, ja tā drīkstētu izteikties, ka mēs nolaižam bikses un paši savām rokām paceļam kreklu.»

Tas bija rupji teikts, bet Ugo tikko noturējās neizsaucies: «Tu man izņēmi vārdus no mutes.» Viņš tā būtu arī pateicis, ja Mačiste, it kā paredzējis Ugo nodomu, nebūtu viņam pamatīgi iebelzis pa ribām. Beigās plecīgais biedrs runāja vēlreiz, un viņa runa visus satrauca. «Aresti, policijas uzraudzība, mūsu literatūras konfiskācija un viss pārējais nenoliedzami devis mūsu partijai, tāpat kā visām opozīcijas partijām, smagu sitienu.» Sai brīdī Ugo pieprasīja vardu. Mačiste nepaguva viņu atturēt. Ugo teica:

— Kaut ari mūsējo paliktu tikai desmitā daļa, to būs pie* tiekami daudz. Atjaunosim tautas drosminiekus! Un vai nav tiesa, ka mušu nelaimes sākās tad, kad tos izformējām. Mēs tos izformējām, un fašisti mums sasēja rokas.

Biedrs, kas tikko bija runājis par kreklu un biksēm, izsaucās: «Es esmu par to.» Bet viņš bija vienīgais. Plecīgais vīrs vēlreiz iejaucās diskusijā un beidzot pārliecināja arī Ugo.

Cigarete Ugo lūpās ir apdzisuši. Viņš smok nost savā istabā, guļ gluži kails, un sviedriem klātais ķermenis līp pie palagiem. Ugo nevarētu atkārtot vārdu pa vārdam plecīgā vīra runu, bet tā pārliecināja.

«Visi bagātnieki un buržuji ir pārgājuši fašistu pusē, un baznīckungi, pacēluši abas rokas, tos svētī.» Vai tad tas kas jauns? Viņš sacīja, ka mūsējo ir palicis maz un tautai nav attīstīta šķiras apziņa. Vai viņš domāja, ka tauta baidās no priesteriem un kungiem? Protams, tik ilgi, kamēr priesteri un kungi tai dod maizi! Bet Ugo pārliecināja kaut kas cits, un tagad viņam šie vārdi labi jāpārdomā, jo rīt tie būs jāalkārto biedriem no Merkato^1. Viņš aizver logu, uzgriež gaismu, paņem no svārku kabatas zīmuli un piezīmju grāmatiņu, atbrīvo vietu uz kumodes marmora virsas un tāpat kails, kājās stāvēdams, sāk rakstīt. «Biedri, visi ir pret mums. Mēs esam izdarījuši kļūdas, bet nedrīkstam zaudēt drosmi. Varētu sākt revolūciju, tomēr patlaban vēl nav īstais laiks stāties pretī fašistiem un karabīnieriem. Karalis šoreiz izsludinātu aplenkuma stāvokli un kareivji mūs apšautu. Tad būtu jāmirst mums visiem. Un kas tad sētu tautā mūsu ideju? Neviens. Mēs būtu zaudējuši dārgus gadus. Tātad mums jārīkojas šādi: jācīnās legāliem līdzekļiem un jāgaida, kamēr tauta sacelsies pret pašreizējo kārtību un aiztrieks fašistus. Mums

Florences rajons, kur atrodas tirgus. (Tulk.)

jāatrodas šis cīņas avangardā un īstā brīdī jāuzņemas vadība.»

Ugo pagrieza pret sevi Ļeņina portretu un teica jokojot un sirsnīgi: «Tā ir pamatīga ķeza, dārgo Vladimir!» Tad viņš nodzēsa gaismu un likās gultā. Tūliņ atkal piecēlās, ieslēdza gaismu, paņēma zīmuli un pierakstīja klāt: «Un tad mēs atkal atjaunosim tautas drosminiekus.»

Beidzot Ugo likās pa īstam gulēt. Viņš dzirdēja, ka blakus istabā Bepino klusā balsī par kaut ko žēlojās. Ugo ienāca prātā, ka arī Marija guļ kaila, un viņš ilgojās pēc tās tuvuma.

Nanni, vai tu tur esi? — šai brīdī brigadieris sauca no ielas.

— Es tūliņ pieiešu pie loga, brigadier.

— Nav vajadzīgs, saldu dusu!

Ugo nodomāja: «Ja brigadieris ir tik laipns, Nanni droši izdarījis tam kādu pakalpojumu.» Tāpat nodomāja arī visi pārējie Korno ielas iedzīvotāji, kas vēl bija nomodā, tomēr šis notikums nespēja ne ilgi nodarbināt viņu miegainos prātus, ne uzcelt no snaudiena viņu nogurušās miesas, bet Si-ņora šādos gadījumos nav ne nogurusi, ne karstuma izmocīta. Un turklāt viņas prāts nekad nav miegains.

Kā redzat, esmu ieradies tieši īstā laikā! — sacīja Edžisto Nezi, ienākdams istabā. Džezuina viņam pasniedza krēslu. Nezi bija jautrs un mazliet zobgalīgs, tomēr paturēja savu padevīgo un noslēpumaino sejas izteiksmi. Viņš bija uzvilcis svārkus uz melnā krekla un ienākot noņēmis cepuri. Viņa kailais pakausis likās neparasti balts salīdzinājumā ar netīro, oglēm notraipīto seju. Pāri pierei tam stiepās taisna, cepures iespiesta rieva, kas krasi atdalīja slimīgo galvas

bālumu no tumsās, putekļainās sejas. Nezi atgādināja aktieri, kas noņēmis paruku, bet vēl nav paspējis atgrimēties.

Viņš ir ieradies pēc Siņoras aicinājuma, lai parādītu tai cieņu. Nezi domāja, ka Siņora viņu likusi atsaukt Luīzes dēļ, un bija jau sagatavojis atbildi. Viņš ļaus tai mierīgi runāt (Džezuina būs starpniece) un tad atbildēs: «Dārgā Siņora, tas viss ir jau pagājis, un viss jau ir nokārtots. Es esmu sagādājis Aurorai un bērnam jauku dzīvūkli un devis tiem iespēju dzīvot kā pārtikušiem ļaudīm. Tātad esmu izpildījis savu pienākumu un neļaušu sevi šantažēt!»

Bet Nezi kļūdījās, un viņa mati saceltos stāvus kā adatas, ja tādi viņam būtu.

Siņora uz niecīga faktu pamata lieliski prot konstruēt iztēlē notikumu norisi! Nezi sāka bažīties jau no tā brīža, kad, neatbildot uz viņa sveicienu, Siņora pamāja Džezuinai un tā teica: «Siņorai jārunā ar jums zem četrām acīm. Ejiet tuvāk gultai. Es aizeju.»

Ir zināms, kā tādos apstākļos jūtas cilvēks ar vainas apziņu: viņam šķiet, ka visi, ko viņš satiek, zina par viņa noziegumu. Uz Nezi sirdsapziņas ir it kā vesels ogļu kalns; to spiež dažnedažādas vainas. Viņš tūliņ iedomājās — Aurora ir pastāstījusi mātei, ka otrreiz kļuvusi grūta un viņš, Nezi, licis tai taisīt abortu, un tagad Siņora Luīzes vārdā viņam mēģinās izspiest naudu!

Siņora sēdēja savā gultā. Viņas acu atvari liesmoja. Ar savu spokaino, dārglietām klāto roku viņa pamāja, lai ogļu tirgotājs nāk tuvāk. Nezi virzījās uz priekšu ar visu krēslu, bet Siņora aicināja to apsēsties uz gultas; cikāde viņas kaklā pūlējās sisināt. Siņora mobilizēja visus savus balss līdzekļus, pārliecināta, ka tūliņ pēc pirmajiem vārdiem Nezi dzirde kļūs apbrīnojami asa.

Ogļu tirgotājs iebilda, ka viņš baidās notraipīt gultu, bet

Siņoras mājiens izkliedēja viņa bažas. Nezi apsēdās uz gultas malas un, paliecis galvu uz Siņoras pusi, sagatavojās klausīties. Siņora vairākas reizes norija siekalas, ieklepojās, lai padarītu skaidrāku balsi, tad pievirzīja savas asinssarkanās lupas pie Nezi auss, norūpējusies, ka viņš varētu kaut ko nesadzirdēt, un sacīja:

— Džulio jums liek pateikt, ka varat būt mierīgs!

Siņoras čuksti bija sadzirdēti, nepazuda neviens vārds, par

to neapšaubāmi liecināja ogļu tirgotāja saraušanās. Viņam paslīdēja kāja, un, lai noturētos, viņš satvēra segu. Viņš stostījās:

— Kas par Džulio?

Siņoras acis iegailējās. Viņa teica:

— Nevilksim lietu garumā, man grūti runāt! — Tad piebilda pāris labi pārdomātu frāžu:

Tā kā Džulio un Moro jums neuzticas un, manuprāt, • pareizi dara, viņi uzdeva man pieprasīt no jums piecdesmit tūkstošus liru. Es vēlos tās saņemt rīt no rīta, ja ne, es ziņošu brigadierim. Tagad abi nelaimīgie vairs neko nevar zaudēt! Es vairs neatvēršu muti — rīt no rīta, šeit uz manas gultas, šai pašā stundā piecdesmit tūkstošus!

Zagu pievārēta, viņa apklusa. Džezuina iesteidzās istabā un, nikni paskatījusies uz Nezi, iedeva Siņorai dažus malkus nomierinošu zāļu.

Ogļu pārdevējs kļuva zaļš aiz dusmām zem melnās ogļu kārtas. Sejā ne pilītes asiņu. Viņš pietrūkās kājās un gribēja kaut ko teikt. Bet Siņora ar glāzi vēl pie lūpām, mādama ar roku, pavēlēja tam klusēt. Nezi uzlika cepuri un ierāva galvu plecos gluži kā bruņurupucis; viņa asinīm pieplūdušās acis nikni zvēroja. Ar pirkstu rādīdams uz Siņoru, viņš teica:

Klausies, tu vecā slampa! Tev nav balss, bet ausis tev labas. Nu tad dzirdi...

Te ogļu tirgotājs pēkšņi aprāvās kā pilnā gaitā nobremzēts vilciens, saslējās visā augumā un atkal noņēma cepuri vienīgi viņa skatiens palika tāds pats. Nezi sacīja:

— Pēdējais vārds vēl nav teikts! Lai nu kā, rīt no rīta es atnākšu un pateikšu jums savu atbildi, katrā ziņā.

Tad, pārspīlēti zemu palocījies, vēl noteica: «Esiet sveicināta,» — atvēra durvis un izgāja.

CETURTĀ NODAĻA

— Šovakar tu esi jautrāka nekā parasti. Varētu domāt, ka tu esi laimējusi loterijā. Varbūt sapņoji, ka mēs esam apprecējušies?

Nē. Un vispār es sapņoju tikai pirms iemigšanas. Lai sapņotu, man jātur acis vaļā!

Tas nekur neder. Tad jau tu sapņo tikai par patīkamo.

— Un vai tie nav visskaistākie sapņi?

— Atzīsties, ka tu no manis kaut ko slēp!

— Tu varētu mani gabalos saplosīt, un es tev tomēr to neteiktu.

- Cik tu stūrgalvīga, Bjanka! Bet gan es tevi izmācīšu!

— Gribi tēlot lielu vīru?

— Iesim uz to pusi.

— Nē, Mario, nē: iela ir pārāk tumša!

— Tieši tāpēc!

— Saki, Klāra, — kā tavam tēvam klājas darbā?

— Šonakt es dzirdēju viņu žēlojamies mātei, ka alga esot niecīga.

— Bet dzelzceļš ir droša vieta arī dienas strādniekiem.

— Vai tu saproti, Bruno, ko nozīmē tik liela ģimene?

— Ka cs viņam patiku?

— It kā viņš nebūtu redzējis tevi jau šūpulī!

— Es domāju — kā nākamais znots.

Kad tu aizgāji, tēvs man tikai teica: tagad, meit, tev jābūt atturīgākai nekā jebkad!

— Viņam taisnība.

— Kāpēc? Vai es ko sliktu daru?

- Tu mani neesi vēl nevienu reizi noskūpstījusi.

— Šeit ne, te ir pārāk gaišs.

Nu, kas par to? Kas negrib redzēt, lai pagriežas uz otru pusi.

— Bet kā lai es esmu atturīgāka?

— Es to saprotu tā, ka ar mani tu vari atļauties arī kādu vaļību.

— Ko?

— Vaļību. Es tev vēlāk paskaidrošu, ko tas nozīmē.

— Saki tūliņ, citādi es iešu mājās.

— Noskūpsti mani...

— Vēlreiz.

Es jau tevi noskūpstīju, Mario, tagad diezgan. Man drebuļi skrien pār muguru. Un turklāt ļaudis iet garām.

— Tāds pats mīlas pārītis kā mēs. Tagad viņi nostājas pie sienas un skūpstās bez garām runām!

— Vai tu neredzi, ka es tikko turos kājās?

— Atspiedies pret sienu!

— Es tev saku pavisam nopietni, man trūkst elpas.

— Aiziesim, kur vairāk gaisa, uz kādu soliņu Santa Kročes laukumā.

Vēl... vēl...

Vai tev nav karsti, Bruno?

Kas tas par jautājumu?

Kā tā?

Es gribētu zināt, par ko tu domā, kad es tevi skūpstu? Ka tu man esi mīļš!

Tad kāpēc tu jautā, vai man nav karsti?

Tāpat, lai kaut ko teiktu. Citādi tu nemaz vairs ne-, beigtu!

Un tu negribētu pat sākt!

— Cik tu nejauks!

— Vai tu jūties labāk?

— Jā, nu jau esmu atguvusies.

— Tu mani nobiedēji. Tu kļuvi tik bāla kā audekls.

— Tas no karstuma.

— Vai tev bieži tā uznāk? Vai tu esi bijusi pie ārsta?

— Jā, man parakstīja iešļircinājumus. Rīt es iešu uz pirmo.

— Vai tu turēsi vārdu?

— Protams, kāpēc gan ne?

— Manuprāt, tu pārpūlies. Paņem darbnīcā uz kādu nedēļu atvaļinājumu.

— Un uz kurieni lai es eju?

— Padzīvosi pa mājām, kur citur? No rīta tu agri piecelsies, pastaigāsies pa alejām un pēcpusdienā atnāksi man pretī uz spiestuvi.

— Un visu pārējo laiku man būs jāpacieš pamāte!

— Iedomājies, ka viņas nav.

— Viņa ir arī tad, ja viņas nav.

— Vai pamāte ir rupja pret tevi?

— Kaut tā būtu! Tieši otrādi, viņa izturas kā īsta dāma. Un viņai vienmēr taisnība. Piemēram, ja es no rītiem paguļos piecas minūtes ilgāk, viņa jau pienes pie gultas krūzi silta piena. «Vai tu slikti jūties, Bjankiņ?» viņa man jautā un jautā to tāda tonī, kas ļaunāks par pļauku. Es liedzos arī tad, ja tiešām slikti jūtos. Tad tēvs sprāgst vai no ādas ārā un kliedz, ka viņa neesot mana kalpone, un, ja jau kādai no rnums jāpienesot piens, tad tas jādarot man. Tas pats ar trauku mazgāšanu. Tā kā tie man jāmazgā, es, negribēdama bojāt rokas, nopirku pāri gumijas cimdu. Nevaru tev izstāstīt, kādas zobgalības tad man bija jāpanes: «grāfienīte», «mūsu lellīte», «protams, tu esi jauna un tev jāpadižojas ar...». Galu galā es izmetu cimdus pa logu. Tad sākās cita dziesma — ja tēvs pārmeta, ka pamāte pārāk dārgi par kaut ko samaksājusi, viņa atbildēja: «Manta paliek manta, un nauda vismaz nav pa logu izmesta!»

Vai jūs visi esat tādi Korno ielā? Sai ielā tiešām var noslāpt.

Jā, gaisa te maz. Bet visvairāk nospiež apkārtne. Visur nabadzība un tikai nabadzība. Un pat ne īsta nabadzība, jo visiem, vairāk vai mazāk, ir ko ēst. Bet nabadzība mums ierakstīta sejās, un ļaudis to nes sevī, vai tu saproti? Ir arī tādi, kam tur klājas labi, bet tie dzīvo augšējos stāvos. Dzīvot augšējos stāvos ir pavisam cita lieta! Kad es esmu pie Margeritas — kalēja sievas, es jau tev stāstīju, — kad esmu viņas dzīvoklī, es varu tā īsti atvilkt elpu.

— Tikko es atgriezīšos no karadienesta un mēs apprecēsimies, pāriesim dzīvot uz Kuri, kā tava draudzene.

Līdz tam laikam tu jau būsi mani pametis.

— Nerunā tā, Bjanka. Es taču tevi mīlu!

— Pašreiz mīli, bet es sevi pazīstu: tādas kā es drīz apnīk!

— Es nesaprotu, kāpēc tu pretojies. Karadienestā man it kā vairs nebūtu jāiet, esmu labi nolicis mašīnista eksāmenu,

mana matē ir ar mieru mums atdot savu guļamistabu. Ko mēs gaidām?

— Es esmu vēl pārāk jauna!

— Jo labāk, ka tu esi jauna!

— Kāpēc labāk?

— Sasodīts! Es tevi saukšu par siņorīnu «Kāpēc».

— Nelādies! Tēvs jau tā vienmēr lādas.

— Es nelādos, Klāra. Es tikai teicu: sasodīts.

— Bet tu gribēji lādēties!

— Es nesaprotu, no rīta tu esi lādzīga, bet vakarā pavisam citāda. Vai tu nepanes tumsu?

— Vispirms tu man sarunā bezkaunības un tad vel izsmej!

— Kādas bezkaunības? Es tev pierādu, ka mums ir viss, lai mēs varētu precēties, un tu to sauc par bezkaunību. Ja apdomājam, kas gan varētu būt citādi pēc trim gadiem?

— Tu gluži labi to zini. Vai tad man vēlreiz jāatkārto, lai tu sadusmotos?

— Labi, paraudzīsimies no tava viedokļa. Tu teici, ka tavai mātei vajadzētu pamest darbu, lai vadītu saimniecību, ja es tevi tagad apprecētu, un ar to, ko nopelna tavs tēvs, jūsu ģimene nomirtu badā. Nu labi. Cik gadu ir taviem brāļiem un māsai?

— Tu esi nejauks, Bruno. Tu pats kļūsti vakarā nejauks, nevis es!

— Tātad parēķināsim uz pirkstiem. Adelei ir divpadsmit gadu, Džidžino desmit un Paliem septiņi. Tātad, pirms viņi varēs palīdzēt ģimenei, paies vismaz desmit gadi. Un tādēļ mums, tev un man, vēl savi desmit gadi jāsēž un jāgaida!

— Paskat, paskat, kāds tu melis! Es tev vienmēr esmu lūgusi pagaidīt, kamēr Adele būs pietiekami liela, lai aizstātu mani.

— Ar vienu vārdu sakot, vismaz trīs vai četri gadi. Vai tu ar zini, cik trīs vai četros gados ir stundu?

— Es iešu uz mājām!

— Noskūpsti mani!

Jā! Tagad tu mani skūpsti un pēc tam atkal sāc visu no gala!

Vai tu vēl arvien gribi to zināt? Vai tu mani vairāk nemācīsi, ja es tev pateikšu?

— Izstāstīsi, kad tev tas patiks.

Man pašreiz patīk. Varu to pateikt, jo nu jau tas ir pagājis. Vakar tev kājās bija īsas bikses... Un man tas ienāca prātā tikai pēc tam, kad biju aizgājusi... Tu izskatījies smieklīgs! Šodien tu atkal esi darba drēbēs. Vai tu neņem ļaunā?

— Nē. Turklāt tu mani vienmēr esi redzējusi tikai darba drēbēs, jo man citu nav. Vakar darbā es te pamatīgi ieplēsu. Nav ko smieties! Mājās neatradu nevienu, kas man tās varētu salāpīt, un, lai tev nebūtu jāgaida, uzvilku vecās bikses... Es biju ļoti priecīgs, kad tu izlikies tās nepamanām!

— Tiešām, es tev saku, es neievēroju.

— Bet svētdien tu piedzīvosi pārsteigumu.

— Vai tu esi pasūtījis jaunu uzvalku?

— Jā. Es nopirku drēbi uz nomaksu, ļoti skaistu, gluži pelēku. Kā tev šķiet, kādi svārki man labāk piestāvētu: divrindu vai vienrindas?

— Pašreiz modē vienrindas... Nu man jāiet mājās. Atceries: tieši pusnaktī es paskatīšos pulkstenī. Paskaties tu arī, tā mēs būsim tuvu.

— Un ja nu mans pulkstenis steidzas un tavs atpaliek?

— Tas nozīmē, ka mēs viens otru nemīlam.

Kas tad kopējs pulkstenim ar mīlestību? Izbeidz vienreiz ar savu māņticību!

— Saki vēlreiz: es tevi izmācīšu!

— Pavisam nopietni, es tevi izmācīšu!

— Korrado!

— Kas ir?

— Ja tev uz ielas kāds jautātu, saki, līidzu, ka Klāra un Bjanka ir pie manis.

— Ar labu amatu tu esi sākusi nodarboties!

— Piedod man. Tā ir pēdējā reize.

— Tu esi pārāk laba pret šiem sargeņģeļiem. Pēc tam viss beidzas ogļu tirgotavās.

— Korrado!

— Tātad norunāts — pēdējo reizi.

Sargeņģeļi, kas aiziet bojā ogļu tirgotavās, ir nolādēti, tie ķepurojas starp ogļu kalniem, cerēdami atkal iznirt, un ņe-pamana, ka grimst arvien dziļāk un dziļāk. Un, ja arī to zina, izliekas aizmirsuši. Viņi ķepurojas un tiecas ne tikvien pēc gaismas, bet arī pēc gaisa, pēc mierinājuma, pēc mīlestības. Pavaicājiet Aurorai. Pavaicājiet, ko nozīmē paciest Nezi un viņa netīrību, viņa elpu, kas smird pēc sazelēta cigāra, viņa kaulainās kājas, viņa neķītro izvirtību, paciest to visu katru vakaru no astoņiem līdz desmitiem. Nezi liek Aurorai dot bērnam magoņu novārījumu, lai bērns gulētu un viņus netraucētu; tas grib, lai no lampas pie gultas kājgaļa istabā kristu vāja, zila gaisma un lai Aurora liktos gultā vienā kājā ar zeķi, otrā bez tās un ap melno zeķi apsietu sarkanu prievīti. Taču tas vēl ir paciešams; bet par to, kas notiek pēc tam, Aurora nestāstītu pat grēksūdzē. Viņš sarunā neķītrības, un

Aurorai jāatbild; un tiešām tā atbild, jokojas ar viņu, pakļaujas viņa untumiem, tos uzklausa un izpilda, apmierina viņa un arī savu iekāri. Riebums pārņem pēc tam, kad Nezi aiziet un Aurorai jāsakārto istaba un jāmodina bērns, lai dotu viņam to pašu krūti, ko tikko . . .

Bērns, gluži apdullis no magonēm, tikko spēj atvērt actiņas un siekalojas. Aurora viņu cieši satver un ieliek krūtsgalu pusatvērtajā mutītē; bērns zīž instinktīvi un kāri arī miegā. No šī pieskāriena māti pārņem drebuļi, kas liek viņai notrīsēt un tad pēkšņi izplūst nevaldāmās raudās.

Aurora sēž, piespiedusi zīdainīti pie krūts, un skaļi šņukst, šņaukādamās kā maza meitene: viņas asaras krīt bērnam uz sejiņas, Aurora tās ātri noslauka. Tad bērns atmostas, atver acis plati jo plati, uzsmaida mātei un, neatlaizdams krūti, uzliek uz tās savu rociņu. Aurora sēž blakus lampai ar aukliņu bārkstīm izrotāto abažūru, kas balstās uz melnkoka trijkāja. Viņas acis ir asaru apmiglotas, un gar tām kā kino attēli dejo jaunās mēbeles, sešstūrainās grīdas flīzes, sarkanas un melnas, un bērna šūpulis ar tilla aizkariem. Pamazām asaras izsīkst, laiku pa laikam Aurora vēl notrīs elsās, bet cenšas tās nomākt, lai nepamodinātu bērnu, kas aizmidzis uz viņas ceļiem. Aurora stīvi raugās vienā punktā, bet it kā miegā vai nebūtībā neko neredz un neko nedomā. Pēkšņi viņa saraujas, šķiet atmostamies pēc ilgas nesamaņas un brīnās, ka bērns viņai nav izkritis no rokām. Viņa gribētu ielikt mazo šūpulī, bet viņai nav spēka piecelties, kājas tai vairs neklausa, viņa sajūt sevī tādu tukšumu, it kā viņai vairs nemaz nebūtu asiņu. Aurora nav pat nogurusi, tā ir izplēnējusi pelnos, un uz krēsla sēž viņas čaula un šūpo bērnu. Kādu vakaru viņa nodomāja: «Es esmu kā Pinokio pēdējā grāmatas lappusē.»

Milena reiz gribēja, lai Aurora piespiestos izlasīt «Pinokio», bet Aurorai «Pinokio» nepatika. «Tā nav grāmata meitenēm,

bet gan zēniem,» noteica arī Bjanka. Tomēr Milena neatlaidās: «Ja tu izlasīsi «Pinokio», es tev atnesīšu «Vecmāmiņas stāstus».» Tās bija vienīgās grāmatas, ko Aurora izlasīja, pirms viņas rokās nāca Invernicio^12 romāni. Piecpadsmit gadus vecā meitene par tiem jūsmoja. Tos viņai aizdeva Bjanka. Milena pēc «Miroņa rokas» neko vairs negribēja par tiem dzirdēt un sacīja, ka tie esot garlaicīgi un pretīgi. Toreiz Milena lasīja «Trīs musketierus». Klāra allaž apgalvoja, ka no lasīšanas viņai sāpot galva. Kāda muļķe! Viņa neizlasīja pat «Kāzu naktī pamesto»! Tas bija romāns burtnīcās. Katru ceturtdienu kāds jauns cilvēks to pienesa mājās. Sākumā iemaksāja vienu liru un pēc tam divdesmit piecus čentezimus par burtnīcu. Romānam nebija gala; ik nedēļas parādījās kāds jauns varonis. Aurora atrada šīs burtnīcas Džezuinas istabā, apmeklējot Siņoru. Viņa paslepus tās paņēma un vēlāk, nevienam nemanot, nolika atpakaļ. Viņa pa logu pasauca Bjanku un abas kopā rija lappusi pēc lappuses. Milenu nebija ko saukt: tagad, kad viņai palika trīspadsmit gadu, māte viņu vairs nelaida uz ielas. Arī Bjankai ir pamāte, kas to stingri uzrauga. Klārai bija prātā tikai lelles; Aurora šad un tad apsēdās viņai blakus uz parādes durvju kāpnēm un teica: «Labdien, cienītā kundze. Vai jūsu vīrs vēl guļ?» — it kā sarunātos ar ārprātīgo, kam vienmēr jārunā pa prātam. Blakus Klāras durvīm atradās ogļu tirgotāja pagrabs. Nezi, stāvēdams uz sliekšņa, bieži pasauca Auroru un deva viņai mazliet naudas saldējumam vai ķiršiem. «Es tevi redzēju uzaugam savu acu priekšā, neticēju pats sev, redzēdams, ka tev jau parādījušās krūtis,» Nezi viņai sacīja kādu vakaru. «Bet tu man patiki jau no pašas mazotnes. Vai atceries, ka es tev devu pa desmit čentezimiem? Es dusmojos, ja redzēju tevi

izdalam ceptos kastaņus arī citiem!» Tad piebilda: «Ka redzi, es jau nojautu, ka tam tā būs jānotiek!»

Viņa gribētu atcerēties, kā tas notika, atcerēties to brīdi, kad sāka slīdēt bezdibenī, bet viņai ir tikai gluži neskaidrs priekšstats par to. Viņa atceras, ka bija ziema. Viņa atgriezās no darbnīcas, kur gatavoja kastītes, un atrada mājās uguni izdzisušu un mazos brālīšus un māsiņu vienus, trīcot no auk stūma. Bija jau tumšs, un mājās ne gabaliņa ogļu! Tā bija sestdiena, to Aurora atceras labi: darba blūzes kabatā zem mētelīša glabājās aploksne ar nedēļas peļņu. Viņa paņēma skārda ogļu trauku un izgāja uz ielas.

Aurora vairs nebija «nekāda svētā», viņai jau bija bijuši divi pielūdzēji. Arī Karlino, fašists no Korno ielas pirmā numura, nolūkojās viņai nopakaļ un satiekoties teica: «Ja vien tu nāktu pie manis, es tevi apbērtu ar zeltu.» Pāris reižu Karlino viņu aizveda uz kino, bet tie netika tālāk par dažu skūpstu un šo «mazliet vairāk», ko vēlas vīrieši no meitenes, ievezdami viņu klusā ielā un piespiezdami pie sienas, «lai garāmgājēji domātu, ka viņiem tikai kāds vārdiņš runājams». Arī abi viņas pielūdzēji izturējās tāpat kā Karlino. Pirmo viņa atstāja, jo tas «atļāvās sev par daudz», otrais atstāja viņu un atgriezās pie savas vecās mīlestības.

Ar Nezi turpretī Aurora labprāt pajokojās. Tas viņai allaž čukstēja ausī: «Skaistulīt!» — un viņa vairs nesarka par tādu komplimentu. Nezi vairākas reizes aicināja viņu satikties kaut kur tālāk no Korno ielas, bet viņa vienmēr atteicās. Jau skuķes gados Aurora zināja, ka jaunekļus var turēt zināmā atstatumā, bet vecie nekad neapmierinās ar mazumu. Citiem sargeņģeļiem vēl tādu problēmu nebija, un Aurora jutās kā viņu vecākā māsa. Klāra vēl bija bērns, un no sarunām ar Bjanku Aurora noprata, ka viņai vēl nav gluži

skaidrs, kā sieviete nonāk stāvoklī. Milena bija saderināta, un Alfredo viņai neļāva pat parādīties pie loga.

To vakaru vēl nedega laternas. Iela bija tumša, gaisma krita tikai no dažiem otrā stāva logiem. Nezi stāvēja tirgotavas durvīs. Tikko to ieraudzījis, viņš sacīja: «Es jau slēdzu ciet. Labi, ka tu mani sastapi, citādi tu šovakar nosaltu.» Viņi nokāpa pagrabā, lai nosvērtu ogles. Aurorai Nezi šķita kā ēna noliktavas tumsā. Viņš jautāja:

— Vai neviens tevi neredzēja nākam?

— Vienīgi Mačiste bija kalvē, bet viņš bija pagriezis muguru! Bet kāpēc jūs man tā jautājat?

— Pagaidi mazliet, — viņš teica.

Viņš steigšus uzkāpa pa diviem pakāpieniem uzreiz, nolaida dzelzs storu un apgrieza atslēgu. Aurora pie sevis nodomāja: «Tagad man vajadzētu kliegt.» Tomēr viņai gribējās redzēt, kas notiks tālāk. Meitene stāvēja pie krāsniņas un sildījās, salikusi rokas uz muguras. Viņa domāja, ka te ir silti un būtu amizanti pazoboties par «Es-Nezi!». Aurora nezināja iemesla, bet viņai likās, ka tā ir daudz stiprāka par Nezi un spētu to nogāzt zemē. Kamēr viņš kāpa lejā pa kāpnēm, bāzdams atslēgas bikšu mugurkabatā, Aurora nodomāja: «Viņš izskatās pēc šuneļa,» — un viņai gribējās tam iespert. Nezi pienāca tuvāk un sacīja:

— Ko tu darīsi, ja es tevi noskūpstīšu?

— Došu pļauku.

— Un ja es tevi divas reizes noskūpstīšu?

Divas pļaukas.

Bet ja es došu vēl kilo ogļu?

— Tādā gadījumā varētu parunāt.

— Tādā gadījumā varētu parunāt!

Nezi, ievilcis galvu plecos un kreisās rokas īkšķi iebāzis

vestes kabatā, gāja nosvērt kilo ogļu. Viņš atgādināja šuneli klauna tērpā, kādus redz uz laukumiem lecam cauri stīpām.

— Nu, tagad noskūpsti mani.

— Es tikai pajokoju! — meitene teica un, atgājusi no krāsniņas, juta, ka viņai šermuļi pārskrien pār muguru. Nezi tai nāca arvien tuvāk, un, tā kā Aurora smējās, viņš tai ieteica būt klusai. — Labāk, ja mūs dzird, — viņa atbildēja, — tad nāks mani glābt. — Viņa vēl bija jautra. Ar vienu lēcienu Aurora atradās pie krāsniņas. Tad atkal atgāja nost, jo Nezi mēģināja to notvert. Tagad Nezi vairs nebija šunelis. Lampas vājajā gaismā tai nāca virsū kaut kas melns ar divām gailējošām acīm. Pēkšņi tas abām rokām satvēra viņu ap vidu un piespieda savas lūpas viņas lūpām. Kad Aurorai izdevās aizgriezt prom galvu, Nezi vēl arvien turēja viņu cieši apskautu. Kāpēc viņa nekliedza? Kāpēc klusēja un ļāva sevi vēl skūpstīt? Un viņa pat bija brīva, kad Nezi izklāja ogļu maisus vienu blakus otram. Viņa tikai noteica:

— Māte būs atgriezusies un sāks mani meklēt.

Taisīsim to labi ātri, — sacīja Nezi.

Vai tu atceries, Aurora? Tā viņš teica: «Labi ātri.» Vai viņš neteica: «Uz ātru roku?» Un, kad tu tomēr nenoturējies neiekliegusies, ko viņš tad teica? Viņš teica: «Tas nebija paredzēts!» Redzi, kā tu visu atceries!

18—26

Un nākošajā vakarā un pēc tam vēl tu izkāpi no gultas, klusi klusi atbrīvodamās no Muzetas, kas tevi turēja apskautu miegā, un apģērbies, sirdij no uztraukuma dauzoties; ārdurvis tu atstāji pusvirus. Cik salti bija uz ielas! Vajadzēja mesties četrrāpus, lai ielīstu pagrabā zem tik tikko uzvilktās dzelzs storas, jo to pacelt un nolaist nozīmēja uzmodināt visu Korno ielu. Bet pēc tam viņš tevi veda pievakarē uz viesnīcu Amo-rino ielā. Tai ielā daudz atklātu namu, un tev likās, ka arī tu esi kļuvusi līdzīga sievietēm, kas dzīvo aiz šīm žalūzijām.

Un tomēr tu neprati viņam atteikt, līdz pamanīji, ka esi uz grūtām kājām. Viņš gribēja, lai tu taisi abortu.

No tā laika, kad mīļākais Aurorai noīrēja dzīvokli Pinti rajonā, viņa vairs nav spērusi kāju Korno ielā. Viņa ir allaž viena ar bērnu, un stundas, liekas, steidzas tikai tāpēc, lai pienāktu astoņi. Nezi ir precīzs uz minūti. Katru dienu, lai Aurora darītu ko darīdama, — bet viņai nav cita darba kā pieskatīt bērnu viņa pavada, gaidot vakaru. Pamazām aizrit minūtes un stunda pēc stundas, un viņu pārņem tāds kā satraukums; jau pulksten sešos Aurora nosēžas pie loga, lai redzētu Nezi parādāmies zem Sanpjero arkas velves. Nezi ir vienīgais cilvēks, ar kuru tā var sarunāties, nejūtot viņā soģi vai ienaidnieku. Aurora saka pati sev: «Viņš man liek ciest, es viņu nīstu, tomēr patlaban vienīgi viņš man ir palicis. Mēs abi esam iejūgti vienos ratos.»

Tā paiet pirmie mēneši.

Dienas gaismā Aurora aizmirst nožēlas, kas viņai uzbrūk vakarā. Nezi pieskārienus viņa atceras ar riebumu, par ko vaino pati sevi, un- gandrīz vai ilgojas pēc vakara, lai vēlreiz redzētu Nezi un pārliecinātos, vai patiesi tā ir. Tad tā būs pēdējā reize. «Sīs mokas es vairs nepārcietīšu, tad labāk eju uz ielas,» — tā viņa domā katru rītu, katru dienu līdz vakaram. Līdz astoņiem.

Laiku pa laikam Auroru apciemo māte, lai redzētu mazdēliņu, kā viņa saka. Aurora viņu pacienā ar ka kiju un gribētu izrunāties, bet Luīze tai vienmēr atbild: «Es negribu neko ne dzirdēt, ne redzēt! Jums klājas labi, ar to man pietiek. Turklāt viņš tev dod tikai to, kas tev pienākas. Viņš tev neko nedāvina!»

Mīļākais Aurorai neko nedāvina, bet viņai arī nekas netrūkst. Katru vakaru Nezi viņai atstāj divdesmit piecas liras. Nākošajā dienā Aurorai tam jāparāda izdevumu saraksts līdz [13]

pat pēdējam čentezimam. Ja viņai vajadzīgs kaut kas vairāk, par to rūpējas pats Nezi. No rītiem kāda sieviete nāk izmazgāt bērna autiņus. Viņa ir Nezi spiedze. Kad Aurora izved bērnu pilsētas apstādījumos paelpot svaigu gaisu, šī sieviete viņai seko.

Kā policists, saproti, mamma?

Kāpēc tu man to stāsti? Tu man iedur sirdī kā ar nazi.

Apstādījumos Aurora satiek Bjankas tēvu, kas tur tirgojas. Viņu sauc par Ilarionu, bet visi, arī Korno ielā, to sauc vienkārši par Revuāru (Revuārs kādu laiku bija pazīstamākais konditors pilsētā). Viņš apsēžas uz soliņa blakām Aurorai un noliek savu grozu uz salokāmas statnes. Tad viņš tai pastāsta Korno ielas jaunumus. Aurora katru dienu no viņa nopērk divas mandeļu standziņas un lūdz pasveicināt Bjanku. Revuārs atbild: «Tiks izpildīts,» — bet Aurora ir pārliecināta, ka viņš to nedarīs. Tagad Bjankas tēvs Auroru uzrunā ar «jūs».

Savu tēvu turpretim Aurora redz reizi nedēļā. Tēvs esot teicis: «Es neiešu viņu meklēt, velns ar ārā! Ja viņa man grib parādīt bērnu, viņa zina, kur es strādāju.» Pēcpusdienā Auroras tēvs tīra Pilastru ielu. Ceturtdienās Aurora aiziet turpu un paliek pie tēva kādu ceturtdaļstundu uz ietves. Viņš tai nekad neko nesaka; noslaucījis rokas blūzē, viņš paņem bērnu klēpī un pieglauž savas lielās ūsas mazā vaidziņam. Bērns pasmaida, un ielu tīrītājs saka: «Vectēvs mazliet tevi pakutina, ak tu lielais čurātāj!»

Tēvs arī aizliedzis mazākajiem bērniem viņu apciemot. Bet tie bieži iet pie Auroras, tēvam nezinot. Muzetai interesē tikai veļas skapis, Džordano un Pālie pacietīgi gaida, kad Aurora tiem dos maizi ar vīģu marmelādi. Kādu vakaru Nezi ievēroja, ka vienā dienā iztukšota gandrīz visa burka. «Tu dabūsi vēdergraizes, muļķe tāda!» viņš sacīja. Aurora atzinās, ka

devusi to saviem brāļiem. Nezi teica: «Norunāsim reizi par visām reizēm: es uzturu tevi, nevis tavu ģimeni!» No tās dienas viņš katru vakaru, tikko ienācis, pārkontrolēja bufeti.

Galu galā tas viss pazemoja Auroru. Tagad viņa gaidīja vakaru kā ieslodzītais mocību stundu. Tuvība viņiem abiem vēl sagādāja zināmu baudu, jo tais mirkļos mīļākā rokās un balsī bija kaut kāda savāda pievilcība. Bet ar veco Nezi viņu saistīja vienīgi aprēķins un bailes; bailes, ka tas varētu atklāt, ka viņa to krāpj. Un ar ko.

Janvāra mēnesī kāds ogļu maiss, noveldamies no kaudzes, saspieda Nezi kāju. Kad vakarā pulkstenis bija jau pāri astoņiem Aurora nodomāja, ka viņu aizkavējis darbs. Ap deviņiem zvanīja pie durvīm. Aurora tūliņ noprata, ka notikusi kāda nelaime, jo Nezi bija atslēga. Atnāca Otello, viņa dēls, stāvēja samulsis pie durvīm un, Auroru neuzlūkodams, sacīja: «Tēvs savainoja kāju. Viņš tev sūta šo naudu. Viņš atnāks rītvakar.» Un pasniedza Aurorai divdesmit piecas liras.

— Vai tu neienāksi? — viņa vaicāja.

— Nē, man vēl jāstrādā. Sveiki! — Un viņš jau bija uz kāpnēm.

Otello izturēšanās viņai pirmo reizi pavisam noteikti parādīja tās stāvokli: ir cilvēki, ko viņa apvainojusi. Bet vai Aurora pati netika apvainota? Vai viņas mīļākais to neapvainoja katru vakaru? Vai viņš nelika tai dzīvot cietumnieces dzīvi?

Kad viņa spiedze tam pateica, ka Aurora apstādījumos satiekas ar Revuāru, viņš tai aizliedza iziet no mājas vienai. Vienmēr vajadzēja iet kopā ar veco, kas ziņoja Nezi pat par viņas domām. Tomēr bija cilvēki, kas cieta viņas vainas dēļ; tiem viņa un viņas bērns jau ar savu eksistenci vien padarīja dzīvi par elli. Sie cilvēki bija Otello un viņa māte. Siņoru

Nezi ta satrieca vira «sakari», ka viņa jau septiņus menešus necēlās no gultas.

Kad četri sargeņģeļi vēl dzīvoja bērnības paradīzē, viņi sargāja visu Korno ielu. Viņi būtu lūguši to kungu arī par Nanni, nelabojamu recidīvistu, par Karlino, kas uzbruka Mačistem, un pat par Nezi, kas salēja ogles ar ūdeni un bija piestiprinājis zem viena svaru kausa alvas gabaliņu; viņi būtu nosēdinājuši visu ieliņu pie visuspēcīgā dieva tēva — debess un zemes radītāja labās rokas blakus Jēzum Kristum, īstam dievam un īstam cilvēkam. Bet siņoru Nezi viņi iegrūstu ellē ar kājām verdošā piķī, bet uz galvas tai uzbērtu karstus pelnus. Korno ielas iedzīvotāji ogļu tirgotāja sievu sauca par «vīzdegunīgo Krēciju». Viņa bija no vienkāršiem ļaudīm, bet vīra bagātība tai bija sagrozījusi galvu. Siņora Nezi nekad neatņēma sveicienus un, iziedama uz ielas, aizsedza degunu ar mutautiņu līdz pat Siņorijas laukumam. Sargeņģeļi bieži rotaļājās uz pirmā numura kāpnēm, un viņa dzina tos prom, uzkliegdama: «Par agru jūs sākat blandīties pa ielām! Prom no manām durvīm, taisieties, ka tiekat!» Bērnībā radušās antipātijas visgrūtāk aizmirstas. Savā nelaimē Aurora bija gandrīz priecīga, ka viņas sāncense ir tieši Krēcija Nezi. «Ja man lemts iegūt ienaidnieci, tad jau labāk viņa nekā cita kāda!» teica Aurora. Un arī patlaban, zinot, ka viņa slima un cieš, Aurora neatrada savā sirdī ne kripatiņu līdzjūtības. Ar Otello bija citādi. Kad māte viņu, vēl mazu zēnu, vilka aiz rokas sev līdz, tas noskatījās uz sargeņģeļiem, it kā gribētu teikt: «Ne jau es dzenu jūs prom. Man tieši patīk, ka jūs rotaļājaties pie manām durvīm!» Ar Otello meitenes vienmēr palika draugos. Kad tās paaugās, Aurora saprata, ka nav viņam nepatīkama, un priecājās par to, meitene pat koķetēja ar viņu. Bet Otello auga nopietns un atturīgs, un droši vien sievietes viņam vēl bija gluži vienaldzīgas. Kļuvusi par

Otello tēva mīļāko, Aurora gribēja ar viņu izrunāties, bet viņš izvairījās. Sirdsapziņas pārmetumi, ka Otello nodarīts pāri, ilgi mocīja Auroru. Tā viņam labprāt būtu visu izskaidrojusi, bet kā to izdarīt? Starp Korno ielu un Auroru bija jūra. Reiz viņa jautāja savam mīļākajam:

- Ko saka Otello?

Viņš saka, ka tu esi palaistuve.

- Tur viņam laba daļa taisnības, — teica Aurora un iekoda sev lūpā, lai vecais Nezi nepamanītu, ka viņa tik tikko valda asaras. Aurora cerēja, ka Otello atnāks pēc bērna dzimšanas, vismaz aiz ziņkārības. «Tas tomēr ir viņa brālis!»

— Vai tu aicināji Otello apmeklēt bērnu? — viņa jautāja Nezi. — Un ko viņš teica?

- Ka palaistuves bērni viņu neinteresē.

(«To ne! To Otello nedrīkstēja teikt!» domāja Aurora.)

Kad Otello bija zēns, māte gribēja, lai tas kļūtu par ārstu, bet tēvs vēlējās redzēt to ejam savās pēdās, lai mirstot varētu uzticēt viņam veikalu. Māte gribēja viņu atdot licejā, tēvs -komercskolā, bet zēns negribēja mācīties, viņš tik tikko beidza ģimnāzijas trešo klasi. Tā uzvarēja tēvs un paņēma dēlu pie sevis ogļu tirgotavā. Nezi sacīja sievai: «Tu vari plātīties, cik vien gribi, es, Nezi, maksāju, bet veikala lietas kārtoju es pats! Arī zēns pieder pie mana veikala!»

Otello draudzējās ar meitenēm; viņš piebāza kabatas ar ogļu gabaliem un slepus dāvināja tos sargeņģeļiem. Bet, ja viņš nederēja ārsta amatam, tad ogļu tirgotāja — arī ne. Kalsens un grūtsirdīgs viņš auga pie ogļu tirgotavas durvīm. Viņš raudzījās debesīs un kavēja laiku, mēģinādams aizspļaut arvien tālāk un tālāk, līdz pretējā nama sienai. No tēva viņš baidījās un izturējās pret to padevīgi, paklausīja bez ierunām kā tirānam, lai tam izpatiktu un iemantotu tā labvēlību. Tomēr dzīve ogļu tirgotavā viņam bija pretīga. Astoņpadsmit

gadu vecumā viņš sāka gudrot, ka pēc tēva nāves pārdos visu un apceļos pasauli. Viņš bija bikls, ietiepīgs, sevī noslēdzies, ar izklaidīgu skatienu un sapīkušu seju. Ar sargeņģeļiem viņš joprojām bija draugos. Viņš pasniedza Milenai dāvanu, ka I tā saderinājās, Klāra prasīja viņam padomu, pirms deva jāvārdu Bruno. Bet uz Auroru Otello lūkojās citām acīm, tāpēc ka viņa bija izaicinoša «ar savām krūtīm un skatienu, kas tev urbjas cauri». Un tomēr viņa bija tā pati Aurora, kas pirms dažiem gadiem, — draiska, jautra, liela dziedātāja, un galu galā Otello viņā iemīlējās, bet neiedrošinājās izskaidroties. Tēvs nekad tam nebūtu ļāvis precēt ielu slaucītāja meitu.

Kad kļuva zināms, ka vecais Nezi pavedis Auroru, Otello bija satriekts daudz vairāk par savu māti un Luīzi. Tai dienā, kad Luīze sarīkoja «scēnu» un visa Korno iela sanāca pie logiem, Otello bija aizbraucis pēc oglēm. Vakarā Nezi ienāca viņa istabā un sacīja:

Vai tu esi lietas kursā? Nu ko, tas var notikt ar kuru katru, kas valkā bikses! Turklāt es meiteni mīlu. Un tā nav mana vaina, ka lava māte novecojusi ātrāk par mani! Pēc tam piebilda: Vai esam vienis prātis?

— Nē, neesam, — sacīja Otello.

Tēvs neļāva viņam turpināt, iesita pļauku un kliedza:

Es, Edžisto Nezi, esmu noteicējs savā mājā! Un, kamēr tu vēl neesi pilngadīgs, tev atļauts tikai tad teikt «nē», kad man tas patīk! Es nācu runāt ar tevi kā vīrs ar vīru, bet redzu, ka tu vēl esi puika, kas paradis tēvam pretī runāt. . . Nu labi, gribu dzirdēt lavas domas.

Tu esi Nezi un zini, ko dari, — pazemīgi sacīja Otello, it kā saruna viņu pēkšņi vairs neinteresētu. Sevī viņš nodomāja: «Rīt es aizbēgšu un došos ar ogļdedžiem uz Apenī-niem.» Tomēr viņš palika un nekad vairs nerunāja ar tēvu par Auroru. Vecais Nezi meloja Aurorai, lai viņa justos vēl

vientuļākā. lai vakarā, kad ogļu maiss uzveļas Nezi kājai, tā sapampa un viņam vajadzēja likties gultā. Viņš sacīja Otello:

— Es nevaru celties. Aurora ir bez naudas. Aiznes viņai šīs divdesmit piecas liras.

— Kāpēc tu nesūti savu strādnieku?

— Es, Nezi, neļauju nevienam bāzt degunu savās darīšanās. Es tev pavēlu!

Pēc pirmās pretīguma sajūtas Otello juta it kā prieku, ka varēs būt noderīgs Aurorai. — Ej un ātri atpakaļ, — sacīja tēvs, — es skatīšos pulkstenī.

«Viņš ir greizsirdīgs,» domāja Otello, ejot pa ielu. «Uz mani greizsirdīgs!» Un pretīguma sajūta (Tas vēl nebija naids: naids rodas tikai tad, ja tēvs mums tā nodara pāri vienu, otru un trešo reizi, un arī ar to vēl nepietiek.) sajaucās viņā ar vieglu nicinājumu. Otello sirds dauzījās tik stipri, ka viņam šķita, ka dzird tās pukstus. Viņš negribēja sev atzīties, ka pašreiz ir aizmirsis tēvu un domā tikai par Auroru. Aurora lika strauji pukstēt viņa sirdij.

Nākošajā dienā tēvs viņam atkal iedeva divdesmit piecas liras.

— Aizej turp, — Nezi teica. — Es vēl nevaru celties!

Tad piebilda: — Jūs visi mani mokāt. Tu redzi, cik vien man maksā «otrā ģimene»! Tikai divdesmit piecas liras! Un kaut kas vienmēr paliek pāri.

Lai gan mainīja kompreses, kāja arvien vēl bija sapampusi.

— Es aizsūtīšu strādnieku, — sacīja Otello.

— Sūti, ko gribi! — kliedza tēvs. — Man visapkārt tikai nelieši! Un tu pirmais. Tās ir elles mokas!

— Par maz vēl par visiem grēkiem, kas tev uz sirdsapziņas! — skaļi sauca viņa slimā sieva no savas gultas aiz sienas.

Bet arī otrā vakarā Otello gāja pats. Viņš piezvanīja, Aurora atvēra durvis un teica:

- Es tevi gaidīju. Šovakar tu man neaizbēgsi! Nāc iekšā.

Viņa paņēma to aiz rokas un aizslēdza durvis.

— Sēdies, jūties kā savās mājās.

Tad viņa iekoda sev lūpā. Viņa bija apņēmusies būt laipna, bet varbūt jau ar pirmajiem vārdiem apvainoja Otello.

— Bērns guļ, — viņa piebilda. — Iesim viesistabā.

(Aurora bija apņēmusies: ja Otello atnāks, man ar viņu

jāizrunājas. Bērns gulēja, kā katru vakaru, sadzirdīts ar magoņu novārījumu.)

Viņa nosēdināja viesi atzveltnes krēslā, uz kura elkoņu balstiem bija uzklātas mežģines, un pati apsēdās uz dīvāna malas. Viņa bija sasukājusies un uzposusies, kā katru vakaru, — nē, rūpīgāk. Logs atradās vienā augstumā ar ielas laternu, tāpēc istabā bija divējāds apgaismojums. Otello sirds sitās tik stipri, ka viņš tikko varēja paelpot. Mute viņam bija sausa, un viņš nezināja, ko teikt. Iekšā viss šķita izkaltis, un sirds puksti atbalsojās deniņos. Tādu sasprindzinājumu viņš atcerējās piedzīvojis kādu svētdienu pirms daudziem gadiem, piedaloties skriešanās sacīkstēs bez iepriekšēja treniņa. Viņš redzēja sevi atkal uz skrejceļa ar numuru uz krūtīm, skatītāji viņu izsmēja, jo visi jau bija pagājuši tam garām. «Piespied, piespied, tu pienāksi pirmais!» tie kliedza. Otello šķita, ka sirds plīsīs un viņš būs uz vietas beigts, bet tomēr viņš nepārstāja skriet.

— Nu, ko tu par mani teiksi?

Otello sarāvās no pārsteiguma. Bija pagājis tikai īss brīdis, bet viņam likās, ka viņš jau sen sēž šeit blakus Aurorai un ir aizritējuši gadi no tā vakara, kad viņš atnesa tai divdesmit piecas liras. Tad viņš paskatījās tai sejā. Iepriekšējā vakarā viņš tīšām izvairījās no Auroras skatiena, lai parā-

dītu savu sašutumu, Tagad viņam likās, ka viņš ir sasniedzis mērķi un apsēdies uz ietves atpūsties. Otello satraukums pamazām rima.

Vai tā ir Aurora? Nav vairs garo, vijīgo cirtu ar šķirtni vienā pusē, mati apgriezti līdz pusausīm, kā skuķei, kas tikko iznākusi no frizētavas. Skatiens mazliet izdzisis un gurds; nav vairs spulgo acu, kas it kā saglabā sevī visu redzēto, tomēr tā ir Aurora. Kļuvusi pilnīgāka, izskatās nopietnāka. Maigāka? Sievišķīgāka?

— Vai tev no manis bail? — Aurora jautāja.

Nu jau Otello varēja arī pasmaidīt.

— Tu izskaties izbijies, — viņa vēl piebilda.

— Kāpēc? Tas tik tev tā šķiet.

— Es aicināju tevi iekšā, lai parunātos. Vai tu vari man veltīt piecas minūtes?

— Ja tev tīk!

— Es nezinu, kā sākt. . . Turklāt pietiek ar to, ka es atrodos šai mājā . . . Bet pirms es gribētu zināt, vai tu mani nīsti vai nicini, vai . . . Vai tas tiesa, ka tu nevēlējies redzēt bērnu?

— Ja jau esmu še, es labprāt to redzētu.

— Nāc . . . nē, vispirms parunāsimies. Es esmu . . . nekādā labā, tas skaidrs. Bet tu, vai tu kādreiz esi padomājis par manu stāvokli?

— Vai tu domā, ka tieši vajadzīgs par to runāt?

— Jā! Ko domā cilvēki, man vienalga, bet man svarīgi, ko tu domā. Protams, tev tiesības būt nežēlīgam pret mani.

— Man šķiet, ka viss aizgājis tik tālu, ka neko vairs nevar atgriezt.

— Tas tiesa! (Ak dievs, cik viņš līdzīgs itēvam!)

— Un tad?

— Kā — un tad? (Tēvs kas tēvs! Arī degunu tāpat rauc!)

— Es teicu, ka ne tu, ne es neko nevaram grozīt. — (Viņai nekad nav bijušas tik baltas rokas! Šoziem viņai nav jāsalst! Droši vien pirmo reizi dzīvē!)

Tu taču saproti: tagad man ir bērns. — (Nezi droši vien bija tāds pats jaunībā.)

Protams, es to saprotu. — (Vai viņai nav auksti ar atpogātu blūzi? Varbūt viņa zīdīja bērnu, kad es nācu!)

Tātad nav tiesa, ka tu mani nīsti! (Saki, Otello, ka nav tiesa. Saki, mana zvaigzne! Zvaigzne?)

Nē. Es tevi nemaz nevainoju. — (Kāpēc viņa neaizpogā blūzi? Tagad es piecelšos un atvadīšos.)

Tu redzēsi, ka es drīz visu nokārtošu.

Ko tu gribi darīt?

To es zinu. — (Otello! Mana zvaigzne!)

Paskaidro tak! — (Ko viņa grib darīt? Sev galu?)

Kad pienāks laiks, tu to dabūsi zināt. (Otello!)

Man jāiet. — (Tā ir Aurora, Otello, Aurora!)

Tik ātri? Pēkšņi? — (Nē, nē, paliec!)

Aurora!

Jā, jā! Tu mana zvaigzne! čukstēja Aurora, kad Otello viņu cieši apskāva.

Trešajā un ceturtajā vakarā strādnieks viņai atnesa divdesmit piecas liras. Tas sacīja kurpniekam Staderini:

Nezi sūta savai mīļākajai katru dienu divdesmit piecas liras! Un man, kas nopūlas visu dienu, maksā tikai septiņas. Un turklāt dara to tā, it kā man tās dāvinātu!

Staderini pameta kurpes un īlenu uz darba galdiņa, pārgāja pāri ielai un pastāstīja to Mačistem. Bet no ta necelās liels ļaunums: Mačiste allaž klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Viņš tikai noteica: «Hm, lim!» — un sāka mīt plēšas.

lad Staderini, izgājis no kalves, uz ielas sastapa Nanni, kas pa paradumam nāca pie viņa papļāpāt un pasildīties pie krāsniņas. Nanni pastāstīja par to Elīzai, ar kuru dzīvoja kopā, un Elīza tālāk viesnīcas «Cervija» apkārtnē. Atnāca Fidalma Staderini gluži nosalusi, ar sildītāju rokās un šallē ietinusies: viņas vīrs kurpnieks pateica viņai jauno vēsti, un Fidalma aizsteidzās to pastāstīt Klorindai, Bjankas pamātei, un tā savam vīram Revuāram. Un Revuārs, kas tieši šovakar bija nolēmis nogriezt matus, izstāstīja jaunumu Orestem. Sākot ar kurpnieku, līdz bārddzinim visi dabūja dzirdēt jaun-atklāj urnu! Siņorai to pastastija Džezuina, kas uzzināja jauno vēsti no pirmavota, kad Nczi strādnieks atnesa ogļu maisu un, pasaucis viņu sānis, to pačukstēja, lai nedzirdētu Luīze.

— Aurora ir vairāk vērta! — piebilda Siņora. Un viņas balss intonācijā vai, labāk sakot, gribētajā intonācijā, jo viņas balss vairs nespēja izteikt dažādās nokrāsas, skanēja sašutums par pievilto mīlestību.

Leontīnai, Klāras mātei, to pateica Klorinda, mazajai Adelei klāt esot. Un Adele, sastapusi Muzetu pie maiznieka, sacīja:

- Nezi katru dienu dod tavai māsai divdesmit piecas liras. Kāpēc Aurora tev nekad neko neuzdāvina?

Vakarā pie galda, ēzdama savu porciju maizes ar spinātiem, Muzeta teica:

— Aurora ir īsta skopule! Kur viņa liek katru dienu divdesmit piecas liras? Viņa varētu uzdāvināt man un Džordano kādu burciņu marmelādes!

Tā jaunā vēsts nonāca Čeki mājā. Muzeta dabūja no mātes pa muti. Bet naktī pirms policijas apgaitas, kas ziemā notika dažas stundas agrāk, Luīze sacīja savam vīram:

— Aurora pierod pie pārpilnības! Un ja nu Nezi kādu dienu viņu pamet? Viņš to spēj izdarīt.

Nerunā man par to, — teica ielu tīrītājs. — Tādu nelaimi viņa nav pelnījusi!

Nezi cieta stipras sāpes savā slimības gultā. Viņš negribēja nevienu redzēt, izņemot ārstu un vecu, kurlu kalponi, kas mainīja viņam kompreses un viņu kopa. Tenkas nenoslēdza savu loku un, nenonākušas līdz Nezi pagalvim, kā tas būtu sagaidāms, pagaidām palika uz kāpnēm. Slimība, pēc ārsta domām, gāja savu normālo gaitu, bet sāpes «padarīja Nezi vai traku» un piesaistīja viņu gultai.

Arī ceturto un piekto vakaru strādnieks atnāca pie Auroras. Sastingusi no aukstuma, Aurora stāvēja pie loga un gaidīja. Redzēdama pārdevēju iznākam no tumsas gaismas lokā zem laternas, viņa aizvēra logu un gāja atslēgt durvis. Sestajā vakarā viņa tam teica:

— Pasaki siņoram Nezi, ka rīt no rīta es viņu apciemošu.

To dzirdēdams, .strādnieks sarāvās, it kā pēkšņi būtu dabūjis ar rungu pa galvu. Un tad gluži priecīgi viņai attrauca:

— Noteikti tiks pateikts!

Viņš steidzās, lai ātrāk aiznestu jauno vēsti. Bet, pirms kāpa augšā pie Nezi, iegriezās Staderini darbnīciņā:

— Rīt ģimenes svētki! Skaistulīte nāk ciemos!

Sī vēsts dažās stundās kļuva zināma visā Korno ielā. Šoreiz Muzeta nesatikās ar Adeli un Čeki ģimene nedalījās kopējā satraukumā, gaidot notikumu, «kas liks apgriezties akmeņiem». Nezi pasauca savu dēlu un sacīja:

— Ja tu mani vēl mazliet mīli, glāb mani no šī skandāla. Galu galā te iejaukts arī tavs vārds. Aizskrien pie šīs nepateicīgās un pasaki, ja viņa uzdrošināsies rīt rādīties Korno ielā, tad varēs te palikt uz visiem laikiem, bet tikai pie saviem vecākiem! Bērnu atdošu audzināt, un viņa pati man būs kā mirusi!

Uzraksli viņai zīmīti, strādnieks aiznesis, — teica Otello.

Pie velna! brēca vecais. Viņa taču ir nesapraša. Jāiet tev pašam. Vajag viņu pārliecināt.

Otello ļāvās pierunāties. Aurora atvēra durvis un metās viņam ap kaklu:

Redzi nu, es tevi piespiedu atgriezties! tā sacīja.

Pagāja divas nedēļas, kamēr Nezi bija uz kājām un va rēja atkal katru vakaru pavadīt savas otras ģimenes klēpī.

No rīta Otello vienmēr bija izgājis, kad tēvs atmodās. Viņš bija jau atslēdzis veikalu un noslaucījis durvju priekšu. Pavasarī, aprīļa mēnesī, Aurora pateica vecajam Nezi, ka ir atkal stāvoklī. Nezi iepļaukāja to pa abiem vaigiem. Neliete! — viņš kliedza. — Bet šoreiz, un viņš rupji izlamājās, — šoreiz tev jātiek no tā vaļā.

Aurora atteicās no aborta. — Drīzāk atstāj mani. Gan es viena tikšu cauri.

Nezi mēģināja to ietekmēt gan ar bardzību, gan pierunāšanu, gan sitieniem, gan glāstiem. Viņš pavadīja nemiera pilnas dienas tumšajā ogļu tirgotavā ar melno dvēseli zem melnā krekla. Beidzot kādu vakaru, kad viņš vairs nezināja, kā to pārliecināt, Aurora pati viņam teica:

- Es visu pārdomāju un atzinu, ka tev taisnība.

Tas maksāja Nezi divi simti liru, bet baidīties tam nevajadzēja. Aurorai pat nebija paaugstinātas temperatūras.

Runājot ar Siņoru, Nezi bažījās, ka viņa būs dabūjusi visu to zināt: vai nu Aurora būs atzinusies mātei, vai sieviete, kas apņēmās palīdzēt, pati visu izpļāpājusi tieši Siņorai (vecās allaž labi saprotas savā starpā). Bija tomēr daudz ļaunāk. Vajadzēja rast spēcīgu balstu, lai aizsprostotu izspiešanas straumi, kas draudēja Nezi noslīcināt. Piecdesmit tūkstoši! Viņi ir prātu zaudējuši! Kāda nelaime! Ja viņš tagad pie-

kāpsies, tad jau tie viņam dzīvam novilks ādu pār acīm. Kā redzams, Džulio uzticējis drošām rokām savas un savas bandas intereses.

Nākošās dienas rītā Nezi atkal devās pie Siņoras. Viņš sataisīja bēdīgu seju un paskaidroja, ka ir ar mieru maksāt, bet lūdza nedēļu laika, lai sadabūtu naudu. Siņora bija ar mieru gaidīt, ja Nezi tai dos vekseli. Nezi vekseli izpildīja! Viņš ir pārliecināts, ka nedēļas laikā atkal to dabūs rokā, neizdodot neviena graša. Viņš tomēr ir veikalnieks un zina, ko nozīmē parakstīt vekseli! Tāpēc, pirms vekseli atdeva Siņorai, viņš vēl pēdējo reizi mēģināja dabūt pagarinājumu uz goda vārda. Siņora palika nelokāma. Viņa parādīja Nezi brigadierim adresētu un jau parakstītu vēstuli. Droši vien viņa to aizsūtītu: šīs vecenes būtu ar mieru kailas dejot sniegā, lai tikai pakalpotu policijai! Viņas ir vienmēr kaut ko nodarījušas, ja ne tagad, tad agrāk, un tām nepieciešama policijas labvēlība. Tik tiešām, kā viņu sauc Nezi, vecā slampa vēl dancos pēc viņa stabules! Arī Nezi, tāpat kā Siņora, prot panākt nodomāto. Var jau būt, ka Siņora smagi kļūdījusies, dodama pagarinājumu, kaut arī garantētu ar vekseli. Var jau būt.

PIEKTĀ NODAĻA

Miris Milenas vīratēvs. Par to zina viss rajons, un avīze «La Nazione» ievietots maksas sludinājums. Milena parādījās Korno ielā sēru tērpā. Nanni ņirgājās:

«Mantojums nelika ilgi sevi gaidīt!» Bet neviens, pat Sta-derini, viņam nepiebalsoja. Milena bija nākusi apciemot savu māti. Viņa bija bāla, un viņas baloža acis šķita vēl lielākas un skaidrākas. Viņas bālumu un gaišos matus vēl vairāk

akcentēja melnais tērps. Milena bija daiļa un skumja. «Gluži kā klostera māsa!» noteica Fidalma, kurpnieka sieva.

Korrado atlaida zirga kāju un noslaucīja roku ādas priekšautā, lai sasveicinātos ar Milenu.

«Margerita priecāsies tevi redzēt,» viņš tai sacīja.

Milena atkāpās dažus soļus, jo zirgs saslējās uz pakaļkājām, pagrieza purnu uz Milenas pusi un iezviedzās. Tas bija melnis. Milena tam uzsmaidīja, bet tūdaļ aprāvās. Viņa baidījās ar savu smaidu apvainot vīratēva piemiņu. Milenai likās, ka viņa nav pietiekami skumja.

Vīratēvs viņu mīlēja. Kad Milena vēl bija meitene, viņš glaudīja tās galviņu, pārliecies pār veikala leti un teica: «Ja tu paliksi tik daiļa, es tev došu Alfredo par vīru.» Un, kad viņa ar Alfredo saderinājās, vecais sacīja: «Jūs mani piespiedāt turēt vārdu!» — un noskūpstīja Milenu uz abiem vaigiem turpat pircēju pilnajā veikalā. Arī Milena viņu mīlēja, bet ne tik daudz, cik būtu vēlējusies. «Man jāiedomājas, ka viņš mans tēvs,» Milena vienmēr sev solījās. Tomēr, kā senāk, sauca viņu par siņoru Kampolmi un kautrējās no viņa. Milena bija precējusies vēl tikai divus mēnešus, kad vīratēvs izmantoja katru gadījumu, lai atgādinātu viņai par mantinieku, un mēdza teikt: «Tu tikai arvien sarksti, bet es kļūstu vecs, un man nav daudz laika gaidīt. Pasaki to naktī savam vīram!» Tādas runas lika viņai no kauna iebēgt virtuvē. Un tagad, vaigu vaigā ar nāvi, Milena izjuta to pašu kautrību, to pašu cieņu un padevību, nevis dziļas un patiesas sāpes. Tas viņai šķita necienīgi. «Man sirds ir no akmens,» Milena sev sacīja.

Tai vakarā viņa atradās virtuvē un patlaban noņēma kastroli no pavarda, lai liktu galdā, kad dzirdēja Alfredo veram ārdurvis. Alfredo ienāca un sacīja: «Tēvs ir miris pirms stundas.» Milenu sagrāba pēkšņas bailes, kā bērnībā, dzirdot

soļu troksni bēniņos, un viņai šķita, ka kastrolis izslīd no rokām. Alfredo viņu izklaidīgi noskūpstīja un apsēdās, stīvi raudzīdamies ugunī, ar aizsmēķētu cigareti mutē. Mi-lena uzlūkoja vīru, viņa juta acis pieplūstam ar asarām, un rokās bija tāda sajūta, it kā no tām kaut kas būtu izkritis. Viņa bija pārsteigta, redzēdama kastroli uz galda; no tā pacēlās garaiņi un iedvesa viņai šausmas. Milena sāka gauži raudāt, un Alfredo viņu apskāva. Viņa elsoja izbijusies, pati labi nezinādama, kāpēc raud. Nomierinājusies viņa saprata savas jūtas, savu «sirdi no akmens». Domas par vīratēvu tagad viņā modināja bezgalīgu līdzjūtību, mazliet arī bailes. Milena sēdēja vīram uz ceļiem, Alfredo bija nopietns un skumjš, ar grūtsirdīgu mirdzumu acīs. Milena nezināja tam pateikt nevienu vārdu. Viņa cieši to apskāva un pieglauda galvu pie krūtīm.

Alfredo bija noslēgts un domīgs. Nelaipns — teica Bjanka. Un Margerita sacīja: «Tāds pats kā Mačiste. Abi viņi mazliet skarbi, bet sirds tiem laba.» Milena zināja, ka abas kļūdās. Tas, ko citi sauca par iedomību, lepnību, augstprātību, bija tikai ārējā čaula. īstenībā Alfredo bija maigs, vaļsirdīgs un sirsnīgs. Margerita, Bjanka un visi pārējie viņu pazina veikalā; tur «viņš rūpējās par savām interesēm» gluži citādi nekā tēvs; tas deva preces uz parāda arī tiem, kas nemaz to nelūdza. Alfredo mēdza teikt: «Ar tādiem pircējiem mēs nonāksim pie ubaga tarbas.» Tāpēc Korno ielas iedzīvotāji turēja viņu par lepnu un skopu. Bet ārpus veikala, kopā ar Milenu, viņš būtu darījis visu, lai tikai redzētu Milcnu priekā sitam plaukstas. «Tu esi mans «sargeņģelis», un tā ir mūsu paradīze,» sacīja Alfredo, kad viņi atgriezās no kāzu ceļojuma, nesdams Milenu pāri slieksnim viņu mājiņā Kūres priekšpilsētā.

—^Logi iziet uz pļavām. Alfredo turpināja. Tu zini,

ka dārziņš tur lejā pieder mums. Tev netrūks darba un rūpju par māju un dārzu. Vakaros es tev palīdzēšu. Aizmirsti, cik vien ātri vari, Korno ielu. Nedomā ne par veikalu, ne darīšanām, tas ir mans uzdevums.

Katru vakaru Alfredo atnesa kādu dāvanu, kādu pārsteigumu: gan kārbiņu ar apcukurotiem augļiem, gan rītasvārkus (vēl vienus! — sarkanus ar gaišzilu jostu un taisniem pleciem — īstu modeli!) un gandrīz vienmēr ziedus, dažādus uzkožamos un svaigus piena produktus. Arī viņa maigā, klusā, kautrīgā un gandrīz bērnišķīgā izturēšanās pret Milenu bija tās paradīze. Tā bija mīlestība. Tādu viņa bija iedomājusies laimi. Bet laime ir kā svece uz altāra: tā izdeg ātrāk, nekā vēlēšanās piepildās. Milenas laime ilga divus mēnešus.

«Pēc tēva nāves Alfredo pavisam izmainījies,» sacīja Milcna savai mātei, pagriezdama roku ar plaukstu uz leju. Bet tad mēģināja vīru attaisnot: «Viņam visa atbildība par veikalu. Viņš nes uz mājām savas kases grāmatas, sēž pie tām līdz vēlai naktij, lādas pie sevis. Alfredo saka:

— Mans tēvs bija mīkstāks par vasku. Kā tu domā, ko viņš man atstājis? Tīrās bēdas viņš atstājis! Devis uz kredīta gandrīz visam kvartālam. Zaudēta nauda! Simt astoņpadsmit liras Čeki ģimenei, septiņdesmit Lukatelli un tā joprojām.

Šādās reizēs Alfredo vēlas, lai Milena paliek pie viņa. Arī Kūres dzīvoklītī jūtama vasaras svelme. Alfredo apsēdies pie virtuves galda tīkla krekliņā un sporta biksītēs; viņš ir atvēris logu līdz galam vaļā, lai mazliet atvēsinātos. Naktstauriņi lidinās ap lampu. Alfredo sit sev pa seju un rokām, gaiņādams odus, kas viņam neliek miera. Milena ir rītasvār-kos, uz matiem tai gaišzils tīkliņš. Viņai sāp sirds par vīra neapmierinātību, un, gribēdama to izklaidēt, viņa piedāvā tam dzērienu, ko visu dienu glabājusi vēsā vietā. Tas skarbi saka:

— Esi taču mazliet uzmanīgāka. Ja nemaldos, tad tās ir arī tavas intereses!

Milena klusē. Domas un skaitļi viņas galvā jaucas un pagaist, izzūd kā ledus gabaliņš glāzē. Vīra balss viņu atmodina no snaudiena.

— Piedod man, ja es pacēlu balsi, — tas saka. — Sis saraksts ir maksātnespējīgo kapsēta! Tev jāpriecājas, ka es par to uztraucos. Runa iet par mūsu nākotni.

Pirms gulēt iešanas vēl jāizslēdz gāze, jāizliek atkritumu spainis aiz durvīm. Un vai vannas istabā gaisma nodzēsta?

Gan tu redzēsi, ka rēķini saskanēs, — viņa saka un noskūpsta vīru uz deniņiem.

Milenai nāk miegs, kā vien tas var nākt deviņpadsmit gadu vecumā. Viņa sapņo par vīratēva nāvi, maksātnespējīgiem parādniekiem un odiem. Taču istaba ir labi vēdināta, logi un durvis līdz galam vaļā, ārā mēnesnīca; pietiek viena skūpsta, lai viņu uzmodinātu. Mīlestība ir jauka, tā nomierina un aizdzen rūpes. Nu Milena var mierīgi ļauties miegam, pieglaužot Alfredo roku vaigam, kā meitene pieglauž lelli. Bet Alfredo modina to vēlreiz un aizdedzina lampu uz naktsgaldiņa, lai palūkotos tai sejā.

— Tu nāksi man līdz uz veikalu, — viņš saka. — Mums vajag visu pārkārtot. Tu būsi pie kases. Es nopirkšu automātisko kasi. Pats apkalpošu aiz letes, un mēs iztiksim bez pārdevēja. Kase piedos toni! Mēs zaudēsim pircējus Korno ielā, bet iegūsim klientus no Tintori prospekta un no Arno krastmalas pansijām.

Milena pusmiegā saka «jā», un viņai patīk sevi iedomāties pie kases. Kase trinkš: trin-trin, trin-trin. Trin-trin, vai tu guli, Milena?

— Tavi vecāki tevi audzinājuši stikla skapī, — Alfredo

vēl nosaka. Neviens nevarētu iedomāties, ka tu esi uzaugusi Korno ielā. — Viņš nodzēsis gaismu un nemana, ka sieva jau aizmigusi, kamēr viņš runā. — Bet tu zini, tev apkārt tik daudz piemēru, ka dzīvē nav rozes vien. Atceries, kā dzīvo Klāras mājās! Atceries, kā izgāja Aurorai! Es tevi ludzu man palīdzēt tikai savest kārtībā veikalu. Tas ir arī tavā labā, vai ne? — viņš atkārto. — Veikalā tu būsi saimniece. Tikai uzmanies, lai pareizi izdotu naudu. Nebēdājies, ja sākumā tev ies lēnāk, gan iemācīsies!

— Jā, Alfredo, jā, ar labu nakti!

Tu guli — trin-trin, un pirmos saules staros sārtojas cipreses uz pakalniem.

Ir jūnijs. Hīta gaisma pārsteidz Korno ielu vēl miegā. Laternai pie viesnīcas trūkst divu stiklu. Pie «pārdomu būdiņas» laika gaitā izbalējis uzraksts: STRĀDNIEKI — BALSOJIET PAR BASTAI! Mačiste to uztriepa ar darvu tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmajā gadā, vēlēšanu laikā. Kāpēc Karlino nav pārtriepis uzrakstu ar kaļķiem?

Tagad Nezi gailim ir iemesls agri dziedāt. Viņa dziesma aizsniedz Margeritas vistu kūti un saceļ veselu spalvu mākoni. Klejotāji kaķi satupušies uz namu ārējām kāpnēm, tie vēro ogļu tirgotavas ventilācijas lodziņus, pa kuriem naktī izbāž purniņus žurkas. Pelēka kaķenīle, kas šonakt zaudējusi nevainību, saritinājusies kamolā uz kurpnieka sliekšņa zem izkārtnes: «Se pieņem darbu pēc pasūtījuma». No puspievērtiem vai līdz galam atvērtiem otrā, trešā un ceturtā stāva logiem dzirdami gulētāju smagie elpas vilcieni, kurus nogurums nepamet līdz pat rītam. Visciešākais miegs ir grāvracim Antonio: viņa krākšana aizsniedz pretējās mājas trešo stāvu, kur Siņora viņu katru nakti tūkstoš reizes apskauž un nolād. Bjankai ir visnemierīgākais miegs: tā grozās un runā pa miegam. Turpretim Revuārs un Nanni guļ saldi, vienmē-

rigi krākdami un iesvilpdamies, tāpat kā ielu tīrītājs Čeki, kas, dziļāk ieelpojot, izgrūž īstu svilpienu.

Augšējo stāvu logos saule iespīd daudz spožāk. Maēiste noņurd un pārvelk palagu pār galvu. Margerita tūlīt pieceļas un nolaiž žalūzijas. Marija aizgriež modinātāja zvanu un uzmanīgi izkāpj no gultas; uz viņas lūpām labrīts un smaids īrniekam. Augšējie stāvi: Nezi vēl guļ nevainīga cilvēka miegu, aiz sienas arī viņa sieva iesnaudusies; tie nezina, ka Otello pazūd no mājas katru nakti tūliņ pēc policijas apgaitas. Staderini laulātais pāris: rīt būs svētku diena viņu asajām un garajām mēlēm! Tenkas ir nabadzības pavalgs. Augšējie stāvi: grāmatvedis Karlo Benčini, fašists jau pirms varas sagrābšanas.

Ap astoņiem to modinās māte un pienesīs kafiju. Karlino strādā apdrošināšanas savienībā; uz viņa darba galda ir asinīm aptraipīts duncis makstī. Karlino vēl guļ. Viņam ir sarkani mati. Miegā viņš izskatās pavisam nevainīgs un ar vasaras raibumiem zem acīm un ap degunu atgādina zēnu. Viņam ir divdesmit četri gadi un trīs dzīvības uz sirdsapziņas. Viņa sirdsapziņa «kalpo tēvijai». Aiz gultas gala aizbāzta viņa nūja melnā ādas makstī, uz roktura iegriezts: Es par to nospļaujos. Ja izvilktu nūju no maksts, mēs redzētu, ka tās ārpuse no sausa kļavas koka, bet iekšā «dvēsele» no dzelzs. Kurpnieks saka, ka nūja un tās saimnieks nodarījuši vairāk posta nekā Kaks^14. «Pastrādājuši briesmu lietas,» piebilst Fidalma vīram, bet par to viņi sačukstas zem segas. Kad Karlino iet garām, visi viņam parāda cieņu un uzsmaida. Nanni viņu sveicina, paceļot roku; Ristori, viesnīcas saimnieks, viņam pamirkšķina un mazliet palokās Vienīgi Mačiste var atļauties viņu neievērot. Karlino tad pagriežas uz otru plīsi: viņš ir zvērējis savai mātei vairak nesarīkot skandālus Korno ielā.

Karlino dzīvo kopā ar māti. Viņš ir izīrējis vienu istabu savam draugam Osvaldo Liverani, papīra un papīra izstrādājumu komivojažierim. Karlino tēvam bija galantērijas preču veikals Sanlorenco laukumā, un tas piedalījās ūtrupēs. Visa ģimene uz dzīvi Korno ielā pārcēlās kara laikā. Karlino toreiz bija piecpadsmit gadi. Viņš bija ātras dabas, bet savā ziņā augstsirdīgs zēns pret tiem, kas viņam patika. Mainīgs kā marta mēnesis, kurā viņš dzimis, Karlino aizbēga no mājām, lai pievienotos d’Annuncio leģionāriem, kas devās uz Fiumi.[15] Karlino prombūtnes laikā zem tramvaja riteņiem gāja bojā viņa tēvs. Vagona vadītājs bija sociālists! Arī sabrauktais bija sociālists, bet Karlino to neņēma vērā.

Pasauli virza uz priekšu selektīvā radniecība — vai nu uz labu, vai ļaunu. Karlino ir, kā teikts dziesmā, «fašists starp fašistiem», kuri, tāpat kā Gētes romānu varoņi, dzīvo viens otra sirdī. Labais un ļaunais sajaucas kaislībās; Karlino ir atdevis miesu un dvēseli savai kaislībai. Dēkas, varmācība un asinsizliešana viņu vilina vairāk nekā daiļa sieviete, un apziņa, ka viņu uzlūko ar bailēm un cieņu «kā zvēru dresētāju arēnā» — tie viņa paša vārdi, — viņu satrauc un iepriecina. Turklāt Karlino ir pārliecināts, ka darbojas dzimtenes labā.

Tad gadās izdevīgi pakalpojumi, kādus nevar noraidīt. Pirms dažām naktīm Nezi viņu gaidīja uz Lauvu ielas ietves. Nezi ir zaķpastala un augļotājs, bet viņš ir palīdzējis biedriem, viņam ir daudz naudas, un viņš labi ieredzēts Direktorijā. Nezi noņēma cepuri un teica, ka vēloties ar Karlino runāt. Karlino aicināja viņu augšā pie sevis, bet ogļu tirgotājs atteicās.

Kā būtu, ja iedzertu mazu konjaciņu ar ledu? — Nezi sacīja. — Pa ceļam mēs mierīgi aprunātos. Korno ielā ir tikpat daudz ausu, cik logu!

— Man ne no viena nekas nav slēpjams! — Karlino viņam atbildēja, bet tomēr gāja līdz. Un tūliņ nodomāja: «Te atlēks pieci tūkstoši liru, ar ko samaksāt parādu Borgezi spēļu namā. Pats debcsutēvs man sūtījis šo cūku. Tūliņ viņš man prasīs, lai pabaidu Čeki, kas viņam neliek miera Auroras dēļ. Pietiks, ka es apturēšu ielu slaucītāju un uzsaukšu: «Ei, tu, mēslu vabole! Nezi ir mans draugs, liec viņu mierā. Saprati?»

— Tikai biedru vidū var brīvi uzelpot, — sacīja ogļu tirgotājs.

— Nekulsti tukšus salmus. Nezi!

Viņi atradās Siņorijas laukumā. Pēdējie tramvaji brauca lejup uz Kalimalu, ap Bjankones baseinu vēl daudz laužu veldzējās nakts dzestrumā. Kāds ormanis dziedāja. Garām pagāja ar kādu virsnieku zem rokas Olimpija, kas dzīvo viesnīcā «Cervija». Ogļu tirgotājs teica:

— Jūs, siņor grāmatvedi, mani neturat par fašistu. Tomēr arī man ir zināmi nopelni. Tieši jūs savā laikā nācāt man ne vienreiz vien prasīt mašīnu. Un vai es kādreiz atteicu?

— Ja kāds to apšauba, sūti pie manis.

Vitorio laukumā viesmīļi sakārtoja krēslus. Ugunis jau bija nodzēstas, un Revuārs atgriezās ar mandeļkūku kurvi no savas parastās vietas zem galerijas velvēm. Ielas centrā kļuva arvien tukšākas; prostitūtas izsalkušas un vīlušās izaicinoši raudzījās uz gājējiem. Pilsēta ieslīga tumsā, gaidīdama vēlīnos spēļu klubu un atklāto namu apmeklētājus. Kafejnīcās, kas netika slēgtas, galdiņi stāvēja uz ietvēm, un tie nepazina miega tāpat kā netikumi, ar kuriem pilsēta bija pilna līdz malām. Apkārt laukumam riņķoja viena aiz otras divas sa-

cīkšu mašīnas, piesmirdinādamas gaisu gāzēm, kas izlauzās pa izplūdes caurulēm ar apdullinošu troksni. Tosingi ielas stūrī kāds pusaudžu pulciņš baidīja kaķus, šaudot ar revolveriem: meiteņu smiekli un kliedzieni jaucās ar šāvieniem.

— Muļķi! — teica Karlino. — Viņi šauj ar flobertiem. — Atskanēja kāda ievainota kaķa brēciens, gluži kā cilvēka vaidi. — Vismaz vienu trāpījuši, — viņš piebilda.

Un pēkšņi Nezi jautāja:

— Ko jūs domājat par Siņoru?

— Ai, liecies mierā, Nezi, saki labāk, ko tu pats par viņu domā, mēs klausāmies.

— Man tādas vecenes nepatīk. Turklāt patlaban Siņora bāž degunu manās darīšanās. Viņa nostājusies Čeki pusē . . . Es varētu par to nospļauties, mana sirdsapziņa tīra. Tomēr pašlaik viņa sākusi melst tādas aplamības, ka labi būtu viņai pašai ar tām aizbāzt rīkli... Jūs saprotat mani, siņor grāmatvedi, pietiktu ar vienu skarbāku vārdu no jūsu puses.

Karlino atbilde skanēja sausi kā revolvera šāviens.

— Un par pūlēm?

Viņi vienojās. Tad dzēra konjaku ar ledu, tad otro un trešo, tikai, pārnācis mājās un jau gultā gulēdams, Karlino nodomāja: «Nezi galīgi zaudējis galvu, iedomādamies, ka vecā ļausies iebaidīties!»

Nezi prasīja Siņorai nedēļu laika, lai tā nodomātu, ka viņam grūti sagādāt skaidru naudu. Viņam vajadzēja parakstīt vekseli, jo Siņoras noteiktība neatstāja Nezi nekādu citu izeju. Sākumā Karlino viņam likās droša kārts. «Vecenēm uz sirdsapziņas grēku atlikulikām, arī ja tās nav dumpinieces. Tomēr tās nekad nenostāsies pret fašismu!» Bet tās

var sabiedroties ar fašismu! Tagad šī doma nedod Nezi miera. «Karlino,» domā Nezi, «ir pērkams un vienmēr kalpos tam, kas vairāk maksā.» Karlino atlika savu uzbrukumu Siņorai uz divām dienām, kamēr Nezi nebija sasolījis piecus tūkstošus. Ja vecā tam piedāvās sešus, Nezi ir zaudējis. Sāktos solīšana. Kā gan viņš varēja uzticēties Karlino? «Tu kļūsti vecs, Nezi, tu kļūsti vecs,» viņš noteica pie sevis, sizdams ar dūri pa pieri. Ogļu tirgotavas kaktā Otello dzird to vaimanājam un smilkstam kā suni. Kā suni, kura viņam vairs nav žēl.

Un Nezi domā: ««Mironis» vēl pārāk svaigs, un nav pat ko domāt to pārdot bez zaudējumiem.» Edžisto Nezi ir suns ar ciešu miegu, bet, tiklīdz viņš atver acis, svārpsts sāk urbties viņa smadzenēs. Šorīt Karlino apsolīja uzkāpt pie Siņoras pirms iešanas uz darbu. «Abi vienosies pret mani!» Viens svārpsta apgrieziens. Otrs apgrieziens: «Viņi man dzīvam novilks ādu!» Un atkal apgrieziens, daudz stiprāks, tā ka asi iesāpas pakausī. «Viņš ir fašists! Viņš pērkams vairāksolīšanā!» Nezi nezina, ka arī fašistam ir sirdsapziņa; to gan nenospiež trīs cilvēku dzīvības, un tā nedzird nūjas sitienus, bet arī tā pakļauta zināmai kārtībai. Kad Karlino draugu pulciņā jokodamies lielījās ar savu pasākumu, kāds no vadītājiem viņam teica, ka Siņora ir «svēta un neaizskarama». «Fašistiskā federācija to ir aplikusi ar nodokli — pieci simti liru mēnesī» — un Karlino, lai gan viņš dzīvo Siņorai tieši pretim, nebija ne jausmas par to!

— Tad jau drīzāk ko citu, — piebilda komandieris. Tavā rajonā dzīvo delikatešu tirgotājs Alfredo Kampolmi, viņš atteicās no ārkārtējas iemaksas. Vai tu nevarētu viņu pārliecināt? Protams, ar labu!

Un no pakalniem gaisma nolaižas līdzenumā. Kūres pļavas jau saņem saules starus, kas ar katru stundu kļūst kar-

stāki, iespiežas namos un par visu vairāk cenšas izsausēt pļavās pēdējo strautiņu starp diviem uzbērumiem, kur ganās lopu bari. Milena jau ir piecēlusies. Šodien viņa pirmo dienu strādās delikatešu veikalā. Kase atrodas pa labi no ieejas, pusloka veida nodalījumā pie sienas. Milena sēdēs kā uz troņa ar muguru pret divām rindām Manfrēdi di Kolorno firmas konservu kārbu, uz kuru etiķetēm uzzīmēts milzīgs tomāts.

Noņemdama no palodzes piena krūzi, ko viņa vakarā, pārsegtu ar tīkliņu, bija izlikusi ārā, Milena redz Bertas rūpnīcas sargu atveram vārtus. Fabriku skursteņi jau kūp. Netālu atrodas kartonāžas fabrika, kur līdz pagājušam gadam strādāja Aurora. Milena uzšuvusi sev baltu tērpu ar izrakstītu apkaklīti, lai sēstos pie kases. Vakar vakarā, pabūdama kopā ar vīru veikalā, viņa iemācījās rīkoties ar kases mehānismu. Viss Milenai vēl šķiet rotaļa. Viņa paņēmusi līdz grāmatu, ko lasīs «klusās stundās», no trim līdz pieciem pēcpusdienā, kad Alfredo paradis atlaisties uz saliekamās gultas veikala dibentelpā. Darbu viņa gaida ar priecīgu satraukumu, kā bērns izrādes sākumu. Milena vēl ir mīksts māls, ko var veidot un pārveidot katrs pirkstu pieskāriens. Savu bērnību un meitenes gadus viņa nodzīvojusi Korno ielā kā nevainīgs putniņš virs lauvas krātiņa vītā ligzdā. Bikla un naiva Milena no mātes rokām nonāca pie Alfredo, un tagad viņš to veido. Milena modina vīru, pasniegdama viņam vēl gultā tasi karstas kafijas un sviestā ceptas maizītes.

Saule stāv augstu arī pār Korno ielas namiem. Modinātāji jau izpildījuši savu rīta darbu. Otello jau atslēdzis ogļu tirgotavu, un Mačiste apkopis savu zirgu. Un kurpniekam, lai atslēgtu savu darbnīciņu, jāaiztrenc ar kājas spērienu pelēkā kaķenīte. Karlino pateica savai mātei, ka šorīt uz darbu neies. Pēc tam viņš nokāpa pie Nezi un teica, ka Siņora atrodas

viņa aizsardzībā. Karlino pat atdeva tam avansā saņemtās tūkstoš liras. Kā nemaņā Nezi sēž sadudzis sava veikala tumsā; aiz dusmām tas plīst vai pušu. Viņš šņāc: «No visiem sarkanmatainajiem godīgs ir bijis tikai viens: Kristus. Un pat ne viņš!» Nezi meta ar galda papīra presi Otello, kad tas apjautājās, vai tēvs slikti jūtoties.

Milena izklaidējās, sizdama 0, 00, lai pierastu pie taustiņiem, kad delikatešu veikalā ienāca Karlino. Pircēju nebija, un Alfredo iemērca žāvētās mencas, jo rīt piektdiena, gavēņa un pārvaldnieku diena. Viņš noslaucīja rokas priekšautā un vaicāja:

— Ar ko varu jums pakalpot, siņor grāmatvedi?

Karlino tērzēja ar Milenu. Viņi pazina viens otru no bērnu dienām. Toreiz Karlino, ieraudzījis Milenu pie loga, atvēzējās un izlikās viņai sviežam ar akmeni. Milenai patika šis joks, viņa tīšām skatījās pa logu, lai Karlino viņu pabaidītu. Pēc tam Karlino aizbēga pie d’Annuncio uz Fiumi; par to runāja visa Koriļio iela. Milena vēl bija maza meitene. Viņa trīcēja par savu draugu kā par «mazo lombardiešu izlūku»[16]. Vēlāk viņa izvairījās no Karlino, jo tas «sit cilvēkus», bet viņas atmiņā dzīvoja tēls no lasītā romāna «Sirds».

Jūsu rīcībā, siņor grāmatvedi, — atkārtoja Alfredo.

Karlino atbildēja viņam laipni un sirsnīgi: — Arī jūs, siņor Kampolmi, izraudzījāties sev sievu Korno ielā! Jūs mums aizvedāt labāko sargeņģeli!

Taču Alfredo nepatika kompliments. — Ko pavēlēsit? — viņš vēlreiz jautāja.

īstenībā neko, — sacīja Karlino, pēkšņi pavisam nopietni. — Es gribēju jums tikai kaut ko pateikt.

Veikalā ienāca kāda sieviete un lūdza simts gramus tomātu konservu un piecdesmit gramus sviesta.

— Vai jūs nebūtu tik laipns šeit, siņor grāmatvedi? — sacīja Alfredo. Viņi ieslēdzās veikala dibentelpā.

Milena nevarēja iedomāties, par ko gan tie abi varētu runāt. Tad viņa atcerējās, — Karlino «sit cilvēkus», un instinktīvi norausās no savas vietas pie kases, viņas sirds sāka sist stiprāk. Bet te jau Karlino atkal parādījās. Aiz viņa Alfredo ar tādām pašām satumsušām acīm kā tai vakarā, kad nomira tēvs.

Tad kādu laiku pircēji nāca un gāja, Milena un Alfredo ne mirkli nebija vieni. Likās, ka pircēji norunājuši savā starpā: tikko viens izgāja, ienāca otrs. Milena bez apstājas grieza kases kloķi līdz pat pusdienai. Alfredo vairījās no sievas skatiena. Sieviete, kas pirka piecdesmit gramus sviesta un konservus, Milenai iečukstēja: «Pasakiet savam vīram, lai viņš neķildojas ar tādiem ļaudīm kā šis. Tiem allaž duncis pie rokas!» Ap pulksten diviem, kad durvju režģis bija nolaists un viņi ēda dibentelpā, Alfredo tai sacīja:

— Karlino nāca mani iebaidīt, jo es atteicos maksāt fašistiem. Viņi domā, ka es esmu tikpat padevīgs kā mans tēvs! Es tam atbildēju, ja viņiem vajadzīga nauda, lai paši sapelna! Vai es pareizi :rīkojos?

Un Milena — Milena atbildēja: — Protams, mēs nopūlamies ar sviedriem vaigā, liekot čentezimu pie čentezima. — Vai tiešām pietika ar dažām stundām pie kases delikatešu veikalā, lai eņģelis kļūtu par tirgotāju?

— Un tad? — Milena jautāja.

— Viņš teica, ka mēs vēl redzēšoties. Bet nav vairs divdesmit pirmais gads! Tagad viņi vairs nesit ļaudis. Mums jābūt tikai stingriem.

Viņi ēda. Saskūpstījās pār galdu. Tad Alfredo atgūlās uz saliekamās gultas un Milena, aizmirsusi savu grāmatu, izmantoja šo laiku, lai saskaitītu priekšpusdienas ieņēmumus. Viņa vēl neko nezina par neto un bruto, pagaidām viņai liekas, ka viss ieņēmums ir tīra peļņa. Tikko vīrs pamodies, viņa tam jautā:

— Cik mums pašiem maksā simt gramu cūkgaļas desas?

Bet atbildes vietā Alfredo saka, ka esot pārdomājis, — labāk samaksāt, cik tie prasot, un jo drīzāk nodot savu iesniegumu par uzņemšanu fašistiskā partijā.

SESTĀ NODAĻA

«Siņorās N. N. portrets». Ietvars vēl saglabājis šo plāksnīti, bet tagad tanī atrodas ainava - tilta skats pie Kašines parka. Siņora to nopirka no antikvāra, kas allaž izstāda gleznas uz Tribunāla kāpnēm. Tagad tilts kļuvis par vēsturisku vietu: uz tā nogalināja fašistu Džovanni Bertu; viņa tēvam pieder Kūres rūpnīcas. Pēc šā notikuma glezna ieguvusi vērtību. Siņora to pakārusi virs kumodes, kur patlaban nolikts ventilators, kas, griezdamies ap savu asi, atvēsina visus istabas kaktus.

Siņora jau kādu mēnesi ir neparasti atspirgusi. Viņas balss atguvusi cilvēcisku skaņu, tagad arī citi, ne tikai Džezuina vien var saprast, kad viņa runā, un, šķiet, brīžiem Siņoras rokas pat sārtojas, it kā tajās atkal sāktu ritēt asinis. Arī zilganie loki zem acīm nav tik tumši; ja senāk tie lika domāt par nāvi. tad pašreiz tie atstāj neapvaldītas izvirtības iespaidu. Pietiktu jau ar šīm pazīmēm, lai atzītu, ka viņas veselība uzlabojusies. Turklāt ne tikvien Siņoras siekalu atdalīšanās kļuvusi gandrīz normāla un bezmiegs mazinājies, bet arī tempe-

ratūra kritusies līdz trīsdesmit septiņi, un pēdējā asins analīze bijusi negatīva. Ārstam ir nācies atzīt «necerētu» labošanos. Tomēr visvairāk te palīdzējusi slimnieces morālā pašsajūta, kas pacēlusies augstāk par Palaco Vekio vēja rādītāju un nemitīgi rāda jauku laiku. Turklāt Siņora nekad nav šau-bijusies, ka arī viņai sāksies jauks laiks ar atriebības sūro garšu un prieka saldumu. Atriebību sauc par Nezi, prieku par Lilianu.

Siņora redzēja Auroru uzaugam savā acu priekšā un vēroja viņas attīstību ar tādu pašu lietpratēja skatienu, ar kādu Ma-čiste aplūko zirgus, bagātīgi apveltīdama viņu gan ar injekcijām, saldējumu un vafelēm, gan arī gudriem padomiem un mātišķiem rājieniem. Un tieši tai brīdī, kad Aurora bija izplaukusi, Nezi viņai to nolaupīja! Atņēma Siņorai lolojumu, ko viņa bija audzinājusi ar tādu pašu cītīgu, neatlaidīgu un despotisku uzmanību, ar kādu citas vecas dāmas rūpējas par savu kanārijputniņu, savu mincīti vai ziemassvētku tītaru.

Siņora divus gadus gaidīja izdevību, lai varētu atriebties. Viņa neprata piedot apvainojumu; viņai nebija tā padevīgā un pazemīgā rakstura, kāds mēdz būt vecām dāmām. Sīs vecās dāmas dzīvojušas pavisam citu dzīvi: tās ir svētulīgas vecmeitas, pensionāru atraitnes, vecmāmiņas; tām aiz muguras vienmuļa dzīve, nabadzīga jūtām un pārdzīvojumiem, bez mājas pavarda siltuma. Daba viņas apveltījusi ar vientiesīgu prātu, parastām jūtām un ikdienišķu skaistumu. Audzināšana mācījusi viņas ievērot tās morāles likumus, kura nosaka dzīves līdzsvaru un sagrauj tiltus nevaldāmās netikumu armijas priekšā.

Siņora turpretim ir šīs ienaidnieka armijas maršals. Viņas fiziskā un morālā daba ir klasisks pilnīgi pretēja rakstura piemērs: vienkāršība kļuvusi par haosu, dabiskums par liekulību, un skaistums sasniedzis pilnības kalngalus. Tās ķermeņa

daiļuma vilināti, vīrieši ienāca šīs sarežģītās, nevaldāmās un jutekliskās būtnes dzīvē kā klauni cirka arēnā: tikko noklusa viņu kņada, iestājās nāves klusums, jo uz trapeces parādījās akrobāti.

Siņoras sirds («Bet vai Siņorai vispār ir sirds?» bieži jautāja Džezuina) visu jaunību baidījās no tukšuma un zaudēja savu mirdzumu kā pērle saules gaismā. Kad nobālēja un novīta arī viņas daiļums un tomēr palika kaisle, Siņora meklēja mierinājumu sava dzimuma maigā līdzjūtībā.

Izsvītrojusi vīrieti no savas dzīves, tagad, kad viņai draudēja briesmas kļūt par sukubu^17, Siņora pievērsa uzmanību meitenēm. Vai tas bija protests? Nē, nepieciešamība izbēgt no dzīves bez mīlas, kas viņai pavērās, un izvēlēties citu ceļu; to Siņora izvēlējās ar visu savu noteiktību un apdomu. Viņa vienmēr bija sevi augstu vērtējusi; un, lai kaut ko baudītu, tad vajadzēja to prast iekarot. Siņora ir cīnītāja un savā ziņā dzejniece. Un, lai zieds būtu tīkams, viņai pašai vajag to iegūt, nogriezt ar grieznēm no zara. Turklāt viņas gars prasīja jaunajam neprātam, ko viņa sevī iedomājās, stādīt pretim jaunavību, «tikpat īstu un patiesu».

Gudra kā sena burve Siņora no dienas dienā staigāja pa pilsētas bērnu namiem. No daudzajām meitenēm, ko mūķenes viņai parādīja, Siņora izvēlējās to, kas viņai visvairāk patika. Tā bija meitene gadus trīspadsmit veca, Džezuina vārdā, ar pelēkām acīm un melniem matiem. Siņora to aizveda no bāreņu patversmes un ieslēdza starp apzeltītām sienām savā mājā Korno ielā. Visa iela cildināja Siņoras labo sirdi; klostera māsas ierakstīja viņas vārdu labdaru goda sarakstā. Un Džezuina auga «viņas paspārnē», kļuva par viņas īpašumu.

«viņas lietu», varbūt visdārgāko, bet katra ziņa par visstingrāk uzraudzīto un ierobežoto.

Ir pagājuši divpadsmit gadi, tagad Džezuina jau ir sieviete, «pazīstama smarža», kā pavēlniece viņai saka tieši acīs, «paradums». Un, kad Siņora ar visu savu sirdi tiecās pēc Auroras, Nezi viņai to nolaupīja! Uz kādu laiku Džezuina atkal atguva savu vērtību. Mēs vēl sastapsimies ar Džezuinu, kad viņas dzīve saistīsies ar pārējo Korno ielas ļaužu dzīvi. Mūsu hronika ir stāsts par šiem ļaudīm, un pagaidām Džezuina vēl turas nomaļus no tiem. Viņa tos nicina no sava loga augstuma, kā Siņora viņai mācījusi; lai izdabātu Siņorai,viņa novēro katru mūsu ļaužu žestu un noklausās katru vārdu, un ar pavalstnieces padevību apmierina savas valdnieces untumus, pati neizjūtot nekāda prieka. Džezuina drīzāk ar sašutumu un izbrīnu vēro Siņoras interesi par Lilianu, konstatē, ka Siņora tanī iemīlējusies.

Tas ir pretrunā principiem un kārtībai, uz kuriem balstās Siņoras morāle, jo Liliana ir ne tikai sieva, t. i., aplipināta ar «vīrieša sērgu», bet arī māte, un mātes jūtas Siņora nicina par visu vairāk. Neraugoties uz to, Siņora ir iemīlējusies Džulio sievā. Vai ir vērts tam meklēt iemeslus? Vai tad Si-ņoru var izjautāt? Vai viņa spēj būt atklāta? Padomājot par viņas līdzšinējo rīcību, mēs tomēr pārliecināmies par kaut ko pozitīvu: šai gadījumā Siņora pirmo reizi ļāvusies vecuma nespēkam. Un varbūt, pašai nemanot, spērusi soli uz sabrukuma bezdibens pusi. Viņa pati sevi attaisno šādi: «Es pierādīšu. ka mana mīlestība uzceļ, kamēr vīrieša mīlestība sagrauj. Tas pats stāds, kas vīrieša rokās pamazām vīst, manās rokās atdzīvojas un uzzied.»

Uz sava gaišredzīgā vecuma sliekšņa Siņora tātad pūlas pielikt roku radīšanas darbam. Arī tagad viņa seko savam pārcilvēka liktenim. Bet viņa ir Siņora, un viņas veidojums —

zagļa sieva, kura atrodas policijas uzraudzībā, nožēlojama viela jaunradei.

Liliana katru dienu ar savu meitiņu apciemo Siņoru. Ienākot un atvadoties Liliana viņu skūpsta. Tā vēlas Siņora. Pirmo reizi Liliana to noskūpstīja uz vaiga; tas bija bāls, auksts un valgans zem viņas lūpām. Viņa pamanīja, ka Siņoras seju klāj bieza, vairākās vietās ieplaisājusi pūdera kārta. Saskaršanās ar negaidīto ledainumu Lilianu nepatīkami pārsteidza. Viņai ienāca prātā necienīga doma: Siņora izkrāsota kā papīra laterna! Un Liliana nosarka par šādu domu.

Liliana, atrazdamās pie Siņoras, pūlas izjust pateicību pret to, bet īstenībā Siņoras klātbūtne viņai iedveš bailes, un tās seja viņu šausmina. Sī seja šķiet iesūcam sevī sarunu biedru. Skatiens no tumšajiem dobumiem tevi maz pamazām aptver un iemidzina kā hipnotizētājs uz skatuves. Pēc tam tevi pievelk tuvāk un beidzot aprij.

Siņoras tuvumā Liliana vairs nav noteicēja pār sevi. Un, jo Siņora ir maigāka un sirsnīgāka, jo vairāk Liliana zaudē varu pār savu rīcību un dara visu, ko vēlas Siņora. Viņa apsēžas uz gultas un skūpsta Siņoru; viņa tagad saprot — tie vairs nav nevainīgi skūpsti. Bailes un šausmas sagrābj Lilianu, kad viņa viena atgriežas savā mazajā istabiņā virs kalves. Meitenīte guļ, bet viņa pati vēl nav pieradusi aizmigt pirms policijas apgaitas. Istabas griesti ir zemi, un velti Liliana gaida vēsumu no līdz galam atvērtā loga. Viņa visa nosvīdusi, bet neiedrošinās pakustēties, lai neuzmodinātu meitenīti. Viņai žēl pašai sevis, un bieži viņas izmisums izplūst asarās.

Liliana atceras savu dzimto ciemu, ko Sjeve sadala divās daļās, bet garš tilts tās atkal savieno. Sjeves gultne ir tikpat liela kā Arno, bet tā reti ir ūdens pilna. Jau aprīlī tā atgā-

cJina apa|iem akmeņiem bruģētu ielu. Vietām paceļas lielāki klinšu bluķi, un ap tiem lēkā vardes. Vardes ķer, uzšķērž, vienu dienu mērcē un tad gatavo vakariņām. Māte tās prot izcept sevišķi labi. Tēvam un brāļiem tās ārkārtīgi garšo. Svētdienās mesa, kino, un trīs reizes gadā «lielais gada tirgus». Bet jāpieskata arī mazākie brāļi, kur tad vēl darbi sakņu dārzā. Ēdamreizēs tikai bietes. Bet arī tās pietrūka, kad tēvs, Kjanti-Rufino vīna darītavas smagais ormanis, izkrita no ratiem un pakļuva zirgam zem kājām. Pateica, ka viņš esot bijis iereibis, un vīna darītava tam piešķīra kā dāvanu naudas summu nedēļas izpeļņas apmērā. Nauda izgāja braucienos uz Florences slimnīcu, kur tēvu ievietoja. Lilianai toreiz bija sešpadsmit gadu, un viņa vēl ne reizes nebija «braukusi lejā uz pilsētu».

Atgriezās tēvs no slimnīcas un līdz ar viņu arī maize un spināti, spināti un lēcu virums. Liliana bija vecākā, un māte viņai uzticēja mazākos bērnus, kad pati gāja uz Kjanti-Rufino līmēt etiķetes uz pudelēm. Vēlāk māte ar meitu apmainījās darbiem. Etiķetes ir sarkanas, dzeltenas un baltas, uz tām uzzīmēts gailis, kas dzied savu «kikirigī». Kikirigī no rīta līdz vakaram. Pēc tam mājās jāapgulda mazie brāļi, jānomazgā trauki. Un svētdienas rītos veļas mazgāšana pie Sjeves, pēcpusdienā jāved zēni pastaigāties pa prospektu. Vienmēr nabadzīgāk ģērbta par draudzenēm nekad tā nevarēja nogaršot trejādās saldējuma šķirnes vienā reizē. Vai tas ir ciešams? Viņas māte to cieta visu savu mūžu un, tāpat kā māte, simtiem, tūkstošiem un miljoniem citu sieviešu, tādas pašas kā viņa, abos Sjeves krastos. Bet ne Liliana. Viņa bija no tiem simtiem, tūkstošiem un miljoniem sieviešu, kas, nobraukušas divdesmit minūtes vilcienā, nolīga par mājkalpotājām Kūres rajonā vai Tintori prospektā. Divos gados Liliana pilsētā pārsteidzoši atplauka, kā dažreiz gluži panīcis augs pavasarī

pēkšņi uzzied krāšņiem ziediem. «Astoņpadsmitgadīgās uzplaukums,» sacīja Lilianas saimniece savam vīram, kādas brīvās profesijas pārstāvim. «Neviens nevarēs noliegt, ka mēs pret viņu neizturamies kā pret sev līdzīgu!» Un tad piebilda: «Cerēsim, ka tagad, izaugusi par glītu meiteni un iemācījusies vadīt saimniecību, viņa mums nesagādās nepatikšanas!»

Viņa izgāja caur liesmām un kārdinājumiem, neapdedzinājusi pat pirkstiņa. Un ne reizes nepārcietusi pat «sirdssāpes», kā viņa mēdza teikt. Viņa noraidīja maiznieku ar godīgiem nodomiem, jo gribēja palikt brīva, cik vien ilgi iespējams. Turklāt maiznieks mazliet stostījās: Liliana viņu nevarēja ņemt nopietni. Tad viņai vajadzēja «paklupt» pār Džulio! Tas bija kritiens bezdibenī. Džulio tai stāstīja, ka esot luksus-mēbe|u galdnieks, un daudz ko citu. Viņš nestostījās un Lilianai patika. Viņa instinktīvi izjuta: Džulio ir īstais vīrs, kam var uzticēties! Tikai tad, kad Liliana bija stāvoklī un tika runāts par laulībām, viņš izstāstīja tai patiesību. Gluži apbēdināts viņš sacīja, ka patiesi to mīlot un sākšot strādāt, tiklīdz beigšoties policijas uzraudzība. Bet kā var beigties policijas uzraudzība?

Šajā gadalaikā Sjeves akmeņi ir balti kā marmors un mirdz saules staros. Sjeve ir viens vienīgs mirgojums, tā vizmo kā «Folies Bergères» varietē dejotāju tērpi. Kad meitenītes vēl nebija, Liliana dažreiz aizgāja uz varietē kopā ar Korrado un Margeritu. Džulio nedrīkstēja apmeklēt publiskās vietas. Reiz kādā starpbrīdī Liliana ieraudzīja maiznieku. Margerita bija uz brītiņu aizgājusi, un maiznieks nodomāja, ka Mačiste ir Lilianas vīrs! Viņš rādīja pavisam samulsušu seju. To atceroties, Lilianai kļūst jautri. Šodien ir svētdiena, un viņas ciematā pie kino ieejas bez mitas skanēs zvaniņš par zīmi, ka vēl ir brīvas sēdvietas. Saldējuma pārdevējs nostājas pie ietves ar savu preci. Un Lilianas draudzene, kas appre-

ceja Kjanti-Rufino pārvaldnieku, droši vien patlaban izbrauc kabrioletā, lai visi to varētu apbrīnot.

Vai tu raudi, Liliana? Tikai šais stundās tu rodi mierinājumu. Tev bail no Siņoras? «Viņa mani mulsina! Bet Siņora ir laba, viņa man palīdz un atver acis!» Bet vai Džulio tevi vienmēr nebrīdina neuzticēties Siņorai? Cietums pārvērtis Džulio. «Viņš ir atkal nogrūsts līdz pašam dibenam,» sacīja Siņora, kad Liliana viņai atstāstīja savu pirmo sarunu ar vīru.

Džulio atnāca pieņemamā istabā nervozāks nekā parasti un savādi stūrgalvīgs.

Izmeklēšana velkas garumā, — viņš sacīja. — Moro advokāts ir panācis lietas atlikšanu uz citu termiņu. Viņš domā, ka tas mums nāks par labu! Bet es tagad esmu pārliecināts, ka pāris gadu man būs jānosēž. Kas man tev vēl sakāms, Liliana? Iekārtojies! Sāc atkal strādāt par kalponi. Bet meitene, kur tu viņu liksi? Strādāt, lai nopelnītu nieka grašus! Bet man vajag smēķēt. Es nevaru vairs ēst un dzert uz Moro meitenes rēķina.

Viņš runāja, skatīdamies grīdā, un, sažņaudzis rokas, knakšķināja pirkstu locītavas. Džulio kļuvis resnāks, bet izskatās saguris, acis blāvas, un tuklums šķiet neveselīgs.

— Vai tu saproti, Liliana? Kad es atkal būšu brīvībā, tad, tad... Bet līdz tam vismaz pāris gadu. Ko lai dara šais divos gados? Ko tu darīsi? Ar vienu vārdu sakot, es negribu vairs būt par nastu Moro meitenei! Lai viņai paliek nauda, ja viņa prot to nopelnīt! Tās vīram nekā netrūkst! Katru nedēļu viņa tam nes tīru veļu!

— Arī es, Džulio, tev nesu veļu.

— Jā, bet kādu, vienos ielāpos. Tad vēl, es jau tev sacīju: ēdiens, tabaka. Ja nav ko smēķēt, ko tad citu lai kamerā sadara? Vai tu domā, man pietiek ar tām paciņām smalkās

tabakas, ko man silta Mačiste? Es tās nosmēķēju vienā dienā! Moro meitene ...

Tad Liliana viņam sacīja:

— Paskaties man acīs! Moro meitene ir ielas meita, vai tu to zināji?

— Ne gluži, — Džulio mēģināja iebilst. — Viņai ir trīs vai četri pastāvīgi klienti... Jā, nu tu raudi... Ne vārda tev nedrīkst pateikt!

Vai tu vēl raudi, Liliana? Vai asaras jau tevi ieaijājušas miegā tāpat kā tavu meitiņu, kas aizmigusi ar asaru pilnām acīm?

Pirms atvadīšanās Džulio jautāja sievai:

— Kā klājas Nanni?

— Viņš tāpat sēž jāteniski uz krēsla pie durvīm, — Liliana tam atbildēja.

Džulio vēlreiz deva padomu turēties tālāk «no šī maitas». Tagad arī Liliana ir pārliecināta, ka Nanni ir spiegs. Kad viņa iet tam garām un Nanni viņu sveicina, Liliana aizgriežas uz otru pusi. Nanni pateica par savām aizdomām brigadierim. Viņš sacīja:

- Tie kaut ko pamanījuši. Jūs zināt — malasarda^18 nepiedod!

Brigadieris viņam piedāvāja cigareti:

— Vai tu gribi tikt uz zaļa zara vai ne? Es uzrakstīju iesniegumu, lai izskata par jaunu jautājumu par tavu uzraudzību, un pievienoju tam labas atsauksmes no savas puses. Tāpēc tev man mazliet jāpalīdz. — Un tūlīt ķērās pie lietas: — Ja tas taisnība, ka tai rītā tu redzēji maisu Solli istabā,

bet pēc dažām stundām, izdarot kratīšanu, maisa tur vairs nebija, Džulio nevarēja paspēt aiznest to tālu. Mums jāizseko notikumiem, sākot no tā rīta. Džulio ir nolicis maisu Korno ielā vai kaut kur tuvumā. Pie kalēja? Nē. Mačiste nenodarbojas ar tādām lietām. Viņam jāpiesargās no fašistiem, un ar to viņam pilnīgi pietiek. Arī pie «Cervijas» saimnieka ne. Es esmu drošs par Ristori.

Tātad arī viesnīcas īpašnieks ir labās attiecībās ar brigadieri! Nanni to nojauta, bet nekad neiedomājās, ka brigadieris tā uzticas Ristori.

— Seko manai domu gaitai, — turpina brigadieris, — Džulio nevarēja aiziet tālu ar maisu plecos, pulksten deviņos no rīta. Pēdas atliek meklēt tikai Korno ielā, jo šimbrīžam pie Moro paziņām Sanfrediano rajonā manta nav parādījusies. Džulio labi nostrādājis un uzticējies kādam, kas nav no jūsu ļaudīm. Kas, pēc tavām domām, no citiem Korno ielas iedzīvotājiem uzdrošinātos riskēt šajos apstākļos?

Nanni baidās no savu biedru atriebības. Brigadieris neņēma vērā Nanni iebildumu, ka malasarda nepiedod, lai gan viņš gluži labi zina, ko tas nozīmē! Un Nanni jau gudro, kā visu izlabot, aizsūtot Elīzu brīdināt Moro meiteni. Nanni ielaidās ar brigadieri cerībā, ka viņš palīdzēs tam tikt vaļā no uzraudzības vai vismaz saīsināt uzraudzības laiku, bet tālāk Nanni nevar iet. Ja Elīza saslimst, tad atkal ir bads, un neviens vairs negribēs ar viņu «sastrādāt». Vai tad lai pārtiek no brigadiera skaistajām acīm? Nanni vilcinās ar atbildi. Tad iztapīgi pasmaida un saka:

— Man nav ne jausmas, brigadier, ticiet man. Man nav ne jausmas.

— Es tev došu kādu pieturas punktu. No kā dzīvo Solli sieva ar savu meitiņu?

— Kā lai es zinu? Droši vien rīkojas tāpat kā citas!

Nanni, ciķ ilgi mēs esam jau pazīstami?

— Jau vairākus gadus, brigadier.

— Es varētu gandrīz vai domāt, ka tu mani līdz šim esi vazājis aiz deguna un pats esi šai lietā iejaukts.

Šis sitiens trāpa. Brigadieris var viņu tūliņ «iesēdināt» un turēt aiz restēm, cik ilgi tam tīk. Atkal cietumā, turklāt šai gadalaikā, kur tevi ēd blaktis un blusas! Murātes cietumā jau visi zinās, ka Nanni «kaut ko pačukstējis» policijai. Tas ir ļaunāk par blusām un blaktīm, un pat par velnu ar septiņām astēm! Katrā izdevīgā brīdī tie spļaus viņam sejā, uzgāzīs uz galvas ēdiena toveri un spers pa stilbiem pastaigas laikā! Cietuma priekšniekam vajadzēs Nanni izolēt. Un vieninieku kamerās režīms bargs. Brigadieris zina, ko saka, draudēdams ar cietumu. Un tad viņš bez aplinkiem atkārto:

— Tāds nu ir stāvoklis. Ja tu man klausīsi, tev klāsies labi.

Taču pirms tālākas jautājuma iztirzāšanas brigadierim

šķiet nepieciešams vēlreiz Nanni pabaidīt:

— Varbūt tu vēlies, lai es šovakar apcietinu tavu draudzeni par vīriešu vilināšanu un iesēdinu uz sešiem mēnešiem?

Šis arguments liek Nanni galīgi izšķirties. Sodītam ir lādas pašas goda jūtas kā visiem citiem, un viņš ir tikpat stipri pieķēries savai draudzenei. Protams, apziņa, ka zaudēt draudzeni nozīmē zaudēt arī dienišķo maizi, nevar jūtami neietekmēt Nanni nojēgumu par godu. Brigadieris saka:

— Ņemot vērā, ka Solli sieva neklejo pa ielām un, kā man ziņots, atraidījusi arī kalēja palīdzību, no kā tad galu galā viņa iztiek ar savu meitiņu?

— Viņu uztur Siņora.

— Nu, redz: mēs nonākam pie Siņoras. Tas jau ir kaut kas. Kāpēc, tavuprāt, Siņora ar viņu noņemas?

— Tā vai citādi grib izpirkt savus grēkus.

Tiešām? Lai nu kā: es pietiekami labi pazīstu Siņoru

un zinu, ka viņa tikai tad kaut kur iejauksies, ja pati varēs tikt sveikīi cauri.

— īsi un skaidri, brigadier, ko jūs īsti gribat no manis izvilkt? Varbūt to, ko es pats nezinu?

— Tūliņ tu redzēsi, ka esi kaut ko aizmirsis. Tātad: Liliana Solii vai kāds cits viņas vietā zina, ka mēs viņu novērojam. Viņa nekad neatstāj Korno ielu! Loģiski kāds nak pie viņas uz Korno ielu! Vajag dabūt zināt — kas. Ja uz ielas stūra noliksim mūsu aģentu, mēs visu sabojāsim. Tev turpretim ir paradums sēdēt pie durvīm visu dienu...

— Es saprotu.

— Lieliski! Un kas pēdējās dienās nāca pie Solli?

— Neviens. Viņa no rīta līdz vakaram ir pie Siņoras. Jau divas vai trīs dienas viņa pat tur guļ.

— Redzi nu, mēs jau virzāmies uz priekšu. Siņora ir veikla iekārtot dažādas satikšanās. Viņas atbildība nav liela, bet savs labums viņai atlēks. Tātad kas šais dienās apmeklēja Siņoru?

— Neviens.

— Padomā labi.

- Ārsts un Luīze Čeki, kas pie Siņoras strādā un iet iepirkties.

Brigadieris raksta: «Luīze Čeki.» Ārsts viņu pagaidām neinteresē.

— Un vēl?

Piena tirgotāja Mogerini no Neri ielas, izsūtāmais zēns, kas nes pienu divas reizes dienā.

Brigadieris raksta: «Italo Mogerini piena veikals Neri ielā trīsdesmit pieci.» Viņš pazīst savu iecirkni labāk nekā Sanre-midžo mācītājs savu draudzi. Mogerini? Nu, ko, visas vistas agrāk vai vēlāk sāk perēt.

— Tālāk, kas vēl?

— Vakar vakarā pie viņas uzkāpa Rozeta; tā dzīvo viesnīcā «Cervija» un arī ir viena no tādām.

— Labi, Rozeta. Viņa ir tavas Elīzas draudzene. Pasaki Elīzai, lai tā izdibina kaut ko no viņas.

— Jau darīts. Rozeta vēl tikai saka, kad Siņora bija jau slavenība. Viņas pazīstamas no tiem laikiem. Tagad arī Rozeta pāri pusmūžam, un ar viņas nodarbošanos, zināt, iet grūti. Rozeta bija parādā īri par trim nedēļām. Ristori gribēja viņu izmest uz ielas. Viņai ar Siņoru ir vecs naids, šķiet, kāda vīrieša dēļ, un no tā laika viņas vēl nav īsti salabušas. Tāpēc Rozeta nekad nav griezusies pie Siņoras. Tomēr vakar vakarā savā izmisumā viņa pieklauvēja pie Siņoras durvīm. Siņora pat neielaida viņu, bet lika gaidīt uz kāpnēm kādu pusstundu, tad iznāca Džezuina, iespieda viņai rokā divdesmit liras un vecās vārdā pateica, lai tā būtu pirmā un pēdējā reize. Punkts — un gana.

Nanni amata brāļi teiktu, ka viņš «atgriež krānu». Bet Nanni ir pārliecināts, ka brigadieris ir uz nepareizām pēdām, un domā strādājam Džulio un viņa draugu labā, palīdzot brigadierim nokļūt strupceļā. Nanni sakārto savas domas un atmiņās pārcilā visus pēdējo dienu notikumus, ko viņš novērojis no savām durvīm un loga, kā arī sēdēdams pie kurpnieka. Un Nanni atceras kādu gadījumu, par kuru viņi abi ar Staderini bija nodevušies dažādiem minējumiem. Viņa lapsas acis pēkšņi iemirdzas. Bet, kad Nanni jau apņēmies par to klusēt un atver muti, lai teiktu: «Nē, patiešām vairāk neviens,» — ir jau par vēlu. Brigadieris ne mirkli nav novērsis no viņa skatienu visu pratināšanas laiku un rakstījis savas piezīmes, neskatīdamies uz papīru. Tagad brigadieris pamanījis Nanni acumirklīgo iekšējo pārsteigumu un tūliņ to piespiež pie sienas.

Nu jauki, klāj tik vaļā!

— Ko tad? Es vairāk neko nezinu!

— Droši, saki vien! — Viņa balss tonis vēsta, ka var tikt lietoti «pārliecinošāki līdzekļi». Nanni šai ziņā ir veca un daudzkārtīga pieredze. Nogurums pārņēmis viņa dvēseli un miesu. Viņš ir kā piecpadsmit gadus vecs kleperis, ko pātaga, laužņi un dīsele padarījuši gluži rāmu. Tas vēl pēdējo reizi pūlas pacelt galvu, bet vairs nesper un neslienas uz pakaļkājām. Nanni spītīgā sejas izteiksme kļūst iztapīga.

— Goda vārds, es neko nezinu, — viņš saka.

Brigadieris sit dūri uz galda un uzkliedz:

— Es tev gan rādīšu!

Viņa vārdi ir kā pātaga. Nanni izdabū pār lūpām:

— Kas lai zina, ko jūs īsti no manis vēlaties. Tad nu redziet, pēdējā laikā vēl ogļu tirgotājs Nezi divas vai trīs reizes uzkāpa pie Siņoras. Vai jūs nedomājat, ka mēs esam uz nepareiza ceļa?

— Iespējams, — atbild brigadieris un apmierināti pasmaida.

Nezi līdz šim ir izslīdējis sveiks un vesels caur sietu, ar kuru brigadieris laiku pa laikam pārsijā savus ļaudis. Tomēr viņš atceras, ka pirms divdesmit gadiem (toreiz viņš pats vēl bija jefreitors) Edžisto Nezi notiesāja uz sešiem mēnešiem cietumā par zagtu mantu slēpšanu. Amnestijas dēļ Nezi nevajadzēja nosēdēt, un pēc desmit gadiem, tā kā viņa uzvedība bija nevainojama, Nezi panāca, ka viņa lietu anulēja. Bet brigadiera atmiņa ir drošāka par tiesas reģistru. Viņš zina vai vismaz iedomājas zinām, ka tāds, «kas reiz grēkojis, grēkos vēl». Brigadieris pēc dabas ir ciniķis un pesimists, tāds jau viņa amats. Patlaban viņš cieši apņēmies atgūt Boloņas ielā nozagtās komandora sudrablietas un kaklarotu. Vai viņu mudina centība? Varbūt viņš cer, ka, veiksmīgi pabeidzis šo operāciju, viņš beidzot kļūs par vecāko uzraugu?

Pasaule ir skaista sava dažādība. Leontīna, aplūkodama savus matus, kas ar katru dienu kļūst sirmāki, un salīdzinādama sevi ar meitu Klāru, jaunu un svaigu kā rožu pumpurs, mierīgi nosaka: «Pasaule ir kā kāpnes.» Korno iela ir viens zemes stūris. Tas ir sens stāsts: nomira Bruno vecmāmiņa, un pēc dažām dienām Lilianai piedzima meitiņa; pāris dienu pirms Džulio aresta Bjanka saderinājās ar Mario. Siņora ir atspirgusi, Nezi sakrities. Viņš ir gluži kā rēgs, un kurpnieks saka, ka viņš «ir vēl ļaunāks un nenovīdīgāks». Nezi seja, bāla un vāja jau no dabas, tagad kļuvusi vaska dzeltena kā dzeltenās kaites slimniekam. Visu viņa augumu, šķiet, saliec liels smagums, kas viņam gulstas uz muguras. Ogļu tirgotāja pleci nošļukuši, un runājot viņš skatās no lejas uz augšu ar neuzticību un dusmām, ko līdz šim pūlējās apslēpt smaidā. Viņš allaž sūdzas par dažādām kaitēm. Slimības, kādas vien viņš pārcietis savos piecdesmit gados, tagad viņam uzbrukušas visas kopā: plaušas sāp no zēna gados izslimotā pleirīta, viņš tik tikko spēj pakustināt divus kreisās rokas pirkstus, pa kuriem pats 1901. gadā neuzmanoties iesita ar veseri, viņam sagādā sāpes urīna nolaišana, jo, sākot ar pubertāti, viņš vairākas reizes slimojis ar venēriskajām slimībām, bet visvairāk sevi liek sajust pēdējā nelaime, kas viņu piemeklēja pirms dažiem mēnešiem. Sāpes kājā atkal moca Nezi, padara viņu vai traku. Ejot viņš klibo. Un, lai šī bēdu aina būtu jo pilnīgāka, viņš atbalstās uz spieķa.

«Aurora viņu nomocījusi,» dzēlīgi saka kurpnieks. Bet labāk mērķī trāpīja Krēcija Nezi, kas domājās pazīstam savu vīru: dzirdēdama viņa vaimanas caur sienu, tā viņam uzkliedza, ka visas viņa iedomātās kaites neesot nekas cits kā sirdsapziņas pārmetumi. Tomēr arī Krēcija Nezi netrāpīja mērķi centrā. Centrs atrodas pretim sirdij, svārku iekšējā kabatā. Nezi ir iedomu slimnieks, bet viņa sirdsapziņa atrodas kaba-

tas portfeli. Veselām stundām viņš sēž sava veikala kaktā, izslēdzis arī gaismu, lai labāk varētu koncentrēties un pārdomāt pēdējā mēneša notikumus. Nezi rūgti nožēlo, ka padevies šantāžai: tā viņš parādījis vienīgi savu vājumu un radījis precedentu, lai Siņora, Džulio un viņa banda pamazām izspiestu visu, kas tam ir, pametot viņu «pliku kā baznīcas žurku» un atstājot vienīgi acis, ko raudāt.

Kā viņš varēja tūliņ padoties Siņorai, viņš — Nezi? To ogļu tirgotājs jautā pats sev, un viņam ir drosme atzīties, ka Siņora viņu ar pirmo skatienu nobaidījusi un satriekusi pīšļos. Vecais Nezi, tik tiešām Nezi, ar visām piecdesmit gados izdarītajām nekrietnībām, tagad kvern ogļu tirgotavas tumsā, atspiedis galvu rokās. Viņš domā par Siņoru: redz to atkal majestātiski sēžam gultā viņas tumši zilajā tērpā, redz tās seju, acis un jūt, tāpat kā toreiz, drebuļus pārskrienam no galvas līdz papēžiem, jūt šausmas, ka tā ir viņa ienaidniece. Nezi trīc gluži kā mazs zēns, kas, redzējis sapnī kaķi Mam-mone^1, atmostas tumšā istabā un kam māte neatbild. Kaķis Mammone tuvojas Edžisto Nezi no ikviena ogļu tirgotavas kakta, uzbrūk un iecērt zobus viņa pleirā, pirkstos, urīna kanālā. Un vairāk par visu plosa viņa liela kaulu; kodieni ir tik stipri, ka viņš tik tikko nezaudē samaņu. Lai atgūtos, Nezi jāiziet uz ielas. Viņam šķiet, ka Otello viņu novēro nicīgi un izaicinoši. Nezi draud dēlam ar spieķi. Otello klusē, apsēdies uz kastes pie ogļu tirgotavas durvīm. Reiz Otello sacīja tēvam: «Tēt, tev vajadzētu padomāt par savu veselību!» Bet likās, it kā viņš gribētu teikt: «Tēt, tev vajadzētu padomāt par nāvi!»

Nezi pamet ogļu tirgotavu un dodas pie savas mīļākās kurā katrā laikā. Tas moca Auroru ar savām bailēm, pār-

Italiešu pasaku briesmonis. (Tulk.)

bauda uz viņas muguras sava spieķa izturību. Nezi samazinājis viņas ikdienas uztura naudu vispirms līdz piecpadsmit, tad desmit un visbeidzot līdz septiņām lirām.

Var iztikt arī tā! Tu man piecpadsmit mēnešus esi zagusi astoņpadsmit liras dienā! Esmu saskaitījis: tu man nozagi pieci tūkstoši simt liras! Kam tu tās devi? Kas ir tavs mīļākais?

Aurora savelkas kamolā, sargādama galvu ar rokām. Viņa iemanījusies aizsargāties, ielienot kaktā un atstājot sitieniem tikai muguru un gurnus. Aurora tā apradusi ar sāpēm, ka tās pat vairs neievēro: viņa tās panes pacietīgi, tikai krusti, viņa saka Otello, allaž pamiruši kā «pēc dzemdībām». Viņa neatbild uz mīļākā apvainojumiem, nežēlojas. Saņem sitienus mēma un nedzīva kā dzelzs, pret kuru beidzot spieķis lūzīs. Viņa gaida, lai, izdzirdoši mīļākā kliedzienus un bērna raudāšanu, iejauktos kaimiņi vai kāds no ielas. Tas savalda ogļu tirgotāja dusmas. «Kādā jaukā dienā mani vel apcietinās,» saka Nezi. «Tad tu būsi apmierināta.»

Mazliet pabijis, ogļu tirgotājs aiziet. Tad atkal atgriežas nikns un ļauns, divas, trīs reizes dienā. Tā jau divas nedēļas. Aurora ir pārsteigta — un priecīga. Viņa nevar sev izskaidrot Nezi pēkšņo pārvēršanos, bet ir priecīga, ka Nezi jau divas nedēļas nav prasījis, lai viņa ar to gulētu. Viņa ir pārsteigta un baidās par to, ko Otello varētu darīt. Otello nāk pie Auroras katru nakti; atnāk ap trim un aiziet jau gaismā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Tirgojoties no ratiņiem ar augļiem un dārzeņiem, Ugo visvairāk iemīļojis divus pilsētas rajonus. Agri no rīta viņš iepērk savu preci no vairumtirgotājiem Sant Ambrodžo tirgū.

Iekrāvis ratiņos pa lielākai daļai dārzeņus, Ugo dodas uz Afriko un Madonnones strādnieku rajoniem. Pēcpusdienā viņš pārdod tikai augļus Kūres rajonā. Ugo ir viens un nopelna pietiekami ēšanai, iedzeršanai un pārējam, ko kāro sirds. Kabatas portfelī viņam vienmēr atrodas dažas «naudas zīmes»; viņa kapitāls svārstās no trim līdz pieciem tūkstošiem liru. Vasara ir jauks gadalaiks šādai tirdzniecībai. Augļi ir pārpilnībā, un tos ilgi glabāt nevar. Pēc pusdienas uzpircēji spiesti savu preci pārdot tālāk ielas tirgotājiem, un arī tie kaut ko nopelna, apbraukājot pilsētas nomales.

Ugo ir nosvīdis, bet apmierināts ar aizvadīto dienu. Šorīt viņš nostājās Džoberti ielas stūrī un dažās stundās pārdeva savus pāris centnerus ķirbju, baklažānu, pupiņu un agrīno tomātu. Pēcpusdienā, novietojies pie Berta rūpnīcām, viņš izpārdeva kravu aprikozu un sviesta firziķu, varēdams atdot kilo par desmit un piecpadsmit čenlezimiem lētāk nekā vietējie sakņu tirgotāji.

Kūres rajonā Ugo zaudējis pastāvīgu pircēju — Milenu. Viņa tagad iepērkas Neri ielā, pirms dodas mājās gatavot vakariņas. Pēdējās divas stundas Alfredo paliek veikalā viens. Viņš saskaita kasi un apmierināts smaida par kārtību, kādā Milena salikusi pa atsevišķiem nodalījumiem sīknaudu un dažādās papīra naudas zīmes, tad viņš nolaiž storu, iekāpj tramvajā; mājās viņš nonāk laikā, un Milena var viņam likt galdā karstu zupu. Šovakar Milena, izkāpusi no tramvaja, sastapa Ugo, kas atgriezās pilsētā, stumdams savus ratiņus; viņa atcerējās, ka aizmirsusi nopirkt augļus. Ugo viņai labprāt atdeva pusi no Marijai atstātajām aprikozēm.

Bez svārkiem un aizsmēķētu cigareti zobos Ugo šķērso pilsētu. Viņš apstājas Sangallo ielā izdzert ceturtdaļlitru vīna. Kad Ugo iegriežas Korno ielā, viņš uzdzied āriju «Toreador, drošs cīņā ej». Viņa Karmena, visi to zina, ir Marija Kar-rezi, bet koris viņam neatbild. Klorinda atgriežas no vakara dievkalpojuma un neizpratnē palūkojas uz viņu. Un Stade-rini, kas nolicis savu darba galdiņu uz ielas, sasveicinoties pamirkšķina Ugo, it kā gribētu viņu brīdināt no kādām briesmām. Vispirms Ugo iešaujas prātā, ka viņu meklējusi policija. Pēdējās dienās pie citiem biedriem izdarītas kratīšanas, un kāds viņam tika teicis, ka plecīgais biedrs apcietināts. Ugo palēnina soļus, apturēdams ratiņus, bet, ieraudzījis Mačisti ziepējam rokas pie kalves durvīm, dodas pie tā. Mačiste viņu saņem vēsi. Bet Mačiste daudz nekad nemēdz runāt, un tāpēc nav ko brīnīties. Ugo kauns par savām bailēm; novietojis ratiņus parastajā kaktā pretim ēzei, viņš grib tūliņ iet.

— Pagaidi mazliet, neej mājās, — saka Mačiste. — Man ar tevi jārunā.

Noliecies pār ūdens spaini, Mačiste noskalo rokas un seju, noslaukās dvielī, kas viņam uzmests uz pleca, tad izlej ūdeni ielas vidū. Atgriezdamies ar tukšu spaini rokā, viņš saka:

— Šorīt Kar rezi dzīvoklī bija skandāls. Marijai vajadzēja iet uz ātrās palīdzības punktu.

Ugo tieši šai brīdī velk mugurā svārkus un nav vēl paspējis iebāzt piedurknē otru roku:

— Kā tā? Vai Bepino viņu sita?

Pēkšņi Mačiste zaudē pacietību. Viņš noliek spaini zemē, juzdamies, kā parasti, mazliet neērti sava milzīgā auguma dēļ, sakrusto rokas uz krūtīm un ar satumsušu seju atbild Ugo:

— Vai tu varbūt no debesīm esi nokritis? Bepino tak nenoturējās neizkliedzies! Tagad visa iela zina, ka jūs abi ar Mariju esat sapratušies. Marija patlaban sēž mājā ar pārsietu galvu. Bepino vēl nav atgriezies, kā šorīt gājis. Ko tu domā darīt?

Ugo uzsēdies uz savu ratu riteņa, noliecis galvu un salicis rokas. Viņš saka:

- Nekādu pierādījumu nav. Marija taču nebūs izturējusies kā mazs bērns un viņam visu izstāstījusi.

Mačiste vēl arvien tāpat stāv; viņš atgādina Samsonu uz ešafota, kurš gaida notiesāto. Abi runā ilgi, nepakustēdamies no vietas. Ugo pūlas Mačistem izskaidrot, kā tas viss noticis, sākdams ar satikšanos rītos virtuvē: «Marija ir daiļa meitene, un Bepino padara viņas dzīvi neciešamu.» Ugo tikai noplūcis gatavu augli. Pirms divām nedēļām viņi bijuši uz satikšanos kādā Amorino ielas viesnīcā, tai pašā, kur Nezi veda Auroru.

Maoiste ir Samsons: liels, spēcīgs, un viņa domas ir vienkāršas. Viņš ir soģis un tikumības sludinātājs. «Veclaiku cilvēks», tādi ir visos laikos. Viņš ļauj, lai Ugo pabeidz savu stāstu.

— Labāk pievērt durvis, — Mačiste saka. — Var atgriezties Bepino un ieraudzīt tevi, pirms tu esi izlēmis, ko darīt.

Īstenībā viņš nolēmis parunāt ar Ugo aiz slēgtām durvīm. — Tātad ko tu domā darīt? — viņš vēlreiz jautā.

Ugo vēl ir jauns un vadās no savām tieksmēm. Viņš ļaujas jūtām un dziņām tai pārliecībā, ka vienmēr rīkojas arī saprātīgi.

— Šorīt es nebiju mājās, — saka Ugo, — es varu izlikties, ka neko nezinu. Tā kā Marija patlaban viena, viņa man pastāstīs, kāds ir stāvoklis. Kad Bepino atgriezīsies, viņam jārunā ar mani pirmajam. Un, ja viņš ies par tālu, es viņam kraušu pa purnu un aizvedīšu Mariju. Marija mani mīl, un doma, ka es varētu ar to kopā iekārtoties, man tīri labi patīk.

Mačiste sāk savu soģa runu. Sevišķi svarīgos gadījumos viņa mēle pat mazliet atraisās. Viņš saka:

— Tev viss ir ļoti vienkārši. Un turklāt šoreiz var notikt

tieši tā, kā tu saki. Bet tu aizmirsti Bepino. Viņš nepaliks mierā un jūs vajās. Un viņam ir tiesības to darīt. Tu iekulsies nepatikšanās aiz tīras lielības. Es zinu, ka tev vienalga Marija vai kāda cita sieviete. Vai nav tiesa?

— Savā ziņā jā.

— Nu redzi! Tāda nekaunība šodien vairs nav modē. Pēdējā laikā tu esi pavisam izlaidies. Un es gribu izmantot gadījumu, lai pateiktu tev savas domas. Tu esi sācis spēlēt kaitis un dažreiz vakaros nāc mājās piedzēries. Un beidzot, pats svarīgākais — agrāk tu nevarēji ieredzēt fašistus ne acu galā, bet pietika ar nelielu zemestrīci, lai tu aizmirstu partiju un visu, kas uz to attiecas!

Ugo jau gribēja aizstāvēties jautājumā par vīnu, kārtīm un kauliņu spēli, bet pēdējais apvainojums viņu izsita no sliedēm. Tagad viņš ir kā nopērts bērns:

— Mums taču teica, ka nav vairs nekas darāms! Tu pats vislielākajā steigā paslēpi brošūras un avīzes. Pagaidi tikai, kad atkal organizēs tautas drosminiekus; vari būt pārliecināts — es tur iestāšos viens no pirmajiem!

- Kas tev teicis, ka līdz tam laikam tev jātur rokas klēpī?

— Vai plecīgais to neteica?

— Ak tad tā tu viņu saprati! Man turpretim likās, ka viņš teica, lai mēs strādājam vēl vairāk nekā agrāk. Kāpēc tu nesavāci naudu no Merkato biedriem?

— Domāju, ka nav vairs vajadzīgs, ja partija sāk likvidēties.

Mačiste tikko noturas neiesitis Ugo un ciešāk saspiež sakrustotās rokas. Ugo sēž, galvu nodūris, un nepamana viņa kustību. Viņš turpina:

— Turklāt Merkato biedri kļuvuši vienaldzīgāki. Viņu tur palicis tikai trīs: Bove, Mateini un Parancelle. Un arī viņi pamazām aiziet no mums.

— Nav tiesa, Mateini vakar atnāca šeit pie manis un atnesa «Sarkanajai Palīdzībai» savākto naudu, — atbildēja Mačiste. — Patiesība ir tā, mīļais Ugo, ka Merkato šūniņa tev vairs neuzticas. Laiks patlaban bīstams, biedri redz, ka tev galvā kāršu spēle un iedzeršana. Un viņi visi ir ģimenes tēvi.

Tagad Ugo ir aizkaitināts. Notverts nozieguma vietā un neatrazdams attaisnojuma, viņš pāriet uzbrukumā pret apvainotāju un aizstāvēdamies izlieto svešus argumentus. Saniknots viņš kliedz:

— Diezgan jūs mani esat vazājuši aiz deguna, tu un partija! Kad vēl varēja kaut ko darīt un Bordiga^19 zināja, kas darāms, jūs viņu apvainojāt kreisajā novirzienā un metāt sprunguļus ceļā. Tagad fašisti jūs sagrāvuši. Paši esat pelnījuši, kāpēc uzklausījāt turīniešus^20! Gramši jau būtu ļoti prātīgs cilvēks, bet ko gan var gaidīt no tāda, kas kropls no dzimšanas!

Tad Mačiste-Samsons ļauj krist savai rokai. No viņa spēcīgā sitiena Ugo nolingo zemē labi patālu.

— Celies un taisies, ka pazudi! — Mačiste nosaka un slēdz vaļā durvis. — Pievāc savus rateļus un turpmāk, kad mani redzi, vari nesveicināt.

Ugo pieceļas, aplaiza asiņainās lūpas, satver ratu rokturi un stumj tos uz izeju. Pie durvīm viņš uzsauc:

— Sargies, Mačiste, vai nu šādi, vai tādi — tu man par to samaksāsi!

Mačiste mazliet ironiski pasmaida un atsaka:

— Esmu tavā rīcībā!

Ugo aizstūma savus ratiņus uz kādu noliktavu Moskas ielā. Viņš apstājās pie strūklakas Mentanas laukumā, lai apturētu asinis, kas viņam plūda no pārsistās lūpas. Pieskaroties ar mēli zobiem, viņš konstatē, ka viens priekšzobs kustas. Mentanas laukumā atrodas vietējās fašistu organizācijas miteklis, ļaudis nāk un iet. Ugo nodomāja, ka pietiktu labi novietot vienu bumbu, lai visi uzlidotu gaisā. Tad viņš būtu pierādījis Mačistem, ka ir komunists darbos, nevis vārdos. To pateicis, viņš šautu. Pret Mačisti nav iespējams citādi aizstāvēties kā vien ar ieroci. Ugo piespieda mēli stiprāk, zobs padevās un izkrita. Ugo paņēma zobu rokā un ielika to naudas maciņā, nodomādams: «Es viņam likšu to norīt!» Pieskaroties ar mēli vietai, kur nupat vēl bija zobs, Ugo sajuta asins garšu uz aukslējām. Viņam šķita, ka mutē radies milzīgs tukšums, it kā viņam trūktu nevis viens, bet desmit zobu. Galva bija smaga, un domas juka. Viņš iegāja Saponai ielas krodziņā un pasūtīja «karaliskas» vakariņas un litru vīna. Un vēl otru pēc ēšanas. Sakost bija grūti. Pēc otrā litra viņš vēl dzēra vīnu un, redzēdams sev priekšā uz galda firziķus, atcerējās, ka ratiņos palikuši augļi Marijai. Marija viņam parādījās neskaidra, miglā tīta un maziņa kā pundurīte.

Ugo izgāja, neturēdamies visai droši uz kājām, un viņam likās, ka viņš iet pa noteku caurulēm zem ielas; laternas bija mazi, spoži punktiņi tālu tālu. Viņš sekoja savai nojautai. Beidzot Ugo sasniedza vienu no šiem punktiņiem, uzkāpa pa kāpnēm un vaicāja: «Vai te var gulēt?» Tad viņš atradās kādā gultā un atraugādamies šļupstēja: «Es viņam to likšu norīt!» Un, pats vairs neatcerēdamies, ko liks norīt un kam būs jārij, ieslīga dziļā miegā.

Nanni, stāvēdams pie loga, sacīja Staderini, kas sēdēja uz durvju kāpnēm:

- Paskat, paskat! Ugo iet gulēt uz «Červiju» galīgi piedzēries. Es domāju, ka viņam vairāk drosmes.

Un Fidalma no sava loga piebilda:

Vispirms viņi tevi gāž kaunā un tad mazgā rokas nevainībā. Nelaimīgas ir tās, kas viņiem tic!

Fidalmas vārdi atvilināja Klorindu no mandeļkoku mīklas.

— Marija un Bepino salabuši! — viņa sacīja, pienākdama pie loga. — Mans vīrs viņus redzējis pilsētā pirms stundas! Viņš man to pastāstīja pie vakariņām. Abi sēdējuši pie galdiņa Paskoski kafejnīcā! Marija jau bijusi bez galvas pār sēja un ēdusi zemeņu saldējumu.

Kurpnieks vēl pateica pēdējo piezīmi. Tad Korno iela nospiedošā un nelabām smakām pilnā vasaras tveicē beidza savu dienu, gaidīdama policijas apgaitu.

Brigadieris sauca, un Nanni viņam atbildēja. Policisti savā apgaitā nogāja pa Korno ielu no viena gala līdz otram. Brigadierim ir režisora skatiens, kas valda pār skatuvi; pēc dažām dienām viņš vadīs neparastu izrādi ar izciliem galveno lomu tēlotājiem. Tad iestājās klusums, kuru laiku pa laikam pārtrauca kaķu ņaudoņa un kāds auto, kas aizbrauca pa Lauvu ielu; visā ielā bija dzirdama Antonio krākšana un Čeki modinātāja tik-tak. Arī Siņora, ilgi sargādama Lilianas miegu, bija iesnaudusies. Vienīgi Mačiste raudzījās tumsā ar plati ieplestām acīm, gulēdams nekustīgi, lai neuzmodinātu Mar-geritu. Viņš skatījās pa atvērto logu uz jumtu korēm un zvaigžņotu debess gabaliņu. Mačiste nosodīja Ugo par to, ka viņš nemaz nevēlējās nožēlot savu rīcību; viņam bija žēl, ka zaudējis arī draugu un biedru. Bet vai Samsons drīkst, būdams viens, ļauties sirdsapziņas pārmetumiem par sagrauto draudzību?

Tā Mačiste pirmais dzirdēja Milenas balsi saucam no ielas: «Māt!» Bija divi pēc pusnakts, kad miegs visdziļāks. Bet

bērna balss mātei ir kā eņģe|a bazūne, kas modina Kristu no kapa. Džemma pamodās no pirmā vārda un jau atradās pie loga, stinga no bailēm.

— Māt, atver!

— Pasarg dievs, kas noticis?

Alfredo neatnāca mājās, māt! Atver! — Viņu balsis uzmodināja visu Korno ielu.

Vasaras naktīs ilgi nemēdz domāt, vai izkāpt no gultas tik svarīgos gadījumos kā šis. Žiglāka par visiem bija Klorinda, tad abi Staderini, Nanni un beidzot Rozeta no savas jumta istabiņas, kuru viņai bija ierādījis Ristori. Divu minūšu laikā katrā logā parādījās galvas. No viena loga uz otru pārsteigtas balsis apmainījās minējumiem; pa to laiku Milena bija uzkāpusi pie mātes, un sīkumi palika neizzināti. Bjanka gribēja iet un pieklauvēt, bet tēvs viņu atturēja. Fidalma sacīja: «Kādam tak kaut kas jādara! Divas vientuļas sievietes!» Tomēr šai gadījumā vajadzēja būt smalkjūtīgiem, un iejaukties varēja vienīgi ļoti tuvs cilvēks, piemēram, Margerita. Un Margerita patiesi vairākas reizes sauca Milenu no sava loga.

Milena pienāca pie loga kopā ar māti. Džemma bija ārkārtīgi satraukta un trīcēja pie visām miesām; tūliņ iedomādamās visļaunāko, viņa nezināja neko citu kā piesaukt dievu. Milena turpretim bija mierīga. Notikums bija tik nejēdzīgs, ka viņa te neko nesaprata, un turklāt tik šausmīgs, ka viņai pat nebija bailes. Tā jūtas cilvēks tais mirkļos, kad, būdams viens, jūt apakšzemes grūdienus: viņš nostājas uz sliekšņa un sagaida nāvi izbrīna pilns un padevīgs. Bailes tādos brīžos nejūt. Bet vēlāk, kad viss pāri, cilvēks pamana, ka mati kļuvuši sirmi. Sī nakts atstāja dziļas pēdas Milenas sirdī.

Milena, runā taču! — sauca Margerita no sava loga.

Bet Džemma atbildēja Milenas vietā: — Padomā tikai:

Alfredo nav pārnācis mājās! Un viņa nākusi kājām no Kūres šajā laikā!

— Milena, kas tad galu galā noticis?

Milenai zūd pamats zem kājām. Viņas balsi skan dziļš satricinājums un arī bērnišķīgs samulsums:

— Es aizgāju no veikala sešos un gaidīju Alfredo mājās kā parasti ap deviņiem. Pienāca desmit un vienpadsmit. Tad pagāja pusnakts, un es nezināju vairs, ko domāt. Beidzot nolēmu nākt pie mātes.

Tad iejaucās vesels balsu koris un sāka pārspriest notikumu.

— Viņš būs aizmidzis veikalā! — ieteicās Staderini.

— Droši vien viņš gribēja atlikties uz kādām desmit minūtēm uz saliekamās gultas un miegs viņu pievārējis, — nosprieda Fidalma.

Bet Milena bija aizgājusi līdz veikalam. Durvju stora bija nolaista, un tās bija aizslēgtas no ārpuses ar piekaramo atslēgu. Tad viņa piebilda:

— Nakts sardzes kareivis teica, ka redzējis Alfredo Siņo-rijas laukumā, gaidot tramvaju, ap pulksten deviņiem vakarā.

— Pagājušas veselas sešas stundas! — izsaucās Luīze Čeki izmisušā balsī.

Maoiste izbeidza šīs runas, sacīdams:

— Es ģērbjos un nāku, Milena. Aiziesim uz slimnīcu.

Un, tā kā Klāra gribēja iet viņiem līdz, Bruno tūliņ pievienojās. Atsteidzās arī Bjauka, kurai tēvs visas ielas acu priekšā nevarēja aizliegt iet līdz.

Kad visi pieci jau nogriezās ap stūri, Nanni vēl deva pēdējo padomu: — Ja jūs viņu neatrodat slimnīcā, meklējiet policijas pārvaldē!

Korno iela neatgāja no logiem, gaidot jaunas ziņas. Gulēja vienīgi Ugo ar vīna smagumu kaulos un Karlino. Māte

gan viņu modināja, lūgdama palīdzēt, «viņu, kam tik plaša pazīšanās», bet Karlino atbildēja, ka nevēloties iejaukties citu darīšanās.

Zeme nevienu neaprij. Pat Arno agri vai vēlu atkal izskalo noslīkušos. Bet Alfredo viņi tur neatradīs. Alfredo ir jauna un daiļa sieva, kas viņu mīl, un veikals ar ļoti labu noietu. Tātad viss, ko vien šai pasaulē var vēlēties. Un turklāt tādam, kas nevairās saules gaismas, darbības lauks nav pārāk plašs. Ja cilvēks apgrēkojas un baznīca daudzreiz izrādās bezspēcīga, viņa dvēseles vainas ārstē policija. Miesas kaites dziedina slimnīca. Un, tā kā Alfredo sirdsapziņa tīra, viņi to atradīs slimnīcā. Mačistem tas ir gluži skaidrs.

Dežūrārstam nevajadzēja skatīties sarakstos. Viņš pats tos pavadīja uz palātu, bija laipns un mierināja. Viņš tos informēja, ka tas neesot bijis nelaimes gadījums, kā viņi bija baidījušies. Alfredo, redzams, ar kādu saķildojies un piekauts. Sists galvenokārt pa galvu. «Garāmgājēji viņu atraduši bez samaņas un nogādājuši slimnīcā ar ātrās palīdzības auto pirms nepilnas stundas!»

Un, kad meitenes un Bruno piesteidzās pie sadauzītā gultas, ārsts, palicis viens ar Mačisti, kas ar nodomu turējās tam tuvāk, paskatījās kalējam acīs un nolēma pateikt visu:

Ievainojumi radušies no nūjas sitieniem. Ja jūs pazīstat ievainoto, jūs varēsit man pateikt, vai es kļūdos vai ne!

Mačiste izstiepa apakšlūpu no pārsteiguma:

- Es nezināju, ka viņš nodarbojas ar politiku, — tas teica. Tad jautāja: — Vai šie viņu pamatīgi apstrādājuši?

Ārsts atbildēja:

Es negribēju par to runāt tūliņ sievas klātbūtnē. Galvā ievainojumi nav bīstami: es uzliku dažas šuves, un pēc nedēļas tie būs sadzijuši. Ļaunums ir citur. Viņš vemj asinis, un šobrīd

es vēl nevaru spriest par iekšējo ievainojumu smagumu. Bet viņš vēl diezgan mundrs, un tas jau daudz ko nozīmē!

Tikko Alfredo izkāpa no tramvaja, viņam uzbruka un ar varu aizvilka uz Muņones akmeņaino krastmalu. No trim uzbrucējiem Alfredo pazina tikai vienu. Nē, tas nebija grāmatvedis, bet gan viens no tiem, ko Alfredo dažreiz bija redzējis kopā ar Karlino. Kad uzbrucēji nokāpa no dambja, Karlino paziņa palika novērot ielu. Un kāds cits jautāja Afredo: «Tātad jūs atsacījāties parakstīties uz ziedojumu saraksta?» Un tūlīt arī saka sist viņam ar nūju pa galvu. Alfredo zaudēja samaņu.

Nākošajā dienā Korno iela pārsprieda uzbrukuma norisi visos sīkumos pēc meiteņu stāstījuma. Bet skatieni izteica vairak par vārdiem. Karlino iznāca no mājas, un šie skatieni viņu pavadīja; uz viņu raudzījās, kā mēdz raudzīties uz cilvēku, kura inkognito respektē, kā raugās uz niknu zvēru, no kura uzbrukuma bīstas. Vienīgi Nanni un Ristori viņu vispār ievēroja un sveicināja kā parasti: viens, paceldams roku, otrs, pamirkšķinādams ar aci. Vakarā Armanda apsēdās baznīcā uz sola blakus Džemmai un čukstēja — «tik tiešām, kā dievs debesīs!» — viņas dēls neesot iejaukts šai lietā. Džemma aizskāra vecenītes roku un atteica:

Jūs esat svēta sieviete un neesat pelnījusi tādu dēlu!

Un abas kopā lūdza par Alfredo veselību.

Uz delikatešu veikala durvīm uzlīmēja ar roku rakstītu zīmīti: Slēgts sakarā ar īpašnieka slimību. Tilts atvērts pēc nedēļas. Florencē, 1925. g. 30. jūlijā. — Milena Kampolmi.

Kas ir viena nedēļa? Dažreiz no vienas svētdienas līdz otrai laiks aizrit nemanot. Bet Nezi, kas paradis rēķināt, kā mēs to zinām, varētu pateikt, ka septiņas dienas ir 168 stundas, 10 080 minūtes un 604 800 sekundes. Dievam tam kungam, lai radītu pasauli, vajadzēja tikai 618 400 sekundes. Tātad no vienas pirmdienas līdz otrai var daudz kas netikt. Alfredo, šķiet, ar katru dienu jūtas labāk. Izņemot abus fašistus, Nezi ar sievu un Siņoru ar tās mīlulēm, visa iela apciemoja Alfredo slimnīcā. Turp aizgāja, dēlam nezinot, arī Armanda. Klāra paņēma sev līdz Adeli, Palli un citus Korno ielas bērnus. Ristori ierašanās sagādāja pārsteigumu, bet ir pilnīgi saprotama viesnīcas īpašniekam jāprot sadzīvot ar visiem. Nanni dabūja no brigadiera atļauju uz dažām stundām atstāt savu novērošanas posteni. Un šajā nedēļā Alfredo apmeklētāji atstāstīja viņam no dažādiem viedokļiem šīs nedēļas notikumus, nedēļas, kuru Staderini vēlāk nosauca par liktenīgo, un kurai pēc diviem mēnešiem sekoja nakts, ko vēlāk kurpnieks atkal, protams, bija pirmais — nosauca par dieva dusmības nakti.

Sī liktenīgā nedēļa sākās pirmdienas rītā ar Karrezi laulātā pāra ķildu un izlīgšanu; tā turpinājās pēcpusdienā, kad Ugo dabūja no Mačistes pļauku, un tās pirmā diena beidzās ar uzbrukumu Alfredo.

Nākošajā vakarā ap vienpadsmitiem dzirdēja strīdamies abus fašistus: Karlino kliedza skaļāk par Osvaldo. Bet viņi tūliņ aizvēra logus, un neizdevās izzināt ķildas iemeslu. Tas notika otrdien. Trešdiena pagāja gandrīz bez notikumiem. Vienīgi Nanni pacēla balsi un varbūt arī roku pret Elīzu; Džordano Čeki izmežģīja roku, sacenšoties ar Džidži Lukatelli lēkšanā pa kāpnēm. Vārdu sakot, nekas sevišķs.

Turpretim ceturtdien notika kaut kas ārkārtīgs.

Nezi, nokāpis lejā kā parasti ap deviņiem, atrada veikalu aizslēgtu un izsūtāmo zēnu, kas to gaidīja, mēļojot ar Staderini.

Vai Otello vēl nav atslēdzis? — prasīja ogļu tirgotājs.

- Viņam vajadzēja te būt parastajā laikā!

- Es domāju, ka viņš saslimis, sacīja zēns.

— Kā tā? Vai tad Otello nav mājās? — sāka ausīties Staderini, piecēlies no sava darba galdiņa ar zābaku rokā.

Bet Nezi zināja, kā jādzīvo Korno ielā. Viņš pavicināja spieķi un nikni paskatījās:

— Ej labāk pie savām tupelēm! — Nezi kliedza. — Protams, Otello nav mājās: es pats viņu aizsūtīju uz staciju pēc ogļu kravas! — Un, izvilcis rezerves atslēgu no kabatas, viņš atslēdza tirgotavu.

Pagāja pusstunda. Strādniekam vajadzēja izvadāt pasūtītās ogles pa Tintori prospekta un Arno krastmalas mājām; viņš gaidīja, kamēr saimnieks iedos pasūtītāju sarakstu. Bet, tā kā Nezi sēdēja aiz galda un, satvēris ar rokām galvu, bija nogrimis domās, strādnieks nosprieda, ka šorīt rīkojumu nebūs. Viņam tīri labi patika atpūsties; viņš izlikās aizmirsis tos trīs centnerus koksa Lukezi pansijai, par kuriem runāja Otello vakar vakarā.

Ienāca Klāra un palūdza «vienu kilo bez akmeņiem». Nezi kliedza no sava tumšā kakta, ka meitene gan zināšot, ko darīt, ja viņa oglēs esot akmeņi. — Pāris soļu tālāk ir cits ogļu tirgotājs! — viņš sauca.

— To es tik tāpat vien pateicu, — taisnojās Klāra smaidīdama.

— Bet es nopietni! — skaļi iebrēcās Nezi. Viņš piecēlās saniknots, nogrūda no svariem ogles, ko strādnieks gribēja nosvērt, un kliedza: — Vācies prom, skuķi, vācies prom! Tādus klientus kā tevi labāk zaudēt nekā iegūt! — Un, kad Klāra vēl vilcinājās, pārsteigta un izbijusies, Nezi piegāja tai gluži klāt un kliedza: — Es varbūt turciski runāju? — Meitene izskrēja pa kaklu pa galvu.

— Šodien tiks svinēts! — Nezi joprojām kliedza, pagriezies pret strādnieku. — Beidzam! Es slēdzu!

— Lukezi pansijai vajag... — mēģināja iebilst strādnieks, lai atvieglotu sirdsapziņu.

— Gan iztiks! Florencē vairāk ogļu tirgotāju nekā Arno upē ūdens. Vai es esmu saimnieks vai ne? Vai es nevaru pārdot kam un kad gribu un kā gribu?

— Kā pavēlat, siņor Edžisto! — sacīja strādnieks jau pie durvīm.

Tad piebilda: — Tātad atnākt rīt?

— Rīt vai parīt, vai aizparīt. Varbūt arī nekad. Laidies!

Nezi nolaida dzelzs storu un apgrieza abas atslēgas. Tad

pasauca strādnieku atpakaļ: — Ei! Es, Nezi, tev nemaksāju, lai tu klaiņotu apkārt! Paliec šeit un gaidi, kamēr atgriežas Otello. Ja tu nebūtu zaglis, es varētu tev uzticēt veikalu!

— Jūs jau pašam Jēzum neuzticētos, — sacīja strādnieks.

— Protams! Man jau vēl nav smadzenes atmiekšķējušās! — atbildēja Nezi un klibodams iegriezās Parlašo ielā.

Un strādnieks viņam aiz muguras nomurmināja: — Vēl nav, bet daudz netrūkst!

Lai nu kā, uz to pusi iet. Jo Nezi, kas noraida pasūtījumus, ir zivs, kas grib dzīvot sausumā, — tāda pati aplamība. Ja nu vēl kilo grāvrača krāsniņai, bet koksu tādam cienījamam klientam kā Lukezi pansijai . . . Aiz sāpēm kājā viņš tiešām zaudējis prātu. «Kur gan varēja aiziet Otello?» viņš sev jautā. Jau dažas dienas dēls bija klusāks nekā parasti, viņa sejā varēja saskatīt spītību. Vai Otello būtu gribējis streikot, lai parādītu, ka bez viņa nevar iztikt? Vai viņš būtu iedrošinājies tā draudēt, jo tēva klātbūtnē viņam nav drosmes pat vārdu bilst? Vai viņš nav apmierināts? Kāpēc gan? Kas viņam dod ēst? Kas dod divdesmit liras katru svētdienu? Bads dzen vilku no meža ārā. Droši vien vakarā viņš atgriezīsies ar nolaistu asti. Tie sitieni, ko dabū Aurora, ir tīrie nieki salīdzinājumā ar to, ko dabūs Otello. Vai Otello vel ir nepilngadīgs vai nav? Un vai viņš, Nezi, ir tā tēvs vai nav?

Pirmo reizi dēls viņam liedz pienācīgo cieņu. Apvainojums, kas jāpacieš no savas paša «miesas», ir saniknojis ogļu tirgotāju. «Es viņu esmu radījis, un es viņu iznīcināšu!» Nezi pie sevis nosaka. Dusmas, kas jau ilgu laiku ir krājušās viņa krūtīs, uzliesmo ar divkāršu spēku. Tās viņu nosmacēs, ja nedabūs izeju. Un, tā kā Otello pašlaik nav, viņš izgāzīs savu niknumu pār Auroru. Viņš ir satricināts, bet viņa domas ir skaidras kā slepkavam. Viņš nolemj, ka, iegājis pie Auroras, aizvērs logus un centīsies nekliegt, lai neiejauktos kaimiņi. Vajadzēs piespiest to stāvēt taisni, lai labāk varētu sist, bet Aurora ir stiprāka par viņu un satupstas kā krupis. Un beidzamajā laikā tā iemanījusies aizšaut durvīm bultu! Bet Aurora zina, ka viņu nav ko gaidīt pirms vienpadsmitiem, un patlaban tikai pusdesmit. Varbūt Aurora izgājusi iepirkties. Tieši to Nezi cer.

Un tā arī bija.

Viņš apņēmīgi pagrieza atslēgu un atgrūda durvis: viss klusu. Aurora ar bērnu droši vien izgājusi iepirkties. Tagad Nezi var sagatavoties tās saņemšanai. Viņš iegāja istabā. Bet no ilgās gaidīšanas sasprindzinājums atslāba, Nezi jutās noguris un visu savu slimību pievārēts. Viņš apsēdās uz gultas malas un aplaida skatienu visapkārt. Istaba bija tāda pati, tomēr kaut kas trūka, nevarēja tikai pateikt, kas īsti. Viņš piespiedās visu apskatīt uzmanīgāk. Tad pamanīja, ka uz tualetes galdiņa vairs nav Auroras rokdarbu kastītes un uz drēbju pakaramā rīta kleitas. Viņš, neko nedomādams, piecēlās un atvēra skapi. Tas bija tukšs! Nolādēts! Viņš iekliedzās, it kā dabūjis negaidītu sitienu pa muguru. Bērns sāka raudāt. Nezi pagāja soli uz šūpuļa pusi. Viņš paskatījās uz kumodi; tur zem pilnas piena pudeles bija ar zīmuli aprak stīta papīra lapa, izrauta no burtnīcas. Vēl nesācis lasīt, Nezi pazina Otello rokrakstu. Zīmītē bija rakstīts: Beras nemodīsies ātrāk par vienpadsmitiem. Tas dabājis magoņu novārījumu. Tikko mostas, iedod pudelīti. Aiznes bērnu vecmāi miņai Luīzei. Tev viņš jāuztur, jo ir tavs dēls. Mās nemeklē — neatradīsi. Mazliet zemāk, it kā vēlāk pierakstīts: Nedomā, ka mēs izdarīsim pašnāvību, tas būtu tev pārāk liels prieks. Atgriezīsimies, kad būsim pilngadīgi un tu mums neko vairs nevarēsi padarīt. Mums žēl vienīgi bērna. Un pašā apakšā ar Auroras roku: Atgādini manai mātei, ka bērns jābaro ik pa četrām stundām. Jāņem divas daļas piena pulvera un četras — vārīta ūdens.

Pirmajā mirklī Nezi iedomājās: «Nav parakstījušies!» Tad atjēdzās sēžam uz grīdas ar zīmīti rokā un apjukušu skatienu skaitām uz grīdas melnās un sarkanās sešstūrainās plātnītes. Bērns bija atkal iemidzis. Pagāja labs laiks. Nezi sēdēja kā sastindzis un joprojām skaitīja plātnītes no savām kājām līdz sienai. Viņa lūpas bez mitas atkārtoja vienus un tos pašus vārdus: «Ja tie uzdrošinājušies ar mani tā apieties, tad jau es vairs neesmu Nezi. Nevienam vairs nav bailes no manis!» No šī sastinguma viņu atmodināja bērna raudāšana. Nezi ar pūlēm piecēlās, vaidēdams aiz asām sāpēm kājā, kas bija stiprākas nekā jebkad. Tad paņēma pudelīti un, atcerēdamies, kā rīkojās Aurora, nolika pudelīti uz spilvena, pagrieza bērnu uz sāniem un ielika tam pupiņu mutītē. Pats apsēdās uz krēsla un gaidīja, kamēr bērns būs paēdis. «Vairs nebaidās no manis!» viņš murmināja. «Iedod pudelīti!... Mani izrīko!»

Paņēmis bērnu, Nezi ietina to kādā segā, aizslēdza durvis un izgāja laukā. Viņš turēja bērnu uz izstieptām rokām, un spieķis karājās uz viena pirksta. Klibodams viņš vilkās uz priekšu. Seja bija atbaidoša: dzelteni bāla, gandrīz za|gana, sviedriem klāta, acis izdzisušas. Pleci sakumpuši, galva nokārta.

Luīze stāvēja pie virtuves loga Siņoras mājā. Nezi ieraugot, viņas sirds sažņaudzās. Kliegdama un vaimanādama Luīze metās lejā pa kāpnēm uz ielas un izrāva bērnu no Nezi rokām.

— Un Aurora? — tā izmisīgi jautāja.

— Aizbēgusi! Abi ar Otello aizbēguši! No Nezi vairs nebaidās!

Viņš devās uz vārtiem. Tam sekoja vesels bars ziņkārīgo no Greči priekšpilsētas un Parlašo ielas, kuri viņu bija redzējuši nākam. Vienā mirklī Korno iela bija ļaužu pilna. Stade-rini atklāja mītiņu: «Draudzenīte ar dēlu aizbēguši un atstājuši viņam dēlu!» Un, kaut arī doma bija izteikta diezgan neskaidri, visi tomēr saprata.

Ogļu tirgotājam izdevās nokļūt līdz savam dzīvoklim. Viņš iegāja sievas istabā un sacīja: — Vai tu zini, ka no Nezi vairs nebaidās? Es gribu pie tevis gultā! Man salst! Un es neturos vairs uz kājām.

Tas notika ceturtdien, gandrīz pašā pusdienas laikā.

Mums tomēr jāiegriežas Murates cietumā, ja gribam zināt, kā brigadieris apbedīja Nezi Otello un Auroras izraktajā kapā. Ja šis apciemojums nenoderēs citādi, tad vismaz mazliet izklaidēs.

Cietums ir liela spēlējošā kaste. Tur lieto telegrāfu jau gadsimtus pirms tā izgudrošanas. Ieslodzītie apmainās ar ēdamvielām, cigaretēm un zīmītēm, izmantojot tādus gaisa satiksmes līdzekļus, kurus nebūtu godīgi visiem izklāstīt. Turklāt nav pierādīts, ka visi uzraugi ir nepiekukuļojami: valsts maksā viņiem bada algu. Tā Džulio izdevās drīz vien paziņot Moro, kā rokās beidzot nonākusi zagtā manta.

Bet «mironis» bija pārāk ievērojams, īsts senators, un nebija iespējams ilgi par to neinteresēties. Un, lai saprastu Moro turpmāko rīcību, jāzina, ka zagļi (rakstītājs tos pazīst, jo pats bijis zaglis) ir ļaudis bez fantāzijas, vientiesīgi un lētticīgi kā mūsu Klāra. Es runāju par zagļiem, ko policija pieskaita parastajiem noziedzniekiem, par ļaudīm, kuru redzesloks nesniedzas tālāk par vistu un cūkas šķiņķu zādzībām. Tie kādreiz bijuši godīgi strādnieki, bet, nonākdami krustcelēs, kur jāizvēlas maizes pelnīšanas veids, izvēlējušies nepareizu ceļu un amatu. Turklāt «plecīgais» biedrs jums varēs apliecināt, ka tie pieder t. s. skrandu proletariātam, strādnieku šķiras nodevējam un gandrīz tādam pašam ienaidniekam kā kapitālisms. Pamatā, protams, ir teorija par galējībām, kas saskaras. Kabataszagļi ir izveicīgi garnadži, kas nodarbojas ar zagšanu un sīko krāpšanu, tā saukto «piesavināšanos» ar tādu veiklību, ka bieži jūs nevarat to neapbrīnot, kaut arī jāapraud zaudējums. Tie ir lieli sava amata speciālisti, kas nākuši no nabadzīgajiem tautas slāņiem; bet arī viņus dažs brigadieris izmuļķo vēl labāk nekā viņi savus upurus. Karjeru viņi sāk kā «viesnīcas žurkas», paceļas līdz sīkburžuāzijas līmenim, tad arvien augstāk — līdz «starptautiskam zaglim, ko meklē abu kontinentu policija». Bet tas jau vairs nav sīks blēdis: mūsu priekšā ir dzejnieks. Pašlaik turpretim jānolaižas līdz pašam dibenam, lai nodibinātu kontaktu ar Džulio un Moro.

«Darbs» Boloņas ielā bija pats izdevīgākais Moro pasākums viņa ilgajā «kramplauža» karjerā. Un viņš tā pazaudēja galvu pašā izšķirošajā brīdī, ka atstāja nozieguma vietā «savu vizītkarti» un neatrada neviena cita, kam uzticēties, kā Džulio. Turklāt, steigdamies glābt «mironi», Moro bija atstājis maisā kārbiņu ar kaklarotu, ko būtu varējis paslēpt tūkstoš citās drošākās vietās. Viegli iedomāties, ka Moro nespēja pretoties kārdinājumam, izzināt kaut ko tuvāk par «miroņa» uzglabāšanu.

Ir zināms, ka bērni iedomājas sevi viltīgākus par lapsu. Tā Moro, iepriekš nepaziņodams Džulio par saviem plāniem, lika savai draudzenei aiziet pie Nezi un teikt:

Viss maiss ir vairāk nekā trīs simti tūkstošu liru vērts. Mēs apmierināmies ar simt tūkstošiem, saņemdami tos tūliņ, un vairāk par to netiks runāts! (Moro lika viņai prasīt simtu un tad nolaist līdz piecdesmit.) Vai arī lai atdod man visu! Tu ieliksi maisu ratiņos, virsū uzkrausi ogles un nogādāsi tur, kur es tev norādīšu, — kādā labā un drošā vietā.

Un meitene, saņēmusi cietuma sarunu istabā sava drauga uzdevumu, devās to izpildīt. Viņa bija pārliecināta, ka neviens neseko. Meitene aizgāja uz Korno ielu ceturtdien pulksten desmitos un atrada ogļu tirgotavu slēgtu. Strādnieks de^a tai padomu pienākt vēlreiz pēcpusdienā, ja Moro būtu sazinājies ar Džulio, Moro zinātu, ka Nanni novēro Korno ielu un visu pačukst «žēlīgajai kundzei». Un tāpēc ir bīstami, ja Moro meiteni redz runājam ar Edžisto Nezi.

(Tātad Džulio nav darījis zināmu zagļu kopībai, ka Nanni spiego «žēlīgajai kundzei». Viņš vēl nav bildis nevienam ne pušplēsta vārda. Viņš grib pats nokārtot rēķinus tai dienā, kad atgriezīsies no katorgas, kaut arī nākošajā dienā viņam tur būtu jāatgriežas.)

Un Moro vientiesīgā draudzene pat uzkāpa sasveicināties ar Elīzu!

Tikko brigadieris ieraudzīja Nanni, viņš tūliņ redzēja no viņa acīm, ka tas kaut ko zina un negrib teikt. Šoreiz brigadierim tomēr vajadzēja ķerties pie «sevišķi pārliecinošiem līdzekļiem», lai izzinātu no Nanni šo jaunumu.

Nākošās dienas pēcpusdienā, tā bija piektdiena, Nezi izrāva no gultas, kur viņš pēc tik daudziem gadiem atkal sildījās pie sievas sāniem, un, augusta saulei spīdot, uzlika viņam roku dzelžus. Drīz redzēsim, kā tas tika panākts. Pagaidām varam pateikt, ka (brigadieris vēl nepaspēja saņemt viņa roku locītavas, kad Nezi jau atzinās, kur paslēpta zagtā manta, neskarta un neaiztikta.

Pārak vēlu sāka lidot zīmītes starp Džulio un Moro kamerām. Pārāk vēlu! Lai uzvara būtu pilnīga, brigadieris apcietināja arī meiteni. Tā nu viņi sēdēja visi četri: Džulio, Ka-dorna, Moro un viņa draudzene, un visiem gribējās ēst un smēķēt. Tāpēc Moro noraidīja ultimātu Džulio: Tavai sievai jāsāk strādāt. Un bez klīrēšanās! Džulio atbildēja, ka piespiedīs to, «piedraudot pat ar šķiršanos». Ko Moro saprot ar strādāšanu, viegli iedomāties.

Un zagtās mantas slēpējs Nezi gāja pretim savam liktenim.

Pie mums policistiem ir jāiet kājām, lāpāt kā kuram katram pilsonim, kas pelna savu iztiku ar sviedriem vaigā. Sevišķos gadījumos, ja apcietinātais ir cienījams vīrs, pēc viņa lūguma kādam no tuviniekiem atļauj pagādāt važoni. Bet par Nezi neviens nerūpējas, pat suns viņu nepažēlo. Viņa sieva jau no pirmā uztraukuma paģība savā gultā. Tā paguva vienīgi izsaukties: «Negods pēc negoda!» — pirms zaudēja samaņu. Un vecā, kurlā kalpone aiz lielā kauna ieslēdzās virtuvē, lai izstāstītu notikušo «mūsu kungam». Viņa ir veca, kurla un nesaprātīga, jo «mūsu kungs», kas ir debesīs, virs zemes un it visur, ir, protams, arī Korno ielā un pats savām acīm redz, kas tur notiek. Vēl vairāk: vai tad viņš nav visu tā nolicis? To apgalvo Klorinda, izliekusies pa savu logu, kā no ložas pirmajā rindā. «No dieva soda neizbēgt!» viņa murmina. Un Klorindas vārdos skan sašutums par neskaitāmiem melniem akmentiņiem, ko Nezi allaž piejaucis viņas ogļu puskilogramiem: Klorindas prieks ir sīkumains un vientiesīgs. Pavisam cits prieks, daudz dziļāks un apzinātāks, pilda Siņoras krūtis. Džezuina viņai ziņo par visu, kas notiek uz ielas. Tagad Džezuina stāv neslēpdamās pie loga, virs viņas izliekusies Marija Karrezi ar savu sunīti rokās, un stāvu zemāk Semira, mazā Pikarda un Bruno, kam šodien brīvdiena. Visi Korno ielas iedzīvotāji ir uz ielas vai pie logiem. Nezi durvju priekšā drūzmējas vīrieši un puikas, un mātes velti sauc tos prom. Bet tas kungs zina, ko dara. Viņš parūpējies, lai Luīze nebūtu šai brīdī klāt, aizsūtīdams to uz Borgo Pinti pēc piena un autiņiem, kas vajadzīgi mazdēlam.

Spirgtā vēsma no Arno krastmalas nesasniedz mūsu ielu. Saule līdzīgi kukainim ielien visās spraugās, tā dedzina kā gludekļa dzelzs, ko Fidalma mēdz aizmirst uz plīts, un tās spilgtā gaisma apžilbina acis; ļaudis aizsedz ar roku acis pret sauli, lai nepalaistu garām ne mazāko sīkumu no ceremonijas.

Tad atveras durvis un parādās Nezi. Viņam seko brigadieris un divi policijas ierēdņi. Nezi seja bāla. «Kā Pajaco Prologam,» teiks vēlāk Staderini. Viņš iet bez spieķa, galvu nokāris un salīcis, it kā pie katras rokudzelzs būtu piekārts pa centneram. Abi policijas ierēdņi viņu paņēmuši zem rokas, katrs savā pusē. Brigadieris soļo tiem pa priekšu kā Cēzars, atgriežoties no Britānijas.

Tādos brīžos iepazīst draugus. Spriežot pēc klusuma un ļaužu skatieniem, ar kādiem tie pavada Nezi viņa Golgātas ceļā, varētu teikt, ka Nezi ir svešinieks Korno ielā. Vai tas iespējams, ka trīsdesmit tur nodzīvotajos gados viņš nav iesējis nevienu labu graudu, lai tagad varētu gaidīt kādu draudzīgu vārdu, sveicienu vai novēlējumu? Vēl neviens nezina, kāpēc Nezi apcietināts. Nanni, protams, sargās kaut ko teikt. Turklāt Nezi jau pirms dažām stundām pārdzīvojis lielu pazemojumu, un brigadieris drīzāk atgādina Maramaldo^21, nevis Cēzaru. Vai tad tiešām nevienam nav žēl nabaga Ferruči? Vienīgi Ristori pie viesnīcas durvīm māj ar roku un aicina ogļu tirgotāju nezaudēt drosmi.

Galvu augšā, Edžisto! — viņš saka. — Citādi tevi apvedīs ap stūri! — Tomēr Ristori pataupījis arī brigadierim savu vaļsirdīgāko līdzdalībnieka smaidu.

Apcietinātajam viss ir kā miglā. Viņu pārņem stindzinošs aukstums, kā janvārī ogļu tirgotavā: viņš nejūt pat sāpes kājā. Viņam salst, it sevišķi piere, šķiet, galvā tam ledus vainags. Lēnām ledus sažņaudz kaklu, un Gondi ielas pakalnā tas sasniedz sirdi.

Džidži Lukatelli, kas kopā ar pārējiem ziņkārīgajiem sekoja skumjajam gājienam, parādās kā raķete atkal Korno ielā un kliedz.

— Viņu ķēra trieka! Izsaukta ātrā palīdzība! — Un zēns atkal aizdrāžas atpakaļ.

Tad Korno ielā paliek tikai tādi, kam kājas neklausa.

Arī ātrā palīdzība iet kājām. Sanitāri zilos formas tērpos atstumj slimnieku ratiņus, kaprālis ar signāltaurīti pūš pē-pē! Izspraukušies caur pūli, viņi nogulda uz ratiņiem Nezi, kas sastindzis kā statuja. Viena acs tam vaļā, otra ciet, elpa smaga kā agonijā. Sanitāri nolaiž ratiņiem aizsargjumtiņu, atstādami vaļā tikai nelielu spraugu abās pusēs, lai slimniekam piekļūtu gaiss, tad satver ratiņu sānu rokturus un dodas ātri prom. Nodaļas priekšnieks ar tauri iet pirmais, beidzamais iet jaunākais no abiem policijas ierēdņiem, kas spēj izturēt tādu tempu. Seko neatlaidīgākie un ziņkārīgākie no klātesošiem un bērni, tiem šis nelaimes gadījums ir dienas pro-grama neparedzēti svētki. Bet ir augusts, un sanitāri paraduši steigties — tādā darbā nākas skriet. Pa ceļam daudzi atpaliek vai dodas mājup. Policijas ierēdnis ir viens no pirmajiem. Kad gājiens sasniedz slimnīcas vārtus un ogļu tirgotāju izceļ no ratiņiem, no Korno ielas iedzīvotājiem ir klāt vienīgi Džordano Čeki, un viņa klātbūtnē Nezi izlaiž garu. Kad ātrās palīdzības nodaļas priekšnieks viņam jautā, vai viņš pazīst šo cilvēku, Džordano kādu brīdi stāv samulsis, plati ieplētis savas bērna acis. Tad saka:

— Tas ir mans svainis!

Pēc piecām minūtēm pienāk jaunākais policijas ierēdnis, kas var dot noteiktākas ziņas.

Brigadieris ir braucis ar tramvaju, lai nokļūtu slimnīcā. Bet ogļu tirgotāja galva jau pārsegta ar palagu. Un brigadieris, kas bija pārliecināts, ka piespiedīs viņu runāt, nolamājas:

— Vecā vēl vienu reizi izlocījusies! Pat nāve viņas pusē!

ASTOTA NODAĻA

— Visi runā un runā, bet tā biju es, kas pirmā saprata, ka gaiss nav tīrs! — sacīja Klāra. — Kad Nezi atteicās man pārdot ogles, viņš izskatījās pēc īsta sātana!

— Noskūpsti mani! — Bruno lūdzās.

— Tev tas vien prātā!

— Mums taču pieder tikai šīs minūtes. Pēc oficiālās saderināšanās mēs esam vieni daudz retāk nekā senāk. Vienmēr tava māte vai Adele pinas pa kājām!

— Pats vainīgs! Tu jau taisījies mirt, ja mans tēvs nedotu piekrišanu.

— Ak vai! Kā tu esi pārmainījusies!

Ko?

Noskūpsti inani!

— Nu tu esi iepazinies ar Milenu, saki, — ko tu par viņu domā? — vaicāja Bjanka.

— Viņa ir pavisam citāda, nekā es biju iedomājies. Milena, šķiet, nav florenciete. Un nepavisam ne no Korno ielas, — atbildēja Mario.

— Es tevi nesaprotu. Lai nu kā, bet Milena tiešām nav no Florences. Viņa dzimusi Milānā, bet dzīvo Korno ielā no pašas mazotnes. Viņas tēvs bija tiesas ierēdnis, un to pārcēla uz šejieni. Pēc tam viņš karā krita. Tātad viņa tev patīk?

— Vai tu esi greizsirdīga?

— Ko vēl neizdomāsi!

- Neesi nu bērns! Pati gribēji mani par katru cenu ņemt līdz uz slimnīcu, lai iepazīstinātu ar Alfredo un Milenu, bet tagad prasi, vai Milena man patīk. Varbūt man vajadzēja atbildēt, ka nepatīk, jo viņa šķielē un klibo? Nu labi: viņa šķielē, klibo un viņai aug bārda. Tas tev pa prātam?

— Milena ir mana draudzene!

— Labi, klausies . . .

— Kāpēc tu dusmojies? Vai negribi mani noskūpstīt?

Vai esi kaut ko dzirdējis par Bjanku? Ari viņai esot draugs! Milena sacīja, ka tas esot glīts puisis.

— Ko viņš dara? — jautāja Bruno.

— Strādā kādā spiestuvē Tino priekšpilsētā! Un turklāt . . .

— Galu galā! Tu visu laiku runā tikai par citiem. Vai tad tev vēl nepietiek, augu dienu klausoties vienās un tais pašās tenkās, kas iet no loga uz logu?

— Tu allaž esi tik nervozs, kad mēs esam kopā!

— Es tikai gribētu, lai mēs parunātos mazliet vairāk par mums abiem. Tātad: kad mēs precēsimies — decembrī vai pavasarī?

— Vai reiz jau nenolēmām, ka aprīlī?

— Bet tu atkal varētu atlikt!

— Kāpēc tu esi tāds?

— Tāpēc, ka es tevi mīlu!

— Un es? Vai tu domā, ka es tevi nemīlu?

Un Bjanka sacīja: Man tev būtu kaut kas sakāms, bet

tagad es neteikšu pat . . .

Kad reiz pienāks tāds vakars, kad tev man nebūs kaut kas sakāms un tu mani vairs neķircināsi, turklāt vēl pati vai mirdama nost aiz vēlēšanās to pateikt? Mana mīļā!

— Tāds vakars ir šovakar!

— Muļķīte! Es tev gribēju teikt komplimentu!

— Kā tad! Tādus mēdz teikt meitenītei, kurai vēl pirksts mutē!

— Vai tu jau esi bijusi Alf jēri teātrī uz «Neprātīgo sodīšanu»?

— Nē. Bet es tūliņ eju. Sveiks.

— Nāc šurp. Un beidz dusmoties!

— Tu mani nekad neņem nopietni! . . . Kas notiek «Neprātīgo sodīšanā»?

— To es tev pateikšu citreiz! . . . Nu stāsti jel, kas tev bija padomā!

— Es domāju, ja tu esi viens plašajā pasaulē, neviens par tevi nerūpējas . . . Nē, blēņas! Diemžēl, tik drīz mēs vēl nevaram precēties! . . . Paklausies. Es tev stāstīju par Marge-ritu, kalēja sievu. Tad lūk, viņai ir brīva jumta istabiņa, kur viņa glabā kartupeļus un citus produktus, ko radi atsūta no laukiem. Margerita to varētu atbrīvot bez sevišķām pūlēm. Istaba ir maza, bet jauka, un iekārtot to būtu tīrais nieks. Tu tur justos labi! Turklāt ietaupītu īres naudu, jo Margerita tev istabiņu dotu par velti. Un, tā kā es bieži ciemojos viņas mājā, vakaros es varētu tev izmazgāt un sagludināt veļu . . . Margerita mēģinās pārliecināt savu vīru. Korrado ir lāga cilvēks!

— Nu tagad no skūpsta tev neizbēgt! Bet kas ir Korrado? Vai tas, ko jūs saucat par Mačisti? Ja es iedomājos vien, ka mans dzīvokļa saimnieks būs Mačiste, man jau šermuļi skrien pār kauliem!

— Kā tu domā, vai Otdlo un Aurora atgriezīsies? — jautāja Klāra.

— Ja neatgriezīsies, gan jau policija viņus atradīs. Ja tikai . . . Traki viņi bija!

— Mans dievs! Viņi taču nebūs padarījuši sev galu! Šonakt es pamodos, un man ienāca prātā Aurora. Es vairs nevaru iedomāties, kā mēs varējām būt draudzenes! Man visu laiku šķiet, ka Aurora jau padzīvojusi sieviete. Lai gan viņa tikai trīs gadus vecāka par mani! Kā viņa var dzīvot bez sava bērna?

— Sī Aurora taču bija tava draudzene, vai ne? — tauja Mario.

Un Bjanka: — Un kā vēl! Bet nedomā ļaunu par viņu kā tie, kas rakstīja avīzē! Īstenībā Aurora ir meitene, kurai netrūka drosmes pamest visu savas mīlestības dēļ — pat bērnu!

— Neuztraucies. Tu zini, ka tev atkal var sākties drudzis!

Iedomājies . . . Pēc divām stundām es dabūšu zināt, vai Mačiste piekritis... Cik jauki, ja varēsim parunāties, stāvot pie loga!

Tad pienāca sestdiena, ceturtais augusts. Vēl bija nakts, un Nezi gaiļa «kikerigī» izskanēja triumfējoši kā taures sauciens. Tad ausma sāka sārtot māju jumtus. Palaco Vekio torņa pulkstenis nosita seši, pirmais tramvajs aizdārdināja pa Lauvu ielu, lai pieslēgtos Crasinas vai Antellas galvenajai līnijai. Minūšu rādītājs atdūrās pret šķērsli, un Osvaldo modinātājs sāka strinkšķēt. Bet tai rītā strinkšķi nomāca skaļas balsis. Ielu tīrītājam Čeki, Marijai, grāvracim Antonio un citiem nevajadzēja gaidīt savu modinātāju zvanus. Abi fašisti ar savu ķildu bija parūpējušies uzcelt pat tos, kas nekad nemēdza celties pirms astoņiem. Šoreiz logi nebija rūpīgi aizvērti, un rīta klusumā ziņkārīgie klausītāji skaidri dzirdēja katru viņu vārdu.

— Vienmēr kaut kas jauns! — sacīja Staderini, kam acis vēl no miega lipa ciet.

Un Klorinda piebilda: — Korno iela ir kļuvusi par īstu teātri!

Nanni tos apsauca, jo viņu saruna apslāpēja strīdnieku balsis. Tomēr ziņkārība palika neapmierināta. Abi fašisti viens otru apvainoja, iekarsa dusmās aizvien vairāk, un likās, tūlīt sāks kauties; bet viņi nepateica neko noteiktu, un nekautrīgie klausītāji, kas gluži kaili vai kreklos stāvēja pie logiem un ausījās, tā ir nedabūja zināt ķildas iemeslu. Karlino šķita agresīvāks. Osvaldo balss skanēja dusmīgi, bet līdz ar to gandrīz padevīgi. No tā varēja secināt, ka komivojažierim nav taisnība.

— Tu rīkojies aiz muguras! Tu esi gļēvulis! Tu esi līžņa! — kliedza Karlino.

Mazliet Ienāk. Tu drīzāk esi iedomīgs mērkaķis! Tu esi bezgodis! Fantazētājs! — sauca Osvaldo.

— Nomierinieties, zēni! Vai tad tik agri tā drīkst kliegt? — iejaucās Armanda.

Bet viņa droši vien runāja no gaiteņa, un abi draugi bija ieslēgušies viesistabā: pa tās logu skanēja viņu balsis.

— Liec mūs mierā, mamma! atbildēja Karlino. — Ej skaitīt lūgšanas. Un tūliņ atkal: — Vai tu saprati, blēdi! Kāpēc tu vispār iestājies partijā? Gribēji palielīties ar partijas nozīmīti pogcaurumā?

— Manuprāt, es kalpoju revolūcijai labāk par tevi! — kliedza Osvaldo.

(— Nu jau mēs sākam kaut ko saprast! — izsaucās Klo-rinda. Bet viņas vīrs, mandejkūku pārdevējs, sacīja: — Ej prom no loga! Gultā tikpat labi var dzirdēt!)

Osvaldo turpināja: — Patlaban mūsu uzdevums ir būt par kārtības un disciplīnas paraugu!

— Visi zaķpastalas domā tāpat kā tu! Divdesmit pirmajā gadā tev sirdsapziņa neatļāva, divdesmit otrajā tu sadabūji tīfu, tagad tu runā par disciplīnu. Tu esi blēdis, līžņa un gļēvulis!

— Un tu esi fantazētājs un prātā jucis. Un arī pārējie, kas domā tāpat kā tu! Jūs neņemat vērā pat dieva vārdus!

— Ak tu bezkauņa! Nepiemini nevietā dieva vārdu!

(— Un tev būs to svēto dienu svētīt, — nomurmināja Antonio, apsēdies uz savas gultas malas un vilkdams kājās darba tērpu.)

— Tātad, tavuprāt, mums vajadzētu iet pensijā! — turpināja kliegt Karlino. — Nav vairs ko darīt! Ai, kas par svētkiem! Kas par svētkiem! . . . Bet, pie velna . . . Kādā tad pasaulē tu dzīvo?

— Tiklīdz sāksies otrais vilnis, es . . . — pretojās Osvaldo.

— Tu pats sevi nodod, tu riebekli! Otrais vilnis jau sācies! Sis ir otrais vilnis!

Dieva dēļ, zēni! — lūdzās Armanda un klauvēja pie durvīm.

— Varbūt tu gaidi telefonogramu no Romas, kurā teikts: otrais vilnis sāksies tajā un tajā dienā un stundā? Jēra dvēsele tu esi un nodevējs!

— Un tu esi aisinssuns! — kliedza Osvaldo.

— Kas es esmu?

Tad kā petardes sprādziens divu pļauku pluikšķis pārtrauca vārdu maiņu. Tad bija dzirdams cīņas troksnis, krēslu gāšanās un Armandas kliedzieni.

(— Nu tik iet vaļā! — skaļi iesaucās Nanni un tūliņ aiz piesardzības atgāja no loga.)

Armandas lūgšanās palīdzēja. Dzirdēja tikai Karlino piedraudam: — Šovakar vēlreiz par to parunāsim federācijā.

Tad saruna kļuva mierīgāka un balsis apklusa.

Osvaldo Liverani, papīra precu tirdzniecības pārstāvis, kopā ar Lilianu un Margeritu piederēja pie Korno ielas ienācēju trijotnes. Vai arī, kā bez mazākās ironijas mēdza teikt Staderini: tie bija «klaidoņi, kas šeit ieguvuši pilsoņu tiesības».

Osvaldo dzimtais ciemats ir Vikio, Mudžello ielejā, kur bieži notiek zemestrīces, zemnieki brauc pa galveno ielu ar vēršu pajūgiem, bet strādnieki un studenti sēžas vilcienā pulksten piecos un trīsdesmit septiņās minūtēs, lai laikus nonāktu pilsētā. Osvaldo dzimis 1900. gadā, un viņu iesauca armijā pēdējos kara mēnešos. Avīzes un tauta daudzināja: «Deviņdesmit devītā gadā dzimušie apturēja vāciešus, deviņsimtā dzimušie tos padzīs. Jā, zēni īsās bikšelēs un ar piena zobiem izšķirs tēvijas likteni!» Bet vācieši negaidīja, kamēr ieradīsies palīgā šie spēka vīri, un pacēla rokas. Osvaldo un citi jaunieši viņa gados traucās ar kara ešeloniem un brauca pajūgos, bet, kad viņi sasniedza pirmās līnijas, pamiers jau bija parakstīts. 1900. gadā dzimušais aizgāja uz fronti kā tēvijas glābējs un atgriezās kā «uzvaras kalējiņš». Katrā apmešanās vietā, katrā kazarmā, kur vien parādījās «kepka» (deviņsimtā gadā dzimušais), veterāniem vienmēr bija par ko ņirgāties. «Kepka» bija zēns, kas pārdzīvoja nežēlīgu vilšanos, par viņu pastāvīgi zobojās, viņam meta ar gultas maisiem, pudelēm un bļodām. Tas bija astoņpadsmit gadu vecs jaunietis, kas zināja, ka palaidis garām «vienreizēju izdevību dzīvē».

Osvaldo noturēja armijā līdz 1922. gada februārim. Sākumā viņam vajadzēja apsargāt karagūstekņus, pēc tam dienēt atbrīvoto zemju garnizonā un beidzot parastā kareivja dzīve kādā Turīnas kazarmā. No vilšanās radās sarūgtinājums un vēlēšanās atspēkot netaisno apvainojumu. Aiz kauna nosarcis un juzdamies pazemots nopelnītā goda dēļ, viņš soļoja kopā ar veterāniem, kad bijušo frontinieku (tie pa lielākajai daļai jau bija atvaļināti) skaits nebija pietiekami liels, lai inscenētu patriotiskas demonstrācijas kā protestu pret «ļaudīm bez tēvijas» un viņu provokācijām. Priecīgi satraukts viņš šāva gaisā un ar šautenes laidi sita pa nodevēju mugurām. Viņu komandēja divdesmit gadus vecs leitnants, dzimis 1899. gadā, ieguvis divas sudraba medaļas un trīs ievainojumus kaujā.

Kādā svētdienas pēcpusdienā, 1920. gada septembrī^22, izšķīrās Osvaldo tālākais liktenis. Neskaitāmi žēlastības ceļi, bet neskaitāmi arī grēka ceļi.

Demonstranti, sākumā izklīdināti, par jaunu devās uz priekšu. Pēkšņi Osvaldo priekšā stāvēja kāds jauneklis melnās drēbēs ar salmu cepuri. Dienvidnieks? Svešais, sagrābis ar abām rokām Osvaldo šauteni, mēģināja viņam to izraut. Cīņā svešajam nokrita cepure. Osvaldo sasprindzināja visus spēkus, un viņam izdevās atbrīvot šauteni. Viņa pretinieks iekliedzās un nokrita uz ceļiem. Osvaldo to nejauši bija ievainojis ar šautenes durkli. Viņš nodomāja, ka ir to nogalinājis-, un uz mirkli sastinga aiz šausmām. Bet pēkšņi puisis piecēlās; roka viņam sarkana no asinīm. Asinis pilēja uz ielas bruģa. Osvaldo iešāvās prātā: «Viņam vajadzīgs kabatas lakatiņš!» Bet, baidīdamies, ka tam uzbruks, Osvaldo arvien vēl turēja ieroci pavērstu pret svešo. Tie bija tikai daži acumirkļi. Osvaldo biedri, izklīdinājuši «ļaudis bez tēvijas», steidzās viņam palīgā. Svešais pacēla salmenīcu un izsaucās: — Maita! Kā es rīt strādāšu? — jautādams to vairāk pats sev nekā Osvaldo. Tad, izslējies visā augumā, viņš uzkliedza Osvaldo: — Verga dvēsele! — Osvaldo sadzirdēja viņa izrunā pazīstamu akcentu un gribēja jau nolaist šauteni un jautāt: «Vai tu esi toskanietis?» — bet svešais tam iespļāva negaidot sejā un aizbēga. Spļāviens trāpīja Osvaldo virsējo lūpu. Saniknots un apvainots viņš piesvieda šauteni pie pleca un tēmēja uz bēgošo. Osvaldo paspēja trīs reizes iedarbināt «lādējamo un šaujamo mehānismu», šaudams pirmo reizi savā mūžā uz «dzīvu mērķi». Bet šāva taču deviņsimtā gadā dzimušais rekrūtis, un lodes trāpīja kādu pilastru. Pie ceturtā šāviena leitnants viņam pasita šauteni uz augšu: varbūt tieši ceturtais būtu trāpījis. Viņš pateica, ka Osvaldo varot uzskatīt sevi par arestētu. Par šo gadījumu viņu sodīja ar «vislielāko likuma bardzību». Paziņodams soda mēru, leitnants viņam teica:

— Kā virsniekam man vajadzēja par tevi ziņot, jo bija pavēle nešaut. Kā pilsonis un itālietis ņs solidarizējos ar tevi» Un man ļoti žēl, ka tu netrāpīji!

Cietums ir ari pārdomu vieta, kur katrs var nodoties savām domām. Un nekas nav labāks par vieninieku kameras vientulību, lai izdarītu vajadzīgos secinājumus. Kam nav savu domu vai interesantu atziņu, tas tādas var aizņemties. Avīzes un cienījamu personu paskaidrojumi tieši domāti mūsu apjukušo prātu noskaidrošanai.

Piecpadsmit dienas stingra aresta un trīsdesmit parastā ir pusotra mēneša: ar to pietiek, lai Osvaldo pamazām nonāktu pie savas patiesības.« Kā es rīt strādāšu!» — «Es solidarizējos ar tevi!» — «Verga dvēsele!» (Feldfēbelis lamājis mani vēl ļaunāk.) «Ļoti žēl, ka tu netrāpīji!» (Tagad man uz sirdsapziņas būtu cilvēka dzīvība! Mēs karojām ar vāciešiem! Tagad arī vācieti nogalināt ir noziegums! Vācietis arī ir civilists, pilsonis.) Visi civilisti ir nodevēji! Dezertieri, nodevēji, sarkanais karogs! (Viņš man iespļāva sejā tāpēc, ka es valkāju formas tērpu! Tātad avīzes raksta patiesību! Viņš domāja, ka es esmu karojis!) Par tēviju izlietās asinis. Zeme mirkusi mūsu asinīs. Mūsu kritušo brāļu asinis brēc pēc atriebības. «Atriebību, atriebību komunistiem!» (Vai svešais bija komunists? Ja viņš bija komunists, tad es rīkojos pareizi. Žēl, ka netrāpīju!)

1922. gada jūlijā Osvaldo demobilizēja un viņš atgriezās dzimtajā ciematā, sava svaiņa mājā, kur dzīvoja arī^viņa māsa, tās bērni un tēvs, kas bija zaudējis atmiņu. Māsasvīrs bija kara laikā palicis Florencē teritoriālā armijā, piedalījās kāda sava radinieka uzņēmumā, kuram piederēja tekstil-fabrika, un, dabūdams daudz pasūtījumu, bija «iekrājis nelielu summiņu». Tagad svaiņa īpašumā bija motocikls un nams, kurā viņi dzīvoja. Tūlīt pašā pirmajā vakarā, kad Osvaldo atgriezās ģimenē, māsasvīrs viņam uzsita uz pleca un teica:

— Nu, iesim pierakstīties. Tas tik butu savadi, ja kāds no maniem radiniekiem nebūtu fašists!

— Tieši to es biju domājis darīt, — sacīja Osvaldo. Un svainis atteica:

— So rajonu mēs jau esam «iztīrījuši», bet tev netrūks izdevības arī sevi parādīt.

«Laba» izdevība radās pēc mēneša. Bet dienu pirms akcijas Osvaldo vajadzēja likties gultā ar četrdesmit grādu augstu temperatūru.

— Pats īstākais tīfs, — sacīja ārsts, arī fašists. — Zel, ka tu nevari doties uz Rikoni!

— Tās būtu manas pirmās ugunskristības, — noteica Osvaldo.

Drudža murgos viņam likās, ka viņš mirst. Bet ārsts turpināja:

— Tā būs operācija ar visām ceremonijām. Jāsaformē labi liela grupa. Mums nāks palīgā nodaļas no Borgo un Ponta-sjeves. Un nav izslēgts, ka pat no Florences!

Osvaldo dzirdēja tos aizbraucam un tad atgriežamies, dziedam un šaujam uz kaķiem un notekcaurulēm. Viņš raudāja kā bērns, kam jāguļ gultā, kad uz ielas dzirdama karnevāla čala.

Tīfs ilgst četrdesmit dienas, ja slimība iet normālu gaitu. Osvaldo nācās nogulēt sešdesmit. Viņš piecēlās vājš un novārdzis. «Kā kociņš mājas priekšā,» sacīja māsa. Oktobris bija pagājis. Sie divi mēneši slimības gultā viņam maksāja desmit kilogramus svara, noskūtus matus un otro vilšanos viņa dzīvē. «Es nokavēju karu un palaidu garām revolūciju^23! Kāda nozīme tad vēl dzīvot?» Osvaldo klausījās ar vaļēju muti svaiņa, ārsta un citu dalībnieku stāstos, kuri atgriezās no «gājiena uz Komu».

— Tu vienmēr nāc, kad mūzika jau beigusi spēlēt, — sacīja māsasvīrs.

Osvaldo šķita, ka viņš iegrimis dziļi dziļi zemē; viņš labāk būtu gribējis mirt no tīfa nekā rādīties ciemata ielās. Lai gan māsa viņu rūpīgi kopa, Osvaldo nevarēja vien atveseļoties. Caurām dienām viņš sēdēja mājās un negaja pat uz dejām, kas viņam kādreiz tik ļoti patika. Ciematā runāja, ka Osvaldo ciešot no stipra nervu sistēmas novājējuma; daži to izskaidroja ar slimības sekām, daži ar nelaimīgu mīlestību. Un daži sacīja: «Viņam apriebusies pārticība. Pagaidām māsasvīrs viņu uztur!»

Aizritēja gads, un pienāca gadadiena Rikoni «varoņdarbam», kas nodibināja ideālu mieru šai novadā. Fašisti nolēma šīs dienas atceri svinīgi atzīmēt ar dzīrēm. Sabrauca biedri no Pontasjeves, Borgo un Florences savos vecajos formas tērpos. Osvaldo svainis uzņēma viesus. Tie bija jautri ļaudis ar izturīgu vēderu un skaļiem smiekliem: «revolūcijas» jaunatne! Un visi vai gandrīz visi ar ordeņa lentītēm un nopelnu medaļām. Tik daudz sāpīgu dūrienu Osvaldo sirdī. Viņa svainis Vecio vēlējās, lai Osvaldo piedalītos svētkos. «Vai tad tu nebiji tai vakarā garā ar mums?» Osvaldo ieradās mielastā, satraukts par nepelnīto godu. Viņš vienīgais atnāca civiltērpā, zem kura bija uzvilcis melno kreklu. Tāpēc Osvaldo jutās vēl neērtāk, jutās dziļi pazemots, jo šis apģērbs parādīja, ka viņš ir nelūgts viesis.

Vakariņas pasniedza Džoto tratorijas salonā — vakariņas ar garšīgiem ēdieniem, vīnu, liķieriem, dziesmām, atmiņām, «lai dzīvo» un «nost» saucieniem. Un «tiklīdz viņš^24 mums atkal atraisīs rokas . . .».

Galdi bija novietoti pakavveidā. Osvaldo sēdēja pašā pēdējā vietā pa labi. Bija ieradušies divdesmit divi viesi; goda vietā sēdēja karabīnieru feldfēbelis, fašistu piekritējs un augstākā vara ciematā.

— Ja tu esi fašists, kliedz: «Nost ar karali!» — sauca kāds sarkanmatis, kas sēdēja blakus Osvaldo.

Feldfēbelis viņam pavēlēja ņemt savus vārdus atpakaļ, bet sarkanmatis, jau stipri iereibis, izrāva dunci, iedūra to galdā un teica, ka karalis palikšot tik ilgi, kamēr tas «būšot izdevīgi dučem»: ar otro fašisma vilni mēs aiztrieksim karali «ar visiem viņa karaliskiem pēcniekiem»!

Stāvokli izglāba ravioli^25, ko saimnieks tai brīdī pasniedza. Tomēr feldfēbelis žēlojās savam kaimiņam, gadus trīsdesmit vecam jauneklim, ar melnām, degošām acīm. «Kāda seja,» nodomāja Osvaldo, «itajā «kaut kas no vilka un uzdzīvotāja».» Svešais sacīja:

— Lieta nokārtota, feldfēbel. Un tu, Benčini, pievaldies.

Benčini paklausīja, novāca dunci un sacīja: — Kā vēlies!

Bet, vaļsirdīgi runājot, vai tu, Pizano, neesi tais pašās domās?

Pizano izvilka revolveri no maksts, mirkli tēmēja uz diegu, kurā bija pakārts mušpapīrs zāles stūrī, izšāva, un papīrs nokrita. Pizano iebāza revolveri atpakaļ makstī un, pagriezies pret Benčini, teica:

— Saprati? Bet iemācies turēt muti!

Tad ieslīga atkal savā agrākajā vienaldzībā. Trokšņainajā barā viņš izturējās vai vismaz pūlējās izturēties kā kungs, kas ielūgts zemnieku svētkos. Viņš ēda, lēni kustinādams žokļus, un visu laiku turēja mutē aizsmēķētu cigareti, izmantodams smēķēšanai katru pārtraukumu ēšanā.

Osvaldo nenovērsa no viņa acis. Tad tas bija Pizano! Nodaļas komandieris, nodaļas, kas ieguva slavu revolūcijas priekšvakarā. Pizano: leģendārs vārds! Mielastam sākoties, Vecio viņu pieveda pie Pizano:

Ja atļauts, Pizano? Tas ir mans sievasbrālis. Viens no mūsējiem. Būdams kareivis, viņš ievainoja ar durkli kādu streikotāju. Visu laiku karadienestā. Zini, viņš iesaukts deviņsimtā gadā! Mirst aiz vēlēšanās būt noderīgs. Paturi viņu prātā!

Pizano bija paspiedis Osvaldo roku un teicis:

Lieliski! Gan drīz radīsies iespēja izvirzīties!

Tad Pizano bija mazliet pasmaidījis, parādīdams baltus, stiprus zobus. Seja un visa viņa personība atstāja atturīga un nopietna jauna cilvēka iespaidu. Skatienā pavīdēja gudrība, neatlaidība, noteiktība.

Pēc rāvi oli, ko aplaistīja ar Kjanti-Rufino, nāca ragū ar spinātiem. Arī pie šī ēdiena pasniedza Kjanti un pārcilāja atmiņas par Rikoni «varoņdarbu». Kad galdā lika ceptas vistas, atcerējās neskaitāmas citas ekspedīcijas. Un, gaidot zivis majonēzē, Pizano pavēlēja ar minūtes klusuma brīdi godāt kritušos, ko bija aizmirsuši banketa sākumā. Klusumu pārtrauca kāds Amadori, saukts Ūsainis, ar savām žagām, ko viņam neizdevās apspiest. Viņš atvainojās un tūlīt nožagojās vēlreiz. Amadori jau bija vecāks vīrs ar sirmām ūsām, plānām lūpām un iegarenu, vāju seju. «Kāda drosme un enerģija,» nodomāja Osvaldo, apbrīnodams viņa nopelnu medaļu zilās lentītes.

Tikko pluktas vīģes un lieliskas vīnogas radīja ārkārtīgu sajūsmu; runāja par sievietēm. Un kāds drukns puisis ar tuklu seju nodeklamēja pantus no «Sanroko Resndibenēm».

Tagad visi bija iekarsuši un satraukti. Vienīgi Osvaldo un Pizano izturējās apvaldīti. Pizano reizēm pasmējās par kādu jēlāku joku, tikko pakustinādams lūpas; runāja viņš maz, maz ari dzēra un ēda visu maltītes laiku. Citi, ērti atlaidusies krēslos vai uzgūlušies ar elkoņiem uz galda, smējās, draudzīgi sizdami viens otram uz pleca un apmētādamies maizes bumbiņām. Ārsts, kam bija slims vēders, nogājis sāņus, vēma. Osvaldo ievēroja mazāko sīkumu, bet nespēja neko domāt. Osvaldo kaimiņš uzlika roku uz viņa krēsla atzveltnes, piegrūda ar elkoni un vaicāja:

— Vai tevi vīns padarījis grūtsirdīgu? Kā ar sievietēm ciematā?

Pārējie šo sauca par Karlino. Un Osvaldo, neatbildējis viņam, jautāja:

— Vai tu tiki ievainots, cīnoties par mūsu lietu?

— Divas reizes, — atbildēja Karlino. — Vienreiz gurnā un otrreiz krūtīs, gluži kā Jēzus Kristus! — Bet tūliņ, pārtraukdams sarunu, sauca: — Lai nāk arī saimnieka meita! — jo pašlaik parādījās tratorijas saimnieks ar liķiera pudelēm. Karlino pievienojās vesels balsu koris. Saimnieks atvainojās un teica, ka meita esot aizbraukusi uz Dikomano gadatirgu.

— Tu ar nolūku viņu aizsūtīji, zinādams, ka nāksim mēs! — kliedza Karlino. — Tu esi sabotieris! Dumpinieks!

Bet atkal iejaucās Pizano, un Karlino nomierinājās. Osvaldo skatījās uz Pizano zilajām lentītēm ar diviem vainadziņiem virs tām, kas liecināja par tikpat daudziem paaugstinājumiem kaujas nopelnu dēļ, vēroja viņa melnās acis un mierīgo, apvaldīto izturēšanos.

Liķieriem pavisam nepārdomātā kārtībā sekoja šampanietis, tad kafija un torte. Pēc tam vēl kafija un liķieri. Vecio piecēlās, lai nolasītu runu, ko viņam bija uzrakstījis Osvaldo. («Tu esi gājis ģimnāzijā, un tev fantāzija labāk strādā,» viņš teica.) Osvaldo dzirdēja savus vārdus «revolūcija», «ideāls» atkārtojamies gandrīz vai katrā teikumā, ko svainis burtoja savā aizsmakušajā balsī. Tie viņam šķita kā zaimi pašreizējā brīdī un tai pašā laikā neatbilstoši viesu nopelniem, lentītēm, medajām un dienesta pakāpju nozīmītēm! Pizano atbildēja Vecio ar dažiem vārdiem. «Kā ar nazi nogrieza,» nodomāja Osvaldo. Pizano sacīja: - Ja atdod visu, ar to vēl nepietiek! — Tad, runu ierosināti, dzīrotāji sāka korī dziedāt skvad ristu dziesmas.

Mielasta beigās draudzes priesteris pagodināja ar savu ierašanos «jautro sabiedrību», kā viņš ienākot izteicās. Pizano piedāvāja viņam vietu sev blakus. Priesteris atteicās, aizbildinādamies, ka varot šeit uzkavēties tikai dažas minūtes, bet, tā kā Vecio ielūdzis, viņš tomēr atnācis, lai viņu neuzskatītu par slikti audzinātu. Viņš iedzēra lāsīti anīsu liķiera, bet jutās neērti un bija mazliet nedrošs. Karlino kaut ko neskaidri nomurmināja. Osvaldo, kas sēdēja viņam blakām, redzēja, ka viņš paņem karafi, izlej ūdeni sev aiz muguras un ielaiž karafē savējo. Tad Karlino piecēlās un, vicinādams karafi, lūdza vārdu. Ar piedzēruša smieklīgu pazemību viņš uzaicināja dzert viņa svētībai par godu. Pizano uzzibsnīja viņam ar savu skatienu. Tad teica:

— Benčini! Atvainojies priora kungam!

Iestājās klusums, ne īsti traģisks, ne īsti komisks. Karlino līgodamies tuvojās priesterim, kas palika sēžot un veltīgi vairījās. Nometies ceļos, Karlino izlikās, ka grib skūpstīt viņam roku. Priesteris mēģināja roku atraut, bet Karlino paspēja to satvert un, izlikdamies skūpstām, nolaizīja ar savu siekalaino mēli. Garīdznieks ar riebumu izrāva roku un sacīja:

Tā ir jaunības pārsteidzība. Lai dievs jūs svētī!

Tad piecēlās un noteiktiem soļiem devās uz izeju. Tiklīdz garīdznieks bija aizgājis, zālē sacēlās liels troksnis. Pat Pizaro skatienā iemirdzējās jautrāka dziēkstelīte. Feldfēbelis iebilda:

— Tie ir bīstami joki! — taču viņš teica to vairāk aiz pienākuma, ko viņam uzlika formas tērps, nekā aiz iekšējas pārliecības.

— Joki ir priesteru cienīgi! — sacīja Amadori, un viņa balss pazuda vispārējos aplausos.

Sīs dzīres izraisīja Osvaldo apziņā ļoti pretrunīgas izjūtas. Biedru jautrība, tik tuva vardarbībai, viņu asinīm slacītā dzimtenes mīlestība, bērnišķīgā pašapmierinātība un dzērāju joki atvēra Osvaldo citu pasauli, pilnu pārgalvības un uzdzīves, no kuras viņš jutās izslēgts. Un ne tāpēc, ka viņam tā riebtos vai viņš to nosodītu, bet viņa paša vainas dēl, jo viņš bija nevarīgs un neuzņēmīgs. «Es nekad nebūšu īsts revolucionārs! Es nekad nepratīšu baudīt dzīvi! Varbūt tāpēc, ka es netieku galā ar savu sirdsapziņu!» Osvaldo sprieda. Drīz viņš atrada tirdzniecības aģenta darbu, un, tā kā viņam vajadzēja dzīvot pilsētā, Vecio lūdza Karlino, vai tas nevarētu Osvaldo izdot vienu istabu savā dzīvoklī.

Un tā Osvaldo dzīvoja pie Karlino jau divus gadus. Vēlēdamies būt neatkarīgs no māsasvīra, Osvaldo ar visu dedzību nodevās darbam. Viņa dzīve tagad bija stingri iedalīta pa dienām un stundām, to aizpildīja braucieni ar vilcienu, veikalnieciskas sarunas, preču paraugi un pasūtījumu vēstules, miegs un mazas mīlestības dēkas.

Darbs kļuva par viņa kaislību un atļāva ieiet pasaulē, kur nekas viņam nebija liegts: noslēpumi, viltības, neveiksmes, panākumi. Savā paraugu mapē viņš nēsāja līdz visu pasauli. Osvaldo atkārtoja savu preču nosaukumus ar mīlētāja maigumu. Salmupapīrs: dzeltens un grumbuļains — miesniekiem un maizniekiem. Pergamentpapīrs: stiprs, caurspīdīgs un eļļains, tas noder delikatešu tirgotajam, lai ietītu konservus, žāvētu gaļu un piena produktus, ko pēc tam vēl iesaiņo izturīgākā, ziloņkaula krasas augstākā labuma papīrā. Tad ietinamā papīra tīstokļi, fabrikas «Zvaigzne» marka, numurs viens, divi, trīs un tā līdz seši, dažāda blīvuma, biezuma, nokrāsu un toņu — kastaņbrūni līdz balti.

Tad sarežģītā un tomēr tik vienkāršā svara aprēķināšana, sagriežot papīru dažādos lielumos, kādus pieprasa mazum-preču tirgotāji, lai iesaiņotu gan kilo, gan septiņsimt gramu, gan puskilo, gan coturtdaļkilo, gan simt gramu no savām precēm, pat piecdesmit gramu, ja grib izpildīt ārstniecības augu tirgotāja Peši pasūtījumu, kas dzīvo Budžano ciematā. Katru rītu, tikko atvēris acis, Osvaldo ķeras pie šī darba ar tādu pašu drosmi, ar kādu Oreste ieziepē bārdas saviem pārvaldniekiem. Osvaldo lietpratīgi manevrē pa maksājumu mainīgo jūru: vienojas par trīsdesmit, sešdesmit, deviņdesmit un simt divdesmit dienu termiņiem, par piegādes staciju vai piegādes veikalu, operē ar terminētu un neterminētu vekseli; Osvaldo apbrauc norēķinu klintis, kad klients dabūjis kredītu pret galvojumu, tāpēc ka firma iekasē no viņa trīsdesmit procentus no maksātnespējīgā klienta parāda summas. Tā ir augsta procentu likme, bet arī Osvaldo saņem tikpat augstu komisijas procentu par labi veiktiem darījumiem.

Osvaldo ir laimīgi kā Kolumbs sasniedzis krastu, ja atrod jaunus klientus, un noslēdz darījumus ar drosmi, kādai jābūt jaunam cilvēkam, bet mazliet viņam palīdz arī mazā nozīmīte svārku pogcaurumā, kuras ietekme provincē ar katru dienu palielinās. Nozīmīte ir olveida — Kolumba ola! — ar vertikāli ieglazētu baltu, sarkanu un zaļu svītru: vidū fasciji^26.

Karlino tātad ir bijusi taisnība. Tomēr Osvaldo nekad neatgādina saviem klientiem, ka ir fašists: viņš nēsā nozīmīti tāpēc, ka uzskata to par savu pienākumu, bet jaunus pasūtījumus iegūst ar savu aģenta prasmi un arī tāpēc, ka viņa prece ir laba un cenas iztur konkurenci.

Darbs tagad ir viņa dzīve, am dzīve iet savu dabisko gaitu. Osvaldo saderinājies ar maiznieka meitu no Montale Aļanas. Pirms mēneša līgava tam atzinās, ka viņa pavesta pusaudzes gaidos. Ar asarām acīs meitene sacīja, ka lielā mīlestība neļaujot viņai ilgāk noklusēt patiesību. Lai Osvaldo viņu atstājot, ja nevarot piedot, un viņa noteikti pēc tam padarīšot sev galu. Bet Osvaldo apskāva meiteni un atbildēja, ka viņu mīlestība esot stiprāka par pagātni un šī atzīšanās neesot tai kaitējusi, bet tikai stiprinājusi.

Tātad Osvaldo dvēselē ir pilnīgs miers. Un, ja sāksies «otrais vilnis», tas šoreiz viņu atradīs sagatavotu. Bet pagājušā nedēļā Karlino, naktī atgriezies no sapulces, pamodināja viņu, lai pateiktu, ka jāpiekauj kāds politiski neuzticams, kas atteicies parakstīties uz ziedojuma saraksta par labu partijai. Tas pateica arī, ka vainīgais esot Alfredo, un piebilda, ka pats nevarot piedalīties akcijā, jo esot apsolījis rnātei vairs nepīties ar Korno ielas ļaudīm. Osvaldo mēģināja izvairīties un teica: — Kampolmi ir mans klients! — Un nodomāja: «Tā ir vardarbība, nevis likumīga akcija.» Bet beidzot Osvaldo nācās piekrist: ņemot vērā viņa pagātni varēja nodomāt, ka Viņš ir gļēvulis.

Tomēr viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus, kas viņu mocīja visu sestdienu, svētdienu un pirmdienu gan vilcienā, gan citur. Pirmdien viņš tik ilgi netūļājās līgavas mājās, ka, nonācis stacijā, redzēja aizejam pēdējo vilcienu. Un nākošajā dienā alibi viņam nāca par labu.

Bet šorīt, tiklīdz noslrinkšķēja modinātājs, Karlino ienāca viņa istabā un teica:

— Šovakar mums jādabū pie prāta kāds no Rikorboli. Būs labāk, ja tu vispār nebrauksi, lai atkal nenokavētu vilcienu. Šoreiz arī es piedalīšos!

Osvaldo viņam atbildēja: Federācija nepieļauj uzbru

kumus. Diezgan varmācību! Mums beidzot jārīkojas pēc likuma!

Tad sākās ...

Osvaldo labu laiku slapināja ar mitru dvieli skrambas, ko Karlino sitieni bija atstājuši viņa sejā. Tad viņš salika savas lietas somā un sacīja Armandai, kas stāvēja nobēdājusies un neatgāja no viņa ne soli:

— Man skumji ap sirdi jūsu dēļ! Jūs man bijāt kā māte! Turklāt, ja jūs vēlaties, es jūs apciemošu. Gan jau es kaut kur atradīšu mēbelētu istabu. Bet šonakt pagaidām apmetīšos «Cervijā».

Pēc pusstundas Osvaldo iznāca ar somu un paraugu mapi; galvā viņam bija divas cepures, viena uz otras, un pār roku pārmests mētelis un apmetnis. Ristori ierādīja viņam istabu blakus Ugo. Osvaldo ieslēdzās, apsēdās pie galda un atskrūvēja pildspalvu. Vecas pasūtījumu grāmatas beigās viņš uzmeta ziņojumu partijas vadībai; Osvaldo sīki aprakstīja notikumu un labi pārdomātā formā izklāstīja savus uzskatus. Pēc tam viņš bija nodomājis aiziet uz firmu un pārrakstīt ar mašīnu savu ziņojumu. Šodiena darbam bija zudusi.

Sī doma vēl jo vairāk viņu apbēdināja.

DEVĪTĀ NODAĻA

Nākošā diena bija svētdiena, un liktenīgā nedēja tuvojās beigām.

Svētdienā modinātāji atpūšas. Ielas tīra arī septītajā dienā, bet dzīves sīkumos Čeki ir laimes luteklis: viņa brīvdiena iekrīt svētdienā. Dzirdams vienīgi Karrezi laulātā pāra modinātāja strinkšķis, bet uz mūsu ielas neparasti vēlu: Bepino jābūt restorānā pēc astoņiem. Tomēr, ja mēs gribētu izsekot modinātājiem, kas darbdienās skan starp pulksten septiņiem un astoņiem, mums būtu jāpiemin Mačistes un Bjankas modinātāji; Bjanka negrib katru rītu apgrūtināt pamāti, kaut arī Klorinda ir kājās jau ar Nezi gaiļa trešo «kikerigī». (Turpretim tie, kam vēl ir māte, var iztikt bez strinkšķiem: Kar-lino un Bruno vēl nekad nav nokavējuši darbu.)

Bet svētdienā modinātāji atpūšas: Korno ielas ļaudis, sestdienas vakaros ejot pie miera, ar nodomu tiem neuzvelk zvanu, lai varētu pagulēties mazliet ilgāk nekā parasti. Iela ilgi ir gluži tukša, un saule jau ir augstu, kad sievietes parādās durvīs vai pie logiem. Pirmās iznāk Klorinda un Armanda, lai dotos uz mesu pulksten septiņos. Šosvētdien Luīze neies tām līdz: rūpes par mazdēlu aiztur viņu mājā. Pagaidām viņas vietā Fidalma iet uzkopt Siņoras dzīvokli. Tad parādās Marija Karrezi un noslauka kāpnes, Klāra seko viņas piemēram, tikai mazliet vēlāk. Pēc tam to dara arī pārējās un dodas iepirkties. Bet Staderini parādās uz sava novērošanas punkta un pārmaina ar Nanni pāris vārdu. Pa logu izliecas puskailais Mačiste, it kā gribētu uzsaukt savam zirgam: «Es tūliņ nāku!» Arī Džemma šorīt nav gājusi uz baznīcu: viņa apsolījusi znotam izcept savu garšīgo kūku; viņa steidzas, jo Milena viņu mudina.

Ir jau deviņi, kad Mačiste ar skrāpi tīra savu zirgu, Džor-dano un Džidži lēkā pa kāpnēm, un Semira pie loga sukā mazajai Pikardai tikko izmazgātos matus. Muzeta un Adele satiekas pie ogļu tirgotāja Moskas ielā un nāk uz mājām reizē.

— Naktī bērns ne reizes nepamostas, — saka Auroras māsiņa un, lai tas liktos svarīgāk, izsaucas:

Mans māsasdēls ir tik skaists kā Jēzus bērns!

Iznes viņu uz ielas, — pieprasa Adele, kam jau ir vienpadsmit gadu un cieši iežņaugts lapsenes viduklis.

Un Muzeta ar savu veiklo mēlīti izmanto gadījumu, lai parādītu, ka viņai vairāk prāta, jo viņa cieš tāpēc, ka ir mazāka par draudzeni, lai gan tikai gadu jaunāka. Un viņa atbild:

— Vai tu domā, ka bērns ir rotaļlietiņa!

— Mazliet svaiga gaisa nepavisam nenāks viņam par ļaunu!

— Ar šodienu mēs nolēmām viņu nest uz apstādījumiem. Neko darīt, tā viņš pieradis! Aurora nesa bērnu tur katru dienu.

— Viņa jums nav atrakstījusi pat ne rindiņu! Patiesi nejauka kļuvusi! — izsaucas Adele.

— Kā redzams, nav varējusi! Un tu, pļāpa, pievaldi muti! — atsaka Muzeta. Un tad piebilst: — Gribi saderēt, ka šorīt pienāks vēstule?

Un, tā kā Jēzus aizstāv bērnus debesutēva priekšā, kas turklāt šajās dienās par Korno ielu sevišķi rūpējas, Muzetas vēlēšanās jau ipulksten deviņos un četrdesmit piecās minūtēs ir piepildījusies. No Lauvu ielas pie mums iegriežas pastnieks Mostriti, kas dzīvo šai kvartālā un kam ir daudz paziņu mūsu ielā. Tāpēc pastnieks zina, ka viņa plecā pakārtās somas saturs sacels kājās visu Korno ielu. Nanni, sēdēdams jāteniski uz krēsla, viņu sveicina un uzrunā. Un pastnieks atbild:

Man soma ir vēstulēs, ko var atsvērt tikai ar zeltu!

Vai Aurora atrakstījusi? — vaicā Staderini, izliecoties pa logu.

Ko? dzird Luīzi iekliedzamies savā virtuvē, kas atrodas stāvu zemāk.

Un, tā kā mātes asinis nav ūdens, arī Nezi atraitne pienākusi pie loga. Pēc vesela gada viņa atkal redz Korno ielu. Krēcija vēl ļoti vārga, un no saules gaismas viņai reibst galva. Viņa pieķeras pie žalūzijas un nekautrējas jautāt:

— Vai priekš Nezi nekā nav?

Ir! Atrakstījis arī jūsu dēls! Nolaižat man groziņu! Un viena vēstule Siņorai! skaļi sauc pastnieks, lai arī Džc-zuina dzirdētu aiz aizkara.

Luīze vienā mirklī ir lejā uz ielas ar savu mazdēlu uz rokas, viņai nopakaļ skrien lielākie bērni. Tad atsteidzas arī pats Čeki, savilkdams ciešāk bikses ar auklu, kas tam ir jostas vietā. Luīze raud un smejas, un viņai neizdodas vēstuli atplēst. To ar lielāko prieku izdara Staderini, noskrējis kā vējš no sava pēdējā stāva.

— No kurienes viņa raksta? — jautā Luīze vislielākajā satraukumā.

— No Pizas! — paziņo kurpnieks un stiprā balsī nolasa vēstuli visai ielai.

Mīļā mamma, man nav drosmes ņemt spalvu rokā, ja iedomājos, kādas sāpes es esmu nodarījusi tev un tētim un cik sliktu piemēru esmu devusi Muzetai. Bet, kad es varēšu jums izstāstīt visu līdz pēdējam sīkumam, esmu pārliecināta, ka jūs mani sapratīsit. Tad sekoja norādījumi, kas attiecās uz bērnu. Un beigās: Es darīšu to, ko vēlas Otello, jo mīlu viņu un esmu nolēmusi viņam sekot līdz pat pasaules galam. Nedodiet vēstuli nevienam lasīt, lai Korno ielas ļaudīm nav jātrin mēles.

Jauki! — noteica kurpnieks. — Par vēlu, dārgā Aurora. Ir jau darīts bez jūsu atļaujas!

Bet vecais Čeki izrāva viņam vēstuli no rokām un devās augšā, ar pūlēm kāpdams aiz sievas un bērniem.

Sai brīdi Nezi atraitne, kuras balto tērpu zeltīja saule, stāvēdama pie loga, sauca tā, lai lejā varētu dzirdēt:

Luīze! Vai jūs nebūtu itik laipna un neuzkāptu pie manis uz mazu brītiņu? Un jūsu vīrs arī, lūdzu!

So vēstuli Otello ir atrakstījis savai mātei: Mīļo māmiņ, es zinu, ka esmu tev nodarījis sāpes, kas varēja būt tev liktenīgas. Vēl neatrodu īstos vārdus; es neprasu, lai tu man pip-dolu, bet gan lai tikai mazliet attaisnotu. Nē, Aurora nav mani padarījusi aklu, kā tu domā, tieši otrādi, viņa man ir atvērusi acis, un es biju tas, kas viņu pierunāja bēgt. No avīzēm es dabūju zināt par tēva nāvi... Dārgo māt, ja tu esi izlasījusi manu vēstuli līdz šai rindiņai, tad es vēl neesmu izdzīts no tavas sirds... Es atgriezīšos, kad tu vēlēsies! Ja tu teiksi, ka es drīkstu atgriezties, tad tas nozīmēs, ka tu esi. man piedevusi. Bet neprasi no manis, lai es atstāju Auroru, ieliec avīzē sludinājumu, ja gribi, lai es atgriežos . . . Pagaidām palīdzi I.uīzei audzināt bērnu. Mazais taču arī ir Nezi, un viņš nav vainīgs. .. Lūdzu tevi nepieņemt pārsteidzīgus lēmumus attiecībā uz veikalu.

Abas mātes apskāvās. Ielu tīrītājs turēja rokās Nezi III. Ogļu tirgotāja atraitne palūkojās uz bērnu, un viņai šķita, ka šajā zīdaiņa sejiņā viņa redz iemiesotu savu vīru, redz arī Otello, kas viņu lūdz nenolādēt savu dēlu. Krēcija apsēdās uz gultas, viņas acis bija pilnas asaru, un viņa domāja par to, ka mazais ir Nezi, nevis kāds jauktenis, un ka viņai jāizturas pret ito kā pret savu mazdēlu. Un pēkšņi kāda doma iešāvās viņai prātā: doma ar katru brīdi kļuva skaidrāka un noteiktāka, kļuva par nelokāmu pārliecību. «Bērns patiesi mans mazdēls!» viņa nolēma. Un viņai nevajadzēja to atkārtot, lai sevi pārliecinātu. Viņas acis iemirdzējās. Viņas sirdi pildīja vēlīna, salda un skumja atriebība. Viņa noteica pie sevis: «Tu mani piekrāpi, Edžisto, bet Otello mani atrieba!» Tad pati iztrūkās, ka apvainojusi kādu, kas jau guļ kapā, izplūda asarās un, atvieglojusi sirdi, nomierinājās. Kad viņa atkal pacēla galvu, viņas pārliecība bija tik stingra, ka tā spēja pārvarēt katras šaubas un katru pārbaudījumu. Un pēkšņi viņas kājas atkal bija veselas (nebija vairs nozīmes komēdiju turpināt), un viņa bija sirsnīga, vaļsirdīga un mīļa. Atraitne nekavējās pateikt Čeki laulātajam pārim, kas gluži pārsteigti viņu uzlūkoja:

Mums, vecmāmiņām, nav ko ceremonēties! — Viņa sevišķi uzsvēra šos vārdus, lai ielu tīrītājs un sieva paši izprastu to nozīmi.

— Ko jūs sakāt! — Luīze izsaucās. — Un jūs to zinājāt?

Atraitne atbildēja:

— Es to vienmēr zināju! Bet ko es tur varēju darīt? Mans vīrs būtu viņus nogalinājis abus divus. Pat visus trīs!

Tad viņa paņēma papīra lapu, uzrakstīja uz tās dažas rindiņas un aizsūtīja ielu tīrītāju nodot sludinājumu.

Uz ielas Čeki apstāja vesels bars ar jautājumiem, un, tā kā viņš neko neatbildēja, — ziņkārīgais taču nevar būt labi audzināts! — Staderini viņam izrāva lapu no rokas un lasīja skaļā balsī: Sludinājums. Otello, atgriezies! Māte piedod tev un Aurorai.

Jau darīts, — sacīja Siņora, kas arī bija dzirdējusi kurpnieka vārdus. Pēc tam viņa lika Džezuinai vēlreiz izlasīt Auroras vēstuli. Un Džezuina lasīja: Siņora, mana dievinātā, viss bālu noticis, kā mēs paredzējām, ja neatgadītos pēkšņā nelaime. Tagad, kad viņš miris, bālu zemiski no mums, ja mēs teiktu, ka tā labāk. Otello ir satriekts vairāk nekā vēlas izrādīt. . . Bieži domājam, kā gan mēs ar visu būtu tikuši galā, ja jās mums nebūtu palīdzējusi, dārgā Siņora . . . Pēc adresēs, ko jūs mums iedevāt, mēs uzmeklējām jūsu draudzeni, kas mās uzņēma kā savus bērnus. Vai jūs zināt, ka jūsu draudzene ir jums līdzīga? Bet viņa nav tik skaista kā jūs. Viņai nav ne tādu acu, ne jūsu daiļo roku. Mēs dzīvojam taupīgi, un no naudas, ko jūs mums atsūtījāt ar Džezuinu, mēs līdz šim esam izdevuši tikai simt desmit liru, ieskaitot dzelzceļa biļetes . . . Tagad nogaidīsim, kas notiks tālāk. Es rakstu mātei, ka mēs aizbraucam, bet mēs paliekam šeit.

Tad sekoja post scriptum, un tur bija rakstīts: Jās, Siņora, īstenībā esat Korno ielas sargeņģelis, nevis mēs, meitenes!

OTRĀ DAĻA

.

DESMITA NODALA

Prostitūtas klaiņo pa ielā«!. Viņas balstās ar visu ķermeņa svaru uz papēžiem, gurdas un skumjas, savās cerībās vīlušās arī tad, ja vakars bijis labs un klienti uzmanīgi un saudzīgi, jo rīt droši vien tā vairs nebūs. Viņu solis ir smags un gurds, gluži kā Normandijas zirgiem, kas velk divtonnu vezumus. Prostitūtu kalve atrodas Staderini darbnīcā. Tur gaida savu kārtu arī Džordano Čeki sandales, Margeritas baltās kurpītes un grāvrača Antonio vēršādas zābaki, ko viņš valkā darbā, bet Staderini pirmām kārtām labo kurpes prostitūtām, kam pieder tikai viens pāris, un viņas nevar sev atļauties greznību pasēdēt mājās, kad satumst. Dažreiz meičas kvern uz zemā soliņa pie kurpnieka darba galda un, pārlikušas savas kailās kājas vienu pār otru, gaida, kad Staderini pabeigs labošanu. Viņas sarunājas ar kurpnieku, sarunas ir godīgas un saprātīgas: viņas apgalvo, ka neviens cilvēks neatceroties tik karstu vasaru, ka firziķu cenas esot pārāk augstas. Viņas apgalvo arī, ka pēckara gadi neesot atnesuši tādu dieva svētību, kādu gaidījuši, bet kristiešu sirdis esot nocietinājušās un smēķē-

šana pārāk dārgs prieks. Staderini uzmanīgi klausās, turēdams nagliņas mutē un cieši uz liestes izvilkto kurpi starp ceļiem: viņš zina, ka drīkst iebilst arī kādu atklātāku vārdiņu. Piemiedzis acis, viņš saka: Bet jusu tirdzniecība taču ne

pazīst krīzes! — Bet prostitūtas neievēro komplimentu: tikai naktī viņas atzīst savu profesiju.

Staigules apmetušās viesnīcā «Cervija», kur viņas dzīvo un «strādā» istabiņās, kas nav garākas par sešiem metriem un platākas par trim, ar pusotrguļamu gultu; ik pa divām nedēļām viņām tiesības saņemt tīrus palagus. Viesnīca atrodas Lauvu ielas stūrī, pie ieejas līdz vēlai naktij deg laterna, kāds augs ar leknām lapām nolikts uz paaugstinājuma kāpņu galā, priekštelpā pakārtas divas Aldas oleografijas, sarkans grīd segas celiņš stiepjas pa kāpnēm līdz otrajam stāvam. Kāpjot augstāk, kāpnes sašaurinās, kāpņu laukumiņi kļūst arvien neērtāki un tumšāki. No ceturtā stāva sākas vītņu kāpnītes, kas ved uz bēniņiem un jumta istabiņu, kur tagad dzīvo Rozeta. Viesnīcas vestibilā karājas dēlis ar divdesmit āķiem, kur pakārt atslēgas, taču bez saimniecības telpām un īpašnieka is tabām viesnīcā ir tikai divpadsmit numuru, ko izīrē par trim lirām naktī: šo cenu maksā arī Osvaldo un Ugo. Izņēmums ir piektais numurs, kur atrodas divviru drēbju skapis un trimo. Tikko ver ārdurvis, sāk zvanīt zvans, kas neapklust, pirms durvis nav aizvērtas. Dzirdot zvanu, Ristori iznāk no savas istabiņas apakšējā stāvā, kur uz durvju stikla uzraksts — «Direkcija». Viņš paskatās uz ienācēju un atkal pazūd pat nesasveicinājies. Sai gadalaikā Ristori allaž sastopams vienā kreklā un papīra vēdekli.rokā; uz tā konditorejas «Viola» reklāma. Olimpi ja, kas tur bieži mēdz iegriezties, viņam uzdāvināja šo vēdekli.

Olimpi ja un viņas draudzenes maksā par istabu divas liras dienā, turklāt Ristori vēl saņem pusliru par katru viesi, ko viņas ieved savā istabā. Savas istabas viņas uzpoš pašas. Direkcijas, vestibila un kāpņu uzkopšanai Ristori uz dažām stundām nodarbina Fidalmu Staderini.

Ristori ir tuvu piecdesmit; viņš ir plecīgs vīrs ar izvalbītām acīm un vēderiņu. Lielāko dienas daļu Ristori nosēž aiz direkcijas galda. Pie sienas aiz viņa muguras karājas Pija IX portrets, un blakus krēslam nolikta vīna pudele, tā ietīta mitrā lupatā, lai vīns saglabātos dzestrs. Viņš lasa policijas ziņas un ved savu īrnieču apmeklētāju sarakstus daudz uzmanīgāk un rūpīgāk nekā pārvaldnieks no Kalencano savas grāmatas, kur atzīmē, kas pusgraudniekiem jādod un ko tie jau devuši.

Pārvaldnieks ar saviem draugiem kāpj pa viesnīcas kāpnēm katru piektdienu. Kad zirgs apkalts, bārda noskūta, paēsts, ko dievs devis, pie Silii un Pennello un visas darīšanas nokārtotas, vēl jāapmierina kāda vēlēšanās, pirms sēžas divričos un atgriežas ciematā.

Piektdienās prostitūtas strādā arī pa dienu. Siņorijas laukumā, Orsanmikelē un Porčeliino lodžijās, kur pārvaldnieki un mākleri noslēdz savus darījumus, noteiktā laikā parādās prostitūtas. Viņu skatieni ir kā asi naži, un viņas pievelk savu upuri kā magnēts dzelzi. Vispār šī dzelzs ir daudzas reizes pārbaudīta, jo laucinieks ir paraduma vergs un sper savu kāju tikai uz droša pamata. Turklāt viņš ir bailīgs, un prostitūtas skatiens viņam šķiet kā līdzdalībnieka drauds, kas grib viņu šantažēt. Ar to izskaidrojams, ka piektdienās pat Rozeta vēl atrod draugus.

Prostitūtas vilina vīrieti vispirms ar skatienu, tad ar plecu un gūžu grozīšanu. Pārvaldnieks tām seko kā apstulbis. Satiekot kādu pazīstamu, viņš pirmais to sveicina un pat pavada, lai neradītu ne mazākās aizdomas. Pie tā pieradušas, prostitūtas paslepus vēro savu klientu, baidīdamās viņu pazaudēt ielas drūzmā, un iet pa sānieliņām, lai viņu nesakom-promitētu.

Korno ielā norisinās pēdējā pantomīmas scēna. Meiča jau ieslīdējusi viesnīcā un, nostājusies aiz durvīm, uzmanīgi novēro pārvaldnieku. Viņa redz, ka tas pamet skatienu visapkārt un apstājas uz ielas stūra, tad iegriežas ieliņā un atkal apstājas, paiet atpakaļ līdz stūrim un vēlreiz paraugās uz austrumiem un rietumiem, pēc tam iet cieši gar sienu un beidzot cik veikli vien varēdams iemetas viesnīcas durvīs. Tirgus dienās (tirgus ir arī otrdienās, bet mazāks) Ristori reizēm var pievilkt pat desmit svītriņu blakus savu iemītnieču vārdiem, un katra svītriņa nozīmē pūsli r-as ieņēmuma.

No Ristori pārvaldnieki nebaidās, jo viņi zina, ka viesnīcas īpašnieks prot klusēt kā kaps un turklāt labprāt redz viņus savās mājās; dažreiz, atgriežoties no augšējo stāvu istabām, pārvaldnieki pakavējas direkcijā, lai parunātos par darījumiem; jo Ristori ir arī vēl citi ienākumi bez peļņas, ko tas gūst no viesnīcas. Drīz mēs zināsim, kādi.

No divpadsmit viesnīcas istabām tikai piecās dzīvo pastāvīgi iemītnieki: četras staigules un bārddzinis Oreste. Oreste tagad jūtas šeit gluži kā mājās, maksā tikai vienu liru dienā un negaužas, ja kādu vakaru atrod savu istabu aizņemtu; tādās reizēs viņš guļ veikalā uz saliekamās gultas. Rozeta ir vecākā no četrām. Tad nāk viņas māsīca Donata, ko klienti iesaukuši par «Konfekti» jeb «Krējumpodu»; tā ir liela un resna sieviete, «īsts lielgabals», viņa tieši piektdienās dabū nostrādāties. Nākošā ir Olimpija no Modenas, kas apmeklē kafejnīcas pilsētas centrā un noraugās uz pārvaldniekiem mazliet no augšas. Un tad vēl Ada, divdesmit trīs gadus veca meitene ar melniem matiem un drūmu raksturu, apātiska, ar pelēkbālu seju. Ādai aizliegts strādāt savā arodā, jo viņai ir iedzimts sifiliss. Bet bads dzen vilku no meža ārā, un, ja

Ristori dod viņai pajumti, tas nozīmē, ka viņas slimība nav lipīga. Citādi viesnīcnieks varētu zaudēt pārvaldnieku draudzību, no kuriem viņš iepērk eļļu un miltus un pēc tam par daudz augstāku cenu pārdod tālāk Altafronte un Amorino ielas atklāto namu saimniecēm.

Pārējās, kas apmeklē «Cerviju», lai gan viņām ir kur piemesties, un noīrē istabas uz dažām stundām, arī maksā viesnīcniekam pusliru. «Pastāvīgās» un «gadījuma iemītnieces», kā viņas sauc pats Ristori, ir pateicīgas siņoram Gaetano, savam aizstāvim. Viņš ir brigadiera draugs. Kad meičas krīt tikumu policijas tīklos, pietiek ar vienu viņa vārdu, lai tās atkal atgūtu brīvību, pirms vēl nav nokļuvušas Santa Maria Verdiana cietumā. Ristori ir viens no daudzajiem likumā neparedzēto nodokļu ievācējiem, uz kuriem balstās modernā sabiedrība. Un aiz tā paša iemesla, kas liek viņām izjust pateicību pret Ristori, viņas no tā baidās un to nicina.

Ar mūsu ielu vienīgi Rozeta ir tuvākās attiecībās. Jau divdesmit gadus viņa te strādā un, gluži dabiski, ir iepazinusies ar Korno ielas ļaudīm. Viņas draudzenes dzīvo kā peles un jāņtārpiņi, izņemot piektdienas: tās iziet, kad satumst, un, negribēdamas veltīgi zaudēt laiku, pat nepaskatās uz Korno ielu. Meičām šeit ir darīšanas tikai ar kurpnieku. Tomēr nevar teikt, ka Korno ielas iedzīvotāji viņas tiesātu un nosodītu. Pie gadījuma tie viņas laipni sveicina un pavada ar saprotošiem skatieniem. Nabaga ļaudis un strādnieki paši no savas pieredzes zina, ka iztiku pelnīt ir grūti, un galu galā staigulēm ir pati nožēlojamākā un pazemojošākā profesija. Pat Klorindai, lielākajai svētulei no ticīgajām sievietēm, nav nekādu iebildumu: kā redzams, prostitūtas viņu traucē mazāk nekā Mačistes un Staderini āmuri. Viņas nevar būt arī ļauns piemērs mūsu ielas mazajām meitenēm: vecāki, kas dzīvo Korno ielā, instinktīvi nojauš, ka nedrīkst tēlot grēku tumšās krāsās un dedzīgi sludināt, lai sargas no tā, jo tieši tas var pamudināt pirms laika krist grēkā.

— Viss ir atkarīgs no tā, kā mēs paši izturamies, — sacīja Antonio savai sievai, kad Klāra jau bija paaugusies un viņi pieskārās šim jautājumam. — Ja mēs dzīvosim godīgi, bērni varēs mūs tikai atdarināt. Ja netiklība viņiem asinīs, tad nelīdzēs ne vārdi, ne sitieni.

Arī Elīza, kas nodarbojas ar šo amatu, viesnīcā ir gadījuma iemītniece. Nanni, sēdēdams jāteniski uz krēsla, vēro, kad viņa iet un nāk, ar cinismu un apmierinājumu, kas raksturīgs viņam līdzīgiem. Nanni tagad pilnīgi uz sēkļa; Korno iela, kur kaimiņu, ienaidnieku un draugu attiecības kā ķēde saista logu ar logu, viņu galīgi izstūmusi no sava vidus. Neviens vairs nesniegs roku, lai izvilktu viņu no mēsliem. Uz Nanni raugās kā uz klejojošu kaķi, kas mielojas pa atkritumu kaudzēm, bet Elīzu katrs vēl arvien uzmundrina ar smaidu grūtā brīdī. Tikai daži noprot, kas viņu saista pie šī vīrieša, kurš nav viņas vīrs, bet izmanto un moca viņu un turklāt ir piecpadsmit gadus vecāks.

Elīza nevienam neuzticas. Reiz, kad Semira viņu sastapa Mogerini piena veikalā ar zilu aci un saskrāpētu kaklu un gribēja izteikt savu līdzjūtību, Elīza tai dusmīgi atcirta, lai Korno iela paliekot pie saviem kankariem. Pārvaldnieki savā pulkā Elīzu iesaukuši par «Dzelzs pupiem», un Ristori uzskatījis par savu pienākumu propagandēt šo palamu mūsu ielā. Viņš šo uzdevumu uzticēja Staderini.

Elīzai ir piemērota šī iesauka, kas tikpat parupja kā tās izgudrotāji. Viņa tuvu divdesmit pieciem, tai slaids augums, melni, īsi apgriezti mati, kas, krītot uz pieres, piešķir viņai zēnisku izskatu; lielās, zaļās un skumjās acis tieši kā radītas viņas profesijai. Elīza ir svaiga un ziedoša savā baltajā, cieši pieguļošajā blūzītē un melnajos svārkos, kas atsedz tās kājas

virs ceļiem; kājas papildina viņas skaistumu, kas pērkams par desmit, septiņām un pat piecām lirām. Viesnīcas istabās Elīza attaisno apsolīto, bet viņa, lai gan ārēji šķiet spēcīga, īstenībā ir slima un izmocīta. Elīzas krūtis no dienas dienā ārda veseris, kas dārd un dimd kā bruņu mašīna uz ielas akmeņiem. Viņas sirds dejo fokstrotu no rīta līdz vakaram, un nav tādu zāļu, kas spētu to nomierināt. Ambulances ārsts Elīzai teica, ka vienīgi ilga un mierīga atpūta kādā sanatorijā kalnos varētu viņai palīdzēt. Vai ārsts domāja kalnu, uz kura paceļas milzīgs krusts ar uzrakstu J. N. R. J.[27]? Ristori patīk, ka Elīza apmeklē viņa viesnīcu, un viņš tai vienmēr saka komplimentus.

— Tai dienā, kad tu pametīsi manu viesnīcu, būšu spiests to slēgt, — viņš meitenei glaimo. Un, tā kā Ristori zina, ka Elīzai ļoti garšo dateles, viņš gādā, lai Elīza tās bieži atrastu uz kumodes.

Tomēr ne vienmēr Elīza ved savus klientus uz «Cerviju». Daži neuzdrošinās pārkāpt viesnīcas slieksni aiz viņas brunčiem. To neuzdrošinājās Nezi, prasīgs un devīgs, ar kuru Elīza bieži tikās, pirms Aurora nebija kļuvusi par viņa draudzeni. Neuzdrošinājās Ugo, tāda spēka pilns, ka viņas nabaga sirds draudēja pārplīst. Neuzdrošinājās Osvaldo, labi audzināts un laipns «kā īsts siņors». Osvaldo, Ugo un vecais Nezi nevarēja aiz viņas pārkāpt slieksni laternas gaismā: Korno ielai ir acis, kurām šis tas nav jāredz. Tādos gadījumos Elīza veda savus klientus uz Amorino ielas viesnīcu, «tālu no mājām». Viņa stāstīja par tiem Nanni; slikti viņai klātos, ja viņa kaut ko slēptu! Tikko Elīza ienāca pa durvīm, Nanni nolasīja visu no tās acīm, tāpat kā brigadieris viņa grēkus. Bet vienu gadījumu Nanni tomēr nedabūja zināt, vienu stundu, ko Elīza pagājušā ziemā pavadīja kopā ar Bruno Amorino ielas viesnīcā.

Elīza, protams, nav nekāda svētā, viņa ir naudaskārīga, un viņas acu skumjā izteiksme rodas no apslēptā naida, ko viņa izjūt pret apkārtējo pasauli, kur viņa saņēmusi tikai sitienus, cietusi badu un vīriešu smirdošo elpu, kas viņu smacē nost. Tomēr patlaban Elīzas sirdī ir miers. Viņas acis staro un neslēpj viņas jūtas; Elīzas klienti saskata šajās acīs juteklību un gurdu tvīksmi. Bet kaut kas tumšs, varbūt pat zemisks vēl joprojām viņu saista ar Nanni. Tomēr kopā ar Bruno pavadītā stunda atraisījusi viņā kādu mezglu; EIīzu pārņēmis nepazīts maigums, vēlēšanās izraudāties un kādam pieglausties. Un pēc tam viņas sirdi vēl ciešāk sažņaugusi cilpa.

Nekad Elīza nebija ievērojusi, ka Bruno viņu iekārotu, bogad, kādā janvāra vakarā, viņa, klaudzinot papēžiem, nosalusi un drūma gāja pa Puči ielu. Pēkšņi viņas priekšā nostājās Bruno lietus mētelī ar dzelzceļnieka cepurīti galvā.

— Ziniet, Elīza, ja es neiešu jums līdz, es sajukšu prātā, viņš izgrūda vienā elpas vilcienā. — Es sapņoju par jums katru nakti, un man pat liekas, ka es vairs nemīlu Klāru.

Viņi stāvēja pie kāda aptiekas preču veikala skatloga. Bruno, nodūris galvu, skatījās uz savām kurpēm. Elīza lai brīdī bija viņa pati: prostitūta, kas vilina klientu. Viņa, saņēmusi Bruno aiz zoda, pacēla viņa galvu un vaicāja:

— Vai tev ir trīspadsmit liras? Desmit man un trīs par istabu?

Man ir vēl vairāk. Bet uz «Cerviju» es nevaru iet, visa Korno iela mani redzētu.

— Es tevi aizvedīšu citur, iesim!

Istabā viņš izģērbās gluži kails.

Vai tev nesalst? — Eliza jautaja. — Es esmu no marmora.

Bet man liekas, ka es stāvētu pie karstas krāsns.

Gadās arī sentimentāli klienti, kas vēlas, lai prostitūtas pret tiem izturas kā sievas un matēs, bet tie nekad nav jauni. Jaunieši ieņem atklātos namus triecienā, astoņpadsmit gadu vecie nav pārāk izvēlīgi: viņi uzskata Rozetu par pagrimušu siņoru, Olimpiju par varietē aktrisi. Elīzu par kāda strādnieka daiļo līgavu. Romantiskiem klientiem ir ap četrdesmit, tie pirms laika novecojuši. Viņi skūpsta tikai uz lūpām, viņos ir kaut kas sasmacis. Tie ir pretīgi, bet ar tiem var atpūsties.

Bruno bija pilns jaunības kvēles, ar pilnīgām lūpām un dzimumzīmīti uz vaiga. Tas pateica Elīzai, ka iekārojis viņu, vēl zēns būdams, jau toreiz, kad viņa pirms septiņiem gadiem parādījusies Korno ielā. Vārdi bija domāti viņai un nevis kādas citas sievietes tēlam, ko katrs nes sev līdz un maksā prostitūtai, lai viņam to atgādinātu. Un par Elīzas sirdi Bruno sacīja:

Tā jau iet kā ātrvilciens! Vēlāk ģērbjoties piebilda:

Tikai nedomā, ka es Klāru nemīlu. Bet tu man biji iesprū-„ dusi kaklā kā kumoss. Vajadzēja dzert, lai tas noietu lejā. Tagad, šķiet, būšu tevi sagremojis.

Viņa atteica:

— Tu esi jauns, bet jau pietiekami liels egoists.

Piedod man, Bruno sacīja. — Es neveikli izteicos. Bet īstenībā es tieši tā tevi izjutu. Viņš vēlreiz to noskūpstīja un noskaitīja tai rokā naudu kā skops un aizdomīgs klients.

Elīza viņam pavaicāja, pa daļai aiz paraduma, bet tikai pa daļai (kāds iekšējs jūtu uzplūdums tai lika pateikt šos vārdus): — Kad mēs redzēsimies?

— Laikam gan nekad. Es neesmu pieradis pie šadas satikšanās.

— Ā! — viņa izsaucās un nodomāja, ka Klāra jau droši vien ir Bruno mīļākā. Viņa rūgti pasmaidīja pati par sevi un sacīja:

— Sargeņģeļi! Es novēlu viņu nevainību tavai gādībai!

— Muļķe! — Bruno iekliedzās. Viņš sakoda zobus un sadusmojies vilka mugurā mēteli.

Elīza viņu apskāva, noskūpstīja uz lūpām un teica:

— Tev man jāpiedod, es taču esmu ielasmeita!

Viņš mēģināja pasmaidīt un teica:

— Tu pat nepamanīji, ka šovakar man tā bija pirmā reize.

No tās dienas, nu jau astotais mēnesis, Elīza ilgojas pēc

Bruno. Bet viņš vairs nepagodina to pat ar skatienu. Runā, ka decembrī viņš precēšoties ar Klāru.

Pienāca augusta mēnesis, un bija jau notikuši mums zināmie konflikti. Pēc «šīm scēnām» viesnīcā «Cervija» apmetās divi jauni iemītnieki: Osvaldo un Ugo. Kādu vakaru Ristori viņiem teica:

— Es redzu, ka jūs jau esat tīri labi sapratušies, lai gan jūsu uzskati ne visai saskan.

Tāda piezīme (jādomā, viesnīcnieks to teica ar nodomu, lai pārbaudītu tās iedarbību; kādu labumu viņš cerēja sev gūt, pagaidām vēl noslēpums) parasti liek atsalt, bet ne šoreiz, kad gaiss ir augusta vakara tveices sakarsēts un ir daudz ēsts un dzerts.

— Mūs vieno Bakbs, tabaka un Venēra! — atteica Osvaldo.

Viņi atradās Ugo istabā, kurš bija sarīkojis iedzeršanu, un dalījās Olimpijas glāstos. Un, tā kā abi bija satraukti un Ugo pieprasīja Olimpiju tikai sev, Osvaldo sauca:

— Saimniek, man sievieti! Biedri man nodarījuši pāri. Nost ar tiem! Sievieti!

Ristori pakalpīgi ieteica Krējumpodu.

Bet Osvaldo protestēja: — Nē, tā ir īsts dirižabls. Es gribu sievieti, kas ir viegla, viegla kā ... kā zīdpapīrs.

— Ada viņam būs pa prātam, — ieminējās Olimpija.

Iejaucās Ugo: — Tikai ne to, draudziņ! Tādu nožēlojamu

radījumu! Kad es to ieraugu, man gribas raudāt.

Bet Osvaldo jau brēca: — Es gribu «Dzelzs pupus»! Lai Korno iela zina: man par to nospļauties.

Tā Elīza pievienojās šim pulciņam.

— Bezdelīgas atgriezušās savās ligzdās, — noteica Sta-derini.

Pulksten deviņos vakarā, kad pēdējie saules stari skāra jumtus un Korno iela bija tumša kā iegruvusi šabta, un to apgaismoja viena vienīga laterna Parlašo ielas stūrī, te iegriezās kādi ormaņa rati, zvalstīdamies uz akmeņiem bruģētās ielas. Ormanis plinkšķināja pātagu, lai aizdzītu Džidži Luka-telli un Džordano Čeki, kas ar karaļa Umberto desmit čente-zimu gabaliem spēlēja zekserus. Mačiste bija novietojis savu pirms dažām dienām pirkto motociklu ar blakusvāģi pie kalves, un ap to bija salasījušies ziņkārīgie: kurpnieks, Nanni un Вере Karrezi.

Rati apstājās pie pirmā numura, un no tiem izkāpa Otello un Aurora. Aurorai bija balta kleita ar sarkanu jostu, Otello ap kreiso roku melna sēru lenta. Viņi izcēla no ratiem divas vieglas ceļasomas un iedeva vedējam vienu liru vairāk, nekā rādīja skaitītājs. Džordano pieskrēja un apķērās māsai ap kaklu, un Otello lika viņam pasaukt tēvu un māti un tad visai ģimenei uznākt augšā pie Nezi.

— Tur vajag Auroras nekaunības, lai atkal atgrieztos

Korno ielā! mēģināja iebilst Klorinda, stavedama pie sava loga. Bet Fidalma viņai aizbāza muti.

- Vai tāda ir tā tuvāku mīlestība, ko mums māca tas kungs? Skaties labāk, lai tev nesadeg mandeļkukas!

Bet Bruno māte izteica senu gudrību:

Mirušie atdusas, un dzīvie samierinās, — teica Semira, un viņas vārdos nebija ne mazākās pārmetumu ēnas.

Vēlu vakarā Čeki ģimene iznāca no Nezi mājas. Otello viņus pavadīja; tas uzlīmēja uz ogļu tirgotavas durvīm paziņojumu: Slēģis ģimenes sēru dēļ lidz sestajam septembrim.

Sievietes, sasēdušās puslokā pie namu durvīm, pūlējās sasveicinoties viņu aizturēt, bet Otello nogriezās ap stūri. Viņš devās uz dzīvokli Bargo Pinti pēc Auroras veļas. Staderini viņam mācās virsū ar jautājumiem, bet velti. Otello tam pateica, ka viņš ļoti steidzoties:

- Gan jau mēs vēl redzēsimies, — viņš sacīja. — Tomēr man jāsaka tūliņ, ka pagājušais man ir miris un aprakts.

Luīze turpretim bija valodīgāka. Lai gan vīrs viņu sauca prom un Muzeta vilka aiz svārkiem, viņa paspēja informēt Korno ielu, ka, atverot krājkases seifu, atklājies, ka vecais Nezi nav neko atstājis skaidrā naudā, bet tikai aizņēmuma obligācijas — tīrie sīkumi. Ogļu tirgotava un smagā mašīna esot vienīgā bagātība. Otello tirgošoties tēva vietā, un, lai nebūtu tik daudz izdevumu, Aurora ar bērnu dzīvošot pie vīramātes. Bet Luīzei nevilšus paspruka arī jaunums, kas Korno ielas ļaudīm tovakar neļāva aizmigt parastajā laikā. Luīzei jau vairākas dienas niezēja mēle, bet viņa neatrada izdevību noslēpumu atklāt. Tagad visiem zināms, ka bērns ir Otello dēls un ka vecais Nezi vazāts aiz deguna. Kaut gan Otello un Aurora neko nav teikuši, Nezi atraitne ir pilnīgi pārliecinājusi Luīzi.

Ar šo jauno vēsti vecais Nezi Korno ielas ļaužu acīs ir atguvis cieņu, ko bija zaudējis pēdējos dzīves mēnešos. Tagad mīisu ielas ļaudis aizstaigā domās uz Trespiano kapsētu un apmeklē ogļu tirgotāja kapu ar tādu pašu pietāti, it kā tur atdusētos kāds goda vīrs. Sievietēm «ir mute līdz ausīm vaļā». Ja Luīze cerēja tā glābt savas meitas godu, tad panāca gluži pretējo. Tagad Aurora ir zaudējusi nelaimīgās meitenes oreolu, un pret viņu vairs neizturas tik līdzjūtīgi. Ari Otello neparādās vairs tik labvēlīgā gaismā. Un, kad sievietes vakarā, kā parasti, šķīrās, Klorinda ieteica boikotēt Otello ogļu tirgotavu, vismaz kādu laiku: ogļu tirgotājs Mos-kas ielā esot kārtīgs cilvēks, un līdz šim vēl neesot atrasti akmeņi viņa oglēs. Sievietes atbildēja, ka tas jāpārdomājot.

Kad policijas apgaita bija garām, Otello un Aurora izslīdēja no mājas, klusu aizvēra durvis un uz pirkstgaliem devās pāri ielai, lai apciemotu Siņoru.

(Aurora toreiz galīgā izmisumā bija aizrakstījusi Siņorai un izstāstījusi par savu stāvokli. Siņora aizsūtīja pie viņas Džezuinu ar tūkstoš lirām un vēstuli, kurā mudināja Auroru bēgt. Otello tūliņ ļāvās pierunāties. Siņoras ideja viņam palika. Tā nostādītu visus notikuša fakta priekšā.)

Siņora viņus pieņēma savā istabā, kur nekas nav mainījies. Ventilators tāpat griežas, tikai tagad naktī mazliet lēnāk, un. kad sarunas uz mirkli apklust, tā troksnis atgādina apnicīgu lielas mušas sīkšanu.

Pretēji paradumam uz kumodes atrodas vāze ar ziediem. Jau no savas saslimšanas Siņora nīst ziedus, jo tie viņai atgādina nāvi; ibet, tā kā Liliana tik ļoti mīl ziedus, arī Siņora tos atkal uzskata par dzīvības simbolu.

Liliana ir apsēdusies pie Siņoras gultas galvgaļa. Viņai mugurā sārti rītasvārki un mati atlaisti pār pleciem. Džezuina nemaz nerādās; viņa savā istabā blakus virtuvei auklē Lilianas bērnu. Aurora tūliņ saprot situāciju. Siņora ilgi patur viņas roku savējā, glāsta un vēl viņai laimes, aicinādama apciemot, kad vien Aurora to vēlētos. Siņorai uznāk klepus lēkme; Liliana atnes nomierinošas zāles un lūdz viņu nepiepūlēties. Otello stāv pie gultas kājgaļa un cenšas neskatīties uz Siņoras seju: viņš jūt, ka Siņora viņu novēro kā zirneklis mušu. Kad Liliana noliecas pār Siņoru, viņas rītasvārki virs jostas vietas paveras, un Otello redz Lilianas krūtis, vingras un ziedošas. Tas viņu satrauc, un vienu mirkli viņš salīdzina tās ar Auroras krūtīm, kas jau mazliet novītušas un zaudējušas elastību. Otello acīs uzliesmo zibens un apdziest, bet šis zibens iespiežas Siņoras melnajās acu dzīlēs un iededz tās. Siņora kaut ko saka Otello. Viņa mazliet atguvusi balsi, bet tā vēl atgādina cikādu čirkstināšanu nogruvušos klinšu bluķos. Tikai pieradušas ausis var visu saprast. Otello nesaprot, un Aurora viņam saka:

— Siņora jautā, ko tu domājot darīt.

Otello sāk nervozi grozīt pirkstos sava krekla apkakles pogu; krekla apkaklīte atlocīta virs vasaras svārkiem. Viņš ir samulsis un jūtas neērti.

— Parīt es atvēršu ogļu tirgotavu, — Otello atbild. — Es vēl nezinu, vai man nepārdot smagās mašīnas, lai dabūtu skaidru naudu. Bet vismaz no vienas man noteikti vajadzēs šķirties.

Otello tūliņ nožēlo savu atklātību. Tam liekas, ka Siņora nodomājusi arī turpmāk viņam norādīt, kas darāms. Otello tikko izkļuvis no tēva aizbildniecības, bet šī aizbildniecība viņā atstājusi tik dziļas pēdas, ka viņš katrā vārdā saskata sevišķu jēgu. Viņš domā, ka par daudz uzticējies Siņorai, kas viņam neliekas uzticības cienīga. Otello nav redzējis Siņoru veselus piecus gadus. Tad viņš vēl bija zēns un tagad tikai neskaidri atceras šo tikšanos. Viņam liekas, ka redzētu Siņoru pirmo reizi, saskatītu tajā sibillu, traģisku konfliktu un nelaimju pareģotāju. «Tā tak ir burve,» bija viņa pirmā doma, ienākot istabā. Neraugoties uz visu notikušo vai arī varbūt tieši tāpēc, Otello moca sirdsapziņas pārmetumi par tēva nāvi, un, jo vairāk viņš nopūlas tos neievērot, jo neatlaidīgāki tie kļūst. Un turklāt viņš sāpīgi, gluži kā fizisku smagumu uz sirds, izjūt Siņoras līdzdalību, jo tikai ar tās palīdzību viņi abi ar Auroru varēja aizbēgt. Sīs līdzdalībnieces skatiens ir uzmācīgs, tās seja iedveš neuzticību un riebumu, tā atgādina paēdušu tīģerieni, un Otello nenoteikti nobeidz savu atbildi:

— Tad jau redzēs, vai es vēl nodarbošos ar transporta lietām.

Tīģeriene smaida un ņurd. Šoreiz viņa runā pietiekami skaidri, un Otello to saprot:

— Rīkojies, kā nākas, citādi sargies! Aurora man ir dārga kā acuraugs. Es pratīšu viņu aizstāvēt, ja tu viņai darīsi pāri. — Tad viņa piebilst: — Un bērns? Aurora man rakstīja, ka tu viņu nevarot ciest!

Nosarkusi un apjukusi Aurora mēģina kaut ko iebilst, bet tīģeriene to apklusina ar rokas mājienu:

— Es jums gribēju ieteikt atdot bērnu audzināt. Kāda zemnieku ģimene no Galluco manis dēļ ietu vai ugunī. Viņi apiesies ar bērnu kā ar savu dēlu. Liliana arī viņiem uzticēs savu mazo. Tā kā viņu ģimenē divas vedeklas tikko dzemdējušas, jūs tur varētu atdot arī savējo. — Siņora apklust un, gaidīdama atbildi, skatās uz Otello. Aurora saka:

Jūsu priekšlikums saskan ar mūsu nodomiem. Tiešām mēs gribējām ...

Bet Otello viņu pārsteidz ar savu ierosinājumu:

— Mēs vēl neesam galīgi izlēmuši. Mana māte ļoti iemīļojusi mazo. Es domāju, būs grūti to viņai atņemt.

Iestājās ilgs klusums, un ventilatora dūkoņa padarīja to vel nepatīkamāku. Tad saka atvadīties. Liliana pavadīja viesus līdz durvīm. Paejot viņai garām, Otello sajuta vijolīšu smaržu.

Mēneša laikā Siņora ir brīnišķīgi pārvērtusi Lilianu. Tai nevajadzēja ne smiņķa, ne pūdera, bet tikai dažus prasmīgus labojumus un jaunu ietvaru. Pietika Lilianai novilkt vecos kankarus, viņas dzelteno kleitu, kas no ilgās valkāšanas bija uz krūtīm un padusēs apspurājusies un izbalējusi, un uzvilkt baltu blūzīti un «fantāzijas» svārkus, šūtus pēc viņas mēra, lai Lilianas vēl jaunavīgais augums atkal kļūtu ziedošs un pievilcīgs. Tāpat pietika atbrīvot Lilianas matus no matadatām un izskalot šampūna, lai tie kļūtu mīksti un vijīgi un kristu modernākajā sakārtojumā, kas viņas sejai piešķīra gurdenu un reizē bērnišķīgu izteiksmi. Tāda Liliana parādījās uz Korno ielas, mēģinādama noturēt līdzsvaru uz augstajiem papēžiem, pie kādiem viņa nebija pieradusi, un viņas gaita, gluži negribot, kļuva izaicinoša.

— Pēdējais modes kliedziens! — izsaucās Staderini, ieraudzījis viņas kurpes.

Un Nanni, kam prātā allaž tikai neķītras domas, noteica:

— Viņai dos divdesmit liras ar aizvērtām acīm!

Tomēr Liliana nepaklausīja Džulio rīkojumam, kurš, Moro samācīts, viņai lika sākt «darbu», pretējā gadījumā piedraudēdams ar šķiršanos. Turklāt arī Siņora nebija tik augstsirdīga un ne jau tāpēc ir «uzpucējusi» Lilianu (kā izsakās Ro-zeta), lai atvieglotu viņai iepazīšanos uz ielas.

Atgriezusies no tikšanās ar vīru, Liliana sāka gauži raudāt un teicās doties pašnāvībā. Viņa drīzāk kopā ar bērnu metī šoties Arno nekā «iešot pa Elīzas ceļu». Siņora apsēdināja Lilianu uz gultas malas, glāstīja viņu un čukstēja ausī:

— Tu esi vel bērnišķīgākā par savu bērnu! It ka manis šeit nebūtu!

Liliana saklausīja šajos vārdos cerību, kas aizdzina viņas šausmas. Maigajos glāstos viņa izjuta draudzīgu stiprinājumu. Viņa apmierinājās, un tai palika atrasties Siņoras apkampienos, sajust uz vaiga tās smalko atlasa kleitu un, elpojot reizē ar Siņoru, it kā remdēt savas ciešanas. Un viņa no visas sirds klusām teica:

Vienīgi jūs, Siņora, inam esat palikusi. Es visa piederu

jums!

Un Liliana tiešām tā arī juta. Nabadzīga, vientuļa un nobijusies viņa kļāvās pie Siņoras krūtīm — mazs tauriņš simtgadējas platānas aizsardzībā. Laiku pa laikam Liliana vēl notrīsēja elsās, bet drīz jau spēja pat pasmaidīt. Siņora viņu glāstīja; šie glāsti Lilianu nomierināja, gandrīz vai ieaijāja miegā un reizē klusā nebūtībā. Viņa palūkojās Siņoras sejā, un tā nelikās vairs drūma un atbaidoša, bet laipna un maiga kā mātei. Liliana noskūpstīja Siņoru uz vaiga un tai piekļāvās, lai izrādītu savu pateicību.

Nemanot pienāca vakars. Vēsā istaba ar zelta lilijām uz sarkanajām tapetēm ieslīga tumsā. Pie gultas kājgaļa nekustīga un samulsusi stāvēja Džezuina. Siņora viņai lika aprūpēt meitenīti, jo Liliana esot nogurusi un viņai vajagot atpūsties.

Tai naktī Siņora pierunāja Lilianu gulēt ar viņu vienā gultā.

— Tu esi satraukta, — viņa sacīja. — Turklāt man jārunā ar tevi, un es nevēlos, lai tu visu laiku stāvētu kājās. Džezuina gulēs pie tava bērna.

Viņas palika vienas. Uz naktsgaldiņa dega aizēnota lampa. Pirmo reizi Liliana gulēja tik mīkstā un tīrā gultā. Viņa skatījās griestos, tie bija augsti, un istabā bija viegli elpot. Li liana sacīja:

— Man pavisam savādi ap sirdi, guļot jūsu gultā, Siņora. Man šķiet, ka es te būtu ielavījusies slepus un kuru katru brīdi man vajadzētu to atstāt.

— Es tevi nekad neraidīšu prom, — atteica Siņora. Viņa pussēdus balstījās spilvenos. Gaisma krita no vienas puses, un uz sienas atēnojās viņas profils. Liliana izsaucās:

— Šajā gaismā jūs izskatāties kā svētā Anna uz altāra!

Un Siņora: — Sasildi mani. Esmu nosalusi gluži kā februārī. Varbūt tev bailes no manis?

— Man liekas, ka es atkal esmu maza meitene. Tēvs naktī bieži aizbrauca, viņš bija smagais važonis, un māte mani ņēma pie sevis gultā, lai es viņu sildītu.

— Es gribu būt lava draudzene, nevis māte, — sacīja Si-ņora. — Kāpēc tu smaidi? — viņa vēl jautāja.

— Arī jūs, tāpat kā Džulio, vienmēr sakāt: «Es gribu.» Vai jūs zināt, ko es atbildēju Džulio? Zālīte «esgribu» neaug pat BoboliU Bet jūsu dēļ es iešu to meklēt līdz pasaules galam.

Siņora noglāstīja Lilianas matus un apsolīja viņai naudu, ko Liliana atdos Džulio, lai vīrs domā, ka viņa sākusi «strādāt». Liliana pretojās, viņa labāk gribēja tam izstāstīt patiesību.

— Džulio mani kūda tāpēc, ka Moro un pārējie viņam neliek mieru, — Liliana piebilda. — Bet savā ziņā viņš mani mīl un, iznācis no cietuma, varētu sākt nicināt. Ja turpretim Džulio zinātu, ka jūs, Siņora, man palīdzat. ..

— Viņš domātu, ka es to daru tāpēc, lai novestu tevi uz tā paša ceļa un varētu vēlāk izmantot savam priekam. Vīrieši visi ir vienādi!

Parks Florence. (Tulk.)

Lilianai atkal kļuva skumji. Viņa atcerējās Džulio domas par Siņoru un sacīja:

— Jūs, Siņora, esat svētā un pareģe!

Tuvojās liktenīgā nedēļa. Uz ielas Ugo dziedāja savas dziesmiņas, un visa Korno iela viņā klausījās:

Ai melnās acis^koraļsārtās lūpas ...

— Aizver logu, — sacīja Siņora. — Mani tas traucē.

Liliana paklausīja, tad atkal likās gultā. Siņora vaicāja:

— Vai tev patika viņā klausīties?

— Ja uzmanīgi ieklausos, varu sadzirdēt arī caur aizvērtu logu, — atteica Liliana. — Viņam ir skaista balss.

— Arī man bija skaista balss, — sacīja Siņora. — Reiz dziedāju kādā pieņemšanā. Toreiz biju tavos gados. Man patika neapolitāniešu dziesmas — protams, jautrās. «Kniebieni un ķildas», vai tu tādu zini?

— Kāda ir melodija?

— It kā es varētu nodziedāt!'

— Kādi vārdi?

— Kāda nozīme vārdiem, ja tu nedzirdi melodiju? Es zināju arī kādu romantisku dziesmiņu «Balodītis».

Un notika brīnums. Kā no veca, sabojāta gramofona, kas negaidot sācis spēlēt, no Siņoras krūtīm izlauzās senās dziesmiņas melodija. Un tās balss skanēja gluži kā veca gramo-fonplate — aizsmakusi, čērkstoša:

Manai Nennai, balodīt, labas dienas nes, teic, ka vientulībā tagad mirstu es.

Klepus lēkme apturēja plati. Vēl bālāka nekā parasti Siņora atslīga spilvenos, auksti sviedri lāsoja tai uz pieres. Tomēr viņai pietika spēka nomierināt Lilianu, lai tā neietu saukt Džezuinu. Ieņēmusi nomierinošas zāles un izskalojusi kaklu, Siņora pamazām atžirga un sacīja Lilianai:

— Cik tu jauna! Tu esi īsta lauku meitene!

— Kā tā!

— Tas tak ir kompliments. Lai gan tik daudz izciests, tu esi svaiga kā zieds. Ļauj sevi apmīļot! Panāc man tuvāk! Tevī tik daudz dzīvības; ja tu man piekļautos, nāve nekad nenāktu pēc manis ...

Liliana bija satraukta un izbijusies. Sis uzbrukums bija nevarīgs, bet tomēr tik baismīgs. Viņa paskatījās Siņorai acīs, tad paslēpa elsodama seju rokās. Siņora īsu brīdi samulsa, tad atkal atsāka ar visu savu izvirtības mākslu kārdinošos glāstus, maigos un glaimīgos vārdus. Viņas roku aijāta, Liliana bija maza, izbijusies meitene, kas laidās snaudā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Runādams par bezdelīgām, Staderini vēl piebilda: — Sargeņģeļi atgriežas cits pēc cita. Redzams, ka Korno iela ir paradīze!

— Vai elle, — atteica Fidalma, viņa sieva. — Nabaga Milena!

Uz delikatešu veikala durvīm Ncri ielā virs vecā paziņojuma uzlīmēja jaunu: Slēgts inventarizācijas dēļ. Tiks atvērts nākošā mēneša piecpadsmitajā datumā. Jaunā vadība.

Alfredo veselības stāvoklis pasliktinājās. No nūjas sitieniem viņa plaušas bija tik stipri cietušas, ka bija vajadzīgs abās pusēs pneimotorakss un uzturēšanās Karedži sanatorijā. Nolēma Alfredo pārvest augstāk kalnos, tikko viņš būs maz-

liet atguvis spēkus. Lai segtu izdevumus, vajadzēja iznomāt delikatešu veikalu. Tagad bija skaidrs, ka Alfredo būs jāār-stējas vismaz gadu. Viņš maksā par atsevišķu istabu, un Mi-lena var palikt pie vīra līdz vēlam vakaram. Milena atkal dzīvo pie savas mātes, bet joprojām īrē dzīvoklīti Kūres priekšpilsētā, kamēr Alfredo būs izveseļojies un «dzīve atkal sāksies».

— Tas bija tikai viens mēnesis, — sacīja Alfredo. Tad pasmaidīja un prasīja Milenai: — Kā skanēja kase?

— Trin-tin, Alfredo, trin-trin.

Viņš teica:

— Painteresējies vienmēr, kā šie tirgojas. Es negribētu, ka mūsu pircējus aizbaidītu. Veikals gāja labi. Vai viņi pārlikuši citā vietā konservus?

— Jā. Viņi pārkrāsojuši arī izkārtni un aizvākuši prom toveri mencu mērcēšanai, ko tu biji nolicis ārpus durvīm.

— Redzi, ka viņi neko nesajēdz! Redzi, ka viņi izputina manu veikalu!

Tai vakarā, kad delikatešu veikalu atvēra no jauna, Milena reizes trīs nogāja pa Neri ielu šurp un turp pa pretējās puses ietvi. Caur skatlogu viņa redzēja veikala nomnieku si-ņoru Bjadžoti sēžam pie viņas kases. Tas klabināja taustiņus, unMilenas ausīs atkal ieskanējās pazīstamais trin-trin. «Kāda netaisnība?» čukstēja Milena, it kā gribēdama dzirdēt pati savu balsi. Viņa tagad bija kļuvusi pavisam cita Milena, kurai pārciestās nelaimes bija piepildījušas dvēseli ar skumjām un pamodinājušas ciešu un noteiktu apņēmību. Bārddzinis Oreste stāvēja pie sava veikala durvīm un apturēja Milenu, lai apvaicātos par Alfredo veselību. Arī viņš, tāpat kā visi, sacīja, ka «tāds cilvēks to nepelnot».

Tai vakarā Milena pirms atgriešanās mājās pie mātes apciemoja Margeritu. Aizvērusi aiz sevis durvis, viņa sāka gauži raudāt.

— Man vajag atvieglot sirdi. Nesaki neko.

Margerita saprata viņas sāpes; tā iegāja virtuvē un ielēja mazliet gaļas buljona no katla tasītē un nolika to uz loga, lai atdziest. Tad aiznesa buljonu Milenai un teica:

— Padomā tak par savu veselību ar; tev jābūt jautrai, tad Alfredo jutīsies labāk!

Viņu pārtrauca Mario, kas, nupat kā atgriezies no darba, pieklauvēja pie durvīm, lai palūgtu ūdeni. Mačiste bija paklausījis sievas lūgumam: Mario dzīvoja pie viņiem jau dažas dienas. («Tā kā viņš ir pie mums,» sacīja Mačiste savai sievai, kad bija iepazinies ar Mario, «pieņem viņu pansijā. Ja nu viņš reiz ir gluži viens pasaulē.»)

Mario ienāca, ieraudzīja Milenu un sacīja, ka negribot traucēt. Bet, tā kā Margerita viņam atbildēja: «Met pie malas šīs ceremonijas! Mēs visi esam pašu ļaudis!» — Mario nolika ūdens krūzi kaktā un apsēdās Milenai pretim. Viņš apvaicājās par Alfredo veselību un tad teica:

— Milena, jūs jau esat pavisam sašļukusi. Bet galva jātur augšā. Nedrīkst padoties pirmajai nelaimei, tad beigās nāksies pavisam nolaist rokas. Nu, vienu jautru smaidu! Braši! Sakiet taisnību; vai jūs nejūtaties jau labāk?

— Tā būtu pārāk viegla ārstēšana, — Milena atteica. Tad piebilda: — Jūs esat jautrs. Tūlīt redzams, ka iemīlējies! Bet pasteidzieties, esmu pārliecināta, ka Bjanka jūs gaida.

Kad Mario bija aizgājis, Milena konstatēja, ka domā par to, ko viņš teica, un vēlreiz pasmaidīja, kā viņš tikko tai bija licis darīt.

Korno iela uzņēma Mario kā savējo. Mačistes ieteikums bija caurlaide, un par to vairs nav ko diskutēt.

Aizstāvot Bjankas intereses, Margerita bija parādījusi negaidītu enerģiju un neatlaidību. «Sī ir pirmā reize mūsu piecos laulības gados, kad es tev kaut ko lūdzu!» viņa beigās noteica. Mačiste vēl gribēja iebilst, ka neesot nodomājis kļūt par savedēju diviem smurguļiem, bet pateica tikai, ka viņš ņemot vērā vienīgi to, ka zēns esot pasaulē viens. Kādu rītu, kad uz brīdi aptrūka darba, Mačiste noņēma ādas priekšautu un aizgāja uz Pepi ielu apvaicāties par Mario. Pēc tam viņš atcerējās kādu biedru, pēc profesijas burtlici, kas droši viņam varēja sniegt sīkākas ziņas. Tās bija šādas: «Mario ir krietns zēns. Tu dari labi, ja tu viņam palīdzi. Arī viņa domas tu varētu ievirzīt pareizā gultnē. Mūsu uzdevums gādāt, lai šie zēni nestaigā apkārt akli, kamēr viņiem vēl ir acis.» Mačiste pārnāca mājās un sacīja Margeritai: «Lai viņš nāk!» Tad viņš nokāpa lejā, lai sagatavotu Korno ielas ļaudis. Viņš pastāstīja Staderini, ka savā jumta istabiņā uzņemšot bāreni, kāda veca drauga dēlu. Mačiste nav valodīgs, viņš pateica tikai pašu nepieciešamāko, tāpēc jaunā ziņa, iedama no mutes mutē, tika mazliet sagrozīta. Kad Luīze to atstāstīja Si-ņorai, Mačistes vārdiem jau bija drusku citāda jēga:

— Tā kā Margerita līdz neprātam mīl bērnus, bet tie viņai nevar būt, — sacīja ielu tīrītāja sieva, — Mačiste adoptēs kādu atradeni no bāreņu nama.

Tātad pārsteigums bija ļoti liels, kad vienā pēcpusdienā Mario ieradās Korno ielā ar savu mantu saini padusē. Bet tas neturpinājās ilgi. Nezi atraitne, kas tagad pēc patikas var runāt ļaunprātības, sacīja, ka Mačiste pēc divpadsmit gadiem gribot atdarināt Siņoras žestu, kura pieņēmusi Džezuinu, kas toreiz atradās tādā pašā stāvoklī kā šis zēns.

— Kalējs grib kļūt par ievērojamāko personu mūsu ielā, — atraitne sacīja. Vispirms viņš nopērk motociklu, tad nodarbojas ar labdarību.

Un Nanni, kas nespēj skatīties uz pasauli citām acīm, pačukstēja kurpniekam:

— Gan tu redzēsi, ka Mačiste ir ielaidis savā mājā lapsu!

Neraugoties uz Bjankas un Margeritas labiem padomiem,

kas viņu centās pārliecināt vismaz pirmajā laikā turēties sāņus, Mario Korno ielā izturējās kā salonā. Viņš apturēja visus, ko vien sastapa, sniedza roku un sacīja:

— Paridži Mario, ļoti patīkami! Es tagad dzīvoju pie kalēja. Ar ko man gods?

Ar savu dabisko izturēšanos Mario ātri ieguva visas ielas simpātijās. Arī Siņorai no ziņām, kas tai tika pienestas, palika par viņu labs iespaids. Viņa teica:

— Brašs gailēns. Drīz redzēsim, kurai vistiņai nāksies sēdēt uz olām!

Karlino viņam sacīja: — Tā ir labi, Paridži! Vai tu esi iestājies fašistiskajā partijā?

— Pagaidām vēl ne, — Mario atbildēja.

— Atnāc pie manis uz federāciju. Es tur esmu vienmēr no sešiem līdz septiņiem.

Mario bija viņu uzrunājis, noturēdams par Bepino Karrezi. Mačiste tam noskaidroja pārpratumu. Bet Mario pārgalvība sasniedza kalngalus, iepazīstoties ar savas nākošās sievas vecākiem.

— Paridži Mario. Es nevaicāju, ar ko man gods, jo siņoru • Klorindu pazīst visi, visa pilsēta. Vakar vakarā es dzirdēju Sanremidžo draudzes priesteri jūs slavējam sakristejā!

— Vai jūs ejat baznīcā?

— Vienmēr, tikko man ir kāds brīvs brīdis.

— Kāpēc jūs neesat kļuvis par priesteri? — prašņāja svētule Klorinda.

— Kāds nekautrīgs jautājums, — atteica Mario. Par to mēdz runāt vienīgi grēksūdzē!

Un ar Revuāru:

— Siņor Kvaļoti, esiet sveicināti... Cik reizes, zēns būdams, es neesmu pircis apstādījumos jūsu mandeļkūkas! Vai jūs atceraties?

— Nē, neesmu jūs ievērojis. Bet droši — jūs būsit izstiepušies no tā laika!

- Un cik rūgtas bija jūsu mandeļkūkas! Bet bērniem jau nekas neliekas pietiekami salds.

— Kurā gadā tas apmēram bija?

— Nu, es nācu uz apstādījumiem ... deviņpadsmitā, divdesmitā gadā.

— Tas ticams! Tūliņ pēc kara cukurs maksāja milzu naudu. Nogaršojiet tagad!

— Par to nav ko runāt, — Mario atteica. — Un tad vēl sakiet man «tu». Pieņemiet, ka esmu jusu dēls vai būšu jūsu znots. Jūs taču saprotat, ka es jokoju!

Divās dienās Mario iedraudzējās ar Korno ielu daudz sirsnīgāk un tuvāk nekā Džezuina, kas šeit dzīvoja jau divpadsmit gadus, jo viņa vienmēr bija noslēgusies Siņoras istabās. Bjanka par to priecājās, bet mazliet arī bažījās. Kādu vakaru viņa tam teica:

— Tu nesaproti, ar ko tev darīšana! Izņemot Milenu un Margeritu, viņi visi tikai gaida izdevību, lai patenkotu tev aiz muguras. Un tev vajadzētu tikai paklupt, kad viņi jau mestos virsū kā vilku bars!

— Izņemot Milenu un Margeritu, tu teici. Un, protams, arī MaČisti.

— Protams, Mačiste pats par sevi.

— Bruno un Klāra arī?

— Hm!

— Jā vai nē?

— Jā. Bet tad arī punkts un āmen.

— Vai nepievienosim arī Klāras un Bruno ģimenes?

— Klāras tēvs lamājās pēc katra vārda.

— Tagad tu runā kā tava pamāte. Vai viņam ir vēl kādi netikumi, lai viņu varētu izstumt no cilvēku sabiedrības? Vai viņš nestrādā? Vai nav labs ģimenes tēvs? Par bērniem, manuprāt, nav ko runāt!

— Muzeta Čeki ir klačupastala.

— Un tu, kas tu patlaban esi?

Bjanka mazliet apmulsa, bet tad norija pārmetumu un teica:

— Bērnus neskaitīsim. Es gribu redzēt, kas tev padomā.

— Ko tu vari teikt par Luīzi un viņas vīru, ielu tīrītāju? Un par Milenas māti?

— Arī Luīzei ir gara mēle.

Es jau teicu, tāpat kā tev!

— Vai tu tiešām gribi, lai es apvainojos?

— Es tikai gribu, lai tu sāc domāt savādāk. Ja tu nicini ļaudis, kuru vidū dzīvo, kā tu varēsi nodzīvot savu dzīvi? Es tev nesaku: mīli savu tuvāku kā sevi pašu. Lai to tev saka Klorinda. Bet gan: mācies pazīt savus kaimiņus, lai tev vienmēr nebūtu jādzīvo tuksnesī.

— Tātad tu iedomājies pazīstam Korno ielu labāk par mani, kas šeit dzimusi! Tad jau tu apgalvosi, ka arī Siņora, Nanni, Elīza un pārējās no viesnīcas ir labi cilvēki.

— Katru gadījumu vajag apspriest atsevišķi.

— Tagad es saprotu, no kurienes tev tā gudrība. Mačiste tevi jau izmācījis.

Mario redzēja, ka Bjanka ir saskaitusies, un teica:

— Padomā labāk, ka ar šīm runām mēs esam zaudējuši veselu pusstundu «čip-čip»!

«Cip-čip» bija viņu čukstus teiktie mīlestības vārdi un skūpsti dievmātes un bērna aizsardzība, kas uzgleznoti Ūdens ielas kapelā.

— Ir jau vēls, un man jāskrien, — Mario piebilda.

Un, lai attaisnotu savu steigu, viņš vēl kaut ko ātri pateica, bet tas meiteni nepārliecināja.

Tai pašā laikā arī Bruno sacīja Klārai:

- Rīt es tev visu izskaidrošu, tagad man jāiet.

Klāra un Bjauka satikās pie Margeritas, kur bija arī Milena. Abas atnāca sapīkušas un izstāstīja draudzenēm par savu mīļoto «bēgšanu». Bet viņu aizdomas izkliedēja Džor-dano Čeki un Džidži Lukatelli, kuri kopā ar savām māsām Muzetu un Adeli un ar Rallino un mazo Pikardu nopakaļus bērnišķīgā pārgalvībā skrēja pa Korno ielu no viena gala līdz otram, dziedādami un vicinādami degošus lampionus garu nūju galos.

Klāra izsaucās:

— Kādas mēs muļķes! Rīt taču dievmātes svētki! Droši vien Bruno un Mario aizgāja gatavoties «skampanatai».

Džordano, Adeli un pārējos dīdīja bērnišķīga nepacietība; viņi droši vien nezināja, ka, uzsākdami uguņošanu dienu pirms svētkiem, viņi ievēro senu tradīciju. Senos laikos sestajā septembrī no apkārtējiem kalniem un pakalniem nonāca lejā zemnieki, lai pārdotu florenciešiem savērptu dziju un žāvētas sēnes. Ar dievbijīgu ieganstu viņi devās kā svētceļnieki pie visusvētās dievmātes altāra, kuras brīnumdarītājas attēls tagad atrodas aiz zīda aizkara, kur mūki to novietojuši. Tirdzinieki un svētceļotāji apmetās klostera pagalmā pie baznīcas, turpat pārnakšņoja un nokārtoja savas vajadzības; bez sevišķas godbijības viņi notraipīja sienas un skaitīja atraugādamies lūgšanas. Tas ar laiku sāka nepatikt pilsētas iedzīvotājiem, sevišķi svētuļiem un garīdzniekiem, kuriem vajadzēja daudz sārma un ziepju, lai iztīrītu klostera pagalmu no mizām, papīriem un ekskrementiem un lai notīrītu sienas ar skrāpjiem un vitriolu, ko garīdznieki taupa vēl vairāk nekā svētīto eļļu. Tad florenciešu nepatiku izpauda jaunieši no tautas vidus. Ar lāpām, svilpieniem, kaucieniem un kliedzieniem tie ielauzās piegānītajā klostera pagalmā un sarīkoja «skampanatu» tirdziniekiem un svētceļotājiem. Viņi tiem uzbruka, šausmīgi kliegdami un bakstīdami ar nūjām, viņi nevarēja atraut savas rokas no dažām labām tvirtām krūtīm un gūžām, turklāt vecākiem precētiem vīriem un sievām, kas bija nākuši grēkus nožēlot, ar adatu un diegu sašuva kopā drēbes, cenzdamies sasaistīt svešu vīru ar svešu sievu. Tā viņi pēc sava prāta atrieba dievnama apgānīšanu. Tracis turpinājās līdz pat rītam, kamēr vieglprātīgajiem jaunekļiem tas sagādāja prieku. Tad ausa dievmātes svētku rīts. Pirms došanās pie darba, jaunieši vēl visos kvartālos paveica pēdējos priekšdarbus lāpu gājienam, kas vakarā liesmos pa visu Flo-renci un piesmirdinās ikvienu ieliņu un namu.

Šādu gājienu pirmo reizi sarīkoja 1673. gada 7. septembrī, kad Vīnes iedzīvotāji ar lāpām un dziesmām pateicās dievmātei, kas viņiem bija palīdzējusi atbrīvoties no turku aplenkuma. Kad austrieši savukārt aplenca mūsu pilsētas, šis paradums nonāca pāri Alpiem un Apenīniem uz Florenci. Arī vēlāk, kad austrieši, vācieši un viņu sabiedrotie dabūja pēdējo mācību pirmajā pasaules karā, saglabājās seno svētku tradīcija, kaut gan tie atgādināja svešzemnieku kundzību, kas bija nežēlīga, bet dažkārt arī jautra. Seno florenciešu pēcteči šiem svētkiem gluži neapzināti kaut ko aizguva no renesanses laikmeta iluminācijām, kad Loreneo^28 grezni rotātās galeonas braukāja pa Arno; tajās sēdēja dāmas un kungi ar flautām un vijolēm, un Policiano^29 improvizēja dzejas, ko vēlākās paaudzes aizmirsušas. Reizi gadā, dievmātes dzimšanas dienas svētkos, atceras šo ieradumu; gan pilīs, gan būdiņās, gan galvenajās ielās, gan mazās sānieliņās — visur logos deg ugunis: tur redzamas senās četrpadsmitā gadsimta svētbilžu > lampiņas, stikla bumbas un «glāzītes» ar degli, kas iestiprināts eļļā peldošā korķī. Palaco Vekio šaujamlūkās degošas lāpas sprakšķ vējā; visā pilsētā nav neviena torņa, nevienas pils, kur logi nemirgotu. Katedrāles jumols kā sētiņ nosēts maldugunīm, kas vējā te uzliesmo, te dziest. Pa upi peld aira laiviņas un barkas, pilnas ar jautriem ļaudīm, kuru lāpas ūdens spogulī mirdz divreiz spožāk. Skan smiekli, mandolīnas un dūdas. Un ielās it visur redzami gājieni ar «fjerukolo-nām»[30]; laika gaitā tās dabūjušas jaunu vārdu un ieguvušas visdažādāko un fantastiskāko veidu.

«Rifikolona» pēc Polikarpo Petroki definīcijas ir «papīra laterna ar degošu sveces galiņu; Florencē to nēsā apkārt nūjas vai kārts galā». Bet jābūt īstam vārdnīcas kompilatoram, lai novietotu šo vārdu kaut kur starp zemteksta piezīmēm pie «novecojušiem un mazlietotiem izteicieniem, svešvārdiem, provinciālismiem utt.», un jābūt bez asins piliena dzīslās un aklam pret visu skaisto un brīnumaino, lai runātu par rifikolonu ar tādu nevērīgu vienaldzību. Papīra laternas! Par tām būtu vairāk ko rakstīt, teiktu Staderini, daudz vairāk, nekā Dante sarakstījis «Dievišķā komēdijā», kas mūsu apavu labotājam ir klasisks daudzrakstīšanas piemērs. Rifi-kolonas! Tās var būt gondolu, laiviņu un bruņu kuģu veidā,

tās var būt līdzīgas maziem gaisa kuģiem ar gondolām un visu pārējo, mazām būdiņām un lielām pilīm; tās var būt sevišķi izteiksmīgas un līdzināties kukaiņiem un zvēriem: cikādei, krokodilam ar atplestu rīkli, glūnošam kaķim; tās var tik ļoti atgādināt skaistu un sulīgu bumbieri, apelsīnu, vīģi, banānu, arbūzu un meloni, ka mutē sajūtam šo augļu garšu; tās var būt izgreznotas lentām, gaisīgas un vieglas, ar asti kā pūķim, kā pāvesta stola vai boa uz metreses pleciem; uz tām uztrieptas visšausmīgākās karnevāla maskas, ar atņirgtiem zobiem un piemiegtu aci, kādas vien jokdara un burvja fantāzija spēj iedvest izveicīgajiem kolēģiem no Kanto alla Briga un no Piņones^31. Visos lampionos deg svecīte, un plīvojošā liesma rada vislielāko efektu.

Jūs paklejojat pa ielām, pa Tornabuoni vai Korno ielu, pa maģistrālēm vai priekšpilsētas ieliņām, un redzat augstu virs galvām kārtīs pakārtus mirdzošus naktspodus, garīdznieku cepures, diplomātu cilindrus, augļu kaudzes un salātu grozus. Visa tā izgatavošanai bija vajadzīgs vienīgi zīdpapīrs, krāsas par pāris čentezimiem, dažas kartona strēmeles armatūrai, mazliet līmes un sveces galiņš — un vēl dzīva iztēle, tās tautas iztēle, kas, gadsimtiem ilgi būdama draugos ar mākslu, no sava vidus izvirzījusi veselu armiju meistaru. Bet patiesības labad jāpiezīmē, ka pati tauta no šiem meistariem tik tikko pazīst deviņpadsmitā gadsimta statujas, kas stāv nišās Uficii galerijas kolonādēs.

Ja jums nav pretīgi iegriezties atklātajos namos, jūs redzēsit, ka trakgalvji daiļajām iemītniecēm izgatavojuši milzīga lieluma slēpjamas ķermeņa daļas, izdomājuši un attēlojuši neķītras ainas no apkārtējās piedauzīgās īstenības. Tiek nogriezta gaisma, un pustumšajās istabās garām slīd fantastiski, spoži, satraucoši attēli, kuros dabiskie instinkti sasniedz teiksmainus, neiedomājami nepieklājīgus apmērus, kuros izvirtība kļūst neizsakāmi drausmīga.

Bez mitas pa ielām un laukumiem plūst rifikolonu gājieni; dziesmas un kliedzieni, un tukšu skārda bundžu rīboņa jaucas ar mandolīnu un ģitāru skaņām. Lāgu lāgiem kāda stiprāka vēja pūsma vai laikā nepārmainīts izdedzis sveces gabaliņš aizdedzina rifikolonu, kas pēkšņi uzliesmo, kamēr viss bars klaigā un dzied, parodējot dvēseles aizlūguma lūgšanas.

Tralalā, tralalā,

Rifikolona mana, cik skaista gan ir tā!

Manējo rotā jo košās lentītes,

Visa utīs tava, ko tu lepni nes!

Tā skan pati nevainīgākā dziesma, ko Korno ielas bērni neapnikuši dzied jau no vakarvakara.

Arī mūsu ielā visur izlikti uguņi. Visi logi greznoti ar «glāzītēm», un pie palodzes piestiprinātas rifikolonas. Mile-nas logs ir pats tumšākais, viņa izlikusi vienu vienīgu rifiko-lonu-leijerkasti un arī tikai tāpēc, lai ar savu vienaldzību neapvainotu Korno ielu un lai neatgādinātu sev un citiem savu sarūgtinājumu. Turpretim Siņoras logi izrotāti visskaistāk, un, lai gan tanīs nav nekā jauna, tie tomēr nekad nezaudē savu pievilcību. Katru gadu Džezuina atnes no pieliekamā visu nepieciešamo, pārbauda, vai pie palodzēm ir saglabājušās visas naglas un vai tās vēl stipras, sagriež mazos gabaliņos sveces, saliek tās laternās un, kad satumst, izkar rifikolonas. Bērni un ne tikai bērni ir uz ielas un raugās augšup. Skats ļoti iespaidīgs, pilnīgi Siņoras gaumē. Ja Siņo-rai būtu gleznotājas talants, viņa visas gleznas gleznotu vienas krāsas dažādos toņos. Trijos logos, kas iziet uz ielu, Džezuina aizdedzina trīsdesmit rifikolonas citu blakus citai, gan augstāk, gan zemāk, dažādās nokrāsās, veidos un lielumā. Kad rifikolonas aizdedzinātas, no apakšas tās atgādina krītošu zvaigzni, kas palikusi gaisā, aiz sevis atstādama balti un zili mirdzošu svītru. Katru gadu, tiklīdz Džezuina izkārusi pēdējo rifikolonu, viņu sveic vētraini aplausi, «lai dzīvo» saucieni un novēlējumi Siņorai. Džezuina atiet no loga, bet neatlaidīgie aplausi un kliedzieni nebeidzas, kamēr meitene parādās vēlreiz un paziņo, ka Siņora visiem sirsnīgi pateicas. Tad atkal atsāk dziesmas un iet gājienā ar rifikolonām. Un Staderini katru gadu prāto: «Es esmu mazliet pablandījies apkārt: mēs slīdam lejup! Pagājušā gadā vēl varēja būt mierā, bet šogad! . . .» Šogad viņš sacīja: «Es aizgāju līdz Sanfrediano. Vai varat iedomāties? Es dzirdēju tikai par pāris skampana-tām.»

«Skampanatas» ir tāda svētku daļa, ko mēs vēl nepazīstam. Un tās šoreiz bija Bruno un Mario steigas iemesls: tās viņiem bija tuvāk pie sirds nekā vakara pastaiga ar līgavām. Skampanata notiek vēlā vakarā, kad svētki iet uz beigām un ļaudis jau atgriežas no Arno krastmalas vai nokāpj no terasēm, noskatījušies uguņošanu, kas sarīkota par pilsētas pārvaldes līdzekļiem uz Viale dei Kolli pakalniem. Skampanata tiek brīvi atdarināti senie joki, ar kuriem jaunieši no tautas vidus muļķoja svētceļniekus Anunciatas klostera pagalmā. Tagad ņem uz grauda, kā jums to pastāstīs Staderini, «ragnešus vīrus, meitenes uz grūtām kājām un vecus, nevarīgus laulātos pārus». Tas ir Makiavelli teātris, to spēlē brīvā dabā, ar veselu baru statistu, kas pa ceļam pievienojas skampanatas ierosinātāju gājienam. Galveno lomu tēlotāji ir salmu un pakulu lelles, kas, piesietas pie kauna staba, atklāj gājienu; tās šūpojas kāršu galos virs trokšņaino zobgaļu galvām. Viņi dodas uz mājām, kur dzīvo paši oriģināli no miesas un asinīm, saceļ elles troksni, dzied bezkaunīgas dziesmas un, dažādi ķēmodamies ar lellēm, sarīko «skampanatu».

Izņemot pēdējo karnevāla otrdienu, gadā vēl ir trīs svētki, kad florencieši nav sevišķi sīkumaini sabiedrības izvēlē. Ļaudis tik ļoti vēlas izklaidēties, ka tikai svelošs ienaids var tos pamudināt atteikties no ielūguma vai atraidīt piedāvājumu piedalīties svētku izdarībās. Sie trīs svētki ir ratu sadedzināšana klusās nedēļas sestdienā, sienāža svētki Kašines parkā (tos svin debesbraukšanas dienas priekšvakarā) un dievmātes svētki ar rifikolonām un skampanatām. Tāpēc saprotami un dabiski, ka, lai gan ierosinātājs bija Nanni, neviens viņam neliedza savu palīdzību, lai viņš griezās pie kā griezdamies. Nanni, protams, vismazāk klājās organizēt skampanatu pieviltam vīram, bet, no otras puses, viņam bija visvairāk laika izdomāt visus sīkumus. Un turklāt Nanni, tā rīkodamies, cerēja izjaukt citu nodomus, kas varētu vērsties pret viņu pašu. Tātad tieši Nanni nāca ar saukli: «Šogad skampanatu rīkosim Bepino Karrezi!» Visi bija vienis pratis. Par to pastāstīja arī Mačistem, un arī viņš deva savu piekrišanu.

Skampanata ir joks bez ļauna nodoma, skaļa karnevāla jautrība, ārpus tiešā karnevāla laika, bet tā norit pēc stingrām tradīcijām, un paši izsmietie, mazu brīdi padusmoju-šies, kas ir gluži saprotami un pamatoti, aizmirst jebkuru sašutumu un cenšas sevi pārliecināt, ka skampanatori ir kļūdījušies un tiem vajadzējis pazoboties par kādu citu. Kara laikā bija citas domas prātā. 1919. gadā skampanatu sarīkoja Staderini laulātam pārim; divdesmitajā gadā kādam pārim, kas dzīvoja tagadējā Mačistes dzīvoklī; divdesmit pirmajā Ristori, kas bija samīlējies kādā savas viesnīcas iemītniecē, kura vēlāk nomira no vēderplēves iekaisuma; divdesmit otrajā Bruno tēvam, kas toreiz vēl bija dzīvs: runāja, ka viņam esot sakari ar sievas māsu, bet vēlāk izrādījās, ka

aizdomām nav pamata, un viņam atvainojās. 1923. gadā atkal pazobojās par Staderini, jo nekā labāka nebija pie rokas, ieganstu deva Fidalma, kura bija teikusi: «Kam tad šogad rīkos? Mēs ar vīru jau savu dabūjām; es gribētu redzēt, vai viņi vēlreiz mēģinās! It kā mums nebūtu tiesības izšķiest pēdējo «sīknaudu», kamēr tā vēl ir! Man ir piecdesmit pieci gadi, bet es nemainītos ne ar vienu skuķi!» Tas deva ieganstu Nanni sarīmēt šādus pantus:

Ko tur lai saka:

par grašiem pēdējiem Fidalma nopirkusi sev spāņu mušas, tabaku un bildes trakas.

Rozes plaukst maijā;

kā pūpēdītis mīksts ir mūsu kurpnieciņš — no ogļu krāsniņas vairs nevar šķirties viņš.

Sienāzīti, kaulainīti,

Fidalma liek sev atslēdziņu priekšā, lai sātans netiek nabadzītē iekšā.

1924. gada skampanata bija veltīta vecajam Nezi, un ļaudis aizstaigāja arī līdz Auroras dzīvoklītim Pinti priekšpilsētā. Ai svētā vientiesība! Pat Džordano un Muzeta, nevarēdami saprast, kāpēc vecāki viņiem liedz piedalīties svētkos, klaigāja kopā ar citiem zem māsas loga. Un šogad izvēlēsies Bepo un Mariju Karrezi un pie tās pašas reizes paņirgāsies arī par Ugo, kas apmeties, kā mums zināms, «Cervijas» divpadsmitajā istabā.

Trīs lelles kopējiem spēkiem izgatavoja Bruno, Mario, Nanni, Staderini, Eižens, kas šai vakarā palicis pilsētā un pārgulēs kalvē, un ogļu tirgotavas strādnieks, ko Otello atkal pieņēmis darbā, kā arī pats Otello, kas izmantoja izdevību, lai atgūtu agrāko draudzību ar Korno ielu. Štāba mītne — bārddziņa veikals Lauvu ielā. Oreste tagad jlītas pilnīgi savā elementā. Viņš aizdevis savu balto, novalkāto uzsvārci, kas noderēs pavāra ķitelim; arī Otello atnesis vecus, nonēsātus apģērba gabalus. Lai uzpostu manekenu, kas tēlos Mariju, Oreste dabājis no Olimpijas blūzi un apakšsvārkus. Lelles piebāztas ar sienu, ko iedevis Mačiste; viņš tagad iegādājies motociklu ar blakusvāģi un pārdevis zirgu un ratus. Staderini ir izcils lāpīšanas meistars: tas ar īlenu un diegu sašuvis trīs galvas no audekla lupatām. Un Nanni — īsts mākslinieks, kas, diemžēl, pārāk vēlu atklājis savu īsto aicinājumu, — uzgleznojis trīs sejas tā, ka tām trūkst vienīgi valodas. Marijas ar sodrējiem uzkrāsotā zēngalviņa guvusi Orestes atzinību, kurš nesen sācis izmēģināt savus spēkus dāmu matu apgriešanā.

Marija un Bepino zem rokas atgriežas no Ponte aile Gra-cie pakalna, no kura noskatījušies uguņošanu. Viņi nezina, ka Džordano Čeki uzdots abiem izsekot. Tomēr Bepino kaut ko nojauš, un viņa aizdomas vēl pastiprina atbildes, ko viņš saņem, kad ieteic atkārtot skampanatu Aurorai.

Aiz cieņas pret vecā Nezi piemiņu, tas šobrīd neklājas, — viņam atsaka. — Šogad iztiksim bez skampanatas!

Bet Korno iela nespēj atteikties no skampanatas, tāpat kā zirgs no auzām, to Bepino labi zina. Un, lai gan viņš ir pārliecināts, ka nav to pelnījis, viņš tomēr baidās, ka skampanatu varētu sarīkot viņam. Tāpēc Bepino vilcinājās atgriezties mājās; viņš piesolīja savai sievai šķēli arbūza un aizveda to uz Džuavi laukumu, jo tur esot pirmšķirīgs arbūzu pārdevējs. Bet Bepino neizpauda savas bažas sievai. Mariju mocīja tas pats nemiers, bet viņas bažas bija vēl lielākas, jo viņa apzinājās, ka pelnījusi skampanatu. Viņa tomēr cerēja, ka Ugo, aizstāvot savu godu, skampanatu novērsīs. Bet Ugo neievēroja tādus sīkumus: sastapis Oresti, viņš sacīja:

— Ēs jums uzticu sevi, tikai neiztaisiet mani nesmukāku, kāds es esmu! — un aizgāja savu ceļu.

Ugo vairs neiegriežas Korno ielā; viņš nāk mājās vēlu vakarā un neiziet no viesnīcas.

Dažas minūtes pēc vienpadsmitiem Džordano Čeki ieskrien štāba mītnē. «Viņi tikko pārnāca!» tas paziņo un atkal aizdrāžas kā raķete, lai dotu signālu zēnu baram, kas sapulcējušies Sanremidžo laukumā pilnā kaujas gatavībā. Viņiem ir atkritumu bedrēs salasīti kastroļi bez dibeniem, tukšas benzīna un konservu bundžas; zēni tām piesējuši auklas un uzkāruši plecos kā bungas: viņi sit pa tām ar akmeņiem un dzelzs gabaliem. Turklāt viņi vēl apgādājušies ar taurēm un māla svilpītēm un prot lieliski svilpt arī caur zobiem. Kareivīgā solī šī vienība dodas uz bārddziņa veikalu. Nanni ir attaisījis somas un uzņemas pasākuma vadību. «Gatavi?» viņš jautā. Tad viņš pamāj, un tiek iznestas kāršu galos piestiprinātās lelles. Bruno nes Bepino, Oreste — Ugo. Marija uzticēta Eiženam. Un Staderini izmēģina savu korneti, ko lieto reizi gadā, tieši šādos gadījumos. Otello un Mario aizdedz lāpas un nostājas lellēm abās pusēs. Tad no Vinedžas ielas pievienojas Džidži Lukatelli, kas ved veselu pulku ar rifiko-lonām rokās: pa lielākai daļai tur ir meitenes, pirmajā rindā iet Adele, Muzeta un Pikarda un aiz viņām pusaudži un pusaudzes no visas apkaimes.

Sakārtojis rindas, Nanni virza gājienu uz pilsētas centru: tā vajadzīgs, lai ļautu vaļu sajūsmai, satrauktu prātus un sapulcinātu pēc iespējas vairāk ļaužu. Lelles nes pa priekšu un gājiena dalībnieki iepazīstina ar tām pārējos pilsoņus:

— Tas ir pieviltais pavārs, tā viņa sieva un tās mīļākais — dārzeņu pārdevējs. Viņi dzīvo Korno ielā! Pievienojieties mums! — Tā ir Marija, Ugo un Bepino, kas padarījuši slavenu mūsu ielu. Nāciet uz Korno ielu, uz skampanatu! — Tas ir īsts šnice|u burvis, ko sieva apviļājusi rīvmaizē un izcepusi! Visi, visi mums līdz!

Zēni saceļ elles troksni ar saviem sitamiem un pūšamiem instrumentiem, laiku pa laikam šo troksni pārspēj kornete ar «Mēs bagāti esam un nabagi» spalgo melodiju, un pār ļaužu galvām mutuļo lāpu dūmi.

Kad gājiens iegriežas Korno ielā, rifikolonu skaits daudzkārt pieaudzis. Kolonas pirmā rinda ar izbāztām lellēm atrodas jau zem Karrezi logiem, bet pēdējās vēl ir aiz Lauvu ielas stūra. Mūsu iela ir stāvgrūdām pilna: skampanatas virpulī ierautie ziņkārīgie piedalās šai izrādē ar tādu pašu sajusmu kā rīkotāji. Tad Staderini kornete dod signālu «mierā!» un Nanni sāk savas ritornelles:

Ātri vīst puķe;

tev plikus kaulus, vecus nēģus zupā ir ielikusi Marija, šī skuķe.

Firziķīt maigais,

kad piedeguma smaku juta pavārs, tad etiķi viņš lēja kvēlē tavā.

Abas tercīnas uzņēma ar piekrišanas saucieniem, spalgiem svilpieniem un Džordano orķestra*briesmīgo rīboņu. Rifiko-lonas šūpojas virs galvām, un izbāztās lelles, prasmīgi vadītas, sāk savu komēdiju. Marija metas Ugo skavās, un abi nekaunīgi skūpstās. Bepino sākumā izliekas neko neredzam, tad iejaucas un iegrūž ar galvu sievai vēderā. Bet pēc tam atkal kurpnieka kornetes signāls aicina apklust. Un ritorneļļu skandētājs atgriežas pie rampas:

Maijpulkstenītis!

Jau Ugo ratiņus pie malas licis un gultā kacenus grauž neapnicis.

Sķ eps, nevis rotas!

Tiek Ugo vecās mīlas dēkas atkārtotas: lln Ristori iepuvušās plūmītes tam dotas.

«Iepuvušās plūmītes» zīmējās, protams, arī uz Elīzu. Aizsmacis no šī trača, tāpat kā viņa kornete, Staderini tomēr iejaucas. — Oho, Nanni, — viņš kliedz tam ausī. — Man šķiet, tu piespļauj pats savu trauku!

Bet māksla paliek māksla, un Nanni viņam atbild: — Toties kādi panti! Put taurē, man ir vēl citi!

Logi bija ļaužu pilni, gluži kā Verdi teātra galerija «Tra-viatas» tautas izrādē. Kārno ielas ļaudis, ko daudzie viesi bija izstūmuši no pašu ielas, uzmetušies uz palodzēm, priecājās par izrādi un skaļā balsī apmainījās ar saviem iespaidiem tais mirkļos, kad troksnis mazliet aprima. Tad kornete taurēja trešo reizi:

Amors šauj bultu;

bet Marijai šai atvasaras kaislē

ir jāapmierinās ar laulīb’s gultu.

Avenes saldas!

Ja, pavār, negribi, lai sieva aizbēg, lai tava rīkste viņu stingri valda.

Karrezi laulātā pāra logi joprojām palika tumši. Viegli iedomāties, kādu satraukumu tur tumsā pārcieta abi piemeklētie. Pat foksterjers neierējās. Bet laba daudz nevajag, un to pateica Mačiste, kas, būdams par galvas tiesu garāks par citiem, pārkliegdams lielo troksni un kņadu, sauca:

— Nanni, rimsties!

Grāvracis Antonio bija tais pašās domās; pielicis roku pie mutes, viņš kliedza:

Tagad pietiek! Nanni, nodziedi viņiem atvada dziesmu!

Marija dārgā,

Bepino tevi atkal cieši skauj un darīt pāri vairs tev neatļauj.

Kas bijis, bijis, —

lai netiek ļaunā ņemts, ko esmu pasacījis, jo tikai dziesmiņā es vārdus esmu vijis.

Tad Karrezi laulātā pāra istabā iedegās gaisma un Marija ar Bepino parādījās pie loga. Pavārs bija aplicis roku sievai ap pleciem.

- Netiek ņemts ļaunā! — Bepino sauca, un viņa balsī ieskanējās mazs sarūgtinājums.

Turpretim Marija drošā un gandrīz vai jautrā balsī skaļi sauca: — Netiek ņemts ļaunā! Bet jūs tomēr esat atnākuši pie nepareizām durvīm!

— Tā apvestu ap stūri pat pašu debesutēvu! — izsaucās Ugo, kas ar Olimpiju bija noskatījies izrādē pa savu viesnīcas logu.

Burzma jau kļuva mazāka, un gājiens atkal sāka kārtoties, lai dotos uz Sanremidžo laukumu sadedzināt sārtā lelles, kā to prasīja svētku ceremoniāls, kad atskanēja Džezuinas balss: Pagaidiet! Siņora grib redzēt lelles. Viņa tūliņ pienāks pie loga!

Visi bija tā pārsteigti, ka dažus acumirkļus uz ielas bija pilnīgs klusums. Siņora pieceļas no gultas, Siņora pienāk pie loga, Siņora grib redzēt lelles — tas bija tas pats, kas mironim augšāmcelties, ēzelim lidot vai pāvestam atstāt Vatikānu. Tas biedēja, mulsināja un radīja sajūsmu Korno ielas ļaudīs. Un pāvests iznāca no Vatikāna, ēzelis sāka lidot, un mironis cēlās augšā: Lilianas un Džezuinas pavadībā Siņora parādījās pie loga. Viņu saņēma, kā jau pienākas tādam notikumam, aplausu vētra. Svešie, kuriem pāris vārdos visu izskaidroja, uzgavilēja kopā ar pārējiem. Pie loga piestiprinātās krītošās zvaigznes gaisma no apakšas krita uz Siņoru, viņa bija spokaina, drūma un pārcilvēciska, reizē velnišķa un dievišķa. Bērni, kas viņu redzēja pirmo reizi, izbijās un apklusa. Bet Pikarda, Bruno māsiņa, kas pašlaik lasīja «Pinokio», teica: Viņa izskatās kā feja ar gaišziliem matiem!

— Pienāciet tuvāk ar lellēm, — sauca Džezuina.

Tas tika izpildīts. Varēja redzēt, ka Siņora pieliek pie acīm binokli, ka viņa ir apmierināta, pateicas ar rokas mājienu un sveicina it kā svētīdama; pēc tam Siņora pasaka savām kalpotājām dažus vārdus; šķiet, tie ir atzinīgi.

Un Staderini sauc: — Ko jūs sakāt, Siņora? Vai ir līdzīgas vai nav?

Siņora divas reizes apstiprinoši pamāj ar galvu, vēlreiz sveicina atvadīdamās un pazūd kopā ar savām uzticīgajām pavadonēm. Neviens nedzirdēja, ka Nezi gailis pirmo reizi nodziedāja savu «kikirigī». Bet, tā kā bija jau vēls un drīz vajadzēja būt policijas apgaitai, Nanni nepiedalījās leļļu dedzināšanā. Tiešām drīz parādījās brigadieris. Viņš atrada šeit pie logiem un pie durvīm vēl raibu ļaužu mudžekli.

Milenas rifikolona, neviena nepieskatīta, aizdegās un sadega vienā mirklī: palika vienīgi skelets, kas šūpojās vējā.

Fidalma noteica: — Nabaga Milena! Pat sīkumos viņai nav laimes!

Tomēr visi Korno ielas iedzīvotāji nepiedalījās skampanatā: nepiedalījās «Cervijas» iemītnieces, kas šai laikā strādāja, izņemot Olimpiju, ko Ugo bija paņēmis sev, nepiedalījās abi fašisti — Karlino un Osvaldo. Osvaldo bija ieslēdzies viesnīcā ar Elīzu. Turpretim Karlino arvien vairāk vilināja Kazino Borgezi zaļais galds. Sai spēļu namā varēja sastapt aristo-kratiju, un, kaut gan viņš lielījās tai «uzspļaujam», tomēr izteicās, ka tā ar savu draudzīgo izturēšanos «paceļ un padara cildenāku». Kad Karlino īsi pirms gaismas atgriezās mājās, viņš satika Elīzu, kas iznāca no viesnīcas. Korno iela bija gluži tukša ar apdzisušajām rifikolonām pie logiem un vairāk nekā parasti piemētāta ar papīriem un dažādiem atkritumiem.

Elīza bija izspūrusi un īgna. Karlino gribēja viņu sveicināt, bet viņa pielika pirkstu pie lupām. Varbūt Nanni jau nomodā, bet viņai pirms atgriešanās mājās vēl gribējās mazliet ieelpot svaigu gaisu un iedzert kaut ko siltu. Elīzai bija mugurā balta kleita, ko viņa vēl nebija paspējusi pilnīgi aizpogāt. Viņa noliecās, lai sasietu kurpes.

— Tie jāaijā kā mazi bērni! Bet tie grūtāk iemidzināmi nekā ķēdes suņi! — Elīza noteica pie sevis. Tad viņa atlieca muguru, pabeidza sakārtot savu apģērbu un, tā kā Karlino vēl arvien turpat stāvēja, ironiski smaidīdams, tam klusu teica:

— Un viss jūsu vainas dēļ!

— Tas tik ir jauki! — Karlino jokoja, tāpat klusu turpinādams sarunu: — Es pat nezinu, ar ko tu esi gulējusi!

Viņš ironizēja, kā jau tas pienākas jaunietim, kas tikko pametis smalku sabiedrību un nejauši sastapies ar palaistuvi. Par to nekas, ka tā viņam ne vienreiz vien pakāvējusi laiku. Tieši otrādi!

— Jūs esat padarījuši šo nabaga Osvaldo par cietēju Kristu! — paspruka Elīzai.

— Ā! — teica Karlino. — Es tevi mazliet pavadīšu.

Viņi iegriezās Lauvu ielā.

— Taisnību sakot, — iebilda Elīza, — es biju nodomājusi paieties dažus soļus viena. Man nenesas prāts uz runāšanu.

Bija jau pavisam gaišs. Palaco Vekio torņa pulkstenis nosita seši. Pirmie saules stari jau krita uz «Folies Bergères» portiku. Garām aizbrauca tramvajs. No puspievērtām Kja-rudži maizes ceptuves durvīm plūda silta un patīkama smarža. Vēsajā un sausajā gaisā bija viegli elpot. Upe bija zaļgana un mierīga ar apgāztajām laivām uz akmeņainajiem krastiem. No apkārtējiem pakalniem atskanēja klosteru zvanu balsis.

— Aizmirsīsim visu netīro! Vai jūs nejūtat, kāds miers visapkārt! — viņa sacīja.

— No kura laika tu esi kļuvusi par dzejnieci? — jautāja Karlino.

Elīza bija apsēdusies uz Arno krastmalas margām ar muguru pret siltajiem rīta saules stariem un dziļi elpoja; viņas rokas ļengani nokarājās. Karlino palēcās un nosēdās tai blakus.

— Se, uzpīpo, — viņš teica.

Tagad arī šī diena sākās tāpat kā citas: blakus vīrietis, un, lai gan tas patlaban nevēlējās ar tevi gulēt, tomēr prasīja, lai tu runā un uzklausi viņu. Arī smēķēšana — parastā inde. Elīza atkal kļuva par to, kas bija: par ielas meitu vilinātāju, naudas kāru, ar izlaidīgu mēli. Un varbūt ar slimu sirdi.

— Tātad šonakt tu biji kopā ar Osvaldo, — viņš teica.

— Gandrīz jau veselu mēnesi katru nakti.

— Viņš nodevies trakai uzdzīvei!

— Osvaldo saņēmis starpniecības procentus par pēdējiem trim mēnešiem.

— Vai viņš tev uztic arī savas naudas lietas?

— Viņš man visu uztic.

— Piemēram?

— Ka viņam ir līgava Moniale Aļanā un tam liekas — meitene viņu krāpj.

—- Kāpēc viņš to nepamet?

Tāpēc, ka viņam vājš raksturs! Jūs, siņor grāmatvedi, to pats labi zināt. Taču vairāk par visu viņu nospiež tas, ko jūs un jūsu biedri viņam esat nodarījuši!

— Ā! Karlino izsaucās un, izbāzis mēles galu caur zobiem, iekoda tajā. — Viņš stāsta par fašistiskās partijas lietām tādai kā tev!

Kas tur, man tādi vārdi pa vienu ausi iekšā, pa otru

ārā!

Tas labi, — Karlino atteica un, nolēcis zemē, piebilda:

Tu gribēji kaut ko dzert! Es tev labprāt izmaksāšu.

— Es dzertu siltu limonādi, — viņa sacīja.

Arno krastmale jau visa bija saulē, un tā aizsniedza arī jaunceļamās bibliotēkas sētu; tās stari kļuva svelmaini. Smilšu smēlēju laivas braukāja pa Arno. Pie aizmargojuma parādījās kāds makšķernieks. Ielu tīrītāji aplaistīja ielas. No Grasi-nas un Antellas brauca ar strādniekiem pārpildītie tramvaji. Mogerini piena veikalu izsūtāmais zēns izkaisīja ar zāģu skaidām.

- Vai jums nebūs neērti, ja jūs šeit tik tuvu pie mājām kāds ieraudzīs kopā ar mani? Šovakar to zinās visa Korno iela.

Bet Karlino neievēroja viņas jautājumu un teica:

— Ja vēlies, liec atnest brokastis, tikai nekautrējies.

Sev viņš pasūtīja tasi šokolādes, sviestu un svaigas maizītes. Šokolāde bija bieza un kūpēja; uz sviesta ripiņām bija uzspiests pienotavas vārds. Karlino paņēma ripiņas ar nazi un uzlika uz maizes, kas pirkstos kraukšķēja. Viņš ēda ar jauna un veselīga cilvēka kāri, kas pārlaidis bezmiega nakti un pavada septembra rītu svaigā gaisā. Tā kā piena veikalā nebija marmelādes, Karlino aizsūtīja zēnu uz Bjadžoti (agrāko Kampolmi) delikatešu veikalu, tieši blakus. Viņam pat neienāca prātā, ka šis «agrākais» bija viņa darbiņš.

Elīza iegāja veikala dibentelpā un drīz atgriezās ar sasukātiem matiem, atsvaidzinātu seju un sakārtotu tērpu. Viņa smaidīja, rādīdama savus skaistos zobus; viņas sejā bija slimīgā grūtsirdība, ar ko viņa atšķīrās no savām kolēģēm. Izdzērusi limonādi, Elīza pasūtīja tasi piena. Viņa paņēma pusmaizītes, uzzieda uz tās sviestu un iemērca maizi pienā. Pienam virsū uzpeldēja zeltaini sviesta plankumi un, lēnām griezdamies, sadalījās mazās piciņās. Elīza, dzerdama pienu maziem malkiem, pieliecās, lai notvertu tās ar lūpām. Sī dabiskā un nemākslotā izturēšanās satrauca Karlino prātus. Viņš jau lūkojās uz to citām acīm; viņš jutās paēdis un spraigs, it kā būtu gulējis visu nakti. Karlino smēķēja cigareti, nenovērsdams savu skatienu no Elīzas, no viņas krūtīm zem vieglā apģērba, no viņas rokām, kuru liegās pūciņas solīja glāstus. Karlino noglaudīja tās ar roku. Elīza palūkojās uz viņu un tūliņ saprata, kā jāizturas. Zīmīgi smaidīdams, Karlino sacīja:

— Vai tu vienmēr dod to, ko soli?

Viņiem nevajadzēja šķērsot visu pilsētu, lai dotos uz Amo-rino ielu. Tepat Neri ielā dzīvoja kāda vecene, kas allaž deva pajumti «cienījamiem ļaudīm».

— Kur nu vēl kāds cienījamāks par mani! — Karlino noteica. — Es nāku no Kazino Borgezi!

Istabas logi bija uz ielu. Caur žalūzijām iespiedās gaismas strēles, un uz griestiem kā spoguļu rotaļā zibēja garāmgājēju, ratu un velosipēdu ēnas. Norībēja Bellozgvardo lielgabala šāviens, vēstīdams, ka pulkstenis ir divpadsmit. Karlino apģērbās, viņš gribēja vēl parādīties birojā.

— Un tu, ko tu darīsi? — viņš jautāja.

— Man negribas celties, es vēl mazliet pagulēšu.

Karlino, sasiedams kurpju saites, teica:

— Vai tev nevajadzētu piegriezt mazliet vairak vērības savai sirdij? Tā ir īsts virzuļsūknis!

Pabeidzis ģērbties, Karlino nolika uz naktsgaldiņa naudu. Pirms viņš gāja prom, Elīza viņam sacīja:

— Nedariet pāri Osvaldo par to, ko es izpļāpāju.

Karlino stāvēja jau durvīs un atteica:

— Gan es pats to zināšu! Nu sveiks, skaistulīt! — un aizgāja.

Eliza palika viena un beidzot varēja atgūties no elpas trūkuma, kas viņu jau ilgi mocīja. Viņai likās, ka sirds tai būtu sašķīdusi neskaitāmās drumslās un ikviena no tām pukstētu atsevišķi. Nogurusi viņa ieslīga snaudienā. Sapņos Elīzai uzbruka milzums peļu, kas baru bariem līda ārā no kādas brūces viņas pašas ķermenī ap sirds vietu. Peles pīkstēdamas rāpoja pa viņu. Un turpat blakus nekustīgi stāvēja Bruno un skatījās. Elīza pamodās un uzrāvās augstāk spilvenos, lai pārvarētu lēkmi; nekad vēl viņa nebija izjutusi tādas bailes no nāves. Pamazām aizdusa pārgāja. Un viņa jau bija pieņēmusi kādu lēmumu.

Korno ielā Elīza sastapa Nanni sarunājamies ar Staderini. Tiklīdz viņa parādījās, kurpnieks teica:

— Seņors grāmatvedis patīkami pavadīja laiku!

Elīza atbildēja ar kādu rupjību. Nanni iejaucās:

— Kas tur slikts? Fidalma jūs abus šorīt redzējusi Arno krastmalā!

— Pie jums te Korno ielā agri ceļas, kad jāizokšķerē citu gaitas! — Elīza atcirta.

Pulkstenis jau bija četri. Elīza pateica Nanni, ka viņai tūliņ jāiet, jo piecos satikšanās. Viņa steigā iestrēba dažas karotes zupas, ko Nanni bija saglabājis siltu, izgludināja kleitu, nospodrināja kurpes, rūpīgi sasukājās un nopūderējās. Tad iekāpa tramvajā un aizbrauca līdz dzelzceļa depo pie

Porta a Prāto. Tieši tai brīdī atvērās vārti un strādnieki plūda ārā. Elīza bija satraukta un cieši sažņaudza dūres. Bruno parādījās vienā no pēdējām grupām, vezdams pie rokas divriteni. Elīza pavisam apjuka, tomēr saprata, ka Bruno viņu ieraudzījis. Viņa jau gribēja iet tam pretim, bet tad pamanīja, ka Bruno saviem biedriem aiz muguras māj, lai viņa iet prom, it kā gribēdams teikt, ka viņš tai sekos. Elīza nogriezās pa tukšajām un klusajām ieliņām aiz Politeāmas teātra. Pēkšņi Bruno jau bija viņai blakus.

Kā tu iedrošinājies mani meklēt darbā? Ko tu gribi? — Bruno jautāja. Viņš nenokāpa no velosipēda un lēnām mina pedāļus, piemērodamies Elīzas solim. Elīza apstājās.

— Ej tālāk! — viņš uzsauca. — Es negribu, ka mani draugi redz mūs kopā. Ej uz Arno krastmalu! Es tevi gaidīšu pie Kašines parka ieejas.

Kad Elīza tur pienāca, Bruno, atspiedies uz divriteņa, smēķēja. Viņš izskatījās dusmīgs, tomēr Elīzai viņš šķita ārkārtīgi skaists savā tumšajā, līdz kaklam aizpogātajā un ar eļļu notrieptajā darba kreklā. Elīza jutās viņa priekšā tik nožēlojama. Viņas sirds stipri pukstēja, un tas deva viņai drosmi. Viņi pagājās mazu gabalu pa aleju; abās pusēs aiz sētas bija pļavas un skrejceliņi. Pa aleju brauca strādnieki ar divriteņiem, automašīnas un fiakri ar tūristiem.

— Ko tu īsti gribi? — Bruno jautāja vēlreiz.

Elīza paskatījās viņam acīs un sacīja:

— Tagad izslāpusi esmu es!

Bruno, neko neatbildējis, pagrieza divriteni, uzlēca seglos un sāka spēcīgi mīt pedāļus. Elīza metās viņam pakaļ. Viņa iesaucās: «Bruno!» — un tās balsī skanēja izmisums. Viņš apstājās un atbalstījās ar vienu kāju uz zemes.

Elīza viņu panāca un teica:

Kāpēc tu apejies tā ar mani? Es taču neesmu tev nekā ļauna darījusi!

Saule jau iegrima aiz Kašines parka tai vietā, kur Arno uzņem savā gultnē Muņones ūdeņus un kur gar tās krastiem mainās sakņu dārzi ar meldrāju. Par pļāvām, ozolu birzīm un krūmiem, pār parka celiņiem un zālājiem nolaidās krēsla. Iečirkstējās kāda moža cikāde, tad pirmās zvaigznes sveicināja jauno nakti.

— Kāpēc tu negribēji atnākt uz to pašu viesnīcu, kur pagājušā reizē?

— Tā ir pārāk tuvu stacijai.

— Toreiz tā bija tikpat tuvu.

— Toreiz es biju akls.

— Pagājuši astoņi mēneši!

Vari pieņemt, ka pagājis vesels gadsimts.

— Nedusmojies.

Ir vēls, celies augšā!

Tik labi atlaisties zālē!

— Zāle kļūst mitra, tas tev kaitīgi. Un turklāt man jāiet.

Tu visu laiku saki «man jāiet, man jāiet» un vēl arvien

esi tepat!

— Kāpēc tu vispār nāci mani meklēt? Vai tu saproti, ka tagad tu man neko nenozīmē un ka pēc diviem mēnešiem es precos?

— Tieši tāpēc, — viņa sacīja un nopūtās.

Un Bruno jautāja:

Kāpēc tu nesāc citu dzīvi?

Kad cilvēks ir tik dziļi grimis kā es, viņam vairs necelties. Un turklāt man ir aizdusa! — Viņa iesmējās.

— Kā tev sitas sirds!

- Es to pat nejūtu, — teica Elīza. Tad piebilda: — No* plūc man trīs smildziņas, es kaut ko vēlēšos.

Un Elīza vēlējās, lai Bruno viņu kādreiz atcerētos.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Ar Mario ierašanos Korno ielā atgriezās tā jautrība un vieglprātība, par kuru vēl pirms mēneša bija gādājis Ugo un bez kuras mūsu iela pat pašiem iedzīvotājiem, it īpaši šai brīdī, liktos pārlieku drūma un nožēlojama. Par Korno ielas ļaužu simpātijām liecināja tas, ka viņi sacentās cits ar citu, ielūgdami Mario uz savām svētdienas pusdienām. Mario nekad nebija ēdis tik labi kā tagad. Viņš nekad nerunāja ne par sevi, ne par savu dzīvi, kas, lai gan īsa, tomēr, liekas, nebija rozēm klāta. Margerita viņam pasniedz tādas pašas porcijas kā Mačistem, kura vājība, kā visiem zināms, bija labi paēst. Bet arī citās mājās, kur Mario tika ielūgts, viņam nenācās žēloties. Mūsu ielā gaļu ēd tikai reizi nedēļā, svētdienās; un, kad mājās viesis, tad galdā liek kādu gardāku kumosu. Grāvracis Antonio cienāja ar kartupeļu klimpām, kuras sauca par pelītēm; tās Leontīna gatavoja tikpat teicami, cik teicami viņa apšuva pogcaurumus. Karrezi ģimene uzstājās ar saknēm un makaroniem; tos bija gatavojis Be-pino, kas brīvajā dienā gribēja parādīt, ka savu amatu prot. Bruno māte Semira nolika Mario priekšā veselu bļodu ar pīrādziņiem. Pēc tam vēl pasniedza zupu un pārējos ēdienus. Bet pašas interesantākās pusdienas bija Kvaļoti mājās pagājušā svētdienā.

Mario ielūdza Klorinda, un Revuārs viņai pilnīgi piekrita, bet Bjanka izlikās gluži vienaldzīga un pat saīgusi, lai vēl vairāk sakāpinātu pamātes sajūsmu. Un beidzot nonāca tik tālu, ka Klorinda teica:

— Tev vajadzētu ņemt piemēru no tādiem jauniešiem kā šis grāmaitiespiedējs. Viņš ir strādīgs, jautrs un dievbijīgs!

Mario pārmeta krustu, pirms ķērās pie makaronu šķīvja. Pēc tam viņš gari un plaši spriedelēja par svētā Franciska askētismu un runāja tik ilgi, ka Revuārs jau sāka viņu uzlūkot ar zināmu neuzticību, kas gan tūliņ izgaisa, tiklīdz Mario ka īsts lietpratējs sāka apspriest problēmu, vai Didžerini un Marinai cepumi nav labāki par pjemontiešu ražotiem. No cepumiem viņš pārgāja uz riekstu konfektēm un Talmones šokolādi, bet no tās līdz mandeļkūkām ir tikai viens solis. Pie mandeļkūkām Revuārs viņu apturēja. Viņš apgalvoja, ka tagad atceroties Mario, kad tas, vēl gluži mazs zēns būdams, apstādījumos pie viņa iepircies ar savu vecmāmiņu no tēva puses. Ar Mario palīdzību, kurš nekad šo vecmāmiņu pat redzējis netika, jo tā bija mirusi daudzus gadus pirms viņa dzimšanas, Revuārs vēl atcerējās, ka vecmāmiņai bijušas brilles, cepure ar plīvuru un vasarā violets saulessargs.

— Es viņu redzu savā priekšā, it kā tas būtu bijis tikai vakar! — noteica mandeļkūku cepējs.

Bjanka nevarēja vairs ilgāk valdīt smieklus. Aizbildinādamās, ka slikti jūtas, viņa iegāja savā istabā. Viņa tomēr dzirdēja caur durvīm Mario un Klorindas sarunu.

— Jums viņa jāatvaino, — sacīja pamāte. — Meitenei vāja veselība!

— Viņai jāizdara iešļircinājumi, — Mario atteica.

— Viņa jau tos dabū, bet tie maz ko līdz.

— Nu tad jāiešļircina vēnā, — Mario piebilda. -- Intravenozie!

Jau vairākus vakarus Mario viņu mudināja iet uz intravenoziem iešļircinājumiem, bet Bjanka pretojās, jo baidījās no sāpēm. Tagad, dzirdot viņu tik pamācošā tonī atkārtojam «intravenozie», Bjanka nespēja savaldīties un atkal skaļi iesmējās. Klorinda, Mario un Revuārs iesteidzās viņas istabā, bet, jo vairāk Bjanka pēdējās apvaldīt smieklus, jo mazāk tas viņai izdevās. Velti Mario slepus māja, lai viņa nomierinās.

- Tā ir nervu lēkme, — Mario sacīja. — Siņorīnai nepieciešama atpūta. — Tad piebilda, pats tikko valdīdams smieklus: — Un intravenozie iešļircinājumi!

Viņa vārdi vēl pastiprināja Bjankas smieklu lēkmi, un, nevarēdama noturēties, tā, smieklos raustīdamās, iemetās uz mutes gultā. Bjankas svārki paslīdēja uz augšu, un nāca redzamas viņas kājas virs ceļiem un gaišzilās biksītes. Apjukusi un uztraukusies Klorinda steidzās sakārtot Bjankas svārkus. Revuārs aicināja Mario iznākt otrā istabā. Pēc maza brītiņa Klorinda tiem pievienojās: viņa pastāstīja, ka Bjanka jūtoties labāk un esot aizmigusi.

— Kaut jūs zinātu, cik daudz rūpju mums sagādā šī meitene! — sacīja Klorinda.

Un Mario tai atbildēja:

— Cerēsim, ka nebūs nekas nopietns. — Un tad pavisam skumji un ar pārmetuma pieskaņu balsī sacīja: — Varbūt viņa tikai iemīlējusies!

Varēja dzirdēt, ka Bjanka atkal plīst vai pušu aiz smiekliem, un gluži bez elpas sauc:

— Mario, diezgan! Tu mani nobendēsi!

Bet, par laimi, tikai Mario dzirdēja viņas vārdus un saprata, ka nedrīkst vairs turpināt komēdiju.

Šosvētdien Mario viesojas Nezi mājās. Pēc tēva nāves Otello pēkšņi ir kļuvis patstāvīgs. Viņš izturas laipnāk un īsā laikā ir iemantojis savas ielas vispārējas simpātijās. Sievietes tomēr neboikotēja viņa veikalu, un pat Klorinda atkal iepērkas pie viņa. Bet tam par iemeslu ir arī tas, ka Otello padarījis likumīgas savas attiecības ar Auroru, to apprecēdams. Tās bija laulības bez kāzu spožuma un dzīrēm. Kādu dienu viņi abi gluži vienkārši aizgāja uz dzimtsarakstu nodaļu, tepat iepretim mūsu ielai, par lieciniekiem pieaicinājuši pāris bezdarbnieku, kas, gaidīdami uz šādu izdevību, slaistījās Palaco Vekio pagalmā.

Bērnu tomēr Otello vēl nav adoptējis. Lai nu kā, Otello ir apņēmies, kā viņš to ir teicis Staderini, aizmirst bijušo un visādi cenšas apklusināt sirdsapziņas pārmetumus, kas viņu vēl moca. Viņš nopircis gramofonu un mapi ar platēm. Pēc vakariņām tie abi ar Auroru klausās dziesmas, reizēm atvelk galdu pie malas un izdejo pāris līkumu. Bērns atdots audzināšanā zemniekiem, kurus ieteica Siņora; tie audzina arī Lilianas meitenīti. Bieži vakaros Otello kopā ar Mario un Bruno aiziet izspēlēt kādu partiju biljarda. Mario bija šī mazā pulciņa organizētājs.

Aurorai Mario neuzticas. Viņa tam šķiet viltīga un pārāk liela aprēķinātāja, viņas laipnība pret Otello pārspīlēta un tāpēc neīsta. Arī citādi Aurora tam nepatīk: viņa ir jau nobriedusi sieviete un pat mazliet novītusi; Mario nespēj saprast, kā gan Otello varēja pazaudēt galvu viņas dēļ. Viņš ir pārliecināts, ka vienīgi Aurorai jānes atbildība par visu, kas noticis.

Šodien Mario pieņēmis ielūgumu uz pusdienām tikai tāpēc, lai neaizvainotu Otello, bet, tā kā Mario ir vienkāršs pēc savas dabas, viņš spēj apbrīnojami izlikties, kad jāpavazā aiz deguna Klorinda, bet viņš neprot noslēpt savas patiesās jūtas, kas izsaka viņa morālos uzskatus. Mario izturas pret Auroru laipni, bet vēsi. Pie pusdienu galda viņam trūkst parastās jautrības: viņš atbild tikai ar «jā» vai «nē», neko nejautā un nevirza sarunu uz priekšu.

Aurora viņam saka:

— Šodien jūs neesat tādā formā, kā par jums stāsta. Varbūt jums kādas rūpes. Sirdslietas?

— Nē, — viņš atbild. — Jums vienīgi nepareizi sastāstīts par manu jautrību. — Mario gluži negribot atcirta tik asi un strupi, ka Otello izbrīnījies uz viņu paskatījās.

Aurora neapvainojās; tā atbildēja viņam nepiespiesti, bet mazliet ironiski:

— Tā, protams, mana vaina. Es neesmu sevišķi laba namamāte. Jums man jāpiedod, jo jūs esat pirmais viesis, ko es uzņemu.

Mario tomēr pats apzinājās, ka izturējies neaudzināti, un. gribēdams būt pieklājīgs, sacīja:

— Šodien mēs iesim apciemot Alfredo: būs Bruno, Klāra un Bjanka. Mačiste un Marga atbrauks ar motociklu. Vai jūs abi nenāktu līdz?

Uzaicinājumu pieņēma ar sajūsmu.

Bet, kad pusdienas jau gāja uz beigām, Aurora klīrīgi sa vilka degunu un teica Mario:

- Mēs ar Otello tomēr negribētu jūs traucēt. Es varu iedomāties, ka jums, saderinātiem, programā paredzēta jautra pastaiga un mazliet «čip-čip» turp un atceļā.

Mario nosarka. Dzirdēdams Auroru pieminam «čip-čip», tas saprata, ka Bjanka draudzenei izpļāpājusi pat intīmākos viņu mīlestības sīkumus. Sai brīdī Mario antipātija pret Auroru vēl pieauga. Bet — un tas bija daudz nopietnāk un svarīgāk — bija satricināta viņa cieņa pret Bjanku. Un reizē ar cieņu varbūt mazliet arī mīlestība.

Noslēpumainā likuma dēļ, kas sargā mīlētājus, tagad vienīgi Klorinda un tās vīrs nenojauta, ka Bjanku un Mario saista vismaz «dvēseļu radniecība», tāpēc meitene, nemodinot aizdomas, dabūja no tēva un pamātes atļauju piebiedroties saviem draugiem. Mačiste jau atradās uz ielas, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu motociklam.

Viņam mugurā bija ādas jaka un galvā zem zoda sasieta motociklista cepure, uz acīm lielas, tumšas brilles.

— Tu izskaties pēc ūdenslīdēja, — sacīja Pālie Lukatelli, pats lielākais smurgulis Korno ielā.

- Tu izskaties pēc Brilli Peri Moncas velodromā, — piemetināja Džidži, viņa brālis.

Iznāca Margerita un iekārtojās blakusvāģī. Mačiste apsēdās uz sēdekļa un, spēcīgi ar kāju nospiezdams starteri, iedarbināja motoru; tad izslējās un, pagriežot rokturi, piedeva gāzi. Motocikls sāka kustēties ar tādu troksni, ka nodrebēja pat trešā stāva rūtis, un drīz nozuda izpūtēja gāzu mutuļos. Zēni skrēja tam pakaļ līdz pat Lauvu ielai. Margerita māja sveicienus un kliedza:

Pasteidzieties! Mēs redzēsimies tur augšā.

Mazais pulciņš jau bija uz ielas. Korno ielas ļaudis pēc svētdienas pusdienām laiski zvilnēja logos. Vēl pēdējo reizi atsveicinājušies no visiem, trīs pāri devās ceļā.

— Kad nāksit mājā, paņemiet līdz Milenu! — uzsauca viņiem Džemma.

Katedrāles laukumā jaunieši iekāpa tramvajā. Tas bija vecs, vaļējs vagons ar margām logu vietā un atliecamiem sēdekļiem. Meitenes sasēdās rindā ar Auroru vidū. Viņa atgādināja vecāko māsu un arī bija vecākā. Aurorai mugurā bija tumši brūna jaciņa un diezgan pārdroša piegriezuma svārki. Un Klāra bija pati jaunākā no viņām, varbūt prātīgākā, katrā ziņā nevainīgākā. Tā bija nogriezusi savas bizes, bet vēl nenēsāja «zēngalviņu»: kupls matu vilnis krita tai uz pleciem. Viņas neizkrāsotā sejiņa bija kā svaigs auglis. Un, ja Aurora likās un arī liesām ibija visvairāk piedzīvojusi un pieredzējusi un Klāra pati bērnišķīgākā, tad Bjanka šķita stūrgalvīgākā un neiecietīgākā no visām trim. Jau viņas seja ar mazliet skarbajiem, bet jaunavīgi sapņainiem vaibstiem lika domāt par nemierpilnu raksturu. Mati ar iesarkanu spīdumu, vienā pusē pāršķirti, viņai allaž krita uz pieres. Bjanka tos atsvieda atpakaļ ar spontānu, bet gurdenu kustību. Trīs sargeņģeļi katrs domādams savas domas, brauca apciemot ceturto, kura mīlestību bija piemēklējusi nelaime. Viņu izredzētie smēķēja uz platformas un varbūt sarunājās par to, par ko nekad nebūtu runājuši savu meiteņu klātbūtnē. Un meitenes pa tam tērzēja par rudens modēm un jaunākajām dziesmiņām.

Freilenes, kustieties! — sauca Mario no platformas.

Mēs esam galā.

Viņi atrada Alfredo guļamkrēslā netālu no balkona; Mi lēna un Marģerita sēdēja tam blakām; turpat stāvēja arī Ma čiste un darbojās ar savu motociklista cepuri un brillēm. Milena izskatījās tik bezrūpīga un apmierināta, kāda sen jau nebija redzēta. Viņa tūliņ pastāstīja draugiem, ka Alfredo jau varot ieelpot «trīs simti piecdesmit kubikcentimetrus gaisa».

— Tas ir liels solis uz priekšu, — viņa sacīja.

Milena atļāva vīram uzsmēķēt kādu dūmu no Otello cigaretes ar norunu, ka viņš tos nevilks iekšā. Tika runāts par ikdienišķām lietām. Pēkšņi Margerita pamanīja, ka Bjanka klabina zobus. Milena pataustīja viņai pulsu un piespieda ielikt termometru. Tas rādīja trīsdesmit astoņi un pieci. Ma-čiste piesolījās viņu aizvest mājās ar motociklu. Bjanka nepretojās, viņa noslīga uz krēsla un atzinās, ka vairs neturoties uz kājām. Mario brauca līdz, ierīkojies uz motocikla pakaļējā sēdekļa.

Atgriezušies sanatorija, abi vīrieši pastāstīja, ka Bjanka ielikusies gultā un temperatūra droši vien esot vēl cēlusies. Bruno un Otello ar savām draudzenēm jau bija aizgājuši, Mačiste un Marga drīz atvadījās, jo gribēja vēl, kā katru svētdienu, apciemot Margeritas radus. Tūliņ pēc tam arī Ma-rio atsveicinājās. Milena palika, lai pabūtu ar vīru vēl kādu stundiņu. Jau krēsloja, un Alfredo to pierunāja atstāt viņu vienu.

- Tā tu sapelēsi, visu dienu pie manis sēdēdama! — viņš teica. — Un turklāt tas nemaz nenāk par labu tavai veselībai!

- īgņa! — Milena jokojās. Tad viņa salika tukšos traukus somā un noteica, lai vīrs gujot ciešu miegu līdz pulksten deviņiem rītā, kad viņa atkal atnākšot.

Milena aizgāja. Viņa sajuta nogurumu, kāds ceļas no pārāk ilgas bezdarbības. Viņai gribējās paieties kājām un ieelpot svaigu gaisu ... Sanatorijas atmosfēra Milenu nomāc. Bedzot visus šos slimos, viņa pati jutās slima. Bet viņai pietiek paraudzīties uz Alfredo, lai spētu uzmundrināt pati sevi un vīru. Tomēr vakaros, kad viņa iziet pa sanatorijas vārtiem un redz savā priekšā garo, plato un kluso aleju, viņa izjīit vajadzību iet pa to kādu gabalu un elpot ar pilnu krūti: viņu sagrābj instinktīva vēlēšanās izjust savu veselību. Milena vicina somu kā skolēns savu mapi, spārda akmentiņus un ieskrien pļavā, kas stiepjas gar ceļu, lai saplūktu magones: viņa sasien mazu pušķīti un piesprauž sev pie krūtīm. Un, ja iela visā garumā ir tukša, viņai pār lūpām izlaužas dziesma:

Mimoza!

Dziļas skumjas pār vaigu tev klājas,

Kaut rožu ziedošā krūmā bija tev mājas .. .

Sis tango ir pašlaik populārs, un tā vārdi Milenai atgādina viņas pašas likteni.

Tā arī šovakar. Tramvajs pienāca, un Milena noteica pie sevis: «Braukšu ar nākošo, no kādas citas pieturas.» Pienāca vēl viens, un viņa atkal noteica: «Ar nākošo.» Tā viņa gandrīz bija sasniegusi tukšās alejas galu, kas slīga jau tumsā:

Bet vētra mājiņu tev saplosīja . ..

Milena! — viņa dzirdēja kādu saucam. Tas bija Mario; viņš tūliņ priecīgi nāca tai klāt.

— Ko jūs te darāt? — Milena viņam jautāja.

- Es nokritu no debesīm. Kas jūs esat par sargeņģeli, ja mani nepazīstat! Vai tad es neizskalos pēc ķeruba?

Jūs drīzāk izskatāties pēc lielceļa laupītāja, kas izlīdis no biezokņa! Kur jūs bijāt?

— Es gulēju pļavā. Varbūt biju iemidzis, bet, lai nu kā, es ar vaļējām acīm redzēju nelāgus sapņus, kad jūsu balss mani uzmodināja.

Un tā bija patiesība.

— Kāpēc jūs negājāt draugiem līdz uz kino?

— Man vajadzēja pabūt vienam.

— Galvu augšā! Bjanka rīt atkal būs vesela!

— Es zinu .. . Bet ne jau tāpēc, — viņš atbildēja. Tad piebilda: — Vai jūs tūliņ gribat sēsties tramvajā?

— Varam arī paiet pāris soļu, — Milena atbildēja.

Viņi nebija nogājuši ne simt metru, kad Mario teica:

— Varbūt tas viss tāpēc, ka jau no bērnības man nebija neviena tuva cilvēka un man vienmēr vajadzēja paturēt pie sevis savas domas. Tagad visas šīs domas manī ir sakrājušās un es vairs tās nevaru panest. Un, ja es Bjankai kaut ko pārmetu, tad tieši to, ka viņa man laupījusi iespēju tai uzticēties. Vai jūs saprotat, ko es gribu teikt?

— Es saprotu tikai tik daudz, ka patlaban jūs esat vaļsirdīgs. Parasti nekad nevar zināt, vai jūs jokojat vai runājat nopietni.

Un, kad viņi gāja gar Stiberta villas dārzu, Mario tai sacīja:

— Vai jūs uzticētu draudzenei savus noslēpumus par Al-fredo?

— Ja jūs esat nodomājuši vēl teikt kaut ko ļaunu par Bjanku, es vairs neklausīšos.

— Tieši otrādi! Es gribētu, lai jūs man palīdzētu Bjanku saprast.

Blakām ejot, Mario nevilšus bija paņēmis Milenu zem rokas. Un viņa nevilšus pārlika somu otrā rokā, lai labāk varētu atbalstīties pret Mario. Nogriezušies no taisnās ielas, viņi abi gāja uz labu laimi pa nomaļām ārpilsētas ieliņām, kuras viņi gandrīz nemaz nepazina, vērodami tālās pilsētas ugunis, kurp viņi domāja doties.

- Jūs esat sev izvēlējušies sliktu padomdevēju, — Milena teica. — Es pati tikko mostos no sapņa, kuru sapņoju jau no dzimšanas. Māte lepojas ar to, ka mani lutinājusi. Bet es redzu, ka lutināšana sastindzinājusi visas manas jūtas. Varbūt arī pašu sirdi. Tikai Alfredo nelaime pēikšņi sadragājusi manu čaulu. Man šķiet, it kā es pirmo reizi skatītu pasauli. Es zināju, ka ir ļaunums, ka ir labi un ļauni cilvēki, bet labie man, tāpat kā bērnu dienās, vēl arvien bija burvji un fejas, un ļaunie — teiksmaini briesmoņi un pūķi. Es nevarēju iedomāties, ka ļaunums tiešām ir šai pasaulē. Un man likās, ka visi cilvēki, kurus es pazinu, domā tieši tāpat kā es...

Viņi pienāca pie kādas jaunceltnes, ap kuru pacēlās sastatnes; bija redzami cementa maisi, ķieģeļu un kokmateriālu grēdas.

Mario uzaicināja:

- Apsēdīsimies!

Milena turpināja:

Tagad turpretim viss ir apgriezies otrādi. Es visur redzu briesmoņus un pūķus. Un pirmām (kārtām pati sevī. Man šķiet, ka es slikti izturos pret Alfredo, neesmu pret viņu tik uzmanīga, kā vēlētos, un ka man par maz sāp viņa ciešanas.

Un es vēl uzplijos ar savām iedomām, — sacīja Mario.

Viņš bija paņēmis pilnu sauju cementa pulvera un lāva tam birt zemē no sažņaugtās dūres kā no smilšu pulksteņa.

Milena teica:

Tātad jūs redzat, ka es vismaz šimbrīžam jums neko nevaru palīdzēt. Es varētu zvērēt ar pilnu pārliecību, ka Bjanka ir vislabākā meitene pasaulē, jo tas patiešām tā ir. Bet kas gan spēj lasīt mūsu dvēselēs? Kā gan var kaut ko pilnīgi droši apgalvot par kādu cilvēku, ja mēs šaubāmies paši par sevi?

Milena bija nolikusi somu uz ceļiem un raudzījās tālumā, it kā sarunātos pati ar sevi. Pēc brīža viņa piebilda:

Tas tā vispār. Un tieši tāpēc sīkās nepatikšanas jāprot pārvērst skaistumā. Ja nu Bjanka izpaudusi Aurorai kādu jūsu noslēpumu, ka jūs sacījāt, tad tas taču nebūs bijis nekāds valsts noslēpums! Un viņa nebūs rīkojusies citādi, kā tas pie draudzenēm parasts. Vai lai es jums minu piemēru? Tai dienā, kad Alfredo man atklāja mīlestību, es nevarēju aizmigt, pirms nebiju visu izstāstījusi Bjankai. Es piecēlos no gultas un aizgāju viņai to pateikt!

Milena pasmaidīja un turpināja:

— Turklāt vai jūs neredzat, ka pats patlaban vai mirstat nost aiz vēlēšanās man pastāstīt, kas jums atgadījies. Un mēs taču pazīstamies tikai kādus divus vai trīs mēnešus, vai tā nav?

Mario apmulsa, to dzirdot, bet Milenas vārdi viņu nomierināja. Un arī uz viņa lupām pavīdēja smaids.

Tagad man jums tas katra ziņā jāpasaka! viņš izsaucās un sasita plaukstas, lai nobirtu cementa putekļi. — Vai jums ar Alfredo nav tādi vārdi, ar kuriem jūs sačukstaties, kad esat vieni ar savu mīlestību? Jūsu vārdi — ko nekad neviens jums nevarēs atņemt!

Piemēram, buči-buči? Milena vaicāja.

Tieši tā, — Mario atteica un mazliet apmulsis piebilda: Mēs sakām eip-čip! Bjanka tagad visu sabojājusi, izpļāpādama Aurorai!

Milena skaļi iesmējās; viņa gandrīz kā māte uzlika roku uz Mario pleca un sacīja:

— Vai jūs ar zināt, ka esat pavisam savāds puisis? Es jūs turēju par jautru un vieglprātīgu... Tagad turpretim es atklāju, ka jus esat romantiskāks un sentimentālāks par kuru katru citu! Un vai jūs ar zināt, ko es jums teikšu? Bjanka ir īstā kurpe jusu kajai. Jūsu raksturi ir tik vienādi kā divas ūdens piles. Jūs (būsit laimīgi, ja liktenim tā patiksies.

Tad viņa piecēlās un teica, ka esot jau vēls un jāsamek-lejot tramvajs, lai ātrāk nokļūtu mājās. Tā kā Mario bija palicis sēžam ar nodurtu galvu un atkal nodarbojās ar savu smilšu pulksteni, Milena viņam pasniedza roku un mudināja celties.

Tā Mario veidoja savu raksturu. Bez Milenas viņa sarunu biedrs vēl bija Mačiste, un šīs sarunas pa lielākajai daļai risinājās izbraukumos ar motociklu.

Mačistem ir «Harley-Davidson 750» motocikls ar piemontētu blakusvāģi. Tam ir trīs ātrumi, tāpat kā fiatam, un sākumā tas attīstīja vidējo ātrumu līdz piecdesmit kilometru stundā, tad blakusvāģis mazliet samazināja ātrumu. Tomēr uz taisnvirziena ielas Mačiste sasniedz četrdesmit piecus un bremzē tikai tad, kad Margerita sāk spiegt.

Kalējs tagad mašīnai velta to uzmanību, ar kādu vēl pirms dažām nedēļām rūpējās par savu zirgu. Katru vakaru viņš noņem vaska drānas pārsegu, eļļo, spodrina un aplūko motociklu, izskrūvē sveces un virzuļus, iedarbina motoru, pārbauda eļļas pievadu un riepas. Un vienmēr Mačiste atrod kaut ko tādu, par ko apvaicāties Rustiči ielas mehāniķim. Tas aizvien apliecina, ka viss kārtībā. «Tā jau nav mašīna,» viņš saka, «bet gan pulkstenis!» Mario, kas mēdz saukt lietas īstajā vārdā, pārmet Mačistem, ka viņš ejot pie mehāniķa tikai tādēļ, lai dzirdētu komplimentus, un ka viņš esot godkārīgs kā bērni, kas greznojas ar savām iesvētību lentām ilgāk, nekā vajadzīgs.

Bet Mačiste nemaz neslēpj savu vājību. Jau no bērnu dienām viņš ir sapņojis par motociklu. Tagad viņam ir trīsdesmit divi gadi un motocikls. Zirgs bija sievastēva kāzu dāvana, bet zirgi ir pārāk ikdienišķa lieta, lai pēc tiem ilgotos arī svētdienā. Motocikls ir «tērauda zirgs», domā Mačiste, bet nesaka to nevienam, baidīdamies kļūt smieklīgs. Motocikls viņam patik — un ar to pietiek! Viņam patīk motora uzbūve, šis mehānisms — reizē tik sarežģīts un vienkāršs, ko var izjaukt un samontēt, un tā pavisam nemanot noņemties stundām; viņam patīk ieslēgt otro ātrumu un sajust vēju sitamies sejā, it kā brāztos caur stikla sienu; viņam patīk vienā mirklī sasniegt ārpilsētas alejas. «Pirms piecām minūtēm es vēl biju darbnīcā,» viņš katru reizi nodomā ar bērnišķīgu izbrīnu. «Un tagad, ne soļa nespēris, atrodos jau alejās!» Mačiste zina, kā un kāpēc tas notiek, viņš pazīst ik katru sava motocikla zobratiņu, un tomēr viņš vienmēr par to brīnās un jūtas aizkustināts. Dažreiz viņš uzdrošinās braukt ļoti pārgalvīgi, un Mario viņu atbalsta.

Reizēm vakaros abi ar apdullinošu troksni trauc pa alejām, līkumos nepalēninādami gaitu. Mario ar visu augumu izliecas ārā no blakusvāģa, lai noturētu līdzsvaru. Un Mačiste tik tuvu pieliecas ragiem, ka viņa piere gandrīz s'kar starmeti. Abi lepojas ar savu drosmi, lai gan Mačistem jau divas reizes nācies maksāt soda naudu par pārāk ātru braukšanu. Bet viņi slēpj savus varoņdarbus no Margcritas. Tagad abi ir labi draugi, un Mačiste ļoti piesardzīgi un neuzmācīgi palīdz puisim pašam tikt skaidrībā par savu pārliecību. Viņš, pats to neapzinādamies, lieto vienu no visjezuītiskākajām metodēm, bet arī visiedarbīgāko: viņš ļauj, lai jaunietis pats nonāk pretrunā ar saviem vārdiem un pats sāk par tiem šaubīties. Mačiste iejaucas tikai tik daudz, cik tas vajadzīgs, lai noturētu sarunu «sliedēs». Bet arī šīs sarunas tiek slēptas no Marge-ritas, jo viņa pēc pēkšņā uzbrukuma Alfredo dzīvo pastāvīgās bailēs par vīru.

Reiz Mačiste sāka braukt pavisam lēni, atbīdīja acenes uz pieres un jautāja:

Nu kā? Vai tu biji pie Karlino federācijā?

Mario tūliņ attrauc:

— Nē, un pat nedomāju iet. Man šis tips nepatīk.

- Bet viņš ir viens no dedzīgākajiem fašistiem!

— Tieši tāpēc. Viņš ir noziedznieks. Fašistiskā ideja turpretim ir kaut kas pavisam cits.

— Paklausīsimies — kas tad!

— Tā ir revolūcija, to jūs, sarkanie, nepratāt iztaisīt.

Un kas mūs aizkavēja? Vai tie varbūt nebija fašisti?

— Jūs nobijāties no karaļa gvardes un karabīnieriem. Tu nevari noliegt, ka fašisti izrādījās lielāki revolucionāri par jums un jūs sakāva tieši uz jūsu pašu kaujas lauka!

— Bet vai fašisti nebija uz vienu roku ar karabīnieriem un karaļa gvardi? Vai viņš nesadziedājās ar karali?

Karalis ir marionete. Pagaidām viņš vēl vajadzīgs kartības uzturēšanai. Atceries, kāds troksnis sacēlās pēc Maleoti* noslepkavošanas!

— Un kas nogalināja Mateoli?

— Tu man atbildi ar jautājumiem. Saki man, vai tas tiesa vai ne, ka fašisms atjaunoja kārtību?

— Šoreiz jautātājs esmu es: kas tad kārtību izjauca? Un vispār, vai šis fašisms ir tikai kārtība vai ari revolūcija? Un, ja fašisms ir tikai kārtība, vai tad tas nav tas pats, kas policija. Varbūt ne?

Revolūcija vēl tikai sākas. Saimnieku kungi drīz to sajutīs!

— Un kam tad jātaisa šī revolūcija?

Tautai, mums, strādniekiem.

Cik strādnieku no kopējā skaita tavā spiestuvē ir ierakstījušies fašistiskajā partijā?

Ma rio pēkšņi kļuva nopietns, it ka par to butu nākusi negaidīta apskaidrība. Vilcinādamies kā cilvēks, kas ilgi kādu lietu meklējis, pēkšņi atrod to pavisam tuvu un nav vēl pārliecināts, vai tā tiešām ir meklētā, viņš atbildēja:

— Desmit no simt astoņdesmit... Bet no šiem desmit varbūt tikai trim vai četriem var uzticēties!

Un Mačiste iegrūda ieroci vēl dziļāk viņam brūcē:

— Un kam pieder spiestuve?

— Nu īpašniekam, kas to vada kopā ar saviem trim dēliem un vedeklu... — Un Mario jau pats no sevis piebilda: — Visi pieci ir fašisti!

Tad Mačiste izvilka bultu, sirsnīgi kā tēvs uzsita viņam uz pleca un sacīja: [32]

Nu, manu zēn! Vai nepalidosim?

Un, kad motocikls jau pilnā sparā drāzās uz priekšu, Ma-rio, aizrīdamies ar vēju, kliedza:

— Sī saruna mums vēl jāturpina!

Un Mačiste attrauca:

— Gan jau izdevības netrūks!

Viņš pavērās Mario augšup paceltajā sejā un uzsmaidīja tam zem savas šofera cepures un melnajām acenēm.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Ugo vairs neuzticas Korno ielai. Šķiet, viņš tur ļaunu prātu ne tikvien uz Macisti, bet uz visu ielu. Viņš atgriežas viesnīcā, kad ir jau satumsis, un no rīta zagšus aizlavās no turienes. Ja kāds viņu satiek un sveicina, Ugo atbild uz sveicienu, pieliekot divus pirkstus pie nesen nopirktās cepures naga. Viņš tagad valkā kaklasaiti un bieži aizsprauž ziedu aiz auss. Vakaros viņš gandrīz vienmēr ieskurbis. Ar veikalu tomēr iet labi. Ugo pieņēmis sev palīgos kādu zēnu, kam uztic otrus ratiņus ar augļiem un dārzeņiem, un sūta viņu uz tiem rajoniem, kur nebraukā pats.

- Es esmu nodibinājis filiāli, — saka Ugo Olimpijai. Viņš maksā zēnam desmit liras dienā, bet pašam paliek vairāk nekā divtik liela tīra peļņa. So naudu viņš katru vakaru atdod Olimpijai.

- Filiāli es atvēru tevis dēļ, — viņš piebilst. — Es tev došu visu, ko man ienes otri ratiņi, ja tu man būsi uzticīga katru vakaru no pulksten desmitiem līdz rītam.

Olimpi ja atteica:

- Pamēģināsim!

Drīz viņa redzēja, ka šis līgums viņai izdevīgs. Un Ugo savā prātā ir pārliecināts, ka mīļākā tam nemaksā ne graša, ja neskaita «kapitāla amortizāciju».

Ugo dusmas pret Mačisti vēl nav rimušas. Viņš gaida tikai izdevīgu gadījumu, lai ar to izrēķinātos. Kāds varētu būt šis gadījums, viņš nevar iedomāties; rēķinam ir pieskaitīti arī izdevumi par mākslīgo zobu, ko viņam vajadzēja ielikt. Ar biedriem Ugo ir sarāvis visas saites. Viņš ir pārliecināts, ka patlaban nav īstais brīdis interesēties par politiku: kad apvārsnis noskaidrosies, tad redzēs. Ugo ir arī atteicies no domas iemest bumbu fašistu federācijā. Viņš gan vēl nav gluži pārliecināts, ka fašisti nebūtu to pelnījuši, tomēr viņš domā, ka varētu ar tiem arī saprasties, ja visi būtu tādi kā Osvald o.

Katru dienu pēc pusnakts Osvaldo un Elīza uziet augšā divpadsmitajā numurā ciemos pie Ugo. Olimpija uzņem viesus. Viņi pavada pālis stundu, neķītri sarunājoties un spēlējot kārtis par nieka grašiem, dzer arī vīnu un kafiju, un tēriņu Ugo ar Osvaldo maksā uz pusēm. Kad laterna nodzēsta, viņiem piebiedrojas Ristori un piedalās pēdējās kāršu partijas. Dažreiz viņi uzaicina arī Rozetu un piespiež to kailu nodejot čarlstonu. Rozetai krūtis nokarājas līdz jostas vietai, kājās vēnas pietūkušas, un viņa ātri nogurst, bet tomēr tos pietiekami uzjautrina, lai nopelnītu glāzi vīna un piecas liras.

Nesen sarīkoja «melno vakaru»; to ierosināja Osvaldo un Olimpija. Piedalījās arī Ada un Kikona, bet viesnīcnieks atveda Oresti. Ada un Kikona izpelnījās aplausus par uzstāšanos; beidzot atklājās abu intīmās draudzības iemesls. Rozeta bija noīrējusi no Pergolas ielas teātra kostīmu pārziņa balerīnas īsos bruncīšus un šai tērpā izskatījās pēc drausmīga un smieklīga mazbērna. Olimpija bija uzvilkusi «tīklu», kas viņai bija palicis vēl no tā laika, ko viņa sauca par «maisons d’amour»1 gadiem. Elīza bija gluži kaila, bet izlikās kautrīgi slēpjamies kādā neredzamā apmetnī: viņa neapšaubāmi bija visdaiļākā no piecām.

Otrā dienā Oreste nekavējās izstāstīt Staderini visus šī vakara sīkumus. Nanni tos vēl papildināja ar Elīzas stāstījumu. Tā kļuva zināms, ka Rozeta izlikusies par jaunpiedzimušu un Kikona viņu paņēmusi uz ceļiem pazīdīt. Ada vīna skurbumā metusies uz Ugo kozdama un skūpstīdama. Kad Ugo viņu atgrūdis, viņa sākusi raustīties krampjos. Oreste, «līdzjūtības pārņemts», esot viņai ziedojies. Pat Ristori, kas vienmēr turoties patālāk no savām iemītniecēm, pazudis ar Kikonu. Rozeta palikusi viena savos vīna aplietos balerīnas bruncīšos, viņai bija iemesls pārdomāt par veco ļaužu likteni, kas allaž devuši jaunatnei ieganstu zobgalībām.

Līdz šim vakars neizgāja no izlaidīgas uzdzīves robežām. Kurpniekam, bārddzinim un policijas uzraugāmajam Nanni būtu bijis diezgan šaurs lauks prātojumiem, ja, dzīrēm ritot pilnā spēkā, Osvaldo neuznāktu vaļsirdības lēkme. Osvaldo nepanes vīnu: jau pēc otrās glāzītes viņš ir noreibis. Pēkšņi Osvaldo paslēpa galvu Elīzai klēpī un sāka žēloties par savu nelaimīgo likteni. Viņš atzinās visai sabiedrībai, ka līgava viņu krāpjot. Ugo, kas no vīna bija ļoti jautrā garastāvoklī, teica, ka tādā gadījumā Osvaldo esot pelnījis skampanatu.

Rozeta un Kikona, nesdamas aiz muguras degošu sveci, tēloja rifikolonas. Osvaldo vajadzēja nomesties uz ceļiem istabas vidū, un pārējie dejoja tam apkārt, gan zobodami, gan žēlodami viņu. Osvaldo purināja galvu kā ēzelis, izplūda asarās un nemitīgi atkārtoja: «To man vajadzēja!» Tad Kikona viņam uzlaida uz galvas. Pārējās sievietes, zaudējušas katru mēra izjūtu, jau gribēja sekot tās piemēram, bet iejaucās Ris

Mīlestības nami frone. (Tulk.)

tori, un pat Ugo atzina, ka joks aizgājis pārāk tālu. Osvaldo valstījās pa grīdu, saukdams: «To man vajadzēja!» — un lūdza tikai turpināt. Tad Ugo palbāza viņam galvu zem krāna un Oreste to noslaucīja ar dvieli. Visi lūdza Osvaldo aizmirst notikušo. Vēl gluži apjucis, Osvaldo atkārtoja:

«Es par to nemaz neļaunojos! Kikona man gribēja tikai parādīt laipnību! Kamerāti turpretim tā rīkojās, mani nicinādami!» Bet Ristori, kam patīk skandāli, kamēr tie neiziet ārpus viņa viesnīcas sienām, novirza uz kaut ko citu klātesošo uzmanību, un Osvaldo vairs nevar turpināt savu noslēpumu klāstīšanu. Un, tā kā viņš bija bāls un viss trīcēja, viņu nolika gulēt un pārējie devās uz spoguļistabu turpināt dzīres. Pie Osvaldo palika Elīza, kā jau tas bija norunāts.

Taču Osvaldo pēdējais izteiciens neaizmirsis. Un tagad Nanni, bārddzinis un kurpnieks čukst cits citam savus minējumus:

— Viņi paši plēšas!

Gaisā kaut kas jūtams!

Bet Staderini, kas politikā ir izlīdzējs, saka:

- Lai tik vārās savā zupā!

Osva'ldo ir mokoša nemiera pilns.

Katru rītu, kad Elīza piesardzīgi izkāpj no gultas, viņš uzmostas, bet izliekas aizmidzis. Acis pievēris, viņš redz, ka Elīza uzvelk kleitu, apsēžas uz krēsla un velk kājā zeķes, redz to paņemam rokā kurpes un uz pirkstgaliem izejam no istabas. Elīza ir daiļa un paklausīga. Ja viņa ir pie tā, Osvaldo pārņem paļāvības un drošības sajūta. Pašos jaukākajos brīžos viņas sirds strauji pukst, un arī tas patīk Osvaldo. Viņam patīk viss, kas saistās ar Elīzu: cik labprāt viņš to sauktu atpakaļ, lai tā neaizietu ātrāk par viņu; cik labprāt atstātu to gultā un rūpīgi apsegtu. Osvaldo alkst pēc laulātu laužu miera. Un tas viņam maksātu tikai dažas liras vairāk. Bet tieši tāpēc viņš Elīzu neaiztur. Kad reibums izgaisis, Osvaldo saprot, ka katra Elīzas kustība ir tikai izlikšanās. Kad viņa ģērbjas un nezina, ka to novēro, Elīzas izteiksme ir atbaidoša, tanī redzams nogurums un apnikums, to padara neglītu jauns smīns. Osvaldo kļūst viņas žēl, un viņš jūt sirdsapziņas pārmetumus. Kad Elīza ir aizgājusi, viņš ieguļas tai pusē, kur gulējusi Elīza, jūt tās ķermeņa atstāto siltumu un smaržu, ko saglabājis spilvens. Osvaldo pārņem šausmas, kad viņš paliek viens ar savām domām, un jau pirms gaismas, gaidot modinātāja zvanu, viņš pieķeras tam netveramam, ko atstājusi Elīza, meklēdams mierinājumu un atbalstu. Un viņš klusu čukst savas domas, it kā Elīza vēl būtu šeit, klausītos viņā un iebilstu «jā» un «nē», kā viņa parasti to mēdz darīt. Osvaldo baidās no savām domām, jo baidās no cilvēkiem, par kuriem domā.

Pirms nedēļas viņš viesnīcā saņēma kādu paziņojumu no federācijas: viņu aicināja tur ierasties pulksten pusdesmitos. Osvaldo tikko paguva nomazgāties, vakariņām viņam neatlika pat desmit minūtes. Viņu sagaidīja biedrs Utrilli no disciplinārās komisijas: vīrs ap gadu četrdesmit, plikpauris ar lapsas skatienu, kura neparasti lielā līdzība ar Nanni Osvaldo sākumā vienmēr pārsteidza. Istabā vēl bija Karlino un biedrs Amadori, saukts Ūsainis, viens no Rikoni varoņiem. Bija arī Vecio, Osvaldo svainis. Vienīgi Utrilli bija uzvilcis melno kreklu. Osvaldo saņēma ar Smaidiem un rokas spiedieniem. Osvaldo nodomāja, ka viņš aicināts izlīgt ar Karlino, tomēr Vecio viņam šķita satraukts. It kā gribēdams brīdināt Osvaldo par ļaunām vēstīm un arī atvainoties, Vecio viņam pačukstēja ienākot:

— Viņi pieprasīja, lai es arī būtu še. Es nomeklējos tevi visu pēcpusdienu, gribēju brīdināt.

Utrilli uzsita uz galda ar granātas čaulu, kas tagad viņam noderēja par papīru presi.

- Bez noslēpumiem, — viņš sacīja. — Sēdies, Liverani!

Osvaldo apsēdās pie galda viņam pretim. Amadori un Ve-cio tam abās pusēs. Karlino palika stāvam blakām Utrilli. Osvaldo domāja: «Tagad viņi mani nogalinās,» — pats nezinādams, kāpēc, un sagatavojās uz nāvi ar nevainīga cilvēka mieru.

Osvaldo redzēja, ka Utrilli pasniedz viņam kādu papīru, un dzirdēja to jautājam:

— Vai tu pazīsti šo vēstuli?

Osvaldo paņēma vēstuli, un pēkšņi viņam viss kļuva skaidrs. «Tagad viņi mani tiešām nogalinās,» viņš domāja. Bet Utrilli nedeva laiku pārdomām un atkārtoja:

— Vai tu to pazīsti? Jā vai nē? — Viņa balsī skanēja izsmiekls un draudi.

— Jā, — sacīja Osvaldo.

— Protams. Lūdzu, pārlasi to.

— Es zinu, kas tur rakstīts. Es pats to esmu rakstījis.

— Tātad tu to esi rakstījis! Tātad tu esi rakstījis viņam, lai viņu informētu, ka mēs te, Florencē, esam varmāku banda un graujam revolūciju!

Osvaldo atrada sevī spēku pateikt:

— Ne gluži tā.

— Nu, apmēram. Un vai tu vēl arvien tāpat domā?

Vecio aizsteidzās priekšā Osvaldo atbildei. Viņš uzlika roku

uz svaiņa pleca, draudzīgi to saspieda, lai parādītu, ka viņš grib Osvaldo labu, un tad teica:

— Nu, Osvaldo! Atzīsties, ka tu esi kļūdījies. Tas ir bijis apjukuma brīdis, un tu tūliņ to nožēloji.

Tagad Osvaldo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņam jāmirst. Un ar tāda cilvēka acīm, kas sevi upurē, viņš aplūkoja šos «uzticīgos», kas arvien vairāk ievilka dubļos ideju, viens otru aizstāvēdami un noziegumus slēpdami. Viņš vairs nešaubījās: vēstule nebija viņu sasniegusi. Kāds bija to pārķēris. Tātad korupcija bija sasniegusi pat viņa tuvākos līdzstrādniekus.

Utrilli vēl piebilda:

Mēs gribējām, lai tavs svainis būtu klāt, pirmām kārtām tāpēc, ka viņš ieteica tevi uzņemt partijā, un otrām kārtām tāpēc, ka viņš ir īsts fašists un, būdams tavs radinieks, varēs visiem apliecināt šīs tiesas procedūras likumīgumu.

Osvaldo mēģināja runāt.

— "Pagaidi mazliet, — Utrilli to pārtrauca. — Vispirms tev jāzina, par ko tu tiec apsūdzēts. Augusta sākumā, — un viņš izņēma kādu vēstuli no sarkaniem vākiem, — šī gada ceturtajā augustā tu iesniedzi federācijai ziņojunfu par Kailo Benčini, apvainojot to vardarbībā. So apsūdzību izskatīja tā paša mēneša četrpadsmitajā augustā, un tevi atzina par vainīgu neslavas celšanā. Tava vaina ir jo smagāka tāpēc, ka tu apvainoji partijas veterānu, kura vienīgā vaina bija tā, ka viņš tev enerģiski pārmeta vienaldzīgo un bezdarbīgo attieksmi pret revolūciju. Ņemot vērā tavu godīgo, lai gan ne visai spožo pagātni, tevi sodīja vienīgi ar izslēgšanu no partijas uz sešiem mēnešiem. Bet tev vēl nepietika ar to, un tu uzdrošinājies divdesmit piektajā augustā griezties tieši pie viņa, nosūtot viņam divu lappušu garu vēstuli, kuras saturu, šķiet, tev nevajadzēs vēlreiz pārstāstīt. Tagad mēs šeit esam sanākuši, lai tev jautātu: Osvaldo Liverani, kādu sodu tu esi pelnījis?

Osvaldo paskatījās apkārt: viņš redzēja tikai nežēlīgas un naidīgas sejas. Karlino mēģināja apspiest nicīgu smīnu, Ama-dori, kā likās, procedūra garlaikoja, un tas nepacietīgi gaidīja, «kad sāksies», Utrilli bija nolicis rokas uz galda, apmierināts par savu garo tirādi, bet Vecio vairījās no viņa skatiena un, lai saglabātu savu cieņu, pūlējās aizdedzināt cigareti. Osvaldo tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka viņam jāmirst, viņš vairs nebaidījās, bet padevās savam liktenim. Viņa vienīgā doma bija atstāt kādu atmiņu par sevi, un viņš nolēma «skaisti mirt». Viņš sacīja noteiktā balsī:

- So vēstuli man diktēja sirdsapziņa. Šodien neesmu saprasts, bet es esmu pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk viņš mani uzklausīs.

Osvaldo nedabūja pabeigt. Amadori viņam deva pirmo p|auku. Vecio piecēlās un devās uz durvju pusi, vēl pie izejas tas noteica: #

- Ņemiet vērā, ka viņš ir strādīgs puisis! — tad aizvēra aiz sevis durvis.

Bet nāve nav prieka meita, ar ko var norunāt satikšanos. Ja viņa tiek gaidīta, tā iet garām ar lielu līkumu. Kad Osvaldo ieraudzīja sevi tuvākās kafejnīcas spoguļlogos, viņš nesaredzēja nevienu skrambu savā sejā, bet viņš bija viss gluži sarkans, apdullis un salauzts kā pēc gara skrējiena. Viņam deniņos sita, viņš viss dega kā ugunī, viņa drēbes bija mitras un smirdēja pēc urīna. Osvaldo atcerējās, ka Karlino, atvadoties no viņa ar pēdējo kājas spērienu, bija teicis:

— Tas tikai saldais ēdiens! Drīz sagaidi pārējo!

Utrilli, vērdams durvis, bija piebildis: — Pagaidām pietiek, gaidi izslēgšanu!

No tās viņš tieši baidījās: izslēgšana, civilā nāve! Tas nozīmēja, ka viņš nevarēs piedalīties «otrajā vilnī», kas bija gaidāms pavisam drīz un kam vajadzēja būt «izšķirošam». «Izirusi dzīve,» Osvaldo nodomāja. Turklāt daži pēdējā laika notikumi radīja viņā aizdomas, ka līgava vēl arvien satiekas

ar savu agrako pavedēju. Un ka viena, lā otra iemesla dej viņš nolēma vairs nerādīt savu acu Montale AJanā.

Sī gada lielais sausums sadedzinājis graudus stiebros. Zemnieki neatlaidīgi prasa no garīdzniekiem grēku izpirkšanas dievkalpojumus par godu svētajai Ritai. Pārvaldnieki, Iiistori draugi, arī gluži samulsuši šķirsta Sestā Kājo Bačelli, kas apsolījis lietu ar septembra jauno mēnesi, bet šoreiz Toskānas pareģis ir kļūdījies. Barometrs Siņorijas laukumā rāda sausu laiku un termometrs trīsdesmit sešus grādus. Un ir jau trīsdesmitais septembris! Laikraksts «La Nazione» intervēja Viņa Svētību AI fani, pilsētas orākulu meteoroloģijas jautājumos. Viņa Svētība paskaidroja, ka tāds dabas brīnums nav novērots jau kopš 1895. gada. Arī skaitlis, ko loto laimes dieve paredzējusi lietus dienai, nav izvilkts Florencē jau simt trīs nedēļas. Staderini veltīgi liek uz šo skaitli jau septīto nedēļu; ar to pietiek, lai kurpnieks sāktu apšaubīt tā gudrību, kurš valda pār sauli un zvaigznēm.

Bet, ja arī dievs kungs ir aizgājis atvaļinājumā, īres iekasētāji ir punktuāli, kad pienācis laiks maksāt par gada ceturksni. Viņi nāk kā īpašnieku pilnvarotie. Un, tiklīdz beidzas trimestris, viņi ir klāt. Noteikumu pants gan skan, ka īrniekiem pašiem jāiet uz kantori nomaksāt īri, bet Korno ielas ļaudis ar šo ausi nedzird. Namu pārvaldnieki ierodas jau ar parakstītām kvītīm un saka, ka nopūloties pēdējo reizi un nākošajā trimestrī jau otrajā dienā pēc termiņa notecēšanas viņi uzteikšot līgumu. Pārvaldnieki tomēr zina, ka Korno ielas dzīvokļus nemaz nebūtu tik viegli izdot. Bet viņiem jārunā augstā stilā, ja viņi grib atvairīt sūdzības par smirdošo ateju, par griestiem, no kuriem drūp nost pēdīgais apmetums, par caurajām un sarūsējušām notekcaurulēm.

Neviens Korno ielā nav saimnieks savā namā, izņemot Si-ņoru. Mūsu ielas kreisā puse ir Bildini un Gatai īpašums, labā pieder grāfam Bastodži, kura pārvaldnieks ir tukls vīrs, kas vienmēr zelē mutē cigāra galu, bet nekad to neaizdedzina. Mačiste viņam piedāvā sadzert, lai atlīdzinātu par pūlēm. Bildini un Gatai pārvaldnieks slimo ar aknu kaiti, kas ir gluži dabiski, un, sevi aizstāvēdams, saka: «Jūs visi kopā mums neienesat gadā ne tūkstoš liru! Mēs jums dodam pajumti lētāk nekā naktspatversmē!» Pārvaldniekiem pats svarīgākais ir iekasēt īri, un pēc trim mēnešiem atkal tiek atsāktas tās pašas valodas. Viņi zina, ka ikviens diendienā noliek pie malas vienu vai divas liras, lai, trimestrim beidzoties, būtu sakrāta nepieciešamā summa. Naudu glabā zem kumodes marmora plāksnes, kur netiek klāt peles, jo tās nespēj iznīcināt ne kaķi, ne slazdi. Peļu skrabināšanās ieaijā Korno ielu miegā. Tās kavē ļaudīm laiku naktsstundās, it kā viņiem vēl nepietiktu ar lielo karstumu un savām domām.

Visnemierīgāk guļ jaunatne. Mario valstās un grozās savos palagos: viņš domā par Bjanku un Milenu, un par sarunām ar Mačisti, un tam šķiet, ka viņš gluži viens brauktu ar laivu pa vētrainu jūru, bet vēl viņš tur rokās airus, vēl airē, labi vai slikti.

Bjankai ir pleirīts. Drudža murgos viņas apziņā uzpeld drūmas nojautas: viņa ir pilnīgi fatālisma varā, ko Mario viņai vienmēr pārmet. Bjanka jau redz sevi guļam, tāpat kā Alfredo, slimnīcas gultā, neglītāku par kuru katru veceni; viņa domā, ka Mario viņu pametīs.

Stāvu augstāk atrodas Milenas istaba. Tā guļ savā mazajā meitenes dienu gultiņā; no blakus istabas dzirdama mātes elpošana. Līdz vēlai naktij viņa nenodzēš gaismu. Viņa gribētu aizmigt, bet tas neizdodas. Viņa vaino gan karstumu, gan peli, kas skrubinās skaļā, gan Karrezi foksterjeru, kurš tieši tagad nezin kāpēc sācis kvekšķēt. Viņa vaino arī Nezi gaili, mušas un odus, ko pievilinājusi gaisma. Milena nodzēš lampu un pieiet pie loga, lai mazliet atvēsinātos. Iela ir tukša. Tur izplatās parastās nelabās smakas. Policijas apgaita ir jau garām, un šķiet, ka visa pilsēta ir tikpat izmirusi kā Korno iela. Ar instinktīvu kustību Milena pavelk uz augšu kombinē, kas noslīdējis no krūts, it kā Mario, pienākot pie loga, kas atrodas gandrīz pretim, varētu viņu ieraudzīt puskailu, jo tas ir Mario logs, kurp gluži neviļus atkal un atkal vēršas viņas skatiens.

Jauno Nezi istabā Aurora ir uzmodinājusi Otello, kas miegā vaidēja.

— Par ko tu sapņoji? — viņa tam jautā. Nemaz nepadomājis, tas atzīstas:

Man likās, ka es redzētu Lilianu mana tēva skavās, un es tiem metu ar akmeņiem. Kādas muļķības gan var sasapņot! - Otello tūliņ atkal ir aizmidzis.

Un, ja pārējie cieši guļ, tas nozīmē, ka viņu sirdīs valda miers. Bet tiem, kas mocās ar bezmiegu līdz rītam un kam peles kremt sirdi, jāieņem pustabletes veronāla. Lai to nopirktu, vajadzīga ārsta recepte, bet Elīzai pazīstami Bidzarri aptiekas pārdevēji. Un tāpēc viņa blakus Nanni var gulēt dziļā, kaut gan nemierīgā miegā.

Kad Osvaldo atgriezās viesnīcā, Ristori viņam pateica, ka Elīza lūgusi atvainot, jo viņa esot nogurusi un «šovakar neesot noskaņota». Osvaldo tagad bija atstāts viens naktij un savām bailēm. Pārdomas viņam nāca par labu. Galu galā viņš kaut ko izlēma. Vai tas iespējams, Osvaldo sev jautāja, ka visi skvadristi kļūdās un man vienam taisnība? Man, kas pats pret savu gribu esmu kļuvis par dezertieri, nepiedalīdamies karā un gājienā uz Romu? Es riskēju, viņš pie sevis noteica, paliekot pie saviem maldiem, palaist garām arī «otro vilni».

«Tas būs izšķirošais,» viņš sprieda, «un drīz vien būs klāt, kā daudzi apgalvo!» Osvaldo paņēma papīru un spalvu un uzrakstīja Utrilli vēstuli, kurā lūdza iespēju pierādīt darbos savu labošanos, vienalga, kā, kur un pret ko.

Viņš jau gribēja rakstīt otru vēstuli, atvadu vēstuli savai līgavai, kad vējš aizcirta logus. Sākās pirmā rudens lietus gāze. Korno iela liesmoja zibeņos, dārdēja pērkona grāvienos, tā tika atbrīvota no vasaras nospiedošās svelmes. Lielus mazgāja ēku fasādes, logus, durvis, pārplūdināja ielu un ogļu tirgotavu, aizskaloja atkritumu kaudzes, norāva kurpnieka izkārtni, piespieda kaķus meklēt patvērumu patrepēs un nojumēs. Nezi gailis paglābās vistu kūlī, bet Margeritas vistiņas izbijušās vēcināja spārnus, un Marijas un Bepino foksterjcrs tagad gaudoja pavisam izmisis, sievietes veikli izlēca no gultām, lai noņemtu žāvēšanai izkārto veļu. Bet ielu tīrītājs, mandeļkoku tirgotājs un grāvracis, kuriem jāstrādā laukā, apgriezās gultā uz otriem sāniem un nolamājās. Tādi ir mūsu ļaudis, viņi saka: «Tu esi par daudz labs, svētais Anto- \ nij!» — un ar izbailēm domā par ziemu, kas jau pie durvīm; par ziemu ar aukstumu un citām nelaimēm.

Vienīgi Džordano Čeki un Džidži Lukatelli nav dzirdējuši negaisu. Bet, tikko acis vaļā, viņi uztaisa bruņu kuģus no avīžu lapām, lai ar tiem apbrauktu Mačistes klintsragu, kursā no Staderini ostas uz Nezi jomu.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Uz rīta pusi negaiss norima, parādījās saule, tad atkal atnāca nakts, atkal plosījās viesuļvētra. Lietus, vējš un zibeņi līdz pat nākošajam rītam. Trešajā dienā laiks noskaidrojās,

vakars atnesa rudens dzestro gaisu un nakts — zvaigžņotas debesis un jaunu mēnesi. Tā bija dieva dusmības nakts.

Ļaudis tagad vairs neuzturējās uz ielas. Kornieši apciemoja cits citu, un namu četrās sienās risinājās tādas pašas sarunas mazos pulciņos kā vasarā pie durvīm. Vēl bija par agru sēsties pie galda un sākt spēlēt loto — parasto ziemas spēli. Logi bija aizvērti un, skatoties pēc ģimenes apstākļiem, bija gan gaišāki, gan tumšāki. Mario bija pierunājis Mačisti noorganizēt kāršu partiju kopā ar Bruno un Otello. Viņi. spēlēja kalēja mājā «konkē» — vienkāršo ļaužu domino. Mačiste bija neparasti runīgs un kārtīgi iemeta Margeritas pagatavoto liķieri. Viņš spēlēja ar tēvišķu iecietību pret saviem trim jau nākajiem pretiniekiem, bet tai pašā laikā stingri ievēroja visus noteikumus. Likme vienmēr bija viens čenlezims. Margerita tērzēja savā istabā ar Klāru un Auroru.

Mačiste sacīja saviem draugiem:

— Šoziem es nolikšu ogļu krāsniņu istabas vidū un mēs padzīvosim kā Romas pāvesti. Loto atstāsim sievietēm un bērniem. Un tādiem veciem kraķiem kā Staderini!

Mačiste smējās, uzsizdams ar savas milzīgās rokas plaukstu uz galda. Viņi jau spēlēja kādu stundu, un Mačiste laimēja dažas liras, tad viņš uzaicināja Mario spēlēt kopā.

Jaucot kārtis, Bruno sacīja:

Paklausieties, kā kurpnieciņš sit pa zolēm! Šovakar viņš strādā virsstundas!

— Viņš strādā man, atteica Mačiste. - Viņš man šuj stulmeņu pāri, ko uzvilkt, kad braucu ar motociklu. Nebija jau nekāda steiga, bet es nopratu, ka viņam pietrūcis naudas, lai samaksātu īres iekasētājiem.

Pienāca Mario kārta dalīt kārtis; viņi izspēlēja vēl trīs partijas, un Mačiste zaudēja. Tad Staderini pieklauvēja pie durvīm. Viņš ienaca kopa ar Revuaru, kas turēja uz rokas savu mandeļkoku grozu.

Kurpnieks teiea: — Vai jus vēl neko nezināt? Pilsētā sākusies revolūcija. Siņors Kvaļoti nupat nāk no turienes!

Revuārs bija bāls kā servjete, kas tam pārsegta pār grozu: viņš noņēma bereti un pārvilka ar roku pār pieri. Tad nolika grozu kaktā, iedzēra malku liķiera un apsēdās.

— Es visu laiku skrēju! — viņš izgrūda. Un, ievilcis elpu, piemetināja: — Tu godīgi pelni dienišķo maizīti, bet tevi tik tikko nenošauj!

— Apmierinieties un pastāstiet mums visu pēc kārtas, deva padomu Mačiste.

Sald urnu tirgotājs pastāstīja.

Kā parasti, ap deviņiem es nonācu pie kolonādes. Tūdaļ pamanīju, ka apgrozība nav tāda kā arvien, visi kaut kur steidzas, gluži kā uz darbu. Es noliku grozu uz trijkāja, bet ļaudis tik gāja garām, nemaz mani neievērodami. Tad es sapratu — kaut kas ir noticis.

— Stāsti taču beidzot par lietu! skubināja viņu Stade-rini.

- Es paņēmu grozu un piegāju pie kioska. Avīžnieks to pašlaik slēdza. Es viņam teicu: «Tu esi sadomājis agri uzņemt vakaru!» Un viņš man atbildēja: «Vai tad tu neredzi, no kuras puses vējš pūš?» Es viņam jautāju: «No kurienes tad pūš?» Un viņš: «Izberzē sev acis!»

— Proti, fašisti. . . —- iejaucās Sladerini, kam jaunā ziņa dega uz mēles.

Mačiste paskatījās uz viņu un sausi noteica:

— Vai jūs tur bijāt? Nē. Nu tad ļaujiet tam stāstīt!

Bet ja viņš tik ļoti velk garuma! — iebilda kurpnieks.

Revuārs bija nomocījies un aizelsies kā maratona skrējējs. Bet viņš bija saldumu pārdevējs Revuārs un tāpēc mēdza savu preci sasaldināt un tad piedāvāt. Noskaities viņš sacīja Staderini:

Ja jūs jauksities starpā, man sajuks viss stāsts!

Un, iemetis vēl malku liķiera, viņš turpināja:

— Un tad avīžnieks man izstāstīja, kas noticis. Pirms pāris stundām, t. i., ap septiņiem, fašistu vienība devusies apcietināt kādu dumpinieku, kas dzīvo Ariento ielā. Šķiet, tas nesen atgriezās no Francijas. īsti nav zināms, kā viss noticis, bet tik daudz ir skaidrs, ka dumpinieks nav saņemts un viens no fašistiem palicis uz vietas.

Klātesošie klausījās Revuāru kā orākulu, ar ieplestām acīm un sadrūmušām sejām. Trīs sievietes, ienākušas no blakus istabas, palika stāvam. Margerita saņēma rokas uz krūtīm un izsaucās:

— Mans dievs! Kas tagad notiks?

Mačiste viņai lika klusēt un piecēlies pasniedza savu krēslu. Sakrustojis rokas un savilcis uzacis, Mačiste lika Revuāram turpināt. Bet saldumu tirgotājs kļuva arvien nemierīgāks un paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, vai durvis un logi ir ciet. Tad klusākā balsī sacīja:

— Patiesība, liekas, ir šāda: dumpinieks, redzēdams fašistus nākam, nodzēsis kāpnēs uguni, un fašisti, pēkšņi atrazdamies tumsā un domādami, ka nokļuvuši slazdos, sākuši šaut. Uguni pret uguni. Kāpnes bijušas šauras, un viņi šāvuši cits uz citu. Kad fašisti pamanījuši savu kļūdu, viens no viņiem jau bijis nāvīgi sašauts un trīs vai četri ievainoti. Bet ir arī tādi, kas apgalvo, ka pirmais esot šāvis dumpinieks un mironis tagad uz viņa sirdsapziņas! Un ir tādi, kas saka, ka dumpinieki bijuši vairāki un kāpņu galā tiem bijis ložmetējs!

— Un tad?

No dumpinieka vai no dumpiniekiem vairs ne pēdas. Pa tam vēsts zibens ātrumā ir izplatījusies pa visu pilsētu. Savādi,

ka neviens to nav atnesis uz Korno ielu! Fašistu vienības sākušas apšaudīt centru. Liekas, ievērojiet labi, liekas — viņi noslepkavojuši visu dumpinieka ģimeni . . .

Bet Mačiste teica:

Nevajag fantazēt. Pastāstiet tikai to, ko esat redzējuši pats savām acīm.

Es varu jums pastāstīt to, ko esmu dzirdējis savām ausīm, jo redzējis, redzējis es neesmu daudz! Kad avīžu pārdevējs bija beidzis stāstīt, es nodomāju: šeit pagaidām viss mierīgi, kāpēc man jāslēdz veikals? Tiklīdz gaiss kļūs biezāks, es paņemšu savas mantiņas un došos projām ... Un pēkšņi Stroci ielā sāka dziedāt «Džovinecu»[33] un šaut kā divdesmit pirmajā gadā! Tūliņ pēc tam laukumā parādījās smagā mašīna ar fašistiem, kas klaigāja un šaudījās . . . Tikko to ieraudzījis, es paķēru grozu un metos skriešus uz mājām apkārt pa Pelličerijas ielu... 2ēl tikai, ka steigā es atstāju tur savu trijkāji!

Klārai paspruka smiekli, iedomājoties, ka Revuārs bēdzis un ka fašisti tam šāvuši no muguras.

— Bet vai tad viņi tiešām šāva uz cilvēkiem? — vaicāja Bruno.

Un Revuārs:

Droši vien! Uz ko tad citu? Vai tad uz pieminekli?

Margerita sakustējās uz krēsla, un, lai viņu nomierinātu, Aurora teica:

— Lai notiek kas notikdams! Mūsu vīrieši taču visi ir šeit.

Jā, viņi visi bija šeit un skatījās cits uz citu. Staderini

labprāt butu paspriedelējis gari un plaši, vārdi jau viņam bija uz mēles, bet viņu samulsināja pārējo klusēšana. Viņš redzēja, ka Mačiste braucīja ar plaukstām delmus un laizīja lūpas, it kā viņam slāptu. Revuārs teica, ka nevēloties vairs traucēt un viņam tādā vakarā kā šis ātrāk jāsteidzoties pie saviem sievie-šiem. Viņam sekoja kurpnieks. Mačiste nepiemirsa samaksāt par zābakiem. Mario aizslēdza aiz viņiem durvis, tad teicās aiziet uz centru, lai noskaidrotu, kas tur notiek. Margerita ieķērās Mačistem elkonī un lūdza, lai viņš neejot prom, tās balsī skanēja izmisums un bailes. Mačiste sacīja:

— Manuprāt, patiesi būs labāk, ja es šobrīd nekustēšos no vietas. Apmetiet kādu līkumu, noejiet gar laikrakstu redakcijām, pamēģiniet izzināt kaut ko noteiktāk un nāciet tūliņ alpaka].

Bruno un Otello pavadīja meitenes līdz viņu māju durvīm un nomierināja ar skūpstu; tad abi kopā ar Mario devās uz Siņorijas laukumu. Mačiste pierunāja sievu likties gulēt.

Viņš gribēja pabūt viens, lai sakopotu domas un izlemtu, kas darāms. No Revuāra vārdiem viņš tūliņ saprata, kas tā par māju Ariento iēlā un kas tas par «dumpinieku». Tikai ar pūlēm viņš bija apvaldījis kliedzienu. Tagad Mačiste sēdēja pie galda, salasīja izmētātās kārtis un izklaidīgi tās pārskaitīja. Viņš pūlējās sakārtot domas. Un kalēju mocīja trīs jautājumi: «Vai Tribaudo izdevās aizbēgt? Vai tagad tas atrodas drošā vietā? Vai tas visu ir aiznesis?» Tieši pirms divpadsmit stundām viņš pats bija šai namā Ariento ielā un runāja ar šo «dumpinieku». Tur nolika sanāksme, to atklājot, Tribaudo sacīja:

— Baidos, ka man seko jau no pašas stacijas. Sasaukdams jūs šeit, esmu jūs ievilcis briesmās, bet šobrīd man nebija citas izejas, un tas, kas mums pārrunājams, ir ļoti svarīgs, vai ne?

Runāja par to, ka arī Florencē būtu liekami pamati pagrīdes aparātam, kas nodrošinātu organizāciju un turpinātu cīņu tai gadījumā, ja partija būtu spiesta pāriet nelegālā stāvoklī.

Tas no dienas dienā kļuva nenovēršamāks, uz to norādīja gan parlamentā pieņemtie ārkārtējie likumi un to ieviešana dzīvē, gan reakcionārie izlēcieni, kas sekoja satraukumam, ko Ma-teoti noslepkavošana izraisīja pat fašistu rindās.

Tribaudo teica:

Sai darba laukā mēs vēl esam iesācēji vai gandrīz iesācēji. Bet mums palīdzēs orientēties krievu biedru pieredze, kuri gadu desmitus cīnījušies pagrīdē, vai ne?

Viņš bija vīrs ap gadu piecdesmit, metalurgs, milzīga auguma un sirmiem matiem, kreisajā rokā viņš valkāja laulības gredzenu, tas varēja būt no zelta, bet varbūt arī nebija, tik apsūbējis tas bija. Runājot Tribaudo bieži pielika sev īkšķi pie deguna. «Tāds savāds ieradums,» nodomāja Mačiste. Tribaudo nebija atbraucis no Francijas, tomēr šai ziņā bija sava daļa patiesības, jo viņš tur bija dzīvojis daudzus gadus. Tagad viņš atbrauca no Turīnas. Un sanāksmē Tribaudo sacīja:

— Es ataicināju šeit jūs piecus, kas no biedriem esat mazāk acu priekšā un kas esat paši apzinīgākie un noteiktākie. Tas redzams no jūsu dzīves gājuma, vai ne? Jūs organizēsit Flo-rences apgabala pagrīdes savienību. Bet pirms mēs ķeramies pie lietas: ja jūsu vidū kāds nevar uzņemties šādu atbildību, lai pasaka. Laiks, es atkārtoju, ir nopietns, un draud neskaitāmas briesmas. Un ir saprotams, ka ģimenes apstākļiem vai citam kam ir liela nozīme.

Ir saprotams! — viņš atkārtoja un pasmaidīja. Viņam trūka viens dzeroklis, Viņa balss bija mierīga, pārliecinoša, tā vibrēja, tā aizrāva. Pieci biedri pateica «jā» cits pēc cita. Un metāllējējs no Bertas rūpnīcas vēl piebilda:

— Nevar atrauties no partijas. Partija ir kā krāsniņa ziemā!

Tas bija padzīvojis vīrs, un lietuvē to sauca par Dzejnieku.

Mačiste izbrīnījies konstatēja, ka ceļ kāršu pilis: «Vai Tribaudo atrodas drošībā?»

Tad viņi sāka iztirzāt detaļas: izvirzīja uzdevumus, pieņēma jaunu kritēriju kadru izvēlei, pārrunāja Sarkanās Palīdzības organizēšanu. «Gadījumā, ja tāda būs vajadzīga...» noteica kāds no biedriem. Tribaudo šifrēti visu piezīmēja: vārdus, dzīves vietas un pienākumus. Tad viņš gribēja, lai nosauktu tos biedrus, uz kuriem varētu paļauties, ja vajadzētu ķerties pie ieročiem. Un, kad tas viss bija paveikts, lējējs teica Ma-čistem:

— Tu piemirsi sakņu tirgotāju Ugo, bet kāds gan viņam bija uzvārds?

Mačiste izgrūda caur zobiem:

— Tas ir zudis.

Tribaudo iejaucās:

— Biedrs nekad nav zudis, ja tas nav kļuvis par nodevēju. Laiki ir grūti un vājuma brīži piedodami. Mums jāprot pārliecināt ...

Mačiste neļāva viņam pabeigt:

— Esmu vienis pratis, bet šis ir zudis, tev to saka tāds, kas viņu ļoti mīlēja. Tagad viņš sadarbojas ar fašistiem!

Un Tribaudo sacīja:

— Tad sargies no viņa vairāk nekā no fašistiem! Vai ne?

Tribaudo bieži teica: «Vai ne?» — un tas skanēja, it kā

viņš teiktu: «Es lūdzu, dodiet man padomu. Un šis «vai ne?» bija izteiksmes veids, bija paradums, kas iegūts Francijā aizvadītajos gados, un tomēr tas ik reizes likās kā pazemības žests un tuvināja kā brāļa skūpsts.

«Vai viņam būs izdevies nokļūt drošībā?» domāja Mačiste. Ar savām lielajām, neveiklajām rokām, kas pieradušas cilāt veseri, viņš slēja kārtis vienu otrai pretī un trešo lika par jumtu. Ne reizes viņam neizdevās uzcelt otro stāvu. Uz saviem jautājumiem viņš bija atradis šādu atbildi: tiklīdz atgriezīsies zēni, viņš aizies pie lējēja apspriesties un izzināt jau numus. Kāršu namiņš atkal sagāzās. Mačiste dzirdēja kādu steidzīgi kāpjam augšā un nodomāja, ka tam jābfit Mario; kalējs piecēlās, lai ietu pretim. Viņš atvēra durvis un ieraudzīja Ugo. Tas bija bez cepures, izpūrušiem matiem un ātri dpoja. Ugo teica:

— Man ar tevi jā runā, — un ienāca istabā. Viņš labi pa zina dzīvokli, piegāja pie galda, ielēja sev liķieri un izdzēra ar vienu malku.

— Ko tu man labu pastāstīsi? — skarbi jautāja Mačiste.

Ugo saglauda matus ar rokām, piegāja pie Mačistes un

sacīja:

Paskaties man acīs! Esmu kļūdījies un lūdzu piedošanu. Bet patlaban man nav laika ceremonijām. Vai tu gribi man palīdzēt, vai man vienam jātiek galā?

Vispirms Mačiste iedomājās, ka Ugo kaut ko nozadzis un nolicis nozagto uz kāpnēm. Viņš tagad turēja to spējīgu uz visu. Bet biedrs nekad nav zudis. Mačistem pielika paskatīties viņam acīs, kā Ugo bija licis, lai atkal tam uzticētos; viņam pietika, ka Ugo izturēja tā skatienu: Ugo vārdos skanēja senā sirsnība.

— Kā tā? Kas tev lēcies? — jautāja Mačiste.

Un, tā kā Margerita uztraukusies kaut ko sauca no savas istabas, viņš izgāja pateikt, lai tā nomierinās. Tr atnācis Ugo salīgt mieru!

Tad viņš atgriezās pie Ugo un teica:

— Sēdies!

Ugo sacīja:

— Mums tūliņ jānorunā. Ja tu joprojām paliec pie sava un man neuzticies, tad labāk es eju!

Mačiste vēlreiz cieši pavērās viņam acīs. Tad, gribēdams Ugo iedrošināt, teica:

— Kas bijis, bijis, — sniedza viņam roku un, it kā atstādams sev kādu atkāpšanos, piebilda: — Tomēr tev man viss jāpaskaidro!

Ugo izsaucās:

— Un pat ļoti daudz!

Neviļus abi piecēlās, tad, cieši sadevušies rokās un apskāvuši viens otru ap pleciem, pāri galdam saskūpstījās uz vaigiem. Un Ugo sacīja:

— Vai tu zini, kas notika šovakar? Labi. Tev, protams, zināms, ka es biju nodevies dzeršanai un sadraudzējies ar Osvaldo. Viņš man arī uzticēja, ka sastrīdējies ar fašistiem un izslēgts no partijas. Labi. Šovakar es viņu gaidu, tāpat kā citus vakarus. Viņš ierodas melnā kreklā ar revolveri un dunci aiz jostas. Viņš jau bija iereibis un atvainojās, ka esot nevaļīgs. Es viņam vaicāju, uz kurieni viņš ies, tā uzcirties. Es arī biju mazliet dzēris, tagad, kā redzi, man pārgājis . . .

Ugo runāja aizgūdamies, lai ātrāk sasniegtu pašu svarīgāko, kas viņu mocīja:

— Tad Osvaldo man teica: «Otrais vilnis sākas. Šovakar mēs izrēķināsimies ar veselu baru dumpinieku. Atriebsim Anfosi: tūkstoti par vienu.» Anfosi jābūt tam skvadristam, ko nogalināja Ariento ielā. Tad viņš teica: «Ja tu gribi izpirkt savus grēkus, nāc man līdz, es tevi iepazīstināšu ar Pizano! Kā jau tev teicu, es biju mazliet dzēris, bet tad pēkšņi es visu sapratu, pat pārāk skaidri! Es metos viņam virsū, un man palaimējās, jo pēc pāris sitieniem viņš zaudēja samaņu. Olimpija man palīdzēja viņu iecelt gultā, un sasiet rokas un kājas ar dvieļiem. Pēc tam es dabūju Osvaldo pie samaņas un, pielicis viņam pie krūtīm viņa paša revolveri, piespiedu pateikt visu, ko viņš zināja.

No katra vārda kļuva drūmāks Mačistes skatiens, tomēr viņš sēdēja nekustīgi un klausījās, sažņaudzis rokas un atspiedis elkoņus uz galda. Bet nevilšus viņš atbalstījās uz elkoņiem tik stipri, ka viss viņa augums saslējās, un Mačiste, nemaz to pats nepamanīdams, bija piecēlies no krēsla un stāvēja jau kājās. Balss nodeva satraukumu. Viņš jautāja:

— Un tad?

— Fašisti nodibinājuši revolucionāro tribunālu, kas piespriedis vairākus nāves sodus, un tāpēc šonakt jāiznīcina daudzi antifašisti. Osvaldo nejauši bijis klāt, kad ar rakstāmmašīnu pārrakstīja sarakstu, un dažus vārdus atcerējās. Es viņu piespiedu tos pateikt. Es dabūju arī zināt, ka pilsētu sadalīs atsevišķu fašistu nodaļu rajonos un tās negaidot iebruks notiesāto dzīvokļos.

Tagad Mačiste jau bija pilnīgi piecēlies.

— Kas tie ir? — viņš jautāja.

— Es pierakstīju vārdus uz šīs lapas, — sacīja Ugo, — bet es nezinu nevienu adresi. Osvaldo tās neatcerējās. Tiešām neatcerējās, citādi viņš man būtu pateicis . . .

Un Ugo lika saprast, kāpēc viņš tās būtu pateicis. Tad Ugo pastāstīja Mačistem, ka Osvaldo vēl vienmēr guļot sasietām rokām un kājām ar dvieli mutē un Olimpija viņu apsargājot. Mačiste pārlaida acis vārdiem. To bija pieci, un divus viņš pazina, zināja arī, kur tie dzīvo.

Viņš teica:

— Viens no tiem ir deputāts Bastai. Mēs zem viņa logiem sarīkojām manifestāciju. Vai tu neatceries? ... — Un tūliņ piebilda: — Jānonāk tur ātrāk par fašistiem. Brauksim ar motociklu.

Tad viņš piegāja pie durvīm un, nenogaidījis, kamēr Mar-gerita iznāks, atsveicinājās, un noteica, lai tā neuztraucoties, jo Mario drīz atgriezīšoties un arī viņš pats vēlākais pēc pusstundas būšot mājās.

Kā aizbraucošā motocikla atbalss ar troksni atvērās ieliņas logi. Staderini, kurpnieks un staigājošā avīze, Korno ielu jau bija informējis par to, kas noticis pilsētā. Bet klusēšana kā sanitārais kordons ieslēdz Karlino māti Armandu. Viņa jau bija nolikusies gulēt un skaitīja lūgšanas. Tad viņu iztraucēja Korno ielas ļaužu valodas, kas gāja no loga uz logu. Arī viņa pienāca pie loga un jautāja:

— Kas noticis?

Vairākas balsis viņai atbildēja liekulīgi līdzjūtīgā tonī:

— Nekas sevišķs! Neuztraucieties!

— Par ko tad man būtu jāuztraucas? — viņa vēl pajautāja.

— Nu, protams, nav par ko! — atteica Leontīna.

Tad pēkšņi atskanēja Džordano Čeki balss. Viņš vaļsirdīgi un cietsirdīgi pateica:

Ir nogalināts kāds fašists! Tas tak nebūs siņors grāmatvedis?

Tēvs viņu apklusināja ar pļauku, bet Klorinda sauca: — Tik vēlā laikā bērniem jau sen jāguļ!

Armanda kādu brīdi palika kā sastingusi, tad atgāja no loga un varēja dzirdēt viņu aizslēdzam durvis; drīz pēc tam viņa iznāca uz ielas.

— Iešu uz fašistu federāciju kaut ko uzzināt, — viņa noteica. Un, it kā gribēdams atvairīt naidu, ko viņa sajuta smagi guļamies uz saviem pleciem, tā piebilda: — Viņš ir mans dēls!

Pie viesnīcas tā sastapa trīs jaunekļus atgriežamies mājās. Mario nomierināja Armandu, teikdams, ka «tik tiešām pirms dažām minūtēm» redzējis Karlino uz kādas mašīnas Katedrāles laukumā.

Tomēr rudens paliek rudens, un, lai gan ir jauns mēness, stāvot pie vaļēja loga, pārņem aukstums. Korno ielas Jaudis novēlēja cits citam labu nakti. Un, tā kā Maēiste vēl arvien nebija atgriezies, Mario un Margerita nogāja pāri pretim pie Milenas, lai būtu kopā ar draugiem. Tikai Staderini palika pie loga, tāpēc viņš bija pirmais un vienīgais, kas redzēja Osvaldo izskrienam no viesnīcas un nozūdam Lauvu ielas virzienā.

— Viņš bija fašistu formā, — stāstīja Staderini Korno ielas ļaudīm, kas jau visi atkal bija izliekušies pa saviem logiem. Tad sākās Korno ielas ciešanu nakts.

Fašists skrēja kā prātu zaudējis, skrēja ar 1900. gadā dzimušā fašista izmisumu, kas palaidis garām karu un revolūciju un varbūt tagad nokavēs arī «otro vilni». Bet visvairāk viņu dzina niknums, tikpat spēcīgs kā no Ugo saņemtie sitieni. Šausmīga ir gļēvuļa seja, kuram radusies drosme! Tas bija Izmisuma un Niknuma skrējiens pretim Atriebībai un Slepkavošanai.

Palicis viens ar Olimpiju, kas bija pagriezusi pret viņu revolveri, Osvaldo atguva spēkus; viņš atcerējās kā pa sapņiem pratināšanu, ko Ugo viņam bija sarīkojis, un savu piespiesto atzīšanos. Osvaldo tūliņ ienāca prātā, ka viņš laikā nenonāks uz satikšanos ar kamerātiem^34. Utrilli viņam bija teicis: «Kā redzi, pārbaudījums, pēc kura tu ilgojies, nav licis sevi gaidīt. Šonakt tu varēsi parādīt sevi, Liverani!» Un Pizano, ko Osvaldo pēc toreizējā mielasta nebija redzējis, bija uzlūkojis viņu un teicis: «Es tevi atceros! Es zinu, ka tev jāizpērk daži grēki. Nāksi ar manu nodaļu!» Bet viņš gulēja šeit sasiets un —_,vai var vēl būt kas nejēdzīgāks — tieši prostitūtas apsardzībā! Ar viltību, ko Osvaldo iedvesa izmisums, viņam izdevās atbrīvoties no saitēm, negaidot uzbrukt Olimpijai, notriekt to zemē un aizbēgt.

Savā skrējienā Osvaldo uzgrūdās kādam garāmgājējam, apgāza brīdinājuma zīmi uz ielas, kur bija pārtraukta satiksme, pakrita uz izlauztiem akmeņiem, atkal piecēlās. Viņš skrēja kā Ļaunums, kas vienā dienā apskrien visu pasauli. Sasniedza štābu. Tūlīt arī tika dots signāls. Pizano nostādīja savas nodaļas astoņus vīrus. Osvaldo atradās blakus Karlino un Amadori. Pizano nokomandēja «mierā!» un veda nodaļu uz Svētnīcu.

Tā bija pagrabstāva istaba ar izbalsinātām sienām, bez mēbelēm un ar kādu uzrakstu uz dibensienas. Vidū uz hromēta dzelzs trijkāja stāvēja liela votīvlampa. Pizano piegāja pie trijkāja, pagriezās pret savu nodaļu un teica fašistu zvērestu dieva un viņa vaiga priekšā un kritušo piemiņas vārdā. Viņš atkārtoja: «Es to zvēru!» Pizano stāvēja taisns kā stīga, augsti paceltu galvu; viņa seja bija apskaidrota un vārdi skanēja mistiski un suģestējoši. Šajā brīdī Pizano atgādināja virseņģeli ar paceltu zobenu. Viņš izvilka savu dunci, tā asmens atmirdzēja votīvlampas gaismā, liesmoja aukstais, sudrabaini baltais tērauds. Astoņi vīri visi reizē atkārtoja viņa kustību un vārdus. Dunči sudrabaini šķindēja, tad atskanēja skaļi saucieni, un likās, ka sienas novibrētu atbalsī.

Uz laukuma viņus gaidīja vaļēja mašīna. Pizano apsēdās blakus šoferim. Karlino uzkāpa labajā pusē uz kāpšļa, Osvaldo pretējā pusē; pārējie sakāpa iekšā. Pizano teica:

— Sāksim ar pašu ievērojamāko! — un, pagriezies pret šoferi, pavēlēja:

— Robijas iela. Iebraucot tanī, piebremzē!

Mašīna devās ceļā. Osvaldo ar vienu roku turējās pie aiz-sargstikla. Auto tūliņ uzņēma ātrumu. Vējš brāzās Osvaldo sejā, stindzināja un satrauca. Viņa sirds sitās vienā taktī ar motoru. «Tā ir revolūcija!» viņš domāja. Osvaldo bija iedomājies, ka skvadristu nodaļas dosies savās akcijās ar dziesmām un kliedzieniem un tad pat ievainoto vaidi skanēs priecīgi, revolveršāvieni pluikšķēs kā signālpetardes un trieciennieki būs iekarsuši un jautri puiši melnos kreklos ar miroņgalvu kā laimes nesēju pie krūts. Sis klusais un ātrais brauciens naktī pa tukšajām Arno krastmalas ielām, kur mēnesnīcā starmešu gaisma bija tik blāva, viņam turpretim atgādināja dzimtā ciemata kapsētu. Tas bija kaut kas baigs, kā skrējiens šausmu rītausmā pretī nāvei.

Osvaldo nedomāja par to, kas viņu īstenībā sagaida: viņš mierināja savu satraukumu, domādams, ka tagad veiks «savu pirmo akciju» un beidzot saņems īstas skvadrista ugunskristības. Tomēr viņš cerēja dzirdēt arī uzvaras svētku troksni un varoņdarba slavinājumus. Viņš pagriezās pret mašīnā sēdošajiem un redzēja mēnesgaismā un vējā nobālušas sejas un cigarešu uguntiņas, kas spīdēja tumsā kā kaķa acis. Uz melnajiem fašistu krekliem vizmoja medaļas. Auto iegriezās platajā aleju lokā un iegrima milzīgo, dzeltenīgo platānu dziļajā tumsā. Lapas, ar kurām bija nosēts bruģis, riteņu uzvirpuļo-tas, reizēm sitās sejā kā akmeņi.

Osvaldo dvēselē iezagās nemiers. Sajūsma, kas viņu bija spārnojusi Svētnīcā, pamazām izgaisa, un viņu arvien vairāk un vairāk pārņēma doma par braucienu pretī nāvei. Osvaldo atkal atcerējās dzimtenes kapsētu, tur bija tāda pati aleja kā šī. Un šai alejā viņš kādu vakaru gaidīja savu mīļoto. Meitene kavējās, un viņš bija viens alejas tumsā. Uz dažiem kapiem dega mazas svecītes, un aiz sētas iemirdzējās un dzisa maldugunis. Tai vakarā Osvaldo sagrāba bailes, viņš bēga, un viņam likās, ka kāds dzenas pakaļ, ka ir izstiepta milzīga roka, lai viņu satvertu. Tagad Osvaldo pārņēma gandrīz tāda pati sajūta: tās vēl nebija bailes, bet jau nemiers. Viņa roka instinktīvi satvēra dunča rokturi, tad revolveri, lai justos drošāk. Ar otru roku viņš turējās pie aizsargstikla. Roka bija gluži notirpusi un vējā nosalusi, viņš piespiedās pie riteņa spārna, baidīdamies nokrist. Tās jau bija bailes.

— Stāt! — sacīja Pizano. — Tagad brauc lēni un aizdedz starmešus. — Viņš vērīgi raudzījās uz namu numuriem. — Divdesmit seši, — viņš teica. — Tas ir šeit!

Motocikls ar blakusvāģi ir komēta, kas paziņo par grēku plūdiem labas gribas cilvēkiem. To vada svētais Juris, metrus divus garš, bez cepures, viņa lūpas cieši sakniebtas un acis saspringti raugās tālumā: mitoloģisks kentaurs strādnieka uzsvārcī. Retie gājēji piespiežas pie namu sienām. Policists, kas atgriežas mājup pēc dienesta, aiz cieņas pret savu uniformu nostājas ielas vidū ar ieplestām rokām, motocikls viņam aizdrāžas cieši garām. Aiz Porta la Kročes nebruģētā ārpilsētas ielā ir lielas lietus peļķes: braucamais ceļš — šaura, dubļaina strēle. Savā skrējienā motocikls apdzen pajūgu, kas piekrauts lielām vīna krūkām un siena maisiem; to velk miegaini zirgi, un braucējs snauž ratu priekšā pie dīseles. Zirgi salecas, un vedējs atmostas; tas, motociklam garām braucot, nošķiests dubļiem. Mašīna brāžas pār bedrēm, palecas gaisā un tomēr, kā par brīnumu, neapsviežas. Ellišķīgais troksnis un ārprātīgais ātrums laupa Ugo katru iespēju koncentrēties. Viņa smadzenes tiek kratītas tāpat kā viņa locekļi, un viņa apziņā pavīd un izzūd Osvaldo ar aizbāzto muti kā diegā pakārts Iekūlis. Mačiste groza stūri tikpat spēcīgi un veikli kā nokaitētu dzelzi ar savām kalēja lūkšām. Viņš viss ir sasprindzis, viņa zobi cieši sakosti. Jo brīdis ir dramatiskāks, jo lielāks viņa miers un skaidrāks viņa prāts, jo noteiktāka viņa rīcība.

jo asākas viņa domas un konsekventāki lēmumi. Motocikls jau veicis savu pirmo uzdevumu un piestāj pie metāllējējā mājas. Tas savukārt kāpj uz divriteņa, lai brīdinātu strādnieku rajonus.

Tagad Mačiste sacenšas ar savu ienaidnieku ātrumā. Liekas, ka pa ielas otru pusi trauktu melni lakots motocikls ar miroņgalvu starmeša vietā un cīnītos ar viņu par uzvaru. Finišs ir mazā vasarnīca, pie Afriko upītes, kur 20. gadā pirmajā maijā plīvoja Mačistes sarkanais karogs par godu deputātam. Tur bija ļoti daudz ļaužu un karogu arī bija daudz, bet Mačistes karogs plīvoja augstāk par visiem, un viņš pūlējās to vēcināt korī dziedātās Internacionāles ritmā. Biedrs deputāts pienāca pie loga: viņam bija bāla seja, biezi, melni, jau iesirmi mati, — «garīga darba strādnieks», tik maza auguma, ka to varētu paņemt rokās tāpat kā viņa bērnus, zēnu un meiteni, kas bija apķērušies mātei ap kaklu, kad tā parādījās aiz vīra muguras. Viņš pamāja ar roku, ka grib runāt. Rokas viņam bija mazas, — bērnišķīgas, bija teikusi kāda sieviete blakus Mačistem. Sie bija pēdējie strādnieku svētki, svinēti brīvi, saules gaismā. Mačistes atmiņās tie saistījās ar pirmo Margeritas skūpstu dienu iepriekš uz galvenās ielas Margeritas dzimtā ciemata nomalē.

Sacensībā ar melnā motocikla rēgu iznira visas šīs atmiņas. Tajās izgaisa vēlāk izjustā vilšanās, gandrīz vai naids, kad deputāts nostājās pret Gramši un «Jaunās kārtības»[35] virzienu Livornas kongresā, kur notika šķelšanās un nodibinājās komunistiskā partija. Deputāts bija palicis ar sociālistiem, kas gāja «soli uz priekšu un divus atpakaļ». Ar tiem (Mačiste viņus sauca par «sarkaniem vēžiem»), ko kapitālisti apēd apetītes ierosināšanai. Bet šovakar šis salīdzinājums bija kļuvis par traģisku īstenību.

Motocikls iegriezās kādā alejā, kur gar abām malām auga panīkuši oši. Aiz augsta uzbēruma tecēja upīte. Tālumā skaidri iezīmējās pakalnu silueti. Mēness gaismā viss kļuva ķermeniskāks, tā padarīja dziļāku klusumu, kurā bija tītas retās vasarnīcas. Virs kāda māju pudura augstu pacēlās Ko-verčano zvanu tornis. Motors tagad strādāja normāli. Tālumā dzirdēja rejam suņus.

— Vai esam klāt? — vaicāja Ugo. Mačiste neatbildēja. Naktī šī vieta izskatījās pavisam citāda un bija grūti orientēties. — Vai esam apmaldījušies? — prasīja Ugo.

— Tas bija pie kādām kāpnītēm, kas gāja lejā uz Afriko, — sacīja Mačiste. — Man liekas, ka šajos pēdējos gados te uzceltas jaunas mājas. — Viņš pārlaida acis uzbērumam. Līdz tam stiepās gara, tukša zemes strēle. Mačiste atkal paātrināja tempu.

Ugo ieteicās: — Fašisti var ierasties kuru katru brīdi, un mēs esam pilnīgi neapbruņoti! Steigā es pat revolveri atstāju Olimpijai! Ja deputāts mums vismaz varētu aizdot pistoli!

Mačiste vai nu nesadzirdēja, vai negribēja atbildēt. Viņš nobremzēja pie kādas vasarnīcas, kas vientuļa stāvēja pļavas malā; uz vārtu pilastriem sēdēja divi terakotas suņi. — Tas ir šeit, — sacīja Mačiste. — Es pazīstu pēc suņiem.

— Logi gaiši, tātad viņi vēl ir augšā, — noteica Ugo.

Mačiste sagrieza motociklu un apturēja mašīnu tieši pie

mājas. Sai brīdī nodzisa gaisma. Viņi abi nokāpa no motocikla. Pie ieejas nebija plāksnītes, un zvanu viņi atrada kāda pilastra iekšpusē. Mačiste nospieda pogu, un zvans noskanēja mājā. Klusums mēnesnīcā bija tieši vai taustāms. Viņi zvanīja ilgi, vairākas reizes — nekādas atbildes.

— Un tomēr kāds nupat nodzēsa gaismu, — atkārtoja Ugo.

Viņi sauca deputātu vārdā, kliedza: Mēs esam draugi!

Mēs esam biedri! — Mačiste sita ar dūri pa vārtiem, Ugo spārdīja tos ar zābaka purnu, līdz beidzot atkal iedegās gaisma un kāda sieviete parādījās pie apakšējā stāva loga.

— Vai deputāts mājās? — vaicāja Mačiste, pirms viņa paspēja kaut ko pajautāt.

— Kāds deputāts? — prasīja sieviete.

— Deputāts Bastai. Vai tad viņš šeit vairs nedzīvo?

— Viņš šeit dzīvoja pirms diviem gadiem, — atbildēja sieviete, visu laiku turēdama logu puspievērtu, — pēc tam pārgāja uz citu dzīvokli.

— Un kur viņš tagad dzīvo?

Bet sieviete pateica «ar labu nakti» un aizvēra logu.

Abi atkal sāka kliegt, sist un spārdīt vārtus, kamēr iekšā no jauna iedegās gaisma. Šoreiz pie loga parādījās kāds vīrietis. Tas teica:

— Ja jūs tūliņ no šejienes nepazudīsit, es telefonēšu policijai. — Tad nozīmīgi piebilda: — Vai tieši fašistu štābam. — Un atgāja no loga.

Bet Mačiste jau bija uzkāpis uz sētas un nolēcis otrā pusē zemē. Viņš pieklauvēja pie loga rūts. Vīrietis no iekšpuses viņu novēroja. Tas bija padzīvojis vīrs pliku pauri, mazliet patukls, tā flaneļa pidžama ļāva saskatīt kaklu ar ļenganu ādu. Viņš kliedza caur aizvērto logu:

Tā ir dzīvokļa neaizskaramības pārkāpšana! — Un tad viņš izvilka no kādas atvilktnes revolveri, pagrieza to pret logu un sauca: — Dzirdi, bandīt, ja tu vēl pakustēsies, es šaušu!

Sieviete parādījās aiz viņa muguras. Mačiste uzsauca Ugo, kas jau bija uzkāpis uz sētas, lai viņš paliekot uz ielas sardzē, bet pats vēlreiz griezās pie vīra pidžamā:

— Nāciet taču pie prāta! Man vajadzīga tikai deputāta Bastai adrese. Viņa dzīvība ir briesmās.

Vīrs pidžamā piegāja pie rakstāmgalda, šī istaba droši vien bija viņa kabinets. Visu laiku turēdams revolveri pagrieztu pret logu, viņš nocēla telefona klausuli un uzkliedza Mačistem:

— Tagad es jūs dabūšu pie kārtības!

Mačiste bija kā Samsons važās: viņš grieza zobus, un dusmas plēsa vai pušu viņa krūtis. Savaldīšanās viņam prasīja to pašu piepūli kā pacelt simt kilogramu smagumu, to pašu nervu saspīlējumu, tomēr viņš vēl spēja mierīgi un pārliecinoši pateikt:

— Kāpēc jūs man neticat? — un, atspiedis abas plaukstas pret loga rūtīm, piebilda: — Vai tad es izskatos tāds, kam nevarētu uzticēties? Un, prasīdams savienojumu, vīrs pidžamā atbildēja:

— Tieši tā!

Sai brīdī Ugo sauca:

— Korrado! Kāda mašīna iegriezās alejā. Prožektori deg, un tā nāk šurp . . . Ko mēs darīsim?

Tad kā mīna, kas sprāgst ar novēlošanos un jau bez kādas vajadzības, eksplodēja Mačistes niknums; viņš trieca dūri pret loga ietvaru, un rūtis sabirza smalkās drumslās. Patuklajam vīram izslīdēja revolveris no rokas, un sieviete iekliegusies zaudēja samaņu. Mačiste pārlēca atpakaļ pār sētu. Viņš uzlēca seglos, nospieda starteri, laimīgi sasniedza tiltu, kas veda pār upīti, un pārbrauca otrā pusē. Auto tagad bija pavisam tuvu, tas devās uz paredzēto vietu. Bet tā nebija šī vasarnīca, tā bija tālāk.

— Stipri nervi ir tam, kas šonakt var gulēt! — sacīja Staderini.

Korno iela visa ir ausis. Ja arī logi ir ciet, neviens nav aizvēris acis; ļaudis dzird mazāko troksnīti uz ielas. Kad aizbrauca motocikls un Osvaldo kā sajucis aizskrēja no viesnīcas, aizgāja arī Olimpija. Viņa iznāca no «Cervijas» ar savu mantu somiņu, lai paglābtos no Osvaldo atriebības, kurš katrā ziņā gribēs ar to izrēķināties. Un Ristori, kā vienmēr šādos gadījumos, «lai varētu mazgāt rokas nevainībā», aizšāva bultu savām durvīm.

Uzticēt noslēpumu Fidalmai ir tas pats, kas lūgt klusēt Pulčinellu^36 vai Stenterello. Turklāt nevis aiz ļaunprātības: visa pasaule ir vienis prātis, ka Stenterello dvēsele ir dižciltīga un augstsirdīga, bet viņa mēle ir tikpat gara kā Pinokio deguns. Kurpnieka sieva nespēja pretoties kārdinājumam uzkāpt nākošā stāvā un pieklauvēt pie Milenas durvīm. Tai klāt esot, Margerita pabeidza atstāstīt Mačistes un Ugo sarunu, ko viņa bija dzirdējusi no savas istabas. «Es negribu jūs ilgāk traucēt,» Fidalma sacīja pēc maza brītiņa un aizsteidzās, lai pastāstītu jauno ziņu Siņorai; kurpnieka sieva uzdrošinājās pāriet pāri ielai, kuras akmeņi, viņa sacīja, «man dedzināja kājas kā uguns. Tomēr es atnācu tik vēlā stundā, jo domāju, ka tādas ziņas jums patiks». Siņora viņai pateicās. Tā lika Džezuinai ieliet Fidalmai glāzīti Lacrjma Christi un atvado ties sniedza roku; šāds pagodinājums bija vērtējams augstāk par izslavēto vīnu. Kāpņu laukumiņā stāvu zemāk Fidalma satika Bruno un abus Karrezi, kuri viņai aizsprostoja ceļu; viņa nelika sevi ilgi lūgt un izstāstīja visu, ko zināja. Un «pēdējie jaunumi» drīz skrēja no durvīm uz durvīm un no loga uz logu.

Kad Palaco Vekio pulkstenis nosita viens, uz mūsu ielas visi saspringti klausījās, visi nojauta kaut ko ļaunu. Pavisam negaidot sacēlies ziemeļu vējš sadrebināja ar papīru izlāpītās Čeki mājas logu rūtis. Pēkšņi Margerita atcerējās, ka Ugo vēl bija teicis: «Viņi pat taisās saņemt vienu, 'kas guļ slimnīcā!»

Pēc maza brītiņa Milena iznāca kopā ar Mario. Un Fi-dalma, žigli izsteigusies uz kāpnēm, noprata, ka «laikam arī Alfredo vārds ir sarakstā. Katrā ziņā Milena no tā baidās un grib skriet uz sanatoriju! Kāds neprāts! Mario viņu pavada. Viņi, protams, brauks ar taksīti, bet kur to atrast tādā naktī?»

Un viņas vīrs kurpnieks, gluži sastindzis kādā vecā kareivja blūzē, nez kuro reizi aizvērdams logu, noteica:

— Tā ir dieva dusmības nakts!

Motocikls ar savu saniknoto kentauru trauc tālāk. Motora troksnis uzmodina aizmigušos, saceļ paniku piepilsētas vistu kūtīs, sakaitina sargsuņus, satrauc vēlīnos gājējus, ietin tos izdegušās gāzes mutuļos. Ugo apsēdies uz motocikla pakaļējā sēdekļa. Mašīna tā varēs vēl palielināt ātrumu. Lai gan pagriezienos risks apsviesties lielāks, tagad svarīgākais ir ātrāk, ātrāk! Pilsēta šķiet iemigusi, mēness gaismas sargāta. Ļaudis patvērušies mājas sjltumā, kas ir tik tīkams pirmajās aukstajās rudens dienās. Ārpilsētas pļavas, nesenā lietus pielijušas un sarmas klātas, ir dubļainas un staignas. Jābrauc tomēr pa diagonāli, lai saīsinātu ceļu un iegūtu laiku. Uz Marsa laukuma, kur kāds pulks sacēlis savas teltis, sargs kliedz: «Kas tur? Stāt!» — izšaudams gaisā, tad vēlreiz, tēmējot pāri galvām. Un atkal šāvieni — otrs, trešais. Mačiste saliecas, ar pieri skarot motocikla ragus. Ugo pieplok viņa mugurai: lodes svilpo gar ausīm. Uz labu laimi vadītais motocikls iedrāžas lielā un dziļā peļķē, tad ar milzīgu spēku no tās izraujas, un netīrs ūdens apšļāc abus biedrus no galvas līdz papēžiem.

Bet nu jau lodes viņus vairs neaizsniedz: ceturtā lode nošļakst peļķē.

Motocikls ir izbraucis uz plata, taisna ceļa, īsta skrejceļa, kura asfalts spīguļo mēnesnīcā. Viņi sasnieguši Kūres rajonu. Kareivis, kas apsargā Bertas rūpnīcas nakts maiņu, stāv pie sargbūdas ar šauteni pie kājas. Motocikls drāžas tam garām. Tā ir māja, kur agrāk dzīvoja Milena un Alfredo, šīs ir krustceles, kur parasti tirgojas Ugo. Un šī ir kartonāžas fabrika, kur kādreiz strādāja Aurora. Tik tālāk! Tik ātrāk! Mēs nesam dzīvību! Tad atkal šaura upīte, aiz kuras mēness gaismā pie apvāršņa iezīmējas rūpnīcu dūmeņi un pakalni ar vasarnīcām un cipresēm. Tā ir Muņone, tās zālainajos krastos tagad norisinās asiņaini notikumi. Šeit uzbruka Alfredo.

Tagad Mačiste labi pazīst apkārtni, viņš pazīst vasarnīcu paugura pakājē un dārzu ar palmu vidū. Kad viņam vēl nebija savas kalves, viņš nāca šurp apkalt Komunāru. Mačiste atceras zirgu, it kā zirga vārds būtu vienīgais, kas liecinātu par īpašnieka politiskajiem ideāliem. Bet šonakt nav laika par to spriest. Mēs esam nāves vēstneši: glābiet, ļaudis, savu brīvību mīlošo sirdi!

Pie sētas, nikni riedams, viņus saņem vilku suns. Parādās kāds kalpotājs svītrainā uzsvārcī, uzklausa viņus un aiziet paziņot savam kungam. Tad atgriežas kopā ar saimnieku. Saimniekam mugurā ziemas mētelis, un to moca veca vīra klepus. Viņš apklusina suni, saņemdams to aiz kakla siksnas, un, pazinis Mačisti, aicina iekšā. Bet jāsteidzas, jāsteidzas! Vecais vīrs tūliņ saprot, kas notiek. Viņš ir teicamās domās par Mačisti un, dzīvodams mūžīgās bailēs, pat nedomā šaubīties. Viņš ātri uzkāpj augšā, lai paņemtu naudu, kādu dārgu portretu un vērtslietas. Viņš ir neprecējies un gluži vientuļš, dzīvo ar savu kalpotāju un suni. Kalpotājs atver viņam blakusvāģa durtiņas, un motocikls aizjoņo, pirms viņš vēl pagūst dot pēdējos norādījumus. Suns iegaudojas atvadu sveicienam. Vecais vīrs vēlas tūliņ atstāt pilsētu. Aiz piesardzības Mačiste viņu aizved uz kādu nomaļāku staciju un apjautājas, vai viņš nezina deputāta Bastai pašreizējo adresi. Viņš to zina. Viņš zina arī, kur dzīvo trešais, kura vārdu minēja Osvaldo, un izlabo pat šī vārda izrunu. Atvadoties viņš vēlreiz atkārto: — Deputāts Bastai dzīvo Robijas ielā divdesmit seši. Sveiciniet to no manis. Labu veiksmi, puiši!

Tagad jāsteidzas vēl vairāk. Kaut desmit zirgspēka motors kļūtu par desmit tīrasiņu zirgiem, kas varētu traukt pa pēdējo apli!

Robijas iela ir klusa un tīra iela. Pie durvīm noklāti pīti salmu paklāji, kuros balti aplīši izveido vārdu SalveK Te nav ne atkritumu, ne mēslu kaudžu, ne nelabu smaku. Nav šaubīgu viesnīcu, nav policijas apgaitai pakļauti uzraugāmie. Plašs debess loks starp abām ēku rindām un dārzi ar mag-nolijām, kas patlaban ir pilnos ziedos un smaržo mēnesnīcā. Logiem ir priekšā žalūzijas, meldru aizlaidnes, un sienu apmetuma krāsai pieskaņotas aizvirtnes. Katrs nams ir savstarpēju simpātiju un saskaņotu interešu sala — pils, kurā vakaros uzvelk paceļamo tiltu. Pilsoņi, kas šeit dzīvo, nav ziņkārīgi kā mūsu Korno ielas ļaudis, viņus neuztrauc un viņiem nerūp kaimiņu dzīve. Ticamākus par acu un ausu liecinieku ziņām viņi uzskata avīžu rakstus, kas nākošajā dienā būs lasāmi. Viņi, paši to neapzinādamies, jūtas paguruši no tēvutēvu pūlēm, kas virzīja vēsturi, un iekaroto poziciju aizstāvēšana ir uzticēta citiem. Viņu dzīvokļos valda kārtība, tīrība, labas manieres, dieva bijāšana un cieņa pret likumiem, bet [37]

par to tagad ir jāsamaksā ar egoismu, bailēm un gara verdzību.

Korno iela noraida šādu noteikumu, bet Robijas iela to pieņem un pat atrod tajā dvēseles līdzsvaru un personisko laimi. Tāpēc, fašistiem ierodoties, nepakustējās neviena logu aizlaidne, neatvērās nevienas durvis un nekur neiedegās gaisma, kad deputāta Bastai mājā atskanēja četri pistoles šāvieni, sievietes vaimanas un bērnu raudāšana. Vai visiem tik ciešs miegs Robijas ielā? Vai bailes ir aizžņaugušas kaklu pat suņiem? Fašisti iznāca steidzīgi un pašapzinīgi, nokomandēja «iekāpt» un aizbrauca, dziedādami:

Pie ieročiem, pie ieročiem!

Pie ieročiem, mēs fašisti!

Sī cīņa būs līdz nāvei!

Viņu dziesma izgaisa tālē. Pēkšņi sacēlies vējš šūpo loka spuldzes; dārzos šalc koki; mēness atstarojas logu rūtīs. Un tomēr logi neatveras, gaisma neiedegas un durvis paliek aizbultētas. Tikai deputāta mājās, kur visas istabas apgaismotas kā svētkos, dzirdamas izmisīgas raudas, ne vairs kliedzieni: tur tuvinieki raud pie mirušā. Iela atkal iegrimst klusumā un pamestībā, bet šie šāvieni, vaimanas un dziesma ir atstājusi it kā atbalsi. Tad ar drošu pagriezienu te iedrāžas motocikls.

Šāvieni un kliedzieni atbalsojas mūros un ielās, it kā uz senlaicīgām tam-tam bungām kāds bungotu ar fantastisku āmuru. Un kā vilcienu svilpieni, kas nakts klusumā dzirdami no tālām nomalēm, tā katrā ielā atskan revolveru šāvieni un trieciennieku dziesmas, iedvesdami ļaudīm šausmas. Tāpat kā kādreiz agrāk valdošā partija šai gaišajā mēness naktī atkal sāk slepkavot. Un ar Bardžello labvēlību. Šonakt policija ir trauksmes stāvoklī: patruļa, kam jāpārbauda uzraugāmie,

atgriezusies no apgaitas, atzīme sava ziņojumā «viss mierīgi», bet Melnās bandas slepkavo.

Pilsēta tomēr ir uzticīga savai vēsturei, kuras piemiņu glabā katrs akmens, katrs zvans. Dons Frato, Sanlorenco priors, ir plaši atvēris sakristejas durvis un pie durvīm iededzis lampu, varbūt kāds vajātais te meklēs patvērumu. Mājās, kur dzīvo vienkāršie ļaudis, atslēdz bēniņus un pagrabus, zem jumtu korēm ierīko paslēptuves. Fašisti, asiņu un šāvienu satracināti, paziņo par savu ierašanos ar šāvieniem un «šurp» kliedzieniem. Ja Robijas ielā ir aizbultētas durvis, lai nodrošinātu neitralitāti, Rifredi un Piņones rajonos metāllējējā ierašanās sacēlusi kājās vīriešus un sievietes, visu vienkāršo tautu, kas tagad saniknota un satraukta ir nomodā par tiem, kas slēpjas: viņi baidās par tiem, gan stāvēdami sardzē, gan laizdami caur pirkstiem lūgšanu krelles. Un pat ne visi «treknie ļaudis»1 ir melno pusē. Maija ielas pilīs un Arno krastmalā vēl ir daži, kuriem manta nav aptumšojusi prātu: šeit krustojas telefona sarunas, tiek celta trauksme un solīts patvērums.

Ielas ir tukšas, nakts kafejnīcām nolaistas aizlaidnes; visas ugunis ir nodzēstas. Fašistu auto drāžas gaišajā mēnesnīcā pa akmeņainu tuksnesi. Un blakus tiem sēž — Nāve. Visiem uz krūtīm viņas zīme — miroņgalva uz melnā krekla. Nāve viņus pavada no mājas uz māju, tā ir katrā viņu žestā un domā. Saskarē ar to kā ledus kļūst sirdis, un viņi domā tikai par nāvi. Tās klātbūtne dara fašistus drošsirdīgus un piesardzīgus, satrauc, eksaltē un nomāc. Viņi sauc to palīgā, bet arī baidās no tās varas. Viņi trauc savos automobiļos kā vētras

* Ta Florence viduslaikos sauca bagatos pilsoņus. (Tulk.)

dzītos laupītāju kuģos; viņi nojauš, ka pret tiem vēršas apslēpts naids, un katrs nams, katras durvis tiem šķiet draudošas un baigas.

Pēc pirmajiem iebrukumiem, kas pilsētu pārsteidza nesagatavotu, tā ir aizbarikādējusies aiz saviem mūriem. Fašisti atrod pamestus dzīvokļus, vēl siltas un savandītas gultas. Bet fašisti alkst asiņu: vajag nogalināt, lai justu, ka pats esi dzīvs, ka neesi nošauts no slēpņa. Nāve viņus iesaistījusi savā spēlē, tā ir partija, kas izšķirsies tikai rītausmā. Fašisti dzied dziesmas, lai izjustu savu kopību; viņi mudina cits citu, šoferi nospiež gāzes pedāļus, un mašīnas traucas uz priekšu, šausmīgi svaidīdamās. Katrā ielu krustojumā viņi baidās no lamatām un raida šāviņu krusu uz iedomātiem uzbrucējiem: viņu ceļā šķīst druskās veikalu vitrīnas un ielu spuldzes. Braucot viņi šauj logu aizlaidnēs, kioskos, vārtos, kur vien tiem šķiet, ka sakustējusies kāda ēna. Viņu šāvieni nogalina klejojošus kaķus un caurumo izkārtnes. Pirms došanās ceļā viņi ir sadalījuši pilsētu operācijas zonās. Tagad katrā rajonā tālu dzirdama viņu trakošana.

Sanlorenco priors stāv uz ceļiem krucifiksa priekšā. Viņš ir vidēja auguma, kailu galvas virsu, ko apņem sirmu matu vainags, viņa acis ir mazas un skaidras. Viņš ir apjucis. Viņš sajūt nāves dvesmu, viņas aicinājumu. Satraukums viņu paralizē, jauc viņa prātus. Viņam liekas, ka tam vienam pašam jāuzņemas visa atbildība par šo slepkavošanu. Viņš ir varonis bez ieročiem, no citas pasaules, no citiem laikiem. Tagad viņš lūdz dievu. Viņš dzird šāvienu sprakšķēšanu, dziedāšanu un motora troksni; tas tuvojas. Sakristejā krēslaina pustumsa, virs ieejas durvīm degošā lampiņa ir kā bāka. Te pēkšņi ieskrien kāds jaunietis un meitene. Jaunietis aizver durvis un aizkusis atbalstās pret tām ar muguru. Pār laukumu aiztrauc mašīna, tās troksnis pamazām norimst.

— Vai tu izbijies, Milena?

— Mazliet. Man likās, ka viņi brauc mums tieši virsū!

— Nē, mums ne, — Mario atteica: — Bet, ja mēs tur būtu pagadījušies, tad laikam gan nebūtu sveikā tikuši cauri.

— Un Alfredo?

— Apmierinies. Vari būt droša, šonakt viņi nemeklēs Alfredo!

Pēc deputāta Bastai nogalināšanas, kuru Pizano nāvīgi ievainoja ar revolvera šāvieniem un Karlino pabeidza viņa mokas ar pēdējo šāvienu, Pizano vienībai neveicās ar nākošajiem iebrukumiem. Viņi atrada tukšas mājas un istabas, kas vēl glabāja nesenas un steidzīgas bēgšanas pēdas. Fašisti sašāva slēdzenes, pārmeklēja skapjus un pagrabtelpas, šāva uz aizkariem, kas caurvējā plīvoja. Viņi velti iebruka kaimiņu dzīvokļos. Kūres rajona savrupmājiņā kalpotājs svītrotā uzsvārcī metās viņu priekšā uz ceļiem, apzvērēdams savu nevainību. Bet viņam ir verga dvēsele. Un viņa miesa un dvēsele ir viens un tas pats: pietika viņu mazliet pamocīt, lai viņa gars padotos. Būdams pārliecināts, ka viņa kungs drošībā, kalpotājs atrada par prātīgāku atzīties, ka «viens milzīgs vīrs un otrs parasta auguma cilvēks bija atbraukuši brīdināt siņoru un aizveduši to savā motociklā ar blakusvāģi». Uz kurieni viņi aizbrauca? Lai cik arī dārga ir kalpotājam viņa paša dzīvība, viņš to nezināja. Sai acumirklī divi revolvera šāvieni apklusināja dārzā vilku suņa rejas: fašistiem, kas bija palikuši pie vārtiem, bija apnicis ar to noņemties.

Auto trauc tagad daudz ātrāk. Motocikls ir fašistiem priekšā par stundu, pusstundu, desmit minūtēm. Nāve nospiež gāzes pedāli. Fašistus pārņēmis nevaldāms niknums, un tāpēc biežāk rīb šāvieni un skaļākas ir dziesmas, ko brāzmainais vējš nes pār mēnesgaismas pielieto pilsētu.

Kamēr kaut piliens viens mums asiņu būs dzīslas,

Nāks mūsu atriebe pār nodevējiem gļēviem Un ienaids bezgalīgs tos aizraidīs pie tēviem.

Viņi zina: kāds viņus nodevis. Amadori, kas parasti liels jokdaris, skaļā un bargā balsī noteica:

— So «kādu» mēs izvārīsim piķī!

— Mēs apēdīsim viņa sirdi! — piebilda Malevolti, kura zobi ir asi kā ilkņi. Un Pizano, pieliecies, lai aizdedzinātu cigareti, it kā apstiprina ar savu klusēšanu, ka tā arī būs.

Tomēr viņi nezina, ka nodevējs ir viņu vidū. Tas krampjaini kā slīkonis pieķēries aizsargstiklam, un tā seja ir nekustīga kā statuja. Šonakt Osvaldo ir izcietis tik daudz sarūgtinājuma un izmisuma, cik vispār cilvēks var izturēt. Tagad viņa jūtas un prāts ir paralizēti. Viņš ir kā mēnessērdzīgais, kas neapzinās, ko dara... Sī bija viņa pirmā operācija, kur vajadzēja izpelnīties uzšuves!

Kad mašīna apstājās pie deputāta mājas, Pizano viņam pavēlēja palikt sardzē pie ieejas ar šoferi un diviem citiem. Ar nosalušajiem pirkstiem Osvaldo nekādi nevarēja aizdedzināt cigareti. Ar ieplestām un stīvām acīm Osvaldo izturēja Amadori ironiski glūnošo skatienu, kurš stāvēja viņam blakus. Amadori teica:

«Nākošreiz mūsu kārta! Vai tu baidies no ugunskristībām, Liverani?» Tad sievietes kliedzieni, bērnu raudāšana un šāvieni, pirmie šajā naktī; arī šāvieni bija kā cilvēka vaimanas.

Un pēc tam sākās bezgalīgais skrējiens pa pilsētu. Un Kūres savrupmājiņā — kalpotāja atzīšanās. Tagad Osvaldo zināja, ka Ugo visu izstāstījis Mačistem un abi kopā uz motocikla aizsteigušies priekšā fašistu vienībai. «Es esmu nodevējs!» viņš noteica pie sevis. Cieši satvēris aizsargstiklu un pagriezis seju pret vēju, viņš jau gatavojās nāvei, ko biedri, vēl neko nezinot, viņam bija solījuši: «Tiklīdz mēs atgriezī-

simies štābā, es atzīšos,» Osvaldo apņēmās. Tad viņš ieslīga nejūtībā, pilnīgā nejūtībā, kas seko traumai.

Un auto trauc uz kādu tirgus hallei paralēlu ielu, kur varbūt vēl nav nonācis motocikls ar blakusvāģi.

Tu esi Mačiste, tautas atriebējs, tavs vārds ir Samsons, tu esi lielās prieka vēsts eņģelis; tu esi komunists, kam partija uzticējusi atbildīgu uzdevumu, tu esi kalējs Korrado, kas iespiež starp ceļiem kā dzelžos pat straujākā zirga kāju. Bet tu esi arī cilvēks no miesas un asinīm, tev ir acis, deguns, trīsdesmit divi zobi un uz rokas ietetovēta balerīna. Tavas krūtis ir platas, apaugušas ar veselu spalvu mežu, un zem šī meža pukst tava lielā sirds. Partija tev pārmetīs, ka tu esi kļūdījies, paklausīdams savai sirdij, bet, ja tu nebūtu sekojis savai sirdij, tu vispār nebūtu partijā. Varbūt tu neesi lasījis nevienu rindu no tās grāmatas, ko sauc par «Kapitālu»? To uzlūkojot vien, jau nāk miegs. Vai tu iestājies tautas drosminiekos tāpēc, ka izprati virsvērtības teoriju, vai drīzāk tāpēc, ka bija aizvainota tava sirds? Kāds Kronštates matrozis, kas tev tik līdzīgs, domāja — iedomājies tikai! — ka Markss esot viens no divpadsmit apustuļiem! Tu biji pagrīdes organizācijas vadītājs, un tev nebija tiesības ne klausīt savai sirdij, ne riskēt ar savu dzīvību, steidzoties palīgā kādam brīvmūrniekam, pie kura varbūt jau ielauzušies fašisti. Turklāt viņš ir kapitālists, fašisma ienaidnieks tikai gadījuma pēc, bet strādnieku šķiras ienaidnieks ļoti svarīgu iemeslu dēļ. Vai tev nevajadzētu priecāties, ja fašisti to nogalina? Bet tu steidzies turp, un tur piepildīsies tavs liktenis. Ugo ir pravietis, ja pūlas tevi atrunāt. Bet tu viņam atbildi, ka viņš var nokāpt un doties mājās, ja tam bail.

— Mēs esam zaudējuši pārāk daudz laika. Šoreiz mēs tie-

šām, kā dievs debesīs, uzskriesim virsū fašistiem, — saka līgo. Un, it kā pārmezdams sev, piebilst: — Varbūt ja mēs vēl nebūtu tā aizkavējušies pie deputāta brāļa!

Vai tu redzi, arī viņš ir pret tevi?

Robijas ielu tu atradi tukšu un klusu mēness gaismā, tu gāji turp, kur bija dzirdamas raudas, un ieraudzīji ainu, kas bija tik līdzīga Kristus apraudāšanai. Sieva un abi bērni bija noliekušies pār līķi. Viņi vēl nebija attapušies no šausmām un izbailēm. Kad tu ienāci, viņi domāja, ka atgriežas fašisti, lai nogalinātu arī viņus. Tavs milzīgais stāvs un tava sejas izteiksme viņus izbiedēja. Tu sacīji: «Es esmu biedrs!» — un pūlējies pieskaņot savu balsi vārdiem. Tu paklausīji savai sirdij. Sieva un bērni bija noguldījuši savu dārgo aizgājēju gultā. Viņa acis bija plati ieplestas, un to stiklainais skatiens bija drausmīgs. Tu viņam aizspiedi plakstus un noskūpstīji uz pieres. Lieli asins traipi klāja viņa krūtis. Vienu no šīm bālām, bērnišķīgām rokām, ko tu tik labi atcerējies, bija sadragājis kāds šāviens no mugurpuses. Un miris viņš šķita vēl mazāks, viņš bija kā bērns ar bieziem, iesirmiem matiem. Tu vēries viņā, un acis tev aizmigloja asaras. Sieva un bērni redzēja, ka tu esi draugs. Tu nevarēji tos atstāt. Aiziedami fašisti bija pārgriezuši arī telefona vadus. Tu dauzīji ar savām spēcīgām dūrēm pie kaimiņu durvīm, bet neviens tev neatvēra, neviens neatbildēja. Tad deputāta sieva lūdza, vai tu nevarētu paziņot svainim. Un atkal tu paklausīji savai sirdij. Tu atstāji Ugo sardzē un steidzies ar motociklu pie deputāta brāļa, kas dzīvo tālu no Robijas ielas; tas bija lidojums naktī. Tev vajadzēja braukt pa sānielām, lai nesadurtos ar fašistu auto, kas tev brauca pretim kliedzot un šaujot. Tu atvedi brāli, bet, kad tu ar Ugo atkal varēji iedarbināt motoru, bija pagājis daudz dārgā laika, vējš bija kļuvis stiprāks un mākoņi joņoja gar mēnesi. Pulkstenis bija jau pāri diviem.

Ugo vēlreiz teica:

— Taisnību sakot, mēs esam darījuši vairāk, nekā prasīja mūsu pienākums!

Un tu atbildēji:

— Ja tev bail, vari doties mājās. Brīvmūrnieks vai ne, tomēr cilvēks! Tāda ir tava sirds, Mačiste, tā nepazīst Engelsa ievadvārdus un neklausa prāta balsij tieši tad, kad būtu jāklausa!

Sastapšanās notika ielā pie tirgus balles. Nebija nekādas vajadzības brīdināt advokātu brīvmūrnieku: tas atradās

Romā, lai kārtotu dažus ministrijas apgādes jautājumus. Pi-zano ar saviem ļaudīm, pārmeklējuši māju, kāpa zemē pa kāpnēm, saniknoti par vēl vienu neveiksmi. Tagad viņi gribēja atgriezties štābā. Osvaldo bija galīgi izmocīts un apātisks, bija noteikti nolēmis atzīties savā nodevībā. Viņš nelūgs piedošanu, varbūt pat neteiks, ka Ugo ar varu piespiedis viņu runāt.

Te pēkšņs motora troksnis. Pizano apturēja šoferi, kas jau gribēja iedarbināt motoru.

— Pagaidi! Paskatīsimies, kas tie tādi! — viņš teica.

Šķērsiela bija īsa, tajā bija tikai dažas savrupmājas. Motociklam vajadzēja strauji nobremzēt, lai tajā iebrauktu. Un motocikls atradās tieši auto priekšā.

Osvaldo iekliedzās:

— Tie ir viņi! Es viņus pazīstu!

Mačiste tūliņ visu saprata, motocikls saslējās kā zirgs un apgriezās ap savu asi, blakusvāģis sasvērās uz sāniem. Ama-dori izšāva pirmais, bet netrāpīja. Motocikls jau bija izbraucis uz platās ielas un pazudis. Auto drāzās tam pakaļ un, iegriežot ap stūri, ieraudzīja to tālumā; sākās vajāšana.

Fašisti, piecēlušies kājās, šāva bez mitēšanās. Auto ātri samazināja atstatumu. Tikai pagriezienos motocikls ieguva dažus metrus. Osvaldo šāva kā neprātīgs, saukdams abu bēgļu vārdus, un, kā par brīnumu, noturējās uz kāpšļa.

Pizano bija apvaldītākais no visiem. Viņš gaidīja, kamēr atstatums samazināsies un bēgļu muguras kļūs par labu mērķi.

Motocikls traucās pa šauro ieliņu labirintu pie tirgus un katru taisnu posmu brauca zigzaglīnijā. Tomēr auto arvien tuvojās, lodes svilpoja gar ausīm. Mačiste bija pārliecies pār stūri, un Ugo pieplacis viņa sāniem. Ne viens, ne otrs neteica ne vārda. Viņus vienoja nāves tuvums, daudz stiprāks par katru citu dzīves saiti. Mačiste saprata, ka spēle zaudēta, ja viņš turpinās mest cilpas pa šķērsielām. Atlika tikai viena izeja: sasniegt slimnīcu tepat netālu un ātri pazust tās vārtos. Tad, skrienot pa gaiteņiem un ejām, vēl varēja cerēt uz glābiņu. Pēkšņi Mačiste atcerējās ārstu, kas bija ārstējis Al-fredo; tas bija draugs, varbūt pat biedrs! Bet, lai sasniegtu slimnīcu, jāšķērso Sanlorenco laukums — klajs lauks spilgtā mēness gaismā. Tomēr tā bija pēdējā cerība, un Mačiste riskēja. Viņš uzsauca Ugo:

— Turies cieši pie manis! — un pilnā gaitā izbrauca motociklu uz laukuma.

šo brīdi Pizano bija gaidījis. Viņam bija stingra roka un droša acs. Šī saliektā mugura mēness gaismā, tuvāk par simt metriem, bija tāds kustīgs mērķis, kādos viņš lieliski prata šaut.

Motocikls zaudēja virzienu un apsviedās uz baznīcas kāpnēm. Vadītājs palika nekustīgi guļot, lode to bija ķērusi pakausī. Otrs braucējs tūliņ uzlēca kājās un iebēga šķērsielā. Auto apstājās pie motocikla. Osvaldo izlēca no mašīnas un noliecās pār Mačisti; viņš pacēla tā galvu aiz matiem un it kā

caur miglu ieraudzīja viņa agonijas pārvērsto seju. Osvaldo bija kā piedzēries, kā apmāts: viņš iespēra Mačistem ar kāju. Pārējie, viņa niknuma satracināti, rīkojās tāpat: ar kāju spērieniem tie valstīja līķi šurp un turp. Karlino stāvēja nekustēdamies ar revolveri rokā, skatījās uz Mačisti un mirkšķināja acis, it kā redzētu kādu parādību, ko nebija gaidījis. Vienīgi viņš un Pizano neizgāza savu niknumu pār līķi, bet iekāpa mašīnā un vēroja šo trakošanu, bet ne viņš, ne Pizano nemēģināja pārējos apturēt, it kā baidīdamies tos vēl vairāk satracināt. Pizano aizsmēķēja cigareti, aizsegdams to ar roku.

Tad Osvaldo iekliedzās:

— Otrs? Ugo!

Viņš metās ap stūri, aiz kura bija pazudis Ugo. Iela bija tukša. Vējš ielu krustojumā bija stiprāks, un Osvaldo apstājās, vēja brāzmas apturēts. Viņš šāva uz nekustīgajām māju ēnām, kas krita uz bruģa, šāva krēslainajā ielā, kuras galā pacēlās kāds mūris, tad atgriezās uz laukuma, kur daži fašisti bija pacēluši motociklu. Amadori izšāva uz benzīna tvertni, Malevolti uzvilka sērkociņu, otru, trešu: tā bija cīņa ar vēju, kas aprija niecīgo liesmiņu. Beidzot benzīns uzliesmoja, liesmu mēles laizīja motociklu, kas dega kā vēja varai pamesta lāpa.

Laukumā, kas mēness gaismā šķita daudz lielāks un plašāks, pie baznīcas durvīm ap ugunskuru locījās bars vīru. Mačiste gulēja uz kāpnēm ar izplestām rokām, viņa pakausis bija kā pienaglots starp diviem pakāpieniem, seja vērsta augšup un plaši ieplestās acis vērās debesīs, kas vairs nepiederēja viņam.

Amadori kliedza: — Ugunī komunistu!

Tad Pizano pietrūkās kājās un dusmās nometa cigareti. Valdonīgi stāvēdams uz mašīnas, viņš komandēja:

— Kamerāti, pie kārtības!

Visi pēkšņi apklusa, apjukuši no skarbās pavēles, ko ikviens no viņiem uztvēra kā brīdinājumu no negaidīta uzbrukuma. Viņi steidzīgi sakāpa mašīnā. Un uz viņu satrauktajiem jautājumiem Pizano atbildēja ar klusēšanu, cieši uzlūkodams citu pēc cita. Tad uzgrieza tiem muguru un teica šoferim:

— Brauc!

Motocikls vēl arvien dega. Liesmu sprakstoņa bija vienīgā dzīvība uz laukuma, pār kuru traucās vēja brāzmas, un mēness te iznira, te atkal pazuda aiz mākoņiem.

Mario un Milena beidzot iedrošinājās iznākt no sakristejas. Tā pie Mačistes divi draugi palika nomodā viņa garā miega pirmajās stundās.

PIECPADSMITA NODAĻA

Arī šonakt policijas patruļa izgāja savu apgaitu un atrada Korno ielu pie logiem. Sastingušas sejas un satraukti skatieni vērās ielas tumsā. Brigadieris, atbildēdams uz Nanni sveicienu, nolēma brīdināt visus:

— Tik ilgi paliekot augšā šajā gadalaikā, var saaukstēties. Ej gulēt, ja tev rūp tava veselība!

Bet viņa vārdi neatrada atbalsi. Ikvienu moca Ugo un Mačistes kavēšanās, kā noslēpums, kā drūma nojauta. Policistu soļu troksnis tikko bija apklusis Parlašo ielā, kad Margerita sāka skaļi raudāt; viņa vēl arvien bija pie Džemmas ar Fi-dalmu un kurpnieku. Mazliet vēlāk iznāca Bruno, un tūliņ atvērās logs pāri pretim. Grāvracis Antonio, Bruno nākamais sievastēvs, jautāja, kas gan viņam prātā, un aiz tēva muguras Klāra viņam uzsauca:

— Bruno! Vai tu esi traks?

Bruno tos nomierināja:

- Eju tepat pie Margas. Vai jūs nedzirdat, cik viņa izmisusi? Mario un Milena aizgājuši uz sanatoriju!

Tad atkal iestājās klusums un ļaudis sasprindzināti klausījās, vai nesadzirdēs šai klusumā motocikla rūkoņu, un neviens nezina, ka tas nevar vairs atgriezties. Visus māc ļaunas nojautas, visiem nervi saspīlēti un bailes aizdzen miegu, stindzina rokas un izkaltē kaklu. Vienīgi Nanni un Otello ir varējuši aizmigt. Pārējiem, kas varētu gulēt baiļu dēļ, to neļauj ziņkārība.

Bet kas gan var būt tikai ziņkārīgs tādā naktī? Varbūt Nezi atraitne, kurai tagad dzīvot nozīmē vienīgi gaidīt izklaidēšanos, ko dzīve vēl var dot, bet arī viņai satraukums paātrina elpu. Ar mierīgu prātu un dzīvu interesi seko liktenīgajiem notikumiem tikai Siņora. Džezuinai visu šo nakti vajadzējis nostāvēt savā novērošanas punktā aiz žalūzijām. Liliana satraukta gulēja Siņoras gultā, un tā loloja viņu, gan atlocīdama segu pie kakla, gan apvīdama viņas kājas ar savām flanelī ietītajām kājām. Neko ļaunu nenojauzdami, ņaudēja kaķi, un «pārdomu būdiņā» irdza ūdens porcelāna notekā. Svinīgi nodziedāja gailis savu «kikerigī». Katru stundu atskanēja Palaco Vekio torņa pulksteņa sitieni, katru reizi kāpinādami gaidīšanas saspīlējumu, līdz oktobra rīta miglā pirmie saules stari skāra māju jumtus. Beidzot arī Lilianu pārņēma miegs, un Džezuinai no aukstuma sāka klabēt zobi. Tad Si nora viņai teica:

- Ej gulēt, mīlucīt! Es pieklauvēšu pie sienas, tiklīdz būs kādi jaunumi. Meitene iegāja savā istabā un apgūlās.

Stāvot stundām pie loga, viņa bija pavisam sastingusi. Tagad, saritinājusies kamolā, iespiedusi rokas starp gurniem un pabāzusi galvu zem segas, viņa mēģināja sasildīties, taču tas tik ātri neizdevās. Un likās, ka arī sirds viņai iekšā trīcētu un smadzenes būtu kļuvušas par ledus gabalu. Viņai šķita,

ka galvā būtu akmens, kas spiež deniņus, kaut kas līdzīgs ar Džezuinu bija noticis vasarā, kad viņa bija iedzērusi pārāk lielu malku ledaina dzēriena. Bet toreiz tas ilga tikai dažas sekundes, un tūliņ ar prieku varēja sajust, ka asinis atkal sāk ritēt dzīslās. Tagad turpretim šī sajūta ieilga. Šķita, ka akmens ielauzīs deniņus, un meitene trīcēja pie visas miesas. «Esmu pārsalusi līdz pat sirdij,» viņa domāja. Džezuina nedarīja pareizi, neizņemdama no skapja vilnas rītasvārkus un neaptīdama kaklu ar šalli kā ziemā, kad viņai caurām naktīm vajadzēja palikt pie Siņoras un palīdzēt tai lēkmēs.

Aukstumā un rudens nakts drēgnumā meitene bija tik joti nosalusi. Viņa jutās slima un nožēlojama. Viņas galva bija smaga, tai likās, ka neatlaidīgās domas, kas viņu mocīja jau mēnešiem, būtu savēlušās vienā kamolā un tagad pulsēja vienā ritmā ar sirdi, apstiprinot, ka viņai nav nekāda glābiņa un ka sacelšanās, par ko viņa bija domājusi, nav iespējama un ir nejēdzīga. Viņa bija un palika Siņoras verdzene! Liliana viņu bija izstūmusi no Siņoras sirds, un tagad viņa, Džezuina, bija tāda pati kā sākumā, kad Siņora viņu aizveda no patversmes: bārene, ko Siņora paņēmusi sev kalpot «kā ģimenes locekli». Divpadsmit velti aizvadīti gadi! Siņora viņu bija izkalpinājusi, «izsūkusi» viņas jūtas, uzspiedusi savu domāšanas veidu un pēc tam to pametusi, pārliecināta, ka valda pār viņu kā par līdzdalībnieci, kas atrodas tās varā un nevar nodot.

Kad Siņoras un Lilianas simpātijās izrādījās nesatricināmas, pagāja vēl mēneši, kamēr Džezuina spēja atbrīvoties no greizsirdības, lēnām sāka domāt pati ar savu prātu un pamazām atraisījās no garīgās pakļautības Siņorai. Un atkal meitene jutās viena, kā pirms divpadsmit gadiem patversmes gultiņā. Viena ar savu sirdi un domām — un nākotne bez izredzēm, sveša pasaule, neviena drauga, pie kura durvīm varētu

pieklauvēt, nevienas mīļas rokas, uz ko atbalstīties. Un beidzot viņa spēja formulēt šo vārdu — «izsūkta». Kad Džezuina sāka graut šo pirmo elku, arī dievs sāka grīļoties viņas apziņā. Pirmo reizi meitenei ienāca prātā, ka Siņora viņai «nodarījusi ļaunu». Redzot, ka Siņora Lilianai veltī to pašu maigumu, tos pašus glaimus, ko kādreiz viņai, kad viņa bija uzplaukusi par sievieti, — un varbūt atkārto tos pašus intīmos vārdus un droši vien tos pašus glāstus, — Džezuina sākumā izjuta greizsirdību. Tad dienu no dienas viņa arvien vairāk sajuta, ka agrākā laime ir zaudēta, viņā brieda aizturēts niknums un vilšanās, viņā sāka rasties citas jūtas, un pamazām izklīda migla viņas acu priekšā. Viņa nejuta vairs godbijību pret Siņoru, tagad Džezuinai tā bija veca, slima sieviete kā daudzas citas, kundziska un neiecietīga. Siņoras skatiens viņā vairs neizraisīja reizē bailes un valdzinājumu, ko viņa bija izjutusi agrāk. Džezuina pazina Siņoras intimitātes, un tagad viņai tās likās vairs ne tikai anormālas, bet atbaidošas un riebīgas.

Meitene tagad redzēja Siņoru īstajā gaismā, izjuta pretīgumu un nosodīja viņu. Likās, it kā Džezuinas priekšā būtu plaši atvērušās cietuma durvis, kurā viņa bija nodzīvojusi savus pusaudzes gadus, kur viņa, izolēta no visiem, bija aizvadījusi savu ziedošo jaunību pie Lielās Cietējas gultas vai pie loga, pa kuru viņa redzēja tikai Korno ielu. Meitenes dabiskās tieksmes atmodās, un, viņai pašai neapzinoties, Siņoras «audzināšana» — šis mūris, aiz kura Siņora viņu turēja, — radīdama naidu pret ārpasauli, pamazām sabruka: otrā pusē viņu gaidīja brīvība, tur viņa būtu noteicēja pati pār sevi. Bet Džezuina nevarēja izšķirties un pārkāpt pār brīvības slieksni. Atstāta viena, meitene atkal izjuta tās pašas bailes, ko trīspadsmit gadu vecumā, un to pašu nespēju uzticēties sev. Viņa redzēja, ka Liliana, lai gan tai bija dzīves pieredze,

būdama turklāt sieva un māte, grima tai pašā pamudinājumu un pamācību jūrā, no kuras viņa patlaban sāka izkļūt. Dže-zuina raudzījās uz Lilianu, un viņai bija tās žēl. Bet viņa priecājās un nekādā ziņā nebūtu tai sniegusi roku, lai palīdzētu, un nebūtu «atvērusi tai acis». Džezuinā vēl bija saglabājusies daļa no naida jūtām, ko Siņora bija iepotējusi viņas dvēselē: gabals mūra vēl turējās stipri. Džczuina vēl nebija atbrīvojusies pilnīgi.

To viņa tagad saprata, nosalusi un nogurusi gulēdama zem segām, kas viņu spieda, bet nesildīja. Vairākas reizes šai naktī Džezuinā bija nolēmusi atiet no loga un sausi pateikt: ka Ugo un Mačistes liktenis viņu nemaz neinteresē, bet meitene juta sev aiz muguras Siņoras skatienu, tās aizsmakušo un valdonīgo balsi, kurai vēl arvien bija vara pār viņu, un viņa nevarēja neievērot tās pavēles, neizpildīt kaut vienu tās vēlēšanos. Tā būtu pirmā reize, kad Džezuinā sadumpotos, un tam vajadzētu notikt atklāti un noteikti. Viņai būtu vajadzējis klaji pateikt: «Man apnicis! Es aizeju!» — nevis lūgties piedošanu, ko neviļus jau gribēja darīt viņas lūpas, bet viņa tikai ar mokām atturējās, lai neteiktu: «Es esmu nogurusi. Man salst!» Tagad šī mazdūšība viņu mocīja kā sirdsapziņas pārmetumi par noziegumu, kas pastrādāts pašai pret sevi.

Džezuinā saprata, ka viņai nekad nepietiks spēka izpildīt savu nodomu, pamest Siņoru, aiziet... Uz kurieni? Aiz šī jautājuma pletās svešas pasaules tumsa, kur nabadzīgas un vientuļas meitenes kā viņa nonāk uz ielas vai kļūst par mīļākajām un verdzenēm un kur visi vīrieši ir varmācīgi, negodīgi un izmantotāji. Viņai nebija citas mērauklas, lai spriestu par dzīvi, kā Siņoras pamācības, un Korno iela tās, šķiet, vēl apstiprināja, cik nu viņa to pazina. Bet tomēr: «Siņora viņai bija nodarījusi ļaunu.» Arī Siņora viņu, tāpat kā vīrieši sievietes, bija izmantojusi, padarījusi par verdzeni. Un savā div-

desmit piecu gadu vecumā Džezuina neredzēja citu izeju kā jūga dzīvnieka drūmo likteni. Lai gan tam aizsietas acis un tas piej īigts ūdens smeļamajam ritenim, tas tomēr neatstāj saimnieku un stalli un, neievērodams nogurumu un izmisumu, iet pa ierasto apli.

Arī tagad Džezuina atceras, ka nav izpildījusi savas darba dienas pēdējo pienākumu: viņa nav izlikusi aiz durvīm atkritumu spaini. Kaut gan viņa ir ļoti nogurusi, šo pienākumu nevar neizpildīt. Ja Siņora rīt to pamanītu, viņa izrātu Dže-zuinu. (Siņora vienmēr visu pamana, viņa guļ nekustīga savā gultā un izseko visam, kas notiek mājā un uz ielas. Viņas dzirde ir asa kā aklajam, un nākotni viņa paredz kā pravietis.) Džezuina vēl baidās no pārmetumiem. Viņa izkāpj no gultas un cenšas klusītiņām iziet no istabas, jo Siņora varbūt ir iemigusi un miegs tai sevišķi dārgs. Lai gan Džezuina ir gluži sastingusi no aukstuma, viņa iet kailām kājām, apņēmusi ap pleciem svārkus kā lakatu; viņa ieiet virtuvē, piesardzīgi iziet pa gaiteni un atver durvis, lēnām atvilkdama aizšaujamo; tas mazliet nočīkst, un Džezuina saraujas. Viņa izliek spaini aiz durvīm un noliecas, lai to izdarītu bez trokšņa. Viņas priekšā kāpņu laukumiņā guļ uz muguras kāds cilvēks.

Tas bija Ugo. Džezuina aizturēja kliedzienu: stiprāka par izbailēm bija apziņa, ka Siņora varētu uzmosties. Meitene noliecās pār guļošo. Viņš krītot vēl bija attapies pasargāt galvu: Ugo gulēja, vaigu piespiedis saliektajai rokai. No kreisā pleca līdz jostas vietai sniedzās liels asins traips, gaišie svārki bija piesūkušies ar asinīm. Varēja redzēt tikai pusi sejas; tā bija bāla, piere ledaina un sviedriem klāta, puspievērtās acis nemaņā vērās tālē. Viņš elpoja gārdzoši, lūpas bija savilktas sāpīgā grimasē, zobi cieši sakosti. Džezuina viņu klusi

pasauca. Viņš tai neatbildēja. Meitene mēģināja Ugo piecelt sēdus, bet viņa ķermenis bija bez dzīvības, smags. Tad Dže-zuina viņu saņēma zem pleciem un ievilka gaitenī. Tā rīkojās instinktīvi, un viņas vienīgās bailes bija — nesacelt troksni. Aizverot durvis, Džezuina pamanīja, ka viņas labā roka mitra no asinīm. Ugo ievaidējās un nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus. Džezuina to ievilka savā istabā. Viņa pūlējās Ugo iecelt gultā, aplikusi vienu viņa roku sev ap kaklu.

Uz sliekšņa stāvēja Siņora. Viņa bija spokaina savā garajā, gaišzilajā tērpā; matus saturēja tīkliņš, ap kaklu bija apsieta melna lenta, uz tās mirdzēja kameja. Viņas skatiens zibsnīja no dziļajiem acu dobumiem un seja bija balta kā krīts. Mierīga un apvaldīta pretēji Džezuinai, kas bija satraukta un trīcēja drudzī, Siņora saņēma Ugo aiz kājām un klusēdama palīdzēja noguldīt gultā. Un vēl arvien pavisam mierīgi, vienīgi viņas skatiens bija liesmojošs un ass, Siņora teica: — Pagādā jodu, spirtu, vati un marli. Un ātri! Atnes šķēres! —-Ar pārsteidzošu spēku un apdomīgām kustībām viņa apgrieza Ugo uz mutes, novilka tam svārkus, un, tā kā krekls, kā viņa bija paredzējusi, bija pielipis pie miesas ar sarecējušām asinīm, Siņora to pārgrieza, lai atbrīvotu brūci. Viņa teica: — Cerēsim, ka Ugo neatgūs samaņu, kamēr nebūšu galā. Tomēr uzliec tam plaukstu uz mutes. Un, pat ja tas kostu, tev jāpacieš; jo neviens mūs nedrīkst dzirdēt. Tad Siņora piebilda: — Viņš ievainots plecā, bet tā ir tikai skramba. Tīrais nieks!

Džezuina viņam turēja roku uz mutes, tikko pieskardamās. Viņš mazliet kunkstēja, it kā visu saprazdams. Kad Siņora lika spirtā samitrināto vati uz būces, viņš sakoda zobus. Tad sāka elpot dziļāk, it kā atviegloti. Džezuina sajuta tā elpu uz savas rokas. Viņas pašas roka bija salta, un Ugo elpa to sildīja. Viņš meklēja šo saskaršanos, it kā tā viņu veldzētu.

Viņam slāpst, — sacīja meitene. — Vai iedot mazliet ūdens?

Siņora apsēdās uz krēsla Makus galvgalim un teica:

Darīts! Bet kāpēc ūdeni! Atnes konjaka pudeli!

Kad Ugo atvēra acis, tas redzēja Džezuinu stāvam gultas kājgalī. Viņai mugurā bija iesarkanie ziemas rītasvārki; tie vizēja lampas gaismā, kas karājās meitenei virs galvas. Ugo viņu nepazina. Piecēlies uz elkoņa, tas iesaucās:

Mačiste! Kur viņš ir?

Ugo pievērsās aizsmakušajiem čukstiem, kas nāca no kreisās puses. Siņora viņam atbildēja:

— Tu mums to varētu pateikt!

Tad Ugo pilnīgi atguva samaņu. Viņš paslēpa seju rokās un, atkritis atpakaļ, sāka gauži raudāt. No sāpēm viņš sāka vaidēt,,tad instinktīvi pagriezās uz sāniem un elsoja. Tās bija ceļos nospiesta vīra apslāpētas elsas, maigas kā bērna asaras.

Siņora sacīja Džezuinai:

Tas ir labi, ka viņš raud. Liec viņu mierā!

Taču Džezu ina piegāja pie ievainotā un noslaucīja ar mut autiņu viņa asarām noplūdušo seju. Dziedāja gailis, un Pa-laco Vekio torņa pulkstenis nosita seši. Ietarkšķējās ielu tīrītāja modinātājs. Drīz pēc tam atgriezās Mario un Milena. «pavisam sastinguši no šausmām», vēlāk stāstīja Staderini. Bija dzirdami Margeritas sirdi plosošie kliedzieni, skraidelēšana pa kāpnēm, logu vārstīšana, atsevišķas balsis un vaimanas. To visu dzirdēja arī Ugo.

Siņora viņam teica:

- Liekas, tevi neviens nepamanīja šeit ienākam, tāpēc tev jāizturas klusi un mierīgi. Pa to laiku mēs izzināsim, kāds ir stāvoklis. — Pēc tam piebilda: — Bet tev tomēr mums jāpastāsta, kā viss notika!

Pēdējie vārdi, ko Ugo dzirdēja no Mačistes, bija: «Lec

nost, tJgo, glābies!» Tad motocikls sasveras uz sāniem. Ugo brīnumaina karta atradas uz kajam. Aiz viņa muguras šaušana nerima. Viņš bēga. Pirms Ugo iegriezās ap stūri, viņš sajuta plecā sitienu kā no akmens sviediena. Sitiens viņu neapturēja, drīzāk dzina uz priekšu. Ugo skrēja pa Džinori ielu. Viņš saprata, ka neviens tam pakaļ nedzenas. Tad atrada kādas vaļējas durvis, iegāja iekšā un aizvēra tās. Viņš palika tur kādu pusstundu. Tālumā bija dzirdami šāvieni, tad viss apklusa. Ugo vēl arvien zaudēja asinis, bet pat nedomāja doties uz slimnīcu tepat netālu. Viņš domāja vienīgi, ka aust jau rīts un viņš vairs nevarēs nepamanīts iet pa ielām. Un Ma čiste? Ugo nezināja, uz kuru pusi doties: viņš bija kā vilks, kas pazaudējis savu midzeni. Viņam ienāca prātā kādas divas vai trīs mājas, kur dzīvoja viņa draugi, bet tās atradās tālu. Un Maēiste, Mačiste? Ugo midzenis bija Korno ielā. Bet pie kā viņš paslēptos, kur? Cieši gar namu sienām viņš devās uz priekšu. Mēnesnīcā vēja plosītā pilsēta bija kā izmirusi. Ar katru soli Ugo galva un kājas kļuva smagākas. Ievainotais plecs bija kā svina pieliets. Tagad viņa domas sāka jukt. Neko neapzinādamies, viņš gāja uz priekšu, instinkta vadīts. Un Maēiste? Instinkts viņu aizveda uz māju, kas daudzus gadus bija viņa māja: tas aizveda viņu gar namu sienām pie Marijas Karrezi. Neviens nepamanīja ievainoto vilku iegriežamies ap Parlašo ielas stūri un ar vienu lēcienu nozūdam pirmā numura durvīs. Nesasniedzis trešo stāvu, Ugo zaudēja samaņu.

Tagad viņš kā neprātīgs gribēja iet prom. Bet pietika Si-ņorai saņemt Ugo pie rokas, lai viņu no tā atturētu. Siņora teica: «Atklātas kārtis, ilga draudzība!»

«Viņas moto,» nodomāja Džezuina un neviļus sarāvās, it kā Siņora šai brīdī perinātu kādu plānu. Vai tad Siņora pakustinātu kaut pirkstu, ja agrāk vai vēlāk nebūtu gaidāma

peļņa? Vai tad Siņora tiešām ir labsirdības eņģelis, ka par viņu runā? Pat Džezuina vairs tam netic. Turklāt Siņoras tālākie vārdi skanēja pārliecinoši. Un tieši tāpēc pieauga Dže-zuinas aizdomas.

Siņora teica Ugo: — Zini reizi par visām reizēm, ka man vienalga, vai jūs esat sarkani vai melni. Valdības mainās, bet nodokļu iekasētāji paliek tie paši. Patlaban tev jāpaliek šeit, jo aiziedams tu arī man sagādātu nepatikšanas. Lai gan par to, ka tu esi šeit, es neko nezinu! Džezuina tevi pievāca un deva pajumti bez manas ziņas! Turklāt tā ir patiesība! Es nevaru celties no gultas! Vai mēs saprotamies? Vēlāk redzēsim.

Viņa piecēlās un pirms aiziešanas piebilda:

— Esi drošs! Vienā jaukā dienā es arī tev piesūtīšu rēķinu!

Tad viņa pamāja Džezuinai, lai tā viņai seko.

Komunists ir tāds pats cilvēks kā visi citi: tas mēdz būt gan pārgalvīgs, gan nomākts, tas rīkojas gan drosmīgi, gan svārstās, tam ir tik un tik litru asiņu dzīslās, pieci prāti un vairāk vai mazāk attīstīta domāšana. Gramši pareizi pasvītro, ka «partija ir apzinīgais proletariāta avangards» un cīnītāja pienākums ir labi orientēties visos apstākļos. Kamēr ļaudis apmainās domām un padomiem, viss iet labi, bet, kad cilvēks paliek viens, viens ar savām tieksmēm un sirdsapziņu, ja viņš ieklausās un smeļ spēkus vienīgi savā naidā un mīlestībā, tad viegli nomaldīties no «partijas līnijas». Partija Itālijā pastāv tikai četrus gadus, tāpēc tā nedrīkst prasīt no saviem ļaudīm vairāk, nekā viņi spēj dot. Un, ja viņi krīt pārmērībās savā entuziasmā, nesauciet viņus par ekstrēmistiem, ne visi var apvaldīt savas jūtas un vadīties no prāta balss. Un, ja viņi remdē savu kaislību sievietes nomierinošā klātbūtnē, tad

tāpēc, ka viņi radīti no miesas un asinīm un viņiem ir bailes. Izšķirošā brīdī, kad notiek netaisnība, jūs tos vienmēr esat redzējuši pirmajās rindās, tie sastāda avangardu, kas tūkstoš reižu notriekts zemē un vienmēr ir cēlies kājās. Ja nebutu Gramši, kas par to atgādina, jūs varētu pajautāt Palaco Vekio, tas tikai pāris soļu no šejienes, cik reizes trauksmes zvans nav modinājis no miegainības ļaudis no priekšpilsētām.

Korno iela bija jau pirms Dantes un ieguvusi savu vārdu nevis tā, kā jūs domājat^38, bet no kāda «mesera», kam piederēja visas Korno ielas mājas. Vecās hronikas stāsta, ka čompu^39 pulki nākuši tieši no šīm ieliņām, no šķērsieliņām starp Palaco un Amfiteātri, kur uzjautrinājās Mediči, atjaunodami antīko godību, audzinādami lauvas un uzrīdīdami tos zirgiem un suņiem, nevis kristiešiem. Kristieši viņiem bija vajadzīgi zīda vērpšanai. Vai tad kaut kas ir mainījies? Un vai ir atļauts apjukt kaut uz mirkli, kad Bardžello šķēpi vēl aptraipīti mūsu asinīm un dārgs biedrs ar sakrustotām rokām guļ pie Sanlorenco altāra?

Ugo bija sabrucis cilvēks. Viņš raudāja. Ne tikai aiz fiziskām sāpēm no ievainojuma un ne tikai par Mačistes nāvi. Viņš raudāja aiz izmisuma un bēdām, jo viņam likās, ka nav vairs izejas. Un pār viņu, ko bija novājinājis asins zaudējums un uztraukums, pār viņa izmocītajiem nerviem krita pirmās baiļu ēnas. Viņa satrauktajā prātā dzima vajāta vilka domas. Tumsa vēl pastiprināja šo satraukumu.

Aizejot Džezuina nodzēsa gaismu, un viņš gluži mehāniski novilka bikses un palīda zem segas, pat nejuzdams savu ievai-

nojumu. Tagad viņam likās, ka šī tumsa ap viņu būs mūžīga un tā vēsta par nāvi. Ja viņš domāja par biedriem, tie viņam šķita tāli un varbūt pat naidīgi. Tie uzskatīja viņu par «pazudušu» pēc viņa strīda ar Mačisti, tie zināja, ka viņš draudzējas ar Osvaldo, ar skvadristu. Maēiste, tiem abiem braucot ar motociklu, īsumā bija pastāstījis, kādu lēmumu pieņēmuši par viņu sanāksmē, kur klāt bijis arī Tribaudo. Braucot ar motociklu, Maēiste viņam atmuguriski bija sirsnīgi paspiedis roku, it kā izlūgdamies piedošanu, ka tas apstiprinājis šo spriedumu ar savu liecību. Cīnīdamies ar vēju, kas nesa prom vārdus, Maēiste kliedza: — Tava rīcība modināja manī aizdomas. Bija fakti, vai tu saproti!

Tagad Maēiste bija miris, un dzīvajiem šie fakti vēl joprojām pastāvēja!

Ēna nogūlās pār viņu, un Ugo pat nepamanīja, ka aizvēris acis. Viņa galvā nebija nevienas skaidras domas. Ugo šķita, ka viņam no abām gultas pusēm mācas virsū gluži fiziskas būtnes. No muguras viņam draudēja fašisti par atzīšanos, ko viņš izspiedis no Osvaldo; duncis jau skāra viņa plecu, it kā viņam tūliņ vilktu nost ādu. Un turpat stāvēja biedri un klusēdami noskatījās viņa mokās. «Plecīgā» biedra bargā seja bija bāla kā līķim, krunkām izvagotais metāllējējā vaigs, kura skatiens parasti bija izbrīna pilns, tagad meta naida zibeņus, un šī klusēšana izteica vairāk par vārdiem: tie pārmeta Ugo, ka viņš ievilinājis Mačisti slazdos un, kalpodams fašistiem, nodevis to.

Savos murgos, zaudējis katru saprāta kontroli, pat instinkta pamests, Ugo iedomājās, ka tas viss varētu būt patiesība, jo viņš tiešām bija vedis Mačisti pretī fašistiem. Tātad viņš bija atbildīgs par Maēistes nāvi! Un biedri taisnīgi prasīja no viņa norēķinus, noraidīdami viņa taisnošanos, prasīja patiesību, ko tikai Maēiste varētu apliecināt un kas tagad

uz visiem laikiem paliks neatklāta! No tā viņš baidījās, un neprāts, kas viņu sagrāba vienmēr vairāk un vairāk, laupīja tam katru morālo pretestības spēju un turklāt vēl vairoja mocošās sāpes plecā. Un līdz ar to auga bailes arī no Os-valdo un Karlino, kas droši vien viņu meklēja, lai nogalinātu, pirms viņš paspētu iestāstīt biedriem visu patiesību un tiem uzticēties.

Tagad Ugo bija tikai viena vēlēšanās — lai viņu nogalinātu biedri. Jo, tā kā vienā un otrā gultas pusē viņu gaidīja nāve, tad viņš vēlējās to saņemt no savējo rokām. Sie ļaudis aizstāvēja tās pašas idejas, kas reiz bija viņa cerība. Varbūt tie viņam tomēr ticētu, varbūt tie viņu pieņemtu savā pulkā un aizstāvētu. Un, ja tā nenotiktu, tad nāve no apvainota drauga rokas nav tik briesmīga kā nāve no ienaidnieka rokas.

Ugo gatavojās sevi upurēt. Tomēr viņam bija sevis žēl. Viņš jutās vēl dzīvības pilns. Asaras, kas plūda tam pār vaigiem, rokas, kas žņaudza spilvenu, tomēr bija īstenība, no kuras viņam neizdevās izrauties. Atmiņu lokā iznira ainas no viņa tuvākās un tālākās pagātnes — zaudētas laimes ainas. Un viņš redzēja sevi stumjam ratiņus, tērzējam ar sievietēm, kas drūzmējās ap viņa preci, draudzīgi jokojam ar jaunākajām un baramies ar vecākajām. Redzēja sevi sēžot pie glāzītes tirgus krodziņā un spēlējot kārtis ar draugiem, kuriem bija viltīgas un satrauktas sejas. Viņš sajuta vīna garšu sev mutē un svaigu gaisu krūtīs. Atcerējās pirmo satikšanos ar Mariju Karrezi, abu neprātīgo izturēšanos, atgriežoties mājās, kad viņi zem rokas gāja caur pilsētas centru gandrīz līdz pat Korno ielai. Kad Ugo tovakar dažus soļus aiz Marijas iegriezās Korno ielā, viņš satika Mario un Maēisti, kas gatavojās izbraukt ar motociklu. Mario viņam pamirkšķināja ar aci, Mačiste pakratīja galvu.

Tagad Mačistes tēls mācās virsū Ugo viņa murgos. Viņš iespiež seju spilvenā, it kā gribēdams izdzēst šo tēlu no atmiņas. Bet garām slīdošās ainas nedziest, tās vēl paātrina savu lidojumu, un raibā virknē cita pēc citas jaunas ainas traucas gar viņa aizvērtajām acīm. Ievērojamākie brīži no viņa pēdējā laika dzīves: viesnīca un Olimpija, piedzērušais Osvaldo un Kikona, kas nicinoši izturas pret to, un viņš, Ugo, kam šeit patīk, kas dzer un draudzējas ar šiem ļaudīm un gudro, kā agrāk vai vēlāk izrēķināties ar Mačisti par dūres sitienu, ko tas viņam devis. Un tagad murgos Ugo šķiet, ka viņš tiešām piepildījis savu vēlēšanos un atmaksājis Maēistem par saņemto apvainojumu. Viņa aptumšotajā prātā skaidra ir tikai viena doma, ka Mačiste noslepkavots tāpēc, ka viņš to pamudinājis doties šai braucienā, vedis tieši uz turieni, kur to gaidīja nāve, turklāt vēl steidzinādams!

Beidzot Ugo atrada spēku atbrīvoties no lietuvēna. Viņš apsēdās gultā un atvēra acis. Caur aizvērtajām aizvirtnēm spiedās iekšā gaisma, baltas strēles gulās uz gultas gala un izklīda pa dzeltenīgajām sienām līdz pat griestiem. Istabas lietas pustumsā sāka pieņemt savu parasto apveidu. Spogulis meta vieglu atspīdumu. Pirmos saules staros mirdzēja ēku fasādes. Iela bija neparasti klusa. Ugo juta, ka sviedri klāj viņa pieri, pakausi, kaklu, pat roku locītavas. Apsējs viņu traucēja, un katra neapdomāta kustība sagādāja sāpes. Pēkšņi viņš atklāja, ka ir enerģijas pilns un atkal sava ķermeņa kungs. Pirmītējās domas bija kā miglā tītas un jau pagaisušas no prāta. Pār savu prātu viņš tomēr vēl nespēja valdīt, tas bija paralizēts tāpat kā ievainotā roka. Viņš nespēja domāt, tomēr satraukti ieklausījās vismazākajā troksnī. Viņao likās, ka pirmītējie lietuvēni būtu pieņēmuši taustāmas

formas un aiz viņa galvgaļa tagad stāvētu kaut kas liels un draudīgs, un kuru katru brīdi tas varētu viņam uzbrukt -kāda modra ēna, kas nekad viņu neatstās, viņa paša ēna, gatava mesties viņam virsū un nožņaugt. Tā Ugo vairs nebiedēja, bet viņam šķita, it kā viņš būtu ielenkts un vajāts. Lai gan Ugo iedomājās šo ēnu dzīvu un spēcīgu, viņš nebaidījās no tās, bet viņam tomēr nepietika spēka pagriezties un par to pārliecināties. Viņš domāja, ka agri vai vēlu, pēc sekundes vai stundas, varbūt rīt, lai viņš ietu kur iedams un darītu ko darīdams, šis rēgs viņu pieveiks. Bet dienas gaisma ar katru brīdi viņam palīdzēja no tā atbrīvoties un, lai gan nespēja pilnīgi izglābt, tomēr izklaidēja viņu un nožāvēja asaras.

Ugo izkāpa no gultas, piegāja pie loga, atvēra slēģus un palūkojās caur nolaistajām žalūzijām uz ielu. Viņš varēja redzēt tikai šauru joslu: Parlašo ielas stūri un pāri pretim Karlino logus. Pa vienu no tiem bija izliekusies Armanda, Karlino māte, un nemierīgi vēroja ielu, skatīdamās gan uz vienu, gan otru pusi. Tās seja bija dzeltena kā vasks, vecā sieviete tinās ciešāk lakatā, un sirma matu šķipsna krita tai pār deniņiem — īsts izmisuma iemiesojums.

Iela bija klusa. Tad Līgo redzēja Čeki dodamies uz darbu, pēc tam Antonio savos milzīgajos vēršādas zābakos un jaunu lāpstu pār plecu, kas spīguļoja saules staros, tad arī Otello atvēra ogļu tirgotavu un palika stāvam pie durvīm, lūkodamies augšup uz Margeritas logu. Mazliet vēlāk iznāca Leon-tīna ar iepirkumu somu. Ejot garām Otello, viņa paskatījās uz to, pielika roku pie pieres un pakratīja galvu. Otello noplātīja rokas, domās*tai pievienodamies, aizdedzināja cigareti un apsēdās uz ķeblīša pie durvīm. Pēc tam Klāra izliecās pa logu, it kā gribēdama pārliecināties, vai māte aizgājusi, tad viņa atkal atrāvās atpakaļ. Kā magnēta pievilkts, Ugo stāvēja pie loga un spieda pieri pie rūts, kas bija patīkami vēsa. Vairs nedzirdēja Margeritas raudas, un Ugo nodomāja, ka viņa droši vien aizgājusi ar Mario meklēt Mačisti. Bet kur?

Tai brīdī Armanda iekliedzās: Karlino! — Viņa aiz

vēra logu un atgriezās satraukta istabā. Un tūliņ parādījās Karlino mazā četrstūrītī, kas pavērās skatienam caur nolais tās žalūzijas spraugu. Karlino vēl bija uniformā. Viņš sveicināja Otello, pamādams ar roku, un Otello piecēlās, nenoteikts, apmulsis, tad atkal apsēdās, tad vēlreiz piecēlās, mazliet pacēla roku, tas varēja nozīmēt sveicienu.

Ugo bija ļoti uztraukts. Viņa sirds sitās nevienādi un domas juka. Viņš sekoja katrai Karlino kustībai un juta, ka viņš viss trīc un ir tuvu nesamaņai. Asinis viņam sakāpa galvā un viss ķermenis bija sastindzis kā no akmens. Viņš nevarēja apgalvot, ka būtu redzējis Karlino mašīnā, kas dzinās pakaļ motociklam, tomēr viņš bija «jutis» — Karlino atrodas tur, tāpat kā tur vajadzēja būt arī Osvaldo. Viņa satrauktajā prātā radās gluži vai taustāma, lai gan imateriāla pārliecība par to, tā bija kā ēna aiz viņa muguras, un šī ēna patlaban bija tik tuva un draudīga kā nekad.

Karlino meklēja pa kabatām ārdurvju atslēgu, bet, pirms viņš to paspēja izlietot un pirms Armanda paguva atslēgt no iekšpuses, durvis atvērās un iznāca Klāra. Viņa droši vien bija skriešus metusies lejā pa kāpnēm, lai, izmantodama mātes prombūtni, apciemotu Bjanku. Klāra gribēja ātri izmesties pa durvīm un uzskrēja Karlino tieši virsū. Viņa iekliedzās: «Mamma!» — un parāvās sāņus. Tad kā izbiedēta bezdelīga viņa šaudījās pa ielu no draudzenes durvīm pie sava līgavaiņa durvīm, jo viņas pirmā doma lielajās izbailēs, ieraugot Karlino, bija meklēt glābiņu pie Bruno, un viņa steigšus metās augšā pa kāpnēm. Meitenes kliedziens uzmodināja Korno ielas ļaudis, un Klorinda, pienākusi pie loga un redzēdama satraukto Klāru un Karlino, kas nekustēdamies stāvēja uz

ielas un noskatījās meitenei pakaļ, arī nevarēja apspiest kliedzienu, kas skanēja kā lūgšana:

— Ak Jēzu, pasargi mūs!

Tad no savas paslēptuves Ugo redzēja Karlino uzkāpjam divus pakāpienus, kas veda uz ieeju, un apstājamies pie pašām durvīm. Viņš dzirdēja viņu skaļi, sausi un dusmīgi sakām:

— Savaldieties, jūs tur, Korno ielā! Kas vēju sēj, tas vētru pļaus!

Un, ja par ļaudīm jāspriež pēc viņu izturēšanās dažādās situācijās, tad Staderini ir atzīstams par drošsirdīgu, jo viņš vienīgais iedrošinājās kaut ko pateikt, lai atbildētu Karlino; Staderini ir izlīdzējs caur un cauri, bet arī cilvēks ar sirmiem matiem un lielu dzīves pieredzi. Runāja, protams, Staderini pazemīgi un padevīgi, tomēr noteikti. Viņš tūliņ saprata, ka iejaukties nozīmē aizsteigties priekšā kādam neapdomātam Bruno solim un sieviešu naida izpausmēm. Tās bija satrauktas, izbijušās un nemiera pilnas par Mario un Milenas atnesto ziņu, ka Mačiste nogalināts. Visam tam varēja būt nepārredzamas sekas.

Kurpnieks izliecās no sava loga pie paša jumta trešajā numurā un teica:

— Esiet droši, grāmatvedi! Mēs esam ļaudis, kas prot dzīvot! Tomēr arī jums jāsaprot stāvoklis! Varbūt jums vēl nav zināms, ka šonakt notikusi nelaime . . .

Ugo likās, ka Karlino samulsinātu Staderini parādīšanās. Ugo redzēja, ka tas atbīda cepuri pakausī un svaida atslēgu saišķi no rokas rokā. Tad dzirdēja to sakām:

— Es nekā nezinu, tikko atbraucu no Livornas! Tu tomēr esi lāga vīrs, kurpnieciņ! Cerēsim, ka visa iela domā tāpat! — Un Karlino atslēdza durvis. Māte jau viņam nāca pretī pa kāpnēm.

— Ejiet tūliņ gultā! atskanēja Džezuinas balss aiz Ugo muguras.

Ugo sarāvās un apgriezās. Viņai rokā bija tase kafijas un uz lūpām gurds smaids.

— Vai jūs izbijāties? — viņa vaicāja.

— Mani nervi ir pagalam, jūs taču to varat saprast!

Ugo apsēdās uz gultas malas un nokāra galvu. Viņš dzēra kafiju maziem malkiem, it kā mēģinātu izsekot kādai domai, bet velti pūlējās kaut ko izlemt. Džezuina palika stāvam, turēdama vienā rokā apakštasīti, otrā tējkarotīti, un viņu vēroja. Tā redzēja viņa melnos matus, kas bija salipuši no putekļiem, briljantīna un sviedriem, un viņa saulē iedegušo kaklu. No augšas skatoties, pavērās spēcīgas vīrieša krūtis apsējā līdz pat vēdera dobumam, ko apslēpa sporta biksītes. Džezuina vēroja Ugo roku, ko viņš bija atbalstījis uz gurna: roka bija liela un tās stilbs apaudzis spalvām, bet, jo tuvāk delnas locītavai, jo spalvu bija mazāk; uz rokas virsas un starp pirkstu kauliņiem tās bija tikko redzamas. īkšķis turpretim bija pavisam bez spalvām un likās nemaz nepiederam pie pārējās rokas. Ugo to izklaidīgi kustināja. Džezuina nodomāja:

«Viņš būs to izmežģījis, ja var tā grozīt.»

Meitene atkārtoja: — Liecieties gultā. Siņora saka, ka jums vajadzīga atpūta.

Viņš tai atbildēja negribīgi, it kā atraudamies ar spēku no kādas domas, kas to nodarbināja:

— Tieši otrādi, jāpalauza galva, kā no šejienes aiziet nepamanītam.

— Līdz vakaram vispār par to nav ko domāt! — Džezuina noteica. Un, lai pamudinātu to ātrāk likties gultā, piebilda:

— Vai jums nesalst?

Tikai tagad, šķiet, viņa pamanīja, ka Ugo ir gandrīz kails, it kā līdz šim būtu skatījusies uz to izklaidīgi, kā uz pierastu priekšmetu, domājot pavisam ko citu. Tagad viņa novērsa skatienu.

Ugo sacīja:

— Un tomēr man jārunā ar kādu, pirms fašisti man sadzen pēdas. Bet es saprotu, ka līdz vakaram neko nevar darīt!

Tagad viņš atkal bija nospiests un noguris, murgainu, pretrunīgu un neauglīgu domu varā. Ugo pavērās meitenē, kas apbalznīja viņam segu, tad sakustējās, pavirzījās uz Džezui-nas pusi, it kā gribēdams samazināt attālumu, kas šķīra viņu dažādās bēdas, savienot tās un smelties spēku šajā vienībā.

Viņš teica:

— Džezuina, pakavējieties pie manis. Ja palieku viens, es jūku prātā. Patiesi man vajag atpūsties, jo šovakar mani varbūt sagaida visļaunākais.

Bet meitene nesadzirdēja viņa vārdos šīs ilgas pēc otra cilvēka tuvuma un sirsnības un tikai noteica:

— Siņora man prasīja, vai apsējums turas labi.

Viņš spēji sakustējās, un sāpēs viņam paspruka lamu vārds.

— Klusu! — Džezuina izsaucās:

— Ne tik skaļi! Pat Liliana nedrīkst zināt, ka jūs esat še.

Ugo pagriezās uz sāniem un tūliņ aizmiga.

Pa to laiku Mačiste bija nolikts Sanlorenco sakristejā un pēc tam pārnests uz kapliču netālu no slimnīcas. Margerita atvadījās no sava vīra, viņas seja bija sāpju pārvērsta, tomēr viņa parādīja gluži neticamu savaldīšanos. Aiz «sabiedriskās drošības» iemesliem aizliedza bēru procesiju. Tas pats aiz-

liegums attiecās arī uz deputāta Baslai un trešās terora nakts upuru līķiem. Un aiz šiem pašiem iemesliem kapličā atļāva ieiet vienīgi radiniekiem. Mario un Milena tika ielaisti, tāpēc ka viņi pavadīja Margeritu. Bet, kad ieradās lielākā daļa no Korno ielas ļaudīm (tie, kam draudzība stiprāka par bailēm), policijas aģenti civiltērpā viņus laipni, bet noteikti aizraidīja. Vienīgi Bruno un bārddzinim Orestem izdevās ar viltību pārvarēt barjeru, uzdodoties par mirušā brālēniem. Bet, kad ieradās vēl viens brālēns, viņu aizturēja pie ieejas. Kāds aģents lika uzmeklēt Mario, lai tas apliecinātu viņa vārdu patiesību. Tas bija metāllējējs, kas bija nācis atvadīties no biedra savā un partijas vārdā.

Un Mačisti guldīja zārkā viņa vaskotajā jakā.

Pilsēta vēl nevarēja attapties no terora nakts murgiem. Ielas bija gandrīz tukšas. Presē bija jaušams izbrīns un samulsums: ta pieminēja nakts notikumus tikai dažās rindās nelaimes gadījumu hronikā. Un Melnās bandas, it kā gribēdamas atriebt piedzīvoto vilšanos un atklāti uzņemties atbildību par notikumiem, klīda pa ielām un uzbruka visiem, kas likās pārmetoši skatāmies uz viņu gājienu. Ātrās palīdzības punktā ieveda kādus desmit cietušos. Aizdedzināja laikraksta redakciju, kura slejās vēl līdz šim bija jūtams «sasmacis gaiss», izdemolēja un izlaupīja kādu drēbju un rakstāmmašīnu veikalu, konditoreju, sudrablietu pārdotavu, antifašis-tisko advokātu kantorus.

Vakarā pilsēta bija satraukta, gaidīja otru traģisku nakti. Sāka krēslot, un tūliņ, ātrāk nekā parasti, nolaida veikalu logu režģus; tramvaja darbiniekiem bija dots rīkojums ātrāk nekā parasti atgriezties depo. Ikvienam garāmgājējam bija vajāta zvēra vai izbēguša sazvērnieka izskats, pār kuru tūliņ gāzīsies fašistisko bandu niknums; bet, kad aizdegās ielu laternas un parādījās mēness, šis niknums it kā izzuda tumsā,

kļuva gaistošs un nenoteikts. Jau no rīta kareivju patruļas stāvēja sardzē pie sabiedriskām ēkām, un pēc saules rieta karabīnieru patruļas devās apstaigā. No centra līdz ārpilsētām klīda baumas, ka pilsētā izsludināts aplenkuma stāvoklis; runāja, ka pēc pusnakts būšot aizliegts parādīties uz ielas.

Margerita un Mario atgriezās no kapsētas ar pēdējo tramvaju. Korno iela bija kā izmirusi, bet visi logi bija gaiši, un aiz tiem kustējās ēnas. Pie viesnīcas durvīm stāvēja Ristori, kas, ieraudzījis Margeritu un Mario, izlikās, ka nupat kā nolēmis ieiet atpakaļ, un, mazliet apjucis, pagrieza viņiem muguru. Pie ceturtā numura dežurēja policists, un uz kāpnēm gaidīja kāds komisārs un divi karabīnieri ar šautenēm pie kājas. Komisārs izturējās ļoti laipni un paskaidroja, ka namu apsargājot piesardzības nolūkā, lai garantētu tās iedzīvotāju drošību, un lūdza Margeritu, kad viņa būšot atpūtusies, veltīt tam mazliet laika sarunai. Komisārs pasteidzās piebilst, ka viņš, protams, esot Margeritas rīcībā un jūtot līdz tās sāpēm un ka «taisnība iešot savu ceļu».

Arī abos ielas galos, pašā tumšākajā vietā, stāvēja divas karabīnieru patruļas; tās komandēja kāds feldfēbelis, kas bija iekārtojis savu štābu viesnīcas apakšējā stāva istabiņā un sēdēja pie Ristori galda ar muguru pret Pija IX portretu. Viņam blakām kā šī rajona «eksperts» mums labi pazīstamais brigadieris. Nevis pilsēta, bet Korno iela atradās aplenkuma stāvoklī. Ļaudis bailīgi raudzījās pa logiem un nezināja, ko domāt. Viņi čukstus apmainījās minējumiem savās istabās, it kā būtu ieslēgti cietumā.

Lai gan Margerita bija sāpju sagrauzta, viņa, pārkāpjot pār mājas slieksni, tūliņ parūpējās par savām vistām, kas kladzināja un visu dienu bija palikušas vistu kūtī bez barības.

Ugo vēl gulēja un miegā krāca. Bārda, kas pagājušā nakti vēl tikai plankumiņiem klāja viņa seju, tagad bija izaugusi par biezu, īsu un melnu matu kārtu, kas sniedzās līdz pat vaigu kauliem. Džezuina bija noliekusies pār viņu, bet nezināja, kā modināt. Tā viņu mazliet paraustīja aiz kājas, it kā baidīdamās, ka viņš varētu tai iespert. Bet Ugo miegā tikai ierūcās, kas meiteni neizbiedēja, bet drīzāk izraisīja tajā īgnumu. Pēc tam kad Džezuina viņu bija paraustījusi, Ugo vairs nekraca. Meitene nostāvēja neziņa veselu pusstundu pie viņa gultas. Ugo vēl gulēja uz tiem pašiem sāniem kā no rīta. Siņora bija Džezuinai teikusi, lai tā ļaujot viņam gulēt, jo miegs viņam nākot par labu. Tagad Ugo elpoja tikko dzirdami, un Džezuina noliekusies vēroja viņa seju un spuraino bardu, kas seju padarīja it kā netīru. Tomēr meitene nenovērsa no viņa savu skatienu. Viņa seja bija gaiša un mierīga, viņš gulēja tāda slimnieka miegā, kam jau iet uz labo pusi. Tā bija pirmā reize, kad Džezuina tik tuvu novēroja guļošu vrrieti. Vīrietis viņai šķita, un tāds viņš arī bija, parasta būtne, netīrs un spalvains, nepatīkami tādam pieskarties. Bet Siņora viņai to bija uzticējusi, devusi pavēli, kas jāizpilda. Šoreiz tomēr Džezuinai piederēja iniciatīva, jo viņa bija ievilkusi Ugo dzīvoklī. Un Siņorai neatlika nekas cits kā samierināties ar notikušo faktu. Ugo tātad bija tikai viņas noslēpums, viņas piedzīvojums, kurā Siņora gribot negribot bija spiesta piedalīties. Džezuina neskaidri nojauta, ka šoreiz Siņora pakļauta viņai un visā šajā dēkā tai nav slepenu nodomu. Ievilkdama Ugo savā istabā, viņa bija rīkojusies, neko nedomādama, līdzcietības uzplūdā. Džezuina nodomāja, ka tas ir viņas pirmais labais darbs, un viņa nolēma to paveikt līdz galam, lai gan viņai nepatika, ka Ugo guļ viņas gultā, jo tas viņai likās netīrs un pretīgs.

Tagad, kad Ugo elpoja gandrīz nedzirdami, Džezuina noliecās pār viņa seju un vērās tajā. Džezuina redzēja viņa izkaltušās lūpas, gluži saplaisājušas, kā maziem ievainojumiem klātas. Viņa paņēma marles gabaliņu no paciņas, iemērca to ūdeni, pielika pie Ugo mutes, slapināja un tīrīja viņa lūpas, tāpat kā bija darījusi ar Siņoru. Ugo pamodās. Viņš atvēra acis un palika nekustīgi guļam, it kā gribētu atcerēties, kur atrodas. Viņš redzēja Džezuinu, kas bija noliekusies pār viņu, ar marli vienā un ūdens glāzi otrā rokā, uzsmaidīja tai un sacīja:

— Labrīt!

Tā viņam atbildēja ar smaidu un teica:

— Drīzāk, labvakar!

Viņš pietrūkās sēdus un paskatījās logā. Aizvirtņi bija ciet.

— Kāpēc jūs man ļāvāt aizgulēties? Muļķe tāda! — viņš

izsaucās un izkāpa no gultas. Viņš uzvilka bikses, atvēra vienu aizvirtni un palūkojās uz ielas. Caur žalūziju līstītēm viņš redzēja nelielu gabalu no ielas — gluži tukšu laternu gaismā. «

Velns ar ārā! Cik pulkstenis? — viņš vaicāja. Un, tā kā Džezuina viņam neatbildēja, bet stāvēja nopietna un, liekas, noskaitusies, Ugo uzsauca:

— Hei! Es ar jums runāju!

Džezuina, pagriezusi tam muguru un kārtodama naktsgaldiņu, teica:

— Neaizmirstiet, ka jūs esat viesis šajā mājā un jūs lūdz netrokšņot. Turklāt, šķiet, tas ir jūsu pašu interesēs, lai jus neviens nedzirdētu. Korno iela ir pilna ar slepenajiem, daru jums to zināmu. Kā redzams, tie kādu gaida!

Tad Ugo sirds sažņaudzās, viņš staigāja šurp un turp kā iesprostots, apsēdās pie tualetes galdiņa, paskatījās spogulī, pārvilka ar delnas virspusi pār zodu, paņēma ķemmi, pabun-

goja ar to pa galdiņa marmora virsu un atkal iesprauda atpakaļ matu sukā. Tad noskumis sacīja it kā pats sev:

— Ko tagad?

Džezuina, noņemdama palagus un uzpurinādama matraci, noteica:

Drīz Siņora nāks pārmainīt apsēju. Vakariņas ir gatavas. Vai jūs ēdīsit pirms vai pēc pārsiešanas?

Viņš atkal bija sava lietuvēna varā, un, apzinoties, ka policija tepat uz ielas, viņam kļuva vēl smagāk. Tas bija Ugo, ko tā gaidīja! Un, kad viņš dabūja zināt, ka feldfēbelis norīkojis sardzi viesnīcā, viņa bažas kļuva par pārliecību. Ugo tagad vairs neticēja taisnīgam spriedumam: viņš pazina fašistus un zināja arī, ka policija viņus atbalsta. Atkal viņa prātu pārņēma pirmītējā apmātība. Kad Džezuina viņam īsumā izstāstīja dienas notikumus, Ugo bija pilnīgi pārliecināts, ka policija nedzen vis pēdas Macistes slepkavām, bet meklē viņu, vienīgo slepkavības liecinieku, lai ieslodzītu cietumā, piespiestu klusēt un varbūt pat atbrīvotos no viņa.

Bet, kā nakts un negaisa lielākajā tumsā zibens pēkšņi apgaismo visu apkārtni gluži kā dienā un tā spožums gan baida, gan iepriecina, tāpat Ugo prāts, kur drudžaini jaucās dažādi secinājumi, piepeši noskaidrojās. Viņš nodomāja: ja policija dzen viņam pēdas, tad tas vien jau pierāda, ka viņš nav nodevis Mačisti. Viņš bija nevainīgs, glābts biedru acīs. Varbūt biedri uztraucas par viņu, varbūt pat dodas briesmās, mēģinādami viņu atrast un sniegt palīdzību. Viņš bija glābts! No tā brīža, kad viņam ienāca prātā šī doma un viņš varēja cerēt, ka biedri viņu netur aizdomās, viņš atkal atguva varu pār saviem nerviem un nepieciešamo mieru, lai novērtētu briesmas un stātos tām pretim. Viņš atguva savu veselo saprātu un bija atkal tas pats Ugo ar visiem saviem tikumiem

un trūkumiem, ar saviem divdesmit astoņiem gadiem, kas pagājuši dzīves cīņā un mīlestībā uz dzīvi, Ugo ar visu savu augstsirdību, viltību un trauksmi.

Tagad viņam bija pilnīgi skaidrs, ka pēc iespējas drīzāk jāpaziņo draugiem par sevi. Jautājot sev un domājot, kā to izdarīt, viņš raudzījās uz Džezuinu, kas pašlaik novāca no galda ziedus, uzklāja galdautu un sakārtoja visu vakariņām. Viņš nolēma palūgt meiteni. Bet viņš arī atcerējās, ka atrodas Siņoras mājā, un Siņorai viņš neuzticējās. Ugo zināja, ka Siņora viņu uzņēmusi negribēdama un, kā pati pavisam atklāti pateica, nedzenot prom tikai tāpēc, lai netiktu iejaukta šai nepatīkamajā lietā. Ja viņš tai lūgtu tiešu līdzdalību, Siņora viņu noraidītu, un, ja viņš neatlaistos, tā viņu droši vien izmestu ārā, lai izvairītos no lielākām nepatikšanām un varbūt pat tūliņ paziņotu policijai. Tad viņam ienāca prātā uzkāpt pie Marijas Karrezi; tā noteikti izpildītu visu, ko viņš lūgtu, bet tur bija Bepino, un par Bepino labvēlību viņam nebija ilūziju. Varētu nokāpt lejā pie Bruno, bet tad viņu redzētu arī Bruno māte un mazā Pikarda, un tās abas, lai gan katra citādi, bija pārāk naivas, lai noturētos un neiečukstētu Korno ielas ļaudīm noslēpumu, ka Ugo atrodas viņu mājā. Tātad neatlika neviens cits kā Džezuina, tomēr tā vēl joprojām «domāja ar Siņoras smadzenēm». Viņš paskatījās uz to citām acīm. Meitene vēl bija jauna, lai gan, kā likās, gribēja noliegt savu jaunību, jo nēsāja mezglā saņemtus, cieši atpakaļ atsukātus matus un seja tai bija bāla, bez pūdera un smiņķa. Bet viņas acīs bija uguns; nupat vēl Džezuina bija atbildējusi uz viņa rupjību ar aizvainotu skatienu, kas liecināja par rakstura stingrību. Platajos rītasvārkos viņa bija sievišķīgi nevarīga ar jaunas un ziedošas meitenes grāciju. Ugo ienāca prātā, ka viņa jau no bērnības atrodas Siņoras mājā un reti kad ir izgājusi, ziedodamās Vecajai ar novices

padevību, «varbūt gaidīdama mantojumu», kā Nanni mēdza teikt. Un Ugo atcerējās, ka Staderini reiz bija teicis:

— Tagad Siņora «turas pret viņu kā klostera priekšniece, bet, ja kādā jaukā dienā meitene saodīs vīrieti, redzēsi, ka viņas pazemība izgaisīs un meitene sāks domāt pati ar savu galvu. — Vai ar vīrieša galvu! — piebilda Nanni.

Džezuina aicināja Ugo sēsties pie galda.

— Siņora atnāks vēlāk, — viņa teica. — Liliana vēl arvien nevar aizmigt, un Siņora nekādā ziņā nevēlas, ka tā kaut ko par jums dabūtu zināt.

Ugo piecēlās, uzmeta plecos svārkus, apsēdās pie galda un jautāja:

— Vai jūs ņēmāt Jaunā manus vārdus? Jums man jāpie-dod, esmu satraukts! Es gluži labi zinu, ka jūs neesat muļķe!

Tā kā Džezuina, pasniedzot viņam vakariņas ar stingu sejas izteiksmi, pūlējās saglabāt distanci, viņš sāka tēlot paklausīgu puisēnu, skatījās uz to no apakšas uz augšu ar nevainīgām acīm, lūpas izstiepis.

— Vai jūs uz mani vēl dusmojaties? — viņš vaicāja. Tad Džezuina vairs nevarēja noturēties un pasmaidīja.

Meitene atteica:

— Nejokojieties! Vai tad jums pēkšņi visas bailes pārgājušas? Bet kas jūs īsti esat? Traks vai vieglprātīgs?

— Esmu ievainotais žēlsirdīgās māsas rokās!

— Tad žēlsirdīgā māsa jums pavēl ēst un likties atpakaļ gultā.

Un drāmā, kas ap viņiem norisinājās, abu vidū nodibinājās zināma vienotība, sākās bērnišķīga pantomīma. Džezuina vairākas reizes izgāja no istabas un atkal ienāca, novāca galdu un atlika atpakaļ savā vietā puķu vāzi. Ugo atrada bikšu kabatā cigaretes galiņu un aizsmēķēja, atgūlies uz sāniem. Tad sāka sāpēt viņa ievainojums, tas pulsēja plecā «gluži kā

sirds». Džezuina pastāstīja, ka Liliana vēl neesot aizmigusi un Siņora likusi saprast, ka Džezuina pati varētu pārmainīt apsēju. Arī tas abus tuvināja. Ja Džezuina, arvien vairāk uzticēdamās Ugo, kļuva mulsāka, bet arī jautrāka, tad Ūgo tai tuvojās ar iepriekšēju nodomu un zināmu iedomību, redzot, ka meitene pamazām kļūst arvien sirsnīgāka. «Es to dabūšu savā pusē,» Ugo pie sevis noteica. Un vēl nezināja, kāda nozīme būs šai domai viņa dzīvē.

Bija jau vēla nakts, un klusumā bija dzirdami patruļu soļi, kas apsargāja abus ielas galus.

Ugo sacīja: — Mēs gadiem ilgi esam dzīvojuši vienās kāpnēs un tik maz redzējušies! Vai jiīs esat no Florcnces?

— Pa pusei, — atteica Džezuina.

Viņa sēdēja uz krēsla pie gultas galvgaļa savos iesārtos rītasvārkos un vairs nesala kā iepriekšējā naktī. Meitene domāja, ka viņai vairs nesalst, tāpēc ka mugurā ziemas rīta-svārki un uz ceļiem termofors ar siltu ūdeni.

— Es esmu no Skandiči.

Ugo gulēja uz sāniem pašā gultas malā un pagriezies pret viņu:

— Tātad no Florences apkārtnes. Kas tur liels? Pusstundu ar tramvaju.

— Pat mazāk. Divdesmit minūtes, — viņa atbildēja.

Un Ugo turpināja:

— Arī kāds mans draugs ir no Skandiči. Kāds Baldoti, rai jūs viņu nepazīstat?

— Es tur neesmu bijusi jau trīspadsmit gadus. Pazinu vienu Baldoti, tas bija smagais ormanis.

— Tad tas ir viņš. Liels vīrs ar melniem matiem!

— Tas, par kuru es runāju, jau toreiz bija plikpauris . . . Bet pagaidiet, varbūt jūs runājat par dēlu. Arī viņš pa šo

laiku ir kļuvis par divpadsmit gadiem vecāks. Vai viņu nesauc Romeo?

Ugo meloja:

— Jā, protams, Romeo! — Un, turpinādams melot, teica: — Viņa tēvs ir miris. Tagad Romeo pieder rati un zirgs. Un turklāt viņam nemaz neklājas slikti!

Romeo, — meitene sacīja, un tās lūpas un acis smaidīja. Un skatienā un smaidā bija skumjas un jauku atmiņu maigums. — Vai viņš ir precējies? — Džezuina vaicāja, gandrīz negribot.

Ugo turpināja melot:

— Jā, precējies. Un viņam ir divi bērni, liekas, dvīnīši! — Tad piebilda: — Vai es neesmu pļāpīgs?

Meitene pakratīja galvu:

— Neļaujiet vaļu fantāzijai. Mēs esam tikai kopā auguši. Tad mēneša laikā man nomira viens pēc otra abi vecāki, un, tā kā man nebija radinieku, ciems mani atdeva bāreņu patversmē. Es atstāju Skandiči, kad man bija trīspadsmit gadu, un neesmu tur vairs bijusi.

Tad Džezuina atcerējās, ka viņa ir žēlsirdīgā māsa un ka Siņora tai devusi arī norādījumus, kad abas kādu brīdi bija palikušas vienas:

— Tagad guliet, tā teica. — Vai jūs vēlaties, lai es nodzēšu gaismu, vai lai aizklāju lampu ar avīzi? Ja jums kaut kas vajadzīgs — es palieku šeit.

— Un kad jūs iesit gulēt?

— Siņora man pavēlēja pasēdēt pie jums, — tā atbildēja, pa daļai jokojot, pa daļai nopietni. — Bet, ja jūs aizmigsit, tad droši vien arī es aizvēršu acis.

- Liecieties labāk gultā, — viņš sacīja. — Bet pirms iemigšanas apsolieties neatteikt, ja rīt no rīta man jums būtu jālūdz kāds pakalpojums.

— Es jums tūliņ to varu izdarīt, — meitene atteica. Un pēkšņi gluži bez nodoma piebilda: — Bet, kur tad lai es eju gulēt, ja jūs guļat manā gultā!

Tā kā viņš likās mazliet apjucis, Džezuina, viņu nomierinādama, teica:

— Siņora tā nolēmusi. Ja jūs rīt vēl še paliksit, mēs atnesīsim saliekamo gultu no bēniņiem.

Tad viņš mēģināja noskaidrot, kāds pašlaik ir stāvoklis, un teica:

— Siņora nolēmusi. Bet es ceru, ka jums pašai ir arī savas domas!

Meitene vaļsirdīgi atbildēja:

— Protams! Bet manējās sakrīt ar Siņoras domām.

Viņš neatlaidās:

— Vai visas Siņoras domas sakrīt ar jūsējām?

Un cietoksnis padevās. Džezuina nepiespiesti un draudzīgi teica:

— Kādu laiku vairs ne tik bieži kā senāk.

— Kāpēc? — nevilšus trāpīdams naglai tieši uz galvas, viņš vaicāja.

— Varbūt jums arī patīk Liliana tāpat kā Siņorai?

Džezuina pēkšņi notvīka gluži sarkana, it kā pieķerta noziedzīgās domās. Bet viņa tomēr prata savaldīties un teica sausā un noteiktā tonī, kaut gan pārāk strauji, lai tas liktos dabiski:

— Jums patīk pļāpāt, bet jums taču jāguļ. — Viņa piecēlās, nodzēsa gaismu un piebilda: — Liliana ir nelaimīga, un viņai vajadzētu vēl vairāk palīdzēt. Siņora — Siņora ir svētā!

Ugo saprata, ka cietoksnis padodas, bet tomēr tur vēl bija kāds punkts, kam nedrīkstēja pieskarties.

Istaba slīga tumsā; caur aizvirtņiem spiedās iekšā mēness gaisma, un tā šķita jo spilgtāka, jo vairāk acis pierada pie

tumsas. Un klusumā pulksteņa tikšķēšana, ko Džezuina turēja naktsgaldiņa atvilktnē, likās, nāca no tālienes — patīkama un mazliet noslēpumaina sabiedrība. Ritēja laiks, un abi klusēja, iegrimuši katrs savās domās. Ņaudēja kaķi, un augšējā stāvā dzirdēja kādu staigājam smagiem soļiem pa istabu šurp un turp, varbūt tas bija Bepino. Lejā uz ielas patruļas gāja savā apgaitā ar lieliem starplaikiem, klusas, nesaprotamas un tālas bija sardzes nodaļas balsis viesnīcā. Pēc tam — bet varbūt tā tikai likās — atkal bija dzirdamas Margeritas vaimanas. Torņa pulksteņa sitieni skaitīja stundas, un klusums, šķiet, bija rokām taustāms. Un Ugo ar Džezuinu likās, ka dzīve būtu apstājusies, gaidot gaiļa pirmo «kikerigī», kas, salaužot burvību, liks tai atmosties.

Viņi kavējās domās un, gulēdami vaļējām acīm. lūkojās savās ēnās, negribot ieaijādami sevi miegā, klausoties viens otra elpas vilcienos. Pēkšņi Džezuina it kā sāka domāt skaļi. Viņa pati brīnījās par saviem vārdiem, kas viņai nāca gluži negaidot. Tad viņa apklusa. Bet viņa jau bija pateikusi: — Vai jūs nemaz neesat domājuši par Olimniju? — Viņa to neteica Ugo, viņa runāja pati ar sevi vai ar Ugo attēlu, kas neapzināti veidojās viņas apziņā. Katrā ziņā viņa negriezās pie Ugo fiziskās esamības, tāpēc, dzirdot Ugo atbildam, viņa vispirms sarāvās, bet drīz pēc tam guva kādu nenoteiktu mierinājumu, klausoties tā balsī. Un arī atbildēt tam viņai sagādāja prieku.

Ugo sacīja:

— Par Olimpiju man galva nav jālauza. Tā ir sieviete, kas pati prot izkulties no nepatikšanām.

— Bet viņa taču bija jūsu draudzene, ja nemaldos?

Šoreiz Ugo bija atklāts un sirsnīgs, viņš teica:

— Ar šo sievieti man bija sakari jau trīs mēnešus. Es to paku bez kāda nodoma viņu apvainot. Mēs bijām noslēguši

tādu kā līgumu: es tev dodu tik un tik — un tu man tikpat. Es nezinu, Džezuina, vai jūs mani saprotat. Tagad, pēc tā, kas noticis, līgums ir lauzts, un Olimpija to būs sapratusi tūliņ.

— Kas viņai jāsaprot? Ka viņa devusies briesmās kāda vīrieša dēļ, kurš pēc dažām stundām viņu pat neatceras?

— Jūs esat naiva meitene, dārgā Džezuina! To es jums saku kā komplimentu. Man būtu pārāk grūti jums visu izskaidrot. Es baidos, ka jūs mani varētu uzskatīt par iedomīgu.

— Nu tad ļaujiet man paklausīties šo grūto izskaidrojumu, — Džezuina sacīja.

Viņi sarunājās klusi. Tā bija sačukstēšanās naktī divus soļus no Siņoras istabas, kura varbūt bija nomodā un ar savu aso dzirdi sekoja viņu čukstiem, un glāstīja Lilianas matus, kas beidzot bija aizmigusi. Džezuina sēdēja pie gultas galvgaļa; un abi, apraduši ar tumsu, varēja saredzēt viens otra seju, pār kurām krita caur slēģiem mēness bālais atspīdums.

Viņš atsāka:

— Patiesību sakot, visu izskaidrot nemaz nebūtu grūti, bet nav tik viegli pārliecināt tādu meiteni kā jūs. To es jums gribēju pateikt. — Ugo nemeklēja vārdus, bet teica tos, kas pirmie ienāca prātā: — Olimpija būs sapratusi, ka pēc tā, kas noticis, es esmu atkal kļuvis agrākais Ugo. Un agrākais Ugo nekad nebūtu slēdzis līgumu ar sievieti no ielas.

— Nu jā! — atteica Džezuina, un viņas balsī ieskanējās kada ironiska nots: — Tātad agrākais Ugo ir bijis īsts svētulis! Vai jūs par to mani gribat pārliecināt?

— Nepavisam ne. Mūsu ielā nav noslēpumu. Vai tad mani nesauc par gaili, lai pazobotos, ka es vienmēr skrienu pakaļ brunčiem? Un arī tas nav taisnība, ka es nicinu šīs nelaimīgās, kas nodarbojas ar tādu amatu. Tikai jums jāsaprot, ka

es nedomāju gluži tāpat kā dažs labs pārvaldnieks! Pēdējā laikā es biju palaidies. Un pamošanās bija pārāk šausmīga, lai man Olimpija ienāktu prātā pirmā. Vai jūs mani tagad saprotiet?

— Nē! — viņa sacīja. — Jūs gribat taisnoties, bet es esmu sieviete. Īstenībā jūs esat izturējies pret Olimpiju tāpat, kā izturas visi vīrieši šādos gadījumos: jūs metat mūs prom, kad mēs jums vairs nederam un nepatīkam.

Viņš bija runājis vaļsirdīgi un pirmo reizi pavisam atklāti. Uz Džezuinas iebildumu viņš atbildēja to, ko domāja, — rupji un tāpat kā meitene ar ironisku pieskaņu balsī:

— Jūs domājat ar Siņoras smadzenēm! Pamēģiniet reiz ar savām!

Tad notika tas, ko viņš negaidīja. Džezuina neapvainojās. Vēl vairāk, viņa pateica kaut ko tādu, kas lika Ugo padomāt un no jauna deva tam cerības, ka viņa palīdzēs.

Viņa sacīja:

Jūs maldāties. Tagad jau es domāju ar savām smadzenēm. Bet šis ir viens no nedaudzajiem gadījumiem, kad mani uzskati sakrīt ar Siņoras uzskatiem.

Ugo piecēlās, atbalstīdamies uz veselās rokas, lai labāk varētu palūkoties viņai sejā. Tas redzēja, ka viņa ir pārliecināta par saviem vārdiem; viņas seja bija mierīga, kā cilvēkam, kas savaldīgi un patstāvīgi veido savas domas. Un tad — Ugo likās, ka pašlaik ir izdevīgs brīdis, — tas iedrošinājās uzdot jautājumu, kas tam gulēja uz sirds:

Un kā ar politiku, — tas vaicāja, — vai arī jums, tāpat kā Siņorai, sarkanie un melnie ir tie paši vēži?

Džezuina tam atbildēja tikpat vaļsirdīgi:

— Līdz vakardienai varbūt jā, — viņa teica. — Bet, ja melnie tā rīkojas, tad tas nozīmē, ka sarkanajiem taisnība. -

Un piebilda: Mačiste bija vienīgais cilvēks Korno iela, ko

es cienīju!

— Un kāpēc? — Ugo jautāja, ietekmēts no šīs sarunas pusbalsī, no sava neparastā stāvokļa un arī no domām, kuras izteica tam blakus sēdošā meitene. Ugo bija aizkustināts; tas nožēloja agrāko nodomu — «dabāt meiteni savā pusē», viņai pieglaimojoties. Sī meitene, kuru Ugo nekad nebija ievērojis un kura tam likās bieži tik līdzīga Si norai, tagad pierādīja, ka par ļaudīm nevar spriest pēc viņu izskata. Un, ja sievietei ir jutās, ko viegli atmodināt, tad viņai ir arī sirds, bet, lai to iepazītu, vajadzīgs laiks, pazemība un dvēseles skaidrība. Par meitenes atbildi viņš jutās mazliet vīlies, un tomēr tā viņu vēl vairāk aizkustināja: — Mačiste bija cilvēks, par kuru nekad netenkoja!

Tā teikdama, Džezuina pati apzinājās, ka viņas spriedums par Mačisti bija spriedums par mirušo, kas bija radies viņai pēdējās nedēļās gandrīz kā protests pret to ziņkārības un intrigu atmosfēru, pie kuras Siņora viņu bija pieradinājusi. Visos šais gados Mačiste bija vienīgais, kas nekad (varbūt tikai vienu reizi) nebija sagādājis drūmajai vecenei prieku ar skandālu vai ar nekrietnu rīcību, vai ar tādu izturēšanos, kas viņu pašu padarītu smieklīgu. Tagad šis Džezuinas spriedums ieguva netiešu traģisku apstiprinājumu ar kalēja nāvi, un viņa pat iedrošinājās sev teikt, ka patiesība ir tieši tur, kur nav vairs Siņoras varas.

Viņa domāja par patiesību, kas viņai neskaidri atklājās Mačistes nāvē, sēžot šeit stundām ilgi tumšajā istabā ar Ma-čistes draugu; tagad Džezuina skatījās uz Ugo kā uz šī taisnīgā un patiesā cilvēka draugu. Tātad arī šī cilvēka draugam vajadzēja būt kaut mazliet taisnīgam un patiesam. Viņa nolēma to uzklausīt, paļāvīgi iztaujāt un pieņemt draudzību, ko

tas viņai piedāvāja. Varbūt arī roku, ko viņa gaidīja, lai spētu pārkāpt Siņoras mājas apburto slieksni.

Viņi runāja ilgi un vaļsirdīgi. Un, kad nodziedāja gailis, ausa gaisma, sāka strinkšķēt modinātāji, iet pirmie tramvaji un bija dzirdamas pirmās balsis, Ugo bija pārliecināts, ka Džezuina viņam palīdzēs.

Nākošajā dienā Džezuina uzmeklēja biedru metāllējēju un saņēma no viņa norādījumus. Likās, ka fašisti grib noliegt savu bandu varas darbus tāpat kā pēc Mateoti noslepkavošanas. Bet, ja viņi pat arestētu atbildīgos, un šajā gadījumā ar lielākām tiesībām, Ugo bija un palika pārāk bīstams aculiecinieks, lai satracinātie fašisti neizmēģinātu visus līdzekļus aizbāzt viņam muti. Tātad lai Ugo paliekot šobrīd turpat, ja tur esot droši, un tuvākajās dienās partija viņam norādīšot, kā izturēties. Ugo katrā ziņā vajagot glābt, lai izdevīgā brīdī varētu atklāti ierosināt apsūdzību pret Mačistes slepkavām. Un, lai sazināšanās būtu drošāka, metāllējējs ieteica Dže-zuinai turpmāk saistīties ar Mario, kas dzīvojot tai pašā ielā un netiekot turēts aizdomās. Mario, lai gan Ugo to nezinot, arī esot savs cilvēks. Pareizāk sakot, teica metāllējējs: «Mačistes skolnieks!» Un, kad Džezuina, iepazinusies ar stāvokli, nespēja atturēties neizstāstījusi savā vientiesībā metāllējējam Ugo bažas, ka partija varētu sākt apšaubīt viņa izturēšanos liktenīgajā naktī, metāllējējs pasmaidīja, nogrozīja galvu un sacīja:

— Ja Ugo nāca prātā tādas domas, tad var redzēt, ka viņam bijis īsts zirga drudzis, tik liels, ka viņš vairs neatcerējās, ka viņi abi ar Mačisti uz motocikla vispirms piebrauca pie manas mājas un Mačiste man izstāstīja sīki jo sīki visu par toreizējo stāvokli un deva man iespēju apskriet un brī-

dināt pusi pasaules. — Nomierini viņu, — piebilda vecais biedrs, ko metallietuvē sauca par Dzejnieku, — un atgādini, ka partija nav lētticīga sieviņa un tic nevis šķietamajam, bet gan tam, kas tiešām ir, un, lai nosodītu biedru, tai jāsadabū daudz vairāk pierādījumu un tiem jābūt drošākiem nekā zvērināto tiesā. Ja partija reiz nosodījusi komunistu, — viņš teica un paņēma Džezuinu zem rokas kā savu vecāko meitu, — tad tas var nodzīvot kaut Metuzala mūžu, bet tam vairs neatgūt cilvēka seju!

Džezuina, šķiet, apmulsa, bet viņš pasmaidīja un teica:

— Vai jūs varat iedomāties vīrieti bez sejas? Vai arī sievieti, kurai mati nogriezti uz nullīti? Kas gan to vēl ņemtu par sievu?

Un meitene arī iesmējās un sacīja:

— Tādu sieviešu ir daudz, bet tās nēsā parūkas! — Un viņa nodomāja, ka Siņora nēsā parūku, bet Liliana to vēl nezina. Neviens to nezina, izņemot viņu.

Pirms atgriešanās mājās Džezuina atcerējās, ka jānopērk Ugo cigaretes. Un pēc pašas ierosmes iegādājās tam pidžamu.

Metāllējējā minējumi izrādījās pareizi. Valdība vai kāds cits tās vietā norobežojās no tiem, kas bija atbildīgi par dieva dusmības nakti. Policijas aģentu uzmanība tagad no Marge-ritas mājas pievērsās Karlino mājai, bet tas pa to laiku bija nozudis, un Osvaldo arī vairs nebija rādījies «Cervijā». Bet, kad policija sāka raudzīties uz šo lietu nopietni, tai izdevās sadzīt zaķim pēdas; policisti ir mednieki bez fantāzijas, bet ar lielu izturību: tie neatlaidīgi ložņā ap alu un gandrīz vienmēr panāk savu. Karlino atrada viņa paša mājas bēniņos, viņš bija tur ielīdis kādā kaktā aiz Nezi gaiļa būdas, par lielu brīnumu visai ielai un it sevišķi Otello. Osvaldo arestēja Mon-tale Aļanā, līgavas mājā un pārējos citās tikpat parastās vietās. Bet, lai pabeigtu šo akciju, vajadzēja veselu nedēļu,

un pa šo laiku Korno iela atradās aplenkumā; Margeritai nācās izciest trīs nopratināšanas, un tikai tad viņa drīkstēja noslēgt māju un nodot atslēgas Mario, kas tomēr palika mazajā kāpņu gala istabiņā. Margeriita atgriezās savā ģimenē dzimtajā ciematā, kur dzīvoja viņas precējusies māsa ar saviem bērniem. Kalvi Margerita uzticēja Eiženam, kas pirmās dienas strādāja viens un tad atveda sev palīgā brāli.

Tā kā Ugo vēl arvien draudēja briesmas, viņš palika savā paslēptuvē visu nedēļu. Viņš izturējās tik piesardzīgi un klusi, ka ne Luīza, kas palīdzēja virtuvē, ne Liliana nepamanīja viņa klātbūtni. Siņora, aizbildinādamās ar neveselību, pēc pirmā vakara vairs nerādījās. Ugo brūce pamazām dzija, un jau piektajā dienā viņš varēja pakustināt plecu, nejūtot sāpes. Džezuina bija nonesusi lejā saliekamo gultu un gulēja tai pašā istabā pie loga. Siņora viņai teica:

— Es zinu, ka tu gribi un arī varētu gulēt virtuvē, bet Liliana tevi tur ieraudzītu, un es negribu, ka viņa kaut ko uzzinātu. Nekādā ziņā negribu. — Un tad piebilda: — Un turklāt nav labi atstāt viņu vienu: viņš ir tik pārsteidzīgs un varētu izdarīt kādu muļķību — izliekties pa logu vai kaut ko tādu. Uzupurējies vēl dažas dienas, mīlucīt!

Bet Džezuinai tas vairs nebija nekāds upuris. Viņa negāja gulēt līdz vēlai naktij, un viņi abi ilgi sarunājās: viņš, gulēdams uz sāniem pidžamā, ko tā viņam bija dāvinājusi, un Džezuina pie gultas galvgaļa, tāpat kā viņu pirmās*sarunas naktī. Viņi tērzēja pusbalsī, un, ielas troksnim apklustot, arvien klusākas kļuva arī viņu balsis. Sačukstējās divas sirdis, kas nāca no dažādām pusēm un bija tik tālas, ka sākumā viņiem pašiem sastapšanās izlikās gluži neiespējama. Tomēr lēnām viņi tuvinājās, tik tikko saskatīdami viens otru zem tik atšķirīgas dzīves pieredzes čaulas, kas pamazām nokrita kā izkaltusi sūna no akmens, un parādījās viņu neaptraipītās

dvēseles. Viņi līdzinājās stādiem, kas karsti ilgojas laist saknes auglīgā zemē. Mēs varētu to saukt par mīlestību, bet tā ir divu bīitņu sastapšanās, kuras nāk no tālienes un sadodas rokās, lai smeltos drosmi, jo ceļš ir garš un vajag sasniegt robežu, aiz kuras sākas cita pasaule, ja vispār tāda ir.

Un sestajā naktī viņi savienoja savas dzīves. Tad ausa rīts, strinkšķēja modinātāji. Džezuina pamodās, tās vaigs dusēja uz viņa krūtīm, uz viņa sirds, kas pukstēja mierīgi un spēcīgi. Ugo gulēja uz muguras, viņa bārda bija izaugusi pa šīm dienām gara jo gara, un meitene iedomājās, ka viņš ir lācis; lāčus tik patīkami glāstīt, un tie ir drosmīgi un prot aizstāvēt savu īpašumu. Džezuina baidījās, ka viņš varētu atspiesties uz ievainojuma, bet negribēja viņu modināt. Tad meitene pēkšņi vēlējās redzēt, kādā krāsā viņa acis, un pavisam izbrīnījās, ka nav vēl to ievērojusi. Vēlējās dzirdēt arī viņa balsi un noskūpstīja viņu kautri uz auss. Ugo atvēra acis un tai uzsmaidīja. «Labrīt,» viņš sacīja, un tas skanēja gandrīz tāpat kā tai vakarā pirms piecām dienām, kad viņš bija atmodies no murgiem, un tomēr citādi. Džezuina sajuta, ka Ugo tā var sveicināt tikai viņu, un viņa acis bija lielas un skaidras kā melna lāča lielās, skaidrās acis. Viņš to piekļāva sev, un viņu ķermeņiem bija vienāds siltums. Sai brīdī atslēga, ko viņi bija divreiz apgriezuši, izslīdēja no atslēgas cauruma. Kāds lēni slēdza durvis vaļā no ārpuses ar otru atslēgu. Un, pirms viņi vēl paspēja attapties, durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās Siņora.

Tai mugurā bija zilais tērps ar platu mežģiņu rotājumu ap krūtīm un aprocēm. Tās seja bija bāla kā krīts. Melnie acu dobumi vēl kāpināja šo bālumu. Bet tomēr tās skatienā bija izsmiekls . un uz koši sarkanajām lūpām tikko samanāms smaids, gluži kā pagānu dievei, kaš redz piepildāmies savu pareģojumu un tīksminās par to. Viņa sacīja:

Esmu priecīga, ka tas jums gājis tik ātri! Un, tā kā viņam briesmas ir garām, celieties un savāciet savas mantas! Jūs vēl paspēsit aiziet, pirms Korno iela mostas.

Uz ielām ausa dzestrs rīts, bieza migla ietina namus: bargs rudens, kam sekos ziema. Mogerini piena veikalam Neri ielā zēns pašlaik uzvilka s'toras. Ugo un Džezuina iegriezās tur sasildīties un sakārtot savas domas. Apsēdušies pie galda, viņi vispirms saskūpstījās.

TREŠĀ DAĻA

.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Tad patiesi pienāca ziema, mēnesi gāja, un, lai paglābtos no šausmām, ko iedvesa domas par nāvi, katrs ar lielāku uzmanību pievērsās dzīvei. Margerita atdeva kalvi Eiženam: viņa vairs neatgriezās Korno ielā. Svētdienās jaunieši bieži mēdza Margeritu apciemot viņas dzimtajā ciematā, kur viņa bija apmetusies un no rīta līdz vakaram noņēmās ar māsas bērniem, tā piemirsdama savas sāpes: arī viņa gluži neapzināti bija pievērsusies dzīvei. Jo dzīvot ir mūsu liktenis līdz tai dienai, kad mums jāmirst.

Mario apciemoja Margeritu visbiežāk. Kādu svētdienu ar Alfredo piekrišanu (viņš vēl arvien atradās sanatorijā, un viņa veselības stāvoklis bija nevis uzlabojies, bet kļuvis vēl ļaunāks) atnāca arī Milena ar abiem saderināto pārīšiem. Bet kurpnieks nepalaida garām izdevību atklāti palielīties, ka viņa pareģojums piepildījies: tiklīdz pirmais vīrietis sapinās Dže-zuinas brunčos, tā deva jāvārdu. Visi tagad saka, ka tā esot labāk! Pat sievietes apgalvo, ka Džezuina ir jauna un viņai tiesības dzīvot pašai savu dzīvi, vēl jo vairāk tāpēc, ka pie

Siņoras tagad ir Liliana, kas rūpējas par viņu un kaut mazliet atlīdzina par visu to labo, ko Siņora viņai darījusi.

Bet arī Ugo un Džezuina vairs neatgriezās Korno ielā. Ja mēs gribam izzināt kaut ko par viņiem, mums kādā no tuvākajām dienām jāiet tie uzmeklēt. Un pēc vētrām un miglām uzkrita kaut kas līdzīgs sniegam. Mūsu iela stingst salā, bet ļaužu dzīslās vēl rit siltas asinis, un viņi rod gluži cilvēcīgus mierinājumus.

Ziemā, kad ielu tīrītājs Čeki dodas uz darbu, vēl ir liela tumsa, logi ir aizvērti un Nezi gaiļa «kikerigī» šķiet nākam no kilometriem liela tāluma. Miglas plīvurs nomāc laternu gaismu un kā aizkars aizsedz Palaco Vekio, kas uz mūžīgiem laikiem pagriezis Korno ielai muguru. Sai stundā mūsu iela ar savu «pārdomu būdiņu», kas izskatās pēc sargmājiņas, atgādina strupceļu. Reizēm naktīs vējš no kalniem atpūtina smalku sniegu, plānu, baltu kārtu, kas izkūst zem pirmo gājēju soļiem. Bet pietiek ar šo balto, sarmas kārtiņu, lai Čeki uzskatītu par savu pienākumu visiem paziņot: «Kas vēl gultā, lai neceļas! Ir uzsnidzis sniegs!» Viņš kliedz klusumā gluži kā seno laiku saucējs. Tikai daži viņu dzird. Korno ielas ļaudīm ir paradums guļot pārvilkt segu pār galvu. Istabās gaiss ir mitrs, tur ir aukstāks nekā uz ielas un elpojot paceļas garaiņi.

Ziema ir nabaga ļaužu ienaidniece; jo siltāk viņi cenšas ģērbties, jo vairāk atklājas viņu nabadzība. Staderini apvelk divas vecas žaketes, vienu uz otras. Nanni ietinas karavīra apmetnī. Čeki valkā uniformu arī ārpus darba laika: viņam nav ar ko apmainīt zilo mēteli ar lilijām uz atlokiem un pogām. Svētdienās grāvracis Antonio izrāda savus melnos baznīcas svārkus, kas viņam atgādina jaunekļa gadus. Mātes ap pleciem apņem lakatus un pašas vecākās apsien galvas ar vilnas šallēm. Bērni iet uz skolu, satuntuļojušies vecās

skrandās un apsaldējušies. Taču meitenes izejot uzvelk vienkāršus, bet glītus mēteļus ar raibām jostām un jauniešiem ap kaklu ir fulāra šalles, kas pašreiz ir modē. Kad norima ziemeļu vējš, visus mocīja ziņkārība, vai Otello uzvilks kažok-jaku, ko vecais Nezi tika valkājis tikai pāris ziemu. Un tiešām kādu dienu Otello tajā parādījās, un tā viņam derēja kā uzlieta.

Februāris ir īss, bet nejauks un sīvs — saka paruna. Šajā mēnesī, kad barometrs gandrīz vienmēr paredz sniegu, Nezi atraitnes išiass liek sevi just, Elīza mocās ar savu sirdskaiti un kamīns Siņoras istabā nekad neizdziest. Pirms pienāk marts un uzzied Margeritas ģerānijas, ko viņa dāvinājusi Bjankai, mūsu ielā tiek pastiprināti patērētas potaša pastilas, pilieni pret klepu, ziedes pret apsaldējumiem, plāksteri un kumelītes. Un no pirmā sala līdz siltajām pavasara dienām, ļaudis sanāk uz garām ziemas vakarēšanām pēc kārtas cits pie cita, spēlē loto un tērzē.

Pirmdienas vakaros Korno iela pulcējas pie Antonio; otrdienās viesus uzņem Revuārs, trešdienās Bruno un ceturtdienās Karrezi laulātais pāris. Piektdienās (sākumā dievbijīgo sieviešu, bet tagad paraduma dēļ) ievēro baznīcas priekšrakstus, kas liek lūgt dievu un neēst gaļu, bet gaļu jau neēd arī citās dienās. Piektdienās iet laikus gulēt, ja nav jāapmainās gluži personiskiem apciemojumiem. Sestdienās ir Milenas kārta uzņemt viesits, un svētdienas vakaros, kas agrāk bija rezervēti Maeistem, tagad iet ciemos pie Otello, kurš pēc tēva nāves uzņem mūsu ļaudis ar īsta lieltirgotāja izšķērdību, jo var to sev atļauties. Dodoties vakarēt uz Nezi māju, sievietēm nav jānes līdz krēsli un sildītāji ar karstām oglēm. Aurora viņām sakurina pamatīgu uguni pavardā un vēl noliek divus sildītājus ar oglēm zem galda; liek pasniegtas krūkas ar vīnu, kam Staderini parāda sevišķu godu. Gandrīz vien-

mēr tiek piedāvātas uz garas paplātes šokolādes konfektes «Vijolītes», tās ir mazas, bez papīrīšiem, un tauta tās sauc par «Čentezimiem». Bet vīriešiem, kuriem ir lielāka apetīte un vajadzīgi pie vīna uzkožamie, tiek sagatavotas gardas sviestmaizes. Nanni mēļo, ka svētdienās Korno ielā neviens neēdot vakariņas mājās, bet viņa ļaunprātībai pamatā ir atriebība: diezgan bieži viņu aizmirst ielūgt.

Tomēr visās mājās neiet tik augsti: dažiem dzīvokļi ir tik mazi un šauri, ka tie varētu uzņemt tikai pusi no viesiem. Kurpnieks, šķiet, nemaz neievēro, ka viņam jādzīvo tādā šaurībā, bet ielu tīrītājs no tā ļoti cieš. Pie Anlonio un Revuāra jāņem līdz pašiem savi krēsli un ogles, un jāiemaksā divi soldi, ja grib iedzert kādu malku vai apēst pusi mandeļkukas: zem pašizmaksas Revuārs neko nevar dot. Pie Bruno un Karrezi turpretim tiek pasniegti atspirdzinājumi, tāpat kā pie Nezi. Protams, ikviens saprot, ka te var gaidīt tikai pavisam trūcīgu cienastu; ir visai apšaubāmi, vai pat Bepino spēj apmierināt savu izsalkumu un «uzaudzēt vēderiņu» ar tasi buljona vai lāsīti vīna. Sestdienās Džemma gatavo šokolādi, plānu jo plānu, bet saldu un pasniedz to skaistās, zīmējumiem rotātās tasītēs, tās ir no servīzes, kas Milenai dāvināta kāzās un ko viņa tieši vakarēšanām atnesusi no sava dzīvoklīša Kures priekšpilsētā.

Katram ir savas iemīļotās lolo kārtis, kurām uz otras puses uzrakstīts īpašnieka vārds. Par trim kārtīm jāmaksā divi soldi, par sešām divdesmit čenlezimi; un, ja kāds ņem deviņas, tad tas dabū atlaidi. Bet neviens nespēj izsekot deviņām kārtīm, it īpaši tad, kad numurus velk Klāra, kas ir tik strauja kā ātrvilciens. «Ne par velti viņa saderēta dzelzceļniekam,» mēdz teikt Luīze Čeki. Klāras pienākums ir glabāt loto, kas iegādāts pirms trim gadiem un ir kopējs īpašums. Uz kastītes vāka nezin kāpēc uzzīmēta Milānas katedrāle ar

mazu madonnu augšmalā un Laimes dievi kā lidojošu meiteni ar aizsietām acīm tai blakus. Klātesošie vienojušies, ka pirmais, kas aizklāj divus skaitļus, vidēji laimē četrus soldus, kas aizklāj trīs — pūslim, par pieciem divreiz vairāk un par pilnu kārti — trīs liras.

Loto ir ļoti izplatīta spēle. To spēlē Neapoles priekšpilsētās un Naviļo^1 būdiņās, Parīzes nomalēs un šķērsieliņās aiz Mad-rides bulvāriem. Tā ir latīņu spēle: izceļotāji no Lūkas šo spēli pārveduši pāri jūrai kopā ar savām statujiņām. Mūsu ļaudīm tajā ir savas tradīcijas — savi dzēlīgi vārdi vai naiva labsirdība. Ikviens iemet kādu asprātību, kurai sakars ar numuru nozīmēm lotospēlē un kuru pēc viņa domām pieļauj morāle. Bet, kad pienāk Staderini kārta izsaukt, tad iet vaļā īsta «uguņošana». «Zārks! Asinis! Karietes!» viņš sauc. Un pat bērniem jāzina, ka ar to jāsaprot 4, 18 un 22; tāpat no pirmās skolas dienas viņiem zināms, ka 7 ir lāpsta, 1 — mazulis, 90 — bailes un 47 — mironis, kas runā.

— Klorinda! — saka Staderini. Klorinda nozīmē 88, jo viņa valkā brilles.

— Mūsu pavārs! — sauc kurpnieks, izvilkdams no maisiņa 28, ragnešu vīru numuru. Bet tad pagriežas pret Bepino, pamirkšķina viņam ar aci un piebilst: — Nieki! Es neko neesmu teicis!

Tomēr pat svētais Krispins ieslīd neatļautajā. Tas saceļ jautrību: — Skūpsts! Krūtis! Venēras kalns! (Bet bailes no cenzūras mūs attur, kurpnieks izsakās skaidrāk un — taisnību sakot — mazliet rupjāk.)

Ap galdu smej un spurdz. Luīze norāda uz bērniem, kas ausās vien. — Pievaldieties! — viņa saka. — Šeit ir arī bērni!

1 Milanas priekšpilsēta. (Tulk.)

Un bērnu dēļ kurpnieks, izvelkat 9, teiks: — Kaķa! — lai gan vēl pagājušā gadā mēs viņu dzirdējām sakām: — Grāmatvedis Karlino! — Bet vai tiešām tikai bērnu dēļ? Vai mūsu ļaudis vairs neatļaujas pat šādu paslepenu vaļsirdību? Jā gan, tagad pie spēļu galda vairs nedrīkst par to runāt.

Un tomēr par to runāja, tikai šaurākā lokā, visu cauru ziemu. Un neviens nekad nav šaubījies no (liktenīgās nakts, ka Karlino un Osvaldo vainīgi Mačistes nāvē. Kad nākošajā dienā grāmatvedis parādījās pie ārdurvīm, Klāra izbijās, it kā būtu ieraudzījusi pašu Luciferu.

Par to runāja Korno ielā, tirgus laukumā un citur. Visas pasaules avīzes neskopojās ar nosodīšanu. Liktenīgajā naktī viņš neatgāja no telefona un izkliedza savus pārmetumus. «Tas nebija vajadzīgs!» viņš sacīja. «Šoreiz tas nebija valsts interesēs!» Viņš draudēja ar katorgu un nošaušanu. Viņš pat nolādēja: «Florencē jūs mani nekad vairs neredzēsit!» Tāpēc izmeklēšanu, kā jau mums zināms, nodeva policijai. Bet revolūcija ir augstsirdīga pret saviem dēliem. Un kurš gan nepiedos varoņiem, kas ir kļūdījušies, bet nav noziegušies, viņu ātrsirdību? Daudzus no tiem, kurus turēja aizdomās, atbrīvoja vēl izmeklēšanas laikā, citus atlaida pagaidām. «Itālijā stāvoklis kļūst normāls», tāds virsraksts bija avīzes rakstam, kas izteica visas pasaules preses domas. Normālais stāvoklis tagad balstījās uz solījumu piemērot ārkārtējos likumus, par kuru bija runājis Tribaudo.

Uz balta zirga ar augstu spalvu rotu pie melnās galvas segas viņš jāja šajās dienās pa galvaspilsētas prospektu. Aiz viņa melnajos kreklos un kailām galvām gāja «jaunās revolucionārās aristokrātijas pārstāvji». Pizano bija vienā no pirmajām rindām. Un, ja mēs gribam dzirdēt dzejniekus, viņi mums saka: «Un vēstures Gaiļa dziesma Jauno Dienu sveic.»

Bet, tā kā gailis ir apbrīnas cienīgs vienīgi dzejā, bet īsle-

nībā apnicīgs, Karlino Benčini pavēlēja Otello Nezi nogriezt galvu viņa vistu kūts pavēlniekam. — Es vēlu eju gulēt, un šie «kikerigī» man traucē miegu, — tas sacīja.

Pēc dažām dienām viņš teica Staderini: — Modinātāji ir pārāk skaļi. Vai lai nu viņi pērk jaunus ar cilvēciskāku skaņu, vai lai iztiek bez tiem. Pasaki to viņiem!

Tiks izpildīts, siņor, — atbildēja Staderini.

Karlino viņam sniedza roku un sacīja: — Ja tu nebūtu tikai -tāds kurpnieķelis, es tev dotu pazolēt savus zābakus.

— Kā jums labpatīk, siņor grāmatvedi, — atteica Staderini.

- Vai tu neiedzertu tasīti kafijas? Bet varbūt tu dod priekšroku vīna pagrabiņam?

— Kā vēlaties, — atkārtoja kurpnieks.

Abi iegriezās Lauvu ielā. Sievietes viņiem noskatījās pakaļ pa logiem. Fidalma noskrēja lejā pa kāpnēm, sirds aiz uztraukuma tai dauzījās krūtīs. — Ko viņš grib no mana vecā? — tā vaicāja Klorindai. — Jēzus Kristus! — iesaucās mandeļkūku tirgotāja sieva. — Jūsu vīrs taču nebūs izmetis kādu vārdiņu pret fašistiem? — Un Leontīna, purinādama palagus uz ielas, noteica: — Sekojiet viņiem, Fidalma! — Un aiziedama nopūtās: — Mans dievs! Vai tā ir dzīve?

Karlino bija paņēmis Staderini zem rokas un veda uz .tabakas bāru Neri ielas stūrī.

— Es labāk dzertu kafiju. Tā uzmundrina un nekāpj galvā. Vai pareizi teikts?

— Zelta vārdi, siņor grāmatvedi, — sacīja Staderini.

— Paklau, kurpniek, tu esi pārāk liels iztapoņa. Vai tev vispār ir vai nav savas domas?

- Es esmu par vīnu, bet kafija arī nav peļama.

- Nu labi! Tu esi mūsu draugs. Kāpēc tu neiestājies fašistiskajā partijā?

— Ticiet vai neticiet, man nekad nav tam iznācis laika. Bet es ar visu sirdi. . .

— Zinu jau, zinu, ka Korno ielā jūs visi esat sarkani. Bet varbūt ne gluži visi. Tu, piemēram, esi diezgan kārtīgs cilvēks un sāc jau saprast stāvokli. Tu neiestājies aiz bailēm, ka mūsu iela tevi varētu izdaudzināt par nelieti!

— Nē, siņor grāmatvedi, ticiet man, tas ir tāpēc, ka man nekad nav iznācis laika izpildīt formalitātes.

— Bet vari būt drošs, ka Korno ielā tiks apdzēsta gruzdošā pagale, kas tik tikko vēl gail. Vai tu dzersi ar anīsu vai rumu? . . . Ņem, uzsmēķē cigāru!

— Es to pataupīšu, ko sasmalcināt pīpei. Es parasti smēķēju atgriezumus.

— Un tu labprāt to iešņauc? Es tev uzdāvināšu simt gramus šņaucamtabakas!

— Nē, siņor grāmatvedi, nepūlieties! Un turklāt simt gramu ir pārlieku daudz. To pērk pa desmit gramiem.

— Un ja man labpatiktu tev uzdāvināt pāris kilo? Ja man labpatiktu likt tev šķaudīt par manu veselību visu mūžu? Vai tad es to nevarētu darīt.

Viņi izgāja. Staderini aizlika cigareti aiz auss un gribēja atvadīties. Bet Karlino viņu atkal paņēma zem rokas un teica: — Nu, ko labu runā Korno ielā? Es tur dzīvoju kā svešinieks. Ko viņi saka par gaiļa nozušanu? Otello man neko neteica.

Ja viņam nekas nebija sakāms, ko tad citi tur bāž savus degunus?

Tagad Karlino izšāva no sava ieroča, ko bija lādējis ar tasi kafijas un simt gramiem šņaucamtabakas. — Un kā citādi? — viņš vaicāja.

Mērķis bija kustīgs: šis cilvēks turēja acis vaļā; šāviens viņu tik tikko skāra, bet stipri uztrauca.

— Vai jusu matē jums to nepastāsta? — atbildes vieta jautāja Sladerini.

— Viņi manai mātei neuzticas. Un turklāt mēs nekad nerunājam par Korno ielu. Es gribētu, lai tu man pasaki, kāda tur temperatūra.

— Zema, siņor grāmatvedi. Marta mēnesis, un vēl arvien pūš šis ledainais vējš. Piedodiet, man jāiet uz darbnīcu.

— Ei, kurpniek! Neesi tāds divkosis! Vai Mačistes sieva nav vairs rādījusies?

— Nē, tiešām nav. Viņa atdevusi kalvi agrākajam palīgam un aizbraukusi uz savu dzimto pusi.

— To es zinu. Bet es domāju — vai viņai vēl ir sakari ar šejienes ļaudīm.

— Manuprāt, izslēgts.

— Ak, tavuprāt, izslēgts. Tu proti izlocīties, ja tu papūlies. Dante tev ir šo to iemācījis. Bet tu melo! Pagājušā svētdienā viņu apciemoja mūsu jaunieši.

— Ja jums tas zināms . . .

— Man zināms vēl vairāk, — proti, ka vēl pēc tam, kad izmeklētājs Ugo liecību, protams, bija atzinis par nepatiesu, Korno ielā vēl atrodas tādi, kas domā, ka mēs ar Liverani esot iejaukti Mačistes lietā.

— Man tas nav zināms, bet jūs jau zināsit labāk!

— Ak tā! Ja mana māte nekā nezina un neredz, tad tas ir

saprotams, jo viņa vienmēr sēž mājā; bet man jābrīnās, ka tu, kas kverni uz ielas pie sava darba galda augu dienu, neko nedzirdi, par ko ļaudis sačukstas! Vai tad acu un ausu tev nav? *

— Kā tad nav, siņor grāmatvedi!

— Nu labi, man arī ir. Turklāt divu pāru vietā četri. Un paklausies labi! — Vienu pāri acu un vienu pāri ausu es

vienmer atstāju Korno iela, lai vakara tas man varētu par visu pastāstīt!

Viņa vārdi vēstīja nelaimi un balss skanēja tik draudoši kā vēl nekad.

Staderini likās, ka viņš atrastos mazā laiviņā pārplūdušās Arno upes vidū. Bet, par laimi, šai brīdī Fidalma kliedza viņiem nopakaļ:

— Remidžo! Remidžo! Uz kurieni jūs to vedat, siņor grāmatvedi?

Un tiešām — iela, pa kuru viņi gāja, veda uz fašistu štābu. Bet Karlino to nedarīja ar nodomu, gluži vienkārši — štābs atrodas netālu no Neri ielas. Fidalma abus panāca, un Karlino atvadījās. Aizejot viņš vēl teica Staderini:

— Tātad, kurpniek, vai esam vienojušies? Nost ar modinātājiem. Un arī šie gaiļi lai beidz dziedāt, ja negrib, lai tiem nogriež galvas!

— Kas par modinātājiem? Un par kādiem gaiļiem viņš runāja? — jautāja Fidalma vīram, kad viņi palika vieni.

- Viņš grib, lai modinātāji no rītiem netaisītu tādu troksni. Un gaiļi . . . zini, viņš runāja par Vinedžas ielas gaiļiem. Arī tie viņam nedod miera!

— Bet tos jau Korno ielā nemaz nedzird.

— Viņš tos dzird, vai tu saproti!

— Bet kas tev tur par daļu? Remidžo, saki man taisnību.

— Tā ir taisnība, Alma! Viņš grib, lai es brīdinu Vinedžas ielas putnu tirgotāju!

— Zvēri man!

— Lai man acis izdur!

Bet viņš noteikti (pat savai sievai,

Kurpniekam tiešam varētu izdurt acis. nolēmis neuzticēt nevienai dzīvai dvēselei

savai Almai ne) sarunu ar Karlino. Viņam ir gara mēle, bet bailes ir ass nazis, kas to padara īsu. Viņš pateica tikai «vienreiz par visām reizēm», ka Korno ielā jābūt kādam spiegam, un vairāk neko viņš negribēja paskaidrot. Nevienam! Viņš tagad ir pārliecināts, ka Korno ielā ir kāds, kas izstāsta Karlino visas sarunas. Un ne tikvien sarunas, bet pat domas, noskaņojumu vai temperatūru, kā mēdz teikt grāmatvedis. Te ir kāds spiegs, un kurpnieks domā, ka tai jābūt Elīzai. Īstenībā tā nav vairs tikusies ar Karlino pēc tā rīta piena veikalā. Bet, ja arī Staderini nav trāpījis gluži naglai uz galvas, tad viņš vismaz ir tuvojies patiesībai: Karlino uzticības persona ir Nanni. Kā Staderini to nav iedomājies? Bet tā ir vienmēr: tādus, kuriem vismazāk vajadzētu uzticēties, mēs pašus pēdējos sākam turēt aizdomās.

Sis notikums ir laupījis Staderini parasto drosmi loto spēlē. Tomēr reizēm viņš nenovaldās un palaiž muti kā vēl nekad. Un vakar vakarā, izvilcis 60. numuru, viņš nosauca to īstā vārdā, izteikdamies bez aplinkiem un saceldams apjukumu un satraukumu mātēs, kas bija norūpējušās par saviem bērniem. Vārds bija tik rupjš, ka visi bērni nosarka, pat deviņus gadus vecā Pikarda un septiņus gadus vecais Palile, Klāras jaunākais brālītis. Bet neskaitāmie izskaidrojumi, ko sniedz sapņu tulks, nāca talkā apjukušajām mātēm un bērniem, jo 60. numuram bez tās nozīmes, kuru minēja Staderini, un viņš norādīja uz ābolu, ar ko tika kārdināts Ādams, ir vēl cita, kas attiecas uz madonnu; to var apliecināt katrs loto spēlētājs. Tomēr Staderini, tiklīdz klātesošie nomierinājās, nespēja atturēties no kodīgas ironijas.

- Ak tā, madonna! To es pavisam aizmirsu! — viņš sacīja. Un pēc tam: No patiesības allaž baidās!

Liktenīgās nakts notikumu izmeklēšana vilkās uz priekšu svina soļiem, toties pirms nedēļas iztiesāja tā sauktās Moro bandas lietu. To izskatīja tribunāla devītajā zālē, divdesmit metrus no Korno ielas. Un viss, kas ir nospiedis un satraucis ļaužu prātus, turējis arī Korno ielu lielā sasprindzinājumā jau ilgus gadsimtus. Un tas viegli saprotams: jo tās apkārtnē, nepārsniedzot divi simti metrus uz dažādām pusēm, pat neskaitot Siņorijas pili, atrodas gan fašistu galvenā mītne, gan tribunāls, gan Bardžello^40 pils, gan policijas komisariāts un vēl četras sešus gadsimtus vecas baznīcas.

Tiesas izmeklēšanas aktīs ir rakstīts, ka saskaņā ar divdesmit pieciem apsūdzības punktiem, kas še pievienoti, Moro bandai bez zādzības Boloņas ielā «vēl tiek inkriminēta vesela rinda līdzīgu noziegumu, ko pastrādājušas līdz šim par nepazīstamām turētas personas pēdējos divos gados». Arī tā ir sena un laba prasība, par kuru mums jāpateicas birokrātijai, lai policijas labās reputācijas dēļ «visi noziegumi agrāk vai vēlāk tiktu atklāti». Kaut arī tiesa gribētu izturēties taisnīgi pret visiem, tai tomēr jāatrod kāds, kas derētu kā atsvars tās svaru kausos. Tā nav nejaušība, ka pats pirmais no divdesmit pieciem «papildu» apsūdzības punktiem datēts tieši ar to dienu, kad Moro atbrīvoja no cietuma pēc soda izciešanas par kādu citu noziegumu! Kadornam un Džulio nav bijušas darīšanas ar «Murati» jau kādus četrus gadus — lieliska izdevība iekustināt lietas, kas jau sen guļ apputējušas uz mūsu brigadiera galda.

īpašums, tāpat kā karaļa persona, ir svēts un neaizskarams, un, ja kādreiz jau sodītu noziedznieku nosoda nevainīgu, ar to tiek novērstas tikai iespējamas briesmas. Nav ko uztraukties, ja šoreiz to sauc par Džulio Solli Ernesta dēlu,

trīsdesmit divus gadus vecu, precējušos, «recidīvistu, kas atrodas policijas uzraudzībā», kaut arī viņš noliedz savu vainu! Atcerēsimies mūsu brigadiera domu graudu: «Kas reiz grēkojis, grēkos vēl!»

Kas attiecas uz Moro bandu, brigadieris nolika tiesas izmeklētājam priekšā daudz pierādījumu, netiešu, bet pārliecinošu, uz kuru pamata prokurors viegli varēja pieprasīt visiem apsūdzētiem augstāko soda mēru. Turklāt vēl netiešs apsūdzēto vainas pierādījums bija tas, ka viņus aizstāvēja ļoti ievērojami advokāti. Tā nebija prāva, kur aizstāvji kļūst slaveni; tas nebija noziegums, kas «izdarīts kaislību varā», kad advokāti aizstāv bez maksas, kā atlīdzību gūstot popularitāti. Tātad tie uzņēmās aizstāvēšanu vienīgi iepriekš norunātā honorāra dēļ. Te rodas jautājums, kas gan deva radiniekiem vai arī apcietinātajiem nozieguma līdzdalībniekiem naudu, lai samaksātu tik izciliem juristiem. Kā gan tādi daiļrunātāji kā advokāti Kontri, Marķēti un Kastelnuovo-Tedesko varēja tā pazemoties un uzņemties tik parastu noziedznieku aizstāvēšanu? Viņi tak ļoti labi zināja, ka par viņu pūlēm tiek maksāts ar naudu, kura iegūta, pārdodot zagtās mantas, kas uzskaitītas divdesmit piecos papildu punktos un nav vēl atrastas. Tomēr amata noslēpums viņiem atļauj neizpaust tā vārdu, kas viņus uzaicinājis uzņemties Moro un tā līdzdalībnieku aizstāvēšanu.

Tiesas dienā visi Korno ielas ļaudis, kas nebija aizņemti darbā, atradās publikai paredzētās vietās. Nanni ieradās viens no pirmajiem. Viņš atspiedās ar muguru pret koka balustrādi, lai nepazaudētu vietu. Kad ienāca apsūdzētie, viņš pamāja vispirms Džulio, tad Moro. Tie izlikās viņu neredzam, tāpat arī Kadorna. Bet Moro draudzene, kurai bija ierādīts krēsls ārpus aizžogojuma, pagriezās uz Nanni pusi, nospļāvās un izrīvēja spļāvienu ar kāju, tā ka viņš nevarēja to nesaprast.

Tad Nanni kāpās atpakaļ cauri ļaužu pūlim un klausījās prāvu no pēdējām rindām; viņa seja bija gluži dzeltena un skatiens kā slazdos iekritušai lapsai. Viņam tieši blakus gadījās stāvēt diviem karabīnieriem, kuriem bija uzdots gādāt par kārtību publikas aizmugurē. Kārtības sargu klātbūtne vēl pavairoja Nanni apmulsumu, un viņš aizgāja.

Kad Fidalma viņam nākošajā dienā jautāja, kāpēc viņš esot aizgājis no otras tiesas sēdes, Nanni atbildēja, ka tiem, kas atrodas policijas uzraudzībā, esot aizliegts uzturēties tiesas zālēs. Tas bija taisnība, bet Korno ielas ļaudis viņam sīki izstāstīja prāvas norisi. Tā ilga četras dienas un beidzās piektdienas vakarā.

Liliana ne reizes neparādījās tiesas zālē. Džulio to bija aizliedzis. «Es negribu redzēt, ka tu ciet,» tas viņai teica cietuma sarunu istabā. «Tev tas liksies savādi, bet, ja tu tur nebūsi, es jutīšos drošāk.» Viņa to redzēja prāvas pārtraukumos, pārsūtāmo istabā, tribunāla pagrabstāvā, kura logi izgāja uz Borgo di Greči, Korno ielai paralēlu ielu. Kāds ka-rabīnieru jaunākais komandieris atļāva Džulio uzrāpties līdz aizrestotajam lodziņam, kas bija vienā līmenī ar ielu. Viņš stāvēja, ar rokām cieši ieķēries režģī, un Liliana nometās ceļos. Režģim bija vēl aizvilkts priekšā tīkls, tik biezs kā siets. Tomēr viņi varēja saskarties, piespiežot rokas pie režģa. Liliana bija paņēmusi meitenīti no audžu vecākiem, lai vīram to parādītu. Tā bija paaugusies un vairs neraudāja, bet tagad raudāja Liliana, un viņai likās, ka arī Džulio raudātu. (Tā bija pirmā reize pēc viņu apprecēšanās, kad Džulio sēdēja cietumā.) Viņai likās, ka tur aiz tīkla viņa redzētu nevis vīra seju, bet drīzāk kādu ēnu, bet ēnai bija viņa balss. «Tagad ej mājās. Es negribu, ka tu mani redzi ar dzelžiem uz rokām iekāpjam arestantu ratos. Es zinu, ka nedrīkstēju no tevis prasīt šo upuri, ko tu manis dēļ esi nesusi. Kādu padomu lai

es itev dodu? Paliec pie Siņoras, ja (tu tur labi jūties. Tagad viss iet greizi, Liliana! Es tev pateicos par visu arī manu draugu vārdā.» Un viņš nolēca zemē. Liliana vēl dzirdēja viņa ibalsi, kas nāca no pazemes. «Atnāc atkal ap pusdienas laiku ... Atnāc ap septiņiem .. . Atnāc rīt no rīta ... Atnāc ap septiņiem ... Atnāc ap pusdienas laiku ... Šovakar pasludinās spriedumu.»

Piektdienas vakarā pēc sprieduma nolasīšanas Džulio negribēja uzrāpties pie režģa. Liliana to sauca, notupusies uz ceļiem, iespiedusi seju starp diviem stieņiem un piespiedusi degunu pie sieta. Beidzot viņa dzirdēja tā balsi:

— Desmit gadi, Liliana, desmit gadi! Vai tu jau zini? Es tev rakstīšu! Nu mani ved prom. Raksti man! Noskūpsti meitenīti!

— Džulio!

— Liliana!

— Džulio! Džulio!

— Liliana! Nanni ir spiegs, atceries to! Viss viņa dēļ!

Siņora, kuras rokās Liliana izraudājās, viņai sacīja: «Izrēķināsimies arī ar Nanni, par to nešaubies!» Tad piebilda: — Sie riebīgie advokāti! Es sadabūju tādu aizstavešanas kolēģiju, kurai līdzīgas nebija pat Fuskati prāvā! Seši tūkstoši liru! Un tie nespēja pat panākt vainu mīkstinošus apstākļus!

Bet, ja kāds būtu palūdzis brigadierim, lai viņš 'liek izdarīt rokraksta ekspertīzi anonīmajām vēstulēm, kas viņam bija pienākušas un kas galīgi lika viņam izšķirties par «divdesmit pieciem papildu apsūdzības punktiem», izrādītos, ka šīs vēstules rakstītas ar Siņoras roku.

Un Staderini, kas bija pametis darbu, lai neizlaistu nevienu tiesas sēdi, teica:

— Viņš iznāks ārā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā! Līdz tam laikam vēl daudz ūdeņu aiztecēsi

— Viņš iznāks ārā, kad meitene jau būs beigusi pamatskolu, — noteica Klāra.

Fidalma, pēkšņi atcerējusies savu reportiera pienākumu, jautāja: — Un kur tad ir Nanni, ka viņu vairs neredz?

- Mājās. Viņam, liekas, ir 'drudzis, — atteica Leontīna.

Un Luīze Čeki piebilda: — Protams! Viņš augu dienu sēž durvīs. Būs saaukstējies caurvējā!

Ļaunāk par caurvēju! Tomēr viņu nemoka sirdsapziņas pārmetumi. Sēdēt mājās un pārdomāt Nanni spiež vienīgi bailes. Viņam tagad vairs nav ne mazāko šaubu, ka Džulio, Kadorna, Moro un Moro draudzene zina, ka nodevējs ir viņš; viņš izstāstījis, ka zagtā manta paslēpta zem Džulio gultas. Nanni vienalga, kad Džulio par to pilnīgi pārliecinājies un pateicis saviem draugiem. Galvenais, ka viņi to zina. Un, ja viņi to zina, tad Nanni nešaubās, ka arī visa noziedznieku pasaule ir par to informēta. Visi Florences «garnadži» zina, ka Nanni «sadziedājies ar Madamu». Un viņi tam atņēmuši «malasardas» pilsoņa tiesības.

Nanni tagad līdzīgs kadru virsniekam, kas padzīts no armijas, priesterim, pār kuru nācis baznīcas lāsts, gleznotājam, kas zaudējis acu gaismu. Viņa šausmas līdzinās Osvaldo šausmām, kas baidījās nokavēt «otro vilni», un Ugo izmisumam, kas domāja, ka biedri viņu varētu uzskatīt par nodevēju. Taisnību sakot, Nanni izmisums atšķiras no Ugo izmisuma; ar viņu ir daudz ļaunāk, jo viņš tiešām ir nodevējs. Tikai vienā ziņā tie ir līdzīgi: arī Nanni, tāpat kā Ugo un Osvaldo, dzīves dziļākā jēga ir saglabāt cieņu un uzticību savu biedru acīs. Tas ir šķiras lepnums vai, ja vēlaties, partijas vai kastas apziņa. Vērtības ir dažādas, bet ar tām saistītā jūtu gamma paliek tā pati.

Un Nanni ir tāds, kāds viņš ir, par kādu viņu padarījusi dzīve.

Bet viņam nav ko gaidīt ne žēlastību, ne piedošanu. Un viņš to zina. Viņš sarāvis kopības saites, kas vieno cilvēkus ar vienādu dzīves veidu, kuri viens otru atbalsta. Nanni nodevis savu šķiru. Un, ja arī viņš to darījis, gribēdams sākt citu, labāku dzīvi, tad ar nodevību tomēr to nevar panākt. Nanni kļuva par brigadiera kalpu aiz bailēm no velna ar septiņām astēm, viņš ļāvies pielabināties ar Toskānas cigaretes galiņu. Aiz bailēm no nūjas un par vienu vienīgu paciņu smalkas tabakas viņš ziņo Karlino par temperatūru Korno ielā. Bet «malasardai» pietiek zināt, ka viņš saprotas ar brigadieri. Tas nozīmē civilo nāvi.

Ja Elīza saslimtu vai to apcietinātu par vīriešu ievilināšanu, vai ja tā viņu pamestu un Nanni būtu spiests atgriezties «darbā», tad viņam vajadzētu paļauties tikai uz saviem spēkiem. Bet tie ir vāji, un paļauties uz tiem nevar. Nanni nekad nav pratis veikli strādāt. Viņa specialitāte ir ielaušanās — «darbs», kurā nepieciešami līdzdalībnieki un iniciatīva, kāda viņam nekad nav bijusi, tāpēc viņam sāk rādīties bada spoks, kas viņu var sagrābt kuru katru brīdi. Agri vai vēlu viņš būs spiests «iziet darbā» un strādāt viens pats. Nanni jau jūt ap locītavām roku dzelžus un dzird brigadieri sakām: «Es biju pārliecināts, ka tu neizkļūsi no policijas uzraudzības!» Un Nanni pārņem šausmas un drebuļi, jo viņš jau jūt uz vaigiem un lūpām savu biedru spļāvienus pastaigas laikā Murâtes cietuma pagalmā un sānos cietuma biedru dunkas, kas ieslodzīti ar viņu vienā kamerā. Neviens viņam nepiedāvās pat šņaucienu tabakas, un viņam būs jāsamierinās ar nozīmēto aizstāvi.

Un, tā kā vakarā Elīza neatgriežas, Nanni pār muguru skrien salti drebuļi un kaklā dedzina, viņš iziet no mājām,

dodas uz krodziņu Saponai ielā, nodzer tur visu naudu, cik viņam tas ir kabatā, un tad vēl nekaunīgi izspiež uz kredīta. Kad krodziņā ienāk brigadieris, savā vakara pārbaudē apstaigājot dzertuves, kas atrodas tā uzraudzībā, Nanni šķiet, ka viņš redzētu ienākam pašu Jauno garu Mefistofeli, kas nācis atprasīt viņa dvēseli, kura tam pienākas, Nanni paietas tam pretim un iespļauj sejā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pasaule no Alpiem līdz jūrai ir elle. Aplī, ko sauc par Korno ielu, atrodas sargeņģeļu šķīstītava. Tās nav vairs mazās, svētku drānās tērptās meitenes, ko kādreiz Siņora no sava loga nokristīja par sargeņģeļiem. Aurorai jau ir divdesmit divi gadi, Milenai divdesmit, un Bjankai un Klārai, tikai ar mēneša starplaiku, nesen palika astoņpadsmit. Un katrai no viņām ir savas vainas, lai gan tās ir dažāda rakstura, jo arī tieksme labi paēst un slepens skūpsts ir grēks, tāpat kā ļaunas domas vai tukša iedomība.

Bērnībā sargeņģeļi rotaļājās durvju priekšā un parku apstādījumos un sliktā laikā uzkāpa pie Milenas. Tagad viņas satiekas pie Auroras, kurai sākusies jauna dzīve Nezi istabās; arī Nezi atraitnei atkal labpatīk pēcpusdienās izbraukt ekipāžā uz kafejnīcu «Doney». Jau senāk viņa lepojās, ka pieder pie tās pastāvīgajām apmeklētājām. Viņa saka: «Dzīvo tikai vienreiz!» Un, lai gan Otello vēl nav adoptējis bērnu, viņa arvien noteiktāk domā, ka ir vecmāmiņa. Tikai tāpēc viņa piedevusi Aurorai. Aurora pieņem savas draudzenes viesistabā, kur tagad atrodas gramofons ar tauri, dīvāns un jauni atzveltnes krēsli. Un vāzēs nekad netrūkst ziedu. Pirmā vienmēr ierodas Bjanka; viņa vēl nav gluži atspirgusi pēc plei-

rīta, kas viņu mocījis visu ziemu. Klāra tām pievienojas agrā pēcpusdienā; viņa ņem sev līdz darbu un tērzējot cītīgi apmētā pogcaurumus. Kad pēc pieciem ierodas Milena, tiek pasniegta tēja.

Pēdējo mēnešu notikumi atstājuši pēdas sargeņģeļu dvēselēs. Arī ārēji meitenes mazliet mainījušās. Nu jau viņas ir atvadījušās no pusaudžu gadiem. Un tas ir noticis ar tik trauksmainiem pārdzīvojumiem, ka viņu sejās iegūlusies priekšlaicīga brieduma ēna. Pat Klāra nav vairs naivā meitene, kāda bija vēl pagājušajā vasarā. Nākošajā svētdienā pēc lieldienām viņai būs kāzas ar Bruno, bet viņa jau tam ir atdevusies. Palīdzēja Aurora, atstādama viņu rīcībā savu istabu. Bruno ar laiku kļuva arvien neatlaidīgāks un nemierīgāks; viņš sāka lietot izteicienus, kas Klāru aizvainoja.

— Es mīlu vienīgi tevi, bet, ja tā ies tālāk, es vēl varu sapīties ar kādu citu sievieti.

Un pēc asas ķildas, kad Bruno bija tuvu asarām, viņš tai jautāja:

— Vai es tev esmu pretīgs?

— Nē, — atbildēja Klāra izbijusies. — Nē, jo es redzēju, cik grūti tev nācās mani tā apvainot!

Un, to teikdama, viņa jau atvadījās no savas bērnības.

Tomēr draudzeņu vidū Klāra ir pati ziedošākā. Viņa vienmēr izskatās daiļa, jo no katras viņas kustības, katra vārda vai skatiena runā jaunība. Vienīgi viņai acis aizplīvuro viegla ēna kā meitenei, kas, lai gan vēl bērns, tomēr jau sieviete. Pretstatā viņai Aurora vairs nav nekāds noslēpums. Ja ir pārāk daudz ciests, tad dvēselē mājo vienīgi bailes no rītdienas. Pret tām aizsargāties var vienīgi, kā Aurora mēdz teikt, «pieverot aci un visu piedodot mīļā miera labad». Tā jūtas cilvēks, kas paguris cīnīties un taupa savus spēkus, lai vismaz paturētu iegūtās pozicijas. Aurora vairs neko negaida

no dzīves. Viņai vairs nav ideālu un nevar būt ilgu. Tas viss radies lēnām, bet sabrucis pār to pēkšņi pēdējos sešos mēnešos. Tajos Aurora vārēja pārliecināties, ka Otello no tās atsalis, un, ja viņš to vēl nenicina, tad pacieš tikai tāpēc, ka nevar tik viegli likvidēt neizlabojamas kļūdas sekas. Varbūt viņš nekad to nav mīlējis. Viņu bija padarījusi aklu slimīga kaislība pret tēva mīļāko. Izraudams Auroru no tēva rokām, viņš sacēlās pret to pakļautību, kādā tēvs viņu turēja, pazemodams un pārmezdams viņam nespējību. Turklāt riebums, kādu viņš vienmēr izjutis pret bērnu, bija tam neapšaubāms apstiprinājums. Kad tēvs nomira, zuda arī jūtu sasprindzinājums, un Otello vairs nespēja apmānīt pats sevi. Viņam blakus tagad atradās līdzvainīgā, nevis mīļotā. Un vēl mazāk sieva. Ar to viņš bija sācis neprātīgu dēku, ko tagad nožēloja. Aurora dzīvo vienās bailēs, ka tas viss kādā jaukā dienā izraisīs krīzi.

Viss ir tik nedrošs, un viņa jūtas gluži viena zem klajām debesīm, redz mākoņus savelkamies un sabiezējam, redz, ka debesis ar katru brīdi kļūst tumšākas un draudošākas. Liesmo jau zibeņi — pirmie negaisa vēstneši. Tas bija kādā janvāra naktī. Viņa dzirdēja Otello kunkstam pa miegam un uzmodināja to. Tas teica:

— Es atkal redzēju sapnī savu tēvu ar Lilianu zem rokas. Tāds laikam mans liktenis: tiklīdz es sajūtu simpātijās pret kādu sievieti, tā ielaižas ar manu tēvu.

Pat sapnī. Arī pēc viņa nāves! — Aurora tam vaicāja: — Tātad tev patīk Liliana arī tad, kad esi nomodā?

Otello izvairījās no atbildes:

— Ļauj man gulēt! — tas noteica.

Tomēr mazliet vēlāk, visu laiku griezdams Aurorai muguru, viņš ierunājās; viņa balss bija mazliet nedroša un mie-

.'J26

gaina, tanī nebija va|sirdības, un, liekas, ka viņš apsvēra katru vārdu:

— Vai tu neesi greizsirdīga uz manu sapni? Es nesaku greizsirdīga uz mani, bet uz viņu? Vai tu saproti? Viņš zem rokas ar kādu citu sievieti!

Bet tagad klusēja Aurora, izlikdamās aizmigusi. Vēl vienmēr viņa dzīvo šo murgu varā, kaut gan mēģina izrauties, neatzīdamās pat sev pašai. Viņa negrib atzīties, lai nesajuktu prātā, ka Otello personā viņa vēl arvien redz un mīl savu agrāko mījāko un pavedēju veco Nezi. Viņa tam atdodas un pazemojas viņa priekšā.

Aurora pārņēmusi savās rokās saimniecību, ko atraitne viņai labprāt uztic; viņa ir ļoti uzmanīga pret Otello, ir tam laipna un mīļa sieva, cenšas atgūt viņa mīlu, gādādama par tīkamu mājas mieru. Bet arī Aurorai tā ir tikai izlikšanās un divkosība, plīvurs, kas nevis sargā nākotni, bet padara to vēl tumšāku un nedrošāku. Par visu to Aurora reti runā ar draudzenēm; tikai Bjankai viņa labprāt uzticas, jo Aurorai šķiet, ka tā vislabāk spēj viņu saprast. Bjankas nemierīgajā, jūtīgajā un no dabas neuzticīgajā dvēselē Aurora rod tuvu radniecību, un tas viņu mierina. Reiz, uzticot Bjankai savus noslēpumus, Aurora teica:

— Tagad es Otello personā atkal redzu viņa tēvu! Varbūt tāpēc, ka Otello tik ļoti tam līdzīgs! Tiem vienāda izturēšanās. Un vai tu neesi ievērojusi, ka Otello balss kļūst aizvien līdzīgāka tēva balsij? Tas viss pamazām kļūst par kaut kādu apmātību. Otello to ir vienmēr zinājis, bet varbūt arī tikai nesen sapratis, katrā ziņā viņš dara visu, lai mani grūstu postā. Es esmu nonākusi jau tik tālu, ka gluži neapzināti aizklāju galvu ar rokām, ja Otello paceļ balsi, jo vecais vienmēr mani sita, kad pacēla balsi. Un reizēm kādas muļķības! — es pat jūtos vīlusies, ka Otello mani nesit!

īsi pirms tam, kad Palaco Vekio tornī pulkstenis sit seši, ierodas Milena, un vecā Nezi mājas kalpone, pakurla, gausa un pļāpīga, ielej verdošu ūdeni kannā, lai Aurora varētu pasniegt tēju. Sargeņģeļi sasēžas viesistabas stūrī ar tasīti vienā un grauzdētām sviesta un medus maizītēm otrā rokā.

— Kā siņoras, — teica kādu dienu Klāra. Viņas vārdus varētu arī saprast kā nabaga meitenes skaudību, lai gan tie bija teikti vēl tīri bērnišķīgā lepnumā. Sargeņģeļiem ir ap divdesmit gadu, bet viņi ir jau dažādi pārbaudīti. Ja mēs teiktu «dzīves pieredze», tas nebūtu īsti vietā. Protams, viņu dvēselēs ir sakrājusies neuzticība un liekulība; šīs jūtas ir attaisnojamas, pat nepieciešamas, ja gribam dzīvot, tās mums māca pati dzīve. Meitenes uztic cita citai savus noslēpumus, prasa padomus, bet vienmēr tikai tad, ja ir divatā. Sanākot visām kopā, tās slēpj savus intīmos piedzīvojumus kā daudz pieredzējušas sabiedrības dāmas, kas zina, ka tenkas ir neiztrūkstošs viesis salonā. Meitenes tērzē mazliet vieglprātīgi un klīrīgi, kā jau tas klājas pie tējas galda, viņas izturas māksloti, atdarinādamas buržuāzijas pasaules eleganto ārišķību, tās pasaules, no kuras viņas jūtas izstumtas un kura viņām varbūt liekas, es saku varbūt, kā zaudētā paradīze. Vienīgi Bjankai zināmas Auroras mocošās bailes, un tikai Aurora zina, ka Klāra atdevusies Bruno, vienīgi Milena ir it kā ārpus šī pulciņa, viņu sargā līdzjūtība, ko draudzenes viņai parāda nelaimīgās laulības dēļ; tas tomēr Milenu neglābj no viņu sašutuma, jo tā jau no bērnu dienām allaž bijusi nerunīga un sevī noslēgusies. Un Milena jau nu droši viņām neuzticēs savu nemieru, kuram par cēloni ir Mario sirsnība pret viņu.

Milena vienmēr ir vairījusies no jūtu izpaudumiem. Un nelaime, kas viņai uzbruka, vēl padziļināja šo rakstura īpašību, briedinādama viņas prātu un stindzinādama jūtas. Milena grib tālu redzēt arī vētrainā laikā; viņai vajadzīga skaidrība,

kaut ari sāpīga. Viņa nepanes divkosīgas attiecības un nenoteiktības nemieru. Pretēji Aurorai Milena nolēmusi doties pretim nelaimei ar vaļējām acīm. Un šai ziņā viņa ir pati jaunākā no četrām draudzenēm, ko dzīve varbūt vēl nav pietiekami izmācījusi. Bet varbūt viņa ir tikai drosmīgākā un tai no visām ir stingrākais raksturs. Viņa nepieļauj nekādu duālismu intīmajās jūtās, nepazīst ne neprātīgu aizraušanos, ne vienaldzīgu pasivitāti. Viņa ir dabiska un sirsnīga, bet viņa prot arī pati sevi cienīt. Viņa spējīga uzupurēties pilnīgi un bez nožēlas, un tai pašā laikā viņa gatava atmest katru līdzjūtību, ja ar to jāslēpj jūtu samulsums. Viņas rīcību nenosaka noteikti principi, bet instinktīva nojauta; draudzenes to dēvē dažādos gadījumos dažādi — par stūrgalvību, augstprātību un egoismu, dažreiz par jūtu trulumu. Viņas neatšķir vēlēšanos dzīvot saskaņā ar savu sirdsapziņu no egoisma. Un tur neviens nav vainīgs, ja arī Korno ielā ir uzplaucis tik krāšņs zieds. Un tagad šis stiprais raksturs trīs samulsuma vētrā, kas ceļas no sarunām vakaros ar Mario. Ir ziema, un Milena atstāj sanatoriju, tiklīdz satumst. Un tad viņa satiekas ar Mario, kas atgriežas no savas maiņas. Viņi atsākuši savu pirmā vakara sarunu, kad Mario to negaidot satika alejā, nākot no sanatorijas, un abi ilgi tērzēja pie nepabeigtā nama mūra. Mario tai stāsta par politiku, par savu iespiedēja amatu un bērnu dienām, bet viņa tam par savu bērnību un pieaugušas sievietes domām, kurai nelaime atvērusi acis. Un varbūt mīlestība dzimusi šais stundās, bet varbūt tās ir ciešanas. Un Milena zina, ka viņai gluži vienai būtu jāklausās savas sirds balsī, ja Mario viņu pamestu. No draudzenēm viņai nav ko gaidīt palīdzību, Tām ir tik dažādi raksturi, un dažādi katra no tām ar savām runām aizvainotu šīs jūtas, kas viņā briest un viņu satrauc, bet satrauc arvien mazāk.

Kad tēja ir padzerta, sargeņģeļi vēl pasēž viesistabā līdz

septiņiem. Bieži gadās, ka Nezi atraitne, atgriezusies no saviem kafejnīcas apmeklējumiem, piebiedrojas viņu sarunām.

— Ja apkārt tik daudz jaunatnes, man šķiet, es pati kļūstu jaunāka, — tā nosaka.

Dažreiz viņa tikko spēj pabeigt teikumu, kad vēnu kaite jau liek sevi manīt. Bet tāpēc jau viņa nezaudē savu labo garastāvokli.

— Pats Lucifers man atgādina, ka esmu veca! — viņa saka. — Bet nelabais ir īsts smulis, ja uzdrošinās līst dāmai zem brunčiem! Vai jums tā neliekas, meitenes?

Meitenes smejas pa daļai aiz pieklājības, īpa daļai arī tāpēc, ka viņa tās uzjautrina.

Atraitne valkā sēru tērpu, bet ģērbjas ļoti dīvaini: ap

galvu tai vijas jaunavīgas cirtas, tērpu grezno atlasa rotājumi, 1910. gada mode, pie krūtīm liela koraļļu broša un rokās gari cimdi. Izejot uz ielas, viņa uzvelk elegantu mēteli ar jostu no savas jaunības laikiem, kādus desmit centimetrus īsāku par kleitu. Caur melnām zīda zeķēm redzamas pusgaras gumijas zeķes, kas cieši apņem ikrus. Viņa cenšas gūt novēlotu*revanšu par to «represiju», ko mirušais vīrs viņai licis paciest divdesmit gadus.

— Morālu un fizisku represiju, vai jūs mani saprotat! — viņa saka Luīzei Čeki, kas gandrīz katru dienu pusdieno vi-ņas mājā ar saviem mazākajiem bērniem. — Bet, tiklīdz beigsies sēru laiks, kā dievs debesīs, es atkal iedegšu ugunis! — viņa izteicās kādā no šīm pēcpusdienām. — Un lai visi mūsu ielas pļāpas man iepūš... — viņa sacīja, uzsizdama sev ar plaukstu zemāk par muguru.

Nesen, redzēdams viņu ejam pa ielu ar vijolīšu pušķīti pie krūts, Staderini pateica trāpīgu piezīmi.

Ceļu Jautrajai atraitnei! — tas kliedza.

Un Fidalma tam nāca talkā ar nemeklētu atskaņu:

— Atraitnīte kā vijolīte.

Otello citu klātbūtnē neiedrošinājās māti aizstāvēt, bet vakarā izrāja to:

— Padomā par savu izturēšanos. Neviens no Nezi ģimenes nekad nav devis ļaudīm iemeslu smieties.

Bet atraitne paraustīja plecus, it kā gribēdama nokratīt no muguras visu ielu ar tās tenkotājiem:

— Salašņas, dēls, salašņas! Tas jau ir pārāk daudz, ja mēs pazemojamies un pārdodam viņiem ogles, lai viņi varētu sasildīt savas utis!

Un Aurora — uzticība pret uzticību — pateica Bjankai, ka Klāra ir atdevusies Bruno, lai nezaudētu viņa mīlestību un lai Bruno «nepierastu pie kādas citas sievietes».

Tuvojas svētku tirdziņu laiks. Revuārs cer ar saviem ratiņiem, kurus viņam katru gadu izdodas novietot stratēģiski svarīgākos punktos, atjaunot ietaupījumus, kas stipri vien sarukuši Bjankas slimības laikā. Bet, lai iepirktos vairumā, viņam nepieciešams no kāda aizņemties naudu. Šorīt viņi abi ar sievu vēl pirms modinātāja zvanīšanas izgāja no mājas, lai nenokavētu pasta auto, kas viņus aizvedīs uz Varlungo ciemos pie kāda Klorindas mātesbrāļa, vietējā priestera. Un Klorinda cer, ka tas būs tik labvēlīgs un palīdzēs nokārtot viņu vistuvākās nākotnes saimniecības budžeta jautājumu.

Bjanka jau sen gaidīja šo brīdi. Viņa dzirdēja tos aizejam un smējās zem segas. Tie bija nervozi smiekli, tā smej satraukts cilvēks, gribēdams sevi iedrošināt. Pēc tam kad Aurora viņai bija uzticējusi noslēpumu, Bjankai likās, ka viņa pēkšņi daudz ko sapratusi. Bjanka tiešām ir ļoti novājējusi no ilgās slimošanas. Kādā pēdējā laikā pārciestā slimības uzliesmojumā viņas jau no dabas nemierpilnajā prāta

radās visdīvainākās domas: «Es saslimšu pavisam nopietni un galīgi sabrukšu. Mario jau man vairs nesaka: es tevi izmācīšu, bet gan: jābūt ar tevi mierā, kāda nu tu esi! Varbūt tagad, kad esmu slima, viņš jau domā par citu, varbūt viņam jau ir cita meitene!» Un Bjanka redz šo meiteni te ar gaišiem, te iesarkaniem matiem. Un Mario tai saka: «Es tevi izmācīšu!» — un skūpsta to tik strauji, ka aizraujas elpa, bet tas ir tik tīkami.

Kad Bjanka izveseļojās, vēl bija dziļa ziema un Revuārs viņai neatļāva atgriezties darbā; tas uzdeva Klorindai gādāt, lai Bjanka laikus liktos gultā. Meitene vairs nevarēja nevienu vakaru pavadīt kopā ar Mario. Viņi. redzējās tikai vienu stundu, no pulksten divpadsmitiem līdz vieniem. Bjanka izgāja no mājas, lai «mazliet pabūtu saulītē», un gaidīja Mario pie spiestuves durvīm. Viņi pagāja zem dzelzceļa tilta, kur tas apēda savas brokastis, kādu sviestmaizi ar uzgriežamiem. Un viņi bija kopā. Likās, ka Mario ar nodomu ēda lēni, lai varētu kaut ko nomurmināt uz Bjankas jautājumiem. Viņš vienmēr apsēdās pie pārmijnieka būdiņas, kur, sliežu uzraugiem un citiem dzelzceļa ierēdņiem ejot un nākot un vilcieniem manevrējot, nekad nebija iespējams kaut reizi saskūpstīties. Un, ja Bjanka viņam sacīja:

— Tu aizvien vairāk no manis attālinies! — viņš tai atbildēja, ka tā joprojām esot tāda pati fatāliste.

Kādu dienu viņš tai sacīja:

— Tā vairs nevar turpināties. Vai nu tu vairs nebūsi tāda dēle vai... — Vai? — Es tevi labi pārmācīšu!

— Pārmāci! — atteica Bjanka, bet Mario pēkšņi kļuva jautrs un liegi to noglāstīja. Todien viņš Bjanku pat noskūpstīja aiz precu vagoniem, kas stāvēja rezerves ceļā. Tātad viņš atrada gan piemērotu vietu, ja gribēja to noskūpstīt! Bet daudz biežāk, aizbildinādamies, ka ir pārāk auksts, viņš

to veda uz Kampo di Marte uzgaidāmo zāli, kas šajā laikā vienmēr bija stāvgrūdām pilna. Viņi bija spiesti runāt par visparastākajām lietām.

— Ja es tev esmu apnikusi, pasaki man to! Es zinu, ka esmu tieva kā kārts ar garu degunu un briesmīgiem lokiem ap acīm!

Viņš tādās reizēs bija ļoti norūpējies, ka ļaudis tos varētu dzirdēt, un atbildēja pavisam ko citu. Bjankai saskrēja asaras acīs. Un, ja viņa iedrošinājās tam pajautāt, kāpēc Mario viņu oficiāli nebildina, lai tas vakaros varētu viņu apciemot mājās un būt kopā, Mario atbildēja, ka vēl neesot īstais brīdis, bet ka drīz, «pie pirmās izdevības».

— Kādas? — viņa vaicāja.

— Kad es sākšu strādāt pie burtu saliekamās mašīnas un man paaugstinās algu. Tad tavs tēvs mani vairs nevarēs atklāti izsmiet! Labs znots, kas pelna trīsdesmit sešas liras un tik un tik daudz sīknaudas nedēļā! — Mario atbildēja, it kā varētu viņu ar to nomierināt.

Kad viņi kopā aizgāja uz Luna parku, uz Sangallo pirmo gada tirgu, madame Asunta, sēdēdama zem sava baldahīna, lasīja Bjankas rokas līnijas un teica, ka sirds līnija kādā noteiktā brīdī pārlūstot. Turpretim Mario viņa teica, ka redzot lielu mīlestību tā dzīvē. Ejot mājās, Bjanka tam jautāja:

— Saki, Mario, — kā tad to var savienot?

Mario viņai neatbildēja, tas bija samulsis varbūt pat vairāk par viņu. Viņš palūdza tai vienu vafeli, nemaz nemanīdams, ka visa turziņa viņam pašam rokā! Pēdējā laikā Mario bija kļuvis vēl nelaipnāks un vienmēr domāja par kaut ko citu, kad viņa ar to runāja. Bet, jo tālāk, jo ļaunāk! Un tas bija par iemeslu, lai viņa izšķirtos par rīcības veidu, ko viņa patlaban nodomājusi īstenot. Sestdienas vakarā viņa jokodamās izvilka tam no kabatas aploksni ar algu un, pirms Mario

viņai to izrāva no rokām, Bjanka paspēja saskatīt tur uzrakstīto skaitli: četrdesmit piecas liras ar čentezimiem. Tātad viņš sācis strādāt pie monotipa!

Auroras uzticētais noslēpums rosina Bjankas fantāziju. Tātad arī Mario, tāpat kā Bruno, «varētu pierast pie kādas citas sievietes». Iedomājoties, ka Mario to skūpsta pēc tām, kad skūpstījis citu, tai reibst galva. Viņš, kurš ož pēc spiestuves krāsas, kad sēž tai blakus zem dzelzceļa tilta, ar saviem baltajiem, stiprajiem zobiem, ar savām platajām krūtīm, kuras tā reiz drīkstēja noskūpstīt, kad viņš bija atnācis to apciemot pa slimības laiku un Klorinda viņus uz brīdi bija atstājusi vienus. Arī viņa ķermenis lai nozīmē mīlestību, ne vien viņa pelēkās acis, melnie, vienā pusē pāršķirtie mati un viņa runa, un gaita!

Vakar viņi sastrīdējās nieka dēļ (viņš gribēja atgriezties uz spiestuvi pa viaduktu, Bjanka pa dzelzceļa uzbēruma nogāzi, un beidzot aiz stūrgalvības katrs gāja savu ceļu). Tagad Bjanka ir nolēmusi viņu uzmeklēt, lai salīgtu mieru un lai varētu parunāties mazliet ilgāk, jo tāda izdevība nav bijusi jau mēnešiem ilgi. Nostrinkšķēja ielu tīrītāja modinātājs. Tātad ir seši, un Mario neiziet no mājas parasti pirms pusastoņiem! Tā nolēmusi viņu pārsteigt. Vai viņš priecāsies vai dusmosies? Un, ja viņš neizmantos izdevīgu brīdi un tai neizlūgsies skūpstu un tad vēl vienu, un vēl vienu, kā pirmajā laikā, tad tas nozīmē, ka viņš to vairs nemīl un viss ir cauri. Tas nozīmē, ka cita sieviete viņu saistījusi pie sevis.

Viņa ģērbjas steidzīgi, bet rūpīgi. Tā atkal un atkal skatās spogulī: mati nekrīt diezgan labi uz pieres, pūderis to padara vēl bālāku, kostīma jaka uzmesta uz pleciem nevērīgi. Meitene uzliek sarkano smiņķi uz vaigu galiem un lūpām. Tad novelk jaku: svārkos un blūzītē ir pieklājīgāk! Ārā vēl ir auksts, bet viņai jau tikai jāpārskrien pār ielu! Tas ir pats

grūtākais: pāriet ielu, lai neviens neredzētu. Pašlaik tas viegli izdarāms, tomēr ļaudis jau ir piecēlušies un drīz nāks laukā. Viņa stāv pie durvīm un uzmanīgi lūkojas uz abām pusēm, tāpat kā Džuīio tai dienā, kad gribēja nolikt maisu ogļu tirgotavā, un ar to pašu vainas apziņu un bailēm.

Bjankai laimējas. Ar pāris soļiem viņa šķērso vēl tumšo ielu, kur deg tikai dažas spuldzes. Viņa skrien pa kāpnēm un atrodas jau pie Mario durvīm. Tagad vajag atvilkt elpu. Kāpēc pulss tā sit deniņos, gluži kā tais dienās, kad drudzis bija visstiprākais. Beidzot viņa pieklauvē. Sākumā klusu, tad aizvien stiprāk, gan ar dūrēm, gan kājām, lai Mario uzmostos. Viņai šķiet, ka klauvēšana dzirdama visā Korno ielā un ka pa logiem jau izliecas ziņkārīgo galvas. Beidzot viņa dzird to miegainā, bet arī mazliet uztrauktā balsī prasām: «Kas tur ir?» Nu Bjanka vairs nevar valdīt smieklus. Tā rotaļājoties smejas bērni. Mario tūliņ ir pie durvīm un atver tās. Un, kad Bjanka viņu ierauga sporta krekliņā, apakšbiksēs un kailām kājām, tā smejas vēl skaļāk un atspiežas pret stenderi, lai atgūtos. Bet viņš to saņem skarbi un nelaipni.

— Vai tu esi jukusi? — viņš saka. — Ko tu gribi?

— Es atnācu tevi apciemot. Vai tu mani neaicināsi iekšā?

— Tu nezini, ko runā! Tevi droši vien kāds būs redzējis! Ej mājās!

Tad Bjanka ieslīdēja viņam garām istabā, un, lai gan centās runāt mierīgi, viņas balsī bija izaicinājums:

— Varbūt tu neesi viens?

Un, it kā savu vārdu pamudināta, paskatījās uz gultu, kas bija tukša un gandrīz pavisam nesajaukta.

Istaba tikai dažus kvadrātmetrus liela, un tanī tikai pašas vajadzīgākās mēbeles. Un pēkšņi viņa atradās pie gultas; nevilšus atbalstīdamās ar rokām pret gultas malu, viņa maigi jautāja: — Tātad tu šeit guli?

Mario atkal aizslēdza durvis.

— Cik savādi, vai ne? — viņš ironiski atteica, un viņa ironija meiteni aizvainoja. Vai tad tu man pati neesi pagādājusi šo istabu?

Mario vilka kājās bikses, pagriezis tai muguru. Kamēr viņš ģērbās, Bjanka izlikās aplūkojam griestus. Tad jautāja:

— Vai tiešām esmu tevi sadusmojusi?

— Jā. Un kā vēl! — viņš īsi atbildēja. — Tev ir vistas smadzenes. Tas ir viss!

— Vai nesalīgsim mieru? — Bjanka čukstēja un pagriezās uz viņa pusi.

Viņš patlaban sēja kurpju saites; mati viņam bija savēlušies, un istabā oda pēc cigarešu dūmiem.

— Labs miers! Tad jau es tev varētu piedot arī šādu izturēšanos!

Bjanka piegāja viņam klāt un apsēdās blakus uz gultas malas. Meitene juta, ka tai jāibūt maigai un padevīgai. Viņš bija šeit, tā viņu aizskāra ar roku. Un abi bija gluži vieni istabā, kas smaržoja pēc cigaretēm un viņa. Pēdējā laikā Bjanka dzīvoja pastāvīgās bailēs, apjukumā un gaidās, bet nolēmusi cīnīties, lai nebūtu ilgāk jāmocās šai neziņā. Viņa tāpēc sāka runāt, un tās balss bija maiga kā sievietei un šķelmīga kā bērnam:

— Vai tu tiešām man negribi piedot? — Un gaidīja, ka Mario viņu tagad apskaus un skūpstīs. Bet Mario piecēlās un pat nepaskatījās.

Vēl arvien pagriezis viņai muguru, tas sacīja:

— Man ar tevi jārunā, Bjanka. Es varbūt to būtu darījis arī tāpat vēl šodien. Katrā ziņā ne vēlāk kā rīt. Nu, ja jau tu esi šeit, jo labāk. — To teicis, viņš pēkšņi kļuva ļoti nopietns un cieši pavērās meitenē.

Bjanka sarāvās. Viņai pietika tikai mirkli paskatīties Mario

sejā un dzirdēt viņa balsi. Viņš bija sadrūmis, apmulsis un naidīgs. Un meitene spēja vēlreiz naivi pazoboties:

— Liekas, ka tev būtu jāpavēsta man kāda nelaime!

- Jā, tiešām! Es zinu, ka man tev jāsagādā sāpes! — Mario kārtoja savus matus spoguļa priekšā. Tad nolika ķemmi un apsēdās viņai blakus. Galvu noliecis un ar grūtībām meklēdams vārdus, tas turpināja:

Redzi! Jaunībā var arī kļūdīties, vai tev tā neliekas?

Viņa sēdēja gultā un, turēdama rokas aiz muguras, atbalstījās pret gultas galu. Pēkšņi viņai bija tāda sajūta, ka aiz muguras būtu tukša telpa, it kā rokām vairs nebūtu kur pieķerties un viņa kristu. Asaras viņai aizžņaudza kaklu, lai tūliņ izlauztos smieklos, vēl arvien ironiskos, tomēr sāpīgākos par raudām. Tā bija tā pati Bjanka, kas vienmēr, un teica:

— Šķiršanās pēc visiem likumiem, vai ne tā? — Tad viņa sāka gauži raudāt, palikdama nekustīgi sēžot kā norāta meitene.

Mario viņai uzlika roku uz ceļa un sirsnīgi, bet noteikti sacīja:

— Es tevi mīlu, es nesaku to tikai tāpēc, lai tevi mierinātu. Tu biji pirmā meitene, ar ko es sadraudzējos. Pēc tam es sapratu, ka mīlestība ir pavisam kaut kas cits. Es vēl tagad tevi mīlu, bet tikai citādi.

Bjanka jau pārvarēja savas asaras un teica: — Tāds ir mans liktenis!

Tad Mario piecēlās un, it kā taisnība būtu viņa pusē, sāka to rāt:

— Kas par likteni! Tev tikai astoņpadsmit gadu un visa dzīve vēl priekšā! Ja tu gribētu būt atklāta pret sevi, tev vajadzētu atzīt, ka tu mani pat neesi īsti mīlējusi un savos sapņos iztēlojusies mīlestību pavisam citādu!

Tagad Bjanka piecēlās; viņa centās, zobus sakodusi,

apspiest raudas, tomēr laiku pa laikam notrīsēja aizturētas elsās.

— Tā tev šķiet? — viņa tam jautāja. Tad viņai ienāca prātā, ka vēl kaut kas jāpasaka: — Es tev nebūšu par šķērsli. Es tev arī nejautāju, vai es viņu pazīstu.

Bjanka sniedza viņam roku. Un, tā kā Mario vilcinājās roku tūliņ atlaist, viņa pēkšņi to izrāva un izskrēja pa durvīm, lai Mario nepamanītu, ka viņa tikko valda raudas. Bjanka noskrēja pa kāpnēm un vēl laikus tika pāri ielai, lai viņu neieraudzītu Antonio, kas pašlaik iznāca pa durvīm ar jaunu lāpstu pār plecu.

Kad Kvaļoti laulātais pāris atgriezās, laimīgs par dabūto aizņēmumu, viņi atrada Bjanku degam drudzī. Un viņi baidījās, ka slimība atkal varētu atkārtoties.

ASTOŅPADSMTA NODAĻA

Jaunajai ērai^41 vēl nav pilni pieci gadi. Pēdējie sārņi ir izplēnējuši, un beidzot dzīve iegājusi savās parastajās sliedēs. Robijas iela un visas tai līdzīgās ielas Itālijā var gulēt mierīgi. Kārtība ir atjaunota. Un reizē ar kārtību, protams, arī likumība. Uz varmācību vajadzēja atbildēt ar varmācību. Tas nav patīkami, bet ir jāķeras pie rungas, ja vilki ielaužas ciematā. Pat Kristus pacēla pātagu pret dievnama apgānītājiem, Mistrandželo, kardināls ar maigu meitenes skatienu, svētīja Melno bandu karogus. Gudrs karalis un apgaismots tautas dēls izglāba visas pasaules kārtību un garīgās vērtības, kuras apdraudēja sadumpojies pūlis. «Viņi izglāba,» kāds teica, bez

mazākās ironijas, «kazu un kāpostus». Kas tagad vēl runā par teroru, atrodas ārpus īstenības, ārpus vēstures. Vai arī — un tas jau daudz ticamāk — tādam ir kāds grēks uz sirdsapziņas.

Atnācis pirmais patiesi jaukais pavasaris pēc kara: daba pilnos ziedos, satiksmes līdzekļi iet pēc sarakstiem, teātros un kino viss mierīgi. Tikpat mierīgi tirgojas veikalos, strādā fabrikās, notiek parādes un svētdienas mesas. Un arī revolūcija iet tādā pašā solī kā ikdienas dzīve: kārtībā un mierā. Ievērojot savas tradīcijas, policija piemērojas jaunajam kursam un apsolījusi iedzīvotājiem sākt liela stila akciju pret noziedzību un prostitūciju, turklāt nesen pieņemtie ārkārtējie likumi dod tai tiesības apcietināt un ieslodzīt pēdējos agrākās iekārtas piekritējus.

Brigadieris, kas gaidīja savu paaugstinājumu par virs-uz raugu un saņēma tikai ordeni, izsauca uz iecirkni Ristori. Brigadieris tam oficiāli paziņoja, ka viņam jāatrauj tam sava aizbildniecība. Tas nozīmē, vismaz uz kādu laiku. Tiešām šajās pēdējās dienās tikumu policijas nodaļas no pulksten desmitiem līdz pusnaktij «izķemmē ietves», to stratēģija ir tāda pati kā medniekiem, kas aiz krūma gaida cīruļus.

Elīzai līdz šim izdevies izlavīties no cilpas, bet Kikona iekrita, un to aizsūtīja uz dzimto pilsētu Luku; iekrita arī Ada, kurai cietuma ārsts konstatēja sifilisu otrā stadijā, un Rozeta, sava amata veterāne, nelabojama staigule, un viņai tika nodrošināts sešus mēnešus brīvs uzturs Sv. Verdianas cietumā. Kopā ar viņām arestēja vēl daudzas citas. Tas bija prostitūtu grautiņš, nelaime, kas viņas piemeklē ar katru valdības maiņu, kamēr vien pasaule pastāv. Viņas, tāpat kā ebreji, gadsimtiem ilgās vajāšanās guvušas pieredzi. Tās pukojas, bet neatteicas no sava amata. Ar viltību viņām izdodas izkļūt no tīkliem. Est taču vajag, vismaz vienreiz divdesmit

četrās stundās, gan pašām, gan tiem, kas viņām uz kakla! Jaunākās un glītākās izšķiras par šo grūto soli, kas nozīme brīvības zaudēšanu un ķēdes ap kājām, gluži kā cietumā.

Ar tādu likteni jau vairākus mēnešus samierinās Olimpija, kas pēc dieva dusmības nakts atstāja viesnīcu aiz bailēm no Osvaldo atriebības. Tad arī Ugo bija pazudis no viņas redzes loka. Olimpija tagad dzīvo Dienviditālijā un pa reizei atsūta Ristori kādu kartiņu ar sveicieniem un visa laba novēlējumiem. Viņa lūdz tam ziņas par «mūsu draugu». Bet Ristori nekad neiznāk vaļas viņai atbildēt. Tas tik vēl trūka šajos laikos rakstīt melnu uz balta par kādu neuzticamu cilvēku! Kaut arī tikai lai paziņotu kopējai draudzenei. Turklāt Ristori, izņemot Ugo adresi, gandrīz neko par viņu nezina.

Arī Korno ielai par Ugo nav vairāk ziņu kā kvestūras politiskajai pārvaldei, kuras uzraudzībā viņš atrodas. Un pārvaldes aktos rakstīts «pašreiz komunists, bijušais «tautas drosminieks» Ugo Podžoli, šķiet, ir atteicies no katras politiskas darbības. Turklāt viņa liecības par zināmās nakts notikumiem utt., utt., pēc izdarītās izmeklēšanas, izrādījušās pilnīgi nepamatotas. Tomēr katrs viņa solis diendienā tiek rūpīgi uzraudzīts. Viņš tirgojas ar augļiem un dārzājiem Sv. Amdrodžo tirgū, un darbā viņam palīdz viņa mīļākā — Dže-zuina Konfeti. Tie dzīvo kādā mezo'nīnā Aņolo ielā sešdesmit, tirgus tuvumā. Končeti, kura, cik zināms, ar prostitūciju nenodarbojas, ir bijusī mājkalpotāja pie Siņoras...

No tā oktobra rīta, kad viņi zagšus atstāja Siņoras māju, ir pagājis rudens ar savām miglām, pirmajiem kastaņiem un zilajiem kāpostiem. Un tad ziema ar salu, sniegputeņiem un renotes āboliem. Tagad jau ir pavasaris, tirgū parādījušies ķirši un zirnīši. Savienodami savas jaunās dzīves un mīlēdami viens otru, viņi nemanot, bet pilnīgi ir nojaukuši tiltus uz pagātni ar tās izvirtušajām jutām un pretdabiskajām tiek-

smēm, kur arī viņu jutās saduļķojās un sagandējās. Un, ja mīlestība ir divu planētu saplūšana, kas debesu izplatījumā ir meklējušas viena otru jau no radīšanas dienas, tad viņi abi tagad ir viena zvaigzne.

Ugo vairs nebraukā apkārt ar ratiņiem. Viņš ir izņēmis uz Džezuinas vārda patenti un ieņēmis vietu tirgus laukumā. Un viņu darbā ir kāds noslēpums, ko mēs vēl nedrīkstam izpaust, ja to vēl neatklāj Ugo arī savai draudzenei. Viņš ceļas agri no rīta, kā jau paradis. Kad ap astoņiem, uzposusi dzīvokli, Džezuina viņam piebiedrojas, Ugo jau ir izlicis savus zaļumus uz ratiņiem. Tirgotāji sacenšas kliegšanā, slavēdami savu preci, un laipnībā, apkalpojot klientus, turklāt patur acīs savas intereses. Ap divpadsmitiem Džezuina dodas uz māju gatavot pusdienas. Ugo pārnāk pēc pāris stundām.

Viņu dzīvoklis ir mazs; tanī ir istaba, kur tik tikko var novietot gultu un kumodi, un virtuve, kas ir arī ēdamistaba: tā ir mazliet lielāka, ar pavardu sienas nišā. Izlietne atrodas pie ieejas.

— Tā ir īsta rūķīšu mājiņa! saka Džezuina. — Bet mēs jau tagad esam pieraduši. Jūtamies kā Piti galerijā!

Dzīvoklītī vienmēr ir priekšzīmīga kārtība: grīda no sarkanām flīzēm, uz galda plīša galdauts un pie griestiem lampa ar modernu abažuru, ko var nolaist un pacelt pēc patikas. Pie sienas ietvarā palielināta Ugo vecāku fotogrāfijā: tas bija pārsteigums, ko Džezuina sagādāja savam vīram, kad viņam vienpadsmitā februārī palika divdesmit astoņi gadi. Pie pretējās sienas kāda oleografija: «Ievainotais Garibaldi pie Aspromonte». Tā kā Garibaldi krekls ir vienīgais spilgti sarkanais plankums gleznā, var pieļaut, ka tā karājas pie sienas.

Ugo zina, ka policija viņu uzrauga, bet tāpēc viņš nav atteicies no sava partijas darba. No pagājušās vasaras viņa

uzskali ir mainījušies. Un tieši tagad, kad ar katru dienu «iespējas kaut ko paveikt, šķiet, arvien mazākas», Ugo ir apdomīgs un enerģisks, pārliecināts, ka Mačistes dūrei ir bijusi taisnība, dūrei, kas izsita viņam zobu. Pagrīdes aparātā, kur darbs kļūst aizvien precīzāks, viņš stājies Mačistes vietā.

Tev jāuzņemas šī atbildība, — viņam sacīja biedri, un metāllējējs piebilda:

— Es atceros Korrado seju, kad viņš domāja, ka tu esi nomaldījies no ceļa! It kā viņam dēls būtu nomiris!

Ugo parādīja savu lieko zobu un teica: «Toreiz man bija pavisam aplamas domas!»

Bet arī metāllējēju neizlaida no acīm policija un atlaida no darba Bertas rūpnīcā, kurā viņš strādāja jau divdesmit gadus. Ugo viņam sameklēja krāvēja darbu pie kāda vairumtirgotāja tirgū, bet ar lējēju viņš satiekas reti. Sakarus starp tiem uztur Džezuina. Tā kā viņa ir sieviete un tiek mazāk turēta aizdomās, viņa vakaros staigā pa pilsētu no viena gala uz otru, iznēsādama «Sarkanās Palīdzības» naudu, labas un sliktas ziņas. «Unitā» eksemplārus, kurus izdodas sadabūt, pirms tos apķīlā, un saiņus ar vienīgo «Azione Comunista» numuru, kas pārrakstīts ar rakstāmmašīnu un kam jāiet no rokas rokā.

Pašlaik vēl nemaz nav vajadzīgs, lai viņa pilnīgi apzinātos, ko dara; viņa tikai saprot, ka tas viss tagad pieder viņas dzīvei, viņas un Ugo. Viņas un Ugo pasaulei. Un tā ir ciešanas, dziļas ciešanas, kas pārvēršas naidā pret Ugo ienaidniekiem, kas ir arī viņas un visu to cilvēku ienaidnieki, kuri mīl viens otru un strādā tirgū vai lietuvē.

Mario ir vienīgais no biedriem, kurš viņus apciemo biežāk, jo, būdams Ugo draugs, tas nevar modināt tik lielas aizdomas, un tāpēc reizēm viņš paliek arī uz vakariņām kā viņu

viesis. Un Mario tiem pastāsta Korno ielas jaunumus. Bet šovakar nav daudz stāstāma, ar ko Mario varētu paspīdēt. Ziņa par Nanni notiesāšanu jau parādījusies avīzēs. Mario var tikai piebilst, ka Elīza, liekas, arī nolēmusi aizlidot. Bet, tā kā viņas sirds strādā tik ātri, tik ātri, kaut gan vēl arvien turas solī, viegli iedomāties, kur šis lidojums viņu aiznesīs.

Kamēr viņi sēdēja pie galda, Ugo izmeta, it kā nevērīgi pateica:

— Šovakar mēs tev varam pastāstīt kaut ko jaunu. Un, manuprāt, tas tev patiks. Mēs šorīt apprecējāmies! Viss gāja ātri, lieciniekus dabūjām turpat uz vietas!

Mario tiem pārmeta, ka viņi neesot vismaz viņam par to iepriekš paziņojuši, bet tad apsveica abus un uzsauca tostu, kā jau nākas. Un, kad bija paēsti makaroni un citi ēdieni, Džezuina vaicāja Mario:

— Un tu? Vai tu vēl neesi oficiāli saderinājies? — Mario šis jautājums nebija visai patīkams. — Jau labu laiku, kad piemin Bjanku, tu sāc runāt par kaut ko citu, — piebilda Džezuina.

— Mēs aizvakar izšķīrāmies. Un es tevi lūdzu — tur tu neko nevari labot. Es noprotu no tava skatiena, ka tu jau nez ko esi nodomājusi darīt.

Abi jaunlaulātie velti nopūlējās dabūt kādus tuvākus paskaidrojumus. Tad Džezuina teica:

— Parīt ir Sv. Džuzepes diena. Es iešu uz tirgu un visu izzināšu tieši no Bjankas. Vai tas tev patiks?

— Kā vēlies! — atteica Mario. — Tā tu vislabāk pārliecināsies.

Tad tika pasniegti augļi, pirmie šajā gadā, jo viņi taču ar tiem tirgojas un turklāt šis bija viņu kāzu mielasts.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Šogad Korno iela nesvinēja karnevālu. Nevienam nebija īsta garastāvokļa spert pirmo soli. Parasti jaunākie un jautrākie Korno ielas ļaudis izīrēja kostīmus un devās padejot uz tuvākajām deju zālēm, apmētājās ar serpentīniem un gāja taurēdami pa pilsētas centru, kur meteņsvētdienā un otrdiena tauta priecājās līdz neprātam. Katrs atceras, ka Staderini tēloja Stenterello, tas bija īstāks un trāpīgāks par aktiera Vasko Salvini Stenterello, ko viņš reizi nedēļā iedzīvina uz vecās Kvarkonijas, tagad Olimpijas teātra skatuves. Neatradīsim tādu cilvēku Korno ielā, kas savos sirds dziļumos neuzskatītu Staderini izrādes par labākām nekā komēdija, operete vai pat melodrāma. Bet šis kurpnieka tēlotais Stenterello palicis atmiņā no pirmskara laika. Pagājušā gadā turpretim Alfredo un Milena aizgāja kā Pjero un Pjereta uz preses masku balli un — iedomājieties tikai! — ieguva sesto godalgu par pāra kostīmu.

Šogad karnevāls būtu pagājis pavisam secen mūsu ielai, ja to nebūtu atcerējušies bērni; viņi pielīmēja sev liekos degunus un ūsas, piesēja kartona maskas par pāris soldiem, staigāja pa ielām šurp un turp un taisīja neiedomājamu troksni ar māla svilpēm, izkrāsotām bungām un koka gabaliem, kurus tie sita kā kastaņetes. Džordano Čeki ir īsts meistars kastaņešu sišanā. Viņš iespiež divus vienāda lieluma koka klucīšus starp labās rokas rādītāja un vidējo pirkstu un starp vidējo un zeltnesi un spēj tik labi izpildīt Verdi «Rataplanu», ka pat Ristori, kas jaunībā bijis teātra klaķieriš un tāpēc šai ziņā lietpratējs, nevar neizteikt savu atzinību. Džordano šogad bija ķīnieša maskā un Džidži Lukatelli sirmgalvis ar baltu bārdu. Muzeta apmierinājās ar lieko degunu, ūsām un acenēm, kas gan vairāk piemērotas advokātam nekā meitenei.

Bruno nopirka savai māsai Pikardai zvaigžņotu konusveida cepurīti, kurai aizmugurē bija piestiprinātas pakulu cirtas, un viņa uzstājās kā burvis Merlino, bet Adele, lai gan jau labi paliela, tomēr nenicināja bērnu rotājās; viņa lepojās ar vienkāršu acu masku un bija sev uzzīmējusi dzimumzīmīti uz vaiga, lai izskatītos pēc venēcietes. Tad burvis Merlino divu liecinieku — sirmgalvja un advokāta klātbūtnē deva savu svētību ķīnieša laulībām ar venēcieti; ķīnietis noņēma masku un noskūpstīja savu jauno sievu uz lūpām; tas bija tikls skūpsts, un tomēr tas nebija vairs nevainīgs. Tad pēc jaunlaulātās lūguma visi devās apciemot viņas jaunāko brāli: nabaga Pa 11 i Lukatelli bija samaitājis vēderu, un viņam bija jāpaliek gultā. Trokšņainais bars ar saviem serpentīniem apnika piederīgajiem un draugiem, un, kad beidzot pienāca laiks doties katram uz savām mājām, viņi pārmeta pāri ielai no viena loga uz otru tiltu no diegā sasietām zvaigznītēm. Bet nakti lija, un tilts sabruka. Ta bija pelnu diena.

Iepriekšējā vakarā kornieši, lai viņus nenoturētu par mežoņiem, sapulcējās pie Revuāra, tērzēja un spēlēja loto, tad uzkāpa pie Otello, mazliet padejoja, iedzēra un uzkoda un tā ar pienācīgo godu aizvadīja divdesmit sestā gada karnevālu.

Bet, kaut gan karnevāls īstenībā pagāja pavisam klusu, neviens tomēr nedomāja palaist garām gavēņa tirdziņus. Un Sv. Džuzepes dienā visa Korno iela jau būs pilnā kaujas gatavībā.

Gavēņa tirdziņi arī ir viena no paražām, kas izplatīta visā zemē, un florenciešiem šai ziņā ir savas īpatnējas dīvainības. No pirmās gavēņa svētdienas līdz pūpolsvētdienai katrā pilsētas rajonā pēc kārtas notiek tirdziņi, kuros rāda savu mākslu turpat uz laukuma dažādi āksti, hiromanti, kas zem baldahīna pareģo nākotni, nažu sviedēji un uguns rijēji, iluzionisti un domu lasītāji. Tur nepārdod ne govis, ne audumus, bet tikai ēd saldumus un priecājas. Ja jūs aiziesit turp, tad redzēsit galdus citu blakus citam divās pretējās rindās, kas vai lūst no pankūkām, no cukurā grauzdētām mandelēm, «pašu mājas plāceņiem» un cukura standziņām, īsi sakot, tur ir viss, ko vien jūs varat iedomāties no saldumiem un konditorejas izstrādājumiem, kas piemēroti vienkāršās publikas garšai un naudas makam. Tur ir zemes riekstiņi, mandeles, rozīnes, rozmarīna maizītes, parasti grozu groziem un veseliem ratiem. Un bridžidino!

Bridžidino ir tirdziņa nagla. To mīca un cep jūsu acu priekšā. To ēd tūliņ, siltu un kraukstošu. Un tieši bridžidino dēļ tirdziņā saplūst tautas masas. Īstenībā bridžidino ir tikai tāds nieks, kas nav lielāks par dievmaizīti, tomēr ar sevišķu sastāvu, aromātu un garšu, un mutē tas kūst. Sākumā ratiņi ir pilni ar bridžidino, bet, jo vēlāk, jo ļaužu vairāk; un uz trijkāja ierīkotu krāsniņu priekšā, aiz kurām pieredzējis pavārs groza savas «knaibles», ļaudis stāv rindās. Pārdevējiem* ir balti virsvalki un galvās cepures kā īstiem lielu viesnīcu pavāriem. Viņi pilnā kaklā liela savu preci, un ikviens ir noteikti pārliecināts, ka tieši viņu svētā Bridžida ir izvēlējusies par sava cepuma izgatavošanas noslēpuma glabātāju.

Tirdziņu ir tikpat daudz, cik gavēnī svētdienu, un vēl divi ārpus kārtas — svētā Džuzepes un Marijas pasludināšanas dienā. Ja deviņpadsmitais vai divdesmit piektais marts iekrīt svētdienā, tad ir divi tirdziņi: divkārši svētki, bet arī vilinājumi un izdevumi divreiz lielāki. Florencieši šādos gadījumos dusmojas uz kalendāru. Pēc senas parašas Sangallo rajonā gavēņa laikā tiek sarīkoti trīs tirdziņi, un visi notiek pie Vecajiem vārtiem. Katram tirdziņam ir savs 'nosaukums, kas ar

laiku kļuvis par parunu. Vispirms Sangallo notiek «nevaldāmo» jeb «steidzīgo» tirdziņš, tam seko «ziņkārīgo» tirdziņš.

«Tu ar visu savu steigu jau esi gluži kā gavēņa pirmā svētdiena! Tik ziņkārīgus kā tevi var sastapt tikai Sangallo otrā tirdziņā!» — tā runā arī Korno ielā.

Trešais tirdziņš veltīts tiem, kas iemīlējušies.

«Vai tu tik neesi atnācis no Sangallo trešā tirdziņa, ja tev tā spīd acis?»

Un kurpnieks sacīja par Nezi atraitni:

«Tā dižojas kā Porta a Prāto tirgū.»

Tirgus Porta a Prāto veltīts «siņoriem». Piektais ir «kropļu» tirgus, no visiem vismazāk daudzinātais, varbūt arī tāpēc, ka Porta Romānā atrodas mazliet patālāk. Tirdziņu rindu noslēdz Sanfrediano tirdziņš pūpolsvētdienā, un tā nosaukums jau runā pats par sevi: «nabagļaužu» tirgus. Taču tas nenozīmē, ka šo tirgu neapmeklē. Tas notiek nabadzīgākajā pilsētas kvartālā, bet tur netrūkst jautrības un trokšņa. Divdesmit piektajā martā turpretim ļaudis priecājas aristokrātiskajos laukumos un ielās ap Marijas pasludināšanas baznīcu zem eņģelīšu svētlaimīgajiem un nevainīgajiem skatieniem, kuri lidinās virs kolonādes. Un Sv. Džuzepes dienā Santa Kročes kvartāls pamostas ar pirmo gaismiņu ratu un ratiņu troksnī, kuru īpašnieki cenšas laikā ieņemt vietas, ko viņiem ierādījusi pilsētas valde.

Santa Kročes tirdziņš ir arī korniešu tirdziņš: tur neaiziet, būtu negods. Svētā Džuzepes dienā Revuārs sakrauj pilnu galdu ar savu preci; viņa galds atrodas tieši pretim Dantes piemineklim, un viņš prasa, lai ģimenes locekļi viņam palīdzētu tirgoties. Klorindai tas tīri labi patīk, bet Bjanka, kas tagad sevi uzskata par pieaugušu, vai mirst no kauna, ka viņai jāstāv visu ļaužu acu priekšā baltā virsvalkā aiz galda, kas apkrauts ar mandeļkokam un kur lupatu lelle tur rokā

lapu ar uzrakstu: Godalgota firma Serafino Kvaļoti. — Mandeļkūku karalis. — Kas pagaršos, tas atkal nāks.

Tirdziņš ilgst no pirmajām rīta stundām līdz vēlam vakaram. Vislielākais ļaužu pieplūdums ir no trim līdz sešiem pēcpusdienā. Ikviens florencietis, kas mazliet sevi ciena, uzskata par savu pienākumu kaut mazu brīdi paklejot pa tirdziņu vai nu kopā ar draugiem, vai ar savu izredzēto, vai arī ar visu ģimeni, vismaz lai pārliecinātos, vai viņa rajona tirdziņu var salīdzināt ar citiem un vai tas ir visjautrākais un visvairāk apmeklētais.

Tieši šajā laikā Korno iela šķiet kā izmirusi, kas gadās tikai reizi gadā. Karrezi laulātais pāris izgāja roku rokā no mājas, laimīgi, gluži kā divi jaunlaulātie medus mēnesī. Marija turēja pie siksnas foksterjeru, un Bepino par godu jaukajai pavasara dienai bija uzlicis galvā savu tikko iztīrīto panamas cepuri. Viņš ir izveseļojies vai vismaz vairs nesūdzas par savu vēdera kaiti: pavārs beidzot ir sapratis, ka, atstājot novārtā sievu, var sagaidīt dažādus pārsteigumus. Marija ir sestā mēnesī; viņa nes savu palielo vēderu ar pienācīgo lepnumu un atceras dēku ar Ugo kā mazu «vieglprātību». Sīs «vieglprātības» pieder mūsu grēkiem, bet tās ir arī mūsu iepriecinājumi. Foksterjers Mariju vilka uz ogļu tirgotavas pusi, kur Otello tieši nolaida storu.

— Vai jūs nenāksit uz tirdziņu? — viņam vaicāja Marija Karrezi.

— Kā nu ne! — atteica Otello. — Aurora vēl ģērbjas!

Lai gan laiks jau ir pavisam silts, Otello vēl uzvilcis mugurā sava tēva kažokjaku. Galvā viņam cepure ar nagu, un viņš sācis audzēt ūsas. Otello izskatās jau pavisam nobriedis, izturas nosvērti un runā kā pieredzējis tirgotājs.

— Kā liekas, viņš dara visu, lai tikai līdzinātos vecajam Nezi, — sacīja Marija savam vīram, iegriežoties Parlašo ielā.

Izejot Borgo dei Greči ielā, viņi jau varēja redzēt tirdziņu Santa Kročes laukumā, kur rindās bija novietoti ar precēm apkrauti galdi.

Aurora atnāca ar Klāru, kas šodien ir viena, jo vilcieni iet arī svētā Džuzepes dienā un Bruno šai laikā pēc saraksta jāatrodas ar savu lokomotīvi Porretanā. Viņām līdz ir atnācis arī Pālie, kam zeme deg zem kājām, un trīs mazās meitenes: Adele, Muzeta un Pikarda, ko mātes uzticējušas abām draudzenēm, kamēr pašas būs apdarījušas mājas darbus un varēs tām piebiedroties. Turpretim Džidži un Džordano nekādiem spēkiem nav noturami mājās tirdziņa dienā: viņi jau atrodas pirmajās skatītāju rindās un neatlaidīgi vēro burvju mākslinieku izdarības. Tikpat nepateicīgs ir arī Staderini, kas jau vairākas stundas sēž kāda Malkontenti ielas krodziņa priekšā, lai iebaudītu vīnu un aprunātu pazīstamos. Tur ir vēl arī bārddzinis Oreste, kas viņam piebalso, Antonio Lukatelli un ielu tīrītājs Čeki. Un, pasēdējuši kādu brīdi svaigā gaisā pie litra vīna un turzas ar bridžidino, viņi sāks nopietnu kāršu partiju.

Ap pieciem, kad saule jau zemu, mājas mātes un gados vecākas sievietes piebiedrojas pārējiem; Fidalma, Luīze, Leon-tīna, Džemma un Semira, rosīgas kā jaunas meitenes, vēl pa ceļam iesprauž pēdējās matadatas un iet skatīties, «kā šogad sviežas tirdziņā». Korno ielā ir kluss kā visdziļākajā naktī. Mājās palikusi vienīgi Armanda, Karlino māte, kas jau vairākus mēnešus slimo ar astmu, Nezi kalpone, kas nekad neiziet uz ielas, un Siņora. Pie Siņoras viņas kopēja Liliana. Bet Nezi atraitni, kas nicina vienkāršo tautu, mēs arī šodien atradīsim «Doney» kafejnīcā pie galdiņa.

Ap pulksten pieciem tirdziņā ir pati lielākā rosība. Bridžidino cepējiem ir ugunssarkanas sejas no pavarda karstuma un lielās kliegšanas. Žonglieris Setesoldi izpilda grūtāko šīsdienas «numuru», balansēdams uz pieres un pēc tam uz deguna garu kārti, uz kuras torņveidīgi saliktas trīs pudeles: priekšnesumam beidzoties, varēs redzēt, ka pudeles pielipinātas cita citai ar piķi. Stiprinieks Ursus ar vienu sitienu izdzen naglu cauri vairākus centimetrus biezam dēlim, tad atliecas tiltā un notur trīs cilvēkus un lielu akmeni.

Madame Asunta sēž zem baldahīna, un aiz muguras viņai izbāzta pūce. Viņa par dažiem soldiem pareģo nākotni un brīdina visus saprātīgus cilvēkus neticēt čigānietes blēdībām, kura piesola iespiestu horoskopu; to izvelk papagailis, kas lēkā tai pa roku un pleciem. Un vēl desmit, divdesmit, piecdesmit citu brīnumu. Visapkārt apdullinošs troksnis, kliedzieni un aicinājumi, ķildas un jautra izlīgšana. Caur pūli spiežas rotaļlietu pārdevēji, turēdami augstu pār galvām aukliņā sasietus gaisa balonus, papīra riteņus uguņošanai, taures un bērnu harmonikas. Bet visiem pāri paceļas vīrs cilindrā un frakā, kurš turas līdzsvarā uz milzīgi garām koka kājām; viņš nes uz muguras tās firmas reklāmu, kas viņu pašlaik nolīgusi. Šeit viņš ir vecs paziņa, un ļaudis viņu sauc par sor^42Palaci: viņu mudina pieklauvēt pie otrā stāva loga un tur palūgt uguni, ko aizdedzināt cigāru. Garo vīfu apstāj zēni, viņu ir liels bars, un, saķērušies rokās, viņi atbrīvo tam ceļu. Un visi grūstās un spiežas uz priekšu, grauzdami bridžidino, mandeļkūkas un riekstu cepumus.

Tas ir vienkāršo ļaužu tirdziņš un garastāvoklis visiem labs; viņiem taču vajag izklaidēties, lai sajustu dzīvību pulsējam savās dzīslās. Un ir tikai jānovērš skatieni no šorīt izlīmētajiem plakātiem, kas ziņo par lielu demonstrāciju divdesmit trešajā martā par godu partijas dibināšanas gadadienai, lai nekas ļaudīm nevarētu atgādināt īstenību ar visām

tas šausmām. Spīd saule, gaisā jūtams pavasaris, un baznīcas baltmelnā fasāde ir fons, ko kliedzieni un troksnis neapgāna.

Ugo un Džezuina atveduši uz tirgu pilnus ratiņus ar apelsīniem un agrīniem mespiliem, un, tā kā viņiem nav atļauja uz noteiktu stāvvietu, viņi pakavējas te vienā, te otrā vietā, kur lielāks noiets, un līdz vakaram viņi ir tikušies ar visiem Korno ielas ļaudīm, tāpat kā katrs no tiem ir apstājies pie Revuāra galda, aiz kura stāv Bjanka ar obligāto smaidu uz lūpām un vēl bālāka par savu priekšautu. Pēc apciemojuma Mario istabiņā Bjanka ilgu laiku domāja par nāvi, bet tagad viņa ir pārvarējusi drudzi un atnākusi uz tirgu; iemeslus, kas viņu pamudināja nākt šurp, mēs drīz dabūsim zināt. Bjanka bija tik izšķērdīga ar Smaidiem un laipnībām pret klientiem, ka Revuārs nevar vien atgūties no pārsteiguma. Bet Klorinda (viņai jāuzmana, lai kāda mandeļkoka burzmā nepagaistu) ir pārliecināta, ka Bjankai vajag būt kādam slepenam iemeslam, un viņa apņemas nenolaist acis ne tikai no mandeļkūkām un rozmarīna maizītēm, bet arī no pameitas. Klorinda jau novēro viņu vairākas stundas un redz, ka meitene reizēm iegrimst domās, reizēm nopūšas un pārvelk ar plaukstu pār pieri, it kā aizdzīdama kādu uzbāzīgu domu, viņa redz to veramies pūlī un kādu meklējam un beidzot redz to nosarkstam līdz matu galiem. Tieši šai brīdī pie viņu galda pienāk Mario ar Džezuinu zem rokas, un, tā kā Klorinda lepojas, ka viņai esot labāka nojauta kā pašam velnam (tas esot sieviete, kā apgalvo Staderini), viņa tūliņ saprata, ka starp Mario un Bjanku ir kaut kas vairāk.

Bjanka ir nosarkusi un samulsusi, cik vien cilvēks vispār var nosarkt un samulst, bet viņa vairs nešaubās, un viņas prāts, it kā atbrīvojies no kāda lietuvēna, ir mierīgs. Jautājums, kas viņu mocīja, tagad šķiet atbildēts: tātad šī sieviete

ir Džezuina! Bjankai liekas, ka pietiek redzēt Mario ar Džezuinu zem rokas un Mario tik skumīgu un Džezuinu tik laimīgu, lai visu saprastu bez tālākiem paskaidrojumiem! Bjanka ir apmulsusi nevis tāpēc, ka sajustu greizsirdību vai naidu, bet tikai tāpēc, ka viņai neizdodas savaldīties. Džezuina ir jautra un svētdienīgi noskaņota, sirsnīgi sasveicinās, stāsta par sevi un izjautā. Laime, ka Klorinda tūliņ atbild, un laime, ka šai laikā ir pats lielākais ļaužu pieplūdums un ap galdu drūzmējas pircēji. Bjankai iespējams izlikties, ka viņa nav ne mirkli brīva. Un, kad Džezuina viņu uzaicina nākt līdz pie Ugo, kas atrodas tepat tuvumā ar saviem ratiņiem un priecātos viņu redzēt, Bjanka atsakās pieklājīgi, bet noteikti; viņa ir tik aizņemta, izsniedzot preces un izdodot naudu. Beidzot Džezuina ir spiesta atvadīties. Mario visu laiku stāvēja blakus kluss un sadrūmis. Kad Bjanka viņam uzmeta ātru skatienu, tā redzēja, ka viņš to novēro, tomēr Bjanka nevar pateikt, vai viņa acis vēl arvien ir pelēkas. Klorinda un Revuārs vairs nešaubās: katrā ziņā kādā no tuvākajām dienām jaunais burtlicis izskaidrosies! Tas ir godīgs un strādīgs puisis un nav viņiem nepatīkams. Un šis pārpratums gūlās pār Kvaļoti ģimeni — tēvu, sievu un meitu — līdz pat tirdziņa beigām. Aizejot no viņu galda, Mario sacīja Džezuinai:

— Vai tu ievēroji, ka Bjanka visu panes ar filozofisku mieru?

Tad ieradās mātes un pārtrauca viņu sarunu; tās pievienojās Aurorai, Klārai, Otello un mazajām meitenēm, sekodamas saviem vīriem, kurus bija izvilkušas no krodziņa. Viņi visi bariņā spiedās caur pūli un nāca pretim Džezuinai un Mario. Aurora pirmā ieraudzīja Džezuinu un sauca viņu vārdā.

— 0-o! — izsaucās Džezuina, redzēdama visus Korno ielas ļaudis nākam citu pēc cita. — Te jau visa Korno iela

tirdziņa! Nāciet apsveicināties ar Ugo! — Un kur Milena? — viņa pēc tam jautāja.

— Tā paliek sanatorijā līdz vēlam vakaram. Alfredo kļuvis ļaunāk, — atbildēja Džemma, kura pat tirgū nespēja aizmirst meitas bēdas, kas bija arī viņas bēdas.

Ugo saņēma vecos draugus ar atplestām rokām, un, kad Staderini jokodamies izteica netiešu aizrādījumu, Ugo uzaicināja vīriešus iedzert kādu lāsīti vīna. Mazliet vēlāk aizgāja Otello, aizbildinādamies, ka nedrīkstot nokavēt satikšanos, kur vajagot norunāt par «koksa kravas» iepirkšanu, cena esot sevišķi izdevīga. Arī Mario atvadījās. Un, tā kā sāka jau tumst, sievietes devās uz mājām, kamēr vīrieši palika, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu tirdziņam un sameklētu bērnus, kas bija iejukuši kaut kur pūlī; varbūt tie spēlēja zekserus vai kārtis pie jaunceļamās bibliotēkas. Karrezi laulātais pāris arī bija ceļā uz mājām, laimīgi, ka varējuši pamaldīties gluži vieni pa ļaužu jūru kā divi balodīši.

Taču svētki tāpēc nebeidzas. Kļūst tikai mazliet klusāk, kad daudzi aiziet vakariņās. Uz galdiem aizdedzina acetilēna lampiņas, labāk iekārtotajās novietnēs mirgo elektrisko spuldžu virknes. Un Setesoldi nenoguris izpilda savu trīskārtējo salto-mortāle, uguns rijējs tieši no pudeles izdzer litru vīna, lai atveldzētu kaklu, jo vesela ceturtā daļa darba vēl priekšā. Pēc deviņiem tirdziņš atkal pildās ļaudīm, un, ugunīm degot, jautrība vēl pieaug, tāpēc svētā Džuzepes klostera priekšnieks atstāj baznīcu ar spoži apgaismotu lielāko altāri atvērtu līdz vēlai naktij. Noslīgusi ceļos altāra priekšā, Adele uzticēja madonnai, ka ir saderinājusies ar Džordano Čeki, un šī iemesla dēļ viņa pirms dažām dienām ir pierunājusi savu māti izņemt viņai no matiem tauriņveidā sasieto lentu un sapīt tos bizēs pār pleciem. Ugo un Džczuina ir novietojuši ratiņus. Pēc vakariņām viņi atgriezīsies uz tirdziņu kā skatītāji. Ugo jādod

Mario revanša partija biljardā, un Džezuina nolemj to īzmaīl-tot, lai aprunātos ar Bjanku divatā. Pa to laiku Otello ved sarunas par oglēm.

Sl koksa krava saucas Liliana. Un satikšanās norunāta Melarančo ielas stūrī, stacijas tuvumā. Netālu no šejienes atrodas Amorino iela un viesnīca, uz kuru viņi ies. Tā pati, kur vecais Nezi veda Auroru un Elīza Bruno pirmajā vakarā, jo pasaule tomēr ir maza un nav vajadzīgs daudz piepūlēt fantāziju, lai izvēlētos četras sienas. Dodoties uz tirdziņu, Otello novilcis tēva kažokjaku. Viņš ir bez cepures un iet savā divdesmit gadus vecā jaunieša gaitā, bet viņa sejā iegūlusies tā viltīgā un vērīgā izteiksme, ko viņš nesen, šķiet, apzināti pieņēmis. Otello māte apgalvo, ka viņš esot nobriedis pārāk

agri-

— Reizem, —* saka matē, — tu man ārkārtīgi atgādini tavu tēvu!

Bet Otello tur nesaskata neko ļaunu. Kad kurpnieks, izvelkot loto numurus, reiz apgalvoja to pašu, Otello viņam atbildēja no otra galda gala:

— Manam tēvam bija kļūdas, bet arī ļoti daudz labu īpašību. Man prieks, ja es viņam līdzinos!

Neviens viņam pēc tam netika jautājis, kādas tad būtu šīs labās īpašības. Varbūt tas, ka viņš pratis sargāt savas intereses ar īsta augļotāja mantkārību vai atstājis novārtā sievu mīļākās dēļ, vai bīstamajos laikos turējies kopā ar fašistiem. Ja uzdotu Otello šos jautājumus bez naida, viņš pats to saprastu. Otello to visu sauc — «mani principi». Viņš par tiem runā un pie tiem turas ar noteiktību, kas no dienas dienā kļūst par pārliecību. Tēva uzskati tagad kļuvuši par viņa uzskatiem. Tikai sekojot tēva piemēram, Otello spēj nomierināt

sirdsapziņas pārmetumus par tēva nāvi. Un, ja arī viņam ir mīļākā, tad apstākļi viņu uz to pamudinājuši. Tas ir kaut kas stiprāks par viņa gribu, bet varbūt tā ir tieši viņa griba, neapzināta tieksme it visur līdzināties viņam?

Īstenībā Otello pie Lilianas saista vienīgi iekāre. Mēnešiem ilgi viņš to lencis un slepeni tai sekojis, kad tā reizi nedēļā devās apraudzīt meitenīti pie tās audzinātājiem. Kad viņš to ieguva, viņš juta, ka vēl arvien to iekāro. Liliana viņam atdevās ar vienkāršas sievietes dabiskumu, ar tādu dabiskumu, ko viņš bija gaidījis no Auroras un ko viņa tam nebija devusi jau pirmajā reizē. Tikai būdams ar Lilianu, viņš atklāja, ka skūpstam ir īpaša skūpsta garša, glāstam glāsta liegums, mīlestībai dabisks piepildījums. Ar Auroru turpretim mīlestība nozīmēja brutālu satraukumu, kurā viņš zaudēja spēkus, dueli, kurā viņš aizvien pagura un neapzināti tai padevās, pakļautību, kurā viņš bija ierauts un no kuras tikai tuvība ar Lilianu viņu atraisīja un atbrīvoja. Viņš nemīl Lilianu, viņš tikai to iekāro. Vai mīl tikai tāpēc, ka iekāro un pilnīgi valda pār to. Liliana ir viņam nepieciešama un allaž vēlīga. Ar tādu apziņu viņš tagad Lilianu gaida un ir cieši pārliecināts, ka tā atnāks uz satikšanos, lai gan Siņorai pār to ir tumša vara, kuru Otello nekādi neizdodas izprast. Liliana vienmēr saka, ka viņai jābūt Siņorai ļoti pateicīgai, bet ar to vien nepietiek, lai izskaidrotu šo bezgalīgo padevību, gandrīz šausmas, ko Liliana jūt, jau iedomājoties vien par Siņoru. Un cik daudz vajadzīgs viltības un uztraukumu, lai iegūtu šīs dažas brīvības stundas. Viņa tiekas ar Otello reizi nedēļā, un, lai rastu tam laiku, tā bieži neaiziet pie savas meitenītes. Tomēr šodien Otello ir panācis no viņas solījumu, ka viņa atstās Siņoru ar ieganstu aiziet uz tirdziņu. Otello norunājis ar viņu satikšanos tieši pulksten sešos Meļa rančo ielas stūrī.

Pēc pusstundas Lilianas vēl arvien nebija. Otello viņu gaidīja, staigādams pa trotuāru šurp un turp, aizgāja reizēm līdz pat ielas galam, lai ieraudzītu viņu jau no tālienes. Tas izsmēķēja divas cigaretes vienu pēc otras un izdzēra tasi kafijas Vienības .laukuma bārā, turklāt visu laiku nenolaizdams acis no durvīm, lai viņa nepaietu garām. Tas redzēja Milenu uz tramvaja platformas, atgriežoties no sanatorijas, un sveicināja to, paceldams tasīti. Uz laukuma fotografējās ārzemnieki Santa Maria Novella absidas priekšā. Otello jau kjuva nemierīgs. Sīs viņu sastapšanās Siņoras modrība un bardzība padarīja vēl divkārt slepenākas un nedrošākas; vajadzēja rast kādu atrisinājumu. Tas ir muļķīgi, ja viņš ar savu draudzeni varēja sastapties tikai slepenībā, it kā tā būtu kāda meitene, ko uz katra soja uzrauga māte. Otello nolēma pārliecināt Lilianu, ka viņai jāpamet Siņora. Viņš tai noīrēs mazu dzīvoklīti, un viņi varēs satikties katru dienu ērti un mierīgi. Uz laukuma baloži kaut ko knābāja starp ormaņu zirgu kājām un lēkāja zem garās ratu rindas. Kāds auto, šķērsojot laukumu, izbiedēja baložus, — gaisā pacēlās vesels spalvu mākonis, un aiz tā parādījās Liliana savā gaišajā kleitā, kas tikko sniedzās līdz ceļiem. Ieraugot Otello, Liliana skriešus metās tam pretim un apvija rokas ap kaklu. Viņa visa trīcēja, smagi elsoja, un viņas balss skanēja satraukti.

— Ja tu zinātu! — Liliana čukstēja. — Ja tu zinātu!

Un, tikko viņi bija ienākuši viesnīcas istabā, tā gluži izmocīta iekrita uz muguras gultā un stīvi raudzījās griestos. It kā runājot pati ar sevi, viņa teica:

— Palīdzi man, Otello! — Viņa izstiepa rokas pret Otello. Tas viņu skūpstīja uz kakla, uz mutes. Taču Liliana atraisījās no viņa skavām un, pietrukusies sēdus, sacīja:

— Vai tu neredzi, kā es esmu satraukta? Vai tu zini, ka viņa mani negribēja laist projām? Viņa aizslēdza durvis un

paslēpa atslēgu zem spilvena, uz kura gulēja. Man vajadzēja cīnīties, lai viņai to atņemtu. — Liliana atvilka kleitu no pleca.

— Paskaties, kā viņa man iekoda! Vēl asiņo. Man vajadzēja tai iesist, lai izrautu atslēgu. Tai pietrūka elpas, un tad man izdevās aizbēgt!

Liliana gribēja piecelties, bet Otello to saņēma aiz rokām un pievilka sev klāt. Tā apsēdās viņam uz ceļiem, un viņš uzspieda lupas uz ievainojuma, kur Siņoras zobi bija atstājuši savu nospiedumu. No mazajiem dobumiņiem vēl sūcās asins pilītes. Viņš tās maigi izsūca. Liliana nolieca galvu uz viņa pleca un čukstēja:

— Tu man esi palicis viens visā pasaulē! Glāb mani!

Un viņš, skūpstīdams un izģērbdams to, sacīja:

— Tu vairs neatgriezīsies pie vecās.

Sāka tumst. Istabā saplūda ēnas. Uz ielas iedegās kāda ķilda: bija dzirdamas piedzērušo balsis. Otello iebāza roku svārku kabatā, kurus viņš bija uzmetis uz krēsla atzveltnes, un aizsmēķēja cigareti. Sērkociņa gaisma apžilbināja Lilianai acis, un viņa paslēpa seju pie Otello krūtīm. Tas glāstīja viņai matus un smēķēja; viņā bija miers un noteikta pārliecība, tāda cilvēka tīkams miers, kurš tur savās rokās visu pasauli.

— Vai tev patiktos dzīvot mazā dzīvoklītī, kāds reiz bija Aurorai? — viņš tai vaicāja. — Ar gāzes virtuvi, centrālapkuri . . .

— Ar pītu paklājiņu pie durvīm, — turpināja Liliana, sajūsmināta par viņa vārdiem.

— Mēs varēsim ievilkt arī telefonu un sarunāties, kad vien mums patiks!

Bet pēc kāda brītiņa, viņa sacīja: — Tas būtu jauki, bet tas jau ir tikai sapnis. Tu esi precējies. Un arī es, nelaimīgā!

- Kas tad tev ir bijis vīrs? Viņš pat neatbild uz tavām

vēstulēm. Vai tad viņš vēl pats nav sapratis, ka nodarījis tev jau pietiekami daudz jauna? Un pēdējo reizi, kad viņš tev rakstīja, vai viņš neteica, ka dod tev pilnīgu brīvību?

Un viņa bija Liliana ar Lilianas domām, un viņa aizsargājās, kā jau nu spēja. Viņa sacīja:

— Kāpēc mēs neiepazināmies agrāk? Bet agrāk es biju kalpone . . . Tad es apprecēju jau sodītu vīru. Gadiem ilgi tu pat nepamanīji mani!

— Un kas tad es biju? Puika! Es tevi pamanīju, kad tu man iepatikies!

— Un tas tāpēc, ka Siņora mani bija glīti apģērbusi! Tu iemīlējies manā ārienē! Īstenībā tu mīli Auroru. Tu jau rīkojies gluži neprātīgi, lai tikai viņu iegūtu! Es atgriezīšos ar meitiņu uz Pontasjevi pie savas ģimenes. — Tā glaudās ar vaigu pie viņa ar retām spalviņām apaugušās krūts: — Es tevi mīlu tik ļoti, ka paciestu visas nievas, apvainojumus, ^*īņu ar Auroru un ļaudīm, lai tikai paliktu tavā tuvumā! Paliktu pie tevis, kamēr vien tu mani vēlēsies! Bet no Siņoras es baidos! Korno iela nemaz nevar iedomāties, uz ko viņa ir spējīga! Ja tu būtu redzējis viņas seju, viņas acis, kad viņa ir saniknota! Un, kad viņa saprata, ka man satikšanās ar vīrieti, tev vajadzēja redzēt, ar kādu niknumu tā prašņāja, kas viņš!

Otello aizmeta prom cigaretes galu un pasmaidīja:

— Un kas viņa pati? Vai kāda briesmone? Viņa ir tikai nabaga veca sieva, pie gultas saistīta! Viņa ir tevi iemīļojusi un negrib, ka tu viņu atstāj! Turklāt tie ir untumi, kas viņai mēdz pāriet. Vispirms viņa bija pieķērusies Džezuinai, tad Aurorai. Viņai tikai vajag atrast kādu, kam viņa var darīt labu.

Liliana piespiedās ciešāk klāt savam mīļākajam, it kā tam vajadzētu viņu tūliņ aizstāvēt. Otello sajuta viņas asaras uz savām krūtīm un sašuta;

— Bet galu galā, kas tad ir tik briesmīgs šajā vecenē? Šķiet, tu no viņas tā baidies, iit kā jūs kopā būtu izdarījušas kādu noziegumu!

— Gandrīz, — Liliana murmināja. — Gandrīz! Un viņa spējīga nogalināt kā mani, tā tevi, ja viņa izzinātu, ka tu esi šis vīrietis, ar ko es satiekos!

— Diezgan ar noslēpumiem! — Otello izsaucās un, sameklējis slēdzi, iededza gaismu. — Un nu, — viņš teica, — izstāsti man visu. Tu esi tikai vāja sieviete, bet es Nezi, kas nebaidās ne velna, ne svētā ūdens. — Otello pasmaidīja, bet viņa ibalss skanēja valdonīgi.

Liliana aizsedza ar roku acis, lai pierastu pie gaismas, un apsēdās gultā gluži izbijusies. Un tad viņa atklāja tam noslēpumu, ko Siņora uztic savām luteklēm!

Kad Liliana beidza savu stāstu, Otello bija mazliet samulsis. Bet tikai mazliet. Viņš košļāja savu virslūpu, un viņa seja bija tik nopietna, it kā viņš kaut ko izlemtu. Tad viņš apskāva Lilianu ap pleciem, it kā gribēdams to aizstāvēt.

— Nevienam viņa neatriebsies. Ļauj tik man rīkoties! Ja viņa uzdrošināsies pacelt kaut mazo pirkstiņu pret tevi, gan es viņu apstrādāšu tā, ka viņa to atcerēsies visu mūžu! Es viņu padarīšu par izsmieklu visai Korno ielai. Un nav izslēgts, ka tas varētu interesēt pat brigadieri.

Tad Otello piecēlās un, beidzis ģērbties, sacīja:

— Tu atgulies un atpūties. Šonakt tu pārgulēsi šeit, es tev likšu atnest vakariņas no restorāna. Te ir cigaretes, ja tev iegribas smēķēt. Un te avīze, lai tu mazliet izklaidētos. Rīt agri es atnākšu un pastāstīšu tev pēdējos jaunumus. — Viņš noliecās pār to un pirms atvadīšanās vēl sacīja: — Dzīvoklītis jau ir. Tas pats vecais Pinti priekšpilsētā; tas vēl nevainojamā kārtībā. Es visu laiku maksāju īri, it kā zinādams!

Liliana palika viena ar saviem murgiem un neskaidrajam

domām. Un ar vāju, nedrošu cerību, uz kuru viņa vēl baidās paļauties. Nogurusi un apjukusi viņa guļ uz muguras gultā. Spilgtā gaisma krīt viņai acīs un iemidzina.

Pa to laiku tirdziņš iegājis pēdējā ceturksnī. Madame Asunta nojaukusi savu telti, un viņas piemēram sekojuši daudzi citi. Uguns rijējs izvēlējies vistumšāko laukuma stūri, kur degošās lāpas gaisma it sevišķi krīt acīs un noder par labu pievilinātāju; viņa izdarības jau līdzinās rituālam, maģijai, tās saista skatītājus, kas labprāt atdara savus naudas makus. Žonglieris Setesoldi ir novilcis rūtoto triko un Arlekīna bikses; viņa seju vēl klāj grims, un viņš izpilda pēc pieprasījuma pēdējos saltomortāle, bet viņš ir noguris un nokrīt uz kājām otrā pārmetienā. Viņa brālis Paniko jau iesaiņojis ceļa somā savus «amata» rīkus. Viņi abi drīz iegriezīsies Malkontenti ielas krodziņā, lai uzēstu «makaronus mērcē», kā to sola izkārtne pie durvīm, un šķīvi zirņu ar šķiņķi. Viņiem līdzi ies arī sors Palaci, kas, nokāpis no koka kājām, savā šaurajā jakā izskatās smieklīgi mazs. Viesnīcnieks sabīdījis kopā uz ietves vairākus galdus, ap tiem tagad pulcējas ļaudis un netrūkst jautrības. Tirdziņa pēdējā cēlienā arvien tiek dzerts, dziedāts un jautri jokots.

Kad ģimenes cilvēki atgriežas pie saviem mājas pavardiem, svētki pieder tiem, kas var atļauties krietni padzīrot (protams, pieklājības robežās), mērcējot bridžidino glāzē kjanti, un, ja arī tas nav kjanti, tad vismaz kaut kas sarkans, kas aizdzen drūmas domas un rada jautrību. Svētki pieder tiem, kas vēlas paslaistīties un padziedāt ģitāras pavadībā storneles vai izlocīt kājas pēdējās modes dejās, kā čarlstonā vai šimmī, vai arī senajā figūrtango un valsī, kas tiek dejots visos laikos. Santa Kročes laukums tagad ir dejas zāle, kur ieeja

brīva un ļaudis iet un nāk, kur gaisa sienas un zvaigžņu griesti. «Džakomo Pučini orķestrītis», sasēdies gleznieciski uz soliem, muzicē ar mandolīnām un ģitārām. Laukums ir viens vienīgs dejotāju, smieklu, asprātību un dziesmu virpulis. Laiku pa laikam kāds ar cepuri rokā apstaigā ļaudis, lai savāktu līdzekļus un stiprinātu orķestrīli ar vīnu, bridžidino un sālītām mandelēm. Bet pirmām kārtām svētki pieder tiem, kas samīlējušies, jo šajā gadījumā tie viegli dabū no vecākiem atļauju turp aiziet. Pēc dažām dejām šie pārīši pazūd aiz bibliotēkas sētas un zem tuvāko aleju platāniem: tur viņi var apmainīties maigiem vārdiem un skūpstiem. Viņu priekšā tirdziņš ar savām ugunīm un trokšņiem. No sava mirdzošā altāra svētais Namdaris caur plaši atvērtām durvīm noraugās uz ielu; viņš droši vien, pirms kļuva svētais, mums zināmu iemeslu dēļ bija jautri padzīvojis, un, ja spētu, viņš tagad iznāktu no gleznas, lai kopā ar tiem, kas priecājas viņam par godu, iebaudītu malku Rufinas vīna, nogaršotu bridžidino un Revuāra mandeļkūkas!

«Mandeļu karalim» šodien bijis labs noiets. Viņš ir apmierināts ar ienākumiem un savu meitu, kura beidzot, liekas, ir kļuvusi par astoņpadsmit gadus vecu jautru meiteni, kāda viņa līdz šim nekad nebija bijusi. Tas tāpēc, viņš domā, ka tā iemīlējusies burtlicī. Tad pie Revuāra galda pienāca Ugo un Džezuina. Viņi aizvilka Bjanku uz balles laukumu. Kad Mario neieradās pie tiem vakariņās, Džezuina pavaicāja Bjan-kai, vai viņa nezinot, kur palicis Mario. Bet Bjanka tai atbildēja ironiski un arī gluži vienaldzīgi, ka Mario viņai neuzticot savus noslēpumus.

— Mario tos uzticēs tādai, — Bjanka teica, — kas viņam izskaidros, kas ir mīlestība! Man, protams, nebija diezgan liela pieredze, lai viņam to varētu pamācīt!

Un Bjanka rūgti pasmaidīja, lai gan savu sarūgtinājumu

viņa pūlējās apslēpt kodīgā izsmieklā. Un, tā kā Džezuina vēl neatlaidās, Bjanka viņai dusmīgi atcirta:

— Lūdzu, liecieties mierā! — Un sniedza roku Ugo, kas viņu bija uzaicinājis uz deju.

Dejojot Ugo viņai pamirkšķināja ar aci un sacīja:

— Tu redzēsi, Bjankiņ, ka Mario atgriezīsies pie tevis ātrāk, nekā tu domā . . .

— Klusējiet — un visvairāk jūs! — paspruka Bjankai.

— Visvairāk es, kāpēc? — Ugo viņai jautāja. Bjanka samulsa, jo bija pilnīgi pārliecināta, ka Džezuina ir Mario mīļākā, bet, protams, ne jau viņa tūlīt to pateiks Ugo pašam pirmajam!

Ugo aptvēra viņu cieši ap vidu un aipvirpuļoja vairākus apļus, un visu laiku, kaut gan Bjanka rādīja gluži sapīkušu seju, čukstēja viņai ausī:

— Mario ir zelta puisis! Un tu ito zini tikpat labi kā es!

Jā, viņš ir zelta puisis, viens no krietnākajiem jaunajiem biedriem, kuram partija uzticējusi vadīt un organizēt visas provinces komunistisko jaunatni. Bet ko gan zina Ugo un ko zina partija par biedra Mario Paridži personisko dzīvi un jūtām? Cilvēks ir viens, kad viņš meklē, atrod un aizstāv savu mīlestību. No cilvēka, kas aizstāv savu mīlestību, sabiedrība var gaidīt tikai cēlu rīcību. Turklāt tieši partija vairāk vai mazāk apzināti viņam ir mācījusi cīnīties līdz galam par laimi, pat kļūdoties un ciešot, ja ir pārliecība, ka izvēlēts pareizais ceļš. Bjanka bija bērnības kļūda, šķīsta pusaudžu mīlas rotaļa. Milena ir mīlestība.

Šovakar abi aizmirsa, ka tos gaida: Milenu māte un Mario draugi. Viņi staigāja jau vairākas stundas šurp un turp pa

aleju, kur līdz viņiem atlidoja tirdziņa orķestrīša skaņas. Reizēm viņi apstājās zem kādas laternas un ilgi klusēdami, sirsnīgi un mazliet neuzticīgi vērās viens otra sejā, it kā gribētu atzīties un izkratīt savas sirdis, un gandrīz vai izlūgties viens otram līdzjūtību, tomēr neviens no viņiem nespēja spert šo soli, izrunāt šos vārdus, kas varbūt iegrūstu viņus grēkā un varbūt radītu pamieru viņu ikdienas savstarpējos uzbrukumos, kas risinās sarunās un pastaigās, roku rokā, kamēr notirpst pirksti. Bet šodien Milenas roka pretojas mazāk, tā uzticēta Mario ar paļāvību, kas, šķiet, vēsta par pilnīgu padošanos. Sajās stundās, kad saule ir norietējusi, satumsis vakars, aizdedzinātas laternas un no pakalniem pūš viegls vējiņš, Milenai gribētos vēlreiz pārcilāt visus jautājumus, ko viņi jau mēnešiem pārsprieduši, lai noskaidrotu savas jūtas. Un viņi nav atraduši neko, kas apstrīdētu tās atbildes, ko viņi paši sev devuši. Beidzot — Milena stāvēja, atspiedusies ar muguru pret platānu un, atliekusi atpakaļ galvu, raudzījās debesīs, un Mario tai blakus ar degošu cigareti zobos skatījās viņai sejā — tad beidzot viņa sacīja:

— Kāpēc gan es atklāti neatbildu uz tavu mīlestību? Viss mani velk pie tevis. Mani nebaida ne ļaužu domas, ne sāpes (tas nozīmē daudz vairāk), kas būs jāpārcieš Alfredo, pat ja tas vienmēr gultos uz mums kā smaga vaina. Tas, kas mani attur un liedz man būt tavai, kā es to vēlētos, vēl arvien ir manas vecās šaubas. Ja nekas nebūtu noticis, ja Alfredo vēl būtu vesels un es sēdētu aiz veikala letes, vai es spētu visu pamest, lai sekotu tev? Tu man atbildi: nē, jo toreiz, tu saki, es biju cita Milena un mūsu ceļi nekad nebūtu krustojušies. Bet es taču vēl arvien esmu tā pati Milena, mana seja nav mainījusies!

— Tu esi mainījusies iekšēji. Tev pašai tas jāatzīst!

— Tātad sākumā tu un es nebijām lemti viens otram. Mūsu

mīlestība radās no nelaimes! Un es baidos, ka mums vajadzēs nest sevī šīs sāpes visu mūžu. Ja es spētu ticēt, ka toreizējā Milena arī tev būtu devusi savu jāvārdu, (tad es droši zinātu, ka mūs nākotnē vēl gaida arī mazliet prieka. Jo toreiz es biju laimīga! Tik laimīga, kā tagad ir Klāra un būs vienmēr. Arī nelaimē!

— Tu biji laimīga, cik laimīgs ir cilvēks, kas iet caur dzīvi ar aizvērtām acīm un nekad tās neatvērs, jo nevar atvērt. Tāpēc viņš apmierinās ar savu redzes loku. Tā tiešām arī Klāra . . . Bet, ja tavā dzīvē ir bijis kaut kas neīsts, tad tas ir bijis agrāk, nevis tagad. Tāpat ir noticis ar mani. Protams, citādā veidā. Pret Bjanku man nebija tik dziļu jūtu kā tev pret Alfredo. Alfredo pieder tam dzīves posmam, kad tavs gars vēl bija akls, un tur nebūtu bijis nēkā slikta, ja tu būtu palikusi kopā ar viņu. Tā bija tava dzīve. Un tā būtu bijusi vieglāka — laime bez šķēršļiem. Bet tu vairs nevari izlikties neko neredzam. Prieks nāks pamazām, 'kad mēs iemācīsimies viens otru mīlēt. Tas ir egoisms, atzīstu. Bet mīlestība — to es izjutu, kad iemīlēju tevi, — padara mūs krietnākus, liek mums it kā dalīties ar visiem šajā dārgajā veltē, kas mūs iepriecina. Tu zini, cik daudz esmu pārdomājis pēdējā laikā un cik daudz arī es esmu mainījies. Turklāt esmu arvien vairāk pārliecinājies, ka ne jau aiz nejaušības manas jūtas pret tevi kļuva jo dziļākas, jo vairāk Mačiste man atvēra acis . . . Un tajā naktī, kad pie Mačistes līķa es tevi cieši piekļāvu sev, lai rimtos trīsas, kas tevi bija pārņēmušas, es gribēju savaldīt arī savas trīsas. Vai tu zini, ko es tad sapratu? Ka tu un es, mēs esam viens. Ka es nekad vairs nespētu apskaut ne Bjanku, ne arī kādu citu sievieti.

— Arī es! — Milena sacīja un, it kā pamozdamās no sapņa, pievirzījās viņam tuvāk, un uzmeklēja viņa roku.

Un tieši tāpēc es baidos. Mēs nesam sev līdz nāves rēgu,

sāpes, kas nekad nebeigsies! — Un, padodamās kādai neapzinātai tieksmei, tā atspieda pieri pret viņa krūtīm.

— Tagad es tevi pazīstu, — Milena sacīja, — un man patīk viss pie tevis, kāds tu esi un kāds neesi. Es baidos pievienot jaunas sāpes tām, kas tev jau ir un kas tevi vēl gaida!

— Gluži otrādi, tu mani padari drosmīgu! Un tad? Kādas sāpes mani gaida? Vai tu vari saukt par sāpēm atriebi par Mačistes nāvi?

Tad viņi gāja pa aleju. Pavasara pirmās lapas jau šalca kūku zaros. Un viņi domāja vienas un (tās pašas domas; tanīs bija bailes, šaubas un cerības — un noteikta pārliecība.

Viņa sacīja:

— Vai tu atceries mūsu pirmo sarunu pie jaunceļamā nama sienas? Tad es biju kā cilvēks, kas pēc zemestrīces izlien no gruvešu kaudzes, pazaudējis visus un visu. Līdz tam es dzīvoju bez rūpēm un uztraukumiem. Nevis tāpēc, ka es dzīvi nesaprastu, bet, liekas, es negribēju to saprast, un visas grāmatas, ko es biju lasījusi un lasīju, man stāstīja par notikumiem, kas piederēja tikai grāmatu pasaulei, nevis manai dzīvei un tai dzīvei, kas ap mani. Es biju kā maza meitene, kurai noteikts, ka jāstāv klusu un jāļauj pieaugušajiem rīkoties. No mātes rokām es pārgāju vīra rokās un ļāvu, lai mani vada. Tad pēc Alfredo nelaimes man pēkšņi gluži vienai vajadzēja iet savu ceļu. Nieki, tu teiksi: vajadzēja taču tikai nokārtot veikala lietas un šo to noklusēt Alfredo un manai mātei. Es pārliecinājos, ka man neder nekas no visa tā, ko māte un Alfredo man bija mācījuši. Man radās tāda sajūta, it kā viņi būtu mani nodevuši. Tas, protams, pārāk stipri teikts, bet tieši tā es jutos tai brīdī. Pēc tam es atkal sāku viņus mīlēt, liekas, vēl stiprāk, bet vairs ne tā kā senāk. Tā bija — kā lai tev pasaka — mātes mīlestība. Man viņi šķita bērni, kas jātur pie rokas un jāuzmana, lai viņi nenodarītu

šev neko ļaunu, jo viņiem ir tik daudz aizspriedumu, baiļu, aizliegumu, ar kuriem viņi paši sevi apgrūtina un biedē. Es biju atklājusi dzīves ļauno pusi, un viss man šķita ļauns. Tu atceries, es tev stāstīju par pūķiem un pasaku briesmoņiem. Es vēl pati ļoti svārstījos, bet tomēr es kaut ko nolēmu un ceru, ka no tā neatkāpšos visu dzīvi, un proti — nekad vairs nemelot sev pašai. Tomēr es tikko nekritu no 'vienas galējības otrā. Un es būtu kļuvusi par ciniķi, no tādām, kas nekam vairs netic un beidzot tā izkalst kā sausa aka, ja es nebūtu sastapusi tevi.

Iestājās klusums, un šajā klusumā bija jautājums un atbilde: viņu sirdis sarunājās viena ar otru. Tad Milena sacīja:

— Es labi zinu, ka mani nebaida sāpes, kas mūs gaida! Vēl vienmēr mani attur līdzjūtība. Bet šis parāds līdzjūtībai man jāsamaksā. Nesen es meloju un meloju sev jau labu laiku. Es meloju, domādama, ka vaļsirdīgs var būt, tikai kļūstot par ciniķi.

Un, tā Ikā viņas balss sekoja mierīgajam un pārliecinātajam domu gājienam, arī tā skanēja noteikti un mierīgi, kad viņa teica: — Es tevi mīlu, Mario, vai tu zini, es tevi mīlu tik ļoti, tik ļoti! Klusē! Redzi, cik vienkārši es tev to varu paj teikt pirmo reiz! Tomēr es nedrīkstu atstāt Alfredo, kamēr viņš izveseļojas. Es negribu, ka mums sev būtu jāpārmet agrāk vai vēlāk. Mēs esam vēl tik jauni, ka varam pagaidīt. Mums vajag gaidīt bez izlikšanās, kā godīgiem cilvēkiem, par kādiem mēs sevi turam. Un tais dienās, kuras es nosēžu pie viņa gultas, redzu viņu ciešam, pieķeramies man, ceram uz mani, es negribu apzināties, ka viņu viļu, esmu vīlusi vakar vai pievilšu rīt!

Mario tik stipri saspieda Milenas roku, ka gandrīz vai izmežģīja viņas pirkstus, un sacīja:

- Tagad mēs varam runāt par simttūkstoš citam lietām, kad tas ir pateikts.

Un abi 9tāvēja, saķērušies rokās, un klusēja; un tad viņi kopā devās mājup, izvairīdamies no trokšņainajām tirgus ielām.

Milena atrodas tik tālu no jebkurām aizdomām, ka neviens pat neiedomātos patenkot, ja viņa kaut simt vakarus pēc kārtas kopā ar Mario atgrieztos Korno ielā. Milena ir (kā atzīst pat Klorinda) «tikumu spogulis», tomēr tikumi šoreiz jāsaprot citādi, nekā tos saprot Klorinda un neskaitāmās klorindas Romā un visā pasaulē.

DIVDESMITA NODAĻA

Abi jaunieši atrada Korno ielu satraukumā. Džordano Čeki, aizsteigdamies priekšā Luidži Lukatelli un meitenēm, skrēja pretim Mario un Milenai un pavēstīja tiem jaunāko:

— Siņora! Siņora! — viņš kliedza savā priecīgi satrauktā bērna balsī.

Pie durvīm un logiem bija sanākuši visi Korno ielas ļaudis, un mēļošana gāja vaļā. Visvairāk uztraukts un pļāpīgs bija Staderini.

Tas bija viņš, kas pirms stundas bija sacēlis trauksmi, atgriežoties ar ielu tīrītāju, bārddzini un grāvraci no tirgus.

Sievietes, kā zināms, bija pārnākušas jau agrāk. Viņas atsveicinājās un iegāja katra savā mājā, nepaskatīdamās uz augšu. Tāpat nekādu uzmanību apkārtnei nepievērsa Karrezi laulātais pāris, vēl uz kāpnēm nevarēdami beigt strīdēties, kādu vārdu dot savam gaidāmajam bērnam. Bet, ja viņi domāja par pasaulīgām lietām, tad Staderini bija godājis Sv. Džuzepi ar dažu labu Rufinas un kjanti malku, un vīns

pacilā cilvēka prātu. Turēdamies draugiem pie rokas, kurpnieks dziedāja dziesmiņu par godu «lielajam patriarham Noasam». Pievakarē visa iela piederēja viņiem un sagaidīja viņus ar savām noplukušajām namu fasādēm, veļas gabaliem, ko Klorinda bija aizmirsusi pie loga, kaķiem un «pārdomu būdiņu», kas slēpās aiz savas biezās metālā plātnes. Parlašo ielas stūrī jau dega spuldze, un Staderini to godināja, noņemot cepuri. Apskurbis viņš pacēla acis pret debesīm un mazliet nievājoši iesaucās:

— Un tapa gaisma! — Tomēr nevis gaisma, bet kaut kas cits atņēma kurpniekam valodu un piespieda pie sienas gluži kā ar zibens spēku. Viņš bija ieraudzījis Siņoru! Bet patiesībā ne Siņoru (tas būtu bijis gluži dabiski, jo viņa jau labu laiku bija atveseļojusies un kā senos laikos labprāt noraudzījās uz ielu), drīzāk īsti velnišķu Siņoras attēlu. Tur stāvēja nevis Siņora, bet pats Lucifers, un viņas skatiens stīvi vērās ielā un tagad pievērsās Staderini un nelaida vairs vaļā, it kā gribētu to pārvērst pelnos.

Kurpnieks spalgi iekliedzās un atspiedās pret sienu. Pa to laiku arī viņa trīs draugi bija pamanījuši Siņoru; to ieraudzīja arī sievietes, kas saskrēja pie logiem, dzirdēdamas Staderini kliedzienu. Un vispirms it visi, lai gan nebija tā apskurbuši kā kurpnieks, redzēja bezgalīgu naidu un niknumu Siņoras acīs. Bet, kad pirmais pārsteigums pārgāja, viņi saskatīja tās sejā kaut ko citu. Tagad Siņoras seja likās izteicam neprātīgu izmisumu. Galvu ierāvusi plecos, pārvērstiem sejas vaibstiem, dusmās un izmisumā zvērojošām acīm Siņora tur stāvēja, ar rokām cieši ieķērusies logā; saliektie pirksti, šķiet, gribēja izplēst mūri, un, it kā gatavodamās mesties lejā, viņa ar visu ķermeņa augšdaļu izliecās pa logu kā nikns zvērs, kas uzglūn no paslēptuves, lai pēkšņi uzkluptu laupījumam.

Sākumā visi Korno ielas ļaudis nodomāja, ka Siņora tūliņ metīsies lejā pa logu. Sievietes izbailēs žēli kliedza, lūgdamas pašnāvnieci atteikties no sava nodoma. Tās pašas, pieplakušas logiem, aizklāja ar rokām seju un meta krustus, gaidot uz visbriesmīgāko, kas šķita neatvairāms un neizbēgams. Mātes ar varu atvilka no logiem bērnus. Tad uz mazu brīdi, gaidot nelaimi, iestājās traģisks klusums. Izbiedēti skatieni bija pievērsti Siņoras logam, sirdis dauzījās krūtīs, elpas bija satrauktas. Pa Lauvu ielu aizbrauca tramvajs, šis troksnis atbalsojās mūsu ielā kā no tālas, nezināmas pasaules. Siņora nepakustējās, paildzinādama satraukto un mocošo gaidīšanu. Sastingusi kā kariatīde, ar stingu, liesmojošu skatienu Aurora vairākas reizes sauca:

-- Nedariet to, Siņora! Atbildiet tak man!

No viņas saucieniem visi it kā atdzīvojās, un atkal atskanēja vaimanas un lūgumi.

— Padomājiet par madonnu! — kliedza Džemma.

Un Fidalma savās veca cilvēka šausmās un vientiesībā sauca:

— Neesiet nu bērns!

Aurora jau kāpa lejā ar Leontīņu un Klāru, kas viņai uz kāpnēm bija piebiedrojušās, kliegdama:

— Siņora, es nāku! Bet vai tad Liliana nav mājās? Kur viņa ir?

Bepino Karrezi, kas dzīvo tai pašā namā, kur Siņora, izliecās pa kāpņu telpas logu un sauca:

— Durvis ir aizslēgtas! Tās vajaga uzlauzt! Lai kāds nāk man palīgā!

Arī Staderini bija atguvies no savas apmātības, vīna skurbumu izkliedēja bailes. Viņš izteica savas domas: — Tai brīdī, kad jūs lauzīsit durvis, viņa metīsies lejā! Sievietes, palagu!

Semira pieskrēja pie kumodes, tad izmeta palagu pa logu. Staderini to saķēra gaisā, steidzīgi atlocīja un, pats satvēris vienu stūri, pārējos trīs lika turēt bārddzinim, ielu tīrītājam un grāvracim. Tagad pāri ielai bija drošības tīkls. Atsteidzās Marija Karrezi ar dzelzs stieni un veseri un kopā ar vīru, Auroru un Leontīņu sāka lauzt durvis. Tie, kas bija palikuši uz ielas, pārdzīvoja vislielākā sasprindzinājuma brīžus. Četri vīri staigāja zem Siņoras loga šurp un turp, turēdami izplestu palagu un it kā aprēķinādami krītošā ķermeņa trajektoriju. Džidži un Džordano bija izbēguši savām mātēm un stāvēja pie ārdurvīm; tos mocīja gan ziņkāre, gan bailes. Varēja dzirdēt pārbiedēto Pikardu raudam un rejam Karrezi foksterjeru, kas bija palicis virtuvē.

Pašnāvniece nepakustējās, pat nepagrieza galvu; mēma un sastingusi kā statuja savā draudošā pozā, izmisīgi un nikni skatīdamās uz ielu. Tad garlaikots un nevīžīgs viesnīcas durvīs parādījās Ristori, iebāzis pirkstus vestes kabatiņās. Ironiski iesmējies, viņš teica:

— Bet ja nu viņa tā stāv jau trīs četras stundas! Manuprāt, viņa dabūjusi trieku. — Un, pagriezies pret vīriem, kas turēja palagu, ar savu parasto cinisko jautrību piebilda: — Jūs izskatāties kā lielbercoga ugunsdzēsēji!

Pa to laiku bija uzlauztas durvis, un dzīvoklī iebruka glābēji ar Auroru priekšgalā. Nācās nopūlēties gan Bcpino, gan Aurorai, gan Leontīnai, lai atrautu Siņoras rokas no palodzes. Siņora izmisīgi pretojās, viņa spēra un mēģināja iekost tam, kas gadījās tuvāk. Turklāt viņa šad un tad necilvēciski iekaucās, gluži kā biēna. Uz lūpām viņai bija putas, un dziļajos dobumos liesmoja viņas acis, zīlīte bija viens vienīgs sarkans, ugunīgs aplis. Pēkšņi Siņora padevās. Viņas ķermenis kļuva slābans, un viņa ieslīga apkārtstāvošo rokās. Vienīgi acis vēl zvēroja un lūpas bija savilktas nicīgā grimasē. Viņa

ļāva sevi aizvest uz gultu, ļāva sakārtot spilvenus Un segās, visu laiku liegdamās atbildēt uz līdzcietīgajiem un neatlaidīgajiem jautājumiem.

Drīz vien visa istaba bija pilna ar korniešiem; lielākā daļa no viņiem, kad bailes bija pāri, izmantoja izdevību labi apskatīt Siņoras māju. Viņi bija vergi, kas iedrošinājušies izvandīt savas pavēlnieces guļamistabu, salašņas, kas iebrūk karaļpilī, neticīgie, kas apgāna templi. Kā sēdoša dievība, saniknota, bet bezspēcīga Siņora vērsa pret tiem savu bargo skatienu, savu salto nicināšanu. Viņa nevarēja redzēt Stade-rini, kas, uzmeklējis pieliekamo, atspirdzinājās ar Lacryma Christi, un Oresti, kas viņu mazliet par to rāja (Oresti vairāk interesēja vannas istabas grīda), bet Siņora redzēja Džor-dano Ccki un Džidži Lukatelli, kas, izmantodami vispārējo burzmu, apgrieza otrādi visus nieciņus uz kumodes, redzēja Adeli, kas tīksminājās par sevi spogulī, un Mariju Karrezi, kas glāstīja atzveltnes krēsla samtu. Grāvracis Antonio, liels un plecīgs, ar raupjām rokām, bija izliecies pa logu un novērtēja attālumu no loga līdz ielai.

— Tas būtu bijis pamatīgs kritiens! — viņš izsaucās.

Auroras acis bija pievērstas vienīgi Siņorai. Viņa kopā ar Luīzi un Fidalmu stāvēja pie gultas un čukstēja tai ausīs vārdus, ar kādiem mierina bērnus un ārprātīgos vai mēdz apsveikt tādu, kas izglābies no lielām briesmām. Tad Antonio noņēma no sienas gleznu, lai varētu to labāk apskatīt: viņš pazina tiltu un noglāstīja gleznu. Abi zēni bija piegājuši pie loga un, paņēmuši teātra binokļus, pētīja apkārtni; Semira taustīja segas malu, lai pārliecinātos, vai tā tiešām ir īsta zīda, ielu tīrītājs kautri aizskāra zelta lilijas uz tapetēm. Tad ienāca Staderini,viņš nesa kausu līdz pusei pildītu ar labāko vīnu: kurpnieks domāja, ka Siņorai derētu iedzert kādu malku, lai tā apmierinātos. Ienākdams kopā ar viņu, bārd-

dzinis zemu palocījās: cienības pilnā apsveicināšanās likās tāds izsmiekls, ka pat Siņora pacēla roku, it kā draudēdama ar pļauku. Tad viņa visa sāka raustīties. Nāsis iepletās, vaigu skrimšļi trīcēja, acis iedegās vēl lielākā niknumā. Aurora ar mātes un Fidalmas atbalstu rīkojās kā pilnvarotā: viņa pierunāja korniešus aiziet un atstāt Siņoru mierā, kas tai tik nepieciešams.

Visi cits pēc cita aizgāja, bet Staderini iztukšoja kausu vienā paņēmienā, pirms nolika to uz bufetes. Un Leontīnai nācās ar lielu atvainošanos atnest atpakaļ binokli, ko viņas zēns bija paņēmis līdz.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, visiem bija kas jautājams un sakāms:

— Galu galā: vai viņa gribēja mesties lejā vai ne?

Izmisuma brīdis! Viņa jau tik ilgi slima!

— Bet ja nu viņa bija stāvējusi pie loga stundas trīs!

— Viņa nevarēja izšķirties! Arī tādā posta dzīvē vēl ir cerības!

— Kāda nelaime? Slimības lēkme? Bet viņa tak mundrāka par jaunu meiteni!

— Mundra? Jukusi viņa ir!

— Un Liliana?

— Tā būs aizbraukusi apciemot savu meitenīti!

— Parasti viņa brauca tikai svētdienās!

— Tirdziņā viņu neredzēja!

— Viņa būs sev iegādājusies mīļāko! atskanēja Staderini balss.

— Viņas vīrs to tiešām pelnījis!

Un Fidalma noteica vientiesīgi:

— Bet to nav pelnījusi Siņora!

Jau labu laiku bija pilnīgi satumsis, bet Korno iela vēl arvien dzīvoja šī notikuma satraukumā. Ļaudis sarunājās

gan ārā pie durvīm, gan pa logiem: un «ja nu viņa būtu metusies lejā», «Liliana neatgriezīsies», un «tagad vienmēr kādam vajadzēs palikt pie Siņoras, viņu nedrīkst izlaist no acīm». Uz pavardiem par godu Sv. Džuzcpes dienai kastroļi ar svētku vakariņām varēja netraucēti vārīties.

- Siņora ... - sacīja Džordano Mario un Milenai. Bet

tad iejaucās Staderini, kas uzskatīja par savu pienākumu izstāstīt, ka viņš pirmais ieraudzījis Siņoru pie loga.

Gaidot Lilianu atgriežamies, pie Siņoras palika Aurora ar savu māti. Tad Siņora pamāja, ka Luīze var iet. Tagad Siņora ir viena ar Auroru. Ir iedegta tikai spuldze uz naktsgaldiņa un logiem aizvērti arī slēģi. Aurora ir saņēmusi slimās roku savējā, it kā gribēdama tai sniegt lielāku mierinājumu. Viņa vienīgā neskaidri nojauš Lilianas bēgšanu un arī to, cik ļoti šī bēgšana sarūgtinājusi Siņoru, tā ka viņa pat gribējusi doties nāvē! Lai to saprastu, Aurorai pietiek atcerēties, kā pirms dažiem gadiem Siņora bija tiekusies pēc viņas, un salīdzināt to ar Lilianas un Siņoras intīmajām attiecībām. Auroru tas nebiedē, un viņa netiesā ne Siņoru, ne Lilianu, tomēr viņai liekas ērmoti, ka šīs attiecības var beigties traģiski kā «nopietna mīlestība». Gribēdama mierināt Siņoru, viņa tai saka ļoti sirsnīgi: «Un jūs gribējāt sev darīt galu tādu nieku dēļ?»

Siņora paskatās uz viņu un līdzjūtīgi pasmaida, bet neko neatbild. Siņorai šķiet lieki kaut ko teikt. Turklāt pat pakustināt lūpas viņai būtu pārāk liela piepūle, no kuras viņa vairās. Siņorai ir tāda sajūta, it kā viņai būtu uztūkušas smaganas, bet šī nepatīkamā sajūta pilnīgi atšķiras no viņas kakla sāpēm. Ir tā, it kā mute būtu pilna ar ēdienu, labāk sakot, ar ledu, to sasmalcināto ledu, ko viņa vasarās, jauna

būdama, ēda pilnām karotēm. Siņora domā, cik gan ļaudis, Auroru ieskaitot, ir smieklīgi un nožēlojami, cik tie aprobežoti un niecīgi, ja iedomājas viņai glaimot, piedēvējot viņai savu niecību un bailes. Ja dzīves pieredze Siņorai jau agrāk nebūtu mācījusi pazīt cilvēkus visā viņu cinismā, ko viņi maskē ar cilvēkmīlestību, tad pietiktu ar šī vakara gadījumu. Tie iedomājas, ka viņa varētu sev padarīt galu. Viņa, Siņora! Arī pēc tam, kad viņa pierādījusi savu noteiktību, savu vīrišķību, savu lielo pieķeršanos dzīvei! Tas ir apvainojums, pai ko Korno ielai nāksies samaksāt! Tikai muļķi, mazdūšīgie un neveiksminieki atsakās no cīņas. Un Siņorai liekas, it kā Korno iela viņai būtu metusi sejā šos apvainojumus. Izdevība atriebties netrūks. Piedzērušajam kurpniekam vajadzēja tikai sākt kliegt, lai visi tam piebalsotu. Bet, lūgdami viņu nemesties lejā pa logu, tie nedomāja vairs par viņu, bet par savām nožēlojamām dvēselēm, kas varētu pārāk samulst. Viņi baidījās, ka bridžidino varētu nonākt otrā rīklē! Tāda ir vispārējā liekulība un egoisms: ikvienam no viņiem tas rakstīts sejā, un palags ir viņiem karoga vietā!

Siņora ir impulsīva būtne, radījums, kas sevi nostādījis pasaules centrā, diktators, kas ar savām fiziskajām un garīgajām īpašībām ļoti līdzīgs tam, kurš sagrābis varu pār Nāciju. Arī Siņora vienmēr dzīvojusi, vadoties tikai no garastāvokļiem un personiskajiem apsvērumiem, neprazdama atšķirt kļūdainos no pareiziem, ja kaut kas vai arī kāds viņai stājies ceļā. Viņa vienmēr sevi uzskatījusi par augstsirdīgu un godīgu un turklāt par piekrāptu un apvainotu. Tāpēc viņas devīze ir atriebība. Visu dzīvi viņa sējusi naidu. Nekad viņai nav ienācis prātā, ka viņa pirmā ir apvainojusi un aizvainojusi. Viņa, kas apvaino visus egoismā un liekulībā, nekad nav izjutusi sirdsapziņas pārmetumus. Vai Siņorai vispār ir sirdsapziņa? Viņas augstprātība ir tik liela, ka viņa ir iznīcinājusi

pat pēdējās atmiņas par savu pagātni, savas fotogrāfijās, jo «viņa ir tāda, kāda viņa ir, un visi var viņu redzēt». Siņora izjūt dzīvi katru dienu tik intensīvi, ka, šķiet, viņa ik rītu atdzimst jaunavīga un neskarta. Un varbūt klusībā viņa sevi uzskata par nemirstīgu, par tādu, kas dzīvos mūžīgi, — jo, nodzīvojusi zināmu laiku, viņa vienā jaukā dienā atkal varēs atgūt sava ķermeņa agrāko skaistumu, savu zeltītās jaunības daiļumu.

Patlaban viņa jūt fiziskas sāpes, sasprindzinājumu vai, kā viņa pati saka, «stingumu». Viņas sasprindzinājums kļūst arvien lielāks, tiklīdz viņas domas, ko izklaidēja korniešu iebrukums, atgriežas pie Lilianas. Iedomājoties, ka Liliana viņai zudusi, Siņora jūt naidu pret visu cilvēci un ir gatava visu sagraut un iznīcināt. Bet arī Lilianas tēls tikai laiku pa laikam iznirst Siņoras prātā: vairāk par visu viņu moca sakāves apziņa. Sī sajuta ir kā ledains, rūgts pulveris, ar ko viņai pilna mute, kur aukslējas ir izkaltušas un pietūkušas. Pieradusi pavēlēt un komandēt pēc savas patikas un iegribas visus, kas ir ap to, viņa nevar samierināties, redzot sevi uz ceļiem, nevar ciest citu līdzjūtību un līdzcietību, un tāpēc Siņoras spējais naida uzliesmojums pret Lilianas nolaupītājiem sajaucas ar naidu un nicinājumu pret Korno ielu, pret visu pasauli.

Bet viņā mostas arī nepazītas jūtas, kas vājina viņas pretošanās spējas un padara sāpīgāku viņas sakāvi. Līdz šim Siņora nekad nebija izjutusi morālisku pazemojumu, kamēr tagad jau labu brīdi viņu pārņēmusi pavisam svešāda sajūta, kas gandrīz liek viņai padoties. Viņa neraudāja, jo raudāt viņai būtu tikpat pretdabiski kā dzīvniekiem runāt; un tomēr kāda neskaidra sajuta, šķiet, spieda viņu gūt atvieglinājumu asarās. Tas patiesi bija kaut kas nedzirdēts: pirmo reizi viņa apmulsa, apzinājās, ka ir viena, veca, atstāta, un vientulības

smagums gūlās pār viņu. Varbūt pat nāves noslēpums. Kad Liliana aizskrēja, viņa metās pie loga un cerēja to atsaukt atpakaļ ar sava skatiena varu, bet velti. Redzot to attālināmies un tad iegriežamies ap stūri, karsts un reizē ledains vilnis pārskrēja Siņorai no galvas līdz papēžiem. Viņas kliedziens baismi atbalsojās tukšajā ielā. Un viņa palika tā nekustīgi stāvam pie loga, ar rokām ieķērusies palodzē, domās pārdzīvodama Lilianas dēku un ar visu savu nervu spēku izmisīgi pūlēdamās pakļaut Lilianu savai gribai, izraut to no nepazīstamā mīļākā rokām, lai Liliana atkal piederētu sev un viņai, Siņorai, un tam, ko Siņora vēl līdz vakardienai sauca par «mūsu tuvību». Tad, stundām aizritot, Siņora it kā iegrima nebūtībā. Viņa stāvēja kā piekalta pie loga: viņas prāts nedarbojās un ķermenis bija saspringts, bet nejutīgs kā miegā. Akmens tēls. Un kā sapnī viņa lejā redzēja pamesto ielu un visu, kas tur notika šajās stundās. Viņu atmodināja un atsauca īstenībā Staderini kliedziens. Komēdija, ko sarīkoja Korno ļaudis, vēl pavairoja viņas naidu un padarīja dziļāku izmisumu.

Siņora gribēja palikt ar Auroru viena. Jo, lai gan arī Aurora piederēja cilvēku ciltij, ko Siņora nicināja, viņa tomēr bija jauna, viena no tām meitenēm, kurām Siņora bija nolaupījusi mazliet no viņu jaunības un kura vēlāk viņai pašai tika atņemta. Bet Siņora visā slepenībā to bija atriebusi, likdama saļimt vecajam Nezi zem viņas «zīda nūjas» sitieniem. Aurora dažā ziņā bija līdzvainīga, un «uz tās seju varēja paskatīties», glābjoties no vientulības šausmām. Jo tagad vientulība Siņorai vairāk nekā jebkad agrāk nozīmēja izmisumu, bailes, varbūt pat nāvi.

Reizē ar vientulības sajūtu pamazām radās arī doma par nāvi. Nāve — vai tā nebija šī ilgā gulēšana vienai, vienai ar greznuma lietiņām un zelta lilijām acu priekšā, vecai, slimai,

pamestai kaut kādu veceņu gādībā ar grumbu izvagotām sejām, sirmiem matiem, izdzisušu skatienu un ļenganu ādu! Tad viņas domas atkal pievēršas Lilianai. Siņora atceras, ka pēdējā laikā Liliana šausmās vairījās no viņu tuvības. It kā kādam vīrietim būtu izdevies viņu pārliecināt. Un Siņora zina, cik daudz mīlas, prieka un atdošanās vīrietis var gūt no Lilianas. Un tie ir Siņoras darba augļi, ko viņš bauda! Sis vīrietis! Siņora notrīc savā gultā. Vai viņas gadiem ilgā cīņa ar pretējo dzimumu, kam viņa sākumā uzbruka, piespieda bēgt un mīdīja kājām, un pēc tam uzsāka citu, netiešu cīņu, atņemdama tam viņa upurus un pakļaudama sev, vai Šī cīņa būtu beigusies ar viņas kapitulāciju? Viņa tagad ir viena un veca kā tuksnesī savā zelta lilijām rotātā istabā! Viņu pārņem drebuļi un dusmas šo šausmīgo ainu priekšā. Viņa vēl nav atteikusies no atriebības. Viss, kas viņai vēl palicis no gribas, ir vērsts uz šo atriebību. Bet viņa nezina, kas ir šis vīrietis! Aurora to noskaidros. Savā sirdī Siņora jau ir izvēlējusies meiteni par savu līdzdalībnieci, tai būs jāizspiego Liliana, viss jādabū zināt un viņai jāizstāsta.

Siņora gribētu dot Aurorai pirmos norādījumus, bet ledainā un lipīgā sajūta mutē kļūst vēl nepatīkamāka, viņai šķiet, ka arī lūpas ir kļuvušas stīvas, mēle pietūkusi un it kā nogriezta. Sākumā viņa domāja, ka visas šīs nelaimes ceļas no viņas kakla slimības, kas kļuvusi ļaunāka no pārdzīvotajiem uztraukumiem, bet patlaban viņai ienāk prātā šausmīga doma: «Paralīze! Mēles paralīze!» viņa domā. Viņa mēģina mēli pakustināt, bet noprot, ka zaudējusi pār to varu, vairs nejūt to. Viņa plati iepleš muti un sauc: «Ā!» Bet dzirdams tikai ņurdiens, kas atgādina vāju rēcienu. Tad viņa pūlas izrunāt vārdu, un pirmais, kas viņai ienāk prātā, ir «es», bet no viņas lūpām izlaužas tikai neskaidra skaņa, kas atgādina mirstoša zvēra rūcienu.

Tad Siņora zaudē katru savaldīšanos. Pār viņu nāk ārprāts, izmisums, un šausmas sasniedz galējo pakāpi. Velti Aurora un Luīze, kas tūliņ atskrējusi, pūlas viņu saturēt: Siņora valstās pa gultu, grūž rdkas mutē, skrāpē un sit, neskaidrās skaņas, kas nāk pār viņas lūpām, ir kā grēcinieku vaimanas zemes dzīlēs. Tad viņa izraujas abām sievietēm, skraida pa istabu šurp un turp, ieskrien, zaudējusi katru sajēgu, citās istabās ar slepkavas skatienu acīs. Viņas ārprāts izlaužas nevaldāmā postīšanas kārē. Viņa ķer visu, kas gadās pa rokai: atrauj vajā bufeti, izmēž ar roku visus traukus uz grīdas, sviež pret sienu Lacryma Christi pudeli, zupas bļodu ar zelta apmali, glāzes un porcelāna servīzi. Tad atkal ieskrien guļamistabā un apmētā Auroru un Luīzi ar greznuma lietiņām no kumodes, nelaizdama tās sev tuvumā. Viņa ir no ķēdes norāvusies, rēcoša fūrija, viņa apgāž krēslus, norauj gleznu no sienas, saplēš tās audeklu pret ceļiem.

Aurora un Luīze ir paglābušās loga nišā, bezspēcīgas un pārbijušās tās vēro Siņoru. Kā saniknota dieve viņa posta un mīda kājām pasauli. Zaļganas slienas viņai tek pār zodu, un viņa visa trīc necilvēciskās dusmās. Viņas garās, dārglietām rotātās rokas ir kā spožas ķetnas. Pie katras kustības viņas atlasa tērps iemirdzas un melnajos acu dobumos liesmo zibeņi, it kā viņa gribētu pārvērst pelnos visu radību. Siņora paķērusi abus sudraba svečturus un ar visu ārprātīgo dusmu spēku met tos pret spoguļskapja stikliem, kas saplīst šķindēdami. Ar šo šķindoņu beidzas traģēdija. Aurora jau ir izlavījusies no istabas, lai sauktu pēc palīdzības; uz kāpnēm viņa satiek pirmos Korno ielas ļaudis ar Otello un Mario priekšgalā, kas steidzas augšā. Istaba atkal pildās ļaudīm. Tie atrod Siņoru bezsamaņā guļam uz grīdas ar roku pie mutes.

Kad Siņora alvēra acis, viņa atradās savā gultā. Istaba bija krēslaina, kā tas viņai patīk. Un viņai blakus stāvēja ārsts, kas viņu parasti apmeklēja; tas skaitīja pulsu un sacīja:

— Arī to mēs esam pārcietuši! ...

Siņoras pirmā doma bija pamēģināt runāt, bet šoreiz viņa nevarēja izdvest ne skaņu, no viņas kakla izlauzās tikai vāja guldzoņa, kurai sekoja klepus lēkme. Ārsts viņu brīdināja:

— Tagad jums jāizturas pavisam mierīgi, — viņš sacīja. — Kā redzams, jūs esat pārcietusi smagu šoku, kas uz brīdi jums laupījis valodu. Bet tas ir tikai, ja tā varētu izteikties, jūsu ārkārtīgi lielais uztraukums. Jo drīzāk jūs apmierināsities, jo drīzāk varēsit runāt.

Pie viņas gultas stāvēja Aurora, Luīze un Fidalma, dziļāk tumsā viņa ieraudzīja Otello, kas bija salicis rokas uz muguras. Siņora nenovērsa no viņa savu skatienu, un tai likās, ķa viņš ironiski smaidītu ar savām rūpīgi koptajām ūsām un vaska dzelteno, drūmo seju, kas tik ļoti atgādināja viņa tēvu. Siņorai tiešām šķita, ka viņa redzētu ļauni smaidām veco Nezi.

Viņa jutās nogurusi. Ledains stingums bija pārņēmis visu ķermeni; viņai likās, ka pieres vidū būtu plaisa, viņa aptaustīja pieri ar roku, it kā gribēdama par to pārliecināties. Savā vājumā viņa bija zaudējusi katru vēlēšanos; atmiņas nāca un gāja pa vaļējo plaisu pierē, pāri tam dejoja Lilianas tēls, nicīgi vīpsnādams, gluži kā kalnu gars!

Siņora nenovērsa acis no Otello. Viņas skatiens bija izdzisis, aprakts acu dobumos kā aklajam: viņa it kā skatīja Otello citām, iekšējām acīm, kas pārējiem bija slēptas. Viņa to vēroja un arvien vairāk saskatīja tajā veco Nezi, kas tik tikko spēja atturēties no izsmiekla un, likās, viņai sacīja: «Nu, vai tu redzi, ka es protu atriebties?» Tatad Otello viņai bija

atņēmis Lilianu! Siņoras sejā atplaiksnījās tīkams iepriecinājums. Uz lūpām pavīdēja neizprotams smaids, ko klātesošie uzskatīja par labu atveseļošanās zīmi. Ārsts, devis norādījumus, sāka atvadīties; viņš apsolīja atnākt nākošajā dienā. Si-ņora nenovērsa skatienu no Otello, kas vēl arvien stāvēja turpat, kluss un ironisks, ar rokām uz muguras, un nenojauta, ka Siņora savā prātā, lai gan nogurušā un apjukušā, jau sāka vērpt pirmos pavedienus tīklam, kurā viņa cerēja to noķert.

Kad ārsts aizgāja, Fidalma vaicāja Siņorai, ko viņa vēloties paturēt pie sevis pa nakti. Siņora norādīja uz Auroru, bet Otello deva savai sievai slepenu mājienu nepiekrist, un Aurora tam paklausīja. Viņa sacīja, ka, diemžēl, nevarot palikt, jo jūtoties ļoti slikti, viņai droši vien esot drudzis. Pirms aiziešanas viņa noskūpstīja Siņoru uz pieres. Pēc tam (Aurora jau stāvēja durvīs) arī Otello piegāja pie Siņoras gultas, lai no tās atvadītos. Tā tas vismaz likās; īstenībā, noliecies vienu mirkli pār viņu, tas viņai čukstēja, tik klusu, ka vienīgi viņa to varēja dzirdēt:

— Ja jūs pacelsit kaut mazo pirkstiņu pret Lilianu, es izstāstīšu visu. Ņemiet to vērā!

Tas notika pirms dažām stundām. Tagad Luīze un Fidalma palikušas pie slimnieces. Un, tā kā slimajai varēja uznākt jauna ārprātā lēkme, ielu tīrītājs un grāvracis ir ielavījušies dzīvoklī uz pirkstu galiem pa gaiteni; viņi pavadīs nakti agrākajā Džezuinas istabā, lai vajadzības gadījumā varētu palīdzēt.

Parasti Sv. Džuzepes svētkos, kuriem pēc divām dienām seko pavasaris, vēl izspēlē pēdējo loto partiju un atvadās no ziemas. Siltais pavasara laiks vilina pavadīt vakarus durvju priekšā un pastaigās pa Arno krastmalu, bet Siņoras nelaime ir izjaukusi Korno ļaužu ierasto kārtību. Uz ielas un mājās

sarunas neapklust līdz vēlai naktij. Spriedelējumiem un minējumiem nav gala. Loto spēlei vajadzēja notikt Otello mājā; šim gadījumam nopirktos divus kilo bridžidino bērni varēs grauzt katru dienu pa druskai, tiks izlietots arī vīns un vermuts. Liliana, protams, ir galvenais sarunu temats. Pārrunājot ārsta atzinumu, visi īr vienis prātis, ka uztraukumam, kas laupījis Sinorai valodu, par iemeslu bijusi Lilianas bēgšana. Bet kāpēc Lilianai vajadzēja bēgt ar tādu skandālu («It kā no laulības dzīves pavarda,» noteica Semira vientiesīgi.), to neviens nevarēja saprast.

Tad atgriezās Kvaļoti ģimene, un Bjanka apgūlās, nolēmusi darīt sev galu, jo tagad viņa bija pilnīgi pārliecinājusies, ka Mario to vairs nemīl.

Elīza pārnāca mājās pēc pulksten vieniem, un viņu sevišķi neinteresēja šis pēdējais notikums. Viņas istabā uz krēsla jau stāvēja sakravāta ceļasoma, ko viņa bija nopirkusi Duilo tirgū. Elīza vēl tikai gaida, kamēr šuvēja viņai uzšūs jaunajai dzīvei vajadzīgās drēbes. Tad viņa brauks pie Olimpijas uz kādu Neapoles pansiju, tur — kā draudzene viņai rakstījusi, gribēdama viņu nomierināt slimās sirds dēļ, — «nav jānopūlas ar kāpšanu augšā un lejā, jo tur ir lifts kā lielā viesnīcā». Elīza tūliņ iemieg, savas sirds ieaijāta. Viņas sirds reizēm pagurst un šķiet apstājamies, un Elīza tad paliek bez elpas, bet tas tomēr nav tik mocoši kā senāk. Bruno Elīzu vairs neatceras, viņš vada savu lokomotīvi un domā par to, ka pēc desmit dienām būs lieldienas un pirmajā svētdienā pēc lieldienām viņš precēs Klāru.

Mario un Milena saskatās pa logu; tie domā vienas domas, un pār tiem nogūlusies kāda skumja ēna.

Korno iela tagad slīgst nakts klusumā: parastie kaķi, atkritumu kaudzes un tikko dzirdama ūdens burzguļošana «pārdomu būdiņas» porcelāna notekā, kuru pilsēta beidzot

salabojusi. Noteiktā stundā — katrā ziņā ir labi turēties pie paraduma, kaut arī pienākums to vairs neprasa, — smagiem soļiem paiet garām apgaita un brigadieris melnā tērpā. Un tad nostrinkšķ modinātāji. Un vēl pēc kāda brīža Fidalma saka Klorindai, kura steidzīgi dodas iepirkties:

— Siņora visu nakti mierīgi gulēja un pat ne reizes nepamodās un nežēlojās!

Īstenībā Siņora ar aizvērtām acīm ir pavadījusi bezmiega nakti, iegrimusi domās, un viņai bija tāda sajūta, «ka tā atrastos laivā». Viņai likās, ka viss viņas ķermenis viegli šūpotos. Irties bija tik saldi un tīkami, bet domas kā viļņi atplūda un aizplūda: savijās un izjuka, krita atpakaļ, izzuda, lai atkal izaugtu ar putojošām galotnēm un no jauna sašķīstu pret pieres sienu. Otello pats sevi ir nodevis! Tagad Siņora bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš tai nolaupījis Lilianu. Tas bija vecais Nezi, kas viņai gribēja atriebties. Bet, lai gan Siņora bija bez valodas un slimība viņu māca, viņa jutās vēl pietiekami stipra, lai izaicinātu arī viņpasauli. Tāpat kā viņa noveda tēvu kapā, viņa iedzīs (izmisumā arī dēlu. Dēls viņu bija apvainojis vēl briesmīgāk un nepelnītāk. Otello viņai ir laupījis būtni, kuras jūtas piederēja vienīgi viņai, lietu, kas bija viņas pēc likuma un ko viņa bija sev izcīnījusi. «Lilianu esmu radījusi es!» viņa pie sevis atkārtoja. Un tagad viņa bija viena, veca, atstāta. Atraitne! Pie viņas nebija pat Džezuina. «Džezuinu arī radīju es!» Viņa pati bija no tās atkratījusies, iegrūzdama Ugo rokās, it kā tā būtu nodriskāts apģērba gabals, ko pamet ubagam. Pēkšņi Siņora atcerējās Džezuinas seju, kad tā no viņas atvadījās; tās seja staroja jaunā, neparastā un neizsakāmā dzīves priekā. Pirmajā brīdī Siņora samulsa, viņa jau gribēja meiteni aizturēt, bet tikai vienu brīdi: Liliana taču gaidīja viņu! Tagad šī «neparastā» Džezuina ienāca viņai prātā; Siņorai bija tāda sajūta, ka viņa aizdevusi prom dārgumu, to pietiekami nenovērtēdama. Džezuina viņu nekad vairs nebija apciemojusi: droši vien Ugo neatļāva! Viņš bija lupatlasis, un Siņora viņu ir padarījusi bagātu, atdodama dārgumu. Ugo to bija piekrāpis! Jāatriebjas arī viņam. Bet vispirms jāizrēķinās ar Otello. Jāizmet cilpas! «Es izstāstīšu visu!» Un ko gan īsti? Liliana viņam neko nevarēja pateikt, jo pati neko nezināja par Siņoras nodevību pret Nezi. Siņora slēpa patiesību pat no Džezuinas, kas, pati to nezinot, kļuva par viņas līdzvainīgo, atsaukdama Nezi pie Siņoras gultas. Kas tad ir zināms Otello? Vai viņš domāja to iebiedēt? Varbūt viņš izstāstīs par tuvību, ar kuru Siņora pagodināja Lilianu? Bet tie taču bija tikai mātes glāsti, kura, slima būdama, meklēja spēku un siltumu pie ziedošas dzīvības pilnas būtnes, un Siņora turklāt šo pakalpojumu bagāti atlīdzināja! Tā iznīcinās Otello «tāpat, kā iznīcināja viņa tēvu. Tad pienāks Ugo kārta. Un pēc tam visiem Korno ielas ļaudīm, kuri iedomājās, ka viņa varētu darīt sev galu! Pret Lilianu viņa neko neuzsāka. Viņas meitenes — Aurora, Liliana, Džezuina — ir vāji, nevainīgi radījumi, balodīši, ko vīrieši ievainojuši un mirstošus iebāzuši medību somā. Liliana ir viņas meistardarbs, pierādījums, ka Siņorai tikai jāpaņem apsmieta un izmocīta būtne, lai iedvestu tai jaunu dzīvību, jaunas smadzenes un sirdi, jaunu daiļumu! Sakūdīdams Lilianu pacelt roku pret savu Radītāju, Otello ir izpostījis visuma harmoniju.

Siņora īrās visu nakti savu domu okeānā, šūpojās atmiņās un nodomos, tomēr viņa nevarēja pieņemt nekādu noteiktu lēmumu. Laiku pa laikam, apzinoties savu stāvokli, viņu sagrāba šausmas. Viņa «tīšām koda sev mēlē un izbijās, nejuzdama sāpes. Viņa vienkārši nespēja ticēt, ka tieši tagad, kad

kakla kaite bija gandrīz pārgājusi, daudz briesmīgāka slimība draudēja viņai atņemt valodu. Līdz šim Lilianas klātbūtne bija līdzeklis pret slimību. Tagad vientulība to saasināja. Vientulība un vecums! Viņa vairījās apgriezties, lai neredzētu Fidalmas seju, tās krunkām izvagotos vaigus, kārpu zem acs un sirmo savēlušos matu cekulu: vairījās paskatīties uz cilvēku, kurš atteicies dzīvē no kura katra prieka.

Šūpojoties savu domu viļņos, Siņora ieaijāja sevi. Viņa domāja par meiteni, kas atnāks iepriecināt viņas vientulību: viņa domāja par Klāru, bet Klāra šajās dienās precēsies! Viņa domāja par Bjanku, pūlēdamās atcerēties tās gaitu, valodu, un jau nolēma sanaidot meiteni ar burtlici, kurā tā bija iemīlējusies. Siņora jau pieskaitīja Mario kopā ar Otello un Ugo savu ienaidnieku pulkam. Un viņa domāja par mazo Adeli, kas pēkšņi šo pavasari bija uzplaukusi... Bet nevienu no šīm domām Siņora neizdomāja līdz galam; jaunas sejas iznira un izgaisa, bet viņa nevarēja neko noteiktu izlemt. Viņa bija nogurusi, vārga un salauzta. Rīts jau sārtojās logu stiklos. Siņora pamanīja, ka Fidalma iesnaudusies krēslā, atbaidoši veca un nekam nederīga. Lai neredzētu šo ainu, viņa steidzīgi laidās miegā, ko visu nakti bija dzinusi prom no sevis. Pirms iemigšanas viņa sev teica: «Augstākā vara man palīdzēs arī šoreiz!» Jo viņa ticēja augstākajai varai kā bandīts, kas gatavojas uzbrukumam un vēlas, lai ceļiniekam būtu klāt daudz naudas un lai tas būtu pēc iespējas lielāks zaķapastala.

Bet augstākā vara, kā zināms, ir pilnvarojusi Laimi pārstāvēt to zemes virsū. Un Laimei ir ap acīm apsējs, un viņa mīl drosmīgos. Kad Siņora pamodās, bija pienācis paziņojums, ka viņas vecais draugs no Trevizo, ar kuru viņa reiz

bija gulējusi savā ceļojumā, dzenot pēdas fotogrāfijām, un kuram viņa, solīdamās to precēt, bija iebērusi glāzē miega zāles un pati naktī pazudusi, paņemot līdz savu fotogrāfiju, viņai uz nāves gultas vēlreiz piedevis un iecēlis par visu savu īpašumu mantinieci. Tas nozīmēja vairāku miljonu lielu bagātību.

Sākumā šaubījās, vai tūliņ paziņot Siņorai šo vēsti, baidoties, ka pārdzīvojums varētu izraisīt jaunu lēkmi, bet sieviešu satraukums un notāra klātbūtne (slimā to varētu uzskatīt par ļaunu zīmi, ka viņas veselības stāvoklis kļuvis kritisks, un tiešām arī padarīt to smagāku) pamudināja ārstu izstāstīt viņai patiesību.

Tomēr šī ziņa bija pārsteigums tikai klātesošiem, bet ne Siņorai: viņa taču iemiegot bija uzticējusies augstākajai varai. Augstākās varas iejaukšanās atļāva viņai, nesākot izrēķināšanos ar atsevišķiem cilvēkiem, tagad atriebties visiem reizē. Tātad Siņora uzņēma šo ziņu pavisam mierīgi. Viņa nekavējoties pamāja, ka vēlas palikt viena ar notāru, ko tūliņ iecēla par savu pārvaldnieku, un, gan ar žestiem, gan izmantodama papīru un zīmuli, uzdeva tam parūpēties, lai pēc iespējas ātrāk tiktu nokārtotas visas nepieciešamās formalitātes. Gadījumā, ja mantojumā būtu nekustami īpašumi, «pārdot tos», viņa rakstīja, un «tūliņ» stāties sakaros ar Bildini Gatai un ar Bastodži, lai «par katru cenu» (viņa rakstīja un pasvītroja to) iegūtu visus Korno ielas namus. Un, tā kā notārs izskatījās pavisam apjucis par tādu vēlēšanos, viņa vēl pierakstīja: «Es pavēlu,» — pasvītroja šos vārdus ar trim melnām svītrām un paskatījās uz notāru ar savu liesmojošo skatienu. Tad Siņora aizvēra acis un nomierinājusies labu laiku nodevās saviem sapņiem. Viņa sev teica: «Es viņus visus padzīšu! Un pašu pirmo Otello! Viņi nāks mani lūgties uz ceļiem, bet es nežēlošu! Prom visus, bez izņēmuma!

Es likšu piestiprināt marmora plāksnītes abos ielas galos: Privātiela un nosaukšu Korno ielu savā vārdā ...

Un, tā sapņodama, Siņora atkal iesnaudās.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pagāja divas nedēļas, un kornieši vēl nezināja, ka tos sagaida padzīšana, varbūt pat izlikšana ar varu. Bet ieliņas vēsture tāpēc jau neapstājas, tāpat kā neapstājas to ļaužu vēsture, kas ar to saistījušies.

Marijai Karrezi piedzima bērns, un viņa pārbrauca no dzemdību nama. Viņa vēl nepaspēja izkāpt no ratiem, kad sievietes jau saskrēja uz ielas, lai iepazītos ar jauno Korno ielas pilsoni; tas ir zēns, kā abi vecāki vēlējušies, sver četrus kilo un ir tik līdzīgs savam tēvam pavāram Bepino. Kurpniekam (kas klusībā bija pūlējies, skaitīdams mēnešus un mēness fāzes un sākdams ar to dienu, kad ar skandālu pārtrūka Ugo un Marijas attiecības) nācās norīt savu labi izdomāto ļaunprātību.

Slimnīcā, uz kurieni viņu vēl paguva aizvest, nomira Kar-lino māte. Armanda slimoja ar astmu jau vairākus gadus. Jādomā, ka slimības gaitu paātrināja bēdas par Karlino, kuru visi turēja aizdomās par piedalīšanos dieva dusmības nakts notikumos. Armanda bija vienkārša, dievbijīga sieviete un ir palikusi korniešiem labā atmiņā. Viņai nevar pārmest, ja viņa, mīlēdama savu dēlu, to vienmēr aizstāvējusi. Un tāpēc Korno ielas ļaudis savāca naudu, lai noliktu viņai vainagu. Uz apbedīšanu aizsūtīja delegāciju — Klorindu, Leontīņu, Semiru un mazo Pikardu. Fidalmai šoreiz nācās atteikties, jo viņu saistīja pie gultas cūciņa, viņas gados pavisam smieklīga, bet arī bīstama slimība.

Pēc atgriešanās no bērēm trim delegātēm bija daudz ko stāstīt: uz kapa nolika sešus vainagus, un «mūsējais nebija no sliktākajiem»; tur bija fašistu goda sardze uniformās un valsts iestāžu darbinieki; Karlino likās tiešām noskumis, un tur bija mirušās radinieki, agrāk nekad neredzēti. Un tur bija arī Osvaldo. Par Osvaldo runāja ilgi. Pēc neaizmirstamās nakts viņš vairs nebija rādījies Korno ielā; pēc mantām, kas viņam bija palikušas viesnīcā «Cervija», viņš bija atsūtījis savas firmas izsūtāmo zēnu. Te tika saskatīta netieša atzīšanās, ka viņš piedalījies Mačistes noslepkavošanā, varbūt pat sirdsapziņas pārmetumi. Un sievietes stāstīja, ka Osvaldo laikam nav «gājis slikti», jo viņš bija kļuvis pat resnāks, un, lai gan kapsētā nav vietas jautrībai, tomēr viņš atstājis tāda cilvēka iespaidu, kas nav aizmirsis smieties vai kam vismaz sirdsapziņa tīra. Viņš tās lūdzis nodot sveicienus visai Korno ielai. «Tagad viņš gluži ka mūsu grāmatvedis,» piebilda Se-mira. Ja līdz šim Korno ielas ļaudis vēl šaubījās, lai gan, jāsaka, nebija cieši pārliecināti, bet tomēr centās nebāzt viņu vienā maisā ar Karlino, par kuru vairs nebija nekādu šaubu, tad tagad atkrita pēdējais iebildums; Osvaldo tika aprakts ar Leontīnas rezumējošo piezīmi:

— Un likās tāds rāms puisis, kas nespēj nodarīt pāri pat mušai!

Taču mušas dažreiz kļūst par ziloņiem vai hiēnām, kā nu to uzskata. Un no sirdsapziņas pārmetumiem ļaudis meklē glābiņu ideālā. Un mums jaiet tieši pa šo ceļu, ja gribam noskaidrot, no kurienes Osvaldo guva iekšējo mieru, ko sievietes gluži pareizi lasīja viņa skatienā. Un mums jāpatur arī prātā: ja cilvēks savā pašanalizē ir gājis līdz galam un tam jāatzīst, ka visa viņa dzīve ir viena vienīga kļūda, tad viņš redz tikai divus ceļus: vai nu darīt sev galu, vai — kā Aurora saka -«mainīt ādu». Mainīt adu nevar katrs, tur vajadzīgs gribas

spēks, ar ko apveltīti tikai daži. To var vienīgi svētie un dažreiz dzejnieki. Proti, tikai tie, kas patiesi tic kaut kam mūžīgam. Pašnāvība ir vieglāka, tā pa spēkam ikvienam vidusmēra cilvēkam. Tomēr tikai tādi dodas pašnāvībā, kas sevi nemīl vai mīl pārāk stipri. Un tad jābūt pilnīgi pārliecinātam, ka dzīve vairs nevar sniegt nekādus priekus vai arī ka šie prieki ir nesasniedzami vai pārāk nožēlojami, lai būtu vērts dzīvot. Svēto ir maz, vēl mazāk dzejnieku, bet cilvēku ar vidusmēra saprātu, kuri vienā jaukā dienā spiesti atzīt savu morālisko bankrotu, ir milzum daudz. Un salīdzinājumā ar tiem pašnāvnieku skaits ir nulle. Tātad ir vēl trešais ceļš, vienīgais, pa kuru mēs drīkstam iet, jo tas jau mūs novedis tur, kur mēs šodien esam. Mums tikai jāzina, kā pa to iet, jo līdz šim iešana ir bijusi nogurdinoša; un galu galā mēs zaudējām drosmi tāpēc, ka gājām pa ceļa malu, pa akmeņiem, ko mūsu sirdsapziņa bija savilkusi, un katrs kilometra stabs bijis ievainojums mūsu sirdī! Tagad turpretim mēs nolemjam iet pa ceļa vidu, pa kuru iet miljoni, tāpat kā mēs, un skatienu pievērst tālei. Mēs esam sprauduši sev mērķi, un, iedami pa ceļa vidu, mēs to sasniegsim. Protams, arī uz šī ceļa ir šķēršļi un kavēkļi, bet mēs tos novāksim kopā ar citiem un aizmetīsim prom šaubu un sirdsapziņas pārmetumu akmeņus, kas mūs kavēja, kad mēs vieni gājām pa ceļa malu! Tā rīkodamies, cilvēks nodod pats sevi, bet reizi par visām reizēm. Un pēc tam vairs nevajag izlikties. Pieķerdamies šai drošībai ar slīcēja izmisumu, viņš visai drīz sasniegs pārliecības krastu un būs pilnīgi cits cilvēks. Viņš vairs neatcerēsies, kas viņš ir bijis. Un nevis tāpēc, ka negribētu atcerēties, bet tāpēc, ka tiešām neatcerēsies. Viņš būs mainījis ādu un ticēs, ka ir saglabājis neskartu savu ideālu. Viņam liksies, ka tas vēl ir vecais, mūžīgi nemainīgais ideāls, bet tagad tas ir iznīcīgs, tāpat kā viņa nesējs, jo ir tam piemērots. Tagad viņš ir pār-

liecināts, ka mērķi sasniegs. Un tas ir galvenais. Viņš sasniegs mērķi tai dienā, kad sastapsies ar nāvi, ko šodien atraidījis, jo dzīve viņam vēl sniedza priekus, kurus vērts izbaudīt: tie ir vienkārši, gluži cilvēciski prieki, tikpat godīgi un vienkārši, cik godīgs un vienkāršs vienmēr ir bijis viņa gars. No dzīves mēs prasām panākumus darbā, ģimenes laimi un apstiprinājumu tai idejai, kurai mēs esam vienmēr ticējuši, par kuru esam cīnījušies un nonākuši pie galīga izmisuma robežas. Bet nejautājiet mums pēc šī izmisuma iemesliem, jo tas uz mums vairs neattiecas. No mūsu pagātnes mēs atceramies tikai to, kas mūs samierina ar tagadni un kas noder nākotnei. Un mēs tagad esam vaļsirdīgi, līdz izmisumam vaļsirdīgi. Nesauciet to par gļēvumu: aizmirst mums palīdz pati dzīve, lai mēs spētu dzīvot.

No šī brīža Osvaldo vairs nepieder Korno ielai. Viņš sevi izraidījis no turienes ne tikvien fiziski, bet arī morāli. Mūsu godīgajai ielai pietiek jau ar to ļaunumu, kuru pārstāv Nanni, Karlino un Siņora, ļaudis, kuri neizliekas, kuri ir tādi, kādi viņi ir, un kuru priekšā reizēm pat nākas noņemt cepuri. Korno iela necieš jaukteņus: viņa tos izmet, tāpat kā sievietes izmet akmeņus, ko Otello piejauc pie oglēm. Turklāt mūsu iela ir pārāk netīra, smirdoša un tumša, lai Osvaldo šodien vēl tur iedomātos spert kāju. Viņš precēs kāda Montale Aļa-nas tirgotāja meitu, kurai būs pūrā simttūkstoš liru, un, «kā jau provinciete, kas kļuvusi par 1 ielpilsētnieci», viņa katrā ziņā gribēs dzīvot pilsētas centrā un pieņemt mājkalpotāju. Osvaldo vairs nešaubās par viņas uzticību pēc tam, kad viņa tam vēlreiz zvērējusi, ka nav vairs runājusi ne vārda ar savu agrāko pavedēju. Un ar sievas pūru viņš cer samaksāt drošības naudu, lai nodibinātu pats savu starpniecības kantori; viņš vēl domā iemaksāt savu paju kādam papīra fabrikantam, kam patlaban «trūkst brīvu līdzekļu».

Šo iekšējo līdzsvaru Osvaldo sasniedzis krīzēs, kuras viņš pilnīgi pārvarēja tieši šajās četrdesmit dienās, ko viņam nācās pavadīt Mu rātes cietumā, vienā kamerā ar Pizano un Karlino, ar diviem tik dažādiem fašisma pārstāvjiem. Iepazinies ar Pizano skaidro domu secību un Karlino trulo nekau-nīgumu, Osvaldo izdarīja savus vispārinājumus, un tie viņam palīdzēja nomierināt prātu un atvairīt visas šaubas un svār-stīšanos. Tagad viņš ir pārliecināts, ka revolūcija katrā ziņā prasa vardarbību un tikai ar asins izliešanu var nolīdzināt tai ceļu. Un, lai gan aiz politiskas nepieciešamības viņš sākumā bija spiests nosodīt leģendārās nakts notikumus, savā sirdī viņš vienmēr bijis pateicīgs kamerātiem, ka tie atbrīvojuši revolūciju no tās sīvākajiem un bīstamākajiem ienaidniekiem. Kamerāti pelnījuši dzimtenes pateicību. Nācijai tagad paveras nākotne, kur valdīs miers un labklājība. Strādnieki vairs nestreiko, turklāt viņu algas ir palielinātas. Itāliju atkal ciena, un no tās bīstas visā pasaulē. Liras kurss nekad nav bijis tik augsts. Kapitāla brālīgā vienošanās ar Darbu ir devusi produkcijas pieaugumu. Kāds liels Ziemeļitālijas rūpniecības uzņēmums sācis izmēģināt jaunu atradumu, kas varbūt dos iespēju mums pašiem apmierināt Nācijas pieprasījumu pēc celulozes. Sākusies tuvināšanās starp politisko un garīgo varu, lai sagatavotu ceļu konkordātam, kas apstiprinās valsts un baznīcas viedokļu identitāti. Kārtība un likumība ir atjaunotas. Un, kad viens nelietis uzdrošinājās uzbrukt viņa personai, visu zemju valdības apsveica viņu vienprātīgi un dedzīgi par izglābšanos no briesmām . . . Tas viss bija iespējams, galvenām kārtām «pateicoties kamerātu varonīgajam un slepenajam darbam», kuri, izpildījuši savu pienākumu, atkal pazemīgi atgriezās ierindā, arvien gatavi «neko neprasīt un visu atdot».

Un Osvaldo tagad ar pilnam tiesībām pieskaita sevi viņu pulkam.

Bet, ja Korno ielas ļaudis labprāt aizmirst savas neizteiktās bažas, tāpēc ka visus viņu prātus saista interese par Siņoras nelaimi, ja Otello iet tieši sava tēva pēdās un Liliana akii pieķeras visam, ko viņai sniedz dzīve, kuras varā viņa tagad atrodas, ja Bjanka, gribēdama mirt, tomēr nevilšus gaida saules lēktu, kas ar savu spožumu aizdzīs smagumu no viņas sirds, ja Milenas un Mario saruna attālinājusi uz kādu laiku viņu laimi, bet līdz ar to padarījusi to tveramāku, — tad ielu tīrītājs Čeki ar saviem darba biedriem vēl nebūs paspējis notīrīt beidzamā tirdziņa pēdas, kad vēl pirms lieldienām kāda ziņa liks atgriezties visai Korno ielai drūmajā īstenībā. Ikviens dziļi apbēdināts nosodīs šo notikumu un vēl jo vairāk ievilksies izbiedēts savā čaulā.

Šodien agri no rīta apcietināja Ugo.

Svīda gaisma, un Ugo pašlaik gribēja celties. Džezuina stāvēja pie pavarda un vārīja viņam kafiju, kad iebruka policisti un viņu aizveda. Ugo izrāva vēl gluži siltu no gultas pēc nupat baudītiem mīlestības priekiem. Džezuina viņam palīdzēja uzvilkt svārkus. Tā noskūpstīja viņu uz lūpām ūn čukstēja:

- Nesaki man nekā! Redzi? Es esmu mierīga! — Tās balss nedrebēja.

Daži policisti palika, lai izdarītu kratīšanu; nenācās grūti atrast «kompromitējošos dokumentus», bet tomēr pagāja daudz laika. Džezuina sēdēja uz krēsla un skatījās, kā viņi apgrieza otrādi visu dzīvokli.

Tā bija viņas māja, ko viņa bija veidojusi diendienā, pirkdama gan mēbeles, gan veļu, gan dažādus nieciņus un katru reizi ar prieku pievienodama kādu kripatiņu viņu laimei; tagad policisti atrāva no sienām mēbeles, postīšanas priekā vandīja un mīdīja visu kājām. Sai mājā Ugo viņai palīdzēja no dienas dienā izprast sevi un cilvēkus, nomierināja viņas samulsušo dvēseli, noskaidroja viņas šaubas vairāk ar darbiem nekā ar vārdiem, mācīja viņai pazīt, kas ir viņu draugi, kas ienaidnieki, atbrīvojot Džezuinu uz visiem laikiem no pagātnes, kas viņai ilgi bija apēnojusi garu. Bet ar katru dienu šīs ēnas gaisa, līdz beidzot viņa varēja lūkoties uz savu iepriekšējo dzīvi tā, it kā to būtu dzīvojusi cita sieviete, līdzīga viņai tikai ārēji. Un pat ne ārēji, jo viņa pati redzēja, ka kļuvusi daiļāka vai vismaz možāka, dzīvāka. Jā, dzīvāka. Dzīva! Un viņas pagātne bija mirusi, bet ne tāpēc, ka viņa, tāpat kā Osvaldo, būtu vēlējusies, lai tā mirst; tā nomira gluži neapzināti viņā pašā, viņas apziņā. Tomēr viņa kaut ko bija saglabājusi no šīs pagātnes, kaut ko nenosakāmu, ko viņa sauca par «pieredzi». Viņa sacīja: «Dzīvē var kļūdīties, kamēr nav zināms, kas labs, kas ļauns. Bet, ja reiz tas saprasts, tad vairs nekļūdās.» Viņai likās pavisam lieki piebilst, ka jāturas tālu no ļaunā, jo no tā nav vajadzīgs vairīties, bet vienkārši nav iespējams vēlreiz krist maldos, ja tos jau pazīst; tas ir tāpat kā ar slimību, kuru izguļot iegūstam imunitāti. Vai nu tā būtu Ugo atraušanās no partijas pēc ķildas ar Mačisti un domas, ko viņš loloja līdz dieva dusmības naktij, vai arī Džezuinas kopdzīve ar Siņoru, ar visu aizdomīgo, kas piederēja pie šīs dzīves, — tas viņu sirdsapziņas priekšā nozīmēja vienu un to pašu — viņu morālās sejas izkropļojumu. Sākumā viņus neapzināti saistīja tik dažādais izmisums. Tad pamazām, viens otram palīdzot, viņi atguva savu dvēseles līdzsvaru, jo viņu jūtas bija tikai apspiestas, nevis iznī-cinatas. Un pietika viņiem pabūt kopā un vakarā vienkāršos vārdos izteikt visu, kas uz sirds, 'lai abi atkal atgūtu savu dabiskumu un vaļsirdību. Un pamazām no cieņas izplauka mīlestība. Un «viņi dzīvo kā divi balodīši», mēdza teikt ļaudis no Merkato rajona, kuri tagad viņus apciemoja biežāk par korniešiem. Viņi izstāstīja viens otram visu par sevi. Viņus vairs nešķīra neviens noklusēts malds, neviens neizstāstīts noslēpums. Būdami jauni un nesamaitāti, viņi iekaroja viens otru. Un, tā kā viņu mīlestība bija vienkārša un dabiska, viņi arī fiziski mīlēja viens otru ar tādu pašu spēku un siltumu. Un, piedalīdamies politiskajā barikādu cīņā, viņi apzinīgi cīnījās par strādnieku lietu, ar ko nesaraujami bija saistīti viņi paši un viņu mīlestība. Tomēr pēdējā laikā Ugo mocīja šaubas, kurās viņš dalījās arī ar Džezuinu, bet metāllējējs, kam viņi par tām pastāstīja, smējās par Ugo un jokodamies sauca tās par «askētisma lēkmi». Ugo sacīja:

- Es cīnos par strādnieku lietu, piebāžu sev un citiem galvu ar proletariātu, kapitālismu, ekspluatētiem un eksplua-tatoriem, un kas es pats esmu savā privātajā dzīvē? Liekulis! Viens no tiem, kuri dzīvo no peļņas (nav svarīgi, ka tā šai gadījumā nav liela), ko ienes viņu nauda, kuri sagaida uz laukuma zemnieku, lai atpirktu no viņa saknes un augļus, ko viņš audzējis ar sviedriem vaigā. Preci, par kuru es maksāju četrus soldus, es pārdodu par sešiem! Kas es par strādnieku? Ko es ražoju? Man bija amats, es pametu to tāpēc (tagad es vairs nekaunos atzīties), ka maz pelnīju!

Pēc amata viņš bija stikla pūtējs, un, lai gan metāllējējs viņu izsmēja un sauca par «mistiķi», un teica, ka arī šeit parādoties viņa «ekstrēmistiskie uzskati» un ka viņš «vēl galu galā kļūšot par mūku», Ugo bija nolēmis atsākt savu veco amatu. «Veski» stikla fabrikas īpašnieks bija apsolījis pieņemt viņu darbā ar nākošo nedēļu. Džezuina cerēja atrast

darbu Kūres rajona kartonāžas fabrikā, kur vienmēr bija pieprasījums pēc darba rokām, jo atalgojums tur bija ļoti zems. (Un kaut arī Džezuinai būs jāsēž ar pusaudzēm uz viena sola, viņa nolēma tieši tā sākt.) Vēl tikai vienu nedēļu viņi būtu tirgojušies ar augļiem un zaļumiem, tad Ugo jau 9tāvētu pie domnas. Sākumā viņam būs grūti «pūst», jo viņa plaušas jau gadiem atradušas no tāda darba; kopš kāda laika Ugo bija sācis tās vingrināt, pūšot virtuves ūdenskrāna gumijas caurulē. Tā nu viņš stāvēja ar piepūstiem vaigiem, sarkanu seju, izvalbītām acīm un pietūkušām kakla vēnām — «tur bija ko redzēt». Džezoina pēc nedēļas ķertos pie līmes un kartona strēmēlēm. Sis darbs bija kā bērnu spēle, kā kartona mājiņu celšana, savienojot atsevišķos gabalus pēc numuriem. Un, tā kā nauda, par kuru viņi līdz šim katru rītu iepirka preci, tagad kļuva par ietaupījumu, bija nolemts aizbraukt uz trim dienām uz Viaredžo^43 nākošajos Ferragosto svētkos. Likās neticami, ka Džezuina vēl nekad nebija redzējusi jūru!

Tas viss bija viņu māja. Un tas viss bija noticis laikā, kas līdz šim likās bezgala garš, šķiet, sācies jau ar viņu dzimšanu, un tagad pēkšņi Džezuina varēja uz pirkstiem saskaitīt šos mēnešus. Viņa skatījās, kā policisti izpostīja viņas laimi; tie norāva no sienas pat «Svētās ģimenes» oleografiju: un policists, ar pārāk lielu dedzību pārbaudīdams, vai tanī nav kaut kas paslēpts, saplēsa stiklu. (Kāds cits šai pašā nolūkā sasita krājkasīti, par kuru pat Ugo neko nezināja un kurā Džezuina slepus meta sīknaudu, lai varētu nopirkt Ugo dāvanu vārda dienā. Viņa gribēja tam nopirkt salmu cepuri, lai Ugo pirmo reizi to uzliktu viņu ceļojumā. Bet kas zina, vai viņš to maz liktu galvā? Viņš, kas paradis vienmēr nēsāt be-

retes, kurās viņš izskatījās kā baudīts!) Lai apgriež otrādi visu māju no augšas līdz apakšai, Džezuina par (to neuztraucas. Viņa zina, ka skrejlapiņas atrodas tepat pa rokai kādā ceļa somā, ko policisti jau izvilka ārā, bet vēl neatvēra. Tur ir ap simt lapiņu, un tās jau ir «novecojušās», tajās aicināti strādnieki no Bertas, Galileo, De Miķeli un Piņones rūpnīcām streikot, protestējot pret «ārkārtējo likumu» pieņemšanu. Bet Džezuina zina, ka šis skrejlapiņu sainītis neizšķirs Ugo likteni. Runājot par jauno darbu, kas viņus gaida, un par savu ceļojumu Ferragosto^44 svētkos, viņi pārsprieda arī apcietināšanas iespējamību, kas likās arvien reālāka. Partijas pavēle bija strādāt aģitācijas darbu ar vislielāko piesardzību, bet vēl intensīvāk; palikt savā postenī, kamēr, protams, nedraud tiešas briesmas. Un likās, ka IJgo tādas nedraudēja.

Arī pēc liecības nodošanas tiesas izmeklētājam par dieva dusrnības nakts notikumiem, kad Ugo bija ziņojis un ar savu parakstu apliecinājis, ka pazinis KaHino un Osvaldo automobilī, kas dzinies pakaļ motociklam, viņam nebija nekādu nepatikšanu. Neviens viņu vairs netika meklējis. Bet citi biedri jau bija apcietināti gluži vispārēju iemeslu dēļ, ja arī ne tieši «par kontr revolucionāru darbību». Iespējamība tātad pastāvēja, ka varētu pienākt arī viņa kārta, un no dienas dienā tā kļuva reālāka. Ugo un Džezuina par to bija runājuši tikai vienu vienīgu reizi - kādu vakaru pirms gulētiešanas. Bet ar šo vienīgo reizi pietika, lai viņi saprastos. Viņi nolēma, ka gadījumā, ja Ugo apcietinātu un pēc tam notiesātu, Džezuina noslēgtu māju un aizietu dzīvot pie Margeritas. Tā droši vien viņu saņemtu ar atplestam rokām.

- Vai tev nemaz nebūtu žēl atstāt tavu māju? — Ugo viņai toreiz jautāja. Un viņa tam atbildēja:

— Māja man ir mija tikai tik ilgi, kamēr tu esi šeit. Kad tevis nebūs, es še nepalikšu. Man liekas, ka visām šīm lietām tad nebūs vairs nekādas nozīmes.

Un Ugo atteica:

- Vai tu domā, ka mani tūliņ aizsūtīs uz visu mūžu katorgā, ja ari mani apcietinātu. Muļķīte! Vai tādā tonī tu runā ar sievietēm no Merkato? Tātad, tavuprāt, fašisms pastāvēs mūžīgi!

— Nepavisam ne! Bet tieši tu man esi teicis un atkārtojis, ka tagadējā stāvoklī mums vēl daudz vajadzēs sist galvu pret mūri, kamēr mēs to sagrausim. Un vai tu vari iedomāties, cik reižu mums nāksies mainīt dzīvokli?

Tas viņai ienāca prātā tagad, redzot savā mājā tādu postažu, it kā te būtu iebrukuši zagļi. Zagļi, kuriem bijis diezgan laika visu izlaupīt, jo saimnieku nav mājās. Bet viņi aiznesa vienīgi sainīti ar skrejlapiņām, kurām nav vairs nekādas vērtības. Māju var vienmēr atkal sakārtot. Džezuina nedomāja par māju, bet par Ugo, par advokātu, kas viņu varētu aizstāvēt, par visu, kas viņam tagad būtu vajadzīgs. Un viņa atcerējās Ugo vārdus, ko tas viņai bija teicis vakar vakarā pirms iemigšanas. «Cietumu es pazīstu. Pirms sešiem gadiem es pusotra mēneša nosēdēju Muratē Nanni vainas dēļ. Vai tu atceries? Es stāvēju ar ratiņiem Madonnones ielas stūrī, un Nanni man pienāca klāt un teica: «Paturi šo saini!» — un pazuda. Viņam uz pēdām sekoja policijas aģents un apcietināja mani vēl ātrāk par viņu. Pārliecināt brigadieri par manu nevainību uzņēmās Mačiste. Toreiz brigadieris mums vēl klausīja. Bet es tomēr nosēdēju četrdesmit dienas. Vispār tur nemaz nav tik slikti. Kad esi mazliet apradis, jūties gandrīz kā vasarnīcā un ir pat žēl, ja tevi met ārā!» Tad citā balsī piebilda: «Bet es tur spēšu pierast tikai tad, ja būšu pārliecināts, ka tu nezaudē galvu!»

Tagad viņa negribēja zaudēt galvu. Kad policisti vicināja sainīti ar skrejlapiņām, viņa teica:

Nu ko tad jūs tur atradāt? Debess mannā, vai? Palasiet, un jūs redzēsit, ka toreiz, kad tās iespieda, vēl drīkstēja runāt par to, kas tur rakstīts.

Kāds no policistiem, kas šķita priekšnieks, viņai atbildēja: — Bet vēl nav zināms, dārgā siņora, vai jaunajiem likumiem nebūs atpakaļejošs spēks!

— Līdz kuram laikam? — viņa atbildēja. — Ja jūs pārāk tālu iesit atpakaļ, tad jums nāksies apcietināt arī viņu kā nemiernieku!

Tad policists Dzezuinai jautāja tikpat bargi, cik sākumā bija izturējies ironiski, vai viņa nevēloties sekot savam vīram. Uz to atbildēja kāds cits — viņš nēsāja raga acenes — tīši aizskarošā tonī:

— Šķiet, tas nav viņas nodoms, siņor komisār! Viņa nemaz nav tik noskumusi, ka mēs viņai aizvedām vīru!

Un trešais — gaišmatis ar garu degunu — piebilda:

— Mēs jums sajaucām gultu, bet, lai pārmainītu palagus, nav vajadzīgs ilgs laiks!

Nu viņa jutās ievainota gluži fiziski, it kā šie vārdi durtos sirdī kā adatas. Viņa bija tuvu asarām, bet nedrīkstēja zaudēt galvu. Tiklīdz policisti aizgāja, viņas pirmā doma bija brīdināt biedrus. Pirmām kārtām Mario. Baidīdamās, ka viņai varētu sekot, viņa apbrauca ar tramvaju lielu līkumu pa galvenajām ielām, pirms devās uz spiestuvi.

Sī vēsts izplatījās ātri. Un no Merkato biedriem visvairāk apbēdināts bija kāds biedrs, vārdā Parancelle; gribēdams mazliet uzmundrināt pārējos, viņš sacīja:

»

Nu, luk, Līgo izbeidza savu tirgošanos pat nedeju ātrāk, nekā paredzēts!

Klātesošie viņu pārsteigti uzlūkoja, un viņam likās, it kā viņš būtu izteicis kādu piedauzību. Vairāk nekā piedauzību, jo piedauzības neviens vairs neievēro!

Tad viņš piebilda:

— Siltais laiciņš jau liek sevi manīt!

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Pavasaris jau pagājis. Cik skaists bija šis divdesmit sestā gada pavasaris! Uz katedrāles kāpnēm, kur tirgojas puķu pārdevēji, agrajās rīta stundās grozi bija līdz malām pilni rozēm, dzeltenajām akācijām, tulpēm un mimozām; tās pārdeva par nieka grašiem, jo visi pumpuri jau bija izplaukuši. Pakalni vizmoja visdažādākajās zaļuma nokrāsās siltajā, starojošajā saulē, kuras gaismā visas kontūras bija tik noteiktas un kura visu dabu likās ceļam tuvāk debesīm. Un debesis bija zilas zilas un gluži kā dzīvas. Brīžiem likās, ka aiz šī dzidruma varēs redzēt paradīzi. Patīkamu vēsumu nesa svaigs, viegls vējš. Laukumi un nami, iegrimuši šajā gaisā, šajā gaismā guva neparastus un reizē arī tik pazīstamus apveidus. Tas bija it kā jaunās dzīves ievads ar jaunības spirgto dvesmu. Arī Korno iela likās atdota «pēc gadsimtu tumsības jaunai dzīvei», kā tas rakstīts uz galerijas frontona^45, kura esot celta uz sena geto pamata. Ģerānijas ziedēja uz palodzēm, un namu priekšā plīvoja žāvēšanai izkārtā veļa. Ristori atkal bija ielicis krāsainu stiklu laternā pie viesnīcas, un

Eižens nolakojis zirņu zaļā krāsā kalves durvis. Visa iela likās tīra un smaidoša, it kā pati būtu pavasara vēstnesis. Tātad Siņoras izdomātais plāns par visas ielas padzīšanu vēl nebija sasniedzis korniešu ausis? Kurpnieks dziedāja divdomīgu dziesmiņu, sizdams ar āmuru pa zolēm. Kādu mīlestības dziesmu dungoja jaunais kalējs, kaldams zirgus. Un dziedāja arī Bjanka, jā, tiešām Bjanka! No viņas dzīvokļa skanēja viena un tā pati dziesma:

Zem rožu ziedu segas par mīlu sākās stāsts.

Bez skaita skūpsti dega un pārdrošs vijās glāsts.

Savā kāzu dienā Klāra saņēma brīnišķīgus ziedu grozus. Viņa iznāca no mājas, spiezdama pie ikrūtīm baltu neļķu un tējas rožu buķeti, ko viņai bija uzdāvinājis Mario. Bruno bija iespraudis pogcaurumā gardēniju, un viņa acis mirdzēja pat spožāk par sievas acīm.

Bet, ja mūsu iela ar saviem mūriem likās sākusi jaunu dzīvi, lielākā daļa no tās iedzīvotājiem no dienas dienā nesa sev līdz parastās rūpes. Bruno bija laimīgs ar savu jauno sievu, bet tālu no Korno ielas ne Elīza — gūstekne aiz nolaistām žalūzijām, ne Nanni un Džulio, atšķirti no citiem, aiz noslēgtām durvīm, nespēja priecāties par pavasara krāšņumu. Par to nespēja priecāties arī Alfredo: viņš nomira lieldienu pirmdienā.

Divas dienas pirms nāves, kad viņš viens ar sievu atradās sanatorijas istabā, viņš saņēma Milenas roku un tai bija jāapsola, ka pēc viņa nāves tā atkal sāks dzīvot pati savu dzīvi. «Es negribu, lai tu pat uz vienu dienu saistītu savu jaunību pie kapa!» viņš tai teica. Alfredo bija apskaidrots un mierīgs, cieši pārliecināts par tuvo galu. Milena juta, ka klusēt

ļpēc šiem vārdiem, ar kuriem Alfredo gribēja to atbrīvot pat no savas piemiņas, tiešām nozīmētu kļūt viņam neuzticīgai. Kaut arī Milena ar to aptumšotu viņa pēdējās stundas, tai tomēr vajadzēja runāt. Sirsnīgi un atklāti tā viņam atzinās savās jūtās ipret Mario. Alfredo uzklausīja tās atzīšanos ar mirstošā mieru. Nespēdams liekuļot un izlikties, viņš sacīja:

— Ja es būtu izveseļojies, nezinu, vai spētu samierināties, ka tu mani atstāj. Bet tagad mirstot es esmu priecīgs, zinādams, ka tu būsi laimīga... Kad es biju vesels, es biju pārāk noslēgta rakstura un domāju tikai par savu veikalu. Es apzinos, ka būtu tam ziedojis arī tevi, bet esmu arī pārliecināts, ka tu man vienmēr būtu palikusi uzticīga. Tagad es saprotu, ka pasaule nav tikai veikals, tomēr man vairs nav laika visu sākt no gala. Un kas zina, vai es atkal neatvērtu delikatešu veikalu, ja spētu vēlreiz sākt no gala! Tev un Mario turpretim ir visa dzīve priekšā! — Tad piebilda: — Es tevi mīlēju, tu to zini. Es tevi mīlēju, kā es topratu! ... Neraudi, trin-trin! Ja tu raudi, ko tad lai es daru?

Balkona priekšā bija zālaine, sētiņ nosēta neskaitāmām margrietiņām. Sanatorijas dārzs. Verandas ar slimajiem gu-ļamkrēslos. Pēkšņi gan tuvāk, gan tālāk atskanēja zvani. Tā bija klusās nedēļas sestdienas pusdienas stunda. Pūlēdamies pasmaidīt, Alfredo sacīja:

— Kā ļaudis tagad priecājas par «ratu dedzināšanu». Pagājušā gadā mēs tur abi bijām aizgājuši, vai tu atceries?... Es nepiedodu tiem, kas man nodarījuši tik daudz ļauna. Pasaki to iarī Mario! Paturiet mani, tāpat kā Mačisti, savā piemiņā!

Alfredo iesnaudās, tad atkal atvēra acis un vaicāja:

— Vai Bjadžoti bieži maina preces skatlogā?

— Jā, katru sestdienu, Alfredo, — viņa atbildēja.

— Kas šodien bija logā?

— Viņš bija uztaisījis piramīdas no sviesta paciņām un vidū baseiniņu ar strūklaku.

— Baseiniņš ir mans izgudrojums!

— Jā, tiešām, vel tavs. Man tūliņ likās, ka tas jau pazīstams.

— Un vēl?

- Stūros četri stabi no siera riteņiem. Un šur tur sardīņu kārbas.

Kāda šķirne?

— Jauna šķirne — amerikāņu!

— Es tai nekad neesmu uzticējies. «Nantes» vienmēr ir droša! Un vai skatlogā nebija nekā tada, kas saistītu interesi?

— Karodziņi piramīdu galos!

— Es jau teicu, ka viņam nav fantāzijas. Vajadzēja taču kaut ko, kas atgādinātu lieldienas. Klusās nedēļas sestdienā skatlogs bez nevienas olas! Tu redzēsi, ka viņš zaudēs pircējus!

Tad Alfredo apklusa. Viņš ieslīga snaudienā, kas ievadīja agoniju.

Un, kā jau Alfredo bija teicis, katedrāles laukums bija kā bāztin piebāzts ļaudīm, kas noskatījās ceremonijā un satraukti sekoja «balodim», kurš aizdedzinās ratus. Un pēc baloža lidojuma zemnieki zīlēja, kāda būs raža, un visi pārējie skatītāji, vai piepildīsies viņu dedzīgākā vēlēšanās. Aizdedzinātais «balodis» ātri slīdēja pa tērauda stiepli no katedrāles galvenā altāra pāri laukumam uz ratiem. Pie tiem līdz pašai augšai bija piestiprinātas raķetes, ko slēpa ziedu vītnes. Tiklīdz «balodis» saskārās ar ratiem, viņš aizdedzināja tos ar savu simbolisko dzirksteli un devās atpakaļ. Rati sāka degt. Raķetes, prasmīgi sadalītas, aizdegās cita pēc citas, uzlido-

damas pa dažādiem lokiem, kas veidoja ratus, iīdz virsotnei, kur bija uzstādīts uguns ritenis; tas spēcīgi sprāga un dziestot izkaisīja neskaitāmus mazus karodziņus. Ceremonija bija beigusies. Ģindeņiem no senās Paci dzimtas, kurai par godu turpina šo tradīciju, katru gadu nākas aiz prieka lēkāt savos kapos. Uzraugs jau pieveda divus pārus ar segām pārklātus un ziediem izgreznotus vēršus, kuriem vajadzēja aizvest ratus. Pūlis izklīda. «Balodis» bija skrējis labi, un tas ir pats svarīgākais. Korno ielas ļaudis, kas bija klāt ceremonijā, saskatīja tajā labas zīmes savu vēlēšanos piepildījumam. Marija Karrezi vēlējās, lai viņas bērniņš izaugtu stiprs un vesels, Adele — lai Džordano Čeki viņai paliktu uzticīgs un viņu apprecētu, tāpat kā Bruno viņas māsu. Un Pikarda vēlējās, kaut tiktu pārcelta ceturtajā pamatskolas klasē bez pārbaudījumiem. Un Staderini vēlējās, lai viņš pēc dažām stundām laimētu «divnieku»[46] lotospēlē. Tikai «divnieku», jo prasīt «balodim» trijnieku jau būtu bezkaunība.

Pūlī atradās arī Karlino, un, tā kā viņš bija kaislīgs spēlmanis un tātad māņticīgs, viņš saskatīja svētku norisē labu zīmi arī savam nodomam: spēlēt vakarā uz goda vārda un uzsist gaisā banku, kad tur atrodas krietna summiņa. Un, ja kāds ir tik dziļi iestidzis parādos kā viņš, tad tikai drosmīgs solis var glābt no sarežģījumiem! Turklāt īstenībā viņš «uzspļauj» visiem parādiem, un, «ja kādam no viņa kaut kas jāsaņem, tas pagaidīs».

Tie visi ir gluži parasti notikumi, izņemot Alfredo nāvi, kurai liela nozīme mūsu stāstā. Katrs saules lēkts nes sev līdz neskaitāmus ikdienišķus notikumus ar niecīgu nozīmi, un katrā krēslas stundā tie jau ir aizmirsti. Mēs pievērsīsimies mazāk gaistošajiem.

Grāvracim Antonio darba notikusi nelaime: viņš pazau

dējis kreisās rokas zeltneša pirmo locekli.

Karrezi foksterjers ir kucīte, grūsnēja tāpat kā viņas kundze, tā atnesuši četrīšus. Bjanka paņēmusi vienu kucēnu un baro to ar 'pudelīti. Pārējos trīs Bepino uzdāvinājis kādam suņu tirgotājam Terrnes ielā, kurš pat negribēja kucēnus ņemt, tāpēc ka tie ir jaukteņi.

Bārddzinis Oreste nošķēlis pārvaldniekam no Kalencano krietnu gabalu no zoda un tā zaudējis klientu.

Staderini tiešām laimējis «divnieku» klusās nedējas sestdienā; viņš nopircis sev pāris litru vīna un licis uzasināt nazi.

Jau dažas dienas klīst baumas, ka Klāra ir stāvoklī, un, jo vairāk viņa to noliedz, jo mazāk viņai tic. Tad viņa zaudē pacietību un saka: «Jus to varbūt zināt labāk par mani?» — un nosarkst kā skolniece. Savā istabā (Klāra dzīvo pie vīramātes) viņa novietojusi pie loga šujmašīnu, ko Bruno viņai uzdāvinājis; tā ir uz nomaksu pirkta «Zingera» šujmašīna. Klāra «min» to dziedādama un saskatās ar māti, kas pie loga pāri pretim strādā savu parasto darbu. Abas sarunājas, nepaceļot acis no šūšanas.

Nezi atraitnei visas piecas vistas nosprāgušas no skorbuta. Staderini saka, ka tās nosprāgušas aiz grūtsirdības, tāpēc ka zaudējušas gaili, kas ņēma mums jau zināmo galu.

Ielu tīrītājs Čeki pēc divdesmit gadu nevainojama darba ir kļuvis par aptīrīšanas brigādes priekšnieku. Tagad viņš nēsā pie cepures sudraba nozīmi un viņam paaugstināta alga par desmit lirām nedēļā. Viņš ņem rokā slotu tikai pavisam sevišķos gadījumos vai arī tad, kad jāapmāca kāds iesācējs šai pilsētas mēšanas mākslā.

Tagad visi zina, ka Liliana ir Otello mīļākā un dzīvo mazajā dzīvoklītī Pinti priekšpilsētā. Pēc pirmā labi saprotamā pārsteiguma katrs teica: «Kāds tēvs, tāds dēls!» Sarūgtinājumu izjūt tikai tas, ko šis notikums tieši skar.

Bet tie ir ikdienas sīkumi, kas apēno daudziem Korno ielas ļaudīm mājas mieru; daži no viņiem gluži cilvēciski kaut kā pārvarējuši savas personiskās dzīves sarūgtinājumus, daži turpretim nekādi nevar samierināties ar šī neaizmirstamā gada dramatiskajiem notikumiem, un mūsu varoņu sirdīs vēl kvēlo cerība vai arī asiņo brūce. Un ar viņiem mēs beigsim savu mīlestības stāstu. Mēs varbūt gan attālināsimies par daudz no mūsu drauga kurpnieka. Mēs uzskatām Staderini par mūsu vadoni, bet laiku pa laikam mums vajag vaļsirdīgi parunāt ar tiem, kuru liktenis mūs satrauc. Pēc tam mēs atkal atradīsim Korno ielu tāpat nesam savu dzīves nastu un Siņoru valdām pār to no sava loga.

Mums jāgriežas atpakaļ līdz tai dienai, kas sekoja tirdziņam, lai satiktu Bjanku, kas, nolēmusi mirt, gatavojās lielajam ceļojumam. Viņa tic liktenim un ir pārliecināta, ka laime un nelaime nav atkarīga no mums pašiem, bet katra cilvēka dzīves gājums jau no dzimšanas ir ierakstīts noslēpumainajā likteņa grāmatā; tāpēc nav vērts sacelties un mēģināt mainīt notikumu gaitu. Un, ja tomēr sacelšanās izdodas un notikumu gaita mainās, tad ir bijis rakstīts, ka tam tā jānotiek. Visi piedzimst ar kādu «lomu komēdijā», viņi dzīvo un mirst, spēlēdami šo lomu, un diendienā mācās tās replikas. Viņi var atteikties no lomas un nogalināt sevi, bet arī tādā gadījumā šī pašnāvība bijusi iepriekš nolemta!

Daži piedzimst par Rozauru un daži par Džinevru dēļi Amjeri^47, vai nu farsam, vai traģēdijai, bet izejas punkts ir

vienmēr viens un tas pats. Jau no sava pirmā brēciena Ro-zaura bija apsolīta Florindo; un Džinevrai jau no šūpuļa bija lemts viņas nožēlojamais liktenis; bija pat nolemta viņas kapa apgānīšana, ko paveica Stenterello ar savu draugu, gribēdami iegūt gredzenu no Džinevras pirksta! (Bet vai Stenterello iejaukšanās nedeva iespēju Džinevrai atgriezties no kapa dzīvē? Vai tu esi aizmirsusi, Bjanka, izrādes pēdējo cēlienu?) Tiklīdz šī drāma parādās uz Olimpijas teātra skatuves, Bjanka katrā ziņā tur ierodas. Un likteņa grāmatā blakus vārdam Bjanka Kvaļoti atzīmēts: saldumu tirgotāja Revuāra meita, bārene no mātes puses, slimojusi ar pleirītu, to pametis pirmais mīļākais, un tad vēl pēdējā piezīme: «astoņpadsmit gadu vecumā izdarījusi pašnāvību». Pašnāvība tātad aiz mīlestības? Tas ir jautājums, uz kuru Bjanka nevar tūliņ atbildēt. Protams, viņa mīlēja Mario. Pirmajā laikā viņu mulsināja Mario straujums, viņai likās, ka viņa nosmaks tā apskāvienos, bet tad viņa sāka ilgoties pēc tā skūpstiem, ar patiku ieelpot spiestuves krāsas smaku, ar ko bija piesūcies Mario darba uzvalks, un viņai patika iedomāties, ka tas viņu «izmācīs», kā bija solījis. Kad viņa dabūja zināt, ar kādu daudz stiprāku saiti Klāra bija saistījusi pie sevis Bruno vēl pirms kāzām, lai saglabātu tā uzticību un mīlestību, Bjanka savā sirdī atdevās Mario ar visu meitenes biklumu un vientiesību un ar viņai tik raksturīgo fatālismu. Un tā viņa devās pie Mario, apsēdās uz tā gultas tādā pozā, kas viņai šķita «sievišķīga», kamēr Mario to uzskatīja par bērnišķīgu. Mario izmantoja izdevību, lai atkratītos no viņas, un pēc pusdienas tirdziņā Bjanka nolēma, ka Džezuina ir «sieviete, kas viņai atņēmusi Mario».

Ja Bjanka tagad domā par Mario, tad viņai šķiet, ka viņa to pazinusi kādreiz, ļoti ļoti sen. Atmiņas par to, kā viņi abi sēdējuši zem viadukta, viņai šķiet pavisam neskaidras, mig-

lainas, kaui kas izdomāts, kas nekad nav noticis. Tas ir sapnis, tiešām sapnis, ko viņa tikko var atcerēties, tik gaistošs un nenoteikts tas viņai liekas. Un arī Mario balss, viņa vārdi, viņa acis, viņa mati, visa viņa āriene ir tikai nenoteikti priekšstati, ko viņa velti pūlētos paturēt atmiņā. Liekas, ka Bjan-ka — un īstenībā tā tas arī bija — ir sāpīgi sadūrusies ar reālo dzīvi. Viņa bija pūlējusies to sev pakļaut un bija rupji un noteikti atstumta. Tagad viņa netiek vaļā no domām, ka izglābusies no briesmām; viņa jūt tukšumu, bet reizē arī atbrīvošanos. Viņa nevar tāpēc tūliņ teikt, ka dosies nāvē nelaimīgas mīlestības dēļ, bet drīzāk tāpēc, ka «viņas misija uz zemes ir beigusies». Turklāt tādu Mario, kāds viņai tas šķiet tagad, viņa nekad nespētu mīlēt. Mario ideāls ir Džezuina: nobriedusi sieviete ar pilnīgām krūtīm, spēcīgām rokām un ar īstas tirgus sievas izturēšanos. Nē, tā nav mīlestība! Bjanka saprot mīlestību gluži garīgā plāksnē kā jūtu harmoniju, kad par skūpstiem tik tikko drīkst sapņot, runāts tiek čukstus un mīļotā skatiens maigi gremdējas mīļotās skatienā. Viņa darīs sev galu tāpēc, ka ir pārliecinājusies, ka tāda mīlestība, kurai viņa šķiet izredzēta, nevar būt. Un tāpēc, ka tas ir viņas liktenis! Tas varbūt ir mazliet muļķīgi, to viņa atzīst, bet pastāv tak spēcīgo un vājo likteņi: izvēlēties nav mūsu spēkos! Un galu galā Bjankai viņas liktenis nemaz nav nepatīkams. Mirstot viņa neatstās aiz sevis ne ilgas, ne naidu. Vienīgi viņas tēvs skums, bet Revuāra liktenī ir paredzēts, ka tā meitai jāizdara pašnāvība! Mario varētu sajust sirdsapziņas pārmetumus, bet viņa tam uzrakstīs atvadu vēstuli, kurā pateiks, ka padarījusi sev galu vienīgi tāpēc, ka viņai konstatēta kāda briesmīga un neārstējama slimība... Mazā Bjanka ir domājusi par visu, vēl tikai viņa nezina, kā padarīs sev galu! Viņa jūt tik stipru un noteiktu nāves aicinājumu, ka nāves līdzeklis, diena un stunda viņai siet gluži mazsvarīgi

sīkumi. Viņa mazliet ir domājusi gan par upi, gan veronālu, gan bārdas skujamo asmeni! Ikviens līdzeklis viņai šķiet diezgan labs, un rīt vai vēlāik, no rīta vai pēcpusdienā, tas nav tik svarīgi. Svarīgi ir tas, ka viņa darīs sev galu! Viņa ir par to tik noteikti pārliecināta, tik labi iedzīvojusies šajā domā, ka reizēm pat brīnās, ka vēl dzīvo, vai arī jūtas pārsteigta, redzot sevi mazgājam traukus, lāpām zeķes, kopjam savii seju! Viņa pieķēra sevi pat stāvam pie kāda veikala skatloga un ilgojamies pēc tur izstādītā kombinē — pēdējā modes kliedziena! īstenībā viņa baidās, ka viņai pietrūks drosmes nogalināt sevi, baidās, ka izšķirošā brīdī viņa varētu neizpildīt savu nodomu un tā izbīties no šī mēģinājuma, ka vairs nespētu to atkārtot... Un jau vairākas dienas katru vakaru viņa vēlas no visas sirds, lai tik ļoti steidzinātā, piesauktā un tik karsti ilgotā nāve atnāktu pati. Savā vientiesībā Bjanka raida lūgšanas savai mātei, ko viņa nekad nav pazinusi, lai tā ņemtu viņu pie sevis un aiztaupītu soli, ko viņai nav spēka spert, bet viņa kļūst neuzticīga pati savam liktenim!

Bet, Bjanka, vai tad no sava likteņa var izbēgt? Lai nu kā, gaidot nāvi, par kuras nenovēršamību viņa ir pārliecināta, Bjanka dzīvo savas pēdējās dienas uz zemes. Saule ir uzlēkusi un norietējusi trīsdesmit reizes, pavasaris ir pilnos ziedos, gaiss ir silts, un šajā stundā, kas varbūt ir Bjankas pēdējā, viņa uzvilkusi jaunu «fantāzijas» tērpu ar īsām piedurknēm un pārdrošu modernu izgriezumu. Pēc tējas Nezi mājā Bjanka vēl devās pastaigā uz Arno krastmalu; pēdējie rietošās saules stari un Sanminiato zvanu skaņas, kas iezvanīja vakara dievkalpojumu, pildīja Bjankas sirdi ar tīkamu smeldzi. Tas neatbilstu īstenībai, ja mēs apgalvotu, ka Bjanka patlaban par kaut ko domāja. Viņa vienkārši ļāvās savam soļu ritmam, priecājās par rietošo sauli un vakara stundu. Viņā bija miers, viņa juta svētlaimes dvesmu. Viņa pārdzīvoja vienu no šiem aizmiršanās un iekšējā miera brīžiem, kad cilvēks saplūst ar dabu, kas vienkāršām dvēselēm sniedz varbūt pat patiesas laimes mirkļus. Bjanka gāja pa ietvi gar pašām margām. Viņai garām brauca tramvaji un auto, un strādnieki atgriezās priekšpilsētās uz velosipēdiem. Pēkšņi viņa sev blakām ieraudzīja kādu jaunekli, kas viņu sveicināja. Viņa pazina Eiženu, kalēju. Tas turēja velosipēdu pie rokas, iedams pa ietves malu.

— Jūs pastaigājaties? — tas vaicāja.

— Jā! — viņa atteica. — Un jūs?

— Es dodos uz mājām.

— Vai jūs tālu dzīvojat? — viņa jautāja. Un tūliņ to nožēloja. Viņa zināja, ka tas dzīvo Leņaijā. Kāpēc gan viņa bija jautājusi? Aiz pieklājības? Lai sāktu sarunu?

— Es dzīvoju Leņaijā. Vai jūs neatceraties, ka man jau reiz to jautājāt (kādā pēopusdienā, kad Mačiste mūs pacienāja, lai atzīmētu motocikla nopirkšanu? Jūs brīnījāties, ka manā ciematā vēl neesot ūdensvada un mums jāsmeļot ūdens no akas.

— Jā, jā, — viņa sacīja. Un atcerējās, ka tai pašā vakarā, lai padarītu Mario greizsirdīgu, viņa bija tam teikusi: «Šodien Eižens mani aplidoja!» To iedomādamās, viņa nevilšus paskatījās Eiženam sejā, sastapās ar tā skatienu, un abi apmulsa. Negribot viņa tam atsmaidīja.

— Nu, lūk, — Eižens sacīja, — tagad darbi jau pabeigti un mums ir ūdensvads!

— Ak tā! — viņa teica. Bet bez ironijas, it kā tas viņu tiešām interesētu.

Bet Eižens, sirsnīgi smiedamies, piebilda:

— Es te pļāpāju tīrās blēņas! It kā jums kaut ko nozīmētu Leņaija un visi tās ļaudis !

Kāpēc gan ne? — viņa sacīja. — Tie ir ļaudis, kas strādā, un ir pelnījuši lielāko cieņu! (Kas tev, Bjanka, iemācīja šos vārdus? Vai tie ir tavi?)

Eižens stūma velosipēdu, un, lai pagrieztu ceļu gājējiem, kas nāca pretim, tas reizēm palika kādu soli iepakaļ, tad Bjanka apstājās, lai to pagaidītu. Viņi šķērsoja Džudiči laukumu un nonāca zem Uficii kolonādes; tur jau bija tumšs, un mitrais gaiss lika notrīsēt, sevišķi nākot no Arno krastmalas siltuma. Bjanku pārņēma drebuļi, un viņa pārvilka ar plaukstu kailajām rokām.

— Man ar jums jārunā! — Eižens pēkšņi sacīja.

— Ar mani? — viņa vaicāja. Viņa saprata un negribēja

saprast. Tad sacīja: - Vai jūs man nesat kādas vēstis no

Margeritas? Vai tās ir nepatīkamas? — Bjanka negribēja saprast, negribēja klausīties nedz sevī, nedz viņā. Tā gluži kā izmisumā pieķērās pirmajai domai, kas tai ienāca prātā, lai atgūtu līdzsvaru: viņa bija kā meitene, kas pēkšņi pamana, ka bumba viņai aizlido garām un atsitas pret sienu un viņa to nenoķers.

Eiženu, likās, aizkustināja viņas samulsums. Viņš apstājās un atspiedās pret velosipēdu. Tas, protams, piespieda apstāties arī Bjanku. Tad Eižens sacīja: — Es nerunāju par Margeritu, bet par mums. Tas ir, šobrīd tikai par mani. Pagaidiet vēl ar atbildi, — un, pirms Bjanka spēja mazliet atgūties no satraukuma, ko viņai sagādāja šie vārdi, Eižens sacīja, ka tam jiau sen esot pret viņu siltas jūtas un šīs jūtas esot mīlestība, un, ja viņas sirds esot brīva, ja tas, ko runājot Korno ielā par viņas saderināšanos ar Mario, neesot patiesība, tad viņš pagaidīšot, kamēr viņa varēšot dot labvēlīgu atbildi uz tā bildinājumu. Tad viņš vēl piebilda:

— Es neesmu vairs nekāds puika. Man ir divdesmit četri gadi un amats. Darbs kalvē nav yieglais, bet ar to var

nopelnīt pietiekoši, lai dzīvotu bez rūpēm. Es vēlos nodibināt ģimeni. Politika mani neinteresē. Es sapņoju par savu māju . . . Protams, jūs teiksit, tas izklausās pārāk rožaini. Bez šaubām, man ir arī trūkumi. Es jūs lūdzu tikai mani labāk iepazīt. Un ja es jums mazliet iepatiktos . . .

Bjanka klausījās viņā, atbalstījusies ar rokām uz viņa velosipēda stūres, un, galvu nodūrusi, spēlējās ar zvana vāciņu, to atskrūvēdama un pieskrūvēdama. Bet viņa klausījās un nepārtrauca, sākumā tā piesarka, tad kļuva bāla bāla. To pārņēma trīsas, ko Bjanka tikko spēja apvaldīt. Kad Eižens viņai jautāja, kādu atbildi viņa tam varot šobrīd dot, Bjanka atbildēja, novērsdama skatienu uz Arno krastmalas pusi:

— Es padomāšu. Atbildi jūs dabūsit!

Ar to pietika, lai Eižens justos laimīgs. Tas satvēra viņas roku, un viņa izmantoja to, lai atvadītos. Viņa paskatījās tam, roku atvilkdama, vienu mirkli acīs. Pirms Bjanka aizgāja no kolonādes, viņa vēl atskatījās. Eižens vēl stāvēja turpat, atspiedies pret velosipēda rāmi. Viņš pamāja tai ar roku sveicienu.

Pie vakariņu galda Bjanka pamanīja, ka tā ir «izsalkusi kā vilks». Viņai nepietika ar to, kas bija uz galda, viņai vēl uzcepa olu, tad viņa ēda maizi, mērcēdama to vīnā, un pirms gulētiešanas ēda atkal maizi ar pienu un miežu biezputru, kā katru vakaru, kopš saslima ar pleirītu. Tomēr gultā viņa jutās tik ļoti nogurusi. Jā, viņa jutās nogurusi, bet līdz ar to arī it kā atjaunota. Viņa gribēja piecelties, staigāt, bet viņai šķita, ka nevar pat pakustēties. Viņai vairs negribējās mirt. Uzmācīgā ideja, kas to bija vajājusi jau mēnesi un arī vēl pirms dažām stundām, tagad bija izgaisusi. Tas ir, tā vēl bija, bet it kā aiz miglas sienas; aiz tās pašas, aiz kuras atradās Mario tēls, kas gan vēl atradās viņas sirdī, bet bija kļuvis pavisam nenoteikts, izplūdis un gandrīz jau izdzisis.

Vai tas būtu viņas liktenis? Kā vienmēr, viņa gaidīja, lai kaut kas no ārienes viņai liktu izšķirties. Drīz viņa pārliecinājās, ka Eižens ir viņas liktenis. Un ar katru stundu un dienu viņai tas šķita aizvien skaistāks, augstsirdīgāks, uzticamāks, gudrāks, strādīgāks; tāds spēj iegādāties motociklu ar blakusvāģi, ierīkot putnu kūti, nopirkt visus Salani romānus. Viņas liktenis būs kā Margcritas liktenis, bet bez mūžīgā nemiera, jo Eižens «neinteresējas par politiku», bet tikai par savu darbu un māju. Bjankai vairs nelikās, ka tas «būtu garlaicīgs tips», viņa domāja, ka spētu būt tam laba sieva un varētu atļauties pieņemt Fidalmu mājas darbiem. Tāpēc, kad viņa iztēlojās savu nākotnes laimi, viņai acu priekšā stāvēja Margeritas dzīve līdz tai dienai, kad notika nelaime. Viņas fantāzija nesniedzās tālāk par Korno ielu. Viņa redzēja sevi Margeritas agrākajā dzīvoklī; tas bija tāpat iekārlots, ar apaļo galdu un mazo galdiņu, dzelteno segu uz gultas un divviru spoguļskapi, ar ģerānijām, putnu būri uz balkona, ar kartupeļu un tomātu krājumiem pieliekamajā. Un Margeritas dzīvoklis virs kalves vēl nebija izīrēts, un Eižena vecāki Leņaijā bija zemnieki! Viņas fantāzija lidoja no dzīvokļa uz kalvi, pakavējās pie Eižena, kam deniņi jau bija iesirmi, lai gan tas vēl bija tik jauns.

Tagad mēs varam noprast, ka Bjanka būs krietna sieva. Viņa ir vienkāršas dabas, tikai mazliet izlutināta un grūtsirdīga. Kā bērnam viņai trūkusi mātes mīlestība; viņa uzaugusi godīgā, bet jūtām nabagā ģimenē un pusaudzes gados jau jutusies priekšlaicīgi pagurusi, bez kāda pamata dzīvē vīlusies. Viņa ir dzīvojusi tikai savā fantāzijā, kas varēja pievērsties vienīgi abstrakcijām un tukšumam. Sastapšanās ar Mario padarīja vēl smagāku viņas svārstīgo dvēseles dzīvi. Mario viņai piedāvāja savu mīlestību, bet šī mīlestība prasīja arī saprāta spēku, kāda Bjankai nebija. Mario viņu

atsauca reālā dzīvē, bet nedeva nekādu stabilu pamatu, lai viņa spētu tai stāties pretim: nekādu izejas punktu, nekādu skaidru priekšstatu par nākotni. Tāpēc Bjanka neapzināti jutās daudz drošāka savā grūtsirdības un abstrakciju pasaulē nekā Mario pasaulē, kura balstās uz īstenības plūstošajām smiltīm; tanīs iegrimst, un tās biedē ar saviem nabadzības, bēdu un izmisuma rēgiem, un, lai stātos tiem pretim, vajag vai nu Klāras eņģeļa nevainību, vai Džezuinas spēju atjaunot savus morālos spēkus, vai Milenas gaišo saprātu un skaidro dvēseli. Bjanka tomēr bija cita, lai gan līdzīga kaluma.

Mario mēdz teikt ar vieglu nožēlas pieskaņu, ka «savā dziļākajā būtībā Bjanka ir sīkpilsone». Tā arī īstenībā ir. Un ko tas nozīmē? Vai tad sīkburžuāzija nesastāda lielāko sabiedrības daļu? Mario vēl nav īsts komunists, ja nezina, ka visu cīņu iznākumu nosaka sīkburžuāzijas izturēšanās. Vai tā kļūs par proletariāta sabiedroto, ja proletariāts to nicina? Mario nemaz nav izpratis Bjanku, citādi viņš pret meiteni nebūtu tā izturējies. Viņš to neprecētu, jo nekad nebūtu saskatījis tajā savu mūža biedri, bet arī neatgrūstu to no sevis tik noteikti un ruipji. Tomēr viņa rīcība nenoveda pie tāda iznākuma, par kādu Bjanka sākumā ibija izšķīrusies. Pietika sastapties ar Eiženu, lai atklātu Bjanka tās īsto būtību, kas gan viņa bija iedzimusi, bet vienmēr bija palikusi apslēpta viņas dvēselē. Tagad viņa var piepildīt savus sapņus niecīgā, bet konkrētā īstenībā un risināt tos loģiskā secībā. Mēs redzēsim, ka viņas karstākās ilgas ir «ērti iekārtoties», kā teica Eižens. Tātad dzīvoklis, kārtīgs dzīvoklis ar aristokrātisku nokrāsu un ģimene ar mīlestības siltumu. Gluži cilvēciski un godīgi, un, to ieguvusi, Bjanka atvērs ceļu savai un sava nākošā vīra laimei.

Viņa vēl ir nomodā, un viņas nākotnes sapņu kalngali ir šādi: divas nedēļas vasarā pie jūras, svētdienā — sēdvieta

\

teātrī vai kino, puskažoks, kā Nezi atraitnei, tikai, protams, daudz modernāka «griezuma». Un arī Eiženam jāģērbjas eleganti, viņš nedrīkst staigāt bez kaklasaites, kā Mačiste. Taču drīz Bjanka aizmirst to visu un domā tikai par viņu. Kā viņa jutīsies tā tuvumā? Kā viņš skūpstīs? Vai viņam patiks gaišas vai spilgtas krāsas? Un viņa radinieki, to, šķiet, ir ļoti daudz! Cik daudz jaunu iepazīšanos! Bjanka fantazē un aizmirst, ka nav devusi tam vēl atbildi. Tomēr viņa jaus vēl paiet dažām dienām, jo pirms izlemšanas grib vēl visu labi apdomāt. Vispirms viņa grib redzēt, kādu iespaidu tas uz viņu atstāj, un, kamēr Eižens kaļ zirgus, viņa stundām ilgi slepeni to novēro pa logu.

Un tā kādu vakaru aprīļa vidū Revuāru, kas katru dienu gaidīja ierodamies burtlici, aizturēja jaunais kalējs, kurš ļoti godbijīgi un bez aplinkiem lūdza viņam meitas roku. Revuārs bija pārsteigts, bet vēl vairāk Klorinda un visa Korno iela. Un visi par to priecājās, jo Eižens ir brašs zēns, un par Bjan-kas godīgumu neviens nešaubās. Tagad Eižens, tāpat kā viņa brālis un svainis, kuri viņam palīdz kalvē, pusdieno pie Kva-ļoti, kur Klorinda tos pieņēmusi tādā kā pansijā.

Bet, ja Mačistes zemesrags ir atkal apgaismots, tad Nezi līcī ir nodzisušas visas ugunis.

Aurora vairs nerīko pēcpusdienas tējas. Arī viņa, tāpat kā Bjanka, cerēja nodibināt mierīgu dzīvi un aizmirst pagātni. Bet pagātne bija stiprāka, nekā viņa bija cerējusi. Un, lai atdzimtu, kā viņa būtu vēlējusies, vajadzēja galīgi saraut visas saites ar pagātni, iznīcināt pat atmiņas par Nezi dzimtu, pamest Korno ielu un arī pilsētu. Vajadzēja, pēc viņas pašas vārdiem, «mainīt ādu».

Pirms gada Aurora cerēja atbrīvoties no pakļautības, kādā viņu bija turējis vecais Nezi, uzticējās Otello, nepamanīdama,

ka Otello ir daļa no viņas pagātnes. Tikai vēlāk viņa saprata, ka Edžisto Nezi viņu ir tik ļoti pazemojis un verdzinājis, ka viņa vēl līdz šim jutās vecā Nezi un viņa netikumu verdzene. Izkratot Bjankai savu sirdi, Aurora apraudājās, viņa raudāja aiz žēluma pret sevi un aiz pietātes pret Nezi piemiņu.

Tomēr viņa sākumā cerēja kopā ar Otello radīt harmonisku mājas dzīvi, kas viņai nodrošinātu mierīgu nākotni, kur arī jūtu uzplūdi tiktu piedoti mīlestībā. Drīz viņa pamanīja, ka viņu ar Otello nesaista mīlestība, bet gan noziegums, kura izpirkšanas naudu Otello maksāja klusēdams. Viņus arvien vēl vienoja mirušā ēna; tā bija divu slepkavu sazvērestība. Aurora jau saprata visu tūliņ pēc atgriešanās Korno ielā un pilnīgi par to pārliecinājās tai naktī, kad Otello tik nicinoši pret viņu izturējās. Viņa vēl izmēģināja pēdējo līdzekli un pazemīgi pacieta Otello atklāto nevērību, tāpat kā bija pacietusi vecā Nezi sitienus, cenzdamās tā atgūt savu vīru. Bet tā bija gluži izmisīga cīņa, un Aurora nešaubījās, ka tiks uzvarēta. Viņa jau redzēja draudoši parādāmies Lilianu. Ne-kautrība un cinisms, kurus Aurora reizēm sev atļāvās, bija maskas, zem kurām viņa slēpa savu iekšējo brūci un meklēja mierinājumu šai parunā: «Labāk pievērt aci mīļā miera labad!» — tā viņa mēdza teikt Bjankai, turklāt tāda cilvēka tonī, kas nometis ieročus un vairs neko neprasa un neko neaizstāv, bet apmierinās ar niecīgo gandarījumu, ka var savā mazajā viesistabā piedāvāt draudzenēm tēju.

Bet dzīve mūs vajā ar savām briesmām un māņu tēliem, un mums visu laiku jāsteidzas uz priekšu, lai neietu bojā. Tikai tāds, kam nav pagātnes, var kavēties laimes ilūzijā. Bet, kam aiz muguras daudz pārdzīvojumu, tam visu laiku vajag dedzināt sārņus un krāt pelnus uz sava ceļa, līdz tie sniegsies līdz kaklam un dzisīs pēdējais cerības .stars. Bet, ja Klāra apprecējusies un ir laimīga un Bjanka ir sastapusi «īsto

mīlu», pavasaris arī Aurorai nozīmē jaunas dzīves sākumu, tomēr pavisam citādu, nekā viņa bija cerējusi.

Tas notika vakarā Sv. Džuzepes dienā pēc atgriešanās no Siņoras. Olello bija saīdzis. Viņš gaidīja, kamēr Aurora uzklās galdu, bungodams pa to ar pirkstiem, un rupji uzbrēca savai mātei, kas runāja par notikušo:

Tu vari runāt par saviem untumiem, kas man vienmēr jāņem par labu, bet par tādām cūcībām es vairs negribu dzirdēt.

Māte atteica:

Tās nav cūcības, bet nelaimes gadījums!

Man tās ir cūcības, — viņš sacīja dusmīgi, — un es gribu redzēt, vai tiks ievērots, ko saka Nezi, vai ne!

Māte piecēlās un apvainota nometa servjeti:

Tu esi Nezi, bet tu esi arī mans dēls. Es varēju paciest tādu izturēšanos no tava tēva, bet ne no tevis! — Un viņa izgāja.

Aurora un Otello klusēdami pabeidza ēst vakariņas, tad Aurora sacīja:

Kā tu domā, vai tev nevajadzētu atvainoties savai mātei?

Otello atbildēja, ka viņas padomi neesot vajadzīgi, un tad piebilda, ka viņam esot ar to jārunā.

— Paliec sēžot, — viņš sacīja un ļāva slīdēt pirkstiem pa glāzes malu, tad viņš pacēla glāzi, turēja to pret gaismu un, it kā runādams pats ar sevi, sacīja: — Kāpēc tev tik ļoti rūp Siņoras veselība?

— Tāpēc, ka viņa ir pasaulē gluži viena kā suns, un tāpēc, ka es jūtos viņai pateicību parādā, — Aurora sacīja.

— Pateicību? Par ko? Tāpēc ka viņa mums palīdzēja bēgt? — Otello ironiski jautāja. Viņš atlika glāzi uz galda un naidīgi skatījās uz Auroru.

Tu šovakar esi nervozs, — tā sacīja miermīlīgi. — Vai tu negribi pastaigāties pāris soļu? Vēl ir tirdziņš. Es tev varētu iet līdz.

— Man vairāk interesē Siņora, nevis tirdziņš, — viņš sacīja.

— Bet tu tak pats teici, ka negribot par to runāt, ka tās esot cūcības!

Otello izvilka no kabatas cigarešu kastīti un sērkociņus un nolika tos lēnām uz galda, it kā vēl šaubītos un vilcinātos dot triecienu. Tad viņš sacīja vienaldzīgi, tā it sevišķi pasvītrodams savu nodomu to apvainot:

— Mēs ar tevi varam mierīgi runāt par cūcībām, vai tev tā neliekas?

Aurora jutās it kā pļauku saņēmusi, un tāds arī bija Otello nodoms. Viņa tomēr pūlējās pasmaidīt un drīzāk pazemota nekā apvainota tam atbildēja:

— Tu mani vienmēr mācīji izturēties pieklājīgi! Tagad tu neparādi man pat mazāko cieņu!

Viņš likās sakopojam savas domas, aizdedzināja cigareti, to aizsargājot ar plaukstām, un tad sacīja:

Varbūt es eju par tālu! Tomēr man gribētos zināt, vai arī tu ar Siņoru . . . Vai tu mani saproti?

Aurora nosarka un izklaidīgi lēja ūdeni glāzē.

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņa tam jautāja.

— Tad tādas tās lietas, — Otello sacīja iepriekšējā tonī. — Es redzu, ka tu kaunies. Tas jau ir kaut kas!

Aurora pēkšņi visu saprata, viņa gribēja iekliegties, bet kliedziens noslāpa kaklā. Viņa piecēlās, atkal apsēdās un gluži bez spēka sacīja:

— Tātad tu palīdzēji Lilianai aizbēgt! Tātad tagad viņa kļūs atklāti par tavu mīļāko!

Viņa runāja kā cilvēks, kas skaita apkārtējos priekšmetus, lai izklaidētos, tomēr tā balss skan īpavisam bezcerīgi, un tā ir vienīgā izklaidēšanās, kas tam vēl atlikusi, gaidot nāvi.

Olello pacēla sērkociņu kastīti, ļāva tai atkal nokrist uz galda un vēsi un cietsirdīgi sacīja:

— Jā gan.

Aurora domāja savu domu. Istabā valdīja klusums. Otello smēķēja un pīita dūmus gaisā maziem gredzeniem. Un, it kā nobeigdama savu domu, Aurora sacīja:

— Neko teikt! Tu ej sava tēva pēdās!

Auroras balss neskanēja ironiski, un tajā nebija dzirdams arī rūgtums. Viņa atbildēja pati sev, nevis Otello.

Bet viņš it ka bija gaidījis šos vārdus un ar to pašu ne-žēl igo intonāciju sacīja:

— Protams! No tā brīža, kad tu kļuvi par manu likumīgo sievu, man taču vajadzēja iegādāties arī mīļāko!

Aurora vairs neizturēja. Viņa piecēlās, iebēga savā istabā un, iekritusi uz mutes gultā, izplūda asarās.

Pēc stundas Otello iegāja pie tās. Viņš ieslēdza gaismu un, ieraudzījis Auroru guļam gultā ar rokām aiz galvas, apsēdās uz gultas malas un klusēdams to vēroja. Aurora nenovērsa acis no griestiem. Viņas sejā atspoguļojās sāpīga, bet reizē mierīga izteiksme, it kā viņa būtu samierinājusies un nolēmusi visu mierīgi panest. Aurora ierunājās pirmā un sacīja:

— Tu varēji man to pateikt cilvēciskāk! Tagad viss tavā ziņā. Ko tu gribi, lai es daru?

Otello pārsteidza šis jautājums, viņš neapzināti uzlika tai roku uz pleca un sacīja:

— Neņem to tik traģiski! Tu man daudzējāda ziņā esi vajadzīga! Mēs izdarījām kļūdu pašā sākumā, un tagad ir par vēlu sākt no gala. Tomēr kaut kas mūs saista. Paliksim kopā.

— ja tev labpatīk! — viņa sacīja un tad piebilda: — Turklāt mums taču tā jārīkojas, ja gribam ievērot tradīciju! — un rūgti pasmaidīja. Bet tā bija beidzamā reize, kad viņa izrādīja savas sāpes un sašutumu. Un vēl arvien viņa nerunāja ar Otello, bet viņai bija žēl pašai sevi.

— Tātad ko lai es daru? — viņa atkārtoja.

Otello nejuta ne mazāko līdzcietību, tā viņš bija apņēmies. Viņš tagad bija jaunais Nezi, kungs par sevi un savu dzīvi. Viņš sacīja: .

— Sāksim ar to, ka gulēsim atsevišķi. Jau šovakar!

Un, tā kā viņš ir jaunās paaudzes Nezi un viņa racionāli

vadītā uzņēmumā visiem jābūt nodarbinātiem, tad viņš nevar nevienu atstāt bez sava uzdevuma, un jau pēc dažām dienām, pa kurām jaunā ģimenes kārtība bija ātri iegājusi sliedēs, viņš sacīja Aurorai:

— Esmu nodomājis paplašināt veikalu un smago mašīnu apgrozību. Tā man atliks maz laika mazumtirdzniecībai. Ko tu teiktu, ja tev vajadzētu uz dažām stundām nokāpt ogļu tirgotavā?

Aurora tam atbildēja, ka viņa esot ar mieru, tas darot viņai pat prieku.

— Tas mani izklaidēs, — viņa sacīja.

Tagad pirmo dienu pāris stundas ir kļuvušas par veselu dienu. Aurora stāv ogļu tirgotavas durvīs, viņai mugurā melnas drēbes, mati pabāzti zem lakata, kas sasiets pakausī, un seja netīra no ogļu putekļiem. Viņa ātri piesavinājusies tirgotāja izturēšanos un nepiekāpību, kāda nepieciešama ar klientiem nc Korno ielas, kuri pērk ogles pa kilo un puskilo, prasa kredītu un cenšas novilcināt maksāšanu no vienas sestdienas uz otru. Viņa vēl vienmēr ir tā pati Aurora, labprāt pajokojas un ir draudzīga ar visiem, bet liek saprast, ka veikala lietās viņa nav pielaidīgāka pat pret savu ģimeni, «pilnu

mēru un vēl kādu gabalu pa virsu», tas Ir viss, ko viņa var darīt. Viņa pati ar lāpstai norauš ogles no kaudzēm, palīdz izsūtāmajiem zēniem piebērt maisus un nogādāt tos Arno krastmalas pansijās. Vakaros viņa pārnāk tik nogurusi, ka aizmieg pie galda, kā bērnu dienās. Tieši to viņa vēlas: gulēt nakti dziļā miegā un bez uztraukumiem, aizmirst, ka viņai ir divdesmit divi gadi, ka viņai ir vīrs, ka viņas jaunība ir zudusi; viņa grib notrulināt savas jūtas egoismā un vienaldzībā, un viņa grib par dzīves likumu atzīt savu vientulību, kurā tikai svētdienu pēcpusdienās iespīd mazliet prieka no viņas bērna smaida. Bērns aug un ir vesels, un tam ir Nezi melnās acis.

Otello ir priecīgs, ka Aurora tik ātri samierinājusies. Reiz, gribēdams tai parādīt labvēlību, viņš laipni sacīja:

— Tu esi daiļākā ogļu pārdevēja visā Florencē!

Aurora paskatījās uz vīru izbrīnījusies, tad aplaizīja lūpas, kā mēdza tagad to darīt, kad viņai visu dienu vajadzēja elpot ogļu tirgotavas slikto gaisu, un atbildēja:

— Vai tu domāji, ka es izbīšos no darba? Es tak esmu strādājusi jau no mazotnes!

— Tu vienmēr visu saproti otrādi! — Otello viņai sacīja.

Aurora paņēma ogļu gabalu un izklaidīgi to uzmeta kaudzei.

— Vai tad tu tiešām nemani, ka mēs runājam divas dažādas valodas? Bet vari būt drošs, ka es aizstāvēšu tavas intereses līdz pēdējam čentezimam, kamēr vien dzīvošu. Turklāt tās ir arī manējās! Tu pats tā sacīji! Bet, ja tev ienāk prātā mani noglāstīt, tad dari man to prieku un noglāsti kaķi. Paklausies, kā nabaga mincītis ņurrā, kad tam kasa pakakli!

Bet kādu dienu, kad ielu tīrītājs Čeki, savas sievas sakūdīts, aizturēja Otello un prasīja paskaidrojumus par tā izturēša-

nos «attiecībā uz mīļāko un tā tālāk, un tā tālāk», kā viņš teica, lai pats sevi iedrošinātu, Aurora iejaucās un sacīja tēvam tieši sejā:

Mans vīrs rīkojas tā, kā viņam tas šķiet vajadzīgs un patīk. Un to, ko viņš dara, es atzīstu par labu. Norunāts? Man liekas, es vairs neesmu mazgadīga, un maniem vecākiem nav jābāž deguns manās darīšanās.

Aurora stāv veikala durvīs; zem ogļu putekļiem klātās sejas viņas skatiens ir kļuvis ciets, un uguns tās acīs izdzisusi. Pat Siņora viņu vairs nepazītu, ja tā vispār vēl spētu kaut ko aptvert un saprast.

DIVDESMIT TRESA NODAĻA

Kas tad ir noticis ar Siņoru, kas varējis viņu piespiest atteikties no sava nodoma padzīt Korno ļaudis un dzīvot vienai pašai visā ielā? Vai viņa kļuvusi par svēto vai saslimusi ar bakām? Tādi cilvēki kā Siņora ir spiesti mūžīgi degt savā iekšējā ugunī, un tie rod prieku grēkā, kamēr šī uguns viņus iznīcina. Siņora tagad ir tikai dzīvs mironis.

Divus mēnešus pēc Sv. Džuzepes vakara, kad viņas pilnvarotais jau bija nopircis namus un viņa bija kļuvusi par «Korno ielas īpašnieci», notika tas, ko ārsts bija paredzējis. Lēkme atkārtojās. Pēkšņi radās asins izplūdums smadzenēs, no kura viņa līdz šim brīnumainā kārtā bija izbēgusi, un laupīja viņai reizē ar valodu arī pēdējās saprāta paliekas. Divdesmit sestā gada astoņpadsmitā maijā, pulksten septiņos vakarā, Siņora īstenībā jau ir mirusi. Bet, tā kā viņa ir spēcīga («Sīksta kā ķirzaka,» saka Staderini), viņa pārdzīvo pati savu sabrukumu. Ir skartas tikai viņas smadzenes un seja. Pārējais ķermenis vēl veģetē, vēl dzīvo it kā iebalza-

mets, un Siņora, zaudējusi sapratu, kura darbība to nogurdināja, pat vēl uzplaukst; tas liecina, ka šī agonija vilksies ilgi.

Bet, ja viņas paralizētas smadzenes viņu pamudina uz bērnišķībām vai izvirtules izturēšanos, kas līdz galam atklāj viņas pagātni un padara viņu smieklīgu šajā traģēdijā, tad viņas seja ir kļuvusi par stingu un atbaidošu masku un viņas kustības ir kā nāves pantomīma. Sejas nerva paralīze kā ar cirvja cirtienu ir izgriezusi uz āru kreiso aci, savilkusi viņas muti velnišķīgā grimasē un uzrāvusi vienā pusē uz augšu lūipu. Paralizētā sejas puse ir pilnīgi sastingusi, un otra puse ar ļengano vaigu padara vēl atbaidošāku sejas asimetriju. Pār seju vēl valda veselās acs nežēlīgā gaisma, un šī acs apjukusi veras pasaulē, ko vairs nespēj aptvert un par ko vairs nespēj valdīt. Un viņas posta pilno sabrukuma ainu padara vēl pilnīgāku -parūka, kas senāk bija tik rūpīgi uzlikta un sargāta, tagad bieži pavisam nošķiebusies un zem tās redzams gandrīz kails galvaskauss; no parūkas lien ārā nožēlojamas un savēlušās sirmu, plānu matu šķipsnas un sajaucas ar lieko matu melno fonu.

Siņorai tagad ir zīdaiņa saprāts un vecas izvirtules tieksmes, seksuālā ziņā viņai vairs nav ne robežu, ne aizliegumu. Viņas veselības stāvokļa pasliktināšanās šajos trīs mēnešos pamazām atkal ir atklājusi viņas slepenās tieksmes. Abām jau gados pavecajām kopējām, kuras rūpējas par Siņoru (Korno ielas sievietes ir atteikušās no katras palīdzības, kā mēs to vēlāk redzēsim), nākas sūri grūti pelnīt savu maizīti, lai gan tas ir viņu amats. Bet turklāt viņas ir vienīgās, kuru klātbūtnē Siņora neskaišas. Ārprāts Siņorai licis aizmirst, kātā zvērējusi mūžīgi karot ar pretējo dzimumu, pat vairāk, tas atmodinājis viņā jaunības nesātību, kas nosacīja viņas aicinājumu, pirms vēl pieredze viņai iemācīja cinismu un atturību.

Tiklīdz kāds vīrietis sper kāju viņas istabā, viņa tam metas virsū, norauj sev drēbes un piedāvā sevi ar neķītriem un rutinētiem žestiem un dzīvnieciskiem rēcieniem, nekaunīgi izlocīdama savu ķermeni. Tāpēc ārsts, kas laiku pa laikam pārrauga tās veģetēšanu (viņš, tāpat kā Siņoras pilnvarotais, ir ieinteresēts, lai tā jo ilgāk vilktu savu dzīvību), tagad mēdz to apciemot naktīs, kad Siņora iekritusi dziļā miegā, kādu tā nepazina jau gadiem ilgi. Tāds pats satraukums Siņoru pārņem jauniešu klātbūtnē. Kāda meitene no Parlašo ielas, kurai vajadzēja uzpost istabas, neuzdrošinājās tur uzkāpt vēl otru reizi, baidīdamās nokļūt ārprātīgās drudžainajās rokās. Siņoru nolēma ievietot kādā dziedniecības iestādē, un tā arī izdarīja. Bet, lai gan viņa neko vairs nesaprata, viņa tomēr sajuta, ka neatrodas vairs savās mājās.' Pēkšņi viņa kļuva grūtsirdīga, atraidīja ēdienu un kuru katru citu palīdzību; klusa un sāpju sagrauzta viņa likās nolemta drīzai iznīcībai. Tad viņu bez kavēšanās atveda atpakaļ uz Korno ielu.

Ievērojot to visu, pārvaldnieks domāja, ka tam vairs nav jāizpilda Siņoras pēdējā vēlēšanās, ko viņa izteica, vēl būdama pie pilna prāta: tas nenosūtīja Korno ielas ļaudīm iz-vākšanās pavēli. Bet vēsts par pēdējiem Siņoras nodomiem tomēr ātri izplatījās: sašutums bija tik vispārējs un tik liels, ka elks tūliņ tika nogāzts no sava pjedestāla. Pirmajās dienās, kad prāti bija sevišķi sakarsuši, tikko nenotika grautiņš. Kornieši vīstīja dūres pret viņas logu, to lamāja un zākāja, un ārprātīgā tiem atbildēja ar spiedzieniem, spļāva ļaudīm uz galvas un arī pūlējās dabūt pār lūpām kādu skaņu. Saniknotais parters un plānprātīgā gaišā dienas laikā atklāti demonstrēja savu naidu: ilgi aizturētās un slēptās jūtas uzliesmoja un beidzot izlauzās ar visu spēku. Kā viena, tā otra puse šai sadursmē nepazina saudzību. Un, ja kornieši nepiemirsa nevienu Siņoras apvainojumu un aizvien vairāk mina

dubļos tās pašas Siņoras pagātni, kuru agrāk bija paraduši uzskatīt par godīgu un augstsirdīgu, tad ārprātīgā, kurai nebija ne valodas, ne saprašanas, meta no sava loga uz ļaužu galvām visu, kas viņai gadījās pie rokas.

Tomēr ar laiku Korno ielas ļaužu iecietība izrādījās stiprāka par naidu. Un visi bija vienis prātis ar Klorindu, ka dievs taisnīgi un bargi sodījis Siņoru par viņas grēkiem. Tāda noskaņojuma rašanos sekmēja doma, kas iešāvās prātā kurpniekam un tūliņ ieguva vispārēju piekrišanu: «Tagad, kad Siņora jukusi un nav atstājusi nekādu testamentu, maksāt viņai īri būtu tīrā muļķība!» Bet pārvaldnieks, kuram pēc vecās nāves vajadzēs dot valstij pārskatu par tās mantas stāvokli, bija citās domās. Un, ta kā Korno ielas pārstāvji, proti, kurpnieks, mandeļkoku pārdevējs un grāvracis, pieprasīja viņam audienci, lai pārrunātu par šo jautājumu «plašāk», viņš tos pieņēma savā kantorī, nosēdinājis sev blakus grāmatvedi Benčini. Un Karlino trim Korno ielas vīriem, kas pēkšņi bija pavisam nobijušies, pateica, ka liegšanās maksāt īri nozīmējot gandrīz vai sacelšanos pret valsti, kas esot īstā un likumīgā Siņoras mantiniece. Viņš vēl piebilda:

— Siņora ir valsts mēroga jautājums, mani dārgie! Un jūsu dumpis, — viņš turpināja smaidīdams un piemiegdams aci, — saskaņā ar nesen izsludinātajiem ārkārtējiem likumiem jānodod izskatīšanai speciālajam tribunālam, kas tikko nodibināts!

Viņš to pateica smaidīdams, kā mēdz teikt bērniem: «Šovakar gultā bez vakariņām!» — lai nosodītu tos par kādu palaidnību, — un bērni zina, ko nozīmē palikt ar tukšiem vēderiem. Protams, ka, gada ceturksnim beidzoties, jaunais īres iekasētājs atrada naudu jau saskaitītu zem kumodu marmora plātnēm, jo jaunais īres iekasētājs ir pats grāmatvedis Karlo Benčini, un viņš prasa no Korno ielas iedzīvotājiem

cieņu pret savu saimnieci vai vismaz, kā viņš saka, pienācīgo cieņu pret tās nelaimi, jo «nedrīkst vieglprātīgi apsmiet cilvēku, kas nespēj ne aizstāvēties, ne uzbrukt».

Izsakot visasāko protestu un solidarizējoties ar ielu, Luīze un Fidalma ir atteikušās kalpot Siņorai.

Tagad Siņora atgādina vienacainu briesmoni, kas stāv pie loga un vilina ar nepieklājīgiem žestiem visus, kas uz to paskatās. Bet iela viņai ir pagriezusi muguru, un visa cieņa, ko Siņorai parāda, ir tikai viņas neievērošana. Tumsā, kas apņem ārprātīgās smadzenes, šķiet, reizēm pavīd īpašuma apziņa. Viņa izliecas pa logu, mētājas ar rokām, lai aizdzītu uzmācīgos, rāda ar pirkstu uz abiem ielas galiem, tad izpleš rokas, it kā gribēdama apskaut visas mājas, sit sev pie krūtīm un nīgri rūc, gluži kā teiktu: «Tas viss ir mans! Prom! Vācieties! Visi!»

Bet tāda sajūta viņu pārņem reti. Viņa vada savas dienas diezgan klusi, ēd ar lielu apetīti un bezgala tīksminās pati par sevi. Siņora kāri mielojas ar banāniem un sālītām ķirbju sēklām. Stundām ilgi viņa loba un grauž sēklas, ar sasprindzinātu uzmanību, negausīgi un neuzticīgi lūkodamās sev apkārt kā pērtiķis un arī kā bērns. Kad viņa nav tā nodarbināta, viņa labprāt nosēstas pie spoguļa un glāsta sev seju, rokas, gredzenus, kaklarotu, rokas sprādzi, un viņai patīk, ja rokas sprādze nošķind uz marmora. Sad un tad viņa izgrūž kādu ņurdienu, it kā gribētu sarunāties pati ar sevi. Viņa met gaisa skūpstus savam attēlam spogulī. Kad Siņora labu laiku ir skatījusies uz sevi un tīksminājusies, viņa mēdz atraut vaļā drēbes: šķiet, ka viņa gribētu izģērbties kaila un glāstīt savu augumu ar tādu pašu gurdenu saldkaisli. Bet viņa nepretojas, ja viņu aizved no spoguļa pie rokas kā mazu meiteni, un tikai kāri ēd banānu. Sievietes, kas Siņoru kopj, viena otru nomaina un nekad neatstāj to vienu. Kopējas jau ir apradušas ar slimo, izpilda viņas iegribas un nolasa no acīm katru vēlēšanos. Jau kādu laiku ir novērots, ka Siņora ir.īsti mierīga tikai tad, ja var pieiet pie loga, un, lai viņa justos ērtāk, ir uztaisīts plats atzveltnes krēsls un tajā salikti spilveni; pie krēsla ir soliņš, kur uzlikt kājas, un pie katras atzveltnes divi paceļami un nolaižami koka plauktiņi, kur viņa glabā savas ķirbju sēklas un banānus. Siņora stundām ilgi sēž pie loga un uzmanīgi vēro ielu; viņai nekas nepaliek nepamanīts. Vienīgais, ko viņa tad sev atļaujas, ir sviest ar banānu mizām korniešiem, kuri viņai gadās pa metienam. (Lai viņu nesadusmotu un arī tāpēc, ka grāmatvedis tā vēlas, visiem jāizliekas, ka tie nemana šādu viņas rīcību.) Ja Siņorai izdodas kādam trāpīt, viņa no prieka sit plaukstas, un nelaimīgajam mērķim tas jāuzņem kā joks un rūgtums jānorij ar filozofisku mieru. Līdz šim pat bērni nedrīkstēja paskatīties uz Siņoras logu: tiklīdz viņa redzēja, ka tiek novērota, viņa sāka plosīties, un, ja viņu novēroja kāds vīrietis, sākās parastā neķītrā piedāvāšanās. Tomēr bija grūti Siņoru pasargāt no ļaužu ziņkārības, jo vēsts par ārprātīgo pie loga bija apskrējusi visu rajonu, un caurām dienām ziņkārīgo procesija plūda gar Siņoras logu. Tiem pievienojās pārvaldnieki un klienti, kas apmeklēja kalvi un viesnīcu. Tagad turpretim var iet garām, kas vien grib, un skatīties, cik patīk, Siņorai gar to vairs nav nekādas daļas. Viņa ir atradusi sev nodarbošanos.

Uz kādu jaunu izklaidēšanos Siņoru bija pamudinājuši bērni. Kādu dienu viņa redzēja Džidži un Muzetu pūšam ziepju burbuļus un neapmierinājās, pirms viņai nebija atnests viss nepieciešamais, lai tos atdarinātu. Kopēja viņai iesūc ziepjūdeni salmiņā, un Siņora izpūš mirdzošus burbuļus, kas aizlido gaisā; viņa apmierināti smaida, ja ziepju burbuli izdodas izpūst skaistu, lielu un ja tas saulē mirdz visās varavīksnes krāsās. Džidži, Džordano, Pālie un meitenes labprāt piedalās šajā rotaļā. Viņi gaida lejā uz ielas Siņoras burbuļus, cenšas, degunus izslējuši, tiem izsekot vēl lidojumā un satvert, pirms tie skar zemi. Siņora priecīgi uzsmaida no sava loga. Sī izrāde ilgst veselām pēcpusdienām. Pirmie vienmēr nogurst bērni un pamet rotaļlauku.

Taču Siņora nedusmojas par viņu aiziešanu. Iegrimusi pārdomās, viņa atkal sāk vērot ielu, skrubina sēklas, mizo banānus, spļauj uz galvas garāmgājējiem un apmierināti smaida, ja kāds nepatikā noskurinās. Tā viņa vada savu agoniju: ārprātīga sfinksa ar otrādi uzliktu parūku stīvi raugās no sava augstā loga.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Atkal ir atnākusi vasara, bet kas gan spēs sasildīt sirdis?

Eižens, stāstīdams par sevi, lai Bjanka viņu labāk mācītos pazīt, it sevišķi uzsvēra, ka viņš neinteresējoties par politiku, pieskaitīdams to saviem tikumiem. Tomēr, ja Mačiste vēl būtu dzīvs, tas puisim viegli pierādītu, ka viņš ar savu izturēšanos arī jau parāda zināmu politisku pārliecību. Stāvēt malā — nozīmē uzskatīt par labu pastāvošo iekārtu, atzīt to vai vismaz pieņemt morāliski. Un tas ir viens un tas pats. Ar visiem piederumiem un pielikumiem. Labāk tātad nodrošināt sev pilnīgu mieru un prasīt fašistiskās partijas biļeti. Tā darīja Otello, kas griezās tieši pie Karlino, lai tas atbalstītu viņa iesniegumu, tā darīja Ristori un Oreste, un Bepino Kar-rezi. Bet, ja Otello uz to mudināja mantkārība (viņš gribēja paturēt kurināmā piegādi visām apkārtnes skolām un labprāt slēgtu arī jaunus līgumus), ja Ristori vēlējās «draudzīgi sadzīvot ar visiem» un bārddzinis, vēja grābslis, gribēja izdabāt viesnīcniekam, tad Bepino Karrezi, neatkarīgu strādnieku, dzina «šais rindās» vienīgi nepamatotas bailes. Viņš tātad bija pirmais no korniešiem (tie sevi ciena), kurš nolika ieročus. Un viņa dezertēšana — lai gan to publiski nekritizēja — meta drūmu ēnu uz mūsu ļaudīm, jo mūsu ļaudis, pa lielākajai daļai pūšanaifabēti, rīkojas pēc savas sirdsbalss, un tiem vajadzīgi simboli, lai pievienotos idejai. Vai viņi kļūdās, vai viņiem taisnība, to izšķirs vēsture, bet pēc Korno ielas ļaužu pārliecības, kāda tā bija divdesmit sestā gada divpadsmitā jūlijā, fašisms ir Karlino, anlifašisms — Mačiste. Un, lai nostātos ar visu sirdi Mačistes pusē, viņi negaidīja dieva dusmības nakti. Mačistes noslepkavošana bija tikai traģisks pierādījums, ka instinkts viņus vedis pa pareizo ceļu.

Viņi pielāgojas, tas ir dabiski. Ir taču jādzīvo. Un pilnīgi saprotams, ka viņiem ir bailes. Tagad Staderini labā roka ceļas pati no sevis, lai arī tajā ir veseris vai kaut kas cits, un pamāj skaistu romiešu sveicienu, kad Karlino iet garām viņa darba galdam. Fidalma apņēmusies grāmatveža dzīvoklī uzklāt gultu un uzpost istabas, jo pēc mātes nāves Karlino dzīvo viens pats. Darbs paliek darbs, un Karlino maksā viņai tāpat kā kurš katrs cits jauns siņors. Karlino atdod arī viņas vecajam savas apvalkātās drēbes, un tā svētdienās mēs varam redzēt kurpnieciņam mugurā vēl gluži pieklājīgu tumšu uzvalku, kas redzējis Kazino Borgezi spēļu zāles un varbūt pat kaut ko ļaunāku. Un Leontīna grāmatvedim uzšuvusi uz pavisam jauna, melna krekla viņa ordeņa lentas. Kas gan spēj atteikt Karlino kādu laipnību vai palīdzību, ja viņš to lūdz? Tagad, kad māte ir mirusi, Karlino redz, ka viņam ir tik daudz sīku mājas rūpju, un būtu apgrūtinoši un muļķīgi meklēt palīdzību kaut kur tālu, ja Korno iela ir atmetusi savu augstprātību un gaida tikai viņa pavēles.

Un vēl vairāk. Partijas dibināšanas gadadienā, kad Kar-lino bija izteicis Fidalmai savu izbrīnu, kāpēc no karogu īpašniekiem vienīgi Oteļlo, Ristori un Siņoras kopējas tos ir izkāruši, Fidalma vēl nepaspēja atstāstīt līdz galam viņa vārdus, kad pie mandeļkoku pārdevēja un grāvrača logiem jau parādījās trīskrāsainais karogs.

Bet ieskatīsimies Korno ielas ļaužu sirdīs. Mēs redzēsim tur bailes, kā jau teikts, bez šaubām, arī šausmas. Pajautāsim, kāpēc rodas šādas sajūtas. Un, ja teiksim, ka no naida, tas liktos pārāk stipri teikts, jo naids vienmēr ir aktīva sajūta; sauksim to par pretīgumu, par kvēlojošu uguni zem pelniem un nosodījumu. Nosodījumu bez svārstīšanās, pašos sirds dziļumos. Tas nozīmē: iestāties fašistiskajā partijā — nē! Nēsāt viņu nozīmi — nē! Atklāti atzīt viņu uzskatus — nē! Vienīgi mēms protests ir iespējams. Vienīgi ar to iespējams norobežoties no tiem, kas nogalināja Mačisti. Tagad arī Bepino Karrezi pieder pie Mačistes slepkavām. To neskaidri jūt Korno ielas ļaudis. Un Bepino Karrezi ir zaudējis viņu uzticību.

Bet ir arī tādi ļaudis, kas, piespiesti pie sienas, atklāti parādījuši savu nosodījumu. Piemēram, Bruno.

Bruno ir parasts puisis. Mēs redzējām, kā viņš izturējās pret Elīzu. Toreiz viņam bija deviņpadsmit gadu un viņu mo cīja kaislība. Jau no tā laika, kad viņš, vēl zēns būdams, bija atklājis sievietes esamību, viņu mulsināja daiļā, izaicinošā un viegli pieejamā Elīza; vēlāk, pubertātes gados, tā kļuva viņa fantāzijai par īstu nastu, viņam draudēja onanisms, pret ko viņš izjuta instinktīvu riebumu. Elīza viņam bija, kā viņš tai atklāti pateica, kumoss kaklā. Un, ja viņš vēl otru reizi gulēja ar to Kašines pļavās, tad darīja to ne tikai aiz līdzjūtības, bet arī kaislības uzplūdos, atrodoties blakām sievietei, kura viņam sevi piedāvāja. Un aiz bailēm pie Elīzas pierast viņš nolēma no tās izvairīties un, ciniski izturoties, panāca nodomāto; šis cinisms īstenībā bija tikai iedomāta aizsargsiena viņa patiesajām jūtām pret Klāru, viņa ilgām pēc ģimenes un pašam pēc savas dzīves. Attiecībā uz politiku viņš bija vienis prātis ar Eiženu: viņš domāja, ka par to nav jāinteresējas. Tomēr šai ziņā Bruno nebija tik konsekvents kā jaunais kalējs; Bruno atzina par pareiziem Mario uzskatus, bet viņa simpātijās aprobežojās ar to, ka viņš ik nedējas nokārtoja savu iemaksu Sarkanajai Palīdzībai. Ar Mačistes nāvi arī viņā auga bailes, šausmas un niknums, kas māca visus Korno ielas ļaudis. Bet tagad sāka atlaist visus «politiski neuzticamos» dzelzceļniekus. Un Bruno tēvs tika minēts vēl arvien kā dedzīgs sociālists, lai gan viņa vārds bija lasāms zelta grāmatā, kurā ierakstīti visi dzelzceļnieki, kas gājuši bojā, pildot savu dienesta pienākumu. Bruno nekad nebija devis iemeslu aizdomām, ka viņš būtu tādās pašās domās kā tēvs, bet tomēr asinis paliek asinis, un tāpēc speciāli nozīmēta komisija izsauca Bruno, lai noskaidrotu, kādi ir viņa politiskie uzskati un vai viņš, kas zina, «neiet tēva pēdās». Un, ja ne, kāpēc tad viņš nav iestājies fašistiskajā partijā? Tad Bruno neizturēja. Viņš sacīja, ka tēva piemiņa viņam esot dārgāka par visu pasaulē, un, kad viņam vēl uzmācās ar jautājumiem, viņš paziņoja, ka sava tēva dzīvē atzīstot par labu visu, arī viņa politiskos uzskatus. Un tieši šī iemesla dēļ viņš neesot iestājies fašistiskajā partijā un nekad neiestāšoties, lai gan viņš neesot ne komunists, ne kaut kas cits, bet vienīgi dzelzceļnieks, kas, nostrādājis savu maiņu, domā vienīgi par to, kā pavadīt savas brīvās stundas ģimenes vidū. Bet viņa iebildumus neuzklausīja. Pagaidām Bruno atbrīvoja no darba uz laiku, kamēr galīgi nokārtos viņa atlaišanu.

Tāpat klājās arī viņa sievastēvam grāvracim vai gandrīz

tāpat. Arī Antonio vienmēr bija tais domās, ka pietiek reizi pa pieciem gadiem nodot vēlēšanās savu balsi par sociālistiem. Tomēr, kad viņam tieši jautāja, vai viņš atzīstot par pareiziem sava znota uzskatus, viņš nevarēja pateikt, ka tos nosoda, un, tā kā Antonio ir dienas strādnieks, ar viņu tika galā daudz ātrāk un atlaida tūliņ. Kā tas ietekmēja ģimeņu budžetu, viegli iedomāties.

Bet, ja gribētu apgalvot, ka mūsu iela tāpēc zaudējusi savu labo garastāvokli un tenkošanas prieku, tad tas nozīmētu aizstāvot sagrozīt patiesību. Drīzāk ņemsim vērā, ka dzīve jādzīvo stundu pēc stundas, dienu pēc dienas un nedēļas, un mēnešus, un gadus, kuri aizsteidzas cits pēc cita, un sirds atrod tūkstošiem ieganstu meliem. (Mēs bieži sakām «sirds», bet domājam «sirdsapziņa».)

Tāpēc, ja kāds iedomājas, ka Korno ielas ļaudis ir diktatūras nomākti, tas maldās. Nekad vēl Korno ielā nav pieredzēts tik daudz nebēdnību. Te atrod prieku tenkās, jokos, palaidnībās un intrigās. Un šķiet, it kā beidzot reizi par visām reizēm abos ielas galos būtu nolaistas storas un visiem pārējiem cilvēkiem pateikts «ar labu nakti».

Aizvakar Staderini palaida baumas, ka Klorinda jaunībā «ziedojusies» savam tēvocim priesterim no Varlungo un tas, spiests klusībā atpirkties, tagad aizdodot Revuāram naudu. Kurpnieks izperināja jaunumu, verot īlenā piķa drāti un sitot ar āmuriņu pa zolēm, tāpat kā žurnālists mēdz palaist vasaras vidū kādu savu parasto «pīli». Taču Revuārs, lai nomierinātu prātu, gribēja visu labi noskaidrot un sāka izprašņāt sievu. Un nabaga Klorinda tiešām sāka dažādi taisnoties: «Es brīnos par tevi, Serafino!» — bet, jo vairāk viņa cerēja attaisnoties, jo vairāk sapinās. Beidzot viņa izdvesa: «Es biju vēl tik jauna!» — un, zaudējusi samaņu, ieslīga vīra rokās.

Tas notika aizvakar. Vakar Revuārs atriebās. Viņš paziņoja zem visiem logiem un it sevišķi zem Fidalmas, ka Sta-derini katru sestdienas vakaru satiekoties ar Rozetu (tā jau pirms sešiem mēnešiem iznākusi no Sv. Vcrdianas cietuma). Viņi satiekoties Amorino ielas viesnīcā un reizēm pat kādā birzītē.

Ir *ar ko aizpildīt dienu — tenkas lido no loga uz logu, no durvīm uz durvīm. Mēs jautājam, kurp nonāks mūsu draugi, ja tā rīkosies. Ne visai tālu, protams, līdz Saponai ielas krodziņam, ipiemēram, kur Revuārs un Staderini, noslēguši pamieru, čukst viens otram ausī, ka Semira uzturoties grāvrača Antonio mājā ilgāk, nekā nāktos, aizbildinoties ar jauno radniecību, kas sākusies ar viņu bērnu — Bruno un Klāras kāzām. Un, tā kā Semira ir atraitne tikai septiņus gadus, bet viņai tikko četrdesmit pieci, turklāt tik daudz tai nemaz nevar dot... nabaga Leontīna! Un varbūt — kaut gan mēs negribam mest ēnu uz krietniem ļaudīm — arī šoreiz kurpnieka velnišķīgai ļaunprātībai ir bijis pamats: viņš vismaz ir paredzējis iespējamo jūtu attīstības ceļu!

Un tādā kloākā dzīvo Korno iela. Kornieši it kā aizmirsuši, ka Ugo sēž cietumā jau trīs mēnešus, un, tā kā pret viņu nevarēja celt nekādu citu politisku apsūdzību, izņemot skrejlapiņas, kas turklāt vēl tai laikā, kad tika iespiestas, bija legālas, viņš nodots tiesai «par varmācīgu Osvaldo Liverani aizturēšanu un vardarbību pret to». Ristori ir uzaicināts par liecinieku, un viņš ies un liecinās, ka tas ir taisnība, jo tā tas arī bija, kas to var noliegt? Ļausim, lai Korno ielas ļaudis sagandē cits citam dzīvi: tā viņi jau gadiem ilgi mēdz izrādīt savas savstarpējās simpātijās. Kā viņi savos sirds dziļumos saka «nē», to Karlino zina vislabāk. Bet viņi visi to noliegs, ja viņiem jautātu: «Lai man acis no pieres izsprāgst!» Ļausim, lai viņi noņemas ar savām tenkām.

Un, cik daudz gan trina mēles, kad Fidalma pamanīja Ma-rio un Milenu roku rokā ejam pa aleju! Milena, atraitne tikai dažus mēnešus un sēru drēbēs! Kauns! Skandāls! Un pār viņu galvām bira parunas un zobgalības. Bet, kad pirms dažām dienām policisti meklēja burtlici, ļaužu domas pilnīgi mainījās, it kā roka tiklu apgriezta ar delnu uz augšu. Tagad uz delnas bija Mario. Un it visi pa logiem un durvīm satraukti vēroja Milenu, kas šķietami vienaldzīga aizslīdēja garām policistiem un katrā ziņā skrēja brīdināt Mario, jo tam vēl vajadzēja atrasties darbā. Un neviens neteica ne vārda, bet visi domāja: «Steidzies, Milena, steidzies!»

Pulkstenis bija pieci, un Mario iznāca no spiestuves. Viņš devās viens pats lejup pa Pino nogāzi. Pēkšņi viņš ieraudzīja Milenu, kas skrēja viņam pretim. Milena vēl paātrināja gaitu, it kā gribētu mesties viņa rokās. Soli no Mario tā apstājās, piespieda roku pie krūtīm, nodūra galvu, lai atgūtu elpu, un teica:

— Man sirds sitas kā negudra!

Tad viņa piegāja tam klāt un satvēra tā roku, it kā atbalstu meklēdama. Pēc tam viņa atkal pacēla galvu, pūlējās pasmaidīt un teica:

— Es skrēju kā traka! Es aizmirsu pat uzlikt sarkano smiņķi!

Mario jautāja:

— Vai viņi bija atnākuši pēc manis?

Milenas elpa jau sāka nomierināties.

— Jā! —viņa sacīja. — Pirms pusstundas. Nē,neuztraucies, tie man neseko! Dievs vien zina, kā gan viņi varēja nepamanīt, kāda es izskatos, kad gāju tiem garām!

Tagad Milena bija pavisam atguvusies un mudināja arī Mario neuztraukties un mierīgi turpināt ceļu. Viņa paņēma to zem rokas un veda uz Šavonarolas laukuma pusi. Un, tā kā abi domāja vienas un tās pašas domas, viņa sacīja:

— Pagaidām tu patversies pie Margeritas. Autobuss atiet sešos un četrdesmit minūtēs. Mums vēl ir stunda laika, un mēs varam atpūsties uz šī soliņa un visu pārdomāt!

Viņi apsēdās. Virs viņu galvām augstu uz sava pjedestāla stāvēja mūks, kas viņus svētīja, un ap pieminekli rotaļājās bērni, kurus pieskatīja mātes un aukles. Koki bija salapojuši un pilnos ziedos. Viņi sēdēja ēnā, sadevušies rokās, un Milena piekļāvās Mario. Vienu mirkli viņi saskatījās, viņu jaunās divdesmit gadu vecās dvēseles māca drūmas nojautas.

- Viņi neko neaina par mani, — Mario sacīja. — Līdz šim mūsu darbs bija legāls. Viņi man nekā nevar padarīt!

— Protams, nevar, — Milena atteica.

Bet Mario taču bija tikai divdesmit gadi. Viņš bija darba tērpā. Kabatā viņš sataustīja trīs cigaretes, paņēma vienu un palūkojās apkārt, vai neieraudzīs kādu, kas viņam iedotu uguni. Milena laipni un bažīgi pastiepa roku pēc cigaretes.

— Es iešu tev to aizsmēķēt, — viņa sacīja.

Viņa paņēma cigareti, piegāja pie kāda veca siņora, kas ar pīpi zobos sēdēja uz soliņa pavisam netālu, balansēdams uz ceļiem spieķi. Siņors uzrāva sērkociņu un pasniedza to Milenai, kaut ko pie sevis norūkdams. Milena pirmo reizi mūžā aizsmēķēja cigareti. Dūmi koda rīklē, un viņai uznāca klepus. Nu vecais siņors atļāvās izteikt savas domas:

— Bet kas jums iemācīja smēķēt? Sieviete! Un jūsu gados! — Pagriezies pret Mario, kas bija pienācis pie viņiem un visu redzējis, tas piebilda: — Un jūs viņai to atļaujat? Nu tad apsveicu!

Dažas mātes un aukles, kas sēdēja uz tā paša soliņa vai uz tuvējiem soliņiem, pasmējās, dažas ar savu klusu ciešanu nostājās vecā īgņas pusē. Kāda no vecākajām sacīja:

— Vai jums nav neērti, ka jusu dama smeķe? Turklāt vel publiskā vietā!

Milena klepoja un smējās. Pēc tam viņa sāka žagoties. Mario ari pēkšņi pārņēma bērnišķīga jautrība, kā tas notiek ar zēniem, kad tie kaitina gados vecākus ļaudis. Viņi atgriezās uz sava soliņa. Milena pūlējās apspiest smieklus, bet, žagām uznākot, viņa atkal sāka smieties. Beidzot žagas, šķiet, bija pārgājušas, bet, kad Milena paskatījās un redzēja veco siņoru runājam ar apkārtstāvošajām sievietēm un plātāmies rokām, viņai atkal paspruka smiekli un vēl jo skaļāki. Un Mario arī smējās, jo smiekli līp. Siņors no sava soliņa tiem draudēja ar spieķi. Pēc tam saniknots piecēlās, pazuda aiz pieminekļa un drīz atkal parādījās, policista pavadīts. Tad Mario un Milena pēkšņi atgriezās īstenībā, lai gan viņi to bija piemirsuši tikai uz kādu brīdi. Viņi bēga. Un smiekli viņus pavadīja. Viņi skrēja, rokās saķērušies, kamēr, pametuši skatienu atpakaļ, redzēja, ka neviens tiem neseko.

Viņi atradās Miķeli ielā — tukšā, klusā ielā ar jaukām, gaišām namu sienām un nolaistām žalūzijām. Viena tās puse. bija ēnā, otra saulē. Gaismas pieliets tuksnesis. Viņi pārsteigti saskatījās, un smiekli izdzisa uz lūpām; tad viņš pasmaidīja un atkal atguvās.

— Mēs esam īsti bērni! — Milena sacīja, sakārtodama matus.

— Tieši tā! — atteica Mario. Un viņa balsī neskanēja pārmetums, bet gan vēlēšanās otru uzmundrināt.

No šejienes viņi devās uz autobusu piestātni, no kuras mašīnas gāja uz provinci. Viņi gāja pa ielām viens otram blakus klusēdami. Tad neapstādamās Milena sacīja mierīgi un vienkā rši:

— Nepievērs uzmanību, ja es tagad sāku raudāt. Es neesmu skumja. Tas tāpēc, ka es pirmīt par daudz smēju!

Mario paņēma viņu pie rokas, Un viņa ļāvās sevi vest. Bet Milenai izdevās savaldīties. Viņi šķērsoja Santa Mana Noveda laukumu; obeliski dzirkstīja vēl spožās saules staros. Milena teica:

— Nu ir pāri!

Ejot Milena uzmeta skatienu kādas konditorejas pulkstenim.

— Ir jau piecas uz septiņiem, — viņa sacīja. — Mēs esam zaudējuši tik daudz laika, neparunājot neviena prātīga vārda!

— Tā ir labāk, — Mario atteica. — Varbūt mēs šodien redzamies pēdējo reizi, nav zināms, uz cik ilgu laiku, un mēs vismaz esam bijuši jautri. Ko tu vēl gribi?

Viņa atkal bija Milena, ko veidojušas pārciestās netaisnības, bailes, sāpes un jaunā mīlestība, patiesa mīlestība, ko vajadzēja aizstāvēt. Viņa sacīja:

— Pie Margeritas nav droša vieta ilgam laikam. Policija paklusām viņu uzrauga, jo viņa ir Mačistes atraitne. Ja viņi tiešām tevi gribēs dabūt rokā, viņi tevi meklēs arī pie Margeritas. Bet tur tu vismaz uz dažām dienām būsi drošībā. Tikmēr mēs kaut ko izgudrosim. Tu pa šo laiku atpūties. Jau pārāk ilgi tev nervi ir saspīlēti!

— To tu saki man, Milena, un tu pati?

— Labi, — viņa sacīja. — Nerunāsim vairs! Tu redzi, ka tas ir lieki. Ej nopērc biļeti. Es tev aizņemšu vietu autobusā.

Viņam priekšā rindā bija ap desmit cilvēku, un Mario nedomāja par biļeti, bet par Milenu; viņš soli pa solim virzījās uz priekšu, rindai dilstot. Pagāja dažas minūtes, un viņš nedomāja ne par partiju, ne Mačisti, ne fašismu, ne komunismu, bet par Milenu. Kas zina, kad viņš to atkal redzēs.

— Uz kurieni? — jautāja ierēdnis, pašķielēdams uz augšu pa kases lodziņu.

— Uz Grevi, Mario atbildēja mehāniski. Viņš iebāza roku darba tērpa kabatā un izvilka divas cigaretes un sešus saldus. Tad viņš atcerējās, ka viņam nav līdz vairāk naudas. Viņš atvainojās, teicās tūliņ atgriezties un skrēja pie Milenas. Milena sēdēja autobusā un domāja par viņu, kas zina, kad tā viņu atkal redzēs.

— Milena, — viņš sauca, klauvēdams pie loga. — Vai tev ir nauda? Es aizmirsu, ka man kabatā tikai mazliet sīknaudas!

— Nē, es iznācu bez somiņas!

Milena izkāpa. Pēc dažām minūtēm autobusam vajadzēja atiet. Abi aizsteidzās pie kases. Lodziņš jau bija aizvērts. Viņiem nācās ilgi klauvēt, kamēr ierēdnis, kas visu laiku atkārtoja: — Slēgts! Slēgts! — tomēr nolēma vēlreiz parādīt savu sapīkušo seju.

— Iedodiet man biļeti. Es samaksāšu konduktoram, tiklīdz nonākšu Grevē! Braucu apciemot nodokļu iekasētāja meitu. Viņu visi tur pazīst!

Ierēdnis, šķiet, nevarēja tik ātri aptvert situāciju, tad sāka gari un plaši skaidrot, kā jau ierēdnis:

— Es to nevaru. Tas ir pret noteikumiem! Nodokļu iekasētājs droši vien ir cienījama persona, bet man nav tas gods viņu pazīt. Es Grevē nekad neesmu bijis. Ja...

Viņi nenoklausījās spriedelējumus līdz galam. Mario metās uz durvīm, saukdams:

— Es gribu redzēt, kas mani izmetīs ārā! — Taču, kad viņš izskrēja uz laukuma, viņš tikai vēl redzēja, ka auto pagriezās uz Borgoņisanti. Mario skrēja tam pakaļ cik vien ātri varēdams, kliedza un māja, lai aptur. Bet auto jau bija izbraucis uz taisnās, asfaltētās šosejas un pazuda tālumā: tas brauca augšā uz Karaijas tilta.

Milena pieskrēja pie Mario, kas bija apstājies ielas vidū ar roku pie pieres. Vispirms viņš tai saniknots teica (garāmgājējiem likās, ka viņš kaut ko pārmet Milenai):

— Redzi, Milena, redzi! Man ienāca prātā ietaupīt, paņemt līdz naudu tikai avīzei un cigaretēm, te nu ir sekas! Gribēju būt sevišķi gudrs, un, re, kas iznāca! — Tad viņš patiesi pievērsās Milenai: — Arī tu biji tais pašās domās, vai ne? Ja es paņemu līdz vairāk naudas, man iegribas nopirkt saldējumu, dārgas cigaretes un zemes riekstiņus, un galu galā es vairs nevaru iegādāties ne pāri zeķu. Nu, lūk! Nu, lūk!

Bet, lai arī cik satraukts bija Mario, Milena bija mierīga, un viņai tikai vajadzēja pateikt:

— Tu tiešām uzvedies bērnišķīgi! Vai (tu neredzi, ka tu pievērs uzmanību! Vai tu esi aizmirsis par savu stāvokli? — lai Mario tūliņ nomierinātos. Tomēr, pagriezies pret ziņkārīgajiem, kas stāvēja pa gabaliņu, lai noskatītos, kā viņš žestikulē, un uzjautrinātos par viņa vārdiem, viņš nevarēja noturēties nepateicis:

— Izrāde beigusies!

Kad viņi iznāca Arno krastmalā, arī Mario pavisam skaidri saprata savu stāvokli. Abi domās pārstaigāja draugu mājas, kuri varētu viņam šonakt dot pajumti, jo par pārnakšņošanu viesnīcā nebija ko domāt, pat ja Milena aizietu uz mājām un atnestu naudu. Tātad nekādā ziņā viesnīca un, protams, nekādā ziņā Korno iela.

— Un nekādā ziņā, — viņš sacīja, pārspīlēdams vārdu jēgu, — un nekādā ziņā draugu mājas, kurus es varētu sakompromitēt ar savu klātbūtni. Rīt tev viņi jābrīdina vai varbūt pat šovakar. Tātad nedrīkst iet ne pie biedriem, ne spiestuves kolēģiem, kas nav biedri, jo tiem nāktos pārāk daudz izskaidrot, un šodien neko nevar droši zināt, lai gan tie visi ir labi puiši un strādnieki!

Tā Mario bija domās apskrējis savu paziņu loku. Tagad

Milenas kārta. Viņa tūliņ iedomājās par savu dzīvoklīti Kūres rajonā, kas bija izīrēts kādai Alfredo māsīcai, bet tūliņ arī atmeta šo domu, jo tās vīrs bija no Melnajām bandām. Un, diemžēl, izņemot Korno ielu un veco dzīvokli Kūres rajonā, Milena neko nevarēja iedomāties. Stāvoklis šķita izmisuma pilns un tāds arī bija. Atlika tikai viena izeja — pārnakšņot pie kāda no spiestuves kolēģiem, bet Mario to noteikti atraidīja. Protams, faktam, ka Korno ielā gaida policija, bija sava ietekme. Un ne tikvien Korno ielas bruģis bija kā kvēlojošas ogles zem viņa kājām, bet arī tas bruģis, pa kuru viņš gāja, un visas pilsētas ielu bruģi! Tāpēc Mario nolēma:

— Šonakt es Florencē nepalieku! Ko teiks biedri, ja es ļaušu, lai mani saķer kā trusi? — Viņš paskaidroja īsi un noteikti: — Es iešu kājām uz Grevi. Kad nonākšu galā, nonākšu !

— It kā es tev ļautu iet vienam! — Milena sacīja.

— Bet tu taču piekrīti, ka nav citas izejas?

— Ak dievs! — viņa teica un pielika savukārt roku pie pieres.

— Tu vairs neesi Milena, ja zaudē drosmi!

— Esmu Milena, esmu! — viņa sacīja, un viņas balss skanēja maigi un glāstoši. — Un esmu nolēmusi tevi pavadīt.

Mario bija pārsteigts un sajūsmināts, bet tad mazliet padomāja un sacīja, ka aizliedzot viņai to darīt, bet tas skanēja pavisam nepārliecinoši, it kā viņš to būtu pateicis vienīgi formas pēc.

— Tava mamma sajuks prātā aiz bēdām, ja tu nepārnāksi.

Mario, es vēlreiz atkārtoju: esmu jau izlēmusi!

— Līdz turienei vairāk nekā trīsdesmit kilometru!

— Es tev teicu, ka esmu jau izlēmusi! — Un viņas balss neskanēja vairs lik glāstoši.

Un tā pēc maza brītiņa, rokās saķērušies, Milena un Mario jau kāpa Sangadžo pakalnā. Pie Due Strade Mario nopirka par saviem sešiem soldiem vīnogas un palūdza no dārzeņu pārdevēja dažus sērkociņus, lai ceļā varētu izsmēķēt divas atlikušās cigaretes. Abi atkal atsāka ceļu roku rokā, ar brīvajām rokām raudami vīnogas no ķekariem; Mario bija savā pelēkajā darba tērpā, Milena kleitā, ko mēdza valkāt mājās, — debesszilā, mazliet izbalējušā, kas viņu atcerējās kā meiteni un kas tagad jau bija kļuvusi par īsu un šauru ap gurniem. Varbūt viņa bija izaugusi? Varbūt kļuvusi resnāka? Tie izskatījās kā divi bērni, kas izbēguši no skolas un pastaigājas ārpus pilsētas. «Blēži!» būtu teicis Staderini. «Blēži — abi divi!»

Kad viņi gāja caur Tavarnuci, bija jau vēls vakars. Pulciņš vīriešu atspirdzinājās pie kāda krodziņa un māja sveicienus, un tad viņiem aiz muguras atskanēja kāda balss, kas sauca ironiskā un jautrā tonī:

— Bet uz kurieni viņi iet? Uz kurieni?

Un, kā parasti, Mario nebija uz muti kritis: — Līdz pasaules galam, jaunais cilvēk! Vai tu negribi nākt līdz?

Un «jaunais cilvēks», pārkliegdams savu draugu smieklus, atteica: — Nē-ē! Tas pārāk tālu!

Viņu priekšā tagad atradās gara, stāva noeja ar margām, kuru no kreisās puses norobežoja mūris un pa labi, cik vien tālu sniedzās skatiens, stiepās ieleja, kas sākās no ceļa malas un tālumā pārgāja zāļainās kraujās un kalnu korēs, caur kurām aizlocījās Grèves upe.

Bija gaidāma zvaigžņota nakts bez mēness. Tūliņ pēc saulrieta mirdzošo debesu zilgmi pārklāja caurspīdīga ēna, bet pēdējos vakara saules staros visa daba atmirdzēja vēl krāšņāk. Pakalni, koki un žogi likās dīvaini savādi un saplūda savā zaigojumā, to krāsas kļuva intensīvākas, zaļais kļuva tumšāks un vēl zaļāks, zemes un krūmu dzeltenums neparasti spilgts, un upes gultne vēl dziļāk iekļāvās ielejā, it kā būtu tās sirds un elpa: viss dabā bija brīnišķīgi dzīvs un dziļš. Tas bija viens no tiem retajiem acumirkļiem, kad cilvēks saplūst ar dabu.

Viņi apstājās ceļa malā un sajūsmā apbrīnoja šo pilnību, kas saskanēja ar viņu pašu iekšējo harmoniju. Un beidzot Milena ierunājās, un vārdi tai nāca no sirds:

— Cik tāla tagad liekas Korno iela! Un Karlino un Siņora, un «Cervija»!

Un Mario, vēl arvien cieši turēdams viņas roku savējā, sacīja:

— Bet, šķiet, mēs tikko būtu šķīrušies no Mačistes! — Vārdi paši no sevis nāca pār viņa lūpām.

Tad gandrīz pēkšņi iestājās nakts, debesis bija nosētas zvaigznēm, lauki likās atkāpušies tumsā līdz apvārsnim, pie* bārstīti jāņtārpiņiem, kas lidinājās gaisā kā degoši punktiņi un trīsēja vienā ritmā ar varžu kurkstēšanu. Kāds suns ierējās no salmu kaudzes, tam atbildēja otrs iun trešs; tad visi apklusa un mazliet vēlāk atkal atsāka savas sarunas. Riešana, nākdama no tumsas, piepildīja visu izplatījumu.

Viņi turpināja ceļu; kreisajā pusē stiepās garš mūris, labajā pār ielu pārkārušos ciprešu rinda. Un abi klusēja, jo Mario bija pieminējis Mačisti un tās nakts šausmas, kad viņi atrada viens otru. Viņi nojauta, ka runāt nozīmētu ar balsu smagumu aizturēt domu un jūtu ritumu, kas abiem veidojās no vieniem un tiem pašiem priekšstatiem un iespaidiem. Viņi saprata, ka runājot paliktu neizteikts kaut kas, ko ar vārdiem nav iespējams izteikt, un tas nozīmētu noziegties vienam pret otru.

Bija pusnakts, un viņi iznāca klajumā un atguva savas balsis, un pamanīja, ka ir noguruši. Viņi nolēma atpūsties, pārlēca pār grāvi un palika stāvam ceļa malā pie kādas līdzenas un zāļainas vietiņas. Mario atgūlās uz muguras un, vienu roku palicis zem pakauša, ar otru apskāva Milenu, kas noslīga viņam blakām. Nakts vēl arvien bija tikpat skaista, un Milena sacīja, it kā atcerēdamās jau kādreiz teikto:

— Tiešām, cik gan tāla ir Korno iela!

Bet viņš noteica:

— Tālāka par zvaigznēm! — Tad padomājis piebilda: — Un tomēr tā ir mūsu iela! Ar visu labo un ļauno!

Nakts bija dzestra, debesis zvaigžņotas, ciprešu vieglā šalkoņā bija jaušami it kā maigi, kārdinoši čuksti. Sad tad vēl ierējās kāds suns, un šīs skaņas te klusas, te griezīgas, bet tagad jau pavisam retas ieleja it kā uzņēma sevī, likās paturam un tad pamazām ļaujam tām izplesties pa visu savu plašumu, kamēr tās harmoniski un klusu izdzisa tālē. Visam apklustot, likās, ka daba atkal sākusi elpot. Viņas elpa bija vējš, koku šalkoņa un jāņtārpiņi, kas katru acumirkli te izzuda, te pazibēja no jauna, tie šūpojās, mirdzēdami gaisā, un saplūda ar varžu kora skaņām, šo nemainīgo, monotono kurkstēšanu, kas, likās, piederēja klusumam un bija ar to viens vesels. Un, kaut gan jaunieši jau sen kāroja viens otru un asinis kūsāja viņu dzīslās, viņi tomēr nesavienojās: viņiem pietika sajust otra tuvumu. Jaunie ļaudis it kā apzināti vilcinājās piepildīt šo vēlēšanos, lai ilgas kļūtu vēl lielākas. Viņi klusēja, ieklausīdamies savās domās, lai vēlreiz pārliecinātos, ka tas bija saskanīgas. Un tā viņi stundām ilgi klausījās un klusēja ar vaļējām acīm, būdami viens otram daudz tuvāk, nekā ar vārdiem to iespējams izteikt.

Beidzot nodziedāja gailis, un tad no visām pusēm atskanēja «kikerigī», it kā vesela gaiļu armija būtu iznākusi no teltīm. Arī Mario un Milena piecēlās.

— Mēnešiem ilgi neesmu dzirdējis gaili dziedam, — viņš sacīja.

Atkal abiem ienāca prātā Korno iela ar policistiem, kas glūnēja uz kāpnēm, kvernēja aiz stūriem un varbūt arī viesnīcas direkcijas telpās. Vēl bija nakts, un viņi devās ceļā. Mario sāka dziedāt. To pašu dziesmu, ko Milena dziedāja, iedama pa ceļu, kad viņš izskrēja no pļavas un to izbiedēja, un viņi pirmo reizi tuvāk iepazinās. Pēc dziesmas par mimozu viņi ejot vēl ilgi dziedāja vienu dziesmu pēc otras, kādas vien zināja, un Milena bija cieši pieķērusies Mario rokai.

Viņpus ielejas sārtojās rītausma, gaiss bija vēss un deva viņiem jaunu sparu. Ceļā viņi sastapa pajūgus, velosipēdistus, zemniekus basām kājām un uzlocītiem bikšu galiem, zemnieces arī basām kājām un krāsainiem lakatiem ap galvu un vēršu vilktus ratus; zemnieku māju piedarbos čiepstēja vistas, bērniem rokās bija eļļā apmērcēti un ar sāli apkaisīti maizes riecieni, vecās sievietes, tāpat kā pirms gadsimtiem, sēdēdamas durvju priekšā, vērpa savu vērpjamo, jaunākās smēla ūdeni no akas un ziņkārīgi atskatījās. Ēzeļi grieza ūdens smeļamos riteņus, jūga vērši vilka arklus, un arāji tos mudināja ar kliedzieniem un niedru nūjām. Un visi, kas vien redzēja viņus garām ejam, gan arāji ceļa malā, gan saimnieces ar ūdens pilnām krūkām rokās, gan vecās mātes gluži kā burves ar savām sensenām kodeļām, gan bērni, kas slaucīja degungalus priekšauta stūrī, gan sievietes un vīrieši, kas atgriezās no lauka ar darba rīkiem uz pleca vai padusē, gan riteņbraucēji un pārvaldnieki savos divričos, viņiem teica: «Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu!»

«Visu labu!» atbildēja Mario un Milena, turpinādami savu ceļu, un viņiem nopakaļus skanēja simtiem balsu, simtiem labu novēlējumu.

Nu saule jau bija pacēlusies augstu virs viņu galvām, un viņi gāja viens aiz otra, meklēdami patvērumu ciprešu ēnā, kuras kļuva aizvien retākas. Tad labu ceļa gabalu no saules nebija nekāda patvēruma un garām traucošās mašīnas ietina viņus putekļu mākonī. Garām pabrauca gan uz vienu, gan uz otru pusi arī rīta autobusi, un Mario parādīja «garu degunu» vadītājam un pasažieriem. Viņi sasniedza kādu māju puduri, un no šejienes ceļš atkal sāka vīties lejup, un ielejā, apmēram divu kilometru attālumā, atradās Margeritas ciems, lauku vidū akmeņaina sala, pār kuru pacēlās zvanu tornis.

Viņi bija noguruši un izslāpuši, bet viņu noskaņojums bija priecīgs, kā jau visiem, kas iemīlējušies, un tuvais mērķis vēl jo vairāk viņus uzmundrināja. Mario un Milena šķērsoja kādu pagalmu, iegāja mājā un palūdza glāzi ūdens. Ūdens bija tieši no akas, tas bija gluži vēss platajās glāzēs un viņus atspirdzināja. Abrā bija lieli klaipi lauku maizes, un, tā kā Mario dzerot nevarēja no tiem novērst savu skatienu, saimniece pavaicāja, vai nevarot viņiem piesolīt kādu riecienu.

Jaunieši, rokās saķērušies, devās lejā pa nogāzi karstajos saules staros, ēzdami maizi, tāpat kā iepriekšējā vakarā vīnogas, priecājās, ka drīz būs galā, un nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par savām cieši sadotajām rokām un maizes smaržu. Margeritas māja bija viena no pirmajām ciemata mājām. Kā bērni abi noskrēja pēdējos metrus.

Tā bija veca lauku māja ar sakņu dārzu, vistu un trušu kūti. Un te auga arī vīģes un firziķu koks, puķes un pundur-tomāti; gar pagalma malām bija sastādītas divās īsās rindās vīnogas. Durvis viņi atrada vaļā un gāja iekšā. Viņi sauca, un neviens neatbildēja. Tie iegāja lielā virtuvē ar pavardu, pie kura bija sākusies Mačistes un Margeritas mīlestības idile. No virtuves kādas durvis veda uz dārzu, un dārzā viņi atrada Margeritu.

Tā sēdēja zem firziķu koka uz zema soliņa un adīja, turpat rotaļājās abi mazie māsasbērni, kurus Margerita pieskatīja. Margeritai mugurā bija melna kleita, kas sniedzās līdz pus-stilbiem un ap gurniem krita krokās. Viņa vairs nebija tik ziedoša un svaiga kā senāk, bija zudusi arī tās izbrīna pilnā un reizē drošā izteiksme, kautrais un smaidošais skatiens. Tagad viņas seja bija kā no ziloņkaula un sārtums vaigu galos vēl pasvītroja tās kalsnumu. Viņas skatienā bēdas bija izdzēsušas katru izbrīna dzirksti, tur bija iegūlušās neremdināmas skumjas, kas izteica rezignāciju, uzvarētā mūžīgo padevību.

Margerita ieraudzīja tos nākam un gāja pretim. Viņa bija kļuvusi vājāka, izskatījās tāpēc vēl garāka, un, lai gan kleita bija neglīta, tā tomēr nevarēja apslēpt viņas slaido un ziedošo augumu. Visā viņas būtnē bija šis asais kontrasts starp vēl jaunības enerģijas pilno augumu un gurdo sejas izteiksmi, kas liecināja par drīzu un nenovēršamu vecuma iestāšanos. Un šī vēlēšanās nogurdināt sevi, uzņemties visus mājas darbus, «lai izklaidētos», kā mēdza teikt viņas radinieki, nebija nekas cits kā neapzināta cīņa ar savu miesu, lai pieskaņotu to savam garam. Viņa atklāja, nebūdama ne vientiesīga, ne klīrīga, ļaužu skatieniem kā pašas sirdi vīra attēlu mazā medaljonā, ko nēsāja uz krūtīm.

— Kā tad tā? Kas noticis? — viņa vaicāja, iedama tiem pretim.

Viņas klātbūtnē jauniešu prieks apdzisa, tie sāka aptvert stāvokļa īsto būtību. Tie nolaidās uz zemes no jūsmas un gaismas augstienēm, kur viņi bija patvērušies visā ceļojuma laikā, un ieraudzīja tumšu apvārsni un nezināmu likteni. Un īstenība lika tiem sajust garā ceļa nogurumu. Ātri Marge-ritai visu izstāstījuši, viņi lūdza, vai nevarētu atpūsties. Bija tikai viena viesu istaba, un to ierādīja Mario, bet Milena apgūlās Margeritas gultā. Un abi pirms iemigšanas caur sienu novēlēja viens otram «saldu dusu». Un miegs bija salds, kā jau divdesmit gadus veciem.

Kad viņi bija nogulējuši desmit stundas, Margerita nolēma viņus modināt, lai viņi paēstu un atkal tliktos gulēt. Bija pusnakts, kad Mario un Milena nokāpa virtuvē un atrada galdu uzklātu. Margeritas radinieki bija aizgājuši, kā parasti, agri pie miera, un viņi arī negribēja traucēt ar savu klātbūtni. Margerita, uzlikusi visu uz galda, nosēdās tiem blakus ar adīkli rokā. Mario un Milena ēda ar labu jaunu ļaužu ēstgribu, kuriem aiz muguras garš ceļš un spirdzinošs miegs, bet drūmā īstenība un Margeritas klusēšana padarīja arī viņus nerunīgus.

Tad Margerita sacīja Milenai:

— Es aizsūtīju kādu cilvēku pie tavas mammas. Tas ir uzticams un pratīs visu nokārtot. Es viņam liku pateikt, ka tu atgriezīsies rīt.

Milena piecēlās, lai viņu noskūpstītu. Un viņa pasmaidīja savu gurdeno smaidu. Pēc vakariņām abi jutās atpūtušies. Dzestrums, kas nāca no dārza, aicināja viņus ārā. Dārzā iznesa krēslus, un Margerita tos atstāja vienus. Milena tai teica, ka drīz vien atgriezīšoties savā istabā.

Kā dārza gūstekņi ņirbēja jāņtārpiņi. Un smaržīga dvesma plūda no zemes, zaļumiem un augļiem: tā bija mitra, dzestra, satraucoša. Viņi nosēdās zem firziķu koka viens otram blakus. Milena atspiedās pret Mario plecu. Krita zvaigzne, atstādama aiz sevis gaismas svītru, un pazuda aiz vīnogulājiem. Milena sacīja:

— Ir pagājis gads! Pērnajā vasarā es neatgāju no virtuves loga savā dzīvoklī Kūres rajonā, kamēr neredzēju zvaigzni krītam, lai varētu kaut ko vēlēties. Es vēlējos bērnu! Varbūt toreiz es biju labāka!

— Tu biji tikai laimīgāka, man šķiet, — viņš iebilda.

— Varbūt, — Milena teica un piespiedās ciešāk pie viņa.

Pirms gada, — teica Mario, — arī es biju laimīgāks.

Un tomēr es nezināju, ka pasaulē ir tāds Mačiste, nezināju,

ka esi tu; par Korno ieiu man stāstīja Bjanka, bet es domāju, ka tā ir tāda pati iela kā simtiem citu. Es agrāk nekad tur netiku bijis. Kādu vakaru es turp aizgāju, lai paskatītos. Bet tā neatstāja uz mani nekādu iespaidu. Vajag pašam tur dzīvot, lai saprastu, kāda tā ir.

— Tā ir par daudz pamesta iela, — Milena noteica un, it kā lai izbēgtu no kādas uzmācīgas domas, kas uzpeldēja nezin no kurienes, piebilda: — Daudz tur tenku, un liela tur nabadzība!

Tad Mario izteica kādu domu, kas nebija viņa, bet ko viņš bija padarījis par savu, to izprotot. Viņš sacīja:

— Bet arī tu un es — mēs esam no tās pašas mīklas. Un, ja mēs esam atbrīvojušies no daudzām viņu kļūdām, kas var apgalvot, ka mēs neesam pazaudējuši kaut ko no viņu labajām īpašībām? Lai notiktu kas notikdams, pat ja mēs aizlidotu uz zvaigznēm, Korno iela vienmēr dzīvos mūsos! Bet nešaubies: mēs paliksim uz zemes!

— Vienmēr roku rokā kā pagājušā naktī?

— Jā, — viņš atteica. Tad vaicāja:

— Vai tev neliekas, ka mēs viens otru īsti sākām pazīt tikai šajās pēdējās stundās? Arī kad mēs neko nerunājām.

Milena sacīja:

— Tagad es saprotu, kāpēc mēs pirms gada bijām laimīgāki. Ne jau tāpēc, ka daudzās nelaimes būtu atņēmušas mums daļu laimes. Tā vien liekas, ka mēs šajā gadā būtu mācījušies neticami daudz un tas viss tagad uzreiz gribētu izlauzties pār mūsu lūpām, un mums nebūtu iespējams izteikties tā, kā mēs vēlētos. Senāk turpretim bija daudz vieglāk. To, ko teica, zināja no galvas jau no bērnu dienām: tās bija ikdienišķas lietas! Varbūt tieši tā ir mūsu laime, ka mums ir ko teikt, bet mums neizdodas atrast īstos vārdus. Piemēram:

es tevi mīlu. Savā sirdī es gluži skaidri zinu, kāpēc tevi mīlu, bet, ja man vajadzētu tev izskaidrot šo «kāpēc», es nespētu!

— Arī es! — viņš sacīja. Un tāda pati sajūta man bija pēc sarunas ar Mačisti. Es atgremoju, palicis viens, to, ko viņš man bija teicis, un man bija tāda pati sajūta kā toreiz, kad izmežģīju kāju. Nesmejies. Kāja sadzija, nesāpēja vairs, tomēr es to liku bailīgi uz zemes, nepratu vairs staigāt!

Milena iesmējās. Tie bija laimīgi iemīlējušās sievietes smiekli. Viņa sacīja:

— Mums jāmācās runāt un staigāt! Kādu gabalu mēs jau esam tikuši uz priekšu! Vismaz ticēsim, ka esam piedzimuši!

— Tas tiesa, — Mario sacīja un uzspieda savas lūpas uz viņas lūpām. Tad priecīgi turpināja: — Un dzimuši Korno ielā, paldies dievam! Jo arī man liekas, ka es vienmēr tur būtu dzīvojis!

Tāpat kā iepriekšējā vakarā, viņi sēdēja klusēdami un klausījās suņu rejas un noslēpumaino jāņtārpiņu tik-tak. Tad, cieši rokās saķērušies, viņi iegāja mājā. Tie gāja pa gaiteni uz pirkstgaliem. Un, ejot gar Margeritas istabas durvīm, abi aizturēja elpu.

Viņi vēl nebija aizmiguši, kad ar pirmajiem saules stariem kāds auto pieturēja zem logiem. Viņi to izdzirda pirmie. Policisti bija pieklājīgi: tie drošināja Mario, ka viņu tikai nopratināšot. Tad nāca šķiršanās, maiga kā iviņu skūpsti, pilna mīlestības un cerību. Arī Margerita no viņa atvadījās bez asarām un klusēdama. Un, mašīnai aizbraucot, Milena māja sveicienus Mario, Margerita saņēma rokā un spieda pie krūtīm medaljonu ar Mačistes attēlu.

Kad Milena tai paša pēcpusdiena atgriežas Korno iela, Staderini, kas ar nodomu bija pagriezis savu soliņu tā, lai redzČtu viņu atgriežamies, spēji pietrūkās kājās. Steiga metoties viņai pretim, tas apgāza krēslu un savu darba galdu.

— Vai viņu saņēma? — tas jautāja.

Milena apstiprinoši pamāja ar galvu. Tad kurpnieks eksplodēja. Neņemdams vērā, ka atrodas uz ielas, viņš kratīja dūri pret debesīm, kliegdams:

— Bet vai tu tur esi? Bet kur tu esi?

Bet tikai īsu brīdi, kamēr viņš izrunāja šos vārdus, viņa sirds bija stiprāka par viņa sirmajiem matiem. Tūliņ, drebēdams pie visām miesām, viņš jau lasīja augšā savus darba rīkus, kas bija izbiruši uz ielas bruģa. Sievietes stāvēja mēmas pie logiem. Siņora pūta ziepju burbuļus no sava loga. Un bērni visā nevainībā viņai aplaudēja.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

Rudenī, Mačistes noslepkavošanas dienā, kādam izdevās nolikt sarkanu neļķu saišķi uz viņa kapa, ko apsargāja kā pulvera pagrabu. Un pirmo reizi, cik vien tālu sniedzas cilvēku atmiņa, iKorno ielā nerīkoja skampanātu. Ģerānijas nokalta, un uzkrita sniegs. Bjanka apprecējās ar Eiženu; viņi iekārtojās Margeritas un Mačistes dzīvoklī, iegādājās sev vistu baru un apaļu galdu.

Pienāca ziemassvētki, un atkal spēlēja loto. Siņora pūta ziepju burbuļus, sēdēdama gultā, lai redzētu tos krītam. Bruno ar savu sievastēvu grāvraci pārdeva augļus un zaļumus ārpilsētas rajonos. Nomira Leontīna no plaušu karsoņa. Karlino apbalvoja ar ordeni; Fidalma viņam uzšuva uz melnā krekla baltu un sarkanu lentīti blakus citām.

Pavasarī saule atkal lēca reizē ar modinātāju strinkšķiem. Notika tirdziņi ar parasto burzmu un troksni. Mario attaisnoja, jo trūka pierādījumu, lai to sodītu par pretvalstisku rīcību. Viņš dažas dienas paciemojās pie Milenas. Tad kādu nakti abi pameta mūsu ielu. Tā dzīvoja tālāk ar savām tenkām un nabadzību, un ar savu nesatricināmo labo omu. Ugo gatavojās uz pieciem gadiem cietumā. Džezuina aizgāja dzīvot pie Margeritas; viņa skaitīja dienas un mēnešus līdz tā atbrīvošanai. Klārai piedzima meitiņa. Jūlijā Bepino Karrezi iepļaukāja Staderini: viņam likās, ka kurpnieks smējies viņam aiz muguras, redzēdams to uniformā. Siņora spļāva ļaudīm uz galvas un pūta ziepju burbuļus.

Nākošajā rudenī atkārtojās brīnums ar sarkaniem ziediem uz Mačistes kapa. Grāvracis Antonio, atraitnis jau veselu gadu, apprecēja Semiru. Mīisu iela tāpat tenkoja un jau gatavojās vilkt ārā ar naftalīnu apbārstītos ziemas kankarus. Bet bija tikai septembra beigas, kad vienā ceturtdienā Muzeta Čeki, izpildījusi savu pēdējo dienas uzdevumu, atgriezās mājās un sastapa pie Porta la Kročes jauno Renco, kas tagad dzīvoja ar savu māti atraitni kādreizējā Elīzas un Nanni dzīvoklī.

— Vai tu uz mājām? — jautāja Renco.

— Es — jā, un tu?

— Tad varam iet kopā!

— Kā tu nokļuvi šai pusē? — viņa vaicāja.

— Es biju Garibaldi teātrī uz Ridolini!

Tad viņa jautāja: — Un kā tu jūties Korno ielā?

— Nu tā! Neesmu vēl īsti iedzīvojies!

— Kāpēc tu neiznāc uz ielas pēc vakariņām? — viņa jautāja. — Mēs vienmēr aizejam uz Santa Kroči paelpot svaigu gaisu.

— Jā, jūsu ielas ļaudīm patīk Santa Kroče. Es esmu pieradis pie Siņorijas laukuma. Tur ir baseins, un uz tā apmar-gojuma dzelzs stieņiem var vingrot!

— Mums labāk patīk Santa Kroče, jo Siņorijas laukurrH ir par daudz centrā un tur pārāk liela drūzma! Bet arī Santa Kročē var vingrot uz bibliotēkas sastatnēm. Santa Kroče ir daudz labāka!

— Kā tad var vingrot uz sastatnēm?

— To tev iemācīs Džidži un mans brālis, ja tu atnāksi.

— Es viņus vēl nepazīstu!

— Es tevi iepazīstināšu! Mūsu puiši saka,ka tu esot lepns, bet man tā neliekas. Varbūt tāpēc, ka tu līdz šim esi dzīvojis centrā, Korno iela tev liekas sveša.

Viņš nosarka, un Muzeta, to redzot, arī nosarka. Tad viņš jautāja:

— Kā tevi īsti sauc?

— Muzeta. Un tevi Renco, es zinu. Tava mamma jau ir iedraudzējusies ar manējo un citām sievietēm.

— Tu esi ielu aptīrīšanas uzrauga meita, vai ne tā?

— Jā, un manai māsai ir ogļu tirgotava.

— Kā sauc tavu draudzeni ar garajām bizēm?

— Adele, bet ar to nav ko iesākt. Viņa ir saderināta ar manu brāli!

— Es to prasīju tikai aiz ziņkārības. Un to mazo?

— Pikardu tu domā? Tā ir bijušā dzelzceļnieka māsa, kurš dzīvo Korno ielā divi. Turklāt tā ir Adeles māsas svaine, jo bijušais dzelzceļnieks Bruno apprecēja Klāru. Nu arī viņu vecāki ir sagājuši kopā... Ir pārāk sarežģīti tev visu izskaidrot, bet, kad tu tuvāk iepazīsies ar mūsu ielu, tu redzēsi, ka te nav nekā sevišķa. Un, ja arī pār Korno ielu reizēm pārskrien kāda vēja brāzma, mēs visi tomēr dzīvojam draudzīgi.

— To es redzu! Jūs visi esat saradojušies!

— Mēs esot visi viena banda, saka Staderini. Es domāju, tu zināsi, kas ir Staderini!

— Viņš man nodeklamēja veselu dziedājumu no Dantes «Elles», kamēr lika ielāpu šim zābakam!

— Dante ir viņa jājamzirdziņš, bet Korno ielā neviens vairs viņā neklausās. Viņam jāiet uz Saponai ielas krodziņu, ja viņš grib deklamēt!

— Un tomēr viņš lasa pantus kā īsts profesors! Vai tev patīk dzejas?

— Es maz no tām saprotu. Un tev patīk?

— Man, jā. Vai lasīt tev patīk?

— Diezgan labi, bet man nekad nav laika.

— Manā bibliotēkā ir četrpadsmit sējumi. Ja gribi, es tev iedošu kādu romānu.

— Vai tur iet runa par mīlestību?

— Arī...

Un, tā kā iestājās klusums, zēns atsāka:

— Tātad tev nepatīk pat Ridolini, tāpēc ka tur neiet runa par mīlestību!

— Patiesību sakot, nepatīk, un tev?

— Man patīk. Toms Miks tev patīk?

— Man ne, bet tev gan?

— Mums ir dažādas gaumes! Kas tev īsti patīk?

— Filmas par mīlestību! — viņa atteica. — Bet arī jautrās. Vai tu esi redzējis «Skampolo» ar Karmenu Boni? Es redzēju! ... Neej pāri ielai, tur nāk mašīna!

— Tā ir Lambda!

— Tu, kā redzams, kaut ko saproti no automobiļiem?

— Es tos pazīstu pēc nozīmītēm uz radiatora.

— Korno ielā Mačistem bija motocikls ar blakusvāģi!

— Kas tad īsti bija Mačiste? Politiski neuzticams, ko nogalinājuši fašisti?

— Vai tu esi traks, tā kliegdams!

Un viņi atkal abi apklusa. Tad viņa sacīja: - Un ko tū

teiksi par Siņoru?

— Tā man liekas gluži kā no kāda balagāna būdas! Kāpēc viņu neved uz trako namu?

- Viņa piesaka bada streiku, kad viņu aizved no loga! Un viņas pilnvarotais ir ļoti ieinteresēts, lai viņa dzīvotu pēc iespējas ilgāk. Ja viņa mirs, tam nebūs vairs ko kost! Bet, pirms Siņora sajuka prātā, viņa visus muļķoja jau gadiem ilgi!

— Man liekas, viņai galu galā izgājis diezgan slikti! -sacīja Renco.

— Tomēr viņai pieder visa Korno iela! Un man šķiet, viņa savā vājprātā ir laimīgāka par mums. Ko tu teiktu, ja varētu spļaut ļaudīm uz galvas, kad vien tev iegribas un tīkas!

Muzeta smējās, pēc tam arī Renco.

— Tu esi jocīga! — viņš teica. Un pēc brīža: — Tātad Adele ir saderinājusies ar tavu brāli, un Pikarda draudzējas ar Džidži!

— Kā tu to zini?

— Es tik tāpat uz labu laimi teicu. Un vai tev ir kāds kavalieris?

— Man nav, un tev ir draudzene?

— Man nav, protams! — viņš atteica. Un abi smējās no visas sirds, kā var smieties vienīgi bērni. Un, tā kā abi pēc tam jutās samulsuši, viņš kautrīgi piebilda, lai mainītu sarunu tematu: — Vai tu skolu esi beigusi?

— Jā, un tu?

— Skaidrs, es taču esmu vecāks par tevi!

— Es gāju skolā līdz ceturtajai klasei, un tu?

Viņš mazliet nedroši atbildēja:

— Es līdz sestajai. Pēc tam dabūju gatavības apliecību!

Tad Muzeta viņu viltīgi uzlūkoja un sacīja:

Vai tu esi par to pārliecināts?

— Vai tu lasi domas? — viņš vaicāja. - Un itāliešu valodā kā tev gāja?

— Slikti, un tev?

0! Tā bija mana stiprā puse!

Man labi veicās ģeogrāfija! Kas zina, kāpēc! Pagājuši divi gadi, un es vairs neko neatceros!

Vai tu strādā? — viņš jautāja. — Un ko tu dari?

— Esmu modiste, un tu?

— Es esmu bez darba jau veselu nedēļu. Strādāju frizētavā, bet man tur nepatika.

— Kāpēc tu neej uz spiestuvi? — Muzeta vaicāja. — Tas ir labs amats! Mario pelnīja gandrīz jau desmit liras dienā, un viņam bija tikko divdesmit gadi. Arī mans brālis mācās par burtlici!

— Kas tad ir Mario?

— Pats jaukākais zēns, kāds vien ir dzīvojis Korno ielā! Bet viņš nodzīvoja pie mums pavisam maz. Pirmo laiku, kad viņš šeit dzīvoja, visi pieaugušie bija labākā omā. Tagad viņš ir aizbraucis kopā ar Milenu. Liekas, abi dzīvo Francijā!

— Un kas ir Milena?

— Mans dārgais, ne visu uzreiz! Par to, kas notiek Korno ielā, vajadzētu sacerēt dziesmas ar ģitāras pavadījumu! Un labākais ir tas, ka, liekas, nekad nekas nenotiek uz mūsu ielas. Es nesaprotu, kāpēc tā!

Un pār viņa lūpām nāca vārds, kas bija lielāks par viņu pašu. Viņš sacīja:

— Tāda ir dzīve!

Un Muzeta atcerējās kādu izteicienu, ko Mačiste mēdza lielot ziemā pie loto spēles, kad kļuva mazliet runīgāks, bet viņa neatcerējās, ka tieši Mačiste vienmēr tā teica. Viņa jokodamās smējās:

— Ar visām piedevām un pielikumiem! — Tad turpināja:

— Vai tu redzēji tur to afišu? Svētdien «Olimpijā» ir «Sten-terello — aldaris no Prestonas», vai tu iesi?

— Te tev nepatīk Ridolini, te atkal patīk Stenterello!

— Man patīk arī Ridolini. Es tev tikai pirmīt teicu, ka nepatīk, lai dzirdētu, ko tu atbildēsi!

— Tātad mūsu gaumes nemaz nav tik dažādas, — viņš atteica, un, likās, sacīja to ar zināmu nodomu. Un tā arī bija.

— Nesteidzies ar mīlestības atklāšanu! — Muzeta teica.

— Varbūt es jau esmu aizņemta! — Viņa tumši pietvīka, šoreiz viņa viena pati, un palūkojās apkārt, it kā gribēdama pārvarēt savu apmulsumu, tad sacīja, bet nu jau pavisam citā balsī: — Esmu stulbene, vai ne? Saki taisnību!

— Manuprāt, tu gribi izlikties citāda nekā esi. Bet tu esi lāga meitene! Tikai mazliet palaidusies mutē, tas gan. Un tici man, tas tev nepiestāv!

— Tev man jāpiedod, — viņa sacīja. — Mani šovakar dīda pats nelabais. Un runājot man kļūst vieglāk.

Kas ar tevi noticis?

— Nav svarīgi!

Viņi bija sasnieguši Sv. Florences laukumu. Viņu priekšā atradās Lauvu iela; pa to aizbrauca tramvajs. Tālumā varēja redzēt Arno krastmalu.

— Kāpēc mums neizmest vēl kādu līkumu, pirms atgriežamies mājās? — Renco vaicāja.

— Nē. Man, protams, patiktos parunāt ar tādu izglītotu puisi kā tu. Bet redzu, ka arī tu visu ņem nopietni! Vai tiešām jūs, vīrieši, visi esat tādi? Turklāt es vēl tev nepateicu, ka arī es esmu saderināta. Ar kādu zēnu apmēram tavos gados. Viņš dzīvo Sanfrediano rajonā un strādā ceptuvē...

— Un šovakar jūs saķildojāties!

— Ne šovakar, vakar vakarā!

— Un kāpēc, ja drīkst jautāt?

Viņi apstājās pie Tribunāla kāpnēm. Tur ap kādu ielas tirgotāju, kas skaļā balsī piedāvāja mutautiņus un drēbju atgriezumus, drūzmējās daudz ļaužu. Renco atkārtoja savu jautājumu. Viņa kļuva mazliet domīga, skatīdamās uz važoņu ratu rindu Kondotas ielas stūrī. No sava kioska avīžnieks skaļā balsī piedāvāja vakara izdevumus. Tad viņa teica:

— To der zināt arī tev! Mēs saķildojāmies tāpēc, ka viņš iestājies Avangardijā^48. Tas varbūt vēl nebūtu nekas ļauns!

— Tiešām, tas nav nekas ļauns! — viņš atteica. — Es arī esmu nodomājis tur iestāties. Pagaidām es esmu «Katoliskos skautos», bet tie man nav pa prātam.

— Es zinu, jūs spiež klausīties mesu un iet pie dievgalda!

— Un nedrīkst tērzēt ar meitenēm! — viņš sacīja un pasmaidīja. Tad piebilda: — Avangardijā turpretim māca šaut ar revolveriem! Ar īstiem revolveriem, zini! Un īstām lodēm! Un pēc dažiem mēnešiem Romā notiks liels avangardistu salidojums. Padomā, brauciens uz Romu un gluži par velti! Viņš teica, ka revolūcija tiks uzticēta pirmām kārtām mums, pašiem jaunākajiem, lai aizsargātu no tiem, kas revolūciju labprāt gribētu jau pensionēt!

— Jā! — viņa sacīja. — Pen-si-onēt! — Viņa atkārtoja vārdu pa zilbēm, pūlēdamās izprast tā jēgu.

— Tātad kas tur slikts, ja tavs līgavainis iestājies Avangardijā?

— Viņš arī ir tais pašās domās kā tu, — Muzeta sacīja, — un viņš caurām dienām man pieskandināja pilnu galvu, stāstīdams par savu instruktoru. Instruktors te un instruktors tur, it kā viņš būtu pats visuvarenais zemes virsū. Tad izrādījās, ka šis instruktors ir Benčini, grāmatvedis, kas dzīvo Korno ielā viens.

— Benčini? — viņš jautāja. — Es to pazīstu pēc izskata!

- Bet mēs viņu pazīstam personiski! — atbildēja meitene.

Un viņa tikko valdīja asaras, iekšējas rūgtas samulsuša un izmisuša cilvēka asaras. — Tā kā tieši tev tas varētu noderēt, tev jāzina... — viņai paspruka. Bet viņa nenobeidza teikumu un izbijusies sarāvās, pati pārsteigta par saviem vārdiem. Tad viņa paskatījās apkārt ar slima kaķēna acīm. Un pēkšņi atkal sāka smaidīt, bija agrākā Muzeta, ko Džidži Lu-katelli sauca par pļāpukuli! Un ar smaidu uz lūpām, sākdama iet, viņa sacīja:

— Tātad tu esi bez darba!

Bcnco bija savaldzināts no viņas klātbūtnes un pieskaņojās viņas garastāvoklim ar tāda jaunieša pakļaušanos, kurš taisās sadraudzēties ar meiteni, kas viņam patīk un kas viņam jau uzticas.

— Rīt es sākšu strādāt, — viņš teica, — kādā advokātu kantorī. Man maksās trīsdesmit liras nedēļā.

Muzeta viņu uzlūkoja pārsteigta:

— Bet strādāt kantorī taču nav nekāds amats! Ko tad tu darīsi, kad būsi pieaudzis?

Un viņš vientiesīgi sacīja:

— Mans sapnis ir kļūt par lidotāju!

Muzeta smējās, it kā Stenterello vai Ridolini to uzjautrinātu.

— Kas par smieklīgu ideju! — viņa sacīja: — Lidotājs Korno ielā!

Viņas smiekli jauneklim iedzina drosmi papēžos, un viņš

jutās mazliet aizvainots. Nezinādams, ko teikt, viņš beidzot vaicaja: — Vai tev patīk košļājamā gumija? Tas ir jaunums! Ņem! Tā gan mazliet apputējusi, jo bija iēlipusi man kabatā, bet varbūt tu vari pamēģināt.

Un viņš nodomāja, ka izturas puiciski.

PĒCVĀRDI

Itāliešu literatūra nav bagāta ar liela stila daiļprozas darbiem. Šai ziņā tā līdz šim ir jūtami atpalikusi no franču, krievu vai angļu rakstniecības. Grāmatu veikalu logos un ielās uz tirgotāju galdiem Itālijā ir redzami Ļ. Tolstoja un Turgeņeva romāni, franču un ang]u prozas meistaru darbi itāliešu tulkojumā. Protams, ir arī daudz pašu rakstnieku darbu, bet ārzemju autoru skaits, sevišķi franču un krievu, ceļotāju pārsteidz. Turklāt var redzēt, ka arī tautas masas mīl lasīt un labprāt lasa labu daiļprozu. No itāliešu prozas rakstniecības visa pasaule pazīst Bokačo «Dekameronu» un Alesandro Manconi romānu «Saderinātie».

Mūsu gadsimta sākumā reālistiskā proza Itālijā pārdzīvo uzplaukuma laikmetu, bet tās tālāko attīstību nelabvēlīgi ietekmē fašistiskās diktatūras nodibināšanās. Fašistiskai literatūrai bija savi politiski uzdevumi, par īstenībai atbilstošu tautas dzīves atspoguļojumu mākslas darbos šā virziena rakstnieki pat nedomāja. Blakus fašistiski orientētai literatūrai bija, protams, arī nefašistiska itāliešu literatūra fašisma laikmetā, bet tajā bija stipras dekadentisma pazīmes, tajā dominēja skepticisms un ironija, pasivitāte un rezignācija, tomēr arī šais grūtajos gados daži rakstnieki (Moravia, Pratolini, Vitorini) nostājās vismaz morāliskā opozīcijā pret fašismu, ja jau politiskā opozīcija literatūrā bija pilnīgi neiespējama.

Jauna rosība literatūrā sākās pēc otrā pasaules kara un fašisma sagrāves. Rakstnieki pievēršas dzīves īstenībai, pēc savas politiskās pārliecības daudzi nu viņiem ir komunisti vai sociālisti. Šais gados pilnīgi atplaukst arī Vasko Pratolini talants un viņš kļūst par vienu no redzamākajiem mūsdienu itāliešu literatūras pārstāvjiem.

Vasko Pratolini dzimis Florencē 1913. gadā. Kara gados viņš ir pretošanās kustības cīnītājs un jaunatnes žurnāla līdzstrādnieks. Sai laikā iznāk arī viņa pirmais lielākais darbs «Za|ais paklājs». Vispārēju ievērību saista viņa 1947. gadā izdotais «Stāsts par nabaga mīlētājiem», ko vairākkārt izdod Itālijā un pārtulko daudzās valodās. Dzīvais tēlojums un ar drošu roku zīmētie raksturi liecina, ka Itālijā rodas sociālistiska epika, un tas tagad jāatzīst arī buržuāziskai kritikai. Pratolini ir izaudzis līdz dzijai sabiedrības attīstības izpratnei. Pēc «Stāsta par nabaga mīlētājiem» Pratolini uzraksta vēl dažus romānus («Klaidoņa amats», «Mūsu dienu varonis», «Sanfrediano meitenes» u. c.), kas tomēr nav raduši tik dzīvu atbalsi, pa daļai varbūt tāpēc, ka tanīs attēlotas tikai atsevišķas dzīves epizodes bez vispārinošā dziļuma. Dzīvu diskusiju ir izraisījis viņa romāns «Metello» (1955. g.). Ar to autors nodomājis sākt romānu virkni par strādnieku kustību Itālijā līdz fašismam. Tāds nodoms prasīja nopietnu sagatavošanos, un autoram bija jāsavāc plašs arhīvu materiāls, tomēr arī progresīvā itāliešu kritika pārmet Pratolini šai darbā shcmatismu, bet daži kristīgie demokrāti saskata tanī pat kristietības iezīmes. Nākotne rādīs, kādā virzienā Pratolini turpinās iecerēto sēriju, tomēr arī tagad jāatzīst, ka jau pati temata izvēle pelna atzinību un vairāki romāna tēli tverti ļoti spēcīgi.

Pratolini tātad nav no tiem rakstniekiem, kuriem ideoloģiskā ziņā gandrīz neko nevar pārmest. Arī «Stāstā par nabaga mīlētājiem» ir epizodes un tēli, pret kuriem padomju kritika var iebilst, bet līdz šim tas ir ne tikai pats pazīstamākais, bet, bez šaubām, arī pats spilgtākais Vasko Pratolini darbs. Modernajā itāliešu literatūrā «Nabaga mīlētāji» iezīmē noteiktu pagriezienu. Plaša sabiedrības dzīves aina vēl nekad nebija tverta tik dzīvi un spēcīgi, un daži raksturi romānā ir tiešām monumentāli. Itāliešu rakstnieki — un ne tikai itāliešu — var no Pratolini mācīties, kā atsevišķu personāžu individuālie likteņi jāsavij ar ievērojamiem vēsturiskiem notikumiem, kā šaurā nostūrī var atspoguļot visas tautas dzīvi.

Nabaga mīlētāji dzīvo Florencē, pilsētā, kurā dzimis un audzis arī pats autors un kuru viņš mīl un labi pazīst. Divas varenas celtnes saista šīs pilsētas tagadni ar tās slaveno pagātni. Pār Florenci paceļas renesanses laika katedrāles varenais jumols, pati redzamākā iezīme pilsētas ainavā. Otra tāda celtne ir Palaco Vekio, kādreizējais Florences republikas valdības miteklis. Tas atgādina par Mediči laiku Florences krāšņumu, par Florences nozīmi tā laika Itālijā. Palaeo Vekio aizmugurē ir kāda pavisam maza un šaura ieliņa Korno iela, tur dzīvo Pratolini romāna varoņi, vai, labāk sakot, pati Korno iela ar visiem saviem iemītniekiem ir romāna galvenais varonis. Ieliņa ir tikai .r>0 metrus gara un 5 metrus plata, tās iedzīvotāji cits citu labi pazīst, ir lieliski informēti par kura katra intīmo dzīvi, jo tenkas ir šīs saspiestības neizbēgamās sekas. Te dzimst mīla un rodas arī naids. Korno iela ir organisms, kas uz visiem notikumiem reaģē kā noteikta vienība ar savu īpatnējo raksturu un izturēšanās veidu. Tikai retumis te iemaldās kāds svešinieks. Korno ielas ļaudīm darbs, protams, ir jāmeklē ārpus savas šaurās dzimtenes robežām, bet pārējā Florence tiem ir kaut kas jau diezgan tāls. Visā pasaulē pazīstamo Uficii galeriju pazīst arī viņi, bet tikai no ārpuses: tās kolonāde, piemēram, ir laba tirgošanās vieta mandeļkoku pārdevējam, kas dzīvo Korno ielā. Sad un tad kornieši nonāk arī Arno krastmalā, kur gaiss ir tīrāks un svaigāks, vai arī piepilsētas platajās alejās, bet svarīgākie viņu dzīves notikumi risinās viņu pašu ielā. No ievērojamiem florcnciešiem, kas savu tēvu pilsētu ir padarījuši slavenu, šeit pazīst Danti. Korno ielas ļaudis to, protams, nav lasījuši, bet viņi zina, ka tas ir liels dzejnieks, un kurpnieks Stadc-rini, kura redzes loks tiešām nav plašs, pacilātības brīžos var nodeklamēt dažas šī lielā Florences ģēnija vārsmas.

Tāds mierīgs lielās pasaules stūrītis ir Korno iela Florencē. Bet, kad pār Itāliju un Florenci brāž vētra, tā skar arī pašus mierīgākos stūrīšus, skar arī Korno ielu. Tas notiek melnās fašistiskās divdesmit-gades sākumā. Sākās šī divdesmitgade ar fašistu gājienu uz Romu un varas sagrābšanu 1922. gadā. Pavisam tieši un jūtami Korno ielas ļaudis skar arī 1926. gadā izdotie ārkārtējie likumi. Korno ielā neceļ barikādes, bet tās neceļ arī citur Itālijā, izturēšanās pret fašismu tomēr ir noteikti noraidoša, jo šeit dzīvo vienkārši ļaudis, kas, nemaz neinteresēdamies par politiku, tomēr intuitīvi jūt, kurā pusē ir taisnība, kurā pusē tiem jānostājas.

So ļaužu sirdsapziņa ir kalējs Korrado, labsirdīgs varena auguma spēka vīrs, kurš ļoti atgādināja 20. gados Itālijā populāro filmu varoni un kuru tāpēc arī iesaukuši šī varoņa vārdā par Mačisti. Korrado nepazīst svārstīšanos un šaubas. Viņš ir vājš teorijā un nav nekāds orators, bet ir nekļūdīgs darbībā, viņš stāv augstāk par kurām katrām aizdomām, un vienīgi par viņu neviens Korno ielā netenko, tai pašā Korno ielā, kur tenkas ir gandrīz dzīves nepieciešamība. Korrado-Mačiste ir kompartijas biedrs, un, partijai sagatavojoties uz darbības turpināšanu pagrīdē, vadība tam turpmāk paredzējusi atbildīgu organizatorisku

Uzdevumu. Sim milzim, kurs sava liekā auguma deļ jūtas parasto cilvēku vidū mazliet neērti un reti izslienas visā garumā, ir līdzcietības un maiguma pilna sirds.

Korrado ir pozitīvs varonis vārda īstākajā nozīmē, viņš nav abstrakta shēma, bet dzīvs cilvēks ar miesu un asinīm, cilvēks, kuru nevar neiemīlēt. Itāliešu literatūra var lepoties ar šādu monumentālu cīnītāja tēlu, un Itālijas kompartija var būt pateicīga Pratolini, kas parādījis, kādam jābūt krietnam strādniekam un īstam komunistam. Pēc Korrado noslepkavošanas Korno ielas ļaudis pārņem šausmas un riebums pret fašismu. Arī mirušais Korrado ir vēl bīstams fašismam.

Pratolini romānā ir vēl otrs analogs tēls — metāllējējs, kuru visi rūpnīcā sauc par Dzejnieku. Metāllējējā tēls skicēts tikai ar pāris meistarīgiem vilcieniem, bet no tā dveš tāds miers un pārliecības spēks, ka jāapbrīno autora prasme tikai ar dažiem, it kā garām ejot dotiem norādījumiem radīt dzīvu un dziju iespaidu.

Blakus šiem tēraudeietiem cīnītājiem ir arī jaunieši — Ugo un Mario, kuri savu vietu kompartijas rindās atrod, Korrado ietekmēti. Sie jaunie puiši un viņu meitenes pieder pie tiem nabaga mīlētājiem, par kuriem Pratolini sakās rakstām savu stāstu vai romānu, kaut. gan ne jau jauniešu mīlestības tēlojuma dēļ rakstīts šis darbs, ne jau tādēļ tas tulkots daudzās valodās, jo tā ir diezgan parasta jaunu ļaužu mīlestība, kuru ar dziļu iejūtu un mazliet humoru tēlo Pratolini. īstenais darba saturs ir Itālijas vienkāršo ļaužu attieksme pret fašismu un fašistiem, bet ar jauku mākslinieka taktu izvirzot sava darba redzamā vietā jauniešu pirmo mīlu, rakstnieks pār drūmo un nežēlīgo dzīves īstenību, pār asinīm un slepkavošanu it kā pārklāj romantikas plīvuru, kas viņa darbam dod optimistisku skanējumu un, kontrastējot ar varmācību un teroru, padara varmācību un teroru vēl nīstamākus.

So mākslinieka taktu Pratolini arī saglabā, tēlojot fašistus. Arī tie ir dzīvi cilvēki, nevis shemātiski izdzimteņi un briesmoņi. Komivojažieris Osvaldo Livcrani, piemēram, ir fašists aiz pārliecības. Sastopoties ar rīcību, kas runā pretī šai pārliecībai, tas mēģina protestēt, bet viņu bargi pārmāca, un, nebūdams nekāda nelokāma rakstura, viņš iet mazākās pretestības virzienā, kļūdams par tādu pašu fašistu kā daudzi citi. Grāmatvedis Karlino sirdsapziņas pārmetumus nepazīst, kaut gan uz viņa konta jau vairākas dzīvības; viņam ir tīri glīta zēniska seja, un viņš domā, ka ar savu svina pielieto nūju tas «kalpo tēvijai».

Ne vienmēr tomēr Pratolini paliek uz realitātes drošā pamata.

Korno ielā ir kāda kundze, Siņora, viņa vienīgā nedzīvo īrētās telpās, bet pati savā namā. Tā ir agrākā kurtizāne, kādreiz bijusi ļoti

skaista, tad saslimusi ar grūtu un nedziedināmu kakla slimību, un viņas balss tagad skan kā cikādes čirkstēšana. Fratolini tēlo viņu kā neikdienišķu būtni, kas no savas «sāpju gultas» seko visam, kas notiek Korno ielā, un prot notikumus vadīt pēc savas gribas. Raksturodams Siņoru, Pratolini to kādā vietā nosauc par pārcilvēku. Ar ko gan Siņora izpelnījusies šo nīcšeānisko epitetu, kā arī visas Korno ielas cieņu un paša autora apbrīnu? Siņorai ir ass prāts un nelokāma griba, viņai turklāt jāpanes drausmīgas ciešanas. Ar to pietiktu, lai modinātu pret viņu zināmu simpātiju, bet ne jau tāpēc viņa ir pārcilvēks. Siņora ir absolūti amorāla. Ja tas būtu vajadzīgs un iespējams, viņa katras savas kaprīzes dēļ būtu ar mieru pazudināt cilvēkus. Viņa ir bijusi un ir vēl tagad izvirtule savā dziļākā būtībā, kas kāri noraugās uz mīļām un jaukām Korno ielas meitenēm, lolodama cerību kādu no viņām ar laiku padarīt par savas iekāres objektu. Viņa ir absolūti egoistiska: cilvēki tai ir tikai līdzeklis. Viņa ir cietsirdīga, nežēlīga un augstprātīga. Viņa ir īsts ļaunuma iemiesojums. Pratolini ir gribējis radīt «dēmonisku» raksturu, un Siņoras tēls ir patvarīga, no dzīves atrauta konstrukcija. Tādu sievieti nemākslotie Korno ielas ļaudis cienīt nevarētu, bet autors šoreiz nav varējis atbrīvoties no dckadentisma ietekmes: dekadenti taču dažkārt

jūsmo par tēliem, kas stāv «viņpus labā un ļaunā», kaut gan Siņora nestāv viņpus ļaunā, bet pašā īstākajā ļaunumā. Negatīvu īpašību maksimālais kāpinājums nevar dot neko pozitīvu, kaut gan, jāatzīstas, tas var kļūt par zināmu estētisku vērtību (orkāns, kas noposta veselas pilsētas, drausmīga mēra epidēmija utt.).

Siņorai savā ziņā radniecīgs ir fašists Pizano. Pizano nicina cilvēkus, ir augstprātīgs un dziļi amorāls. Autora attieksme pret viņu gandrīz tada pati kā pret Siņoru. Sis tēls izraisa apbrīnu, tas var kļūt par pūļa elku. Osvaldo viņu gandrīz vai pielūdz. Bet arī Pizano ir patvarīga konstrukcija, nevis dzīvs 20. gadu itāliešu fašists.

Citi raksturi ir pilnīgi reāli, un Pratolini ir devis veselu tipu galeriju, kas vēlākām paaudzēm liecinās par Itāliju mūsu gadsimta divdesmitajos gados. Ļoti interesanti ir, piemēram, Korno ielas zagļi recidī-visti, kas atrodas policijas uzraudzībā. Autors ar jauku ironiju piezīmē, ka šos ļaudis viņš labi pazīstot (spilgtais tēlojums to noteikti apstiprina), jo pats arī esot bijis zaglis. Diezgan redzama vieta romānā ir arī prostitūtām. Korno ielas ļaudis tās nenosoda, atzīdami, ka šī nodarbošanās nav no vieglajām. Mēs varam Pratolini tomēr pārmest, ka viņš nepietiekami skaidri parāda, ka zagļi un prostitūtas ir kapitālistiskās sabiedrības iekārtas neizbēgamas sekas.

Pratolini ir vienpusīgs arī katoliskās baznīcas raksturošanā. Baznīca

Sapratās ar Musolini, bet tas romānā nav redzams, tanī baznīcas pārstāvji (to gan nav daudz) ir krietni cilvēki, nekur neredzam baznīcas kaitīgo ietekmi, tās divkosību un ārējo svētulību.

Darba stils visumā vienkāršs, ar daudz jaukām humora dzirkstīm. Patētiski spēcīgs ir terora nakts tēlojums ar gaišo mēnesnīcu pār vēja plosīto pilsētu, ar Mačistes neprātīgi ātro braucienu pa tukšajām ielām, ar fašistu melno auto, kas nes nāvi. Jāatzīst, ka, suverēni valdīdams pār daiļprozas stilu, Pratolini katrai situācijai vienmēr atrod piemērotu izteiksmes veidu.

G. Lukstiņš

Vasco Pratolini.

CRONACHE DI POVERI AMANT1

14 a edizione Vallecchi Editore Firenze, 1955

Vasko Pratolini

STĀSTS PAR NABAGA MĪLĒTAJIEM.

Redaktors G. Lakstiņš. Māksi, redaktors A. Jēgcrs. Teliņ, redaktore E. Kirnle. Korektore V. Poikāne. Nodota salikšanai 1961. g. 23. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 29. augustā. Papīra īormāts 70X108/32. 14,5 fiz. iespiedi. 19.87 uzsk. iespiedi.

21,41 izdevn. 1. Metiens 30.000 eks. Maksā

1 rbl. 17 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14542/D1878. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā. Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2004.

A(Itāl)

1

Apvidus Florences tuvumā. (Tulk.)

2

Vēsturiska pils, tagad tur atrodas Florences pašvaldība. (Tulk.)

3

Par «borgo» Itālijā sauc katru priekšpilsētu, ciemu vai apdzīvotu vietu. (Tulk.)

4

Panteons Santa Croce celts 13. gs., tur apbedīti Mikelandželo, Galilejs, Kerubini u. c. (Tulk.)

5

Populārs itāliešu filmu varonis, labsirdīgs milzis un spēkavīrs. (Tulk.)

6

Tulkojumā — Piektā avēnija — iela Ņujorkā, kur dzīvo miljardieri. (Tulk.)

7

Viena no skaistākajām Romas celtnēm, sevišķi pazīstami tās logi. (Tulk.)

8

Komisks varonis tautas masku komēdijā. (Tulk.)

9

Rafaela glezna Piti galerijā Florencē. (Tulk.)

10

Lauvas attēls uz Florences ģerboņa; uz ta ir lilijas un lauva. (Tulk.)

11

Pazīstama Parīzes variété aktrise. (Tulk.)

12

Pazīstama lubu romānu autore. (Tulk.)

13

t

14

Teiksmains laupītājs, ko nogalinājis llerakls. (Tulk.)

15

Pilsēta Dienvidslāvijā, kuru 1919. g. ieņēma rakstnieka Gabriela d’Annuncio vadītie brīvprātīgie. (Tulk.)

16

Zēns, kas piedalījies Itālijas atbrīvošanas karā. Edmondo Amičis jaunatnes romāna «Sirds» varonis. (Tulk.)

17

Sukuba (piegulētajā) — Jauns gars, kas pa naktīm sievietes veida nākot pie vīriešiem un tos mocot. (Tulk.)

18

Noziedznieku banda. (Tulk.)

19

Kreisā novirziena vadonis Itālijas komunistiskajā partijā; 1923. gadā izslēgts no partijas izpildkomitejas. (Tulk.)

20

Sociālistiskās partijas Turīnas sekcija. No tās vēlāk Gramši izveidoja komunistiskās partijas kodolu. (Tulk.)

21

Ķeizara Karļa V virsnieks Maramaldo nodūra kaujā jau nāvīgi ievainoto Florences republikas aizstāvi Ferruči. (Tulk.)

22

Sai laika Turīna notika vispārējais streiks. (Tulk.)

23

Fašistisko apvērsumu. (Tulk.)

24

Domāts Musolini. (Tulk.)

25

Pīrāgi ar gaļas pildījumu. (Tulk.)

26

Rikšu saišķis ar cirvi vidū, augstāko amatvīru varas simbols senajā Romā. Fašisti to pārņēma kā savas partijas emblēmu. No fasci-jiem atvasināts arī partijas vārds. (Tulk.)

27

Jesus Nazarenus Rex Judaeorum - Jēzus no Nācaretes, Judu ķēniņš; uzraksts uz Kristus krusta. (Tulk.)

28

Loreneo Krāšņais, faktiskais Florences valdnieks 15. gs., mākslu un zinātņu veicinātājs. (Tulk.)

29

15. gs. humānists un dzejnieks. (Tulk.)

30

Spilgti izkrāsotas dažāda veida papīra laternas, vēlāk tās sauca par rifikolonām. (Tulk.)

31

Florences rajoni, kur dzīvo vienkāršā tauta. (Tulk.)

32

Per. Musolini pavēles 1924. g. nogalināts sociālistu deputāts, šī slepkavība izraisīja vispārēju sašutumu pret fašistiem. (Tulk.)

33

Fašistu himna. (Tulk.)

34

Partijas biedriem. (Tulk.)

35

Laikraksts, kuru vadīja Antonio Gramši un Palmiro Toljati. (Tulk.)

36

Tautas masku komēdijas tels. (Tulk.)

37

Latīniski — sveiki. (Tulk.)

38

Korno — itāli$ki «rags». (Tulk.)

39

Nabadzīgākie Florences strādnieki un amatnieki, kas 1378. g. sacēl.ās pret valdošo patriciešu virsslāni. Sacelšanos nežēlīgi apspieda. (Tulk.)

40

Saja pilī līdz 19. gs. vidum atradās policijas pārvalde.

41

Jauno ēru fašisti skaita no 1922. gada 22. oktobra, kad tie sagrāba varu. (Tulk.)

42

Sor — saīsinājums no varda siņors. (Tulk.)

43

Kūrorta pilsētiņa Toskānas piekrastē. (Tulk.)

44

Marijas debesbraukšanas diena 15. augustā. (Tulk.)

45

Autors runā par uzrakstu uz Uficii galerijas frontona Florence. (Tulk.)

46

Laimesta veids Florences pilsētas rīkotājā loterijā — loto. (Tulk.)

47

Masku komēdijas tēli. (Tulk.)

48

Fašistiska jaunatnes organizācija.

Content

Pratolini Vasko Stāsts par nabaga mīlētājiem

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

OTRĀ DAĻA

DESMITA NODALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMTA NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TRESA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

PĒCVĀRDI

1