Neiburga Andra

stum stum

Paldies Andrim, kurš man uzdāvināja laiku

«Katrā momentā eksistē īpašs izšķirošs mirklis, kurā visas lietas atrodas stāvoklī, kas uzskatāms par tā momenta būtību. Katra fotogrāfa sapnis ir noknipsēt tieši tajā sekundes simtdaļā»

Anrī Kartjē Bresons, fotogrāfs

piemiņas fotogrāfija

- Man neiet iekšā fonā tā baznīca kopā ar bāku.

- Atkāpies.

- Nu nav taču kur,.jau tā kājas slapjas.

-Tad ņem bāku vien.

- Nav tas.

- Nu tad baznīcu vien.

- Galīgi nav tas.

- Nu tad noknipsē mani ar to tanti ar ķerru aiz muguras. Un govi. Un pietiks.

stum, stum

Kad es kurinu plīti, es domāju tikai par malku. Viss. Par malku. Un ne par kādu tur mežu, ne par kokiem, ne cilvēkiem, kas tos kokus gāzuši, pofig. Mani interesē malka, cik tā sausa, un vai iedegsies man tā fakinā plīts vai ne, vai skurstenis atkal klepos dūmus atpakaļ kā aizrijies nabagmājas vecis. - .

Dzīves jēga? Ejiet dirst. Nav nekādas jēgas dzīvei, nav.

Labi, sniegpulksteņi ir forši un visas tās pavasara urgas, zin'. Tērcītes. Saule. Es neko nesaku. Un kad tu izej no rīta ārā, galošās, naktskreklā vēl, auksti nav, kaut uz ūdens vannītes plāna ledus kārtiņa turas, vēl gultas siltums glabājas starp sakarsušo ādu un flaneļa audumu, kad pārlaid skatu pagalmam, - visas taciņas nogrābstī-tas, viss daudzmaz kārtībā, sulas negribīgi tek,toverī no bērza: pak, pak, pak. Putns čivina savā nodabā. Ievelc plaušās to dzestro gaisu, vēl dienas nesamaitāto - huh, -notupsties sūnās aiz mazmājiņas, pavēro, ka čurā mirgodama iesūcas ķērpjos, - kaifs.

Tur varbūt ir jēga. Tai vienā brīdī. Tai vienīgā brīdī, kad ir laiks apkārt pavērties, kauc uz tām pašām debesīm. Tā pat vien pavērties, bez domas kādas. Nevis štu-kojot, vai Dievs, piemēram, ir vai nav un vai uz lietu nesavilksies, vai veļa no striķa nav nost jārauj.

Bet, redz, tas viss jau tik un tā ir, tāpat vien ir - bez tevis un ne priekš tevis. Tu tik te gadījies esi, tā starp citu. Priecāties par šo faktu vai bēdāties - tā jau ir katra paša darīšana.

Planētas griežas? Lai viņas griežas.

Visums izplešas? Ko, piedodiet? - ak tad saraujas jau atkal? Nu lai tad saraujas vesels, sen bija laiks sarauties. Ierauties, izbeigties. Miers un nekas.

Da nu viņu, Visumu. Man viņu nevajag. Ja Visumam vajag mani - lūdzu, te es esmu.

Kā reiz tai sapnī, kur es tiku par cilvēces turpinātāju, tādu kā ciltsmāti izraudzīta. Visa pasaule gāja bojā, atomkarš vai kaut kas tāds. Zeme sarkana un debess sarkana, vienos sarkanos putekļos viss, un vispār neko saprast nevar, kur kas sākas, kur beidzas. Un no tā sarkanuma tāds kuģis kā no miglas izpeld, tāds gaisa kuģis, tipa lidojošais šķīvītis, un balss, tāda pērkonīga, pa visu debesi saka (nez vai pat ugunīgi burti, lai, debesīs neierakstījās, bet negalvošu, varbūt es to vēlāk izdomāju): - Andra, - saka, - taisies! - Te, - saka, - miljardu biljardu gadu paies,'līdz dzīvība no molekulas uz Zemes atgriezīsies, bet tev ir iespēja sākt jaunu dzīvi tur.

Kur?!

Nepateica. Pamodos.

Kā saka, uz savu nelaimi saraujies, uz cita - izpleties.

Vot, es i saraujos, ieraujos, mājā meža vidū, pie kapiņiem. Ceļš izdangāts, autobuss uz rajona centru divreiz nedēļā, autoveikals vienreiz. Ja nesalūst.

Ko, nav tādas vietas vairs Latvijā? Ir, mīlīši, un kā vēl ir.

Un man te ir labi. Ne vainas.

Domāju tikai par malku. Par rijamo domāju. Un par Opi.

Ziemā vēl par pavasari domāju, vasarā par rudeni. Rudenī par ziemu. Bet ne jau kādā turfilosofiskā vai me-taforiskā nozīmē, nē. Vienkārši tā - būs ziema, znač', malka jāgādā. Pavasaris - pērnās lapas jāgrābj, sakņu dārzs jāuzrok. Rudens - sēnes jāsāla.

Dzīves jēga.

Nokaitināja viņš mani ar to dzīves jēgu vakar! Riktīgi nokaitināja.

Es domāju, šņabi iedzersim, visas lietas, man vecis jau pāris mēnešu nav bijis. Bet viņam jautājumi, redz, sakrājušies.

Tā līdz gultai pat netikām.

- Kur, - prasa, - dzīves jēgu lai atrod?

- A tu nemeklē, - saku, - neiespringsti. Tad arī nebūs kreņķa, ka atrast nevar.

Nu - zināt taču to veco teicienu: kas meklē, tas atrod? Galīgi aplams teiciens, pa manam. Kas meklē, tas neatrod gandrīz nekad, bet kas nemeklē, tas tīri kā pa jokam uzgrūžas. Vot, piemēra pēc, - ieej mežā un pamēģini sēņu nazīti atrast. Nedēļu, divas nostaigāsi, ne sūda neatradīsi! Vai piecīti uz ielas? Fig tev. Bet pietup-sties, tāpat vien, bez nolūka, tai mežā kādu vajadzību nokārtot, vai arī pa trotuāru tukšu alus bundžu ar kāju paspārdi, - i še tev kā nazītis, tā piecītis. Rokā gan.

Es sen neko nemeklēju.

Kas ir - ir. Kas nav - nav.

Kaimiņiene - nu kas par kaimiņieni - kilometrs vēl aiz grāvja - katru piektdienas vakaru sakrāsojas kā Sābas ķēniņiene un uz rajona dančiem prom. Meklē. Meklējas. Veci meklē. Būtu labāk slēpusies, muļķe.

Ai, muldu.

Opim putra jādod. Putra ar zapti.

Piens, sviests, putraimi.

Un paldies. Ne jau Dieviņam paldies - pašai, ka varu vēl nopelnīt. Ar fizisku darbu varu.

Citi mākslu taisa, raksta tur mūziku, teātri spēlē, skolās māca, bet tu (tas ir, es) - stum ķerru. Stum vecenīt, stum. Ar savu augstāko, ka tavu almu māteri, izglītību.

Dzīve tevi sašņorē. Daudz spirināsies - šņores tikai ciešāk savilksies. Tā ka labāk jau atslābsti.

Ve’ča nav?

Nav.

, Un tad?

Pati varu.

Rokas man visas sagrieztas - re - te ar nazi, te cirvi iešķēlu. Te ar to sūda metāla birstes kātu, ko bijušais atstāja nolauztu, asu kā šķēpu, paklupu, labi, ka vēderu neuzšķērdu.

Cik varu, tik daru. A ko nevaru, nu i nedaru. Lai stāv un nebrēc.

Re, mopsis nav sapotēts, nepaspēju.

Re, re, - sēž, lūr uz mani jocīgām acīm. Varbūt jau traks, pa purviem, pa mežiem vazājas, ko var zināt. Bet no tās sērgas neārstē. Štrunts par nāvi, bet tās mocības. No sāpēm es traki bailīga esmu. Bet ar trakumsērgu briesmīgi jāmokās esot. Trīs dienas jāmokās. Nu kāpēc nevar vienkārši nošpricēt tos slimos? Nošpricē nost, lai nemokās. Nē, dakteri skaitās?

Tfu.

Es nedomāju par mežu, par jūru, par debesīm arī ne. Piekāšu, es jūs neredzu, sapratāt.

Neredzu!

Rīts auļo kā zirgs, putas uz iemauktiem, nekā paspēt nevar. Rau, plīts, maita, atkal izdzisusi, bet Opis jau no savas istabas pēc putras bļauj, un vēl šim kāds TV antenu esot sakruķījis.

Da nekruķu es tavu antenu, nekruķu, vecais muļķi! Bļin. Man vispār ne līdz televizoram. Man te pašai savs realitātes šovs, sava «ferma».

Pats esi sakruķījis.

Netic.

Met man ar avīzi, nikns.

Acis bola.

He, cik tālu ar avīzi aizmetīsi, āksts.

- jā, jā, tu jau labāk zini, tu jau tā gudrā!

- Skaidrs, ka es gudrā. Ne jau tu. Še putra, ēd, televizoru vakarā skatīsies.

Sunim ar' putra. Cita. Ūdenī vārīta, ar liellopa kubiku. Nedomājiet, ka es Opi un suni ar vienu putru baroju. Cilvēcība manī vēl kāda nebūt saglabājusies. Bet vai tas labi - to gan nepateikšu.

- Kas tā par zapti? - opis bļauj.

- Brūkleņu zapte.

- Kas tā par brūkleņu zapti?! Brūkleņu zaptei savārītai jābūt, nedrīkst būt ogu!

- Tur arī nav nekādu ogu.

-Tad kas tā par brūkleņu zapti, bez ogām?!

- Tā pati, kas vakar. Ēd.

- Vakar bij cita. Bet tu jau labāk zini, tu jau tā gudrā.

Tomēr ēd gan.

Viss. Mieru, mieru.

Plīts atkal izdzisusi.

Un niknums.

Niknums ar' ir cilvēcības paveids.

Domā, ne? Sak', zvērs ar' ir nikns? Nu bet ne tik nikns kā cilvēks. Es, piemēram, uz bērzu esmu nikna. Uz akmeni, uz dīķi.

Tāpēc, ka veca palieku.

Ko blenz mopsi, ko tecini siekalu? Škic, maita.

Grīdas.

Trauki.

Veļu noņemt no striķa.

Veļu izžaut.

Sauso skapī.

Vēlreiz grīda. Pa kuru laiku?

Opis bļauj atkal, - avīzē kārtējo žīdu sazvērestību atmaskojis.

- Ēd, - saku, - nebļauj. Putra atdzisīs.

Par žīdiem es jau sen ar viņu vairs sarunās neielaižos.

- Miers, - saku. - Mums te mežā žīdu nav. Mēs par sevi, žīdi atkal par sevi. Un āmen baznīcā. Un vispār, žīds, - viņš arī ir cilvēks.

Nu, to tik šim vajadzēja. Met atkal ar avīzi. Viņam, redz, Palestīna un Izraēla miera nedod.

- Tu man te ar avīzēm nemētājies, vai zin'. Otrreiz vairs neatdošu.

-Ko?

- Neko. Putru ēd, atdzisīs. Un līdz pieciem nekā cita nebūs, es uz autoveikalu.

Dzīves jēga. Kam ir laiks, lai meklē. Man laika nav. Ņemšu tačku un ripināšu uz autobodi. Turp pa mežu ripināšu, atpakaļ gar jūru.

Un vēl tās mēnešreizes sākušās. Vēders sāp.

Kam man, sakiet, mēnešreizes? Kam man viņas, man!? Labāk lai ātrāk tas viss beidzas.

Vispār lai beidzas. Viss.

Opis katru nakti ceļas un uz Austrāliju brauc, pie brāļa. Viņam tur esot miljons un brūte. Nu vai zin'. Tīri vai būs pie gultas jāsien, cik var. Pa dienu noskrienos kā tarakāns, vēl i naktīs gulēt nepaļaus.

- Opi, dzirdi?

-Ko?

- No bodes tev ko atnest?

- Bandīti viņi ir, vot kas!

- Stiklenes gribi?

- Man jau nav zobu, ar ko es grauzīšu, - šis nikns. Nekā nav labi.

- Nekas, nosūkāsi.

Veciem jau kārojas saldumu.

Nu viss, ņems tačku un brauks.

- Mājās, mopsi, mājās, sargā māju! Es tad prom, Opi, dzīvo godīgi.

- Tik nepaliec ilgi, meit, man vienam bailes. Ka čigāni neienāk.

- Pa divi stundi būšu atpakaļ. Tu ar kā bērns, tak nav mums te čigānu nekādu.

- Nu ja, tu jau tā gudrā, tu labāk zini.

Nosnaudīs tās pāris stundas un pat nepamanīs. Pēdējā laikā jau caurām dienām snauž.

Trīs kilometri pa mežu.

Nē, vakar viņš mani ar to dzīves jēgu galīgi izbesīja.

- Šī dzīve, - saka, - nav priekš manis.

- Skaidrs, ka nav priekš tevis, priekšnieks atradies.

- Bet Bībele tak māca: lūdz un tev taps dots.

- Jā, ej par ubagu Rīgā pie baznīcas, tur tev iedos.

Pudeli šņabja izliku, un par baltu velti. Gultā nedabūju. Veca, vai, esmu palikusi? Vai vienkārši nemāku. Kā teica mans senais un izglītotais pilsētas draugs - erotika notiek galvā. Vai, kā saka mana kaimiņiene, večiem jāpiš smadzenes, tad viņi tev apkārt lēkās. Īstenībā jau abi vienu un to pašu saka. Tikai katrs savā veidā.

Bet vispār viņš jau no iesākumiem, vēl no mūsu skolas brūtēšanās laika vairāk uz filosofēšanu nekā darīšanu.

Par augstām lietām. Tomēr Rīgas skolās beigās es izmācījos, ne viņš. Un tā mācīšanās ar reizi man visu spriedelēšanas vēlmi atsita. Jēga ta kāda? Izmācīties izmācījos, bet akcents palika. Un laikam jau arī domāšanā kaut kas citāds. Kā tas pats cēlais mans draugs no faķa teica: nu nepatīk man tās beibes no laukiem. Es, šķiet, pat nosarku -lai gan viņš tad vēl it kā nemaz nevarēja zināt. Ka es arī. Bet laikam jau kaut kas tāds purnā mums rakstīts, lauciniecēm. Kurpniek, paliec pie savām liestēm, vai ne.

Un nu es tāda esmu sanākusi - ne cepta, ne vārīta, ne zivs, ne gaļa. «Bļaģ» un «fak» vienā teikumā. Laucinieks man par prastu, pilsētniekam par prastu es. Tas tā - kā saka, nopietnām attiecībām. Bet īstenībā es nopietnas nemaz negribu. Man tāpat pietiek, ko stumt. No veča viegluma negaidi - vismaz tik daudz dzīve mani ir izmācījusi.

Pa mežu ripinot, zinīgi ievērtēju kritušu koku. Tas gan Teodora zemē, bet nekas. Pa tumsu ar zāģīti at-cilpošu, ar ķerru - stum, vecā, stum. Un būs malciņa savam brīdim par baltu velti.

Pilsētā tā arī neiedzīvojos. Vot, tai pilsētā, tur, jei bogu, tās domas par dzīves jēgu nelika mierā. Ūdens silts tek pa trubām, jādara nekas nav - viss pats no sevis notiekās. Skolā sāku strādāt, bet algas knapi dzīvokļa īrei pietiek, un sīkie ar' mani viens un divi izbesīja. Viņi tagad citādi nekā agrāk, manā laikā. Un citādi arī nekā laukos. Tādiem ar uzbļāvienu muti neaizbāzīsi. O, nē.

Un tad tie tuši, tie garie vakari, un tā tukšu salmu kulšana.

Paldies, nevajag.

Es, mīļie, - es par malku domāju, sapratāt?

Nevis par mežu.

Atbraucu no pilsētas mājās.

Muterīte pa to laiku bij'ar kaut kādu vācu agronomu aizlaidusies, Opi vienu pašu atstājusi, die's debesīs, apžēlojies par mums, grēciniekiem. Sūta bildes no sava Vācijas dorfa. Laimīga neizskatās. Bet totiesu tagad zinot, kas dzīves jēga ir. «Dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi». Ha, taisni tā arī uzrakstīja savā spīdīgā Ziemsvētku kartiņā. Es Opim nemaz nerādīju. Ja muterītei kādreiz būtu

ienācis prātā pavaicāt, kādreiz agrāk, kad Opis vēl bija pie sajēgas, kad darbos gāja, kad mēbeles visiem ciema kaimiņiem sataisīja par velti, kad rudens vakaros savā karsti sakurinātajā dārza būdā avīzes lasīja, baravikas uz plīts restēm žāvēja... vēl tagad tā būda pēc Opja baravikām smaržo... Nūjā, būtu toreiz paprasījusi, viņš viņai vairāk par cilvēka cienīgu dzīvi varētu pastāstīt nekā šitāds desiņu fricis. Par to, kā Sibīrijā nesalūzt. Kā draugus nenodot. Kā vienu sievieti visu mūžu mīlēt.

Lai gan es jau arī nepaprasīju. Nepaspēju.

Fui man.

Tā arī palikšu nezinot.

Nesen te viens avīzē plaši izrakstījās. Par patērētājsa-biedrību un tā. Būtībā nolika visus pie vietas. Visus mūs. Tos, kas nemeklē jēgu, bet ēd tik un dzer, ja ir par ko nopirkt. Un strādā. Strādā, starp citu. Un Raimondu Paulu klausās. Es pati, ja kas, neklausos, bet tik un tā -pieprasu citiem tiesības nenosodītiem klausīties. Skaidrs?

A to sanāk, ka tikai tie kādi pieci vai desmit, vai piecdesmit gudrinieki tur, augšā, to jēgu zina. Bet kurš, jāprasa, mūs, pārējos, atļāvies bez jēgas atstāt? Kurš draņķis mums jēgu atņēmis? Vai iedalīt aizmirsis?

Abidno.

Paši zina, bet mums nesaka.

Jo mēs jau tik un tā nesapratīsim.

Bet varbūt vienkārši - katram savs. Un man ir pavisam cita jēga nekā viņam, tam gudrajam. Kaut kur ir.

Bet es nemeklēšu, un liekat mani mierā.

Re, trakie Gulbīšu ceļu pāraruši. Tā iet tais mērnieku laikos. Ķerra pa arumiem grūti stumjas. Labi gan, ka es pie tiem kapiņiem, man tur vismaz neviens kempingus nebūvēs.

Tak ko tu šodien vari vairs zināt.

Pie autoveikala jau vecenes pulcējas. Daudz nav. Cik tad ir mūsu te, ciemā, pirms sezona sākusies. Atspiežos pret baļķu grēdu, uzpīpoju. Pakavēšos pa gabalu, lai rinda noskrien. Negribas ar večām mēles trīt.

Dūms garšo labi. Mugura, maita, smeldz. Mitrā koksne smaržo. No izgāztuves dūmi kūp, vakar pažars bij izcēlies, ugunsdzēsēji atbraukuši, lai. Opim nemaz neteicu - lai nesabīstas.

Vispār šite pie malkas grēdas man ir īpaša tāda vieta. Trīs takas te krustojas - uz jūru, uz kapiem un uz manu māju. Nekā daudz jau nav, ko redzēt: kadiķi, cūkpriežu puduri, mežs otrpus ceļam, lielās debesis, pļava un balti krāsotie kapu vārti. Pievakarēs te parasti migla. Ja nostājas tā pilnīgi mierā, ka ne zālīte neiečabas zem kājām, dziļi ievelk elpu un aiztur, lai nekāda šņākuļošana vai sēkšana neliecina par paša esamību, un šitā vienkārši stāv un redz, un vairāk neko, un dzird, un skatās kādas minūtes trīs vai piecas, tad var iztēloties, kā būs tad, kad tevis paša vairs nebūs. Un dabūt to sajūtu, kā tu nebūdams būsi.

Ai, nieki.

Robis ar' vakar bij dzēsis. Varbūt tamdēļ tāds saguris. Bet es pat klēpī iesēdos. Pat sabučojāmies drusku. Opim pat glāzi šņabja ielēju, lai guļ un neklepo. Bet nekas nesanāca. Parunāja, parunāja par to jēgu un tenterpja uz māju.

Tādu siltu rumpi blakus, - cik mēnešu jau neesmu jutusi. Kad tu tā pabāz roku, pačamdi - ir! Ir. Silts un elpo. Tavs. Ņurd kaut ko miegā. Sajūt tevi un apkampj. Pārmet tādu smagu roku pāri. Vai kāju, viss viens. Varbūt tur ir tā jēga?

Fui, dūmi lien acīs.

Pirksti zili nosaluši. Vot, pastāvi, pastāvi šitā ziemeļu vējā, papīpē plikām rokām.

Vecenes jau paklīdušas, pārītis vēl tikai, stumšos ka tālāk.

Nu tā, prijehaji. Vairs tikai vecā Kārta palikusi. Vārds atbilst izskatam, staigā kā slotas kātu norijusi, gara un stīva, slīpi sametusies kā no jūras vēja, lūr ar' tā ieslīpi no apakšas, nekad tieši acīs.

- Robis vakar esot no tevis tikai ap pusnakti pārvilcies.

- Kas ta' ziņo?

- Kas ziņo - sieva ziņo. Diez ko viņam no tevis vajag, zilas šķērstas, kad pašam tāds sieviets mājās, ka prieks acis pamielot.

- Ko vajag... par dzīves jēgu parunāt vajag.

-Pfff.

Konservi. Speķis. Makaroni. Milti. Maize - ķieģelītis, pieci gab. Margarīns lielais, stiklenes Opim. Nē, apelsīnu, tās viņam labāk garšo. Visas lietas. Šampis? Šampis.

Gribu un dzeru. Vot tā.

Stum, vecā, stum. Atpakaļ glīti gar jūru.

jūrā vējš ķeras brunčos un matos, labi, ka Opja veco pufaiku uzmetos.

Izlaidīs līkumu līdz viņam ciema galam, tur uzbrauks atkal uz ceļa, pie baznīcas.

Un atšaus to šampi, lai jautrāka iešana.

Bet šampis labs, salds, ar katru malku kļūst feināk. Asinis ieriņķo, pat rokas sāk silt. Ķerras ritenis stieg smiltīs, jāturas tuvāk pie ūdens, tur smilts stingra kā galds.

Domāju par ķerru. Domāju par šampi.

Stumju un dzeru. Stumju un dzeru.

Un nekādas tur kaijas, kas vēstules nes.

Vējš met sejā sīkas ledainas ūdens lāses - nevar saprast - tas lietus vai migla no jūras?

Tur, kur ceļš atkal ved augšā krastā, jau gadiem guļ tāda milzīga koka spole. Nu, tipa,-tūkstošiem reižu palielināta diegspolīte, tik liela kā vecais apaļais ozola galds. Studiju gados es, muļķe tāda, biju sasapņojusies, ka reiz atvedīšu šurp kursa biedrus. Un to čali. Kam erotika notiek galvā. Pikniks, tā sakot. Kā pie smalkiem ļaudīm. Un tad spoli izmantos kā galdu. Spoles apakšdaļa jau tad bija ieputināta smiltīs, bet augša - ūdens un saules nobalināta, gluda un stingra. Tur derēja šampanietis un lašmaizītes, sulīgas sarkanas zemenes, zilimel-nas kazenes, skaistas melnmatainas sievietes baltās kleitās, ar ķiršogu auskariem ausīs, baltu kaiju balsis, dzelteni pūķi debesīs, viļņu šalkoņa.

Un sarunas par dzeju, par literatūru, par... nūjā, par to pašu. Par dzīves jēgu.

Ha, kino laikam biju pārskatījusies.

Dekadence.

Zinu es tādu vārdu, zinu, ne velti esmu skolā gājusi.

Es jums vispār varu kā no grāmatas norunāt. Bet negribu. Nemāžojos. Es lietoju tikai tos vārdus, kuri man piestāv.

Tomēr, ko tik vien cilvēks jaunībā neizfantazējas, ne.

Un šampis padara sentimentālu, vajadzēja ņemt vin-čuku.

Re, šogad spole jau gandrīz izjukusi, no virsējās plātnes palikuši vien daži dēļi, viss pārējais dziļi smiltīs, un ārā duras sarūsējusi armatūra.

Tas arī nekas. Sapņi ir jāpiepilda. Kas to teica? Es to teicu.

Spoles aizvējā tīri silti, un pudelē vēl laba trešdaļa.

Baltās kleitas vietā Opja pufaika, bet tas sūds.

Stilam nav nozīmes, visu izšķir slāpes.

Aizvēršu acis uz brīdi un tikai klausīšos.

Nedomāšu neko.

Lai gan es jau tāpat neko nedomāju.

Neskatoties uz lietu un drēgnumu, vēja un jūras šū-pās miegs mācas virsū, acis līp ciet. Ausīs šalc.

Tādas kā balsis runājas. Tā kā Kārtas balss, tad atkal kā Opja.

Atmodina rupjas lietus lāses, gaiss kļuvis tumšāks un biezāks, vējš tā kā pierimis - uz mirkli.

Pudele nez pa kuru laiku tukša, mutē nelāga garša, galva dulla.

Un dzīves jēga tikpat tālu kā agrāk.

Grūti uzrausties kājās, mugurā sāpe, kājas notirpušas.

Stum, vecā, stum.

Lietus, maita, pieņemas, vējš atgriežas vēl niknāks, tieši sejā. Auksti.

Tā ir ar tiem sapņiem.

Nestumšu, bet vilkšu.

Vilkt vieglāk, vismaz kādu brīdi.

Augšup kāpā. Bāka balta slejas tumsnējās debesīs.

Opis pārgaidījies būs, nabags.

Baznīcas jumts, nosegts ar skārdu un nokrāsots baltā krāsā, spilgti izceļas pret debesīm. Apsnidzis izskatās. Kovārņu bars griežas ap torni. Kā piedzērušies tie putni. Baznīcā ugunis deg, logi izstaro vilinošu siltumu krēslā. Nu gatavie Ziemsvētki.

Ieiet baznīcā?

Nea, neviens mani tur negaida.

Dievs dzīvo citur.

Un nesakiet, ka esmu pilnā.

Un jēga... jēga varbūt ir tais kovārņu balsīs un manā spējā tās sadzirdēt, un krusta siluetā debesīs, un manā spējā to ieraudzīt.

Un dzirdēt mūziku jūrā.

Kājas iet drusku meimuriem, bet tas nekas. Neviens neredz.

Un jāsteidzas, Opis gaida.

Bridīs pa mežu.

Sākumā taka iet plata un stingra, bet tad gandrīz izzūd dubļainā žulgā, meži te purvaini. Slapjākās vietās, par laimi, kāds sametis dēļus, jātrāpa tik ar ķerras riteni virsū. Nav viegli. Purvājs pa kreisi izskatās kā melnbaltā krievu pasaku filmā, kādas manā bērnībā rādīja. Tādās vietās dzīvoja raganas - tādās, kur klusā, stingi nekustīgā rāvā spoguļojas platu egļu nokaltušie apakšējie zari. Kuru katru brīdi tāda ragana, ļauni čāpstinādama, garo degunu šņaukādama, varēja parādīties un vecās lūku vīzēs autām kājām, purva virsmu pat nesaviļņojot, aiztuntuļot savās raganas darīšanās.

Pati tu tagad tāda ragana. Pati es tagad tāda ragana.

Nebaidos vairs ne no kā. Ne no dzīviem, ne mirušiem. Dīvaini, ka bērnībā tomēr tā baidījos. No sliktiem sapņiem, kas mēdza atkārtoties. No spokiem. No mēbelēm, kas tumsā kustējās un dzīvoja savu dzīvi. No durvju rokturiem, kas krēslā klusi pieliecās, un durvīm, kas klusi vērās vaļā, tā arī nekad neatvērdamās.

Un no nāves, no nebūšanas, no bezgalības.

- Opīt, pasēdi pie manis, man ir sliktās domas.

Un Opis, no darba un haltūrām saguris, pēc svaigām zāģu skaidām smaržodams, nāca un sēdēja, turēja mazo rociņu savā lielajā, dzīslainajā, sausajā plaukstā, kamēr es aizmigu. Vienmēr dega mazā lampiņa.

Labi gan, ka tas pāriet.

Viss pāriet. Un neko nevar paturēt.

Rau, deguns tek, tas laikam uz vecumu.

Opim ar' vienmēr pile deguna galā.

Nez kā viņš tur?

Mājā tumšs, nūja - aizejot aizmirsās gaismu ieslēgt.

- Opi, es tev stiklenes atnesu!

Iededzu gaismu.

Opis nekustīgs guļ gultā. Galva jocīgi piešķiebta. Seja pret sienu.

Miris??

-Opi!

Fū, dzīvs.

Pagriež galvu.

- Kur, ellē, tu vazājies visu dienu?

- Liela rinda pie veikala. Un grūti atstumt. Trakie ceļu pāraruši.

- Kot' šie, karpeļus stādīs, vai?

- Tūrismu taisīs.

- Ko muldi.

- Nūja, avīzē pat jau rakstīja. Kempings. Ekoloģiskā atpūta.

- Ko muldi. Nūja. Tu jau tā gudrā.

- Še, Opīt. Bombongas, - pastiepju roku, pieskaros matiem.

-Tu man gar matiem negrābsties. Suni tu vari glaudīt, ne mani.

- Es nemaz neglaudu. Galva tev netīra, jāmazgā. Krāsns jākurina, ūdens jāsilda. Es domāju par malku.

vispār ne fotogrāfijā

- Klau, tā sieviete.

- Kura?

- Neskaties uzreiz. Tur stūrī. -Nu?

- Man liekas, viņa mūs vēro.

- Tev ir paranoja.

- Viņa vispār te neiederas.

-Kā - neiederas?

- Redzi, kādas viņai brilles?

- Kādas?

- Dārgas.

- Un tad?

- Kā - un tad!? Viņa mūs vēro.

- Un tad?

- Kā - un tad?! Man tas nepatīk.

- Man arī.

- Kas?

- Ka tu visu laiku baidies.

pie blakus galdiņa

Meitene tagad sēdēja pie blakus galdiņa, kafejnīcas vistumšākajā kaktā. Bāla, nervoza. Seja ēnā, gaisma no zemu novietotā sienas gaismeklīša, kāds dega pie katra galdiņa, krita uz viņas rokām, kuras ne mirkli negulēja mierā - te nervozi noslaucīja neredzamas drupačas no tumši sarkanā vaskadrānas galdauta, kurš šajā lētajā vietā atdarināja mežģīnes, te sakārtoja mākslīgās puķes vāzītē, te grieza ap pirkstu šauru gredzena stīpiņu, - tas nebija laulību gredzens, tik daudz es pamanīju.

Ārā slapjš sniegs gāzās baltām šaltīm, viņa bija ienākusi pirms minūtēm piecpadsmit, apkārt neskatoties, kā labi zināmā un pazīstamā vietā, izgājusi cauri visai zālei -ļoti mērķtiecīgi un apņēmīgi, gariem, mazliet grīļīgiem soļiem, lietus no viņas blondi lāsumainajiem matiem pilēja uz sejas un no garspalvainā sintētiskā kažociņa lēkšķēm tecēja uz grīdas; kažociņš bija īss, virs ceļa, un ceļgali plānajās neilona zeķēs rādījās nosaluši zili oranžiem plankumiem, - to visu es paguvu ievērot īsajā brīdī, kamēr viņa veica attālumu no durvīm līdz manam galdam, jau tuvumā pamanīju, ka acis viņai apvilktas ar melnu un skropstu tuša nav žēlota, bet lūpās un vaigos mirdzēja mēness bālums. Un viņai nebija somas.

Viņa apsēdās pie galdiņa stūrī, līdzās manam; ne apsēdās - drīzāk atkrita krēslā, un tūdaļ iebāza roku kabatā, parakņājās tur nervozi un sapīkusi, izvilka roku no kabatas un sāka grauzt nagus.

Bārmenis pievērsa viņai laisku skatienu un pamāja ar galvu, bet nepārtrauca sarunu ar sievieti pie bāra letes, dūšīgu balinātu blondīni dziļi piesmakušu balsi, melnā ādas jakā, paplašinātiem asinsvadiem sārtā sejā, viegli piepampušām acīm. Nebija grūti iedomāties, ka viņa strādā netālajā tirgū un ienākusi ieņemt savu ikvakara mēriņu - maksu par pasūtījumu bārmenim viņa pirmīt bija nobērusi sīknaudā.

- Gribi uzsmēķēt? - es minēju, pret meiteni pagriezusies.

-jā. Un?

Atbilde bija drīzāk vienaldzīga nekā nelaipna, viņa tikai atzina faktu, - jā - un pat nepaskatījās uz mani. Es izvilku Dunhill paciņu.

- Lūdzu.

Meitene, galvu nepagriežot, apveltīja mani ar slīpu, tādu kā niknu skatienu caur mitro, pāri pierei krītošo matu šķipsnām, tomēr cigareti paņēma; pamanīju, ka tumši brūnā nagu laka aplupusi un atgādina grīdas krāsu, man ļoti patika tāda nobružāta tumšbrūna nagu laka. Cigareti viņa uzreiz iebāza mutē, bez kādas grācijas, bez žesta, sakoda zobos kā vecis, lietišķi un kāri, nosalušām rokām sameklēja šķiltavas slapjā kažoka kabatā, - lai to izdarītu, viņai bija uz krēsla jāsaliecas sānis, un kažoks atsedza kāju līdz tumšbrūnai zeķes malai, -man izskatījās, ka zem kažoka viņai nav svārku. Meitene aizsmēķēja. Dažas slapjas kažoka spalvas bija pielipušas viņai pie pirkstiem un nonāca mutē, paņēmusi cigareti kreisajā rokā, viņa ar labo pūlējās noņemt no mēles neredzamos matiņus.

Bārmenis uzsauca pāri zālei:'

- Sanī, tu ko dzersi?

- Ne, - atteica meitene.

Bārmenis pusbalsī turpināja sarunu, un par Sanī nosauktā beidzot tā kā atslāba, atlaidās krēslā brīvāk, izstiepa garās kājas, dziļi ievelkot dūmu, pievēra acis.

Es šajā vietā biju pirmo un - droši vien - pēdējo reizi, lai gan garām tai gāju katru dienu. Slapjais sniegs un drēgnums mani bija te iedzinis, nākot no biroja, - kurš normāls cilvēks gan apmeklē kafejnīcas tirgu un dzelzceļa staciju tuvumā? - plastmasas galdi, ķēmīgi sveč-turīši, tumša finiera paneļi, viegla savecējušu cigarešu dūmu un piedegušas eļļas smaka, pelēcīgi gaļas salāti vitrīnā, apkaltušas picas gabali, ko piedāvā uzsildīt mikroviļņu krāsnī.

Es pasūtīju tikai tēju. Man nebija līdzi ne avīzes, ne grāmatas. Un šī vieta bija laba diezgan, lai pavērotu cilvēkus, kādus es vairs nepazinu savā ikdienā - tajā šaurajā vidē, kur visi likās no vienas planētas esam, kur nesmird, bet smaržo - pat tualetēs un mīlas gultās, kur visi slīd viens otram pāri un garām, nesaskaroties un neaizskarot, lieto daudz skanīgu vārdu, viens otra tumšajos kambaros nelienot.

Ziņkāre jaucās ar vieglu nepatiku pret visu apkārtējo un nelāgu nojausmu, ka varbūt šī te, ko redzu, ir tā īstā dzīve, ko gadiem esmu meklējusi nepareizās vietās. Tāda atklāsme mani nebūt nepriecēja. Es biju diezgan daudz izdarījusi, lai aizmirstu savu bērnību Maskavas forštatē, ģimenē, kur tēvs dzēra un mājas kāpnēs smirdēja pēc atejas.

Es nopriecājos, ka esmu ģērbusies tik neitrāli - džinsos un vējjakā - neviens te nevarēja zināt, kādas firmas vējjaka tā ir un cik maksā.

Kafejnīcas durvis atvērās vēlreiz, ielaižot ielas trokšņa un slapja vēja šalti. Ienāca džeks, vecis, būda - plats kā skapis, skūtu galvu, ādas, jā, protams, ādas jakā. Viņš noskurinājās un nosprauslājās kā liels suns un apsēdās starp durvīm un bāru. Bārmenis acumirklī pārtrauca sarunu, ielēja glāzē, šķiet, 150 gramus armēņu konjaka un aiznesa viņam. Būda, uz bārmeni nepaskatoties, izvilka no kabatas saņurcītu piecīti un uzmeta uz galda.

- Kārtībā.

Bārmenis kā uzlaizīt uzlaizīja.

Būda skatījās... uz mani? Nē, uz meiteni pie blakus galdiņa, un es acumirklī sajutu spriedzi starp abiem -tādu kā stīgu uz satrūkšanas robežas, kā magnētisku lauku, kas divus ķermeņus ar noteiktu masu notur uz vietas, neļaujot ne attālināties, ne tuvoties.

Būda neteica ne vārda un nekustējās. Sēdēja liels kā māja un tikai skatījās. Viena horizontāla rieva pierē - ne rūpju, bet tauku rieva, dziļi iegrimušas acis, maza

Čingishana bārdiņa, klocriņķis uz mazā pirkstiņa un auskars ausī. Pats mierīgs, un arī rokas ļoti mierīgas gulēja uz galda - kā sarkanas un jēlas gaļas gabali uz tirgus letes.

Meitene cēlās kājās - tas izskatījās kā palēninātā filmā, lēni un smagi, un it kā nevis ar muskuļu, bet gribas spēku - kā pārvarot milzīgas gravitācijas lauku, -viņa devās pāri zālei pie vīrieša, kurš vēl arvien neļāva savā sejā iezagties ne mazākajai emociju ēnai.

Viņa apsēdās tam pretim, uz pašas krēsla maliņas, ceļi bija cieši sakļauti, un nemierīgās rokas klēpī. Cigareti viņa bija atstājusi kūpam pelnutraukā uz sava galda.

Tagad būda uz viņu vairs neskatījās - tikai pāri, tikai garām, visulaik kaut kur sienā vai griestos aiz viņas, vai varbūt uz sevi pašu iekšpus.

Bet meitenes acis, tādas kā izbiedētas, raudzīja viņa skatienu notvert un sagūstīt.

Būda vēl savam konjakam nebija pieskāries. Un meitene sāka runāt - čukstus, ļoti ātri, satraukti, rokas sekoja vārdiem - bet ne plašos žestos, tik vien kā sīki ņirbot klēpī - itin kā neredzamas adāmadatas būtu viņai rokās, un viņa nu mēģinātu izadīt to garo stāstāmo vārdu straumi kādā jēdzīgā, pārliecinošā rakstā.

Likās, viņa kļuvusi vēl bālāka, vēl zilgākām ēnām zem acīm, bet varbūt tikai manas iedomas viņu apveltīja ar šo bālumu, vai arī gaisma, sniegam pierimstot, kļuvusi kādu nieku spožāka, un, ielaužoties pa kafejnīcas logu, pārklāj vēsu patinu kalsnajai sejai.

Ar acs kaktiņu samanīju kādu pāri grasāmies apsēsties pie blakus galdiņa, kur tikko bija sēdējusi meitene, pagriezos un negaidīti asi teicu:

- Aizņemts.

Nezinu, kādēļ. Man likās, viņa vēl atgriezīsies. Man gribējās, lai viņa atgriežas.

Pāris apsēdās nostāk, abi tādi jau krietni gados, starp piecdesmit un piecdesmit pieci, nesaderīgi, kā caur iepazīšanās dienestu satikušies, - es nodomāju, - un atnākuši uz pirmo randiņu. Sieviete, liela, masīva, sakrāsojusies stipri un koši, salējusies lētām smaržām. Melni, kupli, bet nespodri mati cirtojās ap galvu, gara melna ādas jaka, -vai tiešām pilnīgi visi šeit tērpjas ādā? - resni ikri melnos zābakos līdz ceļiem, dubļainos ļoti. Zābaki augšpusē bija par šauru dūšīgajai kājai, un rāvējslēdzējs atslīdējis kādu centimetru vaļā. Somiņa ar zelta ķēdi, auskari spoži un gari. Bet vecim apaļš vēderiņš kā zirneklim, lai gan pats sīks no auguma, tieviem locekļiem; pelēkmelns džemperis ar briedīšiem tā mīlīgi pieguļ, sirmi plāni mati pāri plikam galvvidum pārķemmēti. Vīrelis centās būt galants - atbīdīja sievietei krēslu no galda, palīdzēja jaku novilkt. Zem jakas viņai tamborēts džemperis lieliem caurumiem, melns, piegulošs, tāds, lai izceltu krūtis, bet krūšturis mežģīņotajos tamborējuma caurumos vīdēja netīri balts. Apsēžoties sieviete uzguldīja krūtis galdam, smaidīja, bet tā drusku nicīgi, - es nojautu, ka viņi nesatiksies otrreiz.

Meitene tikām runāja vēl ātrāk, - dzirdēju viņas balsi, drusku vienmuļu, apsūbējušu, ar tādu kā taisnošanās intonāciju, sasprindzināju dzirdi, taču ne vārda nevarēju atšķirt.

Viņa vairs nemedīja vīrieša skatienu, galvu nodūrusi, vērās galdā, kaut ko zīmēja uz tā ar pirkstu, mati sakrituši uz acīm, un ik pa brīdim viņa tos atglauda ar kreiso roku, uzmezdama ātru un zaglīgu skatu vīrietim, kamēr labā nebeidza vilkt apļus un kvadrātus, apļus un kvadrātus, un brīžam sirdis, un mute nebeidza runāt, runāt un runāt.

Vēl aizvien vīrietis savu glāzi nebija aizskāris un vēl aizvien raudzījās garām.

Sniegs bija rimies, ārā satumsis, bet es vēl nevēlējos iet prom un pasūtīju otru tēju.

Meitene beidzot apklusa.

Aiz loga apstājās kāda mašīna spožiem starmešiem, un abu nekustīgie stāvi uz mirkli pārvērtās siluetos, kā neveiksmīgā, pret gaismu uzņemtā fotoattēlā.

Mašīna apgriezās un aizbrauca, meitene sakustējās, vīrietis izstiepa milzīgo roku, paņēma glāzi, izdzēra to vienā malkā, nopūtās, nosēcās, noslaucīja lūpas. Meitene kaut ko sīku, zem plaukstas noslēptu, pastūma pāri galdiņam, un vīrietis neskatīdamies iebāza to kabatā.

Tad viņš beidzot kaut ko teica, pāris vārdu, es, protams, nedzirdēju, ko.

Meitenes pleci saguma, rokas aprima, seja paslēpās aiz matiem. Viss stāvs it kā strauji novīta - kā puķe vāzē.

Vīrietis piecēlās, es vēlreiz nobrīnījos par viņa milzīgajiem apmēriem, piecēlās un saraustīja bikses, atsveicinoties pamāja ar galvu bārmenim, pārlaida skatu kafejnīcas apmeklētājiem, kā raudzīdams pēc kāda pazīstama, vienu brīdi viņa skatiens skāra arī mani, no šī garām slīdošā skatiena man kļuva neomulīgi, un tad, garām meitenei uz durvju pusi spraucoties, atkal garām un pāri skatoties, sabužināja viņai matus tādā šķietami tēvišķā un reizē pazemojošā veidā - vispirms it maigi, bet stingri saņemot tos plaukstā un tad neuzkrītoši, bet spēcīgi paraujot. Es drīzāk izjutu nekā redzēju, ka meitene sāpēs saviebjas.

Nodžinkstēja durvju zvaniņš, un prom viņš bija.

Meitene pacēla galvu, izskatījās pārsteigta, kā tikko pamodināta, viegli piesārtusi. Viņa mirkli domāja, sabāza rokas kažoka kabatās, piecēlās kājās, domāja, tā kā sasvērās ar ķermeni uz durvju pusi, sastinga šajā nedabīgi slīpajā pozā, brīnums, kā viņa nekrita, kā vispār tādā var nostāvēt, bet tad pagriezās un nāca atpakaļ, pie sava pirmējā galdiņa kafejnīcas dziļumā.

- Te daži gribēja sēdēt, - es teicu, - bet es neļāvu.

- Paldies.

Meitene apsēdās.

Es atkal piedāvāju cigareti, viņa neatteicās. Šoreiz pasteidzos pasniegt arī uguni un varēju tuvumā pavērot viņas seju. Acis izrādījās zilas, piere viegli pūtaina, pavisam nedaudz, uzacis dabīgi gaišas, ievilktas ar melnu zīmuli, nopratu, ka viņa patiesi ir blondīne, un nodomāju, ka gaišai viņai vajadzētu būt viscaur.

- Vai varu apsēsties pie tava galdiņa? - es jautāju.

Meitene palūrēja uz mani neuzticīgi.

-Tu esi lezba?

- Nē, rakstniece, - es teicu. Un nodomāju, ka šai atbildei ir maz sakara ar jautājumu.

Tomēr meitene uzreiz kļuva pielaidīgāka. Mute viņai izbrīnā pavērās.

- Labi, - viņa teica.

Es pārsēdos.

- Varbūt kaut ko iedzersim?

- Nu, nezinu, - viņa teica.

- Vīnu?

- Man besī vīns. Pēc tam tikai sāp galva.

- Tad konjaku?

- Nu, varbūt šampi.

Es pamāju bārmenim.

Pasūtīju viņai šampanieti, riekstus. Smalka uzdzīve, -es pasmaidīju.

Sev paņēmu Hermessy, 50 gramus. Jā, un divas kafijas, vienu baltu.

Nebija īsti ko teikt, un mēs diezgan saspringti gaidījām pasūtījumu.

- Tevi sauc Sanī?

- Jā. Nē. Tā ir iesauka. īstais vārds Solvita.

- Sanī. Jauki. Pēc saules. Saulainā. Tu esi tāda?

- Ko? Kāda?

- Saulaina?

- Ā. Nu es nez'. Jā, varbūt.

Pasūtījums bija klāt. Konjaks, man par milzīgu pārsteigumu, šai vietā - uzsildītā glāzē. Tas uzjautrināja.

Jutos ārpus visa, kas šeit notiek, un tāpēc ļoti brīvi. Šī, beidzot, bija filma par kādu citu, es tajā spēlēju tikai statistes lomu, maz pienākumu un nekādas atbildības.

- Par ko tu smaidi? - vaicāja Sanī.

- Tāpat. Redzi tos cilvēkus pie blakus galda?

Pa šo laiku tur bija apsēdušies jau divi citi kafejnīcas apmeklētāji. Gados jaunāki, no skata abi tādi parasti, neuzkrītoši. Abi mēteļos, sievietei galvā liela kažokādas cepure garu spalvu, pelēcīgi violeta.

- Nu, redzu. Nu?

- Gribi, es tev par viņiem pastāstīšu?

Meitene paraustīja plecus.

- Viņi ir iemīlējušies. Un atnākuši uz slepenu randiņu.

- Kā tu zini?

- Redzi? Tu redzi, kā sarunājas? Visu pasauli aizmirsuši, viens otra acīs gremdējoties, dziļi dziļi. Tā cilvēki tikai attiecību sākumā runā. Sieviete galdam pārliekusies, lai būtu pēc iespējas tuvāk vīrietim, vaigi sasārtuši, acis mirdz. Viņa nav precēta. Bet vīrietis ir. Varbūt abi vienā iestādē strādā. Vai saistītās - viņš, piemēram, tiek sūtīts pie viņas kaut kādus gāzes vai elektrības līgumus saskaņot.

- Beidz nu, ej nost! Kā tu zini?

- Nu kā - viņa saposusies - ne pārlieku, bet tomēr. Var redzēt, gatavojusies randiņam. Viņai rokas somiņa tikai, un maza - tātad nenāk tieši no darba. Bet vīrietis -ne tā, ne šitā. Pavisam ikdienišķi ģērbies. Un divas «Rimi» kulītes ar pirkumiem aiz krēsla. Un slepus ik pa brīdim pulkstenī ieskatās. Tātad - sievai pieteicies uz veikalu iziet. Un maisiņi ar iepirkumiem ir viņa alibi.

- Ēē... - meitene pārsteigta novilka. - Nu tu dod.

- jā, un vēl - viņa dzer vīnu, viņš - tēju. Labprāt jau arī vīnu dzertu, bet - sieva saodīs.

- Kā tu tā proti?

- Nu, teicu jau, rakstniece esmu.

- Mmmmm... tad tev par mani jāuzraksta.

- Domā?

- Mhm.

-Tev karsti nav? Kažoku negribi novilkt?

- Aha, labi. Ir tagad siltāk, tip' no tā šampja laikam.

Es palīdzēju, kažoku pārmetām pār krēslu, svārki

apakšā, protams, bija, tikai ļoti īsi; un blāvi zaļa adīta jaciņa, kas cieši piegūla gluži zēnišķam augumam, atslēgu kauli kā slaidas laivas, kakls trausls kā bērnam, smalksmalka kā zirnekļu tīkls ķēdīte ap kaklu, zelta krāsā. Vai arī no zelta. Jā, droši vien no zelta, ja jau tik sīka.

- Nu tad pastāsti par sevi, - es teicu. - Un kas bija tas vecis.

- Eh. Viņš man tāds - kā lai pasaka... kādreiz mans čalis bija, a tagad... nu, vobščem, pašķīrāmies mēs. Bet viņš man darbu dod. Iztikt jau tagad grūti.

- Kādu darbu?

- Aj, nav svarīgi. Tirdzniecībā un tā. Nekas īpašs. Te šis, te tas. Un es viņam tagad parādā drusku esmu, un...

Meitenes rokas atkal sāka ņirbēt, un es pamanīju, ka nav vairs šaurā gredzena uz pirksta.

-Tu viņam gredzenu atdevi?

- Aha. Nu - tikai pagaidām, tipa ķīlu. A viņš jau pats man to dāvināja, kad mēs vēl bijām kopā.

Meitene paklusēja.

- Zelts, - tad viņa piebilda gandrīz lepni. - Un ķēdīte tāpat, - viņa vieglu kustību pieskārās kaklam.

Es pastiepu roku un pieskāros arī. Bērna āda. Ķēdīte kā smilšu graudi zem pirkstiem.

- Smuka? - viņa priecīgi vaicāja.

- Smuka.

- Viņš man pāri nedarīs, - meitene pēkšņi ļoti pārliecināti teica. - Nedarīs nemūžam. Viņš tikai draud.

Un atkal ierāvās sevī.

- Kafija dziest, - es teicu. - Vēl vienu šampanieti gribi?

- Aha.

- Nu tad pastāsti par sevi.

- Tu pierakstīsi? - viņa naivi uzticīgi jautāja.

- Nē, tāpat atcerēšos.

Sanī stāstīja.

Tas bija ļoti parasts stāsts, kurā es klausījos tikai ar vienu ausi, un man likās, ka es viņai to varētu izstāstīt labāk nekā viņa man. Man jau sen likās, ka es zinu par dzīvi visu, izņemot pašu galveno.

Blondā sieviete pie bāra letes bija piedzērusies, viņa gulēja, galvu uz rokām nolikusi, un matu gali mirka kāda dzēriena peļķītē uz letes pulētās virsmas.

Slepenie mīlnieki atvadījās - viņi drudžaini žņaudzīja viens otra rokas, un vīrieša skatiens bija tramīgs un apkārt skraidošs..

Dziļāk kafejnīcā, tādā kā nišā, bariņš trīsdesmitgadīgu vīriešu sita zolīti. Viens atgādināja kādu televīzijā redzētu žurnālistu.

Meitene klāstīja notikumus. Tikai notikumus. Viņas balss skanēja aizrautīgi, un bārmenis - jau bez uzaicinājuma - ielēja viņai vēl glāzi šampanieša, bet es ik pa brīdim piekrītoši māju ar galvu vai izbrīnā pacēlu uzacis.

Notikumi mani neinteresēja. Interesēja tas, kas aiz. Bet to neviens negribēja stāstīt. Vai arī nezināja.

Atcerējos kādu draugu, kurš teica, ka savu tēvu kaut nedaudz iepazinis tikai neilgi pirms viņa nāves. Pēdējos mēnešos viņš pavadījis tēvu pastaigās. Tēvs zinājis, ka drīz mirs. Savos klejojumos viņi pat kopīgi izraudzījušies tēvam kapakmeni un atdusas vietu. Nekur vairs nav bijis jāsteidzas - kad viss dienišķais jau aiz muguras, bet pats galvenais - priekšā.

Brīdis sarunām.

Es pēc tam bieži iztēlojos šīs nesteidzīgās un lēnās pastaigas - miglaini rudenīgā parkā, protams; šos lēni kā ūdens lāses ritošos vārdus. Kā kino. Man gribējās būt tam draugam. Viņš varbūt tagad zināja būtisko. Bet man neteica. Arī viņš atstāstīja tikai notikumu.

Sanī čaloja kā strauts.

- Bet mīlestība? - es pēkšņi prasīju.

- Kas?

- Mīlestība? Dzīve? Un nāve?

Es zināju, ka tā ir nejauka provokācija. Es taču negaidīju atbildi.

- Bet es taču stāstu tev! - Sanī drusku sadusmota atcirta. - Par ko tad es stāstu? Vai tad tu neko nesaproti?

- Vai tu sevi pazīsti?

- Ej nost!

- Es sevi ne.

- Beidz, tu mani biedē. Tu esi pilnā?

- Nē, - es teicu. - Stāsti tālāk.

Es klausījos, nedzirdēju un reibu no tā, ko nojautu sevī, šī sajūta vajāja mani bieži, es baidījos tās un reizē alku. It kā ietu pa gaiteni, garu un tumšu, pa labirintu, nenojaušot, kas gaida aiz nākamā pagrieziena, ko ieraudzīšu spogulī nākam sev pretī. Pazīšu sevi? Vai apmaldīšos krēslainajās dvēseles amfilādēs? Un kas zina -malduguns tā vai vaduguns, kas dziļumā vilina? Vai drošāk nav palikt saulē, pie ieejas?

- Nu, tu taču neklausies! - mani atsauca īstenībā Sanī balss. - Tu vispār neko nedzirdi! Tu esi piedzērusies!

Viņa bija nikna.

O, jā, es biju. Es biju. Es reibu ātri, man nevajadzēja daudz, 100 gramu konjaka un drusku iztēles man arvien lika iegrimt banālās un neproduktīvās pārdomās par esības noslēpumiem.

Sanī vaigi jau bija gluži plankumaini sārti, lūpas kvēloja, un acis arī, un es apliku roku viņai ap vidukli, kurš bija tik trausls kā manai pusaudzei meitai.

- Es visu dzirdēju, - es mierinoši teicu. - Pilnīgi visu. Bet tagad man jāiet, ir vēls. Un te ir smacīgi.

Es pasaucu bārmeni.

Domu skaidrība sāka atgriezties. Es atkal redzēju piedūmoto telpu, televizoru griestu stūrī virs bāra, dzirdēju krievu dziesmiņu par meiteni no augstākās sabiedrības, bet ļaudis pie apkārtējiem galdiņiem jau atkal bija citi.

- Drīz mēs slēgsim, - bārmenis teica.

- Rēķinu, lūdzu.

Maku no somiņas es ārā neņēmu, lai neviens neredzētu tā saturu - kredītkartes un diezgan biezo papīra naudas žūksni. Sataustījusi vajadzīgo naudaszīmi, uzliku to uz galda. Mazliet sāka sāpēt galva.

- Sanī?

-jā?

- Negribi atbraukt pie manis? Man nepieciešams iedzert labu tēju. Bet negribas to darīt vienai. Un tu dabūsi vēl šampanieti. Ļoti labu šampanieti, ļa gribēsi, protams.

- Un tad tu noklausīsies līdz galam?

Kāda mana paziņa reiz teica - nav baiļu mirt, ir bailes nomirt neatvadījušamies. Nomirt, sevi neizstāstījušam, laikam arī to nozīmē - nomirt neatvadījušamies.

- Labi, jā, protams, - es teicu.

- Un tu uzrakstīsi?

- Nūja.

Es uzvilku savu vējjaku un apsēju lakatu pa krievu modei. Sanī tas nezin kāpēc likās smieklīgi. Viņa piecēlās no krēsla, un es pamanīju, ka viņa nejūtas droša uz kājām. Palīdzēju viņai uzvilkt kažoku.

- Tu tālu dzīvo?

- Brauksim ar taksi, - es atbildēju.

Mašīnā Sani gulēja, nolikusi galvu man uz pleca, un mutes kaktiņā viņai sakrājās caurspīdīga siekala. Elpa bija mierīga kā bērnam, bet smirdēja pēc sliktā šampanieša un cigaretēm. Es izņēmu mutautiņu no somas un maigi noslaucīja viņas muti.

Atkal sniga, un slapjā sniega pārslas mašīnas prožektoru gaismā aiz priekšējā stikla griezās galvu reibinošā virpulī, likās - mēs traucamies kosmosā, izplatījumā, starp zvaigžņu miriādēm, un man negribējās šim ceļam galu.

Un tad mēs bijām klāt.

Priedēs šalca jūras vējš.

Vārti vērās klusi. Dārzā, sensoru iedarbinātas, uzreiz iedegās spuldzes.

- Ojē, - noelsās Sanī.

- Nūjā, - es teicu. - Te es dzīvoju. Māja patiesībā nav liela.

Nez kāpēc es jutos mazliet neērti.

Pie kamīna mēs dzērām zaļo tēju, kas domas dara nesaudzīgi skaidras, un sausu šampanieti, kas prātu ietin sīksīku sidrabainu gaisa burbulīšu plīvurā, un meitenei negaršoja, un tad es noģērbu Sanī, viņa apreibusi ļāvās, ķermenis šaudīgu liesmu gaismā likās silts, tīrs un nevainīgs, bet drēbes dvakoja mazliet skāņi, es aiznesu tās uz veļas istabu un pēc tam viņu pašu nomazgāju dušā, un viņa smējās - smējās un teica, ka nekad nav bijusi tik smalkā dušā, ar tādiem krāniem, un nekad viņu nav mazgājusi sieviete, kopš bērnības ne, kopš tiem laikiem, kad viņas ar mammu gāja uz pirti, jo mājās viņām nebija siltā ūdens, un vēl viskautko viņa runāja, bet es neklausījos, jo tie atkal bija tikai notikumi un notikumi, bet būtība, maita, kā arvien, kā vienmēr, kā allaž slīdēja garām - tepat blakus un tomēr nenotverama.

Turklāt Sanī slikti turējās kājās, un man bija jāuzmana, lai viņa nepaslīd uz dušas kabīnes flīzēm.

Mēs pamodāmies vēlu, slapjais sniegputenis bija rimies, priedes aiz loga stāvēja stingas un nekustīgas žilbinoši baltajā klajumā uz nesaudzīgi tīru un skaidru, sasalušu debesu fona. jūru nevarēja dzirdēt.

Sanī paslēpa seju manā kakla bedrītē.

- Labrīt...

- Labrīt, - es teicu, sajūtot nepatiku pret viņas pieskārienu. Un man bija drusku kauns par šo sajūtu.

Es apņēmīgi piecēlos, uzvārīju kafiju ar kanēli. Uzklāju brokastu galdu ēdamistabā pie lielā terases loga.

Pirmās, no Holandes nākušās tulpes uz galda, dzeltenas kā saule.

Viss te bija tik neiedomājami harmoniski un skaisti. Nudien - nesaprotu, ko es vēl meklēju.

- Kad tu uzrakstīsi? - Sanī, kafijas tasi pie lūpām celdama, jautāja.

- Es? - man nevilšus izlauzās smiekli. - Beidz. Es tevi piemānīju. Es taču neesmu nekāda rakstniece.

fotogrāfijā no kosmosa

Viņi sēdēja jūras krastā, uz rupji tēstu baļķu soliem pie dēļu galdiem, kafejnīca jau bija slēgta, koka paviljona stikla acis tumšas un nespodras, slieksnis smilšu pieputināts. Auksts vējš pūta ieslīpi no ziemeļrietumiem, nevienas dzīvas radības pludmalē, augšā aiz kāpas vēl siltas kūpēja un smirdēja viņu mašīnas, viņi tikai bija meklējuši jūru un atraduši, un te tā bija, noraidoša un nepievilcīga, auksta un baisi vientuļa pati sevī, viņiem bija viena maza blašķīte līdzi pa abiem, rokas sala, līdzko izvilktas no kabatām, klunkš, klunkš, klunkš, galvas ierautas apkaklēs, suns paskrēja garām steidzīgā riksī, tāds -uzreiz redzams - vietējais jūrmalnieku suns, savās nopietnajās darīšanās.

- Eu, - teica tas, kurš siltā kažokjakā un džinsos, ar adītu cepurīti uz paura, noslaukot lūpas ar delnas virsu un padodot blašķīti otram, melnā ierēdņa mētelī un melnās smalkādas kurpēs tērptam, mēteļa izgriezumā vīdēja zils krekls un raiba siļķe. - Eu, vecīt, - viņš tātad teica, -bet īstenībā jau tikai kā visuma daļa tu kaut ko nozīmē, ne? Tikpat, cik kāds zāles stiebrs, vazin.

Smalki ģērbtais paskatījās uz biedru pārmetošu un divu uzdzīvotu nakšu piesmagušu skatienu, aptina plāno rūtaino šalli trīskārt ap kaklu, ieņēma malku, atdeva blašķīti.

- Nē, eu, bet patiešām, - nerimās tas, kurš kažokā, - un iedomājies, ja kāds tagad taisītu, nu, šitas, sputņiks, tipa, fotogrāfiju no kosmosa! Zini, viņi taču uz tiem infrasarkanajiem stariem reaģē, nu tad mēs te būtu tikai tādi divi mazi silti punktiņi pa visu šito sasodīto pludmali. Dzīvi.

- Suns, - teica vīrietis melnajā mētelī.

-Ko - suns?

- Būtu vēl trešais, suns. Nu, suns būtu. Ejam uz mašīnu, auksti.

el ninjo

Vīrietis nogūlās smiltīs uz sāniem, kājas pievilcis pie vēdera, rokas pie krūtīm, tādā kā embrija pozā. Sargājot sevi. Tiklab tā bija atsperes poza, tā guļot cietumnieki -kā eži, kā bruņrupuči, slēpjot savu neaizsargāto silto mīkstumu, savu nenovērtējami dārgo iekšpusi, savu trīsošo, tik viegli ievainojamo sirds muskuli, poraino plaušu masu, tumšās smagās aknas, vijīgās zaigojošās zarnas -viss uz iekšu, viss sevī, gatavībā atritināties, uzsprāgt ik mirkli, atliekties, iztaisnoties un sist pretī, ja nu kas.

Bet vīrietis nebija atspere, viņš drīzāk atslāba, paļāvīgi saplūda ar smiltīm, ar sānu sajūtot mazliet drēgno baltās zemes pieskārienu, viņš juta pludmali visā tā.,"garumā, ne tikai zem sevis, bet viscaur, ne pludmali - visu jūras malu un to, kur šī jūra beidzas, kur sākas cita jūra, aukstāka vai siltāka, akmeņainu vai smilšainu krastu vai stāvām klintīm daudzu simtu metru augstumā virs bangojošiem ūdeņiem - varētu likties, ka jābūt grūti to iztēloties un sajust te, karstā Latvijas vasaras novakarē, saulei tuvojoties rietam, nekustīgā kā miris dzīvnieks, bet viņš to tik tiešām juta zem sava sāna, to visu. Visu pasauli, ja tā varētu teikt un ja nebūtu kauns. Jo pasaule taču patiešām arī bija zem viņa, visa vesela. Tā guļot. Viņš atslāba, un tas, ko viņš sargāja savā klēpī, tie nebija viņa vārīgie iekšējie orgāni, bet vēl trauslākā iekšējā garīgā pasaule, viņa «es», kam visu laiku bija tendence izkust, mainīties, piemēroties, saukties citos vārdos, pārtapt citos «esos», tas nenotveramais, ko viņš bija meklējis visu mūžu un vienu īsu (kā acumirklis) brīdi bija domājies esam atradis - viņš pats. Liels vai mazs, stiprs vai vājš, goda vīrs vai nelietis - nekad viņš nebija tā īsti par sevi to zinājis, viss vienmēr bijis atkarīgs no citiem - no citu viedokļa par viņu, pat no citu izteikumiem aiz viņa muguras - viņš tos nedz dzirdēja, nedz zināja, varēja tikai minēt, un tomēr tiem bija vara pār viņu, tie viņu mainīja, gremdēja vai cēla, un, no rīta mostoties, viņš nekad nezināja, kurš varonis šodien ir - labais vai sliktais, jo nekad nebija bijis skaidrs, vai viņš ir tas, kas domājās esam, vai tas, ko par viņu domā kāds, vai varbūt tas, ko par viņu domā visi kopā, pat tie, kas par viņu nedomā vispār. Varbūt putns uz viņa palodzes, kurš stingu nekustīgu apaļu aci vēro viņu brokastojam, - varbūt tā domas arī ir svarīgas, ja gribētu noskaidrot, kas viņš tāds ir. Ja vajadzētu. Bet nevajag nevienam, tikai viņam pašam nedod miera šis sasodītais jautājums. Bet tas tak nav viena cilvēka spēkos - tik milzīgs uzdevums, tas nav viena cilvēka iespējās; ja, lūk, kāda valdība iedotu naudu, miljonus, nē, triljonus tādam vērienīgam pētījumam, tas varbūt būtu lielākais un nozīmīgākais pētījums visas cilvēces vēsturē - vienkārši noskaidrot, kas viens cilvēks ir, vienalga, jebkurš no visiem, kaut vai ne mūsu svārstīgais, mūsu jūtīgais vīrietis - kaut vai kāds ķīniešu kūlijs vai vjetnamiešu zemnieks, vai britu ierēdnis, - viens cilvēks -kas viņš tāds ir vai kāds viņš ir, un ko viņš ir atstājis, un ko viņš ir ietekmējis ar savu būšanu; izpētīt viņu līdz pēdējai šķiedriņai, un vēl tālāk, izpētīt viņa nospiedumus it visā, kam viņš pieskāries savas dzīves laikā, no vienkāršiem sadzīves priekšmetiem, no smilts graudiņa, ko minušas viņa kājas, no ādas, brūnas, baltas vai dzeltenas, ko glāstījuši viņa pirksti, no visām tām vietām, kur viņš atstājis savu sēklu - mitros palagos, izlietnēs, zemē, ūdenī, sieviešu karstajās mutēs un kanālos, - līdz viņa domu un darbību, un jaušu vai nejaušu vārdu sekām, prieka, ko sējis, asaru, ko smēlis, sāpju, ko briedējis citos. Un tad paskatīties, kur īsti tā jēga ir.

Vīrietis, tā guļot, redzēja maz: trīs krāsu smiltis - gandrīz baltas, saulē izžuvušas, kvarcam mirgojot kā stikla šķembām; josla tumšāku, vēsāku, mitru un cietu kā klons, ar daudzu velosipēdu riepu atstātajiem nospiedumiem kā bezgalgarām lokanām čūskām; un gļotaini brūnas no ūdens sanesumiem, jūrai atkāpjoties; un tad pati jūra: nenormāli nenormāli nenormāli zila, nu taisni nenormāli zila ar tādu kā alvas spīdumu sīksīku vilnīšu mugurās, kā kausēts venēciešu stikls, nē, - kā priekšstats par kausētu venēciešu stiklu - un staigna; bija skaidrs, ka pa tāda ūdens virsmu patiesi var staigāt neieg rimstot; koši zila josla starp smilti un debesīm, tur nebija pilnīgi nekā telpiska, tāda dekorācija tikai; josla viegli trīsuļoja, ņirba skrēja no labās uz kreiso, no labās uz kreiso, kā ceļš, kas plūst garām autobraucējam; kaut arī nebija vēja - lielā jūras masa, rietenī iešūpojusies, vēl nespēja rimties, skrēja, skrēja un skrēja, tā radot iespaidu par stāvēšanu uz vietas un mūžīgu atgriešanos sākumā, skrēja un skrēja, līdz nogurušās acīs sadalījās pikseļos, kļuva tik abstrakta, kādai tai arī jābūt - ja ņem vērā, ka nav nekā tāda šai pasaulē, kas patiesi būtu tas, kas izskatās esam.

Un debesis virs jūras, tās nebija iespējams raksturot, vispār bez krāsas. Tās neatstaroja neko, bet visu iesūca sevī.

Vīrietis apgūlās bez nodoma, bez jebkāda, viņš ļāvās impulsam, iegribai, bet varbūt pavēlei, ko nesadzirdēja ar ausīm. Jo diez vai mēs paši tie esam, kas izlemj, ko darīt katru mīļu mirkli, lai kā arī gribētos mums tā domāt.

Ar ausi, piekļautu zemei, viņš sajuta trokšņus tās vēderā, zemes sirds dunu un zemes gāzes, un tādu kā burbuļošanu, un tādas kā lēnas konvulsijas vai bērniņa kustēšanos, - tālu, vēl ļoti tālu, kā atbalsis tam, kas notika viņā pašā; var jau būt, ka tās bija viņa gāzes un viņa sirds, un šalkoņa viņa paša ausīs, reizēm tik grūti bija atšķirt sevi no pasaules.

Tad iedimdējās daudz skaļāk un tiešāk un tuvojās, gandrīz sāpīgi atbalsojoties ausīs, kas bija iestādījušās uz daudz tālāku, daudz smalkāku skaņu uztveršanu - dun dun dun dipada dipada - viņam garām paskrēja divi vīrieši robežsargu tērpos, apģērbtas gan bija tikai viņu lejasdaļas - haki krāsas plankumainās platās biksēs un smagos šņorzābakos,- muguras kailas, skūtie pakauši slaidi pārauga spēcīgos kaklos, un kakli - muskuļotos brūnos plecos, viņi atgādināja kentaurus, tik skaudra pretruna starp lielisko tvirto kailumu un bezveidīgi ietērpto apakšu, bet kājas tiem tomēr klausīja un lieliski nesa tālāk sviedros mirdzošos torsus, tie dzīvoja savu dzīvi tālu no kājām, un, ja tikai vēl iedomājas - ko katrs no viņiem tobrīd domāja, juta un kādus atstāja nospiedumus citu cilvēku «esos», ak dies, - tikai pāris neuzmanīgu domu, un kāds jau būs pavisam citāds, nekā gribējis būt.

Nu, vismaz mūsu vīrieti karavīri nepamanīja, varbūt noturēja par siekstu jūras krastā, izskalotu dīvainu celmu vai ko. Ja būtu kaut neliels vējš, domāja vīrietis, tas nestu smalkās baltās smiltis, tās sakrātos manu drēbju krokās, un lēni darītu mani neredzamu. Un neievainojamu arī.

Nākamie viņa redzes lokā ieslīdēja pāris, vīrietis un sieviete. Viņš bija mazliet uzkumpis sirms vīrs, diezgan gara auguma, viņš soļoja, kā soļo vasarnieki krievu filmās gar Melno jūru, zinātnieki atvaļinājumā, viņam kājās bija novalkātas zinātnieka treniņbikses ar noļukušu spīdīgu dibenu, zilas, vai tuvu tam, vecas izmītas zinātnieka sandales kailās pēdās, rūtains izbalējis katūna krekls īsām piedurknēm, sieviete bija dūšīga, pusgarās biksēs, balti, resni un spīdīgi kāju ikri, koši dzeltena blūze, tenisčības -krievu zinātnieka enerģiskā un optimistiskā sieva, - lūk, vīrietis nebija domājis par viņiem domāt, ne mirkli un tomēr iedomāja, un novērtēja, un raksturoja, un šie cilvēki jau vairs nebija tādi kā iepriekš, jo viņa vērtējums pavadīs tos visu mūžu, - nenozīmīgs un ne pārāk iespaidojošs, bet tomēr, - tas ir gaisā, tas pievienojas visam, kas tur jau ir sakrāts par šiem diviem, tam slepenajam failam, ko kāds kaut kur raksta, un tur neko nevar darīt. Un, ja notiktu tas milzīgais pētījums un tā objekts būtu šis krievu zinātnieks no Maskavas (redz - no Maskavas nezin kāpēc, nevis no Pēterburgas vai Novgorodas, un, pat ja viņš būtu no Pleskavas, tur neko nevar vairs darīt), tad pētniekiem būtu jāatrod arī mūsu vīrietis un jāsavāc ar kaut kādiem man neiedomājamiem un droši vien vēl neizgudrotiem smalkiem biotehniskiem paņēmieniem tā informācija, kas sakrājusies mūsu vīrieša uztveres laukā, jāatsijā no visa cita, jāizskalo kā zelts no ieža, lai cik necila, cik neievērojama un nebūtiska tā liktos.

Vīrietis un sieviete viņu redzēja; pagājuši soļus divdesmit, tie pagriezās atpakaļ un raudzījās, ar roku acis pret zemo sauli pieseguši, raudzījās, izliekoties, ka skatās kaut kur tālāk, vēl aiz guļošā vīrieša, varbūt jūrā, varbūt māj selgā bura vientulīga, bet nē - viņi skatījās uz vīrieti un apmainījās nedrošiem vārdiem - piedzēries... varbūt slikti... dies sargi, miris...?

Vīrietim, no lejas slīpi lūkojoties, viņi izskatījās kā milži, īsti milži, īpaši sieviete savā lielajā koši dzeltenajā blūzē; viņš sakustējās, viegli, abi vērotāji strauji pagriezās un devās projām - varbūt kāds trakais... trakais.

Bet viņš nebija traks, nu nē, lai nu kas, tikai ne traks. Tiesa, viņš nebija precējies savos nu jau četrdesmit gados, bet vai nu tas liecina par trakumu, varbūt tikai par zināmu piesardzību. Viņš mīlēja sievietes, vīriešus arī -viņš mīlēja visu, kas skaists, bet skaists bija viss, ko viņš uzlūkoja, tā kādreiz bija licies, pirms skatienā ielauzās rūgtums. Tiesa, viņš nemīlēja vīriešus fiziski, tas ir - nebija ar viņiem gulējis, lai jūs saprastu, - bet viņš nespēja nenovērtēt viņu augumu daili un viņu bērnišķo vājumu un neaizsargātību, tik aizkustinošu un stipru, jo tik rūpīgi un fanātiski slēptu; un to katrā, pat vistrauslākajā intelektuālī sanošo, uzvilkto spriedzes stīgu - būt!, pieveikt!, noturēties!, - to domas klātbūtni, kas no vīrieša sejas pazūd tikai orgasma brīdī, tikai tad viņš zaudē piesardzību un garu un kļūst par baudā drebošu gaļu, vairāk neko.

Un kāda sieviete viņā bija atstājusi dziļāku nospiedumu, nekā viņš vēlētos, viņš bija māls tās sievietes rokās un plūstoša smilts, un ūdens, un nobijies bērns; viņš lidoja, kad tam lika, un, kad tam lika, viņš gulēja zemē un bija zemāks par zāli, un pateicīgs, kad viņa gāja tam pāri. Jau pirms tam viņš nezināja, kas pats ir, bet viņam vismaz bija nojausma. Viņš redzēja sevi kā lauku, un auga tur viss - viss, kas nepieciešams diendienā, labība un rāceņi, un pa kādai nezālei tur zēla, un tur tvīka arī vīnogas svētkiem, un laukam bija robežas, aiz kurām viņš negribēja iet. Un bija pārliecināts, ka nespēj. Tās robežas bija lietas «ko es nekad nedarītu», bet tā sieviete lika viņam uzzināt, ka ir tik daudz tāda, ko mēs darām, kaut arī nedarītu nekad. Laimīgi tie, kas to neuzzina. Bet viņš nu zināja, kopš tās sievietes, ka robežu nav nekam, lauks stiepās līdz apvārsnim un tālāk, un nav viena cilvēka mūža iespējās to nostaigāt no gala līdz galam, taču skaidrs bija viens: ja tikai pietiktu laika, ja mēs būtu mūžīgi, ikviens no mums, - tad katrs izdarītu pilnīgi visu, arī to, ko nedarītu nekad. Un varbūt tāpēc mums dots tik maz laika dzīvot.

Pēc tās sievietes viņš vairs negribēja būt zāle, negribēja būt gaļa, pēc iespējas reti un katrreiz ar citu, tā sevi sargājot, - ejot pāri viegli un neaizskarot, sieviešu klēpji bija vien īss patvērums ārkārtīga noguruma brīžos, kad jautājumu bija par daudz un atbilžu par maz, un varbūt ar to vieglumu viņš sargāja ne tikai sevi, bet arī sievietes - aizskarot tikai ādu ar ādu un nekad dziļāk. Viņas palika neievainotas un nevainīgas, un drusku skumjas, un tas viņām piestāv. Nepaspēt nodarīt otram pāri; nepaspēt - tas bija likums.

Dažreiz viņš kļuva varmācīgs seksā, dažreiz - ja kāda viņam atgādināja to sievieti, pret kuru viņš vienmēr bija bijis maigs kā jērs un kurai tuvojies kā templim. Ieraudzījis kādu atblāzmu no šī tempļa citā, viņš metās to graut un postīt, viņš bez žēlastības slaktēja templī patvērušās svešticīgās un viņu zīdaiņus, viņš dzēra karstas asinis no altāru kausiem un sāļas asaras no akām, ar milzīgu spēku viņš taranēja un dragāja vārtus un mūrus, bet viņš nekad nelaupīja, nekad - viņš pameta ieņemto pilsētu no rīta, rāmi padzēris kafiju un apēdis kruasānu, kādam putnam uz palodzes nekustīgu un nosodošu aci viņu vērojot, un pats, mazliet pārsteigts, slepšus uzlūkoja iekarotāja armijas atstātos zilumus un brūces tempļa miesā. Tempļa apslēptie dārgumi viņu neinteresēja - tas, kas slēpās aiz zeltītiem acu vākiem, aiz lūpu emaljas atslēgām, aiz deviņiem zieģeļiem dvēselēs, sirdīs un galvaskausos, un ko iekarotās alka tam pasniegt. Nē.

Vīrietis nebija traks, viņš bija studējis, viņš zināja daudz par mākslu un literatūru, vairāk nekā viņš gribētu zināt, un jaunībā viņš bija mīlējis arhitektūru tās cēlākajās un tīrākajās izpausmēs - senos grieķus un Renesanses ticību cilvēka prāta varenībai, un klasicisma skaidrību; arhitektūru kā simbolu cilvēka dižumam un iespējām, - jā, tas bija sen, bet tomēr bija, - un neviens taču neiedrīkstēsies apgalvot, ka tas četrdesmitgadīgais un drusku nogurušais smiltīs nav tas pats divdesmitgadīgais, ne? Vai tomēr?

Guļot smiltīs un noraugoties pakaļ aizejošiem, viņš saprata, ka pēdējos desmit gadus ir tikai centies nepaspēt atstāt pēdas. Tas ir viss, viņam bija licies, ko cilvēks var darīt, lai viņa darbība neizraisītu ļaunumu, velns zina kā neietekmētu pasaules attīstību, visas tās muļķīgās pasaules, kur jāsadzīvo rasēm un tautām, un ciltīm, un atsevišķiem cilvēkiem, un vēl pīlēm, krokodiliem, rozēm, nīlzirgiem, zaķiem, sēnēm un mikrobiem, vīrusiem - tik miljoniem daudzām dažādām dzīvības formām, ka nabaga Noasam nāktos gan pasvīst, lai visu to bagātību uzkrautu kaut jel uz kāda kosmosa lidoņa. Jā.

Turklāt viņš taču bija rakstījis kādreiz, un daži vēl tagad godāja viņu par rakstnieku, jaunības dedzībā un maksimālismā viņš bija uzrakstījis dažus it labus stāstus, viņš mācēja lietot vārdus, un kāds viņam bija dāvājis spēju ar vārdiem ne tikai sazināties, bet runāt. Viņš rakstīja, un citi lasīja, un viņš pats savukārt lasīja citu uzrakstīto, un, ja uzrakstītais bija tiešām labs, - viņa rakstītais tāds bija - tas radīja mazu jaunu pasaulīti katra lasītāja galvā, tā pasaulīte tur uzziedēja uz brīdi, uz brīdi kādam lika justies ne kā pašam, bet citam, lika domāt cita domas un just cita jūtas, tā pasaulīte apziņā aizkavējās drusku vairāk vai mazāk un tad šķita izgaistam, bet vīrietis ar laiku saprata, ka nekas nekur neizgaist, viss paliek un viņa nevainīgais stāsts, tikko izlasīts, savu jau ir padarījis, tas ir pieskāries cilvēkam, neredzamiem pirkstiem dziļi dziļi sarkanmelnā sāpīgā iekšpusē, kur, katram pieskārienam saraujoties atsaucas miljards šūnu, un cilvēks pēc izlasītā nekad vairs nav tas, kas bijis. Un nebūs.

Un tā viņš pārtrauca rakstīt; nu, var jau būt, ka tas bija tikai slinkums; viņš pārtrauca rakstīt, bet ne sacerēt, stāsti dzīvoja viņā, un viņš tos rakstīja uz iekšu, sev, viņš vairs neredzēja vajadzību likt tos uz papīra un spiest lasīt citiem, katram pašam jāraksta savi stāsti, galu galā. Daži viņam pārmeta nerakstīšanu, viņi teica - tev jāraksta, jo tu vari, bet vīrietis sen vairs nedomāja, ka visus, ko cilvēks var, viņam ir arī jādara, jau kopš tās sievietes ne.

Varbūt te izklausās, ka tā sieviete ir atstājusi pārmērīgi, nu pārmērīgi dziļu nospiedumu viņā, ka viss, ko viņš tālāk ir darījis vai domājis, būtu šā vai tā piedzīvotā ietekmēts - nu, savā ziņā jau tā arī bija, ja zina (un mēs to zinām), ka viss, kam cilvēks pieskaras, viņu izmaina. Tomēr tik pārmērīgi dziļas tās pēdas nebija, iespējams, viss ar viņu būtu noticis arī tāpat, bez tās sievietes, jo tas ir atkal kaut kas, ko cilvēkam nav lemts noskaidrot - kā būtu, ja būtu vai nebūtu.

Un tā viņš vairs nerakstīja, jo nesaprata, kā dēļ būtu vērts rakstīt. Pašapliecināšanās? Tāpat viņš neuzzinās, kas pats tāds ir, - un rakstītais varētu būt tikai niecīga viņa daļa. Tiesa, drukāti darbi varētu veidot viņa tēlu citos, veidot un mainīt, un tādējādi netieši mainītos līdzi viņš pats, bet jēgas tam, nudien, nebija nekādas. Slavas dēļ? Kāda slava? Naktī soļojot pa meža ceļu un raugoties pilnmēness mestās koku ēnās, veldzējot kailas kāju pēdas rīta rasā mirdzošā pļavā, - vai tika labāk, ja biji slavens? Ja viņš būtu mūziķis vai gleznotājs - jā, tad viņš varbūt turpinātu radīt. Skaņa un krāsa - tās bija organiskas šīs pasaules daļas; nē, protams, protams - arī tas neiedomājamais skaņu daudzums, kas bija gaisā, tas milzīgais apgleznoto audeklu blāķis - tas viss mainīja šo pasauli, un tomēr tur slēpās kāda šķietami neievērojama, bet būtībā milzīga atšķirība. Krāsa un skaņa jau pasaulē bija, no paša sākuma bija un varbūt vēl arī pirms tā; ar tiem nevarēja izteikt neko vairāk vai citādu, kā pasaule ir. Bet vārds eksistēja tikai cilvēku galvās, tā bija pilnīga abstrakcija, tas radīja no nekā un nezin ko, un tā iespējas varēja sniegties tālu aiz dabiskā un pašsaprotamā robežām.

Reiz viņš sapņoja, ka atrodas kādā dīvainā zālē, gaisā ir jaušama briesmu sajūta, iespējams - tuvojas karš, ienaidnieka uzbrukums - lai kas tie naidnieki būtu, krievi vai marsieši. Zāle bija pilna ar rakstniekiem, gan viņam personīgi pazīstamiem, gan sen mirušiem klasiķiem, viņi glāba savus manuskriptus, svēra tos uz lieliem svariem, pakoja melnās kā zārki kastēs un rakstīja virsū kilogramu skaitu - laikam taču nezināja, ka manuskripti nedeg un viņu sacerētais, labāks vai sliktāks, savu darbu jau padarījis. Viņš pats sapnī bija ģērbies gaiši zilā plīša kleitā, kā transvestīts, koši krāsotām lūpām, jā, - viņš taču neticēja robežām - tātad arī robežām starp dzimumiem ne -šodien tu vari būt viens, rīt cits, un tikai tāpēc, ka kāds nav devis mums tik daudz laika, mēs nepiedzīvojam visu. Viņa stāsti bija viņā pašā, visi kā viens izdzīvoti, nenodarījuši pāri nevienam, - nebija ko glābt un saiņot. Un viņš bija nekaunīgs un izaicinošs, stiprs un drusku cinisks - tik brīvs un mierīgs var būt tikai tas, kurš neko nedara un neko negrib.

ja tev ir lemts kaut ko piedzīvot, tu to piedzīvosi, viņš teica. Lai arī nekad nesapratīsi, kāda velna pēc.

Un tad viss uzgāja gaisā, un ja es saku «viss», tad arī domāju «viss» - proti, ne tikai tā zāle ar rakstniekiem un viņu manuskriptiem, ne tikai aiz loga vīdošā osta, kurā dzeltens kā liktenis pirms mirkļa bija šūpojies ienaidnieka kuģis ar kādu fanātisku un kurlu sludinātāju pie stūres, -gaisā uzgāja visa pasaule un tas, kas aiz viņas, zvaigznes un melnie caurumi, arī tie. Bet viņa apziņa, eksplodējot miesai un zilām plīša lupatām griežoties pa gaisu, apziņa dīvainā kārtā palika neskarta, koncentrēta kādā punktā, tā vēl vienmēr bija vienkopus un vesela, un tik vien viņš paguva pirms atmošanās patiesās šausmās nodomāt -nolādēts, pie velna, vai tiešām es esmu mūžīgs?

Viņš gulēja smiltīs un sajuta piezogamies vakara vēsumu, viņš vairs neatcerējās, cikos bija še apgūlies. Kāda meitene paskrēja garām, meitene ar sarkanu bumbu, pelēkā bikšu kostīmā, viņa smējās saulrieta krāsas smieklus, bumba izslīdēja no rokām, viņa to pacēla un meta kādam - kādam, ko vīrietis neredzēja, pa kreisi. Es tagad esmu kā kamera uz statīva, viņš domāja. Es redzu tikai to, kas ienāk manā redzeslokā. Un vairāk neko es negribu redzēt.

Jo mazāk es redzu, viņš domāja, jo mazāk es mainos un varbūt nokļūstu tuvāk tam, kas es esmu.

Viņš pēkšņi atcerējās kādu mirkli - viņi brauca ar velosipēdiem no jūras, viņš un tā sieviete. Riteņi slīdēja gandrīz bez skaņas, viņi iegriezās pļavas takā uz mežu, sieviete brauca četrus metrus pa priekšu, viņa apstājās un pagriezās atpakaļ. Apstājās arī viņš. Tā sieviete bija vienīgais viņam pazīstamais cilvēks, kurš zināja, kad klusēt. Vakara saule cauri miglainai dūmakai - zeltaina, bieza, piesātināta gaisma bez nevienas ēnas. Tā maigi slīdēja pār viņas pieri un vaigu kauliem, atturīgi liektajām lūpām ar dažām sviedru pērlītēm uz virslūpas, iekrita matu šķipsnās. Ar lēnu kustību viņa atglauda matus no pieres. Sienāža sisināšana. Tālas suņa rejas ciemā. Pīles parkšķis aiz meža dīķī. Viss ir absolūts, mūžīgs un nemainīgs. Mirklis ir pilnīgs pats sevī, un viņi ir daļa no tā, ne lielāka kā zāles stiebrs pļavā. Un neviens vārds vēl nav pieskāries īstenībai un izmainījis to.

Braucam, viņš teica. Neizturēja nervi.

Vīrietis pēkšņi saprata, ka nejūt vairs savus locekļus. Viņš mēģināja pakustināt roku pirkstus. Labu brīdi tas neizdevās, vienkārši smadzenēm nepienāca itin nekāds signāls par pirkstu atrašanās vietu. Tik maz tam vajadzīgs - viņš brīnījās. Lai prāts aizmirstu ķermeņa esamību.

Pirksti sakustējās, sagrāba sauju birstošu smilšu, ļāva tām iztecēt.

Viņš redzēja tikai četras krāsu joslas.

Tukšu kokakolas pudeli.

Cigarešu Comel paciņu, pa pusei ieputinātu smiltīs.

Akmeni.

Dzirdēja tikai jūru.

Kaut kur draiskojas nevaldāmais el nino. Trīc zeme. Bangojas okeāns, un milzu viļņi noslauka pilsētas. No kalniem gāžas dubļi un sniega lavīnas. Un akmens nogruvumi. Kaut kur izžūst akas un kaut kur pārplūst pilsētas. Kaut kur bojā iet smieklīgo cilvēku rokām darinātie mākslas darbi. Kaut kur ir bads. Kaut kur karo un līst asinis. Tas viss ir kāda apziņas akts. Bet ne tavas apziņas, tu esi tikai vabulis uz ceļa. Tā guļot, tu jūti, ka tam visam ir jēga, kaut kāda kopīga jēga. Tas viss ved uz mērķi, tev nesaredzamu un nesaprotamu. Bet tu esi mazs, pārāk mazs - teica sev vīrietis. - Pārāk mazs, lai kāds tev vispār ko paskaidrotu. - Viņš bija sācis domās uzrunāt sevi uz tu, varbūt viņš vairs nebija kopā ar sevi. -Tikai kā visuma daļa tu kaut ko nozīmē, Kāds zina - ko. Bet Kādu neinteresē tavs liktenis, un nav ne mazākā pamata cerēt, ka kaut kas piepildīsies tikai tāpēc, ka tu to ļoti ceri vai arī tas būtu taisnīgi. Nekas šeit nenotiek un nekad nenotiks pēc tavas gribas. Pat pār to, kas tevī iekšā, ko tu tā sargi, sarāvies embrija pozā, - pat pār to tev nav varas. Nāk kaisle un neprasa, vai tu esi gribējis. Nāk jūtas un tevi izposta. Nāk sāpes un tevi izdedzina. Un tu stāvi.

Un viņš saprata: ja, lūk, kāda valdība tiešām iedotu naudu, miljonus, nē triljonus tādam vērienīgam pētījumam, -vienkārši noskaidrot, kas viens cilvēks ir, kas viņš ir un ko viņš ir atstājis, un ko viņš ir ietekmējis ar savu dzīvīti, ar saviem darbiem, - izpētīt viņa nospiedumus it visā, kam viņš pieskāries savas dzīves laikā, un tad mēģinātu paskatīties, kur ir tā jēga... ļā, tad redzētu, ka jēgas nekādas nav, ne vairāk kā zāles stiebram pļavas liktenī. Vieninieks nav skaitlis, ar ko jārēķinās lielo skaitļu matemātikā, miljardu un miljardu maršā uz mums nekad neizzināmo mērķi.

Viss, ko tu vari darīt - censties neatstāt sāpīgus nospiedumus otrā. Kādā sievietē. Vai vīrietī. Vai bērnā. Nekusties. Neatstāj pēdas. Jo beigās tik un tā būsi viens un sev nepazīstams.

Sacēlās vējš. Saule iekrita jūrā. Sāka tumst, vien sarkana spītēja debess rietumos. Vējš sāka pildīt smiltīm krokas vīrieša drēbēs. Līdz rītam viņu gandrīz vairs nevarēs redzēt.

Pēdējais, ko viņš atcerējās: ir silts vasaras vakars, sabiezē krēsla. Viņš skrien pāri pagalmam uz māju, pagalms ir milzīgs, tik liels kā pasaule. Mājas logos deg gaisma. Skan radio un kafijas dzirnaviņas. Tur ir mamma un tētis.

portrets

Pats šķūnis ir tik sašķiebies un sadēdējis, ka liekas, to kopā satur tikai šie dīvainie, krastmalā atrastie apavi -trīs sienas no vienas vietas, bez atstarpēm, nonaglotas ar vecām, no jūras izskalotām kurpēm, čībām, iešļūce-nēm, ādas zābakiem, gumijniekiem, sandalēm. Ūdens un smiltis ir virsmas un materiālus izmainījušas, pārvērtušas - noslīpējot un nogludinot, uzirdinot un sabrie-dinot.

To tur ir daudzi simti. Un katra citāda.

- Labais skatiņš.

- Aha.

- Nu jau gar ciematu visas būsiet aplasījuši?

- Nekas, atkal sanesīs.

-Kas?

-Nu, vētra.

- Ā, jā. No kurienes?

- Es nezinu.

- Nostājies blakus, es uztaisīšu tavu portretu.

- Es negribu.

- Nu, stājies, stājies, būs baigā māksla.

vasaras pieraksti, zona

Normunds atbraucis no Vācijas, Gundega no Austrālijas, Inese no Zviedrijas, bet Jānis - no laukiem. Nodzīvojis tur mēnesi divatā ar suni, viņš pilnīgi izmainījies. Rokas netrīc, valoda neraustās, zudis domu juceklīgums un nesakārtotība. Tiesa, uzaudzējis mazu vēderiņu.

Un ja nu dzejas rakstīšanai viņam nepieciešama roku trīcēšana?

Es arī - pa laukiem. Neskaitu dienas, guļu un ēdu, mazgāju veļu un ravēju.

Lielā, literatūras cienīgā dzīve kaut kur nesaredzami tālu.

Sarauti vadi, telefona klausulē klusums, un radio sabojājies.

Kad pilnīgi nekā nav ko darīt, es rakstu sev.

Es pierakstu.

* * *

Es sev atklāju: laukos nav bail no nāves. Vismaz ne tik ļoti kā pilsētā. Nāve pilsētā ir pārāk nedabīga. Tas ir viss, ko varu pateikt par šo tēmu.

* * *

Kad vēroju ķirzaciņu uz akmens sildāmies, es nedomāju, ka viņa dzīvo, lai iznīcinātu šādus vai tādus kaitēkļus. Es domāju - viņa dzīvo, lai saulē uz akmens sildītos. Ķirzaka ir vecāka par mani un akmeni, es nevaru izskaidrot ķirzaku.

Neko negribu saprast. Tikai just.

* * *

Man netīk izmantot prototipus. Viens tikko pie manis atnāca, uzvārdā Šūmanis. Tīkliņā trīslitru burka ar duļķainu brāgu. Pats narkoloģiskajā uzskaitē. Sarkanīgi violets, raupjš. Pillā. Jautrs un labdabīgs. Prot būvēt mājas, mūrēt krāsnis, taisīt sētas, tīrīt skursteņus, darvot laivas, iestiklot logus, zāģēt malku, kaut lopus un zvejot zivis. Četrdesmit septiņi gadi. Var dot sešdesmit. Galvā nospe-ķota hūtīte. Mīl lamāt krievus, katra teikuma galā pielipinot pa treknam krievu lamuvārdam. Viena acs stikla -tāda dzidra un nekustīga, otra vienādiņ piemiegta. Šī īpatnība rada vīra noģīmī pastāvīga viltīga smīna izteiksmi.

«Es nau muļķis!» Šūmanis saka. «Muļķ' i tie, kas rokas pa dūņām, es pa dūņām nerokas!»

Pilnīgi nepierādāms apgalvojums, bet man patīk.

Varētu no šī Šūmaņa iztaisīt varoni, pat galveno. Uzmeistarot komēdiju vai traģēdiju, vai farsu.

Varētu pavisam nopietni un iejūtīgi atklāt viņa bērna dvēseli, naivumu. Sirsnīgi nopūlēties, apsūdzot nejauko dzīvi, kas padarījusi viņu tādu, kāds nu viņš ir. Un - lai pamuktu no kritiķu peltās banalitātes - likt nabaga Šūmanim beigās dzēruma deliriumā noslepkavot savu sievu.

Bet Šūmanis neprasās izskaidrojams. Viņš līksmi aiziet, tīkliņu ar burku vicinādams. Tepat aiz purva viņš dzīvo.

* * *

Dzemdību sāpes, kad tās ir aizmirstas, sāk asociēties ar baudu. Ne pavasaris - vasara tomēr ir īstākais laiks pieaugušu cilvēku mīlestībai.

No tā arī varētu iztaisīt stāstu, bet diez vai par Šūmani.

Gleznotājas Heinrihsones lielie krāsu laukumi ir jutekliski. Jutekliski ir manas kursabiedrenes Sarmītes smailie un bālie pirkstiņi, kurus Heinrihsone tik lieliski aprakstījusi bērnu žurnālā «Zīlīte». Jutekliski ir gurķu dēsti un pujeņu ziedi, un resnie kāpostu kāpuri. Magones savā īsajā ziedēšanā. Bet kliņģerītēm jutekliskas ir tikai sēklas.

* * *

Arī dzīve var būt bez sižeta.

Jā, - dzimšana un nāve, bet tās ir tikai pirmās lapas augšējā un pēdējās apakšējā rindiņa.

Ak, ja es būtu Makss Frišs!

Vēlāk labāk - ja es būtu Gantenbeins.

Bet es neesmu.

* * *

Sieviete mijkrēslī pie spoguļa, tā arī esmu es.

(Man jāpārtrauc rakstīt, lai palīdzētu izkļūt no istabas nejauši ieklīdušam tauriņam, ārā ir kliedzoši spoža diena, rīt, vēlākais, pēc nedēļas, būs negaiss.)

Mijkrēslī pie spoguļa. Spogulim ir kāds sakars ar nāvi, jo tajā slēpjas tikai pagātne. Spogulī nedrīkst skatīties pārāk ilgi, sevišķi krēslā. Dziļi un baisi iegrimst acis, lūpas atņirdzas un atsedz zobus (tie nav mani), visam pāri klājas mitras ēnas, un lipīgi pirksti neķītri grābstās gar dvēseli. Sieviete irst zilpelēkajās ēnās, nespēdama pakustēties, un aiz muguras kāds stāv.

Tak ārā ir kliedzoši spoža diena, saule kausē debesis, lej istabā, un spogulis kļūst tikai par tavu atspoguļotāju, šo brīdi. Nē, spogulis kļūst par tiltu uz pasaku. (Visas pasakas, kaut sākas ar vārdiem «reiz bija», runā par nākotni - modelē bezgala iespējamību tavai dzīvei un piedāvā izvēlēties lomu.)

Saule kausē debesis un lej istabā, tu spogulī visa no zelta vārīgi trīsuļojošā gaismā, veczelta mati un bāli zeltīta āda, plecos saules austa mantija - sudrabs ar violetu, un smaržo citronmētras.

Skaista.

Tu kūsti gaismā, un no pirkstu galiem pil dzīvsudrabs, uz nobružātās dēļu grīdas sašķīzdams miljonos mirdzošu lodīšu.

Skan Pateicības Dievkalpojums.

(Tie gan ir spoguļa meli.)

k k k

Rāpus mazgājot grīdu, tu nejauši ieskaties spogulī -sveša seja, mitra un sārti pietvīkusi, pierei pielipušiem matiem.

k k k

Spoguli nedrīkst sasist. Gan saules, gan mijkrēšļa tēli turpina dzīvot spogulī, kamēr tas vesels.

Spogulim plīstot, tie atbrīvojas un izklīst pa māju, tie nekad tevi vairs nepametīs.

* * *

Vasara - es jau teicu - ir visjutekliskākais gadalaiks. Gurķu dzeltenie ziedi. Kamenes. Kad noguļas uzkalnītē, zālē uz vēdera, jūt zemeslodes apaļumu sevī. Tā jāguļ ālavām sievām. Apvārsnis nolaižas sprīdi no acīm, un šis sprīdis ar zāļu stiebriem un kukainīšiem kļūst visa pasaule. Saule tevi sastrādā kopā ar zemi kā mēslojumu.

Var gulēt arī uz muguras, ja no debesīm nereibst galva.

* * *

Sieviete guļ uz muguras dārzā. Bāla, vēl neiedegusi zaļajā zālē. Lapotņu ēnas kā otas triepieni uz ādas.

Ēnas ir kustīgas, mākslinieks klāj arvien no jauna un pāri, līdz ķermenis iegūst formu. Zāles smaragds un pienbalta āda. Gaišs okeris ap pleciem, un vēders dzidrs kā ābols.

Piens un smaragds, un ķirša tumšsārtā sula, notecējusi pār zodu, sīkā urdziņā stiepjas uz krūtīm.

Sieviete aizmigusi.

* * *

Šūmanis ar brāgas burku sastindzis aiz upeņu krūma un baidās iet garām.

* * *

Tikai sliktās filmās baltas sievietes guļ zaļā zālē.

jā, protams.

* * *

Bet Šūmanim arī ir sieva.

Viņas kājas ir izkaltušas, vēnu samezglojumu izraibinātas un brūnas. Visa viņas āda ir pelēkbrūna kā sausa, mālaina zeme, asa kā smilšpapīrs. Viņas rokas - kapara, nē, brūnogļu krāsā, ar melnām ienadzēm, saplaisājušas, un visas plaisas piedzītas ar melnu, auglīgu smilti. Viņas krūtis ir nokarenas kā lapseņu pūžņi un vēders kā izturīgs ādas maiss. Viņas pēdas ir platas un cietas, tās turas pie zemes līkiem, spēcīgiem pirkstiem.

Viņai ir kauli un muskuļi, un dzīslas, šai Šūmaņa sievai, un viss tas ir redzams.

Mati kā ķērpji un kaunums kā bezdelīgas ligzda.

Viņa ir sieviete, un Šūmanis ir vīrietis. Būtu negodīgi mīlestību piedēvēt vien smaragdzaļam un baltam, vien rozā un zeltainam. Kā akmens pret akmeni šķiļas Šūmanis un viņa sieva, un viņu mīlestība uzdzirkstī spoža un acumirklīga, smaržodama pēc kūts, sviedriem, brāgas un diezgan netīriem palagiem.

Arī mīlestība.

Rožaini zeltainā - tā velkas kā medus pavediens, salds un lipīgs, te sabiezēdams, te zuzdams, uzplūst un gaist kā jasmīnu smarža. Veļas kā jūra apaļiem, lēzeniem viļņiem, vējam mirstot, un katrs nākamais vilnis ir smaržīgāks, saldāks un dziļāks. Tā malas ir caurspīdīgu asiņu krāsā, un dzeltenais pavediens viducī stiepjas ilgi ilgi. Tad nāk devītais vilnis, saplīst medus trauks un sarec asinis. Un nu jau tu esi Šūmaņa sieva, tavas kājas ir koka zari, tu pārogļojies īsi un sāpīgi.

Mīlestība, tā pati.

Mierīgos, siltos vakaros jasmīns pie majas smaržo jau gandrīz šķebīgi, jāver ciet logs.

Kūtī un dēļu kaudzē pie šķūņa dzīvo daudz zalkšu. Bijusī mājas saimniece Lillija reiz atlaidusies zālē zem ozola. Koka ēna pamazām atkāpusies un atstājusi viņu saulē aizmigušu. Kad viņa pamodusies, uz krūtīm tai gulējis saritinājies zalktis. Lillija briesmīgi pārbijusies, no tā laika viņa zalkšus necieš.

Dīvaini un skaisti, - biju domājusi, ka tādas lietas notiek tikai pasakās.

Es Lilliju apskaužu, viņa tagad ir zalkša līgava, iezīmēta.

Laikam arī zalktim ir kāds sakars ar nāvi, tikai labā nozīmē.

* * *

Vēl arvien nezinu, kura pasaka būs mana.

* * *

Kad dzīvo laukos, pilsēta liekas nereāla. Es nemaz neilgojos pēc pilsētas. Laiks tur plūst nevienmērīgi un katrai stundai ir baiļu acis. Pilsētā manai dvēselei ir

hroniski paaugstināta temperatūra un pulsa pārsitieni. Pilsētā gribas pārāk daudz iegūt - draudzību, mīlestību, atzinību. Pilsētā grūti atšķirt sevi no citiem. Pārkarsušas dvēseles drudzis uzdodas par kaisli, un vienas nakts īssavienojums atstāj pārāk dziļas un sāpīgas rētas.

Pilsētā katram vajadzētu nēsāt līdzi strāvas stabilizatoru.

Laukos es nepārdzīvoju pat to, ka man nav draugu.

* * *

Mana māja ir meža vidū, un vismaz divu jūdžu apkaimē nav politikas. Tikai sēnes un ogas.

* * *

Niecinu pilsētu, bet, uzrakstīto pārlasot, secinu: par laukiem es rakstu kā īsta pilsētniece. Visi šie mijkrēšļi un vārīgās baltās sievietes.

Piedod, pilsēta, mīļā. Tavs kreppapīra raibums un lētie vizuļi man tuvi. Asfalta smarža uzbudina tāpat kā siena aromāts. Man nepieciešamas pilsētas klačas un intrigas, un pilsētas nepastāvīgā laime. Man patīk nauda un viss, ko par to pilsētā var dabūt. Man patīk skaļas izpriecas naktī un mājupatgriešanās rīta rēnajā gaismā, kad samiegojušies strādnieki pirmajos trolejbusos dodas uz darbu.

Tu esi ilgas sētnieču acīs un karnevāla spozme viņu oranžajās vestēs. Skūpsti telefonu būdās. Žurku slepenā rosība pagrabos un taksometru riepu kaukšana pie viesnīcas «Latvija».

Tu esi franču smaržu, netīru trepju telpu un automobiļu izplūdes gāzu aromātu sajaukums.

Tu esi nedabīga un tieši tāpēc - skaista.

(Bet saproti - laukos nav bail no nāves.)

* * *

Pa īstam mīlēt var tikai vienu pilsētu. Es nedomāju čaulu - namus un ielas, un bruģi. Es domāju to dzīvo pilsētu, ar miesu un asinīm, ar cilvēkiem un viņu lomām.

Un es atklāju: es nevaru pietiekami dziļi mīlēt savu pilsētu. Tās miesa un asinis ir ļaunas sērgas saēstas. Tās ielās skan sveša valoda, un man netīkamas krāsas un formas ir svešo kreppapīra puķes. Viņu smārds pamazām irdina namu mūrus un pieminekļu pamatnes.

Un vēl - mana pilsēta ir nabadzīga. Es varu to saprast un piedot, tomēr - nabadzīga pilsēta ir nožēlojama. Nabadzībai pilsētā jāslēpjas pažobelēs, tā nedrīkst sevi demonstrēt galvenajā ielā. Mana nabaga pilsēta ir kā nogurusi paveca sieviete pēc varmācīga mīlas akta ar klaidoni, kurš nav pat samaksājis. Smiņķis no sejas ir nost, un kādreiz tik greznais tērps - savazāts un saplēsts.

* * *

Šūmanis šodien solījās nākt zāģēt malku, bet, saņēmis desmitnieku avansā, pačibēja.

* * *

Sieviete naktī.

Nakts biedē. Ņirdzīgas balsis sačukstas nesaprotamās mēlēs. Gaiss biezs un staipīgs, palagi mitri. Līdzās trūkst mierinošas otra cilvēka elpas. Tikai tumsas suns, karsti elsdams, paskrien gar vaļējo logu un liek sirdij notirpt drūmās jausmās. Dienā tik klusās un mierīgās logu rūtis dreb sīku gariņu pirkstu pieskārienos. Nakts taustekļi tiecas ārā no istabas kaktiem noglāstīt sievietes miesu un, pulsējot atkāpdamies, atstāj uz krūtīm mirdzošas, gļotainas sliedes. Uzvēdī puvušu augļu salkanais smārds, un birzī šausmās iebrēcas ūpis. Pat koku lapotnes notrīs, kad tām pieskaras nakts dvaša.

Nakts ir vīrietis - bezzobu muti un dziļi gailošām acīm.

Tumsa - viņa uzticamā māsa, vecene, savedēja.

Šūmanis droši klumburē caur nakti uz māju.

«Tumša nakts vai gaiša diena,

Dzērājvīram alga viena,» viņš uzziņģē.

Tuvu gar acīm bez skaņas aizšaujas sikspārnis.

- Škic, maita!

* * *

Nakts ievelkas zilgani vēsos meža biezokņos, tai lēni seko tumsa, žāvēdama savus netīros matus svīstošajā gaismā.

Sieviete aizmigusi.

Pelēkā rīta gaisma nav glaimotāja - seja dzeltē blāva un izmocīta, vēss miklums elkoņu locītavās, zem krūtīm, savandītie palagi, ap kājām satinušies, klusi garo. Nakts pirksta atstātā zīme uz krūtīm sakaltusi un lēni cilājas, sievietei elpojot.

Bet elpa ir mierīga.

Nakts prom.

Diena visi nakts pārdzīvojumi liekas tikai smieklīgi.

Es smejos, bet piesardzīgi.

* * *

Ciemats mirst. Ir jau miris.

Mēs, pilsētnieki, šeit spējam radīt tikai dzīvošanas ilūziju īsajā vasarā. Nedaudzie vietējie iedzīvotāji redzami divreiz nedēļā pie autoveikala. Ellas tante ar saviem kruķiem. Mirdziš. Vecais Vangrovs. Mildas tante. Vēl pieci seši. Gandrīz visi veci, sabrūk kopā ar savām mājām. Daži naidīgi:

- No tim rīīdzinikim nav gāis... izpērk vis pa tukš!

Govis un citus lopus ciematā vairs tur tikai nedaudzi. Ievārījumus arī nevāra. Večiņas autoveikalā nopērk «Globusu» un «Selgu». Ko citu darīsi? Pienu še vairs

nesavāc un cukurs arī uz taloniem. Dārzi aizaug, nav vairs vecīšiem tā spēka. Bet jauniem nav kur strādāt. Un skolas nav bērniem.

Ciemats mirst, un tā nāve dīvaini kropļo cilvēku dvēseles.

* * *

Bet rudeņos, kad pilsētnieki pamazām atkāpjas, šai un citos ciematos kāds apstaigā visas atstātās mājas: logu stikli tiek rūpīgi izņemti un tikpat rūpīgi ielikti atpakaļ, sīki pārbaudīta katra atvilktne, katrs skapītis. Tiek paņemts viss, kam jel kāda vērtē. Pat skrūvgriezis vai āmurs. Pat iesākta tējas paciņa. Vai tukšs dezodoranta flakoniņš.

* * *

Gaidot autoveikalu pusdienas tveicē (bet dažreiz tas jāgaida pat divas trīs stundas), sievas nesteidzīgi šķetina jaunākos ciemata notikumus. Apbrīnojami strādā ziņu dienests: kurš, kad, uz cik ilgu laiku iebraucis vai aizbraucis, kas kuram nozagts.

Pagātnei sievas pievēršas negribīgi: jūs, jaunie, tikpat neko nesaprotat. Nūjā - septiņdesmit māju bijis ciematā. jūrā gājušas turpat vai četrdesmit laivas. Ziemu vīri strādājuši mežā. Izpriecas? Nūjā, teātri spēlējuši, to gan. Tepat krogā. Un Lielirbē bijušas balles, gar jūru nostaigājuši tos desmit kilometrus turp un atpakaļ. Un Liel-irbes puiši arī šurp nākuši, vakaros jaunie dziedājuši un dancojuši.

Tagad nekā.

Sēž saulē, gaida veikalu. Ieklausās - vai jau nerūc?

Gaida arī saimniecēm līdzatnākušie suņi. Guļ, elš no karstuma Benta un Uno, Džerītis un Moris, Repsītis, Murzītis, Bonītis. Mazie balti un pinkaini, lielajiem visiem attālos rados kāds kollijs.

Gaida, spicē ausis.

Kad veikals klāt, diedelē cepumus.

Zog ne tikai mājās. Ērikam divreiz nozog televīzijas antenu no jumta, bet Imantam - pavisam jaunu mazmājiņu. Ļoti vienkārši - noceļ no bedres un aizved.

* * *

Man stāsta tādu gadījumu: viena ciematniece, otrai pārdodot māju, promejot aizzāģējusi visas ābelītes.

* * *

- Es nau zaglis,- Šūmanis saka. - Domā, ja es i dzērājs, tad es i zaglis?

Ticu, ticu, zaglis tā neteiktu.

★ ★ ★

Kad vakarā eju peldēties, jūrmalā, cik tālu vien acis rāda, nav neviena cilvēka. Retu reizi guculis ar saviem suņiem govis izdzinis krastā.

Smilts, vēja nopūsta gluda, cilvēku pēdas pa nakti aizvelk ciet, tikai tanku un bruņumašīnu sliedes smiltīs tik ātri neaizdzīst. Pierobeža.

ie ir ir

Smiltis. Degunā, mutē un ausīs. Sievietes ķermenis un mati smilšu krāsā. Nomaskējusies. Kaija uzlaižas uz pleca un nepamana. Suns paskrien garām - nepamana. Tikai jūra pamana - vakarā paisuma mēle tiecas tuvāk un tuvāk.

* * *

Sieviete smiltīs. Augums gar jūru no Kolkas raga līdz Ventspilij. Vaide, Saunags, Pitrags, Košrags, Mazirbe,

Sīkrags, Jaunciems, Ķesteri, Miķeļbaka, Lūžņa, Oviši -dzimumzīmes uz viņas ādas.

* * *

Jūra te vairs nesmaržo pēc zivīm, jo nav zvejnieku.

* * *

Miķeļbāka atrodas ap sievietes nabu, vidū starp Kolku un Ventspili. Manas mājas «Jaunvigas» - pašā nabas viducī. Viga - ieplaka starp kāpām.

* * *

Neredzama nabassaite no manas mājas ietiecas tieši debesīs. Kā garā pupa. Man mājas jāuztur kārtībā, jārūpējas, lai saite nepārtrūkst.

* * *

Piecsimt metrus no manas mājas ir Pizes kapi. Es tur neesmu vēl bijusi.

* * *

Dvēseļu pārceļošana. Ir tāda teorija. Pārceļojot dvēseļu ceļš ved gar manu māju. Sēžu pie loga novakarē un skatos, kā viņas iet. ļaunas un vecas. Vecākās blīvi pelēkas, jaunās dzidras, gandrīz caurspīdīgas. Bērnu dvēselītes kā liegs virmojums, kā vēja pūsma, jele saskatāmas. Pie manis nekad neiegriežas, un labi vien ir. Mums nav vēl pa ceļam.

* * *

Rozes saplaukušas.

Dzeltenās plaukst trakā steigā un ātri kļūst tukšas. Pa gabalu vēl nekas, bet skaties tuvumā - vecas, sasmaržotas koķetes.

Rožaini baltā plaukst lēni un turas ilgi. Vēsa un vas-kaina karstajā saulē.

White Christmas.

* * *

Sieviete upē.

Irbe tek strauja un līkumaina, krauju krastu ieskauta. Krituši koki vietām šķērso straumi, saknes slejas debesīs. Kā Šiškina gleznā, trūkst tikai lācīšu.

Milzums dunduru.

Upe tek strauja, bet gaiss, blīvs un tveicīgs, stāv uz vietas. No ūdens un gaisa berzes upes spoguļos šķiļas baltas dzirksteles. Sieviete stāv ūdenī līdz krūtīm, upes vidū, brūnā straume vēsi glāsta. Dzirkstis iemetas matos, un tie uzliesmo sārti. Tā varētu stāvēt, līdz upe aizsalst. Kājas grimst smiltī, apsakņojas.

Upei aizsalstot, ap sievieti izveidojas lāsmenis.

Bet sals vēl tālu. Tagad - brūns, medains, pelēkbrūns, visi zaļie, debeszils. Pietrūkst kā tumši violeta. Ultramarīna zvaniņi upes krastā pa gabalu nemaz nav saredzami.

* * *

Sieviete jūrā.

Zaļš ūdens, baltas putas. Sāļš uz lūpām, sāļš acīs. Vējš noskrien viļņus un dzen tos atpakaļ dziļumā.

Jūrā grūti nostāvēt, viļņi pūlas izmest krastā vai ievilkt dzelmē. Sieviete noguļas uz sēkļa, viļņi krīt pāri, grūsta, ceļ, nes, mētā, smiltis nopulē ķermeni gludu un baltu.

Ja laikā izrāpjas malā, var dzirdēt savas asinis šalcam.

Ja paliek par ilgu - viļņi krastā izmet vien oli, vēsu un spīdīgu. Vai dzintara gabaliņu.

Es sev atklāju: esmu laimīga. Bailes mani pametušas.

Bailes pazaudējušas manas pēdas, skraida apjukušas, grozās uz vietas, smilkst, kaunas paskatīties saimniekam acīs.

Smilkst, ielīdušas savā alā, tumsā, laiza brūces.

Gaida.

* * *

Vēlreiz: sieviete un nakts.

Ir vēsas naktis, mierinošas.

Zili zaļas kā Sibīrijas egles.

Dzidras kā stikls.

Kā spogulis debesīs.

Kā atbalss.

Smaržo pēc siena, pēc piparmētrām, pēc sūnas, pēc rasas, kas kritīs.

Tādās naktīs āboli kļūst sulīgi.

Tādās naktīs visi logi vaļā, zvaigznes staigā cauri, tumsa drīkst ienākt. Tumsa no istabas vidus izlīst pa kaktiem, noglāsta visu, nogludina, nolaiza vēsu mēli, irdina priekšmetus un pati kļūst caurspīdīga, pati sāk izstarot klusu, pērļainu gaismu.

Sieviete neguļ, klausās, kā mēnesstars iedzinkstas logā.

Nejūt savu ķermeni, tas izšķīdis rēnajā vizmā, palo pār grīdu, palo uz sienām, sudrabs, balts, pelēks.

Zvaigzne pierē un noslēpums lūpās, melnās kā ogle.

(Tā neesmu es.)

* * *

Un vēl: ir naktis siltas un mierinošas.

Mīkstas kā suņa pavēdere.

Melnas kā kurmja kažoks.

Ne lapa neietrīsas, bez skaņas liecas zālesstiebri zem tumsas soļiem.

Nakts seja mākoņos paslēpusies, acis aizvērtas.

Sieviete guļ.

Gaismai austot, sāks līt.

Es dzīvoju starp to, ko domājos redzam, un to, ko zinu.

Jo mazāk es zinu, jo vairāk redzu.

* * *

Katru dienu aplī pa māju sekoju saulei.

Rīta saule spīd guļamistabā, modinot sola laimīgu dienu. Tur es strādāju.

Ēdamistabā spīd pusdienas saule. Tur labi lasīt vai rakstīt vēstules, atlaisties diendusā.

Sārtenā vakara saule spīd virtuvē, pārkausē varā manus alumīnija katlus, mierina pirms nakts.

* * *

Tēvs pagalmā skalda malku, ko Šūmanis sazāģējis. Cirvja klaudzieni vieš drošības sajūtu: es dzīvošu te vēl ilgi.

Katru dienu kāda jauna velte jūras smiltīs: tukša Scotch Whisky pudele, zviedru plastmasas benzīna kanniņa, veca kurpe, alus kārba. Bundža ar eļļas krāsu. Olgas tante ar to nokrāso savu māju.

Kurpes izskalo visbiežāk.

- Vai visi tie cilvēki ir noslīkuši? - prasa meita. Nezinu.

* * *

Manas mīļākās smaržas:

darva,

medus,

zāģu skaidas, sveķi, koka miza, kumelītes un vīgriezes, pētersīļi,

trūdošas lapas, kreses,

pagraba pelējums, dūmojoša plīts, kucēna elpa.

* * *

Pieaugušie burkānu vienkārši nograuž - no tievā gala līdz resnajam. Viņi uzņem karotīnu.

Neviens bērns burkānu tā neēd.

Bērns sāk no resnā gala, ar zobiem uzmanīgi atšķeļot, nolupinot burkāna ārējo, košāko daļu, kas ieskauj serdi, ja burkāns jau pietiekami nobriedis un bērns pietiekami trenējies, tad gaišā serdīte beigās paliek pilnīgi gluda, kā pati izšķīlusies, valga, pat sīkie, maigie, mazām saknītēm līdzīgie izaugumiņi uz serdes virsmas ir veseli.

Tāda serdīte ir īpašs gardums.

Es ēdu burkānus kā bērns.

* * *

Bet redīsam vispirms ar zobiem jānoloba miziņa.

Arī miltainu tomātu ar zobiem var nomizot. Blāvi oranžīgi viz samtainais tomāta mīkstums.

Gareniski pārgrieztam gurķim vispirms jāizgrebj sēk-lotais viducis.

* * *

Līst, līņā. jūrā migla.

Pāri visam ciemam pūš miglas taure.

Rožu ziedi pielijuši smagi un nolīkuši līdz zemei. Pelēks miers un nekustība, pat smalkie lietus pavedieni sastinguši gaisā. Ne gala, ne sākuma.

Ļaudis runā klusi, un miglas taure noslāpē viņu vārdus.

Caur pelēko lietus aizkaru otra pļavas mala gandrīz nesaskatāma. Man liekas, tur klusi un lēni virzās drūma procesija - melni vīri bez sejām, nestuvēs bāli un nekustīgi tēli, no nestuvju malām pil ūdens. Starp diviem lietiem noslīkušie.

P-ū-ū-ū-ū-ū, p-ū-ū-ū-ū-ū - miglas taure kā kapu zvans.

* * *

Kapu svētki Pizes kapos. Jauns mācītājs cenšas zvērot taisnīgās dusmās, ko Dievs jūt pret draudzi, kas pametusi savu templi - ļāvusi pionieru nometnei ierīkot klubu Miķeļbākas baznīcā. Es ticu Dievam, bet neticu Dieva dusmām uz šiem vecajiem, vientuļajiem cilvēkiem. Man sāpīgi griežas ausīs mācītāja pārspīlēti dramatiskais tonis.

Dieva vārdam jārunā ar dvēseli, bet dvēsele vislabāk dzird klusus un vienkāršus vārdus.

Mācītājs runā ilgi. Baznīcas koris, deviņas vai desmit vecītes, glīti saposušās melnbalti pumpotās kleitās, sēž rindiņā uzkalnītē un līdz nākamajai dziesmai pūtina piepampušās, biezās zeķēs ieautās kājas.

Izniekotie Dieva vārdi neatrod dzirdīgu ausu, pinas koku zaros - pakš, pakš - krīt izdegušajā zālē.

Mācītājam pie kājām noguļas suns, elso.

Skumji.

Sākoties kārtējai dziesmai, es pametu kapsētu un jūtu, ka Dievs nav uz mani dusmīgs.

* * *

Promejot redzu - ārpus žoga uz segām sēž dažas ģimenes, iedzer, uzkož, no tālienes braukuši. Šūmaņa nemana.

* * *

Augusts: sarkani pīlādži, dzeltenas saulespuķes, kliņ-ģerītes vēl pilnziedā, plaukst asteres, briest gurķi, kāposti

tinas galviņās, ozolā aizmetušās mazas zīlītes, melnē cūkpupas, sarkanās apšubekas zaļā zālē aiz šķūņa un baraviku apaļās galviņas pagalmā zem mūsu ozola.

Vai tas ir mazsvarīgi?

* * *

Vējš ir neatlaidīgs te, jūrmalciemā. Reizēm nikns, līdz zemei liec zāli pļavās, sīksti ieķeras koku galotnēs, nelaiž vaļā, pa skaidiņai plucina vecos šķindēju jumtus, auro, rēc divbalsīgi, kopā ar jūru.

(Jūru dzird vienmēr, jūras šņākoņa ir šejienes klusums. Pilsētas klusums ir nakts tramvaju zvani un vēlu garāmgājēju soļi uz asfalta, un sētnieka lāpstas gurk-stoņa sniegā agros ziemas rītos.)

Reizēm vējš maigs, pieglaudīgs, luncinās kā suns, labinādamies trinas gar kājām, laiza tev muti.

* * *

Vējš norimis. Vējš ieskrējis meža biežņā, noslēpies kādā bedrē, vecā tranšejā, vējš noslīcis purvā. Vējš dilis un izdilis līdz tievam pavedienam, kas locīdamies ievelkas kārklājā. Bezvējš - starp vecu un jaunu vēju. Debesis nolaižas līdz šķūnīša jumtam, pelēkas. Vairs nelīst. Vēl nelīst. Nedzird jūru. Putni apklusuši, nedūc bites. Sastingušas lapas, zāle izmirkusi.

Sieviete sēž pie loga, nevar pakustēties - gaiss pārāk biezs, pārāk liela pretestība domām.

Sēž melnās drēbēs, acis melni krāsotas, smēķē. Dūmi stingst gaisā. Gaida. Nezina, ko.

* * *

Mūsu māju apmeklē tikai bijušā saimnieka vecais runcis.

Naktis pārguļ sienaugšā, dienā kaut kur pazūd.

Te var nodzīvot nedēļām, neredzot neviena cilvēka.

Mory Coughlan šovakar dzied «Jaunvigās». Dzied par savu mazo naivo tautu, par savu skarbo un nabadzīgo dzimteni. Zema, piesmakuši, maiga balss kā asaru straume izlīst pa istabām, pārplūdina māju, palo kopā ar miglu pār pagalmu, pļavām, mežmalām, purviem, purviem, stāvošiem ūdeņiem, purviem tumšajiem.

* * *

Daudz te purvu.

Nevienā virzienā caur mežu nevar iziet pa taisnāko ceļu - katrā ziņā priekšā kāds purvelis. Noteku grāvji jau gadu desmitiem nav tīrīti, purvi mācas virsū mājām, atņem ganības.

Grīslis un skosta. Vilkuvāles.

Satrunējušu koku stumbru un zemes asiņu smarža.

Melns, zaļš, pelēks, tumši brūns.

Cūkauši pavasarī, rudenī dzērvenes.

Biezas bērzlapes gar purva malu.

Iemet akmeni staignajā ūdenī - noklunkšķ dobji un aprauti, ūdens neizplūst riņķos, tikai satraukts odu bars džinkstot paceļas spārnos.

Zeme salīgojas zem kājām, nobrīkšķ kāds zars, tik pēkšņi sabiezē bailes, kā pelēks plīvurs krīt acīs, kā čūska šņāc ausīs un smird pēc zvēra.

Aizmiegtām acīm kā briedim drāzties caur krūmāju smalksni, lai zari pātago seju un kūleņojošie sirdspuksti izlīdzinās skrējiena ritmā.

Nokrist uz mutes mežmalas pļavā un kāri ieelpot tvirtu, veselu zemes miesu. Saulē.

(Bet Šūmanis zina takas pār visiem purviem.)

Rudenim tuvojoties, zalkšus mana retāk. Toties daudz ķirzaku un glodeņu. Lecekts spraugā starp diviem dēļiem dzīvo mazītiņi ķirzaku bērni, no tumsas ārā raugās spožas actiņas. Bet glodenes kā senču vara kaklariņķi guļ

zāle vai smiltīs. Kad pienāc klāt, aizlokas lēni un nesteidzīgi.

ic ic ic

Lībiešu kultūras svētki Mazirbē. Skan izjustas runas, un lībiešu karogs atkal plīvo virs viņu nama. Pulka ļaužu. Nez cik no viņiem prot lībiešu valodu?

Septiņu paaudžu vaina liec galvu uz leju.

Bet bufetē ir alus, šampanietis, konjaks, vistas rulete un žāvētas vimbas. Skanot Latvijas un lībiešu himnai, izslāpušie rindā stāvētāji sastingst miera stājā.

Vakarā, visu nakti - kārtīga zaļumballe, divi orķestri raujas uz maiņām, vaiga sviedros.

«Molodaja guvernantka bērniņ roģilo,

Ņe kormila, ņe poila, upē iemeta,» dzied bāls puisietis mikrofonā, un latvieši jautri lec pa lībiešu kauliem.

ic ic ic

Ainavu, ko Dievs te radījis, nevar saukt par skaistu pierastā nozīmē. Tā ir vienmuļa. Mežonīga. Drūma. Noslēpumaina savā vienmuļībā.

ic ic ic

Robežsargu klātbūtne jūtama visur. Es brīnos un priecājos - tie ir laipni, pieklājīgi un izpalīdzīgi ļaudis. Ja ciematā notiek kārtējā zādzība, viņi nāk talkā ar saviem suņiem (milicija ir bezspēcīga, uz 40 kilometrus garu piekrastes joslu - viens milicijas pilnvarotais ar salauztu motociklu), naktīs šad tad apbraukā vientuļākās mājas, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā. Pazīst visus vietējos.

Nē, šie cilvēki bailes neiedveš. Bailes vieš viņu atstātās pēdas mežā, jūrmalā, kāpās.

k ic ic

Kāpa kā valnis sarga zemi no jūras uzmācīgajiem centieniem. Krastmalā vējš, viļņu šalkas, neaptverami plašas debesis. Pārrāpies pāri kāpai un iekrīti kā lielā bļodā, - ausīs iesitas klusums, tveice, debesu zilums virs pašas galvas. Ieplakā pret debesīm degunus slej divas raķetes. Melni, drūmi, izteiksmīgi silueti pret dzeltenzaļo kāpu zāli. Tranšejas un bunkuri. Klusums kļūst draudīgs. Sarūsējušu stiepļu rituļi pinas kājās, ieķeras svārku stērbelē.

Bet trīs soļu attālumā raķetes mīļi uzsmaržo pēc sasiluša koka - vecas, salūzušas koka raķetes.

* * *

Naktī sieviete guļ savā mājā un jūt, kā visā piekrastes garumā, aiz kāpām noslēpušās, pussatrunējušās koka raķetes tēmē zvaigznēs.

Bākas stars visu nakti mierina mežus. Guliet, nebaidieties.

Es jūtu: bāka vieno - zemi ar jūru, mežus ar liedagu, mežos izkaisītās viensētas, aizmigušus cilvēkus.

* * *

Zvaigznes krīt uz rudeni.

Mirdzošs punkts un švīka debesīs. Sieviete iziet pagalmā. Zvaigznēm krītot, tumsā nav baiļu. (Vai: redzot ko skaistu, bailes aizmirstas pat tumsā.)

Izskrien suns un debesīm uzrej. Vau.

* * *

Laimei tiešām vajadzīgs pavisam maz.

Redzēt, dzirdēt, just:

kā aug, atveras un uzzied tavas kāršrozes,

kā smaržodama veļa žūst vējā,

kā dobe uzelpo pēc ravēšanas,

kā smiltis žūst pēc lietus,

kā migla ceļas,

kā vakars nāk slepšus,

kā saule lec,

kā mainās gadalaiki.

Pusdienās vajag jaunos kartupeļus ar dillēm, sēņu mērci, rūgušpienu vienā gabalā, tomātus un gurķus ar krējumu un sīpoliem.

Vakariņās pankūkas ar aveņu vai lāceņu ievārījumu. Brokastīs krūzi melnas kafijas.

Un tad nāk lietavas.

Viss pievelkas mitruma, viss smaržo.

Pēc zemes, pēc trūdiem, pēc slapja koka, pēc dūmiem.

Mežā aug sēnes.

Bēniņos uz palagiem ietekas brūklenes.

Mušas pārojas un kož cilvēkiem.

Jūra uzrūgusi un slinka.

Sieviete iet gar jūras krastu, slapjā smilts tvirta kā nesen liets asfalts. Jūras ūdens - zaļpelēks, zilpelēks, brūnpelēks. Pret vietu, kur aiz mākoņiem paslēpusies saule - tīra sudraba. Negaisa zilais austrumos.

Lietus lāses rit pār seju, pār lūpām, aiz apkakles. Sakausē ar jūru, ar slapjo smilti, ar aukstajām debesīm.

Ja apsēžas zemē, ceļus pierauj pie galvas, seju paslēpj klēpī, aizver acis un ļaujas lietum, var pilnīgi sevi aizmirst un pārtapt: no jūras izskalotā mucā, gludenā praulā, olī, smilšu graudiņā, lietus lāsē.

Var izplūst pār smiltīm un iesūkties zemē.

Vai otrādi: aizmirst apkārtni un just tikai sevi.

Slinku un mūžīgu bezdomu dzīvību.

Pērli gliemežnīcā.

Silti ir sevī un labi.

Lietavas vēsta - nāk septembris.

Projām jābrauc.

Rudens paliks te.

Es varu tikai iztēloties, kā ozols kļūs dzeltens un nometīs lapas. Kā mežacūkas nāks kartupeļos tumšās naktīs. Kā pīlādži pēc salnām kļūs saldi un sulīgi. Kā vasarīgi siltās dienās no jūras pēkšņi mutuļiem atvelsies ledaini miglas vāli. Un kā baltajā sūnā priežu jaunaudzē augs vēlās baravikas kapara krāsas galviņām.

Jābrauc projām.

Pilsētā biedē iztāļus - vai pratīšu tur vēl dzīvot.

Tik gara vasara, katra minūte kā medus lāse ielijuši dvēselē.

Tik īsa vasara, kā vējaina diena aiztraukusies.

* * *

Sieviete sāk atvadīties jau divas nedēļas pirms prombraukšanas.

Ak, vēl gan tik tālu, bet - katra diena ir šķiršanās.

Katra diena saka: drīz.

Tu nebūsi, tu neredzēsi.

Tu pametīsi, tu sveša.

Prieks vairs nav mirdzošs, tas nosūb rūgtenās ilgās. Rūsganās.

Laime nav rāma - pārāk alkaini tu tver mirkļus.

Drīz, drīz.

Neskums pēc tevis ne mežs, ne jūra, ne purvi.

Tava mīlestība ir vienpusēja.

Sieviete nokrēslī pie loga. Acis - melni iekrāsotas, lūpas kā ogle.

Smēķē.

Neko negaida.

* * *

Aizbraukšanas dienā atspīd saule pēc lietus. Viss uz-zaigo, atmirdz nenožuvušā rasā, tuvīnās rudens krāsās.

Mašīna, kas aizved sievieti, ir koši zaļa. Tāds zaļums dabā nav sastopams.

Kad tā iegriežas meža ceļā, saule paslēpjas aiz violeta mākoņa, zelta putekļi izbirst pār koku galotnēm un noslāpst.

Purva malā krūmos stāv Šūmanis.

Maj atvadam ar roku, smīn. Zem hutītes divi radziņi.

Sieviete atskatās.

* * *

Man nepatīk rudens Rīgā.

Dubļi un drūmi cilvēki.

Es gribu nokrāsot melnus matus un braukt uz Ma-laiziju.

Ieelpot gaisu - svelmainu un mitru kā pirtī. Augu lapas tur ir tik zaļas kā mana mašīna.

Okeāns - karsts kā gurķu laistāmais ūdens skārda vanniņā. Tur smaržo pēc labas tabakas un palmu eļļas, un kaučuka koka sulas. Tur ir rozā zibens un lietus silts un biezs kā tikko slaukts piens. Nakts no dienas tur atšķiras tikai ar tumsu, bet tumsa krīt pēkšņi kā teātra priekškars.

Es tur vakariņošu ķīniešu restorānos okeāna krastā.

Naktī uz spilvena likšu orhideju.

Kualalumpuras dzīvajās ielās iejukšu tumšādainu, balti ģērbtu cilvēku pūlī un gaidīšu pavasari Latvijā.

ie ic ic

Sieviete un rudens.

Rudens nākdams prasa: vai tu būsi vēl pavasarī?

jā! Jā.

(Es gribu.)

dabas fotogrāfijās

- Ai, kā man patīk fotografēt! Kā man patīk, ar šito aparātu! Kā man patīk, ai, zini, - lietus lāses uz stikla, klusās dabas uz virtuves galda, smilšu reljefs pie jūras, gliemežvāku raksts smiltīs, atspulgi ūdenī un mākoņi, mākoņi! Un visas tās lapas, ziedi, sēnes, ai, romantika! Un vienmēr jau arī kaut kas sanāk.

maja ar sievieti

Abas fotogrāfijas bija gandrīz vienādas. Tā pati māja, zemei pieplakusi, pamati apsūnojuši, skurstenis šķībs, dēlīšu jumts vietām apaudzis baltu ķērpi, jumtam pāri kuplu zaru vainagu klāj simtgadīgs ozols. Pa kreisi vecs pīlādzis nokaltušiem zariem, daži dzīvības koki pa labi, pussabrucis riku žogs rēgojas starp māju un purvu. Arī zem ozola tāds kā dīķītis, kā slīkšņa - meldriem, vilku-vālēm un kalmēm aizaudzis. Pavasaros tur purenes un īrisi ziedēja, zaļš un dzeltens. Taču fotogrāfijas bija melnbaltas, formāts 9x1 3 cm, patiesībā detaļas saskatīt nemaz nebija tik viegli, bet es atcerējos katru sīkumu.

ļa ielūkojās uzmanīgi, varēja noprast, ka fotogrāfijas uzņemtas dažādos gadalaikos: vienā zem virtuves loga ziedēja astilbes, otrā vēl - varbūt vairs - neziedēja.

Vidusistabas aizkari vienā fotogrāfijā bija vaļā, otrā puspievērti.

Un tad vēl tas neredzamais - tas, ko es biju devies noskaidrot cauri visai Latvijai vēlas atvasaras vējainā dienā, pa dubļainiem Latgales ceļiem uz Dieva un arī cilvēku pamestu Latgales sādžu, uz vietu, kuras nav kartē.

Par viņu, Serafimu, Latgales reģi, man pastāstīja kāda veca draudzene. Es vienmēr biju nicīgi izturējies pret tādām būšanām, bet, nezinādams vairs cita padoma, kā jau ļaudis izmisumā mēdz darīt, ķēros pie pēdējā salmiņa.

Es nesteidzos, braucu lēni un vietām apstādamies, baudīdams skaistos dabas skatus un, kaut nevēlējos sev atzīties, - mazliet baidīdamies no gaidāmās tikšanās. Es neticēju gaišreģiem un zīlniekiem, es neticēju pārpasaulīgajam, un es neticēju arī Dievam. Ja man jautātu, kam vispār es ticu, man būtu grūti izdomāt jebkādu atbildi, kas izklausītos pārliecinoši - pat nepatiesu.

Es mēģināju nedomāt par fotogrāfijām manā kabatas portfelī, tur, pie sirds, bet vērot apkārtni. Latgalē nebiju bijis kopš bērnības. Ezeri, pretēji dabas likumiem, slīpi gulēja pauguru nogāzēs, un bija jābrīnās, kāpēc ūdens no tiem nelīst ārā, mākoņi savā skrējienā debesīs sadūrušies ar kādu neredzamu šķērsli un sastinguši kā akvarelis, garām aizklidzināja zirģelis ratu aizjūgā, arhaiski ģērbies večuks uz bukas - tieši tāds nabaga zemnieciņš būtu varējis izskatīties arī pirms simts gadiem. Garām pretējā virzienā aizgrabēja nodauzīts un sarūsējis žigu-lītis, kārns, melnraibs puscūcis plīvojošām ausīm pārjoza ceļam.

Es biju pastāvējis uz kraujas un bijīgi ielūkojies Daugavas tumšajos ūdeņos un kādreiz applūdināšanai nolemtajos mežonīgajos krastos, biju kopā ar lakatos sati-nušamies sievām pamīdījies pie autoveikala Židinu ciemā un tāpat vien, joka pēc, nopircis odekolonu «Rus-skij Ies» par 34 santīmiem - dāvanu draugam.

Nabadzība bija jūtama it visur, bet mājas slīga rudens puķu dārzos un zibināja tīras logu acis aiz kokgriezumos mežģīņotiem slēģiem.

Es pamazām atvadījos no tās pasaules, kuru pirms pāris stundām biju atstājis, un jutu sirdī iegulstam sen nejustu mieru.

Šīs esot vecticībnieku vietas.

Es pēkšņi atcerējos, ka viņa, sieviete, kuras dēļ es mēroju šo ceļa gabalu, nezin kurā paaudzē esot cēlusies no vecticībniekiem.

Ceļš apmeta kārtējo līkumu kaut kur starp Šķeltovu un Ambeļiem, un es nonācu vietā, kura vēl ilgi man rādīsies sapņos.

Neliela sādža. Debeszila vecticībnieku baznīciņa dzelteniem slēģiem. Otrpus ceļam bodīte kā mājiņa uz vistas kājas, nokrāsota koši violeta. Vakarīgās saules sārtie stari lika abām, kā baznīcai tā bodei, mirdzēt kā spožām brošām pie atvasaras raibās kleitas. Bodītes lillā krāsotais korpuss izrādījās vecs kuģa bunkurs no kniedēta metāla, kaut kur Pierīgā atrasts un atvilkts uz šejieni, apjumts kā namiņam pieklājas, ar piebūvētu koka lievenīti, kurš aicinoši ļauj saskatīt smaragdzaļo bodes iekšpusi. Durvis uz veikala telpu biezas kā seifam, maza lodziņa smagajām restēm ziedus mīlīgi piekļāvušās mākslīgās rozes. Pie stenderes tāda kā elektriska ēzelīša l-ā aste ar plastmasas dzintara kloķi. Kamēr es gudroju, vai tā varētu būt signalizācija, ar kuru izsaukt veikalnieku, pie manis pāri laukam jau steidzās pati saimniece - paveca, bet skaista sieviete, kuras seja atgādināja kaut ko labās krievu filmās redzētu.

jā, tiesa gan, Serafims te dzīvojot, tur tajā izbā - viņa rādīja kaut kur uz sādžas ielas galu, - bet šobrīd droši vien pie batjuškas sēžot, šajā laikā viņu seriālu skatoties. Ejot lai droši, batjuška božņicu atslēgšot, parādīšot. Bož-ņica viņiem skaista: takoi krāsoti mir ņe vidal!

Šķērsoju ceļu. Blakus baznīcai mazs namelis baltiem aizkariem, pagalmā zem nojumes virtenēs žāvējās sīpoli, logā mirgoja TV ekrāna zilās gaismas, uzrēja suns, pavērās aizkars, un logā parādījās batjuškas bārdainā, laipnā seja, bet viņam aiz pleca vēl kāda, tumša, nedēļu neskūtiem, melniem bārdas rugājiem noaugusi.

Es atteicos no baznīcas apskates - citrreiz, vēlāk - un skaidroju sava nāciena mērķi. Ar Serafimu, rau, gribu runāt. Ir tāda vajadzība.

Kad vajadzība, tad vajadzība, - nopūtās batjuška.

Serafims, ne pusi tik laipns, cēlās un nāca, ne vārda nebildis, veda mani pa vienīgo dubļaino sādžas ielu uz būdu pašā ielas galā. Ceļu lēni šķērsoja melna vista, Serafims nospļāvās uz vistas pusi un kaut ko nomurmināja; uz kādas mājas lieveņa ap galdu klusi sēdēja bariņš cilvēku un dzēra kandžu.

Serafima būdas durvis nebija aizslēgtas, bez vārdiem viņš vedināja iekšā. Te nebija vairs tās tīrības un mirdzuma, kas pārsteidza veikalā un pie batjuškas, - galds maizes drupačām nobērts, beigtas mušas sastingušas uz palodzēm, logu stūrus tīkliem aizvilcis zirneklis.

Putraimiem nokaltusi suņa bļoda kaktā pie plīts. Skāņa netīrības un vientuļa vīrieša smaka.

- Sēdies, - Serafims teica, norādot uz izļodzīto, noķepušo tabureti pie galda. Pirmie man veltītie vārdi.

- Ko gribi.

Tas nebija jautājums, un ne vēsts no labvēlības vai ieinteresētības viņa balsī, - šķiet, tikai vienu skatu uzmetis, viņš mani jau ierindojis kādā ne pārāk tīkamā kategorijā.

Es klusēdams izvilku abas fotogrāfijas. Ar delnu rūpīgi noslaucīju galdu. Noliku tās līdzās.

Es zināju: vienā fotogrāfijā mājā iekšā ir viņa.

Man jāzina - kurā.

Vienu mēs bildējām, kopā dodoties projām uz Rīgu, otru es fotografēju prombraucot viens.

Un pēc tam mēs vairs nesatikāmies, taču tobrīd to nezināja viņa un tikai vāri nojautu es.

Viņa palika. Viņa stāvēja durvīs un māja ar roku, un smaidīja savu jocīgo Buratīno smaidu, bet, kad es izvilku fotoaparātu, viņa iesmējās skaļi un žigli patvērās priekšnamā - aizcirtās mājas durvis, mirkli nozibēja ēna virtuves logā, taču nevienā no fotogrāfijām šīs ēnas nebija.

- Jūs redzat kādu atšķirību starp šīm bildēm? - es izgudrēm vaicāju.

Hoho, jutos lepns par savu viltību - šinī dīķī bebri neaug. Ja es jautātu vecim tieši un skaidri: kurā no fotogrāfijās redzamajām mājām atrodas sieviete, - viņam atliktu tikai norādīt uz vienu, un tas būtu viss. Nebūtu iespējams pārbaudīt viņa vārdu patiesumu.

Es pats biju raudzījies uz fotogrāfijām ilgi, ļoti ilgi. Kā muļķis, pats sevis kaunēdamies, es biju turējis plaukstas virs vienas un otras, pūlēdamies sajust kādu siltu strāvu, kas liecinātu, kura fotogrāfija ir īstā.

Es biju turējis tās mēnessgaismā uz naktsgaldiņa un blenzis, acis nemirkšķinot, cerēdams samanīt kādu kustību fotografēto māju logos.

Es pat biju devis tās apostīt sunim.

Smieklīgi.

Tagad visas manas cerības iemiesoja šis vīrs.

Viņš, galvu rokās atspiedis, izklaidīgi skatījās uz fotogrāfijām, viņš oda pēc mūžīgām, nebeidzamām paģirām, viņš oda pēc svaigas kandžas, viņam bija vismaz nedēļu neskūta bārda un sen nemazgāts rūtains krekls, un mati, kas taukainās lēkšķēs krita uz pieres un līda aiz nosmulētā krekla apkaklītes. Viņam bija klasisks dzērāja deguns, sarkans ar vieglu zilganu dzīsliņu tīklojumu, un miklas, iekaisušas acis. Viņa lūpu kaktiņā ielipis karājās apdzisis «prīmas» benčiks. Es pat nezināju, ka «Prīmu» vēl ražo. Es skaudri apzinājos sava brauciena bezjēdzību.

Viņš pagrieza fotogrāfijas pret sevi, rokas melnas, īsiem, lāpstveidīgiem nagiem, un man likās, ka tie ir nograuzti - kā mazam puišelim.

- Viena māja ir tukša, - viņš beidzot teica. - Un otrā ir sieviete. Šķiet, nelaimīga.

Es apstulbu.

- Kurā? Kurā mājā? - man aizkrita balss. Tai brīdī es pat neizpratu viņa pēdējās frāzes nozīmi, par to es sāku domāt tikai vēlāk. Un dažkārt domāju vēl tagad.

- Kam tev tas jāzina.

Vecis atkal nejautāja, tas drīzāk skanēja kā «kas tev par daļu». Viņš atgrūda abas fotogrāfijas nost un mazliet trīcošām rokām aizkūpināja apdzisušo benčiku.

- Man jāzina.

Es nevarēju teikt, ka sieviete, kura atradās vienā no šīm mājām, nē - vienā no fotogrāfjām, nē - atkal nepareizi - vienā no nofotografētajām mājām, - ka šī sieviete ir pazudusi no manas dzīves, neatstājot neko, pilnīgi neko, neviena paša pierādījuma par savu eksistenci. Par mūsu attiecībām.

Un, kam nav lietisku pierādījumu, - tā taču vispār nav bijis. Vai ne?

- Tās mājas arī vairs nav, - kā nolasījis manas domas, teica Serafims. - Nekā vairs nav.

- Es zinu. Māju pārdeva, un jaunie saimnieki tās vietā uzcēla citu. Modernāku.

- Kāpēc tu nemeklē to sievieti dzīvē?

Bet tās sievietes taču arī nav, - es nodomāju. Nav tās, kura smaidīja ozolā iekārtās šūpolēs, tās, kura nāca no meža, bērnišķīgi laimīga, pilnu grozu ar baravikām, kura dziedādama cepa pankūkas uz vecās malkas plīts, un pankūkas vienmēr piedega rūgtas, bet viņa tikai smējās; tās, kura atdevās man tā, kā nekad neviena cita nav atdevusies, tā, it kā katru reizi piedzīvotu brīnumu un atklāsmi, un pateicību reizē ar kādu neizprotamu, uzvarošu un gavilējošu, pār malām līstošu prieku. Kura, tuvojoties tam brīdim, ar neatkārtojamu kustību aizsedza seju ar vaļā atvērtu delnu - lai apslāpētu kliedzienu, un pēc tam vienmēr raudāja - no saviļņojuma un laimes.

Varbūt kaut kur dzīvo sieviete ar viņas vārdu un uzvārdu, varbūt precējusies, varbūt ne, varbūt vairāku bērnu māte, varbūt viņa vēl arvien piededzina pankūkas. Es nezinu, un es negribu zināt.

Viņai tagad ir piecpadsmit gadu vairāk, bet brīnumiem ir īss lietošanas termiņš.

Man tikai vajadzēja zināt, kurā mājā viņa ir. Un viss.

Es nebiju muļķis, es nedomāju, ka, ierāmējot un pieliekot pie sienas fotogrāfiju ar vairs neeksistējošu māju, kurā atrodas vairs neeksistējoša sieviete, es atgriezīšos laikā pirms piecpadsmit gadiem un varēšu izlabot toreiz pieļautās kļūdas. Ja vispār bija kļūdas. Jo parasti jau viss notiek tā, kā tam neizbēgami jānotiek.

Muļķības.

Es esmu gana pragmatisks cilvēks. Es tikai nevaru izturēt, ka nezinu, kurā mājā viņa ir.

Nezinu.

Un nevaru izturēt.

Tā bija kļuvusi par vajadzību, kas jāapmierina, par apsēstību, kopš brīža, kad atradu šīs fotogrāfijas, pārskatot vecā rakstāmgalda atvilktnes, kurām nebiju skāries klāt vismaz desmit gadu. Es tobrīd biju aizmirsis gan māju, gan sievieti. Man bija cita, un es biju laimīgs - un tieši šī cita mani pamudināja sakārtot savus papīrus, jo viņai, redziet, nepatika mans masīvais sešdesmito gadu rakstāmgalds. Viņa nesen bija ievākusies pie manis dzīvot un kādā antikvariātā noskatījusi labāku. - Elegants jūgends, - viņa teica. Nu, lai tā būtu.

Atradis šīs fotogrāfijas, ieliktas nodzeltējušā aploksnē ar virsū uzdrukātu kosmonautu, laikam Gagarinu, es pirmajā mirklī vispār nevarēju atcerēties, kas tā ir par māju un kādēļ šīs fotogrāfijas atrodas pie manis. Man līdzās zemē stāvēja melnais atkritumu maiss, kurā es metu visu lieko, un mana roka jau pastiepās, lai ielidinātu maisā arī šīs bildes, kad pēkšņi - tas nāca. Tas atmiņu vilnis, apstulbinoši spēcīgs: vispirms māja - es redzēju visu reizē - visas iekštelpas - caurstaigājamo vidusistabu, viršus vāzē, notecējušās sveces uz palodzēm, pēc baldriāniem smaržojošo bufeti ar stikla durtiņām, guļamistabu ar šauro koka gultu, kurā mēs gulējām savas naktis, un viņu. Viņu! Rokas trīsēja, - kā es vispār varēju aizmirst?! Atmiņas smaržoja: pēc meža, pēc tikko mazgātas grīdas dēļiem, pēc dūmojošas krāsns, pēc slapja suņa kažoka, pēc raupjas lauku vilnas segas, pēc viņas lūpām un siekalām, pēc viņas klēpja, pēc manas sēklas, kas pēc tam nekad vairs nav smaržojusi tik saldi kā sajaucoties ar viņas sulām.

- Kas tev ir? - prasīja Ilze, mana tagadējā, ar kuru es biju laimīgs.

- Kas tās par bildēm? - viņa vaicāja. - Un kas tā par māju?

- Kādreiz jaunībā, sen... mēs ar māsu tur bieži viesojāmies, - es pūlējos pateikt normālā balsī.

- Nu un?

- Nē, nu neko.

- Nu, tad met ārā, - Ilze teica.

- Ai, paglabāšu, - es iespējami nevērīgi attraucu.

- Tev tur bija kāda brūte? - prasīja Ilze.

Es šausmīgi apvainojos par vārdu «brūte», šausmīgi apvainojos, nu, smieklīgi, jā, bet tas man likās tik bezgala netīri - nu tā, it kā viņa būtu teikusi «mauka».

- Pati tu esi brūte, - es teicu.

Un tālāk nekā, tālāk mēs turpinājām kārtot māju un nerunājām, un tad ēdām vakariņas un runājām par darbu un vīkendu, un par Ilzes spāņu valodas kursiem, un tad gājām gulēt un it kā pat mīlējāmies, es aizvēru acis un mēģināju neredzēt sievieti zem sevis, viņa kaut ko čukstēja man ausī, bet es klusībā, domās, savu monotono iekšā—ārā kustību ritmā atkārtoju: piedrāžu, pie-drāžu, piedrāžu, pie-drā-žu.

Nakts izdzēsa vakaru, un rīts nāca parasts, un mēs ne viens, ne otrs nenojautām, ka tieši tas vārds, tikai vārds, - «brūte» - bija mūsu attiecību gala sākums.

Vai varbūt tomēr tās fotogrāfijas.

No tās dienas es nēsāju bildes līdzi kabatas portfelī un darbā, pusdienas pārtraukumos, dažkārt izņēmu ārā, noliku sev priekšā uz galda un vienkārši skatījos.

Es ieskenēju tās arī datorā un turēju noslēptas aiz Excel programmas.

Un reiz, jā, patiešām, es paņēmu vienu no bildēm (tobrīd man gandrīz droši likās, ka tā ir īstā) un iegāju tualetē, un es dračīju, skatoties uz to bildi, un man likās, ka vienu īsu mirkli es sajūtu to seno mūsu mīlestības smaržu, un biju neciešami laimīgs, un tad tūliņ, līdzko beidzās saldās konvulsijas, atkal tik neciešami nelaimīgs, ka apraudājos - es, vīrietis, apraudājos pie tualetes spoguļa, skatoties savā sārtiem plankumiem klātajā slapjajā, novecojošajā sejā, un pēc tam, protams, man bija kauns - milzīgs kauns par to visu kopā.

Un es iedomājos, ka tā varbūt tomēr nebija tikai laime, kā dēļ viņa raudāja katru reizi pēc tam.

Būtu es jau toreiz zinājis, ka tā ir mīlestība.

Bet varbūt mēs nekad nepazīstam mīlestību tad, kad tā notiek. Un mīlestība ir vien pagātnes mistērija, ar ko apzeltām zaudētas attiecības, kuras mūs nevar vairs pievilt.

Abas mājas uz fotogrāfijām, gandrīz vienādas, atbildi nesniedza. Klusēja.

Tā māja viņai nozīmēja daudz - varbūt vairāk nekā cilvēki un varbūt vairāk nekā es tobrīd. Vai jebkad.

Reiz viņa uzrakstīja vēstuli man un manai māsai, pēc tam, kad bijām tur ciemojušies veselu nedēļu. Tas bija mūsu draudzības sākumā, mēs bijām nesen iepazinušies, un starp mums vēl nebija nekā tāda, kas būtu slēpjams no citiem:

«Jūs, visi, kas braucat pie manis ciemos,» viņa rakstīja, «jūs, tie, kurus es mīlu, un tie, kurus es mīlu mazāk, jūs, kuriem es gribētu dāvāt vislabāko, ko spēju, -man ir tik ļoti žēl, ka es nevaru jums parādīt savu māju -to māju, kurā jūs esat ciemojušies neskaitāmas reizes, to māju, kuru esat redzējuši, kurā gulējuši, ēduši, dzēruši, klausījušies mūziku, runājuši, priecājušies, dejojuši un skumuši, un citreiz strīdējušies; māju, par kuru jums ir kaut kāds priekšstats, viedoklis, jā, - tur ir forši, jūs sakāt, tur ir baigi forši - un tas nav nekas, tie ir vārdi, kas pilnīgi neko par manu māju nepasaka - un nav manos spēkos ko mainīt, lai cik karsti es to vēlētos, - tā ir kā burvestība - jo māja slēpjas no jums, māja pārvēršas jūsu ierašanās brīdī, un tikai tad, kad jūs visi esat prom, kad šeit nav vairs pat jūsu pēdu, bet jūsu aizmirstās mantas ir paslēptas dziļi skapjos, tikai tad tā atkal nomet plīvurus, atver acis, atgūst balsi, ar mani kopā domā un jūt, un klusē, un skatās ārā pati pa saviem logiem, un ir man pateicīga, un mīl mani tāpat kā es viņu, un jo vienāka es šeit esmu, jo labāk es viņu redzu, jo dziļāk izjūtu, jo tuvākas mēs esam: es - mājā, māja mežā, mežs pie jūras, un viss zem vienas lielas un slepenas, tikai man piederošas debess. Bet, tikko jūs atbrauksiet, viņa paslēpsies atkal. Un es nekad jums to nespēšu uzdāvināt - to, kas man ir.»

Nūjā, reizēm viņa spēja būt ļoti patētiska. Un sentimentāla reizē.

Cik reižu es nebiju lūkojies fotogrāfijās redzamo māju logos un pūlējies sajust, kurā no tām logi raugās arī ar viņas acīm.

Bet Serafims zināja, un tagad bija jāuzzina arī man.

Vēlāk es braucu pie viņas bieži. Dažreiz tos 200 kilometrus tikai uz vienu nakti - vakarā turp, no rīta atpakaļ - uz vienu brīnumu pilnu, saviļņojošu nakti. Citreiz man bija vairāk laika, es paliku nedēļas nogali, visu nedēļu. Laiks viņas mājā neritēja uz priekšu, laiks riņķoja. Tas izstaroja kā apļi ap ūdenī iesviestu akmeni. Vienīgais laikrādis mājā bija sienas pulkstenis virtuvē, un tas bija tik noguris, ka īsais stundu rādītājs nekad nespēja tikt pāri deviņiem. Sasniedzis deviņus, tas bezspēkā krita atpakaļ - uz sešiem, un tā mūžīgi - seši, septiņi, astoņi, deviņi, seši, septiņi, astoņi, deviņi. Tikai minūšu skaitītājs neaprimis veica savu ceļu, minūtēm te bija kāda nozīme, garākām laika vienībām ne. Reiz es atvedu viņai jaunu pulksteni, elektronisko, galda, bet jau nākamajā manas viesošanās reizē tas bija nozudis. Un es neko nejautāju.

Pamazām māja sāka pie manis pierast. Mani pieņemt. Pamazām es izpratu to, ko viņa bija rakstījusi savā vēstulē, pamazām es sāku just māju tādu, kāda tā ir, nevis kādu to redzam.

Varbūt tādēļ, ka arvien mazāk un mazāk palika manis paša. Es nemanot it kā uzsūcos šajā sievietē. Viņu satiekot, es kļuvu viņa - gan miesīgi, gan garīgi. Es tolaik biju bezrakstura jauneklis, neizglītots, paslinks un neuzņēmīgs, un diezgan gļēvs, bet man bija maigas rokas un lūpas, un es biju pilnīgi atvērts viņai.

Bet viņa - viņa bija vesela pasaule, te saulaina, te apmākusies, viņa bija diena un nakts, ziema un vasara, viņa bija viena cilvēka teātris. Viņa man dziedāja un spēlēja, un lasīja priekšā, un stāstīja stāstus. Viņa man dejoja un mani auklēja. Viņa mani audzināja un skoloja. Viņa padarīja mani par sevi. Es smaržoju kā viņa, es skatījos kā viņa, es runāju kā viņa. Manas acis bija vienmēr platas, un tās bija tikai spogulis viņai. Es biju pilnīgi noslēpies viņā, un māja mani vairs neievēroja. Jo manis nebija.

- Es neteikšu, - Serafims strupi izmeta, pārtraukdams manas atmiņas.

- Nē, tu teiksi gan, vecais.

Es pāri galdam rupji satvēru viņu pie delnas locītavas. Mūsu rokas, elkoņos atbalstītas pret galdu, likās gatavas laušanās cīņai. Brīdi mēs skatījāmies viens otram acīs.

Viņa acīs nekas nebija redzams, bet ne tāpēc, ka tās būtu tukšas - tās bija aizslēgtas.

Es novērsos un palaidu viņa roku vaļā.

- Vecais žūpa, - es noburkšķēju. - Tu neko nezini.

Serafims braucīja saspiesto locītavu un smīnēja pretīgu, siekalainu, gandrīz bezzobainu smaidu. Arā sāka krēslot, aiz durvīm iesmilkstējās suns, Serafims piecēlās viņu ielaist un pa ceļam ieslēdza gaismu. Virs galda iedegās vāra spuldzīte netīrā avīzes abažūrā. Istabā ienāca nezvērs un uzticīgi nogūlās Serafimam pie kājām.

- Kāpēc gan cilvēki nāk pie tevis? - es nikni jautāju.

- Tāpēc, ka muļķi.

Tā nebija tāda atbilde, kādu es biju gaidījis, bet tā vismaz izklausījās patiesa.

Tajā pēdējā rītā, kad es kārtējo reizi devos uz Rīgu un nofotografēju māju, kurā smiedamās patvērās viņa, un nofotografēju to tikai tādēļ, ka man bija palicis viens lieks kadrs jaunajā aparātā, ar kuru es visu laiku biju fotografējis tikai jūru, jūru un jūru, un debesis, un papardes, un klusās dabas uz virtuves galda, it kā jūra un debesis un papardes būtu svarīgākas par cilvēkiem - tajā rītā man bija vāja nojauta par to, ka mēs netiksimies vairs. Manī jau dīga šķiršanās sēkla. Es jutos skumjš un reizē dīvaini atvieglots.

Vienkārši - viņas bija kļuvis par daudz manī, un es to sapratu brīdī, kad mājai es kļuvu savs vai nekas.

Es zināju, ka tā varētu turpināties gadiem, es varētu iemācīties no viņas visu to, ko toreiz nezināju un tā arī neesmu uzzinājis - senu grieķu vārdus un rakstus un modernās literatūras korifeju tekstus, un klasiskās mūzikas vilinoši tumšās dzīles - tas viss tik dabiski dzīvoja ap viņu tai meža mājā, kur visi laiki notika vienlaikus -no sešiem līdz deviņiem -, bet es vairs tā negribēju.

Es intuitīvi, bet skaudri jutu, ka viņas pasaule nav manējā, man bija jāatgriežas savā vietā - pie vīriešiem, kuri smagi strādā pa dienu un atpūšas vakaros ar alus glāzi pie televizora, kuri sievietes atceras tikai tad, kad grib kniebties, un necenšas katrā dzimumaktā ieraudzīt mistēriju. Tur man bija stingrs un drošs pamats zem kājām, un to es baidījos zaudēt.

Es tikai nezināju, ka esmu jau saindēts, un nekad vairs nemācēšu samierināties ar tām vienkāršajām lietām, ko piedāvā dzīve.

Ai, tas ir pārāk smalks skaidrojums.

Galu galā - es vienkārši sapratu, ka tur nekas nevar iznākt.

Tur nekas nevar iznākt.

Un, ja tur nekas nevar iznākt, tad nav ko tērēt laiku.

Un, ja vīrietis kaut ko tādu izlemj, viņš neskatās atpakaļ.

Sauciet to par drosmi vai gļēvulību.

Sauciet par vīrišķību - tā ir tās abas.

Es, protams, atcerējos viņu diezgan ilgi, kādu gadu vai vairāk. Un katru sievieti salīdzināju ar viņu, un nevienā neatradu to, no kā biju bēdzis un pēc kā atkal tiecos.

Un arī viņa mani meklēja.

Tās bija diezgan izmisīgas vēstules, kuras bija grūti lasīt.

Jo rakstīt viņa prata.

Arī tās es atradu vecā rakstāmgalda atvilktnē, veselu kaudzi, daudzas no tām neatplēstas.

Sauciet to par vīrišķību.

Un es tās vēstules neatplēsu arī tagad, pēc gadiem. Un atplēstās nepārlasīju.

Es tās sadedzināju.

Reizēm es atcerējos viņas seju tik spilgti, it kā viņa sēdētu man pretim. Reizēm es nevarēju to atsaukt atmiņā nekādi. Visbiežāk viņas tēls ieradās, kad es to negaidīju: mašīnā pie stūres, gultā ar Ilzi, darbā. Bet bezmiega vakaros, kad mēģināju to noguldīt līdzās, tad viņa nenāca. Un es vairs nevarēju aizmigt.

Man bija jāatgūst miers.

Es nemanīju, pa kuru laiku Serafims bija sameklējis kandžas pudeli, to atvēris un mums abiem ielējis. Es nemanīju, kā biju savu glāzi jau izdzēris. Vai varbūt divas.

Un es nemanīju, ka visu šo esmu stāstījis skaļi - viņam dzirdot.

- Kas notika ar Ilzi? - viņš vaicāja.

-Viņa... viņa nebija īstā. Tur nekas nevarēja sanākt, -es teicu. - Tad kurā no fotogrāfijām? Saki!

Serafims vērīgi raudzījās manī.

- Nu, kurā?

- Tev tas nepalīdzēs.

- Vienalga, - es teicu. - Es taču tev maksāju, vecais. Ne tā?

Serafims pasmīnēja.

-Cik?

- Divdesmit pieci.

Vecais pasmīnēja vēl šķībāk.

- Piecdesmit, - es teicu.

- Maz par mīļoto sievieti, - teica Serafims, - pat par viņas fotogrāfiju maz.

- Simts, tu gnīda! - es zvēroju dusmās.

- Labi, - nopūtās Serafims. - Bet ar vienu noteikumu. To otru tu atstāsi man.

Es piekritu.

Serafims lēni pasniedzās pēc fotogrāfijām. Paņēma abas. Vēl mirkli vēroja. Tad, izvēlējies vienu, piecēlās, piegāja pie plīts, paņēma sērkociņus un to aizdedzināja. Bilde dega lēni ar zilu liesmu. Es nemanīju, kā biju pielēcis kājās.

- Sēdi, - teica Serafims. - Tā otra, uz galda, ir fotogrāfija ar sievieti.

Trīcošu roku es to paņēmu, diviem pirkstiem. Saudzīgi un bijīgi.

Te nu tā bija - viņa. Ieslodzīta šai mājā uz mūžīgiem laikiem. Mana.

Es nometu uz galda sarkanu simtnieku un, nepateicis ardievas, izgāju no būdas.

Dīvaini līksmi un skaidri reiba no izdzertās kandžas, tikai kājās bija iemeties tāds kā vājums.

Sādžas otrā galā pret debesīm vīdēja baznīcas siluets ar pareizticīgo krustu. Batjuškas mājas logos dega gaisma. Varbūt viņš lasīja Svētos Rakstus.

Pilns mēness spīdēja debesīs, un koki meta melnas ēnas pār ceļu.

Es iesēdos mašīnā.

Paraudzījos atpakaļskata spogulī.

Serafima māja jau bija tumša.

Es zināju, ka viņš ir tur iekšā, viņš un viņa suns.

Es ieliku ātrumā, atlaidu sajūgu un uzdevu gāzi.

Aiz muguras palika pagātne, laiks atkal bija vektors.

Tikai pusceļā uz Rīgu es aptvēru, ka Serafims varēja sadedzināt arī īsto fotogrāfiju. Un es nekad to vairs neuzzināšu.

fotogrāfijā no žurnālā «Zvaigzne» vaka

deviņstāvnieces stāv taisnās rindās, kā pionieri,

sāns pie sāna, slīpi iegriezušās pret tuvējo mežu,

saules gaismas zibšņi

salutē laimīgos stiklos,

mežs zaļāks par zaļu,

mājas baltākas par baltu,

debesis zilākas par zilu,

ceļamkrāns fonā.

Trolejbusa pietura, būda,

sagraizīts soliņš,

vadi turp, vadi atpakaļ,

asfalts izdrupis,

viegli paklupt,

bet

būs vēl mājas, būs, jauni dzīvokļi visiem, jauni un saulaini dzīvokļi, taisni celiņi, puķu dobes,

veļas žāvējamās nojumes, bērnu rotaļu laukumi, balkoni ar skābētu kāpostu mucām, pārpildīti atkritumu konteineri, nolauzti durvju rokturi,

izšvirkstinātu sērkociņu melnās zīmes pie kāpņu telpu griestiem,

aprakstītas durvis uz pagrabiem, žeņa + vova = ļubovj, žorik - pidor,

pagrabos ievārījumi, divriteņi, vecas riepas, izlietoti prezervatīvi,

siltās pavasara naktīs šūpolēs skūpstīsies pusaudži, pamalē Rīgas gaisma, ceriņu smarža,

tukšas vīna pudeles zem soliņiem, ģitāras strinkšķi pagalmā un zēna balss:

Я люблю этот город,

Но зима здесь слишком длинна...

Я люблю этот город,

Но зима здесь слишком темна...

Я люблю этот город,

Но так страшно здесь быть одному...*

teksts no Viktora Coja dziesmas albuma Концерт в Дубне.

peles nave

Tu (varbūt es? - tam nav sevišķas nozīmes, jo mēs jūtam un dzīvojam līdzīgi, bet, ja tā nav, tad labāk nelasi manu stāstu) - tu gaidi trolejbusu, kurš ilgi nenāk, un atkal atceries to nelaimīgo peli, peli lamatās. Sīkums, tomēr riebīgi - pele lamatās bija iekritusi naktī vai agri no rīta, peles nepatikšanas līdz ar to bija beigušās, bet tavas tikai sākās. Notikušo tu pamanīji, gatavojot brokastis, piemēram, atgriežot konservu kārbu ar brētliņām tomātu mērcē, jau piekto pāris dienu laikā, jo tu esi aizņemta sieviete un nespēj (vai arī tev slinkums) izstāvēt pēc kaut kā cita. Tu esi tikko nomazgājusies, varbūt pat bijusi dušā, kas gan maz ticams, jo vannasistabas tev vienkārši nav vai arī tā ir kopīga ar kaimiņiem, kuri (visa ģimene) jau stāv rindā pie durvīm, ja ir tīrīgi, bet, ja ne, tad vakar vannu ir tā piegānījuši, ka tev nav ne mazākās vēlēšanās tur iegriezties. Vienkāršības labad pieņemšu, ka vannas tev tomēr nav, jo man vieglāk iztēloties, kā dzīvo cilvēks bez vannas; cilvēks, kuram ir vanna, laikam taču eksistē mazliet citādā pasaulē nekā es, un man grūti viņu saprast, jo pieļauju, ka viņa domāšana ir attīstījusies savādāk (sevišķi, ja vanna viņam ir jau no bērnības), iespējams, viņš ir iekšēji brīvāks, ārēji atraisītāks, varbūt viņš pat jūtas mazliet kā eiropietis, jo jebkurā brīdī var nevērīgi izmest: «Ak, vakar bija TIK KARSTS, ka man vajadzēja TRĪS REIZES IET DUŠĀ!»

Tātad tu esi nomazgājusies pie izlietnes un pašlaik ver vajā kārbu ar brētliņām tomātu mērcē, kad ieraugi peli. Šis skats tevi mazliet apbēdina, jo esi maigas dabas, tev žēl pat prusaku un lidojošo skudru, ar kurām tava cīņa noris mainīgiem panākumiem, tomēr tu esi gana izglītota, lai saprastu, ka nevar ļaut pelēm pa galdu skraidīt (jersinioze tavam bērnam pagājšgad, zāles, ko nevar dabūt, melnie ikri, kas jādod pa tējkarotei dienā, un tu taču piederi ļaužu grupai, kam tā ir problēma), tādēļ - pelēm jāmirst, spriedums nav pārsūdzams, dzīve ir nežēlīga un liktenis - nepielūdzams. Dzīve nav nežēlīga, tā ir vienaldzīga, - tu atceries kādu sakām, un arī tam esi gatava piekrist, tu apspied sevī žēlumu un peles nāvi dari zināmu vīram. (Es pieņemu, ka tev ir vīrs un turklāt labs, pietiks ar to, ka tev nav vannas, mašīnas, vasarnīcas, centrālapkures un ilūziju). Vīrs solās peli izmest pēc brokastīm, pati tu nespēj to izdarīt - maigais, glāsmaini pelēkais kažociņš, šķiet, vēl glabā asiņu siltumu, nabaga apaļīgais rumpītis kā spilvens ar lamatu stiepli pāržņaugts tieši uz pusēm, austiņas iekšpusē blāzmaini rozā, vēl mirdz melnās acu krellītes, bet aste - jau stīva. Piedod, piedod.

Jūs abi ar vīru apsēžaties pie virtuves galda ar nobružātu vaskadrānu, kuras padzisušajā zīmējumā pie labas gribas vēl var atminēt zilu vīnogu ķekaru, aprasojušu arbūza šķēļu un kādu pilnīgi nepazīstamu eksotisku augļu pēdas - ak, diena, kas sākās tik jauki! Jūs divi pie galda, jūs mazliet vēl mīlat viens otru pēc vienpadsmit gadu kopdzīves (tikai tāla, zila nojauta, blāva kā vīnogu ķekars zem tavas tasītes - varēja būt arī labāk...), viss dzīvoklis, abas istabas un virtuve, šodien ir jūsu, jo pārējie ģimenes locekļi jau aizbraukuši uz jūrmalu, kur īrē mazu šķūnīti, kas piemērots apdzīvošanai; sešu cilvēku vietā - divi, miers un klusums neparasts un svētsvinīgs, caur pelēki noputējušās liepas lapotni virtuvē iespīd rēna saules gaisma, ne jausmas par briesmīgo karstumu, kas jau no agra rīta valda ārā, kveldēdams bruģi, kausēdams asfaltu un cilvēkus; piejums - krēsla un miers, pat mušu vēl nav, klusi uzgrieztais radio čukstus vēsta par kādu Olainē izplūdušu indīgu gāzi vai Dubultos izgāztu etiķskābi, un jūs baudāt šo brīdi, baudāt apziņu, ka jums ir brētliņas tomātu mērcē un mīksta baltmaize, pat kafija jums ir, melna kā nēģera vēders, īsta pupiņu kafija bez cigoriņiem, - es labprāt dāvāju jums šo laimes mirkli, es nelieku tev domāt par veļas mazgāšanu un zemeņu cenām, bet tavam vīram - par meiteni, ko viņš vakar redzējis uz ielas. Varbūt tieši kafiju tu lej tai brīdī, kad ar acs kaktiņu nojaut kustību virtuves tumšākajā stūrī pie plīts, tur, kur stāv lamatas. Tu strauji pagriez galvu, -pele. Pele trīs reizes (vēl) izmisīgi pasviež gaisā ķermeņa augšdaļu, dīvaini pārlocīdamās stieples sažņaugtajā vietā, un tev šķiet, ka dzirdi pat klusus, pelēki glāsmainā kažociņa slāpētus būkšķus, mazajam ķermenītim atsitoties pret lamatu dēli. Pie peles deguna vibrē apkaltuša speķa gabaliņš.

- KUSTAS! - tu iekliedzies (vai nočuksti aizžņaugtā balsī) un ielej kafiju brētliņās tomātu mērcē.

Vīrs, kurš dzīvo ar tevi jau vienpadsmit gadu, ir pieradis gan pie kliedzieniem, gan aizžņaugtiem čukstiem.

- Kas? - viņš sapņaini vaicā - varbūt tomēr domā par meiteni, ko vakar redzējis uz ielas.

- PELE!

- Nepļāpā, - vīrs pārliecas galdam, lai labāk redzētu, un pele viņam par godu atkārto savu baismīgo vingrojumu.

- Nu, moins. - Tavs laulātais draugs nobāl. Varbūt tieši tādēļ tu ieskrien istabā un sāc raudāt, tu raudi ilgi, jo tev ir nenormēts darbalaiks, tu raudi vispirms par peli, tad par vīru, par sevi, un tad jau tu raudi par visu: brētliņām tomātu mērcē tu vairs nepieskaries, kur nu! Tev nav dūšas pat uzzināt, vai vīrs peli nositis pirms tam, tas būtu tikai humāni, - tomēr ne. Viņš nav uz to spējīgs, tu domā, būtu vēl bise. Nav skaidrs - šī doma tevi skumdina vai priecē.

Pēc raudāšanas tev sāk sāpēt kuņģis, truli un vienmuļi, pēdējā laikā tas notiek arvien biežāk.

Tāds bija rīts.

Tagad tu stāvi saules svelmē un gaidi trolejbusu, kurš tik ilgi nenāk. Raudāšanas pēdas sejā tu esi puslīdz noslēpusi ar sava franču kompaktā pūdera sadrupušajām atliekām, kuņģa sāpes apmānījusi ar trīs mazām dzeltenām ripiņām, vakar jauno čehu sandaļu noberztajiem papēžiem uzlīmējusi jaunus plāksterus, tikko tu esi beigusi atcerēties notikumu ar peli un nākusi pie secinājuma, ka dzīve tomēr ir dīvaini bezjēdzīga un muļķīga, ja par to sāk domāt, ka pasaule nenovēršami iet uz galu un tavs vīrs tomēr (tomēr) nav no labākajiem, kad īstenībai tevi pievērš spalgs kliedziens:

-ZAGLIS!

Neliela auguma melnīgsnējs vīrietis - tikai viņa rūtainais krekls nozib gar acīm - sāpīgi tevi pagrūž un izgaist tveicē virmojošo garāmgājēju straumē.

- Ooooooh!!!... - trolejbusu gaidošie kā pēc komandas pamet gaisā rokas, ja tās ir brīvas, un korī noelšas. Tu samiedz acis cerībā viņu vēl ieraudzīt, taču ir jau par vēlu, milzu sievišķis tev blakus lādējas krieviski, blīvā lokā jūs ielenc ziņkārīgo pūlis.

- Вон, гляньте, женщину обокрали, вот, сволочи, а?!- auro milzene, un desmitiem acu pāru pievēršas tev. Tu, protams, nosarksti, jo kautrējies paskaidrot, ka neesi apzagta, bet lielā sieva turpina iedvesmoti spēlēt notikušo, seja sarkana un slapja, draudīga apmēra krūtis līgojas pie katras roku kustības, tveicē no viņas gaisā ceļas pēc sviedriem un ķiplokiem asi smaržojošs karsta tvaika stabs. Tu vainīgi smaidi un saņem līdzjūtības apliecinājumus, un tikai pēc laba brīža saklausi nedrošus čukstus aiz muguras, - tā ir apzagtā. Klusa un sarāvusies, dzeltena un kārna, ar spicu, saulē apsvilušu degunu, viņa piesmakuši kaut ko bubina, brīdi pa brīdim nopūzdama sirmu, tādu kā miltiem pieputējušu matu šķipsnu no pieres, un neticīgi lūkojas savās tukšajās rokās, kuru pirkstus vienu pēc otra atliec:

-Atslēgas!... mēnešbiļete!... tramvaja taloni, cukura taloni! Ak Dievs, visai ģimenei... nauda! ...atslēgas! ...taloni... - nelaimīgās balss noslāpst, - ū-ū-ū! - līdzās gaudo sirēna:

- Ну-у-у, гадины, а?! Фашисты!

-Ей богу, nu, patiesi! - vēlreiz priekpilnā draudzībā uzšvirkst pūlis un pēkšņi sagrupējas pie trotuāra blīvā barā - trolejbuss nāk.

- Trolejbuss! Trolejbuss! - Katrs cenšas ieņemt vietu tuvāk trotuāra malai, tu samiedz acis - ir tavējais? Ir, velns parāvis, vai nav? Tu slikti redzi, mīļā, tāpat kā es, un tas man sagādā gandrīz ļaunu prieku, varbūt arī tavu meitu kaimiņu Oļa ir kaitinājusi - «твоя мама слепая курица» - un tu esi mēģinājusi savam nepareizi audzinātajam bērnam ieskaidrot, ka ar tautību tam nav nekāda sakara, ka viena tante uz ielas tevi nosaukusi par aklo aitu, kas nebūt neskan labāk, - bet bērns negrib saprast, bērns raud. Dumjais skuķis.

Trolejbuss tomēr ir tavējais, kā viena no pēdējām tu iespraucies iekšā un ieķīlējies starp versmainiem puķota zīda un punktota katūna baķiem. Uz trotuāra paliek kārnā ar spico degunu. Ir nu gan laiciņš, ir gan... Muļķa bērns, - tu domā, - jācer, ka oma viņu nelaiž bez krekliņa un pliku galvu, saules radiācija šogad esot briesmīga, vienu dienu arī pa radio ziņots, klīst baumas par mirušajiem, baumām tu netici, un tomēr... Tomēr.

Trolejbuss, histēriski noraustīdamies, metas uz priekšu, tu esi puslīdz normāli iekārtojusies, tu stāvi uz abām kājām, rokas cieši gar sāniem, un pūlies atvairīt domas par radiāciju, tās nav tīkamas domas, radi-radi-ācija, Vācija, nācija, - un tu atceries jūnija demonstrāciju. Arī šīs domas tevi nenomierina, tās liek pakrūtē viegli iekņudēties bailēm - nez kā tas viss beigsies, kā beigsies? - un nejauki iesmelgties kuņģim (dzelteno ripiņu nav līdzi). Es tiešām nezinu, kā tu tagad jūties, līdzīga ir tikai mūsu šodiena, ne pagātne. Vai tavi vecāki ir represēti 1941. vai 49. gadā vai varbūt - paši bijuši represētāji? Varbūt tavs tēvs bijis leģionā? Bet varbūt - partizānos? Nedrebi, mīļā, - varbūt viņš šāvis žīdus? Varbūt pa pieneņu pļavu ķerstījis uz Sibīriju izsūtīšanai nolemtus bērnus? Un tava vecmāmiņa - vai viņa nav bijusi pagrīdē jau cara laikā (ļēzus, cik viņai gadu?), vai 37. viņu tikko nenošāva, vai 43. viņa nenorāvās par žīdu slēpšanu (to pašu, kurus varbūt šāva tavs tēvs)? Vai viņu neizsūtīja pēc kara atkal? Nezinu, nezinu, vēsture sniedz pārāk plašas iespējas, variantu ir simtiem, es labāk pieņemšu, ka tavu ģimeni tas viss nav skāris, tavi vecāki nav tikuši izsūtīti un bijuši par jaunu, lai pamanītos kādu nogalināt. Un arī tu pati nekur negribi iesaistīties. Demonstrācijā, ieraugot to karogu, tev notirpa kājas un likās - tūdaļ kāds šaus. Tu gribi mieru, tikai mieru. Tu drusciņ paļaujies uz Gorba-čovu un dikti uz Peteru. Tev bail no varmācības. Tu negribi, lai tev sit pa seju. Tas ir ļaunākais, ko vari reāli iztēloties.

Kuņģis tev sāp arvien stiprāk. Ak kungs, cik gan cilvēks var izciest? Kā pele? Vairāk?

- Paklau, neguliet taču man virsū, jauna sieviete!

- Au!

Tiešām, tu esi sieviete, un tikai. Tu pārdzīvo, ka domas, kas pēdējā laikā tevi vajā, laupījušas naktsmieru. Tās laupījušas vēl vairāk - dažreiz ar vīru tu vairs neizjūti visu, kā nākas. Tu esi sākusi lietot zaļas ripiņas, kas nomierina, kad gribi aizmigt. Un sārtas, kas uzmundrina. Ja nepieciešams.

- Somu novāciet!

- Не понимаю!

Trolejbusā ielaužas liels milicis un izbrīvē vietu tev līdzās. Vīriešus formās tu uztver ārpus cilvēciskā kategorijām, bet miliča elpa ož cilvēciski riebīgi. Kāpēc neatver augšējo lūku? Kāpēc trolejbuss tik ilgi stāv? Atkal avārija? Gaisu, biedri, ielaidiet gaisu! Ja tur ārā ir cietušie, var iznākt pastāvēt krietni ilgi. Kamēr aizvāc līķus. Fui, kāpēc līķus, varbūt nav tik traki. Lai gan līķi pilsētā ir ikdiena. Tāpēc jau tā ir pilsēta. Tu izstiep kaklu un palūri ārā caur noputējušo logu. Nekā interesanta tu neieraugi, tikai konstatē, ka stāvat pie «Tautu draudzības». Nesatricināmās. Šo lozungu tu pirmo reizi pamanīji pirms gadiem astoņiem, bet vīrs apgalvo, ka atceroties to no jūsu laulības pirmajām dienām. Neticami! Vai viņi to atjauno laiku pa laikam? Sarkanais kļuvis brūngani rozā, kā dzērveņu debesmanna ar āboliem. Trolejbuss sāk kustēties, un tu pabrauc lozungam garām ierastā vienaldzībā.

- Пробейте, пожалуйста!

- Pažalsta.

Puķotais baķis taisās izkāpt, un tu ieņem brīnišķīgu vietu starp diviem sēdekļiem, labāko vietu trolejbusā, ja neskaita sēdvietas.

Brauc kā nenormāls!

Tev priekšā zem biļešu kompostiera sēž armijnieks, -virsnieks, pulkvedis, ģenerālis? Nūjā, tu taču neko nesaproti no tām zvaigznītēm un svītriņām, vēl trakāk - filmās tu neatšķir pat vācu un krievu formas... Tu garlaikoti verieš uz virsnieku (pulkvedi? ģenerāli?) nomierinošas krāsas frencī, pleci viņam nobiruši baltām apaļām papīra sniegpārsliņām no izkompostrētajām biļetēm, bet no klēpī turētā portfeļa spraucas ārā diļļu, loku un salātu gali. Ak, nitrāti, nitrāti, - tu domā. Ko dot tam bērnam, ko ne? Darbabiedrenes skuķis vienās alerģijās - slimnīca, mājas, slimnīca. Es jums nevaru ieteikt nekādu diētu, -tev teica ārsts, - un jūs pati saprotat, kādēļ. Dīvaini, bet ārsta vārdi tevi nomierināja.

Lai gan pirkstu locītavas deformējas tālāk un, man šķiet, arī tavi kakla skriemeļi nav labākajā kārtībā. Un nu vēl kuņģis... mm, sāp, maita, - tu nevilšus saviebies. Plaušas arī tev dēlī (nestrīdies, pati to zini) - no pīpēšanas. Tu, mīļā, paniski baidies no nāves, bet nesargi sevi nemaz. Tāds laiks, - tu taisnojies.

Kaut vismaz skuķis nepīpētu.

Nevar teikt, ka tavu domu gaita būtu loģiska, bet es tev to nepārmetu. Tu nejūties labi. Arī galva kļuvusi smaga. Varbūt tev ir augsts asinsspiediens. Varbūt šodien plosās magnētiskās vētras. Vai arī tavu bioritmu līkne sasniegusi zemāko punktu. Nedomā vairs par sevi. Domā par kaut ko citu. Par kosmonautiem. Kā viņiem izdodas būt tik veseliem. Rau, tikko uzlaida gaisā vienu no Rīgas. Kā bij viņam uzvārds? Soboļevs? Samoilovs? Tu atkal neatceries, patiesi, tas nav uz labu. Ir tādas ripiņas, brūnganas, stimulē atmiņu. No sirds varu ieteikt.

- Oi, izviņiķe, atvainojiet!

- Nekas, nekas.

Tev patīk, kad atvainojas, tomēr šoreiz tavs «nekas, nekas» izskan īgni, jo nupat esi atcerējusies, ka jaunnedēļ jābrauc komandējumā uz Ventspili. Sešas dienas. Tu negribi sešas dienas elpot tos sarkanos, indīgos putekļus, kas no Ventspils ostas klājas pār visu pilsētu. Uz mirkli atmiņā pavīd šorīt dzirdētais par Olaini un Dubultiem, Liepājas AES. Šausmas. Ķeistvovaķ nado. Kā teica pie draudzenes nejauši satikts igaunis, skaists zēns, pār mēru inteliģents un pieklājīgs. Šis zēns tur, Igaunijā, nodibinājis kaut ko neformālu.

Tu gan zini, ka neko izdarīt neesi spējīga. Tikai veikt savu darbu, un arī ne vienmēr. Kad arhīva uzdevumā tevi sūtīja pie biedrenes N., tu aizkavējies tikai vienu dienu, ģimenes apstākļu dēļ, un biedrene N. pa to laiku pamanījās nomirt. Tas tevi aizvainoja. Dzīve ir vienaldzīga, patiešām.

- Na-ākoša Revoļucijas!

Vai nevarēja tas trolejbuss vilkties ātrāk? Būs metro, būs ātrāk. Tu iztēlojies savu māju milzīgas bedres malā. На. Māja uz kraujas. Dom no obrive. Das Haus aufdem... nē, vāciski tu neatceries. «Eine verruckte Geschichte,» tā esot teicis Ginters Grāss, kad Krupņikovs viņam izklāstījis īsu Latvijas vēstures kursu. Bet Universitātes Vēstures fakultātē šmauga, briļļaina dāma ledaini dvesusi: «MUMS šai jautājumā ir citi uzskati.» «Mēs nerunājam par UZSKATIEM, mēs runājam par FAKTIEM,» atcirtis G. G. Ak, vēsture, vēsture, uzskati, fakti. «MĒS šos faktus traktējam savādāk...» Gremošanas trakts dzelžains. Šausmas, kas viss ar mums noticis! Un kas vēl notiks?...

- Govs! - tas bija tev domāts. Vai tiešām tas tevi apbēdina?

Tu ievēro, ka trolejbusā kļuvis tumšāks. Vai netaisās uz lietu? Tu baidies no lietus - pēc Černobiļas. To laikam sauc par radiafobiju. Tu ļoti ceri, ka ome nelaiž bērnu skraidīt pa lietu, peldēties jūrā, ēst gurķus ar mizu, lasīt ogas ceļmalās un glaudīt svešus kaķus.

- Пропустите с ребёнком!

- Nu, lūdzu tak, lūdzu!

Tu tiec piespiesta pie loga rāmja, mazulis veras tevī neizteiksmīgām ačelēm. Nez vai ir normāls? Cik procentu dzimst to slimo? Varbūt labi vien ir, ka man neķeras otrais, - tu prātīgi spried, šodien bērnus laist pasaulē riskanti. Tavas kaimiņienes kucei otrajā metienā piedzima divi kropli kucēni, pati viņa nevarēja piedzemdēt, bija jātaisa «ķeizars», bet no pirmā metiena viena kucīte jau mirusi ar krūšu vēzi. Visizturīgākās esot žurkas. Nez kā ar pelēm?

Tu noskurinies. Sāpes pieņemas spēkā.

(Bet pie sāpēm var pierast.)

Pie visa var pierast, - tu domā.

Vēlreiz paveroties ārā pa logu, tu šausmās sastingsti. Kas par rindu! Un līdz vaļā vēršanai vēl divas stundas, baigi. Baigi. Kur, velns, jūs rausiet šņabi vīra vārdadienai? Viņam stāvēt tādā rindā nav laika, tev - spēka. Turklāt tev pret rindām tik izteikts, es sacītu, nesievišķīgs, riebums. Un tu jau trīs dienas esi lēkšojusi pa veikaliem izkārtu mēli, meklēdama sev kurpes. Līdz atradusi. Tās čehu sandales, kuras tagad tik nežēlīgi grauž. Vai bērnam putekļu mētelīti. Vai varbūt vīram žaketi. Jo viņam jābrauc uz ārzemēm, tavam vīram, un nevar taču braukt bez pieklājīgas žaketes, - ja nu kāda pieņemšana? Vai opera? Pēkšņi.

Būs jāpērk dārgais konis, tu nospried un rēķini dienas līdz algai.

Karsti, neizturami, neciešami karsti. Tu jūti, ka pa deniņiem plūst sviedri, bet noslaucīt nevari, rokas cieši piespiestas sāniem. Tu atkal iztēlojies lopu vagonus, kas nepārredzamā virknē traucas uz austrumiem (pārāk daudz raksta, pārāk daudz!). Tik saspiesti tur nevarēja būt... Tur bija citas problēmas. Bads un caureja. Un bailes.

Tev arī ir bailes. No sliktiem cilvēkiem. No miličiem. No kara tev ir bailes. Un vēl tev ir pavisam parastas bailes no vilcieniem, automašīnām, motoriem un elektrības. No visa, ko tu nesaproti. Tu neesi vēl iejutušies savā tehnisko brīnumu gadsimtā. Tiesa, arī no dabas tu baidies. Tumsa tev uzdzen šermuļus, klusums šķiet biedējošs, tev netīkas klīst pa krēslainu mežu dienvidū - mīļā, arī mežu tu nesaproti. Visgrūtāk ir naktīs, kad apvienojas bailes no tumsas ar bailēm no nākotnes. Paldies Dievam, šīs izjūtas neatkāpjas zaļo ripiņu priekšā tikai pāris dienas pirms mēnešreizēm. Vīrs tevi nesaprot.

- Negrūstieties!

- Piedodiet... - tu pārāk strauji esi sakustējusies un uzminusi kaimiņienei uz kājas, - asi un negaidīti spēcīgi tev iedur pakrūtē.

Ēst arī gribas. Tās peles dēļ... Fū.

jersinioze, hepatīts. Vēzis. Trūkst tikai mēra. AIDS?

Nu, nevar taču tik strauji bremzēt! Varbūt kāds cilvēks uz ielas?

Tavas bijušās klasesbiedrenes līgavainis, kura dēļ tu viņu apskaudi, soms, Maskavā paskrējis zem auto. Tur jau arī drāžas kā negudri - galvaspilsēta! Ar privāto lidmašīnu aizrauts uz Helsinkiem, un labi, ka tā. Mūsējie neesot pamanījuši, ka arī plaušas atsistas un sākusies iekšējā asiņošana. Vēl drusku, un cauri.

Cauri. Cauri.

Tev sāk sāpēt vēl nejaukāk. Kas? Čūla? Ak, nu nespiediet mīlīši, nespiediet tik briesmīgi, es taču arī esmu cilvēks! Tāda kā stīpa ap vidu, visā kuņģa platumā... Degoša stieple. Kaut tikai nekļūtu slikti, tu domā. Kaut taču atlaistos. Kaut varētu padzerties - piķ, daiķe piķ - tā parasti filmās kunkst ievainotie padomju karavīri. Tev nav kam palūgt. Turklāt tu kaunies.

Re, nu jau griež kā ar nazi. Es varu to iedomāties -gar acīm sarkani rimbuļi, ausis, šķiet, aizkritušas, kājas ceļos kļūst slābas... dies kāpēc tieši tagad, šodien, kāda vella pēc... Nē, tu vairs nevari.

- Jūs izkāpsiet, lūdzu? Vihoģiķe?! Do propusķiķe ŽE!

Sarkanie apļi uz mirkli izzūd, un tu atjēdzies uz ielas,

pārpildītā trolejbusa kantainā pakaļa graciozi aizlīgo gar pelēka nama stūri, varbūt nevajadzēja kāpt ārā, te ir vēl karstāk nekā trolejbusā, sāpes, brīdi pierimušas, tevi sagrābj ar jaunu sparu, zilganā, aukstā sāpju roka ar gariem bieziem un dzelteniem nagiem - žņaudz nost, tu nevari atliekties, tu nedrīksti atliekties, nedrīksti ļaut pretīgajai rokai vēl dziļāk iekampties savās iekšās; pacieties, pacieties, tev jāsaņemas, rau, tepat, pie tā staba, tu varēsi atspiesties.

Tā.

Tu paveries apkārt un apmulsti, - kur esi atkūlusies?

Laikam tomēr būsi iekāpusi nepareizā trolejbusā, kurica sļepcija. Tev garām paiet tips treniņtērpā ar maizes kukuli padusē. Tu neiedrošinies jautāt, kur atrodies. Nekad tu neesi varējusi atšķirt jaunos rajonus. Un kas, kas tur maliņā kūņojas? Ar pūlēm tu pagriez galvu - trīs mazi puikas sit vienu, vēl mazāku. Draņķi tādi. Tips ar baltmaizi pa apstādījumiem aptek šiem riņķī. Ne drusciņas nekļūst vieglāk... Re, lielākais nogāž mazo zemē un ar ceļiem uztupstas uz krūtīm, pārējie tur aiz rokām un kājām. Mazajam pelēki mati un ģīmis putekļains, arī pelēks. Tikai asaras izskalojušas gaišas taciņas uz vaigiem. Un acis tumši spulgo. Melnās acu krellītes. Re, lielais viegli iesit viņam pa muti. Pirmoreiz. Otrreiz stiprāk. ļauna sieviete tev garām aizstumj bērnu ratiņus. Tu atraujies no staba. Saliecies vidū un sper dažus soļus puiku virzienā. Katrs solis atbalsojas vēderā un galvā. Lielais sit trešo reizi, no sāpēm tev sametas tumšs gar acīm, mazais guļ uz asfalta, pelēks un nevarīgs, un pat nemēģina pretoties. Dies, cik pelēks. Tu stingrāk sažņaudz rokām vēderu (nelaist dziļāk kaulaino, zilo, ar dzeltenajiem nagiem!) un pievirzies vēl tuvāk. Lielais sit atkal. Muļķi, ko klusē, - tu nočuksti.

- Ko klusē, muļķi! - tu bļauj pilnā rīklē. - Nu, kliedz taču, NU, KO TU NEKLIEDZ!?

No piepūles un sāpēm tu nosvīsti pilnīgi slapja, zilā roka ir kaut ko pārrāvusi un tikusi līdz mugurkaulam, puišeļi uzspurdz kā zvirbuļu bars, vislēnāk - mazais, kurš ar grūtībām uzraušas kājās un, lielajiem pakaļskriedams, parāda tev mēli.

Sāp. Bet pie sāpēm var pierast.

Tu notupies uz ceļiem. Cik patīkami smaržo asfalts. Garām paiet sieviete resnām kājām, sandalēs uz korķa zoles un no augšas iztrūcināti tevī paskatās. Viņas lielā seja ar platajiem vaigu kauliem izplūst pa visu apvārsni. Sāp vēl stiprāk, ja tas iespējams, bet tu ceri, ka pāries. Asfalts smaržo pēc mājām.

neattīstīta filmiņa

- Tu paēdi brokastis? -Jā.

- Tu pēc veļas aizgāji? -Jā.

- Tu filmiņu nodevi? -Jā.

- Tu nemelo?

- Nē.

- Tu mani mīli?

logi

Sapnī bija nogāzti baznīcas torņi un jocīga mīlestība. Viņa ilgi nevarēja atmosties, arvien no jauna atgriežoties tajā dīvainajā sapņa realitātē, no kuras viņu centās izraut bērna čīkstēšana blakusistabā.

Kas tā bija par baznīcu, kas tas bija par cilvēku? Un mīlestība bija tāda liela, pilnīga, garīga, tā skanēja, vienkārši skanēja kā baznīcas zvani, kā ērģeles, un pildīja viņu ar neiedomājamas laimes sajūtu. Un pamostoties vēl kāda kripata tās laimes sajūtas bija Ivetas dvēselē. Bet bērns īdēja arvien skaļāk, un nu jau viņš sāka krekšķināt savu khe-khe, un tad gāja vaļā lielais bļāviens - vuāāā. Iveta uzlika uz galvas spilvenu, bet nelīdzēja. Viņa jau zināja, ka nelīdzēs, jāceļas bija. Un jādod tam ēst.

Viņa tika galā pavisam ātri: putra jau stāvēja ledusskapī un bija tikai jāuzsilda. Un tad viņa nolēma vispirms drusku paskatīties pa logu, tikai mazliet, - pirms iet dušā un ķemmēties, un krāsoties, un darīt visas tās lietas, ko tik ļoti bija apnicis darīt.

Pēc kāda laika viņu iztraucēja telefona zvans. Kā parasti šai laikā no rīta - mammīte. Parastie jautājumi, parastās atbildes. Un beigās: viss, buča, mīlu, čau.

Vīrs atsūtīja īsziņu: «negribi vakariņas uzcept kokletes?»

Priekšnieks, - Iveta noņirdza, - rakstīt nemāk. Un atbildēja īsi: «ne»

Viņa jau stundu bija nosēdējusi, ar elkoņiem atspiedusies pret gludo, pulēto ozolkoka palodzi, lai gan tur, pāri pretim, pašlaik vispār nekas nenotika. Elkoņi

m

sūrstēja, viņa tos sarīvēja ar plaukstām un nodomāja, ka būs jānopērk kāds speciāls krēms.

Jā, nekas nenotika, - acīmredzot Annijas nebija mājās, nevar būt, ka viņa visu rītu pavadītu, neienākot guļamistabā vai virtuvē. Un Iveta bija nokavējusi Annijas aiziešanas brīdi.

Annijas dzīvojamo istabu no Ivetas loga neko daudz redzēt nevarēja - vien tik, cik caur virtuves durvīm. Šiem starp telpām bija durvis, nevis ailes, kā tagad modē: vairāk telpas, vairāk gaisa, plašāka pārredzamība. Būtu jau labi. Bet nē - durvis. Un redzēt varēja tik, cik varēja, -virtuvi ar gāzes plīti un veco laiku izlietni, neiebūvētu, un ledusskapi «Minska», un pilnīgi arhaisku veļas mašīnu «Rīga», kāpēc viņi to neturēja vannasistabā? ļā, bet van-nasistabas laikam tajās mājās bija ļoti mazas. Ja nepārbūvēja un nepaplašināja uz blakustelpu rēķina. Tās mājas kādreiz esot būvētas strādnieku ģimenēm. Bet turīgi ļaudis bija pasākuši pirkt tādus dzīvokļus pa diviem, trim un apvienot, pārbūvējot pēc patikas. Turīgi - tādi kā Iveta.

Varēja redzēt pusi virtuves galda ar rūtainu galdautu; šo pāris mēnešu laikā, kopš Iveta viņus vēroja, galdauts nebija mainīts un kļuvis redzami netīrs. Toms katru rītu nolika sērkociņu kastīti uz trešās galdauta rūtiņas no labās galda puses. Trešā no labās, otrā no sienas. Šahā tādu pozīciju laikam apzīmētu ar 3b. Annija pa dienu sērkociņus lietoja un nekad nenolika kastīti atpakaļ uz 3b, un tad Toms vakaros, smagi nopūzdamies, kastīti atkal iebīdīja vietā. Vakaros, pēc tējas dzeršanas. Tēju viņi dzēra no milzīgām krūzēm, tādām bezgaumīgām -uz vienas vista, uz otras gailis. Krūžu malas bija brūnganas, zināms - tēja krāso, bet to var nomazgāt ar sodu. Vislabāk ar sodu, neviens modernais trauku mazgājamais līdzeklis nav tik iedarbīgs kā vecā labā soda.

Nolikusi telefona klausuli, viņa atgriezās pie loga.

Pāri pretim viss tāpat kā iepriekš. Puķes, begonijas podā uz virtuves palodzes, bija apvītušas.

Sērkociņi uz 3b, iekostā sviestmaize ar desu uz škī-vīša, pa desu rāpoja zilā muša. Tomēr perfekts tālskatis, varēja saskatīt pat mušas kājas. Netīri trauki izlietnē. Nē, paga - uz ledusskapja parādījies mazs iepirkumu maisiņš. No aptiekas, - Iveta minēja, pazīstot tuvējās aptiekas maisiņu zaļo krāsu. Vai Annija būtu atnākusi mājās? Iveta pagrozīja tālskata skrūvi, pūloties panākt vēl lielāku asumu, bet acīmredzot maksimums bija jau sasniegts, un bilde izplūda. Izcila optika, dārga manta, dāvana Edgaram no Ivetas pagājušajos Ziemassvētkos. Tiesa, par Edgara paša naudu, bet tam nebija nekādas nozīmes. Edgars tālskati laikam bija lietojis tikai vienu reizi, kad devās kopā ar draugiem izbraukumā ar laivām, Iveta tolaik bija septītajā mēnesī. Tam arī nav nekādas nozīmes.

Patiesībā jau sievietes vārds noteikti nebija Annija, un arī Toms nebija nekāds Toms. Šos vārdus viņiem iedeva Iveta. Bez vārdiem nu nekādi nevar. Un viņai tie patika: Annija un Toms. Kā grāmatas varoņi. Varbūt pat ārzemju grāmatas. Iveta un Edgars skanēja vienkārši banāli. Un vārds Iveta tik grūti ļāvās pārveidojumiem. Ivucis, Ivis -fui.

Iveta ļāva skatam aizslīdēt tālāk, pāri jumtiem, līdz viesnīcai «Latvija», līdz katedrāles apaļajiem kupoliem. No sestā stāva pavērās lielisks skats, debesis vien bija ko vērts - rīta debesis, pēcpusdienas debesis, vakara debesis. Debesīs varēja lūkoties gandrīz tikpat aizmirstīgi kā Annijas dzīvoklī.

Annija un Toms dzīvoja noplukušas mājas piektajā stāvā pāri pagalmam, māja izskatījās drusku ērmota un kroplīga, kā daudzas mājas šais laikos, kad, kā jau minēju, dzīvokļi tiek pārdoti privātīpašumā un katrs ar savējo dara, ko grib. Par īpašnieku gaumi visklajāk liecināja logu rāmji - vecie nobružātie, baltie plastmasas, jauni koka, vecie restaurēti, brūni alumīnija. Annijas logu rāmji mainīti nebija, tādi kā sakautrējušies un noslēpušies izskatījās raibajā radinieku pulkā. Krāsa lobījās nost, vietām palicis tīrs, pelēks, lietus un sniega izbalināts koks. Pagalms bija diezgan plašs, smilšains, būvgružu un vecu mēbeļu kaudzēm piedrazots, tā vidū atradās vēl viena neliela trīsstāvu celtne un panīkusi liepa, diez vai viņi varētu pamanīt, ka tiek novēroti. Un ērta bija šī augstuma atšķirība, - no Ivetas loga Annijas dzīvoklis pavērās kā skatuve no beletāžas. Visas darbības noritēja kā mazā amfiteātrī.

Guļamistabu gan Iveta varēja vērot reti, jo vakaros parasti mājās bija Edgars un Iveta netaisījās dalīties ar Edgaru savā noslēpumā. Diez vai viņš saprastu. Šo dīvaino tieksmi ielūkoties svešā dzīvē, kas reizēm mulsināja arī Ivetu pašu.

Nē, viņa negribēja par to domāt.

Edgars vakaros nāca mājās pavēlu, un šos vakarus -bez loga, bez tālskata, bez Annijas un Toma - Iveta pārcieta sakostiem zobiem.

Bet dažreiz Edgars bija prom ilgi, līdz naktij, un tad Iveta varēja ielūkoties arī guļamistabā. Vispirms viņi ilgi lasīja gultā, abi, un tikmēr Ivetai bija mazliet garlaicīgi, jo tad viņi it kā eksistēja tik ļoti tālu viens no otra, Annija un Toms, it kā blakus, bet pilnīgā atšķirtībā, un, pat ja kāds no viņiem pēkšņi iesmējās vai paraustīja plecus un nolasīja otram ko nebūt priekšā, un otrs kaut ko atbildēja, pirms atkal iegrima savā grāmatā, - vienalga - viņi it kā nebija kopā, bija prom. Viens no otra, no Ivetas, no dzīves vispār.

Un pēc lasīšanas viņi tūliņ nodzēsa gaismu, parasti. Un tad varēja tikai minēt. Vai jā, vai nē. Vai jā, vai nē. Un kā.

Vienreiz Iveta redzēja - kā.

Un pūlējās aizmirst redzēto. Jo tas nepavisam neatbilda viņas priekšstatam par Anniju, bet īpaši par Tomu. Tas bija brutāli. Varbūt viņi bija iereibuši. Cerams.

Viņi aizmiga, tā arī nenodzēsuši gaismu.

Un bērns, mazulis, gulēja turpat blakus grozā un neko nenojauta.

Godīgi runājot, Iveta ļoti uzbudinājās, to redzot, bet-no otras puses - šis skats tik ļoti neatbilda tam, kā viņa iztēlojās attiecības starp Tomu un Anniju, ka arī savu uzbudinājumu viņa sajuta kā neķītru, apkaunojošu, un tomēr viņa iegāja vannasistabā un apmierināja sevi ar bidē strūklu, un pēc tam viņai bija kauns vēl vairāk.

Kad atnāca Edgars, Iveta izlikās aizmigusi.

Bet kopš tās reizes viņa vienmēr varēja iztēloties Anniju un Tomu arī kailus.

Un iztēlē sacerēt tādas mīlas ainas, kuras neapkaunotu Tomu un Anniju. Un viņas stāstu par abiem.

Lūk, beidzot. Annija ienāca virtuvē. Izskatījās mazliet norūpējusies. Mati izspūruši. Iveta pamanīja, ka ārā sacēlies vējš. Stiprs vējš. Veļa uz striķa, kas novilkts starp viņas un kaimiņmāju, plīvoja un purinājās kā traka - piepūtusies puķaina kleita, divi pabālējuši kombinē, vairākas vīriešu apakšbikses, palags, divi dvieļi aptinušies striķim. Tas labi. Tādā vējā ar bērnu staigāt var neiet.

Vējš sajaucis Annijas matus, ar vienu roku viņa mēģināja tos atglaust no pieres, mazulis uz otras rokas gandrīz iemidzis, viņa kaut ko nolika virtuvē uz taburetes aiz galda, steidzīgiem soļiem izgāja no virtuves un jau pēc mirkļa parādījās guļamistabas durvīs. Ielika mazuli gultā. Mazulim vārda nebija, pareizāk sakot - Iveta tam nebija devusi nekādu vārdu, lai gan mazulis arī bija svarīgs. Svarīgs kā daļa no Annijas. Iveta nevarēja beigt brīnīties, cik pacietīga bija Annija ar mazuli un cik daudz ar viņu noņēmās. Un cik mazulis bija mierīgs. Ne tā kā Ivetas Kristaps. Kurš atkal jau kvieca, sasodītais sivēns. Nekas, lai pavēdina plaušas, sētiņā viņam nekas notikt nevar.

Annija savu mazuli ielika gultiņā un nostājās pie spoguļa - Iveta spoguli neredzēja, bet skaidri zināja, ka tas tur ir - tādos vecos trīsdurvju skapjos pa vidu vienmēr ir spogulis, parasti ovāls, un Annija tur bieži stāvēja un kārtoja matus, un ģērbās. Tagad viņa novilka kleitu, paķēra no neuzklātās gultas naktskreklu un izslaucīja paduses, un iepūta kaut kādu dezodorantu. Uzvilka rītakleitu, tādu plānu, bet ne caurspīdīgu - nekā seksīga, tādu no lētajām - kaut kāds mākslīgais zīds, gaišs, ar sīkām puķītēm. Iveta valkāja tikai dabiskos materiālus.

Vienu brīdi Annija strauji pagriezās pret logu, un gandrīz vai likās, ka nikni paskatās tieši uz Ivetu. Bet tas nevarēja būt. Iveta bija pārāk tālu. Un augstu.

Tagad Annija kops māju. Iveta no galvas zināja secību, tomēr katru reizi brīnījās, cik ātri Annija tiek galā ar visu, laiku pa laikam pat paspējot piesēst pie virtuves galda ar kafijas krūzi un grāmatu. Viņa mācēja dzīvot. Viņai viss sanāca. Viņai nekā nebija, velns parāvis, - nekādu virtuves iekārtu, nekā, un Iveta skaidri zināja, ka viņiem tur, pāri pretim, pastāvīgi trūkst naudas, bet kaut kā viņi mācēja dzīvot. Bērns klausīja, un māja bija tīra. Ivetai nepietika laika nekam.

Tagad Annija mizoja kartupeļus pusdienām. Viņa sēdēja uz zema soliņa, priekšā alumīnija katls ar apkvēpušu dibenu, atkritumu spainis, klēpī grāmata, rokas darbojās pašas. Jā, pat kartupeļus mizot Annija mācēja, grāmatu lasot. Un adīt, skatoties televizoru. Un viņa izskatījās moža un stipra - no rīta līdz vakaram. Iveta vakaros jutās kā izspiests citrons. Nūjā, no tās sīca brēkšanas. Droši vien. Tas psiholoģiski tik šausmīgi nogurdināja. Ne visiem tā laimējas ar bērnu kā Annijai.

- Vai tu apklusīsi reiz! - viņa nošņācās, pagriezusies pret bērnu. Bērns stāvēja grīļodamies, ieķēries sētiņas redelēs, bļāva. Vaigi sarkanos plankumos, asaras pa visu ģīmi, puņķi no deguna, lācīte slapja, skatījās uz viņu izmisīgi lūdzoši.

Nabadziņš.

Iveta pieskrēja pie sētiņas, izcēla mazo ārā, - ak tu manu mazo puišel, pelmenīt manu silto, nu neraudi, neraudi - skūpstīja slapjos, no asarām aukstos un sāļos vaidziņus, sajuta mutē puņķu garšu, asaras acīs saskrēja arī pašai.

- Nu kuš, kuš, kuš, mammīte tepat ir, nu pagaidi drusku, vēl nav ēdamais laiks... nu pacieties, mammīte drīz nāks un dos. Kušiņu, kuš.

Mazais rīma.

Iveta ielika bērnu atpakaļ sētiņā, iedeva žurnālu. Bērnam patika plēst žurnālu lapas. Vismaz brīdi būs miers.

Un ko Annija?

Kartupeļus viņa nomizojusi un tagad tīrīja burkānus. Laikam būs zupa. Iveta vakarā pasūtīs picu. Kotletes sagribējis. Ēdnīcā lai ēd kotletes.

Tie, kam trūkst naudas, patiesībā dzīvo veselīgāk, nodomāja Iveta.

Nomoda sapņos viņa mainījās vietām ar Anniju.

Kaut kas nebija, kā vajag.

It kā Iveta pārpratuma pēc būtu nonākusi nepareizajā dzīvē. Un, protams, pie nepareizā vīrieša.

Nolāpīts, tagad sīcis apkakājies. Smird. O jē, kaka tikusi garām pamperam, izķēpājusies pa visu sedziņu un drēbēm.

Iveta norāva pamperu un uzmanīgi, lai pati nesasmērētos, paķēra notašķījušos bērnu padusē, ar kakaino dupsi uz priekšu. Aizstieps uz vannasistabu, pabāzīs zem krāna.

Bet vispirms vēlreiz pametīs skatu pa logu. Kā tur.

* [1] [1]

Georgs sasēja kaklasaiti un vēl mirkli patīksminājās par sevi spogulī. Noklakšķināja ar mēli. Viss perfekti. Per-fek-ti. Jauns cilvēks ar spožu nākotni. Galva pareizā vietā. Intelekts! Un beidzot arī latviešiem pienākuši tie laiki, kad par intelektu maksā.

Bēniņus viņš bija nopircis pirms četriem gadiem par smiekla naudu, tagad tos varētu pārdot reizes desmit dārgāk. Izbūvējis un iekārtojis īsti mūsdienīgu mājokli, bildē kaut žurnālam.

Georga sieviete vēl vārtījās pa gultu. Sieviete arī bija perfekta. Bez celulīta (joks, protams) un ar safrizētu vā-verīti, un viņai, savukārt, savā vietā bija viss, kam sievietei vietā jābūt.

Vēl bija drusku laika.

Georgs paņēma karstās, melnās kafijas tasi un piegāja pie loga. Lieki teikt, ka arī kafija bija laba, bet tase -kopija kādam no MoMA^1 kolekcijā esošajiem trīsdesmito gadu dizaina paraugiem. Viņš pats to bija atvedis no Ņujorkas. Slavenais dizaina autors gan aizmirsies. Georgs paskatījās ārā. Kā tad, tā trakā blondā beibe atkal jau kluknēja pie palodzes ar tālskati. Viņa pat iedomāties nevarēja, ka Georgs viņu katru rītu novēro. No augšas. Skats vērošanai pavērās labu labais - kā skatuve no operas beletāžas. Georga bēniņi atradās krietnu tiesu augstāk par blondās dzīvokli. Beibe bija drusku par tuklu pašreizējiem standartiem un staigāja pa māju nesakopusies un izspūrusi, kaut bija redzams, ka pieder vismaz vidusšķirai, dzīvo pārticīgi. Sabiedrībā Georgs ar tādu ne par ko neietu. Pilnīgi trūka stila. Un tomēr tai beibē bija kas tāds, kas lika Georgam izmantot viņu savās seksuālajās fantāzijās. Iztēloties viņu, piemēram, melnām ādas siksnām piesietu pie gultas, aizbāztu muti. Beibei bija tāds mikls acu skats un miklas lūpas, kā govij, un mazliet īgna sejas izteiksme, un viņš labprāt redzētu šīs lūpas saviebjamies īstā sāpju grimasē un uz baltajiem vaigiem īstas asaras. Uz savu perfekto sievieti Georgam patiesībā tā īsti vairs nestāvēja, un vajadzēja ņemt palīgā šādus tādus trikus, lai viss noritētu, kā nākas. Un viņam drusku trūka dūšas piedāvāt savējai tādas spēlītes, kādas viņš redzēja iztēlē.

Sākumā Georgs nevarēja saprast, ko blondā katru dienu savā tālskatī vēro. Galu galā viņš jutās tik ieintriģēts, ka no drauga mammas uz vienu vakaru aizņēmās teātra binokli. Jomajo, - tur nekā nebija - kaut kāds nožēlojams dzīvoklītis un viena kārna kaza ar sīko un savu džeku. Pilnīgi neizteiksmīga. Kas tur būtu ko skatīties. Skaidrs, ka beibei (blondajai) nebija visu mājās. Bet savā ziņā tas darīja viņu vēl pievilcīgāku. Pozā uz palodzes lieliski atklājās viņas baltās, mīkstās krūtis. Vēl pāris gadu, un tās droši vien nokārsies un apvītīs, bet šobrīd pats labums. Dažreiz Georgs iztēlojās, kā iepazīstas ar blondo beibi, un dienā, kamēr jamās vecis nav mājās, īsteno ar viņu visu to iepriekš izdomāto. Bet jamās vecis izskatījās pārāk nopietns, lai riskētu ielaisties tādās spēlītēs. Reiz Georgs saskrējās ar šo uz ielas un nejauši ieskatījās acīs. Paldies, nē. Paliksim pie fantāzijām un video.

Skatoties uz beibi, Georgs nevilšus bija ielaidis roku biksēs. Ai, nē, nav laika. Viņš strauji pagriezās, izlija kafija, - shit\ - apdedzinājis roku, Georgs nolamājās. Uzbudinājums pārgāja.

- See you\ - viņš pakliedza guļamistabas durvju virzienā. Perfektā sieviete kaut ko atņurdēja no segapakšas.

Garastāvoklis atkal uzlabojās. Kaklasaites mezgls vietā. Un bikšupriekša ciet.

This is my life and it's perfect.

Viņš pēdējo reizi pameta skatu pa logu. Tagad blondā stāvēja ar noķēzījušos zīdaini padusē un blenza debesīs. Arī viņš pavērsa skatu augšup.

Elīna (tā, kuru Iveta sauca par Anniju) nikni meta katlā burkānus.

Katru dienu tas pats. Katru dienu tas pats.

Labi, ka mazajam vairs auss nesāp.

jāpaspēj pagatavot ēst, aizskriet pie mammas uz slimnīcu, iztulkot vienu līgumu.

Tuvojas kārtējais īres maksas termiņš, un naudas atkal nav. Kā parasti.

Būs jāaizņemas. Kā parasti.

Kas juris par vīrieti, ja nespēj nodrošināt ģimeni.

Ai nē, - viņa tūdaļ nožēloja savas nelāgās domas.

juris nebija neveiksminieks, kurš aiziet strādāt uz skolu tikai tāpēc, ka citur viņu neņem. Viņš tiešām mīlēja savu darbu. Un tomēr. Un tomēr.

Elīna bija tā nogurusi no šīs dzīves vāveres ritenī, ka viņu vairs īsti neinteresēja nekas. Uz kino vai teātri aiziet nepietika naudas. Par politiku viņa neko negribēja dzirdēt. Vēl tikai grāmatas. Pasaules, kurās aizbēgt no ikdienības. Svešas, īstas dzīves, ko dzīvot. Izdzīvot visu to, kā pietrūka šai sasodītajā ikdienā. Bet pat grāmatas bija tik šaušalīgi dārgas, ka nācās izlīdzēties ar bibliotēku vai aizņemties no draudzenēm. Tas pazemoja.

Draudzenēm! Kad tu apprecies un tev piedzimst bērns, tad par draudzenēm - tām, brīvām kā putni gaisā, - vari aizmirst. Tagad tavas draudzenes ir tādas pašas nogurušas un neizgulējušās, pelēkas un nozīstas mammas, kuras tu satiec parkā, katru dienu noteiktā laikā izstumjot bērnu ratiņos ieelpot svaigu gaisu, - iepazīsties ar viņām, un jūsu ikdienas sarunas aprobežojas ar bērna kakas krāsu, pirmajiem zobiem un šļupstiem, un dārzeņu biezeņa pagatavošanas receptēm.

Elīna mīlēja puišeli, savu Lāčūku, vairāk par visu pasaulē. Protams. Un tomēr dzīvei taču vajadzēja būt kaut kam vairāk par šo.

Nupat, vēl pirms gada, viņa bija sev likusies jauna. Un jutusi, ka viss lielais vēl priekšā. Un te pēkšņi priekšā vairs nebija nekā - vismaz nekā neparedzama, un viņa ar nīgru nenovīdību raudzījās uz jaunajām meitenēm, kas plikām nabām spurdza ielās kā bezrūpīgi taureņi.

Nekas, viņa domāja. Nekas. Vēl jūs nezināt. Bet gan jau.

Reizēm grūtības uzsita adrenalīnu. Uzkūra bravūrīgas un savā ziņā līksmas dusmas - cīņas dusmas. Tad bija vieglāk. Bet pēc tam vienmēr nāca atslābums, un Elīna ieslīdēja tādā kā transā - darbojās autopilota režīmā.

Kā tagad.

Kartupeļi. Tad burkāni. Sīpoli. Un vērša kauls.

Un sekss viņu vairs neinteresēja. Kāds tur vēl sekss -pēc tādas dienas. Ar tik maz miega. Ar tik daudz darba, īso miera mirkli vakarā pēc bērna aizmigšanas gribējās izmantot, palasot kaut ko vērtīgu. Kaut ko tādu, ko nevar lasīt, kartupeļus mizojot.

Viņa paskatījās ārā pa logu. Trakā atkal blenž. Nu, lai blenž, nav žēl, viņa nikni nodomāja, ja cita nav ko darīt. Dažreiz Elīna redzēja viņu staigājam parkā ar bērna ratiņiem. Ratiņi bija biezi, tādi maksā vismaz 300 latu. Un apģērbs. Parkā viņa vienmēr skatījās Elīnai garām. Būtu Elīna viņas vietā. Nauda. Daudz naudas. Iespēja vienkārši sēdēt un lasīt. Apmeklēt operu, teātrus. Pirkt kompaktdiskus ar labu mūziku. Braukt atvaļinājumā uz eksotiskām vietām. Vai apskatīt skaistākās Eiropas pilsētas. Muzejus.

Pie velna.

Bet trakā patiesi sāka krist uz nerviem. Būs jāpasaka Jurim. Ja ne citādi, lai iet un izrunājas.

Bļin. Nē, viņa tūliņ ies un parādīs viņai vienu pirkstu. To vidējo. Cik var.

Elīna piegāja pie loga.

Trakā, noķēzījušos bērnu padusē sažņaugusi, blenza kaut kur gaisā.

Elīna sekoja viņas skatienam.

* * *

Edgars izstaipījās savā ādas krēslā. Ofisā bija kluss, visi pusdienās, tikai kasiere kaut ko klusi čabināja biroja virtuvītē. Viņa ņēma ēdamo līdzi no mājām. Vispār Edgaram tas krita uz nerviem, un viņš varētu arī aizliegt - kā nekā - šefs. Galvenais čiekurs aiz visgalvenākā čiekura, kurš rezidēja Somijā.

Darbs firmā bija nostādīts labi, katrs darīja savu, un viss ritēja kā smērēts. Tas arī bija Edgara lielākais un vērtīgākais talants - atrast tādus darbinieku un tā sadalīt pienākumus, lai pašam nekas nebūtu jādara.

Šodien pusdienlaikā Edgaram būs jāieskrien mājā, jo bija aizmirsusies mape ar jauno līgumu projektiem. Šī doma viesa nepatiku. Varētu jau aizsūtīt pakaļ šoferi, bet viņš negribēja, ka šoferis ierauga Ivetu tādu, kāda viņa dienā vazājas pa dzīvokli.

Edgars gāja prom no rīta agri un atgriezās vēlu vakarā. Viņš apmeklēja svaru zāli un baseinu. Katru dienu. Nodzina sevi līdz spēku izsīkumam. Kaut kur bija jāliek tā milzīgā enerģija, kas krājās viņā un krājās, nerimtīgi, un kaut kā jāatbrīvojas no tā dīvainā nemiera, tās neapmierinātības, ko nevarēja (un negribējās, negribējās) formulēt vārdos, neapmierinātība, kas kniesa un kņudēja dvēselē kā aiz krekla aizkritis siena gruzis, grauza kā acī iebirusi pelnu plēnīte.

Un, jā, viņš tikās ar meičām. Lai aizmirstos. Paretam. Meičas viņš koļīja internētā. Ja darbinieki zinātu, ka šefs pusi dienas sēž čatā, viņi būtu varen pārsteigti. Bet viņš bez tā nevarēja. Tā bija iespēja atslābināties, izkļūt no ikdienas realitātes, pakult tukšus salmus. Un tad vēl tie svešie dzīvesstāsti. Čatā cilvēki, palikdami anonīmi, uzticēja cits citam tādas lietas, ko nestāsta pat tuvākajam draugam.

Nūjā, un skuķi vienam vakaram varēja dabūt uz skaitli trīs.

Faktiski jau dzīvei ne vainas, viņš domāja, izejot no kantora. Grēks spļaut Dievam acīs. Tfu, tfu, tfu.

Tik tā Iveta būtu jāved pie kārtības. Izlaidusies kā sūds uz šķipeles. Mājā nav kārtības, nez ko viņa tur dara visu dienu. Okei, Edgars var samaksāt apkopējai, bet Iveta ietiepusies - nē un nē. Necietīšot svešu cilvēku mājās. Nu tad lai pati kustina pakaļu. Kas ir - citiem sievas kā sievas. Bet šķirties viņš negribēja, - Edgars tomēr bija no tiem stabilajiem un mierīgajiem, kam nepatīk pārmaiņas. Un puikam tēvs vajadzīgs. Drusku jau sirdsapziņa gremza, ka viņš puiku gandrīz nemaz neredz. Bet nekas, - Edgars sev solīja. Kad paaugsies, tad. Kā pie indiāņiem - līdz četriem pieciem gadiem bērni ir sieviešu darīšana.

Aizdomājies viņš iepretim savai mājai gandrīz paskrēja zem auto, kas strauji izbrauca no pagrieziena.

- Idiņš!

Edgars atlēca atpakaļ uz ietves un pacēla acis uz sava dzīvokļa logiem.

Droši vien pampst, maita, - viņš sajuta negaidītu, nepamatotu un smacējošu ļaunuma uzplūdu, gandrīz naidu, gandrīz tādu kā atriebības kāri, un, sabāzis rokas ar cieši sažņaugtām dūrēm kabatās, gaidīja iedegamies zaļo gaismu.

Un pacēla skatu augstāk, virs māju jumtiem.

Konflikts bija briedis jau nedēju, viņi vienkārši atteicās rakstīt sacerējumu par sabiedriski politisku tēmu. Bet ministrija prasīja. Tagad tas bija nonācis tik tālu, ka Juris aizslēdza klases durvis no iekšpuses, atslēgu iebāza kabatā un paziņoja, ka neviens no šīs telpas ārā neizies, kamēr sacerējumu nenodos.

Viņš labi apzinājās, cik tas ir nepareizi un absurdi.

Viņš apzinājās, ka tas ir strupceļš.

Un viņš jau pašā sākumā zināja, ka ir zaudējis.

Tagad un uz visiem laikiem.

Un ka viņam riebjas šis darbs, riebjas nopīpējušies un nonarkojušies pusaudži ar saviem fuck un vulgāri izkrāsotās meičas ar izaicinoši plikiem stilbiem un krūtīm, un vēderiem, un kniedēm nāsīs un lūpās un nabās, un kas to vien zina, kur vēl ne, un pornožurnālos noskatītām sejas izteiksmēm. Un viņam riebjas skolas direktors ar savu samāksloto optimismu, un riebjas ministrijas darboņi ar savu pilnīgo nesajēgu par to, kas patiesībā notiek skolās. Un riebjas viņš pats - ideālists no laukiem, cibiņš, katavumāti, plānā galdiņa urbējs, netalantīgs skolotājs un lūzeris.

Skolēni viņu bija iesaukuši pa Šaibu, velns viņu zina, kāpēc - varbūt izteikti apaļās galvas formas dēļ.

- Šaibu ziepēs! - kāds kliedza.

Skolēnu balsis savienojās neatšifrējamā rēkoņā, svilpienos un auros, kuros izdalījās tikai atsevišķi rupji vārdi.

Troksnis pieņēmās spēkā.

jūra pleci saspringa.

Kāds viņam ar kaut ko ne pārāk smagu iemeta pa pakausi.

Jurim acīs saskrēja asaras, un viņš pacēla skatu uz mākoņiem.

* * *

Ar noķēzījušos puišeli padusē Iveta vēlreiz piegāja pie loga un pavērās debesīs.

Edgars, sažņaudzis dūres mēteļa kabatā, gaidīja iedegamies zaļo gaismu un palūkojās augšup, virs māju jumtiem.

★ * *

Elīna izliecās ārā, pāri palodzei, un sekoja trakās skatienam augstu gaisā.

* * *

Georgs izdzēra pēdējo kafijas malku un īpašnieciski pārlaida skatu panorāmai, kas pavērās no bēniņu loga.

* * *

Dīvaini - tur augšā nekā nebija - vien zilzila, tīra debess ar dažām vēja pluinītām mākoņu skrandām.

Viņi visi uz mirkli sastinga, un šajā mirklī katrs saprata kaut ko savu.

Tad ievilka elpu, sakustējās un visu aizmirsa.

* * *

Bet kaut kur augstāk - vēl augstāk par māju jumtiem, par katedrāles kupolu, par viesnīcas «Latvija» Sky bāru, vēl augstāk par debesīm kāds visu to vēroja. Vieta vērošanai bija ļoti laba, notiekošais pavērās kā uz skatuves no operas beletāžas ložas.

Garlaicīgi, - kāds nodomāja un nolaida priekškaru.

aizliegta fotogrāfijā

- Tu vienmēr esi tik karsta.

- Ja? Neviens man to nav teicis.

- Ļoti karsta, kā bērns, kam ir drudzis.

- Varbūt man ir drudzis.

- Kāpēc mums ir tik labi?

- Ķīmija.

- Kas?

- Aizmirsti.

- Tu esi tik laba.

- Mans vēders arī ir karsts. Patausti.

- Netaustīšu. Es tāpat zinu. Kā es iztikšu bez tevis?

- Iztiksi. Ar Ievu.

- Es nemīlu Ievu.

- Mani tu arī nemīli.

- Es esmu ieķēries tevī.

- Es arī tevī esmu ieķērusies.

- Tiešām?

- Jā, tavos plecos.

- Un tikai?

- Tavās lūpās un rokās.

- Un vēl?

- Tavā godīgumā pret mani.

-Vēl?

- Tavās acīs, kad tu ta skaties uz mani kā tagad.

- Un vēl?

- ja tu gribi vel, tev japatausta, cik karsts ir mans vēders.

- Ļoti karsts, vēl karstāks par rokām.

- Nu redzi.

- Nu tad vēl?

- Tavā naivumā.

- Es neesmu naivs.

- Esi.

- Es kļūstu ar katru dienu gudrāks.

- Paraugi, cik karsta es esmu zemāk.

- Kāda tu biji jaunībā?

- Nesmuka.

- Beidz.

-Jā.

- Es neticu.

- Paraugi, cik karsts man ir vēl zemāk.

- Baigi karsts. Kā peklē. Un slapjš.

- Peklē nav slapjš. Tur viss ir izdedzis.

Tur ir pelni un ogles.

- Tev tur ir kā tropos. Kā botāniskā dārza palmu mājā.

-Un tev?

- Tu vari paraudzīt.

- Es negribu, tu pastāsti.

- Nē, paskaties pati.

- Drīkst, es tevi nofotografēšu?

- Nē.

polārzvaigzne un piena ceļš

- Mana patiesība pašlaik glabājas pie Tevis.

Viņš pateica to gandrīz vienaldzīgi, kā kaut ko ļoti pašsaprotamu, it kā runa būtu par kādu sadzīvisku priekšmetu, kas ikdienas lietošanā nav gluži nepieciešams un tālab vietas taupīšanas nolūkos tiek turēts kaut kur citur, ne mājās, kur pilns paklausīgu bērnu, saimniecisku sieviešu, pedantiskas kārtības un grāmatvediski rūpīgi sakārtotu veļas skapju. Kur nav neviena zirnekļu tīkla istabas stūrī pie griestiem vai logu aplodām (p/ē-kos, - viņa omīte tās sauca par pjēkām) un nevienas peļu aliņas, kur ieritināties sakaltušai siera miziņai.

Te, Bites bēniņos, - Bite bija saīsinājums no garā un drusku augstprātīgā vārda Elizabete, un Bite nekad nebija kā Elizabete jutusies - te bija daudz vietas un mierīgi varēja glabāties vai pat paslēpties arī kāda lieka patiesība - no mēbelēm gandrīz brīvajā telpā ar svecēm, pussažuvušos apelsīnos saspraustiem vīraka kociņiem, nobrukušām vecu žurnālu un grāmatu grēdām, izdilušiem kokosšķiedras paklājiem, rīspapīra aizslietņiem, indonēziešu audumiem, ziloņkaula dieviņiem, noslēpumainām inkrustētām lādītēm. Ar plato trīsguļamo matraci uz grīdas, konfekšu GIOTTO saldajām drupatām spilvenos, Šankara ģitāras skaņām gaisā, netīru tējas krūžu grēdām izlietnē. Pirms promiešanas viņš vienmēr tās visas izmazgāja, ar sodas pulveri cītīgi izberza tumšos tējas nogulšņu riņķus fajansa krūžu iekšpusē, taču līdz nākamajai ciemošanās reizei izlietne atkal bija pilna, - jo Bite jau katrreiz ņem jaunu krūzi, viņa pievērš tik maz uzmanības ikdienas sīkumiem - tējas biezumiem, vīraka nūjiņu pelniem, baltiem sakaltušiem traipiem uz palagiem, lūpu krāsai uz spilvendrānām, matiem dušas kabīnes notekā.

Nu viņš bija nomazgājies un tīrs un nedrīkstēja vairs ilgi te kavēties, bija tik grūti izvēdināt no drēbēm tās smaržas, kas piesātina telpu ap Biti - gluži kā atmosfēras slānis zemeslodi ietverot Bites ķermeni - medus un rožu, un vaniļas aromāts.

- Zini, sieva reizēm mēdz mani apostīt, - viņš reiz taisnodamies teica. - Kad domā, ka esmu aizmidzis pie televizora uz dīvāna.

Ar laiku viņš bija atklājis, kuri apģērbi vismazāk uzsūc apkārtējās smaržas: no sintētiskās šķiedras gatavotie. Par laimi, tādu netrūka jaunākajā modē un pat viņa visnotaļ garlaicīgajā valsts ierēdņa garderobē.

Viss bija jādara pareizi un ar apdomu, ja gribēja paturēt šo laimi.

- Sapieris kļūdās vienreiz, - viņš jokoja.

Un viens pats smējās par savu joku.

Klusībā viņš lepojās ar savām konspirācijas spējām un prasmi domāt piecus gājienus uz priekšu.

Bite gan nekad, Bite nekad nemazgājās pēc mīlēšanās, viņai patika lipīgā sajūta starp kājām, patika saost sevi un vīrieti vēl ilgi pēc tam, kad viss ir sakaltis, nobiris, sajaucies ar citām smaržām, kļuvis nenoteicams, izbalējis kā raksti uz vecas tapetes, viņai patika ierakties segās pēc vīrieša aiziešanas, tumsā elpot silto, mitro, mazliet skāņo gaisu, gaidot vakaru iemigt, pamosties, iemigt atkal, uz nakti dzert stipru Nepālas tēju ar pienu un massalu. Un tad ilgi ilgi lasīt, naktī, tad atkal iemigt un tikai tad -kaut kad - nākamajā dienā vēlu pēc pusdienas - izlīst no gultas, iet dušā un nomazgāt visu nost.

Visu to nost.

Viņš - Teodors, Tedis, Teo - vienmēr nāca pievakarēs, no sešiem līdz astoņiem, sieva zināja, ka viņam ir abonements uz trenažieru zāli un baseinu trīs reizes nedēļā.

Trenažieru zālē un baseinā, pats par sevi saprotams, mobilais telefons tika atslēgts.

Divas laimīgas stundas ārpus telpas un laika.

Nekurzemē, aizspogulijā, uz 9V4 perona.

Bet nekad viņš nenāca trīs reizes nedēļā, jo alibi dēļ vajadzēja arī kādus nebūt sportiskus rezultātus, muskuļus, ko sievai atrādīt.

- Es tagad meloju visiem, - viņš teica.

- Un es zinu, kāpēc to daru, - viņš teica.

- Un es zinu, ar ko es riskēju, - viņš teica. - Bet tas mani nebaida.

- Kopš es esmu tevi atradis, - viņš teica, - es vairs nevaru iedomāties savu dzīvi bez tevis.

- Bet man nav nekādas vajadzības melot tev. Tev vienīgajai, tu taču saproti, - viņš teica.

- jā, tava patiesība glabājas pie manis, - Bite atkārtoja un iesmējās bērnišķīgi.

Savilka pirkstus dūrītē. Pakratīja pie auss. Patiesība tur sausi grabēja kā sakaltuši kastaņi. Viņa bija gadus piecus vecāka par Teo, bet reizēm uzvedās kā bērns.

Pēc mīlēšanās viņi sarunājās. Viņš stāstīja par savu darba kolektīvu, kurā visi viņu ciena, par izaugsmes iespējām, par priekšnieci, kas esot apbrīnojama sieviete, par vecāko kolēģi, kurš viņu uzteicis, aizejot pensijā. Par lielo darba apjomu sakarā ar uzņēmuma paplašināšanos. Par jaunākajiem labojumiem grāmatvedības likumā. Un par savu ģimeni, bērniem, sievu, viņas radiem un viņas draugiem. Pašam viņam radu un draugu nebija. Bet sievai gan, un tie visi bija brīnumjauki un neparasti cilvēki. Ļoti gudri un ļoti veiksmīgi. Un arī bērni viņam bija gudri un veiksmīgi. Un talantīgi. Viņš viņus visus mīlēja un lepojās ar viņiem.

Teo vispār bija neparasti laimīgs cilvēks. Reizēm pat baisi metās no tik lielas laimes.

- Bet es ar visu to riskēju, tevis dēļ, - viņš atgādināja.

- Nevajag, nevajag, - izbijās Bite un izbīlī aizšāva mutei priekšā roku.

Viņa galvenokārt klausījās un klusēja. Viņai nebija īsti ko stāstīt. Viss laikam bija izstāstīts jau pašā sākumā, un tagad notika tikai Teo. Nekas cits nenotika.

Bite mācījās neklātienē filologos, nez kuro gadu jau, pārtika no tulkojumiem un datorrakstīšanas darbiem, un zināja, ka dzīvei jēgu nespēj piešķirt ne mērķis, ne mērķtiecība, un taisnība ir teicienam: ja kāds grib sasmīdināt Dievu, tad lai iepazīstina viņu ar saviem plāniem.

Bites mīļākā nodarbošanās bija lasīšana, bet Teo jau sākumā godīgi atzina, ka literatūru nelasa. Tikai, nūjā, lietišķo.

Tomēr Teo, kā jau izglītots cilvēks, zināja slavenāko autoru vārdus. Tos, kuri jāzina.

Bite lasīja, tulkoja. Domāja. Skatījās uz pasauli. Tas nebija nekas tāds izstāstāms. Un parasti arī negribējās.

Bet dažreiz viņai uznāca nepamatotas, maigas un neizskaidrojamas skumjas. Tad viņa rakstīja Teo vēstuli. Un rakstot raudāja.

Jo rakstot viss kaut kā bija īstāks nekā īstenībā.

- Es tagad raudu, tagad, rakstot šos vārdus, raudu, -viņa klikšķināja uz datora klaviatūras, - es jūtos tik vientuļa un nesaprasta. Tik viena un nosalusi kā aukstā skaidrā un zvaigžņotā naktī nepārredzamā sniega klajumā. Kur apkārt gaudo nikni un izsalkuši jauni vilki. Es gribu palikt tai laukā un aizmigt, un nosalt.

Un Teo tūdaļ atbildēja, ka viņai nevajag vienai salt tajā aukstajā briesmīgajā sniega laukā. Jo viņš vienmēr būs viņai blakus. Sasildīs ar savu silto elpu. Aizbaidīs ļaunos vilkus. Vai kaut kā tā.

Un nevienam pašam viņas dārgajam vārdam viņš neļaus nokrist zemē, tieši tā - nokrist zemē neļaus. Viņš visus tos pacels.

Un visas asaras izskūpstīs no viņas dzidrajām (kā ezers) acīm.

Vispār - vēstulēs viņš bija ļoti romantisks.

Dzīvē-tāds drusku nokaunējies, nopietns un steidzīgs.

Pa telefonu - uzstājīgs, maigs un neatlaidīgs.

- Vēl piecas minūtes, - viņš lūdza. - Vēl piecas minūtes. Es tikai gribu dzirdēt tavu balsi. Vai kā tu klusē.

Pēc mīlēšanās viņš sportiski leca augšā no zemā matrača, steidzās uz vannasistabu, mazgājās, dungodams apģērbās un tad, jau gatavs tai dzīvei, kas bija pa īstam, bet nebija īstā (vai varbūt otrādi, grūti saprast), noliecās pie Bites, kura gulēja, segu uzvilkusi līdz zodam.

Un vienmēr tieši tajā brīdī, ne mirkli agrāk, ne mirkli vēlāk, viņa brūnajās acīs iesmilkstējās kāds ārkārtīgi nokaunējies, nošņurcis un nožēlas pilns suns.

- Mīļā.

-Jā.

- Es domāšu par tevi. Visu laiku. Varbūt man izdosies piezvanīt jau vakarā. Un, ja ne, - es katru dienu zvanīšu no turienes. Vai gandrīz katru dienu.

- Tu esi tik labs, - teica Bite. - Tik labs. Tik par labu priekš manis.

- Nesaki tā, nenoniecini sevi, mīļā.

Tomēr slepenībā jutās gandarīts un tāds kā pārāks par Biti. Ja jau viņa pati tā saka.

Teo bija iegādājies sev otru - slepenu - mobilo telefonu ar «Zelta zivtiņas» karti speciāli viņu sarunām, tomēr arī pa to viņš nevarēja zvanīt, kad ienāk prātā. Lai piezvanītu, vajadzēja iziet pagalmā uzsmēķēt vai pastaigāt ar suni, vai sagaidīt, kad sieva aiziet uz veikalu. Mobilais vienmēr atradās klusuma režīmā, un Bite drīkstēja sūtīt īsziņas. Teo katru stundu centās mobilo pārbaudīt un - ja Bite bija to lūgusi - viņai piezvanīt.

Tāda bija dzīve.

Bite nometa segu, apsējās dzeltenu sari un apsēdās sakrustotām kājām uz matrača. Sari viņa uzskatīja par visērtāko apģērba gabalu, lai gan tas spieda tipināt sīkiem solīšiem - uz virtuvi, uz vannasistabu, uz virtuvi un vannasistabu, bet viņai jau gandrīz nekur citur arī nebija jāiet, cauras dienas viņa pavadīja savā bēniņstāva maz-dzīvoklītī, par laikapstākļu un diennakšu maiņu nojaušot tikai no gaismas šaurajos jumta lodziņos, kuri bija par augstu, lai pa tiem redzētu ko citu kā vien debesis. Gaisma iespīdēja te spilgti dzeltenbalta, zīmējot spožus taisnstūrus uz grīdas un mirguļojošu putekļu stabus gaisā, te atkal krita lejup kā pelēka mitra marle, pārsedzot visus priekšmetus ar blāvu pelējuma kārtu, - tad līdzēja vienīgi sveces. Piektdienu un sestdienu vakaros lodziņos plaiksnīja zaļās un sarkanās gaismas no pārupes diskotēkas, bet parastās naktīs gaisma bija tālu zvaigžņu mirdza, mēness kausēta alva, vismaz tā viņai gribējās domāt.

Bet bija arī pavisam tumšas naktis, kad neredzēja neko, un tad Bite nevarēja gulēt.

Par laimi, kādā bērnu veikalā viņa atrada fluorescējošu zvaigžņu komplektu, ko var pielīmēt pie griestiem, un vakarā, ar spuldžu gaismu sabarots, tas spīdēja vēl krietnu stundu, un tad, griestos skatoties, Bite varēja iemigt. No sīkākajām zvaigznītēm viņa bija izveidojusi jaunu zvaigznāju burta «t» formā, tas kā mirdzošs Piena ceļš šķērsoja viņas mākslīgo debess jumu. Sevi pašu viņa iztēlojās par lielo zvaigzni, kas spīdēja mazliet nomaļus pašā debesu stūrī. Viņai patika domāt par to, cik tālu cits no cita patiesībā atrodas visi šie debesu ķermeņi, kaut taču no lejas izskatās tik tuvu esam, un kādreiz iešāvās prātā doma, ka viņa ar Teo arī varbūt ir tikpat tāli viens otram kā Polārzvaigzne un Piena ceļš. jocīgi. Pa gabalu skatoties - tuvi, tuvumā tāli. Tas bija par sarežģītu, un Bite pārstāja par to domāt.

Un vēl par Piena ceļu viņiem radās tāds mazs intīms jociņš. Bet tam nav nekādas nozīmes.

Bite pastiepa augšup rokas, bet viņš to nepamanīja, tikko nomazgājies, un pameta viņai gaisa skūpstu. Brūnais portfelis bija jau rokā.

- Atā, mīļum.

- Atā.

Viņš saminstinājās un pieliecās, skūpsts uz lūpām, nesaskaroties ķermeņiem, lūpas saldas un lipīgas kā halva, nē, kā tās salkanās Austrumu cigaretes.

Skūpsts uz lūpām, nesaskaroties ķermeņiem; es redzu viņu ēnas, lielākas par viņiem pašiem, uz sienas kā papīrā izgrieztus siluetus, viņas ēna mazliet izplūst, trīsuļojot sveces gaismā, viņa apveidam asas un stingras kontūras piešķir koridora lampa, kas apspīd viņu no muguras. Silueti saskaras vienā vienīgā punktā un sastingst uz mirkli, kuru man gribas iemūžināt.

Čiks.

- Es jau atkal gribu, - teica Bite - un pieskārās viņam, bet darba uzvalka bikšu stakle bija mīksta un tukša.

- Nu nekārdini, mīļā tu mana. Nu tu taču zini.

-Jā.

Teo izgāja uz ielas, tādā pelēkā, sutīgā augusta beigu novakarē, un jutās nenormāli nenormāli laimīgs. Un lepns.

Tāda vasara! Viņš pamanīja, ka kastaņās jau aizmetušies mazi kastanēni.

Un cik labi viņš tiek galā ar visu.

Bite, laimīga, palika.

Nemaz nebija slikti palikt, - Bitei patika vienatne, ja bija droši zināms, ka Teo atkal atnāks. Un viņas ticība Teo atnākšanai bija liela un rāma kā ezers.

Jo viņa mīl Teo un Teo mīl viņu, to Bite dzirdēja skanam sevī kā klusu sanoņu, vienalga, ko viņa darītu.

Miers un ieklausīšanās sevī bija viņas būtība, ja drīkst kaut ko tik vienkārši raksturot.

Kopš iepazīšanās ar Teo viņa sevī nedzirdēja neko daudz vairāk kā sienāžu sisināšanu saulē vai ūdens burbuļošanu silstošā radiatorā - kaut ko vienmuļu un mierinošu, kaut ko tādu, kas it kā saka: viss kārtībā, manu mazo draudziņ. Tāda ir dzīve.

Bite ielīda atpakaļ zem segas. Vēl siltie, samudžinātie palagi tīksmi apņēma ķermeni.

- Tajās divās nedēļās es tieši paspēšu nodot tulkojumu, -viņa nodomāja.

Teo izgāja uz ielas, pelēkajā, sutīgajā augusta beigu novakarē, un jutās nenormāli nenormāli laimīgs. Un vīrišķīgs.

Vienmēr bija tik labi mīlēties ar Biti.

Bet ne jau par to ir runa. Laime sniedzās daudz dziļāk - viņu apbrīnojamajā garīgajā tuvībā par spīti šķietamai paradumu un domāšanas veida nesaderībai. Viņu dvēseļu klusajā sapratnē. Viņu savstarpējā uzticībā un paļāvībā.

r

Viņam vienkārši vajadzēja Biti.

- Kā upi, kurā veldzēties, - domāja Teo.

Un viņš bija vajadzīgs Bitei, to viņš zināja. - Kā upei krasts. Kā hidroelektrostacija. Kā aizsprosts un ūdenskrātuve. Lai neizplūst viss tas vērtīgais dies zina kur, nesavākts un nenovērtēts.

Neviens viņas vārds zemē nenokritīs.

Sešus gadus viņš bija dzīvojis laimīgā laulībā un nenojautis, ka viņam kā trūktu.

Un septītajā pēkšņi sajutis tādu kā dīvainu kņudoņu iekšās, tādu kā tukšuma sajūtu, kā baltu, neaprakstītu vietu savā dvēselē.

Visa viņa dzīve bija atklāta, mērena, bez riska un vainas.

Piepeši sagribējās kaut kā sava. Pilnīgi personiska. Citiem nezināma un nerādāma.

Vajadzēja Sava noslēpuma.

Traipa, ja gribat, uz tās baltās lapas. Vai dzejoļa.

Un tad liktenis - kā jau ironiskā kārtā mēdz gadīties -saveda viņu kopā ar Biti, viņa paša sievas rokām saveda.

Proti, sieva palūdza viņu sameklēt internētā kādu ļoti specifisku indiešu karija recepti.

Un viņš bija atradis veselu meilinglisti, kurā cilvēki, kuru dzīves jēga acīmredzot bija karija pagatavošana, atklāja cits citam savus noslēpumus.

Un ironiskajam liktenim labpatikās, ka viņa lūgumam palīdzēt pirmā atsaucās tieši Bite. Viņa nezināja nevienu indiešu karija recepti, bet viņu sarakste pārsteidzošā kārtā uzreiz kļuva intīma un neiedomājami atklāta. Bite neslēpa neko par sevi un savu dzīvi, Teo gandrīz nebija ar ko atbildēt - pēkšņi likās, ka viņam tādas īstas dzīves nemaz nav.

Apstulbis no tik satriecošas uzticēšanās, viņš sajutās atbildīgs par nekad neredzēto meiteni, kas kaut kur nosacīto vadu otrā galā sēdēja pie datora un dalījās ar viņu savās atmiņās par bijušiem mīļākajiem, sāpēs par šķiršanos no drauga, izdarīto abortu un pārdomās par dzīves jēgu.

Kņudamais saka kņudēt vel vairak, vienu mirkli viņš gribēja apstāties, samulsis pats savas drosmes, taču tad izlēma. Un, ja Teo ko izlēma, viņš nemēdza šaubīties. Tā mācīja arī biznesa vadības kursos, un Teo nemēdza apšaubīt gudrāku cilvēku padomus. Proti, šaubies pirms lēmuma pieņemšanas, kad lēmums ir pieņemts -rīkojies.

Viņi ar Biti aizsūtīja viens otram savu foto. Kā vēlāk izrādījās, tas bija pilnīgi lieki, jo dzīvē abi izskatījās gluži citādi. Bite drusku vecāka un pelēkāka nekā foto, un garāka auguma. Teo - drusku dūšīgāks un bērnišķīgāks, ar tādu nevainīgu sārtumu pūkainos vaigos.

Varbūt vienu brīdi viņi abi jutās vīlušies. Drusku.

Bet viņi runāja visu nakti, un vilšanās izplēnēja, ārējais izskats zaudēja nozīmi, vīraks kūpēja, acis asaroja, vīns reibināja, un Teo vienā naktī izstāstīja par sevi visu, -tik daudz viņš nebija stāstījis nekad un nevienam. Tik daudz par sevi viņš nemaz nebija zinājis pats. Atmiņā atausa sen aizmirstas bērnības ainas, sādža Latgalē, makšķerēšana kopā ar tēvu, kaimiņu Elvis, kurš kāvās, niknais āzis Kazis, trenēšanās orientēšanās sportā, mammas slimība un operācija, un nāve, un tēva pazušana pēc tam, un dzīve pie vecmammas, un lauku puikas pirmie mērķtiecīgie soļi pilsētas iekarošanā.

Tā bija nekad nepiedzīvota atvieglojuma sajūta.

Gandrīz neko no tā visa nezināja viņa sieva.

Viņš nebūt negribēja noniecināt savu dzīvi pirms Bites, tā vienādiņ kopš lauku pamešanas bijusi piepildīta un saturīga, un gandarījuma pilna, jo viņš mācēja sev sagādāt tos priekus, kas viņam derēja. Bet tagad dzīve bija ieguvusi vēl vienu, jaunu dimensiju.

Nākamajā dienā darbā, samiegojies un vēl samulsis, Teo, kā paradis, uz baltas papīra lapas uzmeta tādu kā bilanci:

a) B. - ļoti patīk (mīlu? - Vai var mīlēt uzreiz divas?);

b) B. - mīļākā (alibi?);

c) B. nekad nesāpināt (ciktāl tas iespējams);

d) Ieva un bērni (nepamest, melot līdz galam, mīlēties vismaz vienreiz nedēja);

e) būt apsolūti godīgam pret B.

Jo vismaz pret kādu cilvēkam jābūt godīgam. Un godīgums situāciju arī vienkāršoja - melot abām būtu pārāk nogurdinoši.

«Absolūti» viņš uzrakstīja ar «p», un to pat nepamanīja.

Starp citu, ar Biti tajā pirmajā naktī viņš nepārgulēja, jo Teo neko negribēja sasteigt šai brīnumainajā piedzīvojumā, bet viņi pārgulēja nākamajā tikšanās reizē, un Bite bija tieši tāda, kādu Teo viņu iztēlojās - negausīga, dabiska un tieša.

Un Teo pats jutās kā varonis. Viņš bija rēķinājies, ka būs nepieciešamas divas gumijas, un drošības dēļ paņēmis līdzi trīs, taču beigās vienas vēl pietrūka, un Bite raudāja. Bet viņam pietika savaldības neriskēt, jo vispirms nācās noskaidrot Bites veselības stāvokli.

- Nav jau tā, ka es tev neticu, - viņš teica. - Tu saproti?

- Bet es nedrīkstu riskēt, es taču esmu atbildīgs par Ievu, - viņš teica.

Tas bija īsti vīrišķīgi, un Bite to novērtēja atzinīgi.

Teo gribēja apmierināt raudošo Biti citādi, bet viņa Teo atgrūda, paziņojot, ka ir pārāk nogurusi priekš tādas noņemšanās.

Teo dievināja visu, ko Bite teica un darīja; visu viņa teica un darīja citādi nekā Ieva.

Piemēram, reiz Bite teica: tu man esi trīs - tava balss, tavas vēstules un tu pats, Teodors, Tedis un Teo, un es jūs nespēju salipināt vienā. Un jūs visi atšķiraties, un reizēm man liekas, ka viens no jums melo, melo.

Un viņš atbildēja: Bite, visi vārdi ir lieki, un to, ka neviens no mums trim nemelo, pierādīs laiks.

Un citreiz Bite teica: man šķiet, ka tev neesmu vajadzīga reālā es, bet tikai apziņa, ka es tev esmu. Tu varētu mani nesatikt mēnešiem.

Un viņš teica, ka tas ir gan tā, gan arī citādi, jo viņš vienkārši protot gaidīt un paciesties, zinot, ka Bite viņam

ir. Tas esot pat patīkami - gaidīt un paciesties. Un viņš solīja to iemācīt arī Bitei.

- Tu esi tik ļoti ļoti labs, - teica Bite. - Tik labs, ka reizēm pat neliecies īsts. Un viss, ko tu saki, ir tik pareizi.

Viņa tiešām cienīja un apbrīnoja Teo. Par mērķtiecību un neatlaidību, un pārliecību. Un drosmi. Un godīgumu.

Teo varēja izskaidrot visu, viņa - neko. Teo klātesamība Bites dzīvē bija vienīgais prognozējamais un stabilais elements - atšķirībā no mēneša izpeļņas, mēnešreizēm un mēness fāžu ietekmējamā garastāvokļa.

Viņas pašas uzskatos nebija nekā pastāvīga, ja neskaita to, ka šo nepastāvību viņa pati atzina un apzinājās.

Reizēm viņai prātā iešāvās doma, ka viņi abi drusku jocīgi izskatītos kopā uz ielas. Bet, galu galā, tam nebija nekādas nozīmes, jo viņi jau tāpat kopā uz ielas negāja.

Biti bija pārsteigusi Teo reakcija uz viņas vēstulēm. Viņai pašai nelikās, ka tās būtu vērtējamas kā īpaša un nepieredzēta uzticēšanās. Patiesībā jau sen viņa visiem stāstīja visu. Domas par sevi pašu, līdz ar to arī rakstīšana par sevi, bija kļuvuši par viņas hobiju, pati sev - par vienīgo izpētes objektu, par smieklu, asaru, sajūsmas un nicinājuma avotu. Teo šim hobijam pēkšņi piešķīra tādu kā virsvērtību.

- Mīļummmmm, - teica Bite, - man tevis pietrūks tās divas nedēļas. Tu taču zini, ka man vajag tevis ļoti ļoti ļoti ļoti daudz. - Šitik. - Un viņa plaši ieplēta rokas.

- Tas ir šausmīgi bēdīgi, - teica Teo. - Bet es tur neko nevaru darīt.

- Es vienkārši nezinu, kurā brīdī man tevis var kļūt par maz, - teica Bite.

Teo noskuma.

- Un tad tu spersi soli.

- Ai, nē, - teica Bite.

Teo izgāja uz ielas, tādā pelēkā, sutīgā augusta beigu novakarē, un jutās nenormāli nenormāli laimīgs. Un gandarīts.

Un ar visu sev raksturīgo milzīgo pārliecības spēku viņš juta, ka ir pelnījis šo laimi un tā viņam pienākas.

Bites iepriekšējais draugs slimoja ar maniakālo depresiju un pameta viņu vienā no slimības saasinājuma brīžiem. Kad viņš, kā parasti, gribēja visu sākt no jauna, atpakaļparaujamais diegs beidzot izrādījās satrūcis. Bite gulēja savos bēniņos, nemainīja gultasveļu, līdz tā sāka smakot, un neizgāja no mājas, līdz izbeidzās tēja. Un nauda, par ko tēju nopirkt. Viņa apsolīja aizvietot paziņu - sekretāri divu nedēļu atvaļinājuma laikā niecīgā birojā par niecīgu samaksu un gandrīz bez jebkādiem pienākumiem, izņemot sēdēšanu un atbildēšanu uz telefona zvaniem. Aiz gara laika bezjēdzīgi klīstot i-netā, viņa karija mīļotāju meilinglistē satika Teo, un viss pēkšņi mainījās.

Teo uzņēmās rūpi. Vārds «rūpē» viņa lūpās skanēja atbildīgi un sāpīgi. Beidzot te bija kāds, kurš uzņēmās domāt domas viņas vietā.

Līdz šim Bitei dzīvē bija vieni vienīgi jautājumi un nebija atbilžu.

Teo - otrādi, kaut jautājumu reizēm trūka, atbilžu bija pilnas kabatas. Tās gandrīz derēja - kā reizēm gandrīz der pužļa gabaliņš, viens no tūkstoša, kas veido leoparda kažoku. Ja piever acis, var noticēt, ka tas ir īstais.

Šis bija atelpas laiks Bitei - atpūta no jautājumiem un sevis pētīšanas. Viņa ar prieku ļāva, lai viņu pēta Teo, kurš matemātiskā precizitātē atcerējās katru viņas izteiktu vai uzrakstītu vārdu, sīki iztaujāja viņu par visiem viņas dzīves notikumiem, par visiem viņai pazīstamiem cilvēkiem, par vietām, kurās viņa dzīvojusi, par bērnību, par radiem, par vecākiem. Drīz vien viņš pārzināja viņas uzskatus, viedokļus un dzīves pieredzi labāk nekā viņa pati.

Tā varēja būt arī viņa profesionālā iezīme. Galu galā -audits vai grāmatvedis, vai kas nu viņš tur bija - Bite tā arī nebija iegaumējusi, kaut klausījās vienmēr uzmanīgi. Jokojot viņa sauca Teo par kontrolieri.

Ar Teo nebija jāplosa dvēsele un jāskrāpē seja, - uz viņu vienkārši varēja paļauties.

Tiesa, bija tie trīs, reizēm tas traucēja - taču viņa iemācījās, kontaktējoties ar vienu, abus pārējos noglabāt kaut kur tālāk. Tie abi virsū nelīda, par sevi neatgādināja, un tā viņa varēja skaisti sarakstīties ar vienu, rimti, paļāvīgi un ilgi sarunāties pa telefonu ar otru un kaislīgi mīlēties ar trešo.

- Mēs esam kā radīti viens otram, - viņš teica.

- Mēs esam viena vesela četras puses, - viņa teica.

- Ceturtdaļas, - viņš izlaboja. - Un mana patiesība glabājas pie tevis.

Teo izgāja uz ielas, tādā pelēkā, sutīgā augusta beigu novakarē, un jutās nenormāli nenormāli laimīgs.

Asi garoja dienā sakarsušais asfalts. Taisījās uz pērkonu. Smaržoja parkā nopļautā zāle.

Dzīve bija vienkārši lieliska.

Jo viņam bija Bite.

Un rīt viņš ar ģimeni brauks uz Rimini.

Un par semināru - nu, tie bija tikai daļēji meli. Jo seminārs Rimini notiks. Tikai līdzi brauks Ieva.

Nē, nu labi. Tie bija meli.

Bet tie bija tie labie, saudzējošie, tie mīlestības meli.

Tiesa, tas bija mazliet dīvaini - mīlēt reizē divas.

Bet - galu galā - arī darbā taču bija divas grāmatvedības, melnā un baltā. Katrai s>ava kantorgrāmata, savs fails datorā, sava aile galvā. Vienlīdz svarīgas.

Kaut kad perioda beigās būs jāsavelk kopējā bilance - saimniekam. Bet tas vēl ir tālu.

- Es šausmīgi gaidīšu tevi. Un es gribēšu tevi katru vakaru, un katru vakaru par tevi domāšu, - teica Bite.

- Man arī tevis ļoti pietrūks.

- Es gavēšu tās divas nedēļas, - teica Bite.

- Nevajag, mīļā, tu jau tā esi tik tieva. Apsoli man, ka ne. Un apsoli, ka nedzersi miega zāles.

-Tikai, ja man būs sliktie sapņi.

Teo gāja pa ielu, tādā pelēkā, sutīgā augusta beigu novakarē, un jutās ārprātā laimīgs.

Vējš liepās pieklusa, zari sastinga. Sāka krist pirmās rupjās lietus lāses.

Elpot kļuva viegli.

Bite nakamaja rīta nomazgaja visu nost.

No Rimini viņš Bitei piezvanīja tikai trīs reizes. Jo visu laiku blakus bija sieva Ieva. Zvanīt no tualetes nelikās ētiski, bet ņemt mobilo līdzi uz pludmali - nepraktiski. Var saiet iekšā smiltis.

Un vēl viņiem ar sievu tīri labi gāja seksā. Bite Teo bija it kā atbrīvojusi.

Un pēc atgriešanās viņam bija ļoti daudz darba.

Bite bija sākusi tulkot jaunu, ļoti biezu angļu rakstnieka romānu. Viņa tā pailgāk aizdomājās pie vienas autora frāzes, lai arī tā bija ļoti viegli tulkojama:

«...un tad es noticu saviem vārdiem, es vienmēr noticu saviem vārdiem, tu vienmēr notici saviem vārdiem, mēs vienmēr noticam saviem vārdiem.»

Teo piezvanīja Bitei, Bite piezvanīja Teo. Viņi norunāja satikties, līdzko būs mazliet brīvāki.

Pagāja vēl pāris nedēļu.

Iestājās agrs rudens - ar drēgnumu un saltām lietavām.

Rudenī melot liekas nepieklājīgi, - Bite rakstīja savā dienasgrāmatā, - rudenī atklājas viss - rētas uz koka mizas, pūstošs ābols salijušā zālē, līķis zem sētnieku sagrābto lapu kaudzes. Un izlobās kastaņi kā plika patiesība - tikai sākumā tāda gluda un smuka kā oliņa, pēcāk krunkaina kā vecs pauts.

Bite nosūtīja Teo vēstuli, kurā atzinās, ka viņai ļoti žēl, bet laikam jau viss ir cauri. Laikam tā bijusi kļūda. Viņa īstenībā ļoti mīlot Teo, taču nespējot viņu ar kādu dalīt. Bet viņa neko nenožēlo un vienmēr Teo atcerēsies. Rakstot viņai iekšā kaut kas drusku sūrstēja. Bet ne ļoti.

Teo atbildēja, ka viņš visu saprot. Ka viņš nevar nodrošināt Bitei to, ko viņa ir pelnījusi - nedalītu uzmanību un mīlestību. Un tāpēc, pilns ciešanu un sāpju, viņš atkāpjas. Un ka tādā gadījumā viņš likvidēšot slepeno telefonu. Un vai viņa nezinot kādu, kurš gribētu pirkt. Bite nezināja.

Tajā vakarā viņa aizdedza vēl vairāk sveču nekā parasti un Šankara ģitāras stīgas vaidēja vēl sāpīgāk. Un vīraks koda acīs, bet asaras nebira.

tehniskas jaunrades nama fotomākslas pulciņa dalībnieka fotogrāfija

- Un kas tas ir?

- Pilsēta no augšas. Pārdaugava.

- Kad?

- Rītausmā.

- No kurienes ņēmi?

- No vecā televīzijas torņa.

- Ej nost! Kā tu tur tiki?

- Vajag mācēt.

- Bet kvalitāte sako.

- Redzi, tur, tai mājā, spīd gaisma?

- Nu un?

- Tāpat vien, nekas. Varbūt tur kaut kas notiek.

- Ej nost.

lellis

Izrāpies viņš brīdi gulēja nekustīgi, sastindzis, neelpodams, baidīdamies atvērt acis un muti, līdz gaisa pietrūka, sakniebtās lūpas pavērās, jēla smirdoņa iesitās nāsīs un mute sajuta šķebīgi sāju mēslu garšu. Viņš steidzīgi muti atkal aizvēra, elpu aizturēja, taču kļuva vēl sliktāk, smirdoņa nu bija viņā iekšā, kā viņa paša sastāvdaļa, kā pūstoša miesa, kā strutojošs trums, smirdoņa piesūcināja katru audu, muskuļa šķiedru, šūnu.

Viņš vēma.

Vēmekļi sajaucās ar sūdiem, bet smirdoņa no tā ļaunāka nekļuva, nē, drīzāk tā mazinājās, jo vemjot bija aizsprostojušās deguna ejas, patiesi, kļuva vieglāk, varēja mēģināt uzcelties kājās.

Viņš noslaucīja rokas un seju zālē, pārējo slaucīt nebija nozīmes, no drēbēm pilēja.

Noslīkt atejas bedrē, tas būtu briesmīgi.

Tad labāk sadegt.

Ak, visiem gribas sadegt, tas ir tik romantiski.

Promejot viņš atcerējās: lielajā, tukšajā istabā vēl dejoja tikai viens pāris, viņi turējās dūšīgi, lai gan nakts gāja uz rīta pusi, varbūt tikai nogurušo lūpu kaktiņi liecās lejup, varbūt mazliet apsārtušas acis no negulēšanas un cigarešu dūmiem, kāds spēlēja akordeonu, stiepti, smeldzīgi, bieži kļūdīdamies, apstādamies un atkal sākdams no jauna, brīžam spēlētājam uznāca klepus, ko viņš centās apvaldīt, un tad instrumenta skaņa slimīgi vibrēja līdzi ķermeņa trīsām, spēlmaņa seja bija balta kā drēbe, matēta kā drēbe, kā drēbe caurspīdīga, jā, šo vīru varētu mīlēt - tādu, kāds viņš tur sēdēja istabas stūrī, pievērtām acīm, izdzisušu papirosu zobos; un pāris dejoja, viņai bija zelta kurpes kājās, patiešām zelta, papēži uzdzirkstīja, slīdot līdzās uz grīdas noliktajai naktslampiņai un četrām svecēm, kuru liesmiņas teju teju grasījās izdzist, šalle tai bija noslīdējusi no pleciem un mētājās uz grīdas, brīžam jaukdama dejotāju soļus; kad viņi dejoja tuvu garām, uzvēdīja siltu smaržu vilnis, dziļajā izgriezumā pavīdēja krūts apaļums, un nebija iespējams novērst acu no viņa rokas uz sievietes vidukļa; dejotāji lūkojās viens otram pār plecu neko neredzošām acīm, vajadzēja kliegt, lai to izbeigtu, lai apturētu šo maģisko apļošanu apkārt istabai, šo apmātību, kas taču nevar turpināties mūžīgi, - paskatieties uz mani, PASKATIETIES UZ MANI! - velti. Ass, tumšs siluets lampas gaismā, zilgi kūstošas ēnas dūmu miglā pie loga, melns, pelēks, melns, pelēks, zelta dzirkstis uz grīdas, siltu smaržu vāls uzplūst un atplūst.

Viņš vairs nezināja, uz kuru ir greizsirdīgs - sievieti vai vīrieti.

Viņš gāja prom.

Un te nu bija - no balles zāles līdz sūdu bedrei.

Loks noslēdzies. Loks? Kur te gals, kur sākums.

Tikai mirkli, kad iztēlojos tevi ar tavu draugu - es pat sajutu viņa ādas smaržu un sviedru sāļumu manī kas atdzīvojās. Diemžēl es nespēju viņa tēlu ilgi noturēt sevī. Mēs aizmigām, Anna.

Es taču neesmu no koka, mīliet mani, mīliet.

* * *

No autobiogrāfijas:

Esmu dzimis 1973. gada 5. decembrī Liepājā. Tēvs ģimenē nedzīvo, māte - žurnāliste, mirusi 2001. gadā. Beidzu Liepājas 18. vidusskolu, 1991. gadā iestājos Latvijas Valsts universitātes Žurnālistikas fakultātē. 1993. gadā mācības pametu. Karaklausībai neesmu pakļauts veselības stāvokļa dēļ. No 1991. gada darbojos kā dažu republikas laikrakstu ārštata korespondents.

* * *

Bija tik pazemojoši - vilkties pa ielu netīram, slapjam, smirdošam, ļaut sevi reto agrīno garāmgājēju smīnī-giem, nosodošiem, ļauniem skatieniem. Vienubrīd pat radās doma - noģērbties kādā vārtrūmē pavisam kailam un skriet - skriet kā Gantenbeinam pa Rīgas ielām, skriet brīvi un lepni, paceltu galvu, vienmērīgi elpojot, lai miklais rīta gaiss aizskalo smirdoņu, lai dziļa elpa iztīra plaušas, lai... Nē, tas nebija iespējams, trūka drosmes, turklāt- negribējās pamest pavisam jaunos džinsus, kurus tomēr vēl varēja izmazgāt.

Mājās zem dušas viņš ilgi ļāvās karsta ūdens šaltīm, caurules burzguļoja, vannasistabas gaiss pildījās tveicīgu miglu, atslāba saspringtie muskuļi, atslāba saspringtā griba, asaras acīs, prom aizplūda viss netīrais, neķītrais, prom, zem zemes, tumšās un gļotainās kanalizācijas caurulēs, pa kurām nerimstoši dienu un nakti, nakti un dienu plūst, veļas, gāžas mēslu straume no visas pilsētas, plašs, milzīgs kanalizācijas cauruļu tīkls, viscaur, visriņķī — zem tavas gultas, kurā nodarbojies ar mīlu, zem gultas slimnīcā, kurā esi piedzimis, zem gultas slimnīcā, kurā tu mirsti, prom, uz jūru, uz jūru! Samazgas, sūdi un urīns, un strutas, un asinis, prom.

Miesa kļuva arvien tīrāka, āda kāri uzsūca, elpoja ūdeni, āda jau sāka smaržot, pēc hlora, pēc ziepēm, āda kļuva vingra un elastīga, un sārta, mazliet trīsēja ceļgali, viegli un patīkami reiba galva, viņš noglāstīja savas krūtis, vēderu, gurni bija karstāki par ūdeni, atmiņā atausa bālais akordeonists zāles stūrī un tad nezin kādēļ māte un vecā, muļķīgā lelle.

- Esmu tīrs, - viņš nočukstēja vai nodomāja, un kļuva žēl, ka neviens viņu tagad neredz, tādu tīru un gaišu.

* * *

Ko spēj pavēstīt autobiogrāfija?

Tajā taču nevar rakstīt par veco, muļķīgo lelli, kuras vārds bija Lellis. Lellim bija ar raupju apgleznotu audumu apvilkta koka galva, mūžam skumjš smaids sejā, īsts Monas Lizas smaids, Leļļa ķermenis bija piebāzts ar vati, viņš nekad neatārdīja vīli uz Leļļa muguras, bet svēti ticēja, ka tur iekšā apslēpta maza, silta koka sirds, kuru naktīs reizēm varēja dzirdēt pukstam; naktīs viņš gulēja, Lelli sev cieši piekļāvis, un dažkārt no rītiem Leļļa galva bija atstājusi viņa vaigā raupja audekla nospiedumu.

- Re, es arī esmu Lellis, - viņš tad lielīdamies rādīja vaigu mātei.

Zināmu izbrīnu radīja Leļļa anatomiskā uzbūve. Lellis nepārprotami bija «viņš», puika, bet Lellim nebija krāniņa. Visiem kaimiņu puikām, ar kuriem viņš pliks spēlējās pludmalē, bija, mammai nebija, mamma nekautrējās staigāt kaila viņa klātbūtnē, bet mamma taču bija sieviete. Radās aizdomas, ka eksistē vēl kāda trešā dzimte, ar kuru viņam līdz šim vienkārši nav izdevies sastapties.

Vai tādēļ Leļļa smaids bija tik noslēpumaini skumīgs?

Lellis un mamma bija viņa labākie bērnības draugi.

Mamma bija vienmēr blakus, vienmēr saprotoša, gādīga, ļoti pazīstama, uz mammu varēja paļauties, mamma bija taisnīga, mamma bija emocionāla, viegli smējās un raudāja, reizi mēnesī mamma mēdza būt nervoza, pat nikna, taču vienmēr atvainojās, paskaidroja: neņem galvā, man ir mēnešreizes. Mamma bija viņa pasaule, arī viņas draudzenes no rajona avīzes piederēja šai pasaulei, tās arī bija labas un pazīstamas, tās trieca ar viņu un jokoja, un smējās, un palaikam kāda raudāja, bet kāda bija viegli aizkaitināma un ērcīga; Lillijas tante, Sarmas tante, Elīzas tante, Taņas tante. Ar laiku Elīzas tante un Taņas tante sāka viņam uzticēt savas mīlestības likstas un neveiksmes, un priekus, prieki gadījās retāk. Prieki bija tik reti kā vispār vīrieši šajā pasaulē. Vīrieši parādījās un pazuda, tie bija lieli un nesaprotami, reizē biedēja un vilināja, bet tieši ap viņiem griezās pasaule.

Nomazgājies, aptinis dvieli ap gurniem, viņš atlaidās uz dīvāna un ieslēdza atskaņotāju. Tase karstas melnas kafijas, nakts nav gulēta, bet rīt redakcijā jānodod raksts. Jāstrādā. Aizparīt televīzija. Aizaizparīt tikšanās ar čehu žurnālistiem. Skrienam. Skrienam. Un visiem tā gribas sadegt - jūtās, mākslā, ugunī. Bet nepietiek laika.

* * *

Mūzika. Čūskas kodums un velkoša sāpe, vientulības ritms un nepiepildītas alkas. Un slāpes mīlēt.

Pie kafijas prasījās glāzīte konjaka, tikai viena, gramu piecdesmit, ne vairāk. Tas netraucēs strādāt, galva kļūs tikai vieglāka un skaidrāka, asinis riņķos straujāk, jūtas būs spilgtākas, asociācijas bagātākas.

Šķidrums negaidīti asi iecirta kaklā, rīkle vemjot bija samocīta, bet kuņģī tas radīja tīkamu siltuma un tīrības izjūtu. O, labi. Otrā glāzīte jau aizgāja pavisam viegli.

Viņš iesmējās. Iekrist kanalizācijas bedrē - vai to maz kādam var stāstīt. Vai kāds vispār ticētu? Dzīvē tā

!

nemēdz notikt. Arī pašam piedzīvotais nu likās dīvains un neīsts, kā sapnis, kā rītausmas murgs, no kura cilvēks pamostas savā gultā tīros palagos, no zemapziņas sārņiem atbrīvots un laimīgs.

Nometis cigareti, viņš strauji pacēla telefona klausuli un uzgrieza kādu numuru, tas neatbildēja.

Vai viņi vēl dejo?

* * *

Vai nu tu esi laimīga, Anna?

Atceries to rītu Jūrmalā. Mēs peldējām līdz bojām, pēc tam kaili gulējām smiltīs, mēs, visi trīs, es pats jūs savedu kopā, es priecājos par jūsu augumiem, tie bija tik skaisti, pat gulbji ūdensmalā nebija skaistāki un baltāki, tie bija vēsi no jūras ūdens un smaržoja pēc joda un sāls, tu iesmējies, kad uzliku roku tev uz krūts - nu, beidz! - tu teici; bet viņam pieskarties es neiedrošinājos, lai gan ļoti gribēju; es mīlu mīlestību, Anna, taču tu to nesaproti, tu nekad neesi sapratusi, ka mīlestība ir pārāk liela, lai to paturētu divi. Tikai divi vien.

Jūs bijāt apreibuši no sevis, no savas acumirklīgās laimes, no saldā lētā vīna, no spēka, no veselības, no smiekliem un čukstiem, no slepus zagtiem skūpstiem un pieskārieniem, pārāk apreibuši, lai padomātu par mani, lai mani atcerētos, bet es jau tobrīd izjutu jūsu sāpes, Anna, sāpes, kas jums būs jāpārdzīvo.

Šķiet, tieši torīt tu sāki izturēties pret mani mazliet nicinoši, neliedzies, Anna. Nicinājums slēpās acu skatos un balss tonī, kādā jūs runājāt ar mani, nicinājums - jūsu augumos, kas mani nemanīja, un, kad tu kaila apsēdies man klēpī, it kā es būtu kāds krēsls tavā viesistabā, man bija kauns, Anna.

Pirms promiešanas es zīmēju jūsu mīlestību jūrmalas smiltīs, kas bija brīdinājums, kuru jūs nesapratāt, - nākamais vilnis šo zīmējumu noskalos.

Tagad tu dejo jau ar citu, arī ar viņu es tevi iepazīstināju, tavi zelta papēži zib, tava sirds nepukst tik rāmi kā reiz man līdzās, tavi krūšu gali atsaucas un kļūst cieti, viņam pieskaroties, un gurni saspringst sāpīgā vēlmē, es gribētu būt tavā vietā, Anna, tu man to nenovēli.

* * *

Māte bija mirusi, Lellis arī.

Māte mira viegli, vieglāk nekā dzīvojusi. Pēc nāves viņš pats māti apkopa, nomazgāja. Nedrīkstēja ļaut svešu vīriešu, līķu mazgātāju, rokām pieskarties augumam, ko viņš tik labi pazina, ko izjuta kā savējo. Nebija ne baiļu, ne pretīguma. Māte bija tāda pati, tā pati, tikai bezgala auksta; tiesa, viņas ķermenis bija novecojis, kopš viņš pēdējo reizi to redzējis kailu, krūtis zaudējušas agrāko stingrumu, āda ap gurniem likās izstiepusies, kreiso kāju sakropļojuši vēnu mezgli. Bet māte bija tā pati, arī tagad saprotama un tuva. Un mātes garu viņš juta sev līdzās, gars teica - paldies, ka to dari tu.

Māte yienmēr vēlējās būt skaista. Viņš rūpīgi apgrieza mātes nagus un nolakoja bālā perlamutra tonī, viegli iekrāsoja lūpas un vaigus, pat izmazgāja mātes biezos riekstbrūnos matus, lai tie vītos ap seju viegli un mirdzoši. Viņš mēģināja nedomāt par to, kā, zemzemē trūdot, šis ķermenis izmainīsies, gaļa atdalīsies no kauliem, sāpīgā smaidā atsegsies zobi, acu dobumos mudžēs tārpi, no miesas droši vien tecēs kāda riebīga sula, tā sūksies zemē, un kādu laiku ap mātes kapu augs īpaši lekna zāle.

Lekna zāle. Tādā viņš zaudēja nevainību, un viņu mīlas izvirdums arī iesūcās zemē. Zeme ņem pretī visu.

Māti apglabāja vietējos kapos, viņš sarīkoja kārtīgas bēres, bija tik daudz raižu, klapatu, darīšanu un skriešanu, ka bēdāties nepietika laika; bēres nosvinēja restorānā, pēc tam mājās kopā ar Lillijas tanti, Sarmas tanti, Elīzes tanti un Taņas tanti viņi, māti pieminot, izdzēra trīs pudeles konjaka, tantes raudāja, un viņam vajadzēja tās mierināt, tantes atcerējās simtiem sīkumu no savas un mammas dzīves, no viņas bērnības, tantēm likās, ka dzīve nav taisnīgi iekārtota, ka mamma un arī viņas pelnījušas labāku likteni; Lillijas tante piedzērās, viņš iedeva tai sodas ūdeni un palīdzēja izvemties virs tualetes poda, pēc tam slaucīja viņas seju mitrā dvielī, Lillijas tantes seja bija dzeltena kā mammai, zārkā guļot, un veca, veca jau arī.

Tā īsti mātes nāvi viņš apjauta vēlāk.

Bet Lellis aizgāja mātei līdzi.

Pēdējā brīdī viņš saprata, ka nevar mammu atstāt vienu, mammai vajadzēja dot līdzi ko būtisku, kādu daļu no sevis.

Nācās grūti novietot Lelli tā, lai aprises neiezīmētos zem baltā, mammai pārsegtā palaga, beidzot viņam izdevās Lelli ieguldīt mātei starp kājām.

Bija kārdinājums izmantot pēdējo iespēju un atārdīt vīli uz Leļļa muguras, bet viņš to neizdarīja.

Pēc tam mocīja murgi - ka Lellis apbedīts dzīvs.

* * *

Mūzika. Vientulības mokošais ritms un alkas mīlēt.

Savas alkas tu kādreiz man uzticēji, Anna. Tu stāstīji visu par sevi un saviem draugiem, es kāri tvēru ik sīkumu, kaut centos to neizrādīt, es taču mīlu mīlestību, Anna. Es tevi izveidoju un naivi cerēju caur tevi, caur tavu dvēseli un miesu iegūt to, kas man paliks nesasniedzams reālajā dzīvē. Es sevi pievīlu, Anna. Tava dvēsele man toreiz bija atvērta grāmata, tava miesa - slēgts šķirsts. Es varēju garā pārdzīvot visas tavas ciešanas un laimes mirkļus, bet mans ķermenis nespēja izjust trīsas, kas pārvērš tavu ādu smilšpapīrā, sajūtot viņa rokas pirmo pieskārienu zem palaga.

Tu esi raudājusi uz mana pleca un gulējusi manā gultā, tu esi nekautrēdamās manā klātbūtnē pārģērbusies un mazgājusies, un krāsojusi savas porcelāna acis, un reiz tu mani nosauci par savu labāko draudzeni, Anna. Es jutos laimīgs. Es - muļķis.

Un tad pēkšņi tu nolēmi, ka esmu tevi nodevis. Tā nav taisnība, Anna. Tu vienkārši nesaproti. Cik mīlestība ir liela.

Tonakt, kad iekāpu pie jums pa logu, es biju vienkārši traks - traks no greizsirdības, Anna, es būtu varējis jūs nogalināt, abus. Nieki, es nebūtu varējis. Un tāpēc es tikai runāju, es neķītri runāju, veselu netīrumu straumi es izšļācu pārjums, gultā gulošiem, visu pasauli aizmirsušiem balodīšiem, jā - es pat meloju, bet - vai tu tiešām nesaproti, Anna? - es izvēmu savu vientulību.

Un nekad, nekad vairs neatkārto, ko toreiz teici, Anna, tu zini, cik ļoti es alkstu pēc tīrības jūtās.

* * *

Viņš piecēlās un izslēdza atskaņotāju. Spoža saules gaisma lauzās pa logu istabā, staru kūlī kā zilga jūra viļņoja cigarešu dūmi, viņš atvēra logu. Viņš ļāva noslīdēt dvielim no gurniem, pie lielā spoguļa nodzina bārdu, iesmaržojās. Tīra, sniegbalta veļa. Tīrs krekls un gaišas bikses. Validols zem mēles.

Viņš gāja pa ielu steidzīgiem, lietišķiem soļiem kā cilvēks, kas dodas pildīt neatliekamu pienākumu, kā cilvēks, kam diena solās būt gara un pilnvērtīgi nodzīvota, garāmgājēji atskatās - cik viņš skaists! cik tīrs! Vai tiešām tas pats, kurš nupat vēl bija iekritis kanalizācijas bedrē? Pāri ielai, ap stūri, avīžu kiosks, jaunākās avīzes, tāpat soļodams, viņš pārlaiž acis politisko notikumu un kultūras lappusēm, taisnāks ceļš cauri veikala pagalmam, te sen nav izvestas atkritumu tvertnes, izbiedēta resna žurka pārskrien pirkstgaliem, un atkal uz ielas, ļaudis savās ikdienas gaitās, skolēni uz skolu, kundzes ar suņiem, piemineklis, plīsusi ūdens caurule, vīri netīros kombinezonos, viņš lepni tiem garām, pa kreisi, tunelis, uz sienas neķītrs zīmējums (nē, tāda nav mīlestībā), cauri parkam, smaržo ceriņi, zvirbuļi lēkā, aplēkā, maza šķērsiela, strupceļš, iekšējais pagalms, pāris vecu ābeļu, ūdens pumpis, atejas bedrei kāds nocēlis vāku (nu skaidrs, un viņš to nepamanīja nakts tumsā), zema vienstāva koka māja sešiem logiem, priekšā aizkari, klusināta mūzika, caur aizkariem elektrības gaisma.

Uzmanīgi viņš paver ārdurvis, iztaustās cauri tumšajam priekšnamam.

Vai viņi vēl dejo?

Viņš paver nākamās durvis.

... vīrs stūrī spēlē akordeonu, stiepti, smeldzīgi, bieži kļūdīdamies un sākdams no jauna, sveces uz grīdas ir izdegušas un pārvērtušās sacietējušās un aukstās parafīna peļķītēs, dienas gaisma, aizkaros krāsodamās pelēka, pārvērš telpu dīvainā akvārijā, priekšmetiem nav ēnu, bez ēnas riņķo kāds pāris, viens, div', trīs, viens, div', trīs, spēlētājam brīžam uznāk klepus, ko viņš cenšas apvaldīt, tad instrumenta skaņa slimīgi vibrē līdzi ķermeņa trīsām un dejotājiem jūk ritms, dejotāju sejas baltas kā drēbe, kā drēbe matētas, neko neredzošām acīm viņi raugās viens otram pār plecu, naktslampiņu kāds izslēdz, viņai ir zelta kurpes kājās, patiešām zelta, papēži uzdzirkstī, nokļūstot gaismas šautrā, ko saule nekaunīgi iemetusi aizkaru spraugā, šalle atkal ap pleciem, telpā ir vēsi, vai tu vēl esi laimīga, Anna?

Viņš neizjūt greizsirdību, viņš mīl tos.

Tik mīlestība ir liela.

nekur nederīga fotogrāfijā

- Un patiešām nav nevienas citas fotogrāfijas?

- Nevienas.

- Pievelciet tuvāk.

Fotogrāfijā redzams ļaužu pilns ielas krustojums darbadienas beigās, pūlis stāv trotuāra malā pie luksofora, attēla kvalitāte nav laba, trūkst asuma un kontrasta, iespējams, fotografēšanas brīdī smidzinājis sīks lietus, ar melnu tinti uzvilkta bultiņa norāda uz kādu pūlī, jaunākais inspektors izkadrē kvadrātiņu ap šo bultu, pievelk attēlu tuvāk, bet monitorā redzama vien izplūdusi, sānis lejup pavērsta seja - tā varētu būt ikvienas sievietes seja - tava vai mana - nav nosakāms pat viņas vecums, vien redzams, ka mugurā sievietei melna sporta jaka ar kapuci, tādu jaku ir tūkstošiem, viņa atrodas cilvēku bariņa malā un, kā liekas, raugās uz ziediem apstādījumos. Varbūt viņai ir gaiši mati, bet to nav iespējams precīzi noteikt.

- Nu ziniet, atlaist vajag to fotogrāfu.

- Sen jau vajadzēja, - nopūšas jaunākais inspektors.

- Un tiešām nav nekā cita, pilnīgi nekā?

- Nava.

mana izdomātā dzīve

Nāc, mīļais, nāc manā izdomātajā dzīvē.

To man ir daudz.

Vienā no tām man pieder milzīgi liels dzīvoklis, - tādus dzīvokļus redz tikai sapņos un filmās - bez ieejas un izejas - gari līkumoti gaiteņi, noslēpumainas durvis, vilinoši pagriezieni, krēslaini kakti, gaismas pielietas zāles, logi, visādi logi - šauri, augsti un gotiski smaili, un barokāli, un renesanses sīkrūšu logi, un mazi divviru lodziņi, balti krāsotiem rāmjiem un slēģiem, kā filmā «Bohēmas dzīve».

Tu esi redzējis «Bohēmas dzīvi»?

Tam gan nav nozīmes.

Nāc, es vedīšu tevi sarkanajā istabā.

Sarkanajā istabā ir sarkanas matēta zīda tapetes ar zeltītiem rakstiem un smags bronzas kroņlukturis, tur ir zeltīti svečturi ar dūmaini pelēka kristāla piekariem, naktszilas drapērijas, melnas sveces un galvaskausi.

Par traku, tu domā? Nu lai, man tā gribas.

Sarkanā istaba arī ir no kādas filmas, tikai tā vēl nav uzņemta, vai arī es neesmu to redzējusi.

Sarkanajā istabā mēs varētu ieturēt pusdienas. Ceptas irbītes, nē, cīrulīši, grilēti, smags portvīns, drūma mūzika, austeres. Protams, dzīvas. Un galvaskausu dobie acu caurumi, rezignēti mūs vērojot.

Tev patīk dejot?

Nāc, dejosim.

Nē, tomēr ne, jo es tevi vēl neesmu izdomājusi līdz galam. Pagaidām tu izskaties drusku smieklīgs un neveikls te, manā sarkanajā istabā, ienācis savā slikti apmaksāta ierēdņa uzvalciņā, krietni apvalkātā, elkoņu vietās spīdīgā. Nē! Sēdi, paliec sēžam, - es dejošu tev priekšā -tu jau saproti - ne gluži es, bet mans izdomātais ķermenis.

Bet es neredzu tevi, neredzu, kam es dejoju. Tas ir grūti.

Es varētu izdomāt tevi skaistu, - Deps, Malkovičs, Rurks? - bet viņi jau ir, tevi man vēl jāatrod, taču kaut kas tik ļoti traucē - tapešu asinssārtums kā plīvurs acīm priekšā, tikai zaļas, fosforescējošas zivis peld lēni un klusi, un sēņveidīgas medūzas, tikko manāmi airējoties ar savām plīvurastēm, un no tevis es redzu tikai detaļas, it kā ļoti pazīstamas un mīļas - mazliet no kakla maigās pārejas plecā, auss ļipiņas klasiskais ovāls, zods, noaudzis dienu neskūtiem bārdas rugājiem, acis-zilas, brūnas?-es nezinu krāsu, bet tavs skatiens ir noguris un bikls - tie galvaskausi tevi mulsina? Vai es?

Aizsmēķējot tu klīrīgi savelc lūpas, - es ieraudzīju tavas lūpas! Tās ir mazliet gļēvas, man nepatīk, - un roka, noliekot atpakaļ zeltīto šķiltavu, manu dāvanu, drusku dreb. Kāpēc tu esi tik nedrošs? Es gaidu.

Nē, tur neiesim, tajā istabā es guļu - gultā zem nakts baldahīna, kuru balsta melnkoka nēģeri ar perlamutra acīm. Varbūt es tevi tur nemaz nevedīšu - tā vieta domāta vairāk burvestībām un vienatnei, ne mīlai, un dīvainu svešu balsu, vārdu un skaņu tur piesātināts gaiss. Un manu sarkano suņu kaislīgo smilkstu.

Kad es eju pa pilsētu, pa Kaļķu un Brīvības ielu, no Daugavmalas līdz piemineklim un tad cauri parkam, mani sarkanie suņi mani pavada, tikai neviens tos neredz. Skrien, skrien, skrien sarkanie suņi, sarkanās mēles izkāruši, ar obsidiāna acīm un smaragda nadziņiem -skrap, skrap, skrap pret asfaltu, karstās elpas bālganie tvaika mutulīši, es eju un smaidu, jo esmu drošībā, man ir mani suņi un mans dzīvoklis, un cilvēki smaida man arī, dažreiz nicīgi, bet tas nekas.

Kad es eju pa pilsētu, un es eju katru rītu un pēcpusdienu, jo darbs man sākas deviņos un beidzas sešos, un tad vēl jāiepērkas, un naudas, kā vienmēr, par maz, jā, tad, it sevišķi veikalos, ir zināmas neērtības ar garo samta šlepi, - tā velkas no muguras, slaucīdama ielas putekļus, un ja nu vēl dubļi! - es nogurstu, laipodama starp dubļu lāmām, un dažreiz man liekas, ka cepures platās malas ir par smagu - liec galvu uz leju un aizsedz debesis.

Bet tā ir ikdiena.

Nāc, mīļotais, nāc manā izdomātajā dzīvē.

Manā milzīgajā dzīvoklī ir viena istaba, kurā vienmēr dzied Džuljeta Grēko. Vienmēr. Tāpēc es nevaru uzturēties tur ilgi - šī mūzika vieš pārāk nepamatotas cerības no mazas puķu pārdevējas kļūt par miljonāri.

Istabas mazie četrrūšu lodziņi ir drusku noputējuši, kastēs uz palodzēm zied atraitnītes, istaba ir balta, mazgājamais galdiņš ar emaljētu krūzi un bļodu, apgleznota zīda aizslietnis, kura krāsas sen izbalējušas, un te, šajā metāla gultā ar niķelētajām bumbām galos, mūsu skūpstiem būtu ceptu kastaņu garša. Tās bumbas ir noskrūvējamas, un vienā no tām ir paslēpts vecs saderināšanās gredzens. Es nezinu, kam tas pieder.

Nē, neskaties! ja tev likās, ka baltajā gultā zem loga guļ kāda slimniece bāliem vaigiem, - tas ir tikai šķitums.

Tur guļam mēs abi, baltais, izšūtais spilvena pārvalks ir mitrs no mūsu sviedriem, tavi mati - beidzot es redzu tavus matus - tie ir gaiši, nē, tumši, vienalga - tavi mati pielipuši mitrajai pierei, tava roka guļ uz manām krūtīm, tik liegi, tik liegi, es elpoju tavu elpu, un es klausos ar tavām ausīm, kā elpoju pati. Mūsu ķermeņi ir valgi un vēsi, mūsu smaržas jau sajaukušās vienā, Džuljeta dzied, un lapotņu ēnas dejo pa grīdu, līdz pēkšņs mākonis pārskrien kā tumša putna spārns un izdzēš gaismas ņirbošos rakstus.

Tu, kad tu nāksi?

Tu zini? Man ir pieci vīri, jā.

Tu brīnies?

Man ir pieci vīri, un viņi dzīvo piecās istabās, un viņi strādā piecos darbos un pelna piecas algas.

Nē, viņi nestrādā nekur. Es viņus uzturu. Viņus un savus sarkanos, niknos suņus.

Mani pieci vīri dzīvo pa māju, gatavo ēst, kopj manu bezgalīgi lielo dzīvokli, vēdina telpas, ik dienas viņi griež svaigus ziedus pie Ministru padomes un Vērmaņdārzā, lai manas vāzes vienmēr starotu puķu košumā un smaržās. Bet to visu viņi dara, kamēr manis nav, kamēr es esmu darbā.

Viņus sauc Rūpīgais, Maigais, Stingrais, Žēlais un Kašķīgais.

Rūpīgais par mani rūpējas. Par to, lai es kārtīgi paēstu, lai nesasaldētos, lai labi izgulētos, lai neiedzertu par daudz, lai nepīpētu tās lētās cigaretes, lai pārāk bieži nedomātu par tevi. Kalsns, mazliet uzkumpis, vienmēr noraizējušos skatu, plāniem matiem - tie viņam izkrituši no rūpēm.

Maigais mani apčubina, apģērbj, izģērbj, pirms gulētiešanas viņš pastāsta pasaku vai nodzied kādu šūpuļ-dziesmu, uzsedz otru segu, ja ir vēsi, pieliek karstu termoforu pie kājām. Viņš ir apaļīgs, bet ne pārāk, un nēsā apaļas brillītes metāla ietvaros. Brillīšu stikli bieži aizsvīst, laikam no viņa siltās sirds, un tad viņš tos slauka lielā, baltā mutautā ar monogrammu.

Stingrais ir stingrs. Viņš runā ar mani reti, un tas nav patīkami. Viņš mēģina piespiest mani nopietnāk raudzīties uz dzīvi. Viņaprāt, es esot vieglprātīga. Es! Es drusku baidos no viņa, lai arī to neizrādu. Un zinu, ka viņš mani ļoti mīl. Stingrais izskatās pēc barga sulaiņa no filmas par angļu aristokrātiem. Pēc sulaiņa, kurš valda pār saimnieku.

Žēlais nedara neko, tikai činkst un žēlojas. Būtībā par viņu jārūpējas četriem pārējiem vīriem un man. Viņš žēlojas par to, ka saule spīd un ka lietus līst, ka naktī nav labi gulējis, ka locītavas sāp, ka migrēna moka un par to, ka no rīta es neesmu uz viņu pareizi paskatījusies.

Piektais ir Kašķīgais. Viņš ir trakoti izdarīgs un darbīgs, mājās viņš padara vairāk par visiem pārējiem kopā, bet viņam ir pilnīgi nepanesams raksturs. Viņš skaļi un autoritatīvi pieprasa, lai viss notiek pēc viņa prāta un lai visi viņu nepārtraukti slavē. Un viņu neapmierina nekas, ko izdarījuši citi. Tomēr arī Kašķīgais man ir mīļš, tāpēc es lūdzu savus pārējos četrus vīrus viņu pieciest.

Nu tu esi iepazinies.

Kad es atnāku nogurusi, no datorrakstīšanas satūkušām rokām, izskrējusi vai puspilsētas veikalus, lai atrastu lētākos vēršgaļas kaulus zupai, viņi noņem man no pleciem smago samta mēteli un ienes garderobes istabā, viņi lēni izģērbj mani pavisam, pasniedz bālzaļu zīda rītakleitu un ved uz vannu, kur remdens viļņojas ūdens smaržīgām jūrziedu putām. Zem manām pēdām gurkst gliemežvāki, jūras sāls rūgti kož lūpās, - tāda ir mana vannasistaba, pilna kaiju kliedzieniem un viļņu šļakstiem; es gurdi izķemmēju smiltis no matiem, un mani pieci vīri, ēģiptiešu gurnautus apsējušies, padevīgā un klusā ierindā stāv malā - viens ar ziežu karotīti, viens ziloņkaula sprādzēm, viens sidraba kāju aprocēm... nu jā.

Pec vannas es viņus aizsutīšu prom, un tu drīkstēsi mani ieziest ar mandeļu un kanēļa eļļu, un sāc, lūdzu, no pēdām.

Nāc, mīļais, nāc, nepievērs viņiem uzmanību.

Ai. Te, šajā gaiteņa stūrī, pirms pagrieziena pa kreisi, kur vārga un netīra gaisma iespīd tikai no virtuves, sēž veča. Mūžīgi sēž. Es nezinu, ko viņa grib. Es nezinu, ko viņa grib pateikt. Es nezinu, ko viņa grib pateikt man. Viņas seja ir klinšu brūna un sačervelējusies kā vecai indiānietei, mute iekritusi, dziļās acis kā duļķaini ūdeņi, es neesmu viņu izdomājusi, viņa ir reāla, viņa ir murgs, nāc ātrāk, iesim garām. Tikai neļauj sevi apstādināt, neļauj satvert aiz drēbju strēmeles! To vien viņa gaida. Satvert, neļaut, nelaist. Manā izdomātajā dzīvē. Kāpēc.

Nu, viss... Tu redzēji? Tu redzi tajā gaiteņa pusē? Tie ir viņi - gaišzilie suņi nesatiek ar sarkanajiem, tāpēc es turu tos katrus savā dzīvokļa galā - ja manam dzīvoklim vispār kaut kur ir gals - to es neesmu vēl izpētījusi.

Gaišzilie suņi ir rāmi kā miglaina rudens diena, viņu acis dzeltenas un skumjas, lāsumainām laškrāsas mēlēm viņi laiza man seju un kaklu, arī viņu prieks ir apvaldīts un skumjš, viņu valgie pelēkrozā deguni auksti kā tikko pārgriezti augļi rīta dzestrumā, gaišzilie suņi dzied klusās balsīs, viņi dzied ļoti labi, labāk par mežu, par vēju, par jūru. Viņu dziesmās skan senatnes atbalsis, taču tik klusinātas, ka reti spēju tās sadzirdēt.

Gaišzilie suņi tev nepievērsīs nekādu uzmanību, neapvainojies, tādi viņi ir. Dzīvo savā iztēles vai atmiņu pasaulē.

Viņu vienīgā izprieca ir rotaļāties ar bāli svēdrainām marmora bumbām. Viņi ir laiks, viņi mēra manu laiku -bijušo un atlikušo, un tāpēc viņi ir skumji.

Tu drīksti viņiem pieskarties, bet sarkanajiem - ne. Tos labāk es ieslodzīšu kādā telpā - viņi ir tik greizsirdīgi.

Nāc tālāk.

Nē, - vispirms man tevi jāizdomā līdz galam.

Man šķiet, tev ir rēta - gara bāla rēta šķērsu pāri krūtīm, ko gan var operēt tādā vietā? Vai tā būtu zobena cirsta? Paguruma brīžos pēc mīlēšanās es lēni skūpstu šo rētu un mēģinu aiz tās kaut ko saklausīt.

Nāc, te ir vēl viena istaba.

Tu jau redzi, šis ir mans kabinets. Darījumi, vai zini. Biržas, mākleri, dīleri. Nē, tās pogas tu nespaidi, tas ir mans jaunais dators. Žalūzijas pie logiem. Sausie ziedi. Melns grozāmais krēsls. Te es labi izskatos dzeltenā kostīmā. Kā akcents telpai.

Suņi te nekad neienāk.

Te dzīvo jūras lauvas - viņu milzīgos, gludos ķermeņus ērti izmantot uzgaidāmās telpas ādas zviļņu vietā. Kad vakaros viņi aiziet atpūsties, uz grīdas paliek mitri plankumi, kas apkopējai jāuzslauka.

Tā sprauga tur sienā virs rakstāmgalda, virs tā alumīnija groza - tā dēj zelta oliņas. Nu tā, ne visai lielas. Bet - katru minūti vienu. Tik. Tik. Tik. Saproti? Tāpēc es varēju uzdāvināt tev zelta šķiltavas.

Nu tu vismaz būsi redzējis, kā rodas nauda - izkrīt no spraugas sienā, vai ne?

Vai negribi kādu paņemt?

Kāpēc tu mulsti, un kāpēc šis nervozais žests?

Tu baidies man pieskarties - nu kāpēc tu vienmēr baidies?

Šajā telpā tu labāk izskatītos bez drēbēm, tavas drēbes patiešām nav pirktas pietiekami dārgā veikalā.

Jānolaiž žalūzijas. Kā zebras ir svītraini mūsu augumi no loga krītošā gaismā, svītras izliecas un apļojas uz manām krūtīm un gurniem, un vienīgā skaņa, kas pavada mūsu mīlēšanos, ir-tik, tik, tik.

Es esmu tev virsū, jo šis ir mans kabinets un teikšana tajā ir tikai man.

Es esmu priekšniece, zini.

Es noslauku tevi ar monitora tīrāmo salveti, kad viss ir beidzies, un palīdzu piecelties.

Bet šī te ir veļas telpa. Vašūzis, kā teica vecāmamma. Vairāk par visu pasaulē man riebjas mazgāt veļu. Lielie koka toveri izgaro sīvu karstumu, trūkst elpas, rokas sarkanas un ūdenī atmiekšķētas, sviedru lāses pār degunu tek mutē, tās nolaizu sausu mēli. Žļurkt, žļurkt - ziepju pretīgais glumums, ūdens pelēks kā netīra ūdenskrāsa, noreibst galva, redzu vārītas reņģes baltām acīm toveros peldam vēderiem gaisā, pēc tam skalošana ledainā upes ūdenī, pirksti kļūst stīvi un zili, mani pieci vīri stiepj izmazgāto veļu prom no upes krasta un žāvē uz auklām, kas novilktas pa visu dzīvokli - cauri sarkanajai istabai, baltajai, kabinetam.

Par ko tu smejies?

Redzi, aiz šīm durvīm ir veranda.

Es brīdinu jau iepriekš, lai tevi sagatavotu.

Lai tev neaizraujas elpa.

Nesaki, ka lielpilsētu daudzstāvu namos nav verandu - re!

Atverot durvis, daudzkrāsainas gaismas šaltis gāžas mums virsū - griežas galva, kā krāsaino stikliņu kaleidoskopā skatoties. Ak, verandas mozaīku pasaule - tauriņu spārni, saulē zibot, rubīnsarkans, tumši vijolīšu zils, oranžs un citrondzeltens, un smaragda zaļais - ledenes monpansjē, limonāde «Buratino», aveņu ievārījums un lapsenes.

Saldi mēs esam, saldi un lipīgi kā pārgatavojušās ol-plūmes augusta nogalē, sveķaini sūru medu mēs sūcam viens no otra, un sienāžu čirkstoņa ir tik skaļa, ka nomāc tuvā negaisa dārdus pamalē.

Veranda ir liela, - pamatīgs ēdamgalds, lampa ar bārkšainu abažūru, vakaros sīc patvāris, smaržo ķiršu dārzs aiz pavērtajām lieveņa durvīm, izšuvums, kārtis, dārzā lapene un šūpoles, un klusi smiekli nakts tumsā -nāc. Krūmos tur dzīvo Čehovs, bet viņu es satieku reti.

Darbā, sēžot pie sava sagrabējušā datora, es bieži sapņoju tieši par verandu. Rakstot man nav jāseko līdzi tekstam, es strādāju automātiski, monotonā taustiņu skaņa iztēlē nemanāmi pārvēršas sienāžu čirkstoņā, aiz sienas skan tāda pati, tālāk vēl un vēl, mēs esam pēdējās bezdelīgas mirstošā, nevienam nevajadzīgā iestādē, kur skraida šmaugas sekretāres augstpapēžu laiviņās un melnās zeķēs, drīz mūsu iestāde beigs pastāvēt, drīz mūs atlaidīs, bet vēl mēs te sēžam, klusi un pelēki, un ilgojamies tikai vienu - lai mūs nepamanītu, lai par mums aizmirstu, lai mēs varētu palikt te mūžīgi - kamēr maksā, te, pagrabstāvā, ar nolupušu apmetumu un nobružātiem rakstāmgaldiem, - rakstīt un rakstīt, un rakstīt.

Aprakstītā papīra ķīpas es nesu mājās un izmantoju krāsns iekuram, lai arī deg tās slikti. Mūsu raksti nevienam nav vajadzīgi - tāpat kā mēs paši.

Mana krāsns ir veca un dūmo, namīpašnieks netīra skursteni, viņš saka, - ar to īri, ko mēs maksājot, tā tik vien pietiekot sētnieka algai. Reizēm dūmo tik stipri, ka pat ziemas spelgonī jāver vaļā logs, tad es sēžu starp karsto krāsns mūri un ledaino loga muti, nodilušā truš-ādas kažokā tīdamās, un domāju par tevi.

Pēc tam es pasaucu savus piecus vīrus, un mēs visi spēlējam loto. Nē, mēs spēlējam Melno Pēteri. Mēs sēžam mūsu spēļu istabā pie liela, apaļa, ar zaļu tūku apvilkta galda, zemā lampa lej pār mums klusinātu zeltainu gaismu, kas labi izceļ manu dekoltēto plecu samtai-numu, uz baltām rokām man dzintara rotas un dzintara krāsas manikīrs uz koptajiem nagiem. Bez skaņas krīt raibās kārtis uz zaļā galda, arī mūsu lūpas ir slēgtas, acīs veca vīna reibums, viens sarkanais suns guļ man pie kājām un seko, lai zem galda kāds nesamaina kārtis.

Tu uzliec savu karsto plaukstu uz mana ceļgala, suns pārprot un zobiem ieķeras locītavā.

Es visu redzu tik skaidri, bet tavas aprises vēl arvien ir izplūdušas.

Taču tagad es jūtu tavu smaržu. Es gribētu elpot to ilgi.

Es paslēpju galvu tev padusē, mitru dūņu dvaka.

Un es zinu arī, kā smaržo tur, zemāk.

Kādēļ tev lūpās rūgts vaibsts? Šķiltavu dēļ? Ja gribi, es ņemšu tās atpakaļ. Es nevēlos, lai tu sajustos nopirkts.

Manā dzīvoklī ir arī deju zāle. Tā, protams, mirdz kristāla lustrās ar īstām svecēm, un tās sienas rotā spoguļi apzeltītos, bagātīgi grieztos koka rāmjos. Te vajadzētu skanēt klavesīnam vai vijolei, bet nē - skan akordeons, pāri griežas kā piedzērušies, jo ilgāk, jo nelīdzenāks kļūst viņu solis, izmisīgi, trauksmaini, kāds pakrīt, tā ir pēdējā deja, acis grimst acīs, vīriešu cimdotās plaukstas tvīkst uz sieviešu vidukļiem, cilājas krūtis, valgi un kaislīgi aizmiglojas skati, smaržo pēc vīstošām rozēm, sviedriem un dūmiem. Svecēm vienai pēc otras izdziestot, telpā kļūst arvien tumšāks, es esmu smilškrāsas tērpā, tā tonis gandrīz saplūst ar parketa toni, ar manas ādas toni, mani garie, sarežģītā mezglā sapītie mati atris vaļā un nolīst pār muguru - tikpat gaiši un viegli kā tērpa zīds, straujā pagriezienā nokrīt krūšu izgriezumā iespraustā tējas roze, nākamais pāris to sabradā, viens, di', trīs, viens, di', trīs, es aizveru acis, tu skūpsti manas asaras, sāļas kā jūras ūdens, karstas kā vulkānisks avots, pūču kliedzieni, gulta ar baldahīnu, noslēpumainu, nesaprotamu vārdu piesātināts gaiss, sarkano suņu smilksti.

...Zini? Dažreiz man liekas, es pati esmu tā vecene gaiteņa pagriezienā, tā neaicinātā, neizdomātā - mati gandrīz izkrituši, vecišķā, pigmentācijas plankumiem noklātā āda cieši pārvilkta mazajam galvaskausam, kādas domas tā perina savās sakaltušajās smadzeņu krokās, kādas izdzīvo dzīves - bijušas, nebijušas?...

Nē, tā nav tiesa, nebaidies, nāc!

Šajā istabā mēs varētu sēdēt vecumdienās, jā, pensijā. Septiņi laimes zilonīši uz bufetes malas, apklātas ar tamborētu sedziņu, snuķi pagriezti pret logu, vecs noskaņojies pianīno, krusta dūrienā ar medību un romantiskas mīlas ainiņām izšūti spilveni, sakaltis līgavas pušķis, grāmatas apdilušiem vākiem, brilles tuvredzībai un tālredzībai. Uz spieķa balstoties, es pieklumburēšu pie loga - uz loga lejkanna puķu aplaistīšanai - un, divus pirkstus bezzobu mutē iespraudusi, griezīgi iesvilpšos, aicinot mājās savus suņus - sarkanos un zilos.

Tu gribi zaļu istabu? Nu, ja tu gribi, būs arī zaļā.

Mani zaļajā istabā māc baisas, bet tevis dēļ esmu ar mieru tur dzīvot.

Šīs istabas zaļums ir pelēcīgs - tas ir eikaliptu lapu zaļums. Visās malās palmas, spāņu rozes, kaktusi un gu-mijkoki, bet tie ir panīkuši un apputējuši, mani pieci vīri acīmredzot šajā istabā nav bijuši pārāk rūpīgi. Zaļajā istabā ir tumši dzeltenas spuldzes - tām jāsilda tropiskie augi un bruņrupuči smilšu kastēs, un kaut kāds aparāts rūpējas par vienmērīgu gaisa mitrumu. Augi nīkuļo, un to vārie, mezglainie staipekņi iztālēm atgādina savijušās čūskas.

Zaļajā istabā ēnas ir netīri brūnas, bet cilvēku sejas spuldžu gaismā - vaskaini dzeltenas.

Tev nevajadzēja mani iegūt zaļajā istabā - te man pirmoreiz pilnībā izdevās ieraudzīt tavu seju, un tā bija vienaldzīga, un es neko nevarēju saklausīt aiz tās garās un bālās rētas.

Pārnākot no darba, es nometu savu karalisko samta mēteli uz grīdas un dažreiz turpat līdzās nespēkā arī sabrūku. Es guļu kādu pusstundu un nedomāju neko, es aizveru acis, un tumsā gar plakstiem mirgo koši oranži apļi, manas lūpas ir apkaltušas, un nav neviena, kas pasniegtu ūdeni.

Es iztēlojos tuksnesi, lielu kā pilsēta, lielu kā baznīcas laukums, lielu kā manas mājas pagalms. Bezgalīgs pelēku, netīru, smalku smilšu klaids, smiltīs griezīgi spīguļo sasistu pudeļu stikli, oranžie apļi kā kamieļu karavānas slīd un slīd garām, saule dedzina nesaudzīgi, un pēkšņi es zinu, ka tevis nemaz nav.

Smagi es pieceļos, sāp pirksti, nodauzīti uz vecā datora nepaklausīgās klaviatūras, ledusskapja tukšums nelāgi ož pēc plastmasas, virtuves galda vaskadrāna sagraizīta.

Es nomazgāju seju auksta ūdens strūklā zem krāna, tas nedaudz palīdz.

Viena darbadiena ir beigusies.

Es uzvāru kafiju.

Man nav vairs cigarešu.

Pie augšējā kaimiņa skan mūzika, šī ir veca māja, kārtīgām grīdām un sienām, un cauri skan tikai basa toņi -bum, bum, bum.

Acis vēl aizvien sūrst, plakstiņi apsarkuši.

Es nosēžos uz zema ķeblīša pie plīts, parokos pelnu kastē un atrodu pagaru vakardienas izsmēķi.

Paņemu zelta šķiltavas un aizsmēķēju.

Aiz durvīm gaitenī kaut ko klusi gaudo vecene.

Gaišzilie suņi ripina marmora bumbas.

Šī ir mana dzīve.

Es ceru, ka esmu to izdomājusi.

avīze publicēta fotogrāfijā

- No kurienes, ellē, jums šitā mana fotogrāfija?

- No arhīva.

- Kāda vēl, ellē, arhīva?

- Avīzes arhīva.

- jūs nedrīkstējāt...

- Bet mēs vienmēr...

- Man pie pakaļas, ko jūs vienmēr!

- Bet ko jūs, galu galā, gribat?

- Es nezinu.

es redzu sevi

Šorīt man atkal grūti saskatīt sevi spogulī. Acu priekšā tāda kā migla, plīvurs, vai varbūt vienkārši spogulis aiz-svīdis? Vai varbūt kāda slimība? Katarakta? Es nemaz nezinu, kas tas ir - katarakta. Vaibsti izplūduši, es tikai pēc atmiņas apvelku lūpu kontūras - roka desmitiem gadu veikusi šo kustību, roka atceras, tikai tā nepiemērojas laika izdarītām korekcijām. Varbūt lūpas nebūs uzkrāsotas gluži perfekti.

Es apvelku acis ar melno zīmuli, kā agrāk, kā vienmēr, un tad skropstas, ar lūpu krāsu es uzķepsēju arī sārtumu vaigu galiem un ar pirkstiem to kā nebūt izlīdzinu.

Es neuztraucos par to, ka nevaru saskatīt savu atspulgu, es zinu, ka pēc stundas, pusotras migla izklīdīs, tā izklīst vienmēr, bet arī tad es spogulī neskatīšos, jo redzu sevi tāpat.

★ ★ ★

Es dodos pie Vecās cauri šauro ieliņu tīklam ostas tuvumā. Man ļoti patīk šis rajons - kluss un smaržīgs augusta novakarē. Nav vēja, upes ūdeņi ir gandrīz sastinguši un rietošās saules staros sārti\, ielas klāj perfekts bruģis, un ideāli nobruģētās ielas ar koptajiem apstādījumiem krustojumos sirreāli disonē šķībi greizajām, noplukušajām koka mājiņām: noplukušas krāsas - brūns, pelēkzajš, gaiši zils, zemas durvis ar vecām masīvām slēdzenēm, durvis, pa kurām, šķiet, neviens nav staigājis simtu gadu, un tomēr tie cilvēki taču kaut kā tiek iekšā savās mājās; mazi slēģoti lodziņi, visbiežāk nodzeltējušu vai pelēkbaltu mežģīņu aizkaru aizvilkti, visbiežāk ar kādu panīkušu puķi podā uz palodzes, visbiežāk ar domīgu runci aiz stikla rūts, kurš pavada tevi ar vienaldzīgu un mierīgu skatienu, ar noputējušu kaktusu, ar astoņus mēnešus veciem jaungada rotājumiem - diegā savērtiem vates bumbujiem vai no papīra izgrieztām sniegpārslām, ar radio skaņām, ar televīzijas gaismu zibšņiem, ar kotlešu un ceptu sīpolu smaržu, ar augstajām koka sētām; sētas, par laimi, ir tikpat vecas un sadēdējušas kā pašas mājas, un es varu ieskatīties pagalmos - pa zaru caurumiem, pa drāšu aizpītiem skatāmiem lodziņiem vārtos, pa platām šķirbām starp dēļiem. Un pagalmi, kas šajā gadalaikā silti un valgi smaržo pēc pārziedējušām dillēm, pēc salauztiem dāliju kātiem, pēc āboliem, pēc zajiem un skābiem tomātiem stādos, pēc malkas un mitriem dējiem zem ūdenspumpja pagalma vidū. Žūstoša vēja un plušķaini suņi, kas apzinīgi rej, draudzīgi kūjājot astes.

Tā ir viņas pasaule.

Man padusē mape ar maniem dzejoļiem, un es eju pie Vecās.

Viņa neparādās sabiedrībā jau gadus desmit. Neviens nezina, no kā viņa pārtiek un kā dzīvo, un, jāsaka, nevienu tas laikam īpaši neinteresē, lai arī daži viņas dzejoji ir iek/auti skolas mācību grāmatās.

Viņa ir pagātne, tomēr vēl ne tik joti tāla, lai mēs sāktu par viņu interesēties. Mēs? - nūjā, mēs - tie, kam vēl viss priekšā.

Par Veco viņu saucu tikai es - pirms pāris gadiem rajona laikrakstā uzdūros intervijai ar viņu, un tur bija arī foto, drusku izplūdis melnbaltais foto uz cieta, dzeltenīga avīzes papīra. Intervija bija veltīta viņas jubilejai, bet foto nez kādēļ bija kaut kāds amatierisks uzņēmums no viņas jaunības. Viņa ēda ābolu dārzā. Ģērbusies treniņtērpā, tādā, kādi tie bija kaut kad piecdesmitajos gados. Nojukušu bikšdibenu un cejgaliem. Līdzās, pret koku atspiedies, stāvēja vīrietis, nevērīgi, bet eleganti ģērbies, salmu cepurē. Nekas nebija minēts nedz par šo vīrieti, nedz fotogrāfijas tapšanas laiku un vietu. Viņai bija gaiši mati, saņemti zirgastē, un viņa izskatījās laimīga. Viņa skatījās uz vīrieti', bet vīrietis - debesīs. Es izgriezu fotogrāfiju, nē - izplēsu -pie rokas nebija šķēru - (jā, atceros - avīzi es atradu ārsta uzgaidāmajā telpā); īsajā intervijā žurnālists uzdeva parastus jautājumus, uz kuriem Vecā sniedza pavisam parastas atbildes, un tur bija publicēti daži viņas panti. Jāatzīstas, tā bija pirmā reize, kad es vispār dzirdēju viņas vārdu, pēc tam es kaut kur sameklēju un izlasīju abas grāmatas, kas viņai sen atpakaļ iznākušas, un no tā laika tās mājās turēju pa rokai. Dzejoji bija noslīpēti formā, un tiem piemita tāds kluss, neuzmācīgs mirdzums. Galvenokārt mīlestības dzejoji. No tā laika mani nepameta vēlēšanās viņu satikt, taču ne dzejoju dēj. Dzejoji dzīvo paši savu dzīvi, neatkarīgu no autora. Vēlēšanās bija man pašai diezgan neizprotama, taču ne tik stipra vai uzmācīga, lai es mēģinātu to realizēt. Un tikai nejauši nonākusi šai provinces pilsētā un gandrīz tikpat nejauši (bet tas ir cits stāsts) uzzinājusi viņas adresi un telefonu, es impulsīvi piezvanīju. Es gribētu ar jums tikties. Kāpēc? Nūjā, kāpēc. Jā, protams, dzejoji. Es gribu parādīt savus dzejoļus.

Es nepavisam negrasījos viņai tos rādīt.

Es tikai gribēju redzēt. Tāda neveselīga ziņkāre. Vai varbūt veselīga. Par to, kā laiks pārvērš cilvēkus.

Maiga un Mudīte man nenozīmē neko. Žurkas man ir vienaldzīgas un drusku pretīgas, viņas pie manis nokļuva nejauši. Mudīte ir fiksa, ziņkārīga un pelēkraiba, Maiga - lēna, bailīga, bēši rozā kā vaniļas krēms ar sarkanām dzērveņu acīm. Bet abām ir gari un dzelteni, tādi kā caurspīdīgi priekšzobi un plikas, zvīņainas, pelēkas astes.

Es nebēdātu, ja kādu rītu atrastu viņas nosprāgušas.

Tā meitene nāks pievakarē, bet visu dienu es pavadu gaidās.

Galvā risinu dialogu ar viņu. Es vienmēr galvā ar kādu risinu dialogu. Kaut vai ar mājas sētnieku. Kaut vai ar Ministru prezidentu. Vai sen mirušiem cilvēkiem. Tā sērga man vēl no bērnības.

Bet šoreiz gribas atstāt iespaidu. Muļķīgi.

Vēl vienmēr mani nav pametusi šī pazemojošā vēlme patikt. Vēl vienmēr es spēlēju kādu lomu citu klātbūtnē. Kādu, kurš varētu patikt tiem citiem. Kādreiz domāju, ka ar gadiem tas pāries, bet ne. Tāpat kā nepāriet bailes no tumsas. Vai sajūta, ka kaut kur ir mamma. Ja pēkšņi, ja kas.

Šodien es gribētu izskatīties gudra un asprātīga, un mazliet ekscentriska, bet tikai ar mēru, vēl nepavisam ku-kū.

Vēl jau nav miruši visi mani vecie draugi, bet es neko nezinu par viņiem. Nekad neesmu pratusi uzturēt attiecības. Varbūt tieši tāpēc. Ka pārāk esmu gribējusi patikt.

Es tagad izslaucīšu grīdas, es izēdīšu šķīvīti vieglas vistas zupiņas, es izvēdināšu istabu pēc ēšanas, es izsmēķēšu pāris cigarešu, es izdzeršu glāzīti vai divas liķiera, es aizdedzināšu smaržīgu sveci.

* * *

Neveiklā apsveicināšanās ir garām, mulsumā es nepamanu neko sev apkārt un nedzirdu, ko viņa saka, un tad mēs jau sēžam pie neliela apaļa, ar galdautu pārklāta galda, galdautam ir melnām zīda bārkstīm aptamborētas malas, es zem galda tās pinu bizītēs un skatos uz viņu -Vecā sēž uz dīvāna man pretim, atlaidusies koši izšūtos spilvenos, viņa neizskatās slikti, tikai nedaudz dīvaini - ar možajām tumšajām acīm un košajām lūpām viņas vecumā. Lūpu krāsa ir drusku izsmērējusies, lūpu kontūras izplūdušas, bet dīvainā kārtā viņas mutei tas nekait, mute izskatās jauna un dzīva par spīti grumbām, mute ir vienīgā, kam ir saglabājusies kāda līdzība ar to veco fotogrāfiju. Mati tagad ogjmelni, krāsoti, cirtās (mākslīgās?) vijas ap pieri un deniņiem, bet pakausī saņemti kuplā, pus-izjukušā mezglā ar lielu raga sprādzi. Viņa turpina kādu iesāktu monologu, kura sākumu es esmu palaidusi garām, -tas ir mans sasodītais trūkums, šī nekontrolējamā atslēgšanās no notiekošā, negaidīts kritiens sevī kā bezdibenī, turklāt nezaudējot saprātīga cilvēka izskatu, - vienkārši switch off - un, kad es beidzot esmu tikusi no sevis ārā, es dzirdu vairs tikai turpinājumu:

- jumtiņš aizbrauc agri vai vēlu, - viņa saka, - tikai tu pats to nepamani, un tas ir tas jaunākais. Apkārtējie tevi vairs neņem par pilnu. Izvairās runāt par nopietnām lietām. jo domā, ka tu neko nesaproti. Un tu patiešām neko nesaproti. Tāpēc arī es nevienam neko vairs neprasu. Pat nelūdzu izskaidrot namu pārvaldes rēķinus. Jo tāpat es neko nesajēgšu. Un tāpat viņiem izrādīsies taisnība. Un beigās es būšu tā muļķe.

Viņa tā bērnišķīgi atmet ar roku, apklust un paskatās uz mani drusku izbiedētu skatu. Tas ir tik sadzīviski un sīki, - mēs abas nodomājam. Viņa noslauka lūpas salvetē, nopūšas.

- Ai, - viņa saka. - Cilvēks uz vecumu kļūst nevis vie-dāks, bet stulbāks. Neatbildēto jautājumu kjūst tikai vairāk, un paliek arvien mazāk laika uz tiem atbildēt.

Es kaut ko nesaprotamu noņurdu. Tas gandrīz izklausās pēc piekrišanas un ir gluži nevietā.

Viņa apklust, skats, pievērsts logam, sastingst neko neizsakošā izteiksmē, un mani pārņem neomulīga sajūta, ka šīs sievietes te vairs nav. Tomēr pēc brīža viņa attopas, atgriežos, pievēršas man, it kā pūloties atcerēties sarunas sākumu vai to, kas es esmu, vai to, kas ir viņa pati. Un pēkšņi turpina klusi, it kā tikai sev, es ar grūtībām atšķiru vārdus:

- Visus večus un vecenes vajadzētu apšaut... vai izolēt no sabiedrības, ļā. Lai neklāsta savus politiskos uzskatus. Lai nemauc dimantus savos krunkainajos pirkstos. Neka-rina rubīnus savītušajās ausīs. Lai nestaigā šortos, demonstrēdami savas līkās vēnainās kājas. Lai nelien pie jaunām meitenēm ar saviem zilajiem ļenganajiem krāniem.

Viņa tā kā neķītri ieķiķinās, es nosarkstu un tad iestājas pavisam nospiedošs klusums. Stulbi. Es vēl mazāk saprotu, kādēļ šurp nācu.

Bet nu mēs esam tik tālu.

Vecā iedzer vēl malku kafijas. Es arī paņemu tasīti un izliekos, ka dzeru un dzeru, un dzeru kafiju, lai gan krūzītē nekā vairs nav, es visu esmu izdzērusi jau pirmajās minūtēs. Ik pa brīdim mutē iekļūst kafijas biezumi, un es sausu mēli pūlos tos norīt.

* * *

Bet protams. Līdzko tu kādam pasaki kaut ko skarbu un patiesu, viņš apstulbst. Cilvēki tik agri iemācās apmainīties gatavām replikām. Pamazām šīs replikas ieņem vietu arī domās. Un, līdzko cilvēks sāk domāt gataviem teikumiem, viņš ir pagalam.

- Vai negribi vēl kafiju? - es jautāju.

- Nē, paldies, man vēl ir.

Viņa melo, es redzu, ka viņa savu tasīti jau sen iztukšojusi un tagad tikai izliekas, ka dzer. Un ar mēli neuzkrītoši cenšas notīrīt no zobiem mutē iekļuvušos kafijas biezumus. Bet es neuzstāju. Man ienāk prātā piedāvāt tēju, taču neesmu droša, vai tēja man vispār ir.

- Kā vēlies, - es saku. - Tu tātad raksti?

- Nu, tā, ne gluži, tikai drusku, mēģinu. - Man šķiet, viņa melo atkal.

Gaišādaina un blonda, viņa tik viegli sarkst. Tas var būt tiklab no kauna kā vilšanās.

- Nu, jo nu tu gadījumā tomēr raksti, - Vecā saka, -tad mācies rakstīt no mūzikas. Nedomā par citiem, domā par sevi, kad raksti. Un jauj sev būt brīvai.

Nolāpīts, tas skan tik samāksloti, viņa noteikti šo teikumu sagatavojusi jau iepriekš. Vai arī kāds viņai teicis to pašu. Pirms gadiem četrdesmit.

Viņa nojauš manu reakciju, atkal ātri pacej pie lūpām tasīti, un arī viņas tasītē nav vairs kafijas. Viņa vēlas, kaut nebūtu neko teikusi.

Es jūtu, ka man vairs nav te ko darīt. Es viņu varu saprast, viņa mani nekad - jo nākotni var tikai minēt.

Istabā ir satumsis, es apņēmīgi pastiepju roku un ieslēdzu stāvlampu līdzās manam krēslam. Vecās seja pēkšņajā gaismā it kā sakrītas, rievās ap muti iegulst asas ēnas, nesaudzīgi atklājas pūdera pieķepuši matiņi uz zoda un virslūpas.

Un pēkšņi man liekas, ka mēs kaut kādā apkaunojošā, necienīgā veidā sacenšamies, un šī sajūta ir tik spēcīga, ka mani pāršalc spējš dusmu uzplūds gan pret sevi pašu, gan Veco.

Es saprotu, ka šis apmeklējums būtībā jau ir beidzies.

Ārā sāk tumst, istabā valda krēsla un klusums, kas iestājies starp mums. Maigajā, pelēcīgi slāpētajā gaismā viņa izskatās gluži pēc bērna. Es sēžu un jūtu, kā manī aug, riešas bezgalīgs mīļums pret šo meiteni ar dzeltenajiem matiem un dzeltenajām uzacīm. Man pat liekas, ka es esmu iemīlējusies - šajās uzacīs. Es nekad nevienam vēl neesmu redzējusi tādas uzacis - mirdzošas, nobriedušu rudzu druvas krāsā. Viņa izskatās kā jaunības alegorija. Manas jaunības. Es sen neesmu sastapusi nevienu tik jaunu. Es saspringstu, es gribu piecelties, apiet apkārt galdam un apskaut viņu. Apskaut kā atvadoties. Tomēr man pietiek prāta to nedarīt, un es atkal atlaižos spilvenos. Es lieliski zinu, cik nedabiski tas iznāktu. Kā es stāvētu pieliekusies, ar sāpošu muguru, sastingusi

apskāvienā, nezinot, kā to pārtraukt, un šajā neveiklajā pozā un klusumā nebūtu ne vēsts no tā, ko es jūtu un gribu izteikt, - no manas mīlestības.

Un tad viņa ieslēdz gaismu.

Es jūtu savu seju spilgti izgaismotu un saraujos sāpēs.

Jo tā taču neesmu es.

Mēs atsākam kaut ko runāt, bet vārdi atsitas kā gumijas bumbiņas pret sienu un lec atpakaļ, un pa īstam sarunājas tikai mūsu domas, caur otru ar sevi.

Un tad man uznāk viena no tām stulbajām smieklu lēkmēm.

Es vienmēr esmu smējusies bērēs un svinīgos pasākumos.

Vienmēr, un arī šoreiz, ir grūti pateikt, par ko - varbūt par savu klauna seju un tukšajām cerībām.

Es smejos un zinu, ka visu esmu sabojājusi.

Un nevaru beigt smieties.

★ * *

Nu lūk, un tā viņa tagad tur sēž un smejas - liela, platiem kauliem, spilgti ģērbusies, pārāk spilgti krāsojusies, izrotājusies. Jā, iespaidīga. Viņa valkā žvadzošu roksprādžu riņķus ap rokām un lielas dzintara krelles, un garus indiešu auskarus. Un krokotus svārkus līdz zemei. Un tādu kā brokāta tuniku.

Es pēkšņi saprotu: man par godu viņa ir pārģērbusies par Lielo Veco Dzejnieci.

No viņas smiekliem plūst spēks - auksts, indīgs un neauglīgs - kā radiācija.

Vajag tikt projām.

- Tu drusku līdzinies man jaunībā, - pēkšņi pārtraukusi smieties, izmet Vecā.

- Nē.

Es to nesaku skaļi, es pat tā kā piekrītoši un vēlīgi paloku galvu, un kārtējo reizi nobrīnos par savu ķermeni, kurš tik veikli un steidzīgi prot melot manā vietā.

- Un kas tev tai mapē? - viņa prasa.

- Dzejoji.

- Nu re.

- Citreiz; - es saku. Un pievelku mapi sev tuvāk.

Un tad pēkšņi es atrodu vārdus, daudz vārdu, un saku, ka steidzos, es pieminu kādu cilvēku, kurš jāsatiek, es runāju par autobusu un biļeti. Es saku «uz redzēšanos», un es saku «paldies». Un pēc brīža mēs stāvam koridorā, starp pieputējušiem ziemas mēteļiem, tik neiederīgiem siltā un mierīgā augusta novakarē. Ož pēc naftalīna, vilnas un kažokādām. Kā sīka sidraba pārsla aizvirpujo iztraucēta kode.

Vecā neveikli mani apskauj un tur savās rokās, un tas nav tik nepatīkami, kā varētu gaidīt. Es gribu, lai viss tev ir labi, - viņa saka; - un es jūtu, ka tas ir no sirds, un vēl to, ka nekad viss nevar būt labi; un es jūtu, ka viņa neprot izbeigt šo apskāvienu, un atbrīvojos pati. Es pārvēršos spogulī, kurā atspogujoju visu, ko viņa vēlas redzēt - sirsnību un pateicību, un cieņu, un it kā šī nebūtu pēdējā reize, un it kā es viņas apskāvienā nebūtu ieraudzījusi arī savu vientulību un nolemtību un nojautusi, ka no šī brīža ar lielāku vai mazāku intensitāti turpināšu to just visu atlikušo mūžu -ka viss - labais un arīdzan sliktais - man vēl ir priekšā.

pamestības sajūtu mani sagrābj nevaldāms prieks par šo vakaru, šo apciemojumu, par to, ka es dzīvoju, un, kamēr vien vēl es dzīvoju, tik daudz visa kā negaidīta man vēl priekšā.

Es domās pamāju viņai.

Viņa ir aizmirsusi savu dzejoļu mapi uz galda.

- Varbūt tīšām, - es saku Fricim.

Fricis nesaka neko.

fotogrāfijā uz pastkartes

Tad, kad tās tikko pie mums te parādījās - tās modernās, spožās un lielās pastkartes ar ziediem - pa gabalu izskatās kā tāds ornaments, bet ieskaties tuvāk - nē, ziedi -rozes, piemēram, rozes pa visu kartītes virsmu, asinssar-kanas vai dzeltenas, vai baltas, gandrīz vienādas, tomēr ļoti dzīvas, leknas, katra sava visbrīnišķīgākā plaukuma brīdī, ar rasas lāsi uz ziedlapas, ideālas, - gadījās, tu nopērc tādu kartīti, daudz nedomādams, tāpēc, ka smuka, tāpēc, ka noderēs varbūt, gan jau, kādreiz, ciemos ejot, vai arī pa pastu. Un tā viņas paliek, krājas, un mainās mode, un kartītes sākt šķist bezgaumīgas, un tu pērc citas, modernākas, interesantākas, mākslinieciskākas, oriģinālākas, tepat Rīgā vai ārzemēs, vai antikvariātos, un neko uz tām nekad neraksti un nevienam nesūti.

augstuma bailes

Ja man kāds jautātu, vai tā ir mana vienīgā dzīve, ko es še dzīvoju, es noteikti atbildētu, ka ne. Jo nevar taču būt bez pamata visi tie sapņi, tā pļava, tie torņi robotie, melnie aiz pļavas un dīvainie filmu rituļi pils pagrabos.

Bet viņš domā, ka zina: viss beidzas, un pēc tam nekā nav. Un arī pirms tam. Lai gan es viņam izstāstīju to sapni, ko redzu kopš bērnības. Nevajadzēja, viņš nesaprata, viņš ir kā visi.

Filmu? Jā, nu filmu.

Bet tad jau tā nevar būt sena pagātne, dakteris iecietīgi saka, tava iepriekšējā dzīve, tad jau vēl filmu nebija, tādu celuloīda filmu, rituļos, apaļās skārda bundžās, kas atgādina Baltijas siļķu bundžas no padomju laikiem. Un arī nākamā dzīve tā nevar būt. Jo tad jau it viss būs digi-tāls vai vēl kaut kāds, un nekādas filmas rituļos neglabāsies. Un kur nu vēl vecu pussagruvušu piļu pagrabos.

Viņš atkal runā ar mani kā ar bērnu, varbūt viņš mani arī uztver kā bērnu, neraugoties uz maniem gadiem. Neraugoties uz to, kāpēc te esmu.

Nūjā. Nūjā. Es visam piekrītu. Es arī protu runāt iecietīgi. Varbūt tā nav ne mana iepriekšējā, ne nākamā dzīve. Bet paralēlā. Cita. Varbūt vienkārši drusku atpalikusi. Vai uz priekšu pasteigusies.

Dakteris neuzstāj. Viņš varbūt nojauš, ka esmu normāla. Un es zinu, ka viņam patīku. Kaut kādā veidā. Es aizsmēķēju cigareti iemutī, tas izskatās izaicinoši, un es pārmetu kāju pār kāju, melnās zeķēs ar vīli. Slimnīcā izsniegtais halāts man ir milzīgi par lielu, manam sīkajam augumam, un es parauju tā malu uz augšu tik daudz, lai atsegtos mežģīņotās zeķu gumijas maliņa. Tā ir tikai skuķu rotaļa.

- Varbūt tagad, ejot mājās, tu tomēr man pateiksi, kāpēc to darīji? Godīgi.

- Bet jūs taču kaut ko tur ierakstījāt. Diagnozē.

- Es zinu tikai tavas slimības zinātnisko nosaukumu, bet es nezinu, ko tu domā.

- Tā vispār nav slimība, - es saku. - Un jūs arī to zināt.

Tad pēkšņi man apnīk skaidrot, man vispār viss ātri apnīk.

- Puiša dēļ, - es saku. - Love.

Viņš neatbild, tikai pasmaida.

Nūjā, viņu tu nepiemānīsi. Dakteris ar stāžu.

Viņš arī paņem cigareti, aizpīpē un klusē. Varbūt viņš zina, ka īsto iemeslu es nemaz tik skaidri nevaru formulēt, bet viņam ir jāprasa. Tāds darbs. Vai arī tomēr interese. Tīri cilvēciska.

Es dziļdomīgi izpūšu dūmus. Tik dziļdomīgi, ka man pašai sanāk smiekls.

Tas izklausītos dumji, protams, bet tam ir kāds sakars ar dzīves jēgu, tam, ko es daru.

Taču skaļi izrunāt vārdu salikumu «dzīves jēga» es, piedodiet, nevaru. Mutē rodas pliekana garša un paliek fiziski nelabi.

Ārā satumst un sāk ducināt pērkons. Sutīgs ir arī daktera kabinetā, te, jaunās slimnīcas desmitā stāva nodaļā, kur pa logu var redzēt vien debesis. Un tas nemaz nav sliktākais, ko redzēt. Es jūtu, kā mana miesa izsvīst mik-lumu, gluži kā siltumnīcas augs, un melnās neilona zeķes neciešami kņudina kājas. Dakteris ir nometis halātu, viņa zilajam kreklam pie padusēm izplūduši tumši sviedru apļi. Bet viņš nesmird, dakteris nesmird pēc vīrieša.

Man ir tikai sešpadsmit gadu, bet es zinu, kā smird vīrietis.

Stāsta, ka sabiedrībā viņš esot ļoti rupjš. Draugu, citu dakteru sabiedrībā. Kad iereibis. Tādi jau tie dakteri ir. Ar īpaši cinisku humora izjūtu. Viņam ir četrus gadus vecs dēliņš, šim vīrietim krietni gados, tas puika visu noklausās un reiz slimnīcas pavārītei esot pateicis: iedod paostīt pežu.

Bet galu galā ar visu savu rupjību viņš ir tikai vecs, noguris vīrs.

Pēkšņi viens grāviens ir tik apdullinoši skaļš, ka mēs abi satrūkstamies. Acumirklī sāk gāzt balts lietus. Vēja brāzma ar skaļu blīkšķi atsit līdz galam vaļā pavērto logu, un pēc medikamentiem un lētām cigaretēm smakojošajā telpā ieplūst negaisa un liepu ziedu svaigums.

- Un tev tā visa nebūtu žēl? Nav žēl? - viņš vaicā.

Es saprotu, par ko viņš runā un kas ir tas viss.

- Bet tas jau būtu atkal, - es spītīgi atkārtoju.

- Un šī pasaule nav laba, - es piebilstu.

- Nūjā.

Kamēr viņš raugās ārā pa logu, es paņemu no viņa rakstāmgalda šķēres - kāda nolaidība, kāda nepiedodama nolaidība - atstāt uz galda šķēres šādā iestādē! un - nē, es negriežu vēnas, es neuzbrūku viņam no mugurpuses un neieduru tās kaklā. Ha. To visu es varētu izdarīt. Tā, joka pēc, lai redzētu, kas pēc tam notiks. Bet es tikai nogriežu sev pamatīgu šķipsnu no melno biezo matu ponija uz pieres. Pilnu sauju. Mani mati ir kā sari, es domāju, stingri, elastīgi un spīdīgi. Bet mana piere tagad ir plata un augsta, un balta, es to neredzu, bet zinu. Tāpat kā es zinu daudz ko citu par to, kas nav acīmredzams.

Es pataustu ar roku - vietā, kur mati robežojas ar pieri, īss, stingrs saru ezītis, ir patīkami tam pieskarties.

Kad dakteris pagriežas pret mani, viņš izbīstas. Viņš sapratis par tām šķērēm.

- Nebaidies, - es saku. - Es taču neesmu muļķe. Ne jau nu ar tavām šķērēm. Un ne te.

Pamazām aiz loga atkal kļūst gaišāks, tas būs bijis tikai tāds īss negaiss, tāds garāmskrejošs, tas nav atnesis veldzi. Ir lijis par velti.

- Es tik un tā nesaprotu, kāpēc tu to gribi, - viņš saka.

Un, mazliet pavilcinājies, atkārto jau kuro reizi, kopš

esmu te, viņa nodaļā:

- Pēc tam nekā nebūs. Nekā. Tumsa un nekas.

- Nu, nu, - es tikai saku.

Un mēs atkal klusējam.

Viņam jālaiž mani mājās, mans kuņģis ir kārtīgi izskalots no sliktajām zālēm, un ir izdzerts desmitiem sauju labo zāļu. Es esmu pilnīgi normāla.

Bet viņš saprot.

Patiesībā man viņa pat žēl.

Bet pats vainīgs. Ka izvēlējās tādu darbu. Un nebūs jau pirmā reize, droši vien.

Viņš izskatās nelaimīgs.

Un es nodomāju, ka arī viņam būtu laiks aiziet. Bet par to es klusēju.

Manu slimības vēsturi viņš ir lasījis desmitiem reižu. Un iemeslu tā arī nav atradis. īsto.

Es jau teicu - man ir 16 gadu.

Mācos ciešami.

Man ir bijušas neregulāras dzimumattiecības kopš 1 3 gadu vecuma un viens aborts.

Slimības vēsturē nav rakstīts, ka es jau pat izjūtu orgasmu, bet tas man nudien neliekas nekas tāds, kā dēļ vērts dzīvot.

Slimības vēsturē nav rakstīts arī tas, ka abortu es izdarīju nevis kaut kāda tur sabiedriskās domas spiediena vai vecāku ietekmē vai materiālo apstākļu vai baiļu dēļ, bet gan pilnīgi apzināti nevēloties sūtīt vēl kādu šai pasaulē. Šai ziņā es gribu palikt nevainīga.

Klasē mani ieredz labi.

Man ir daudz draugu.

Es rakstu dzejoļus - ne jau nu izcilus, - kā vairākums manā vecumā. Tādus ar mēru depresīvus:

Lielā acs

mani vēro vienaldzīgi.

Aukstas ir debesis, aukstas.

Neko nevar nosargāt un neko nevar iegūt.

Sveši šalc mežs, un es nepazīstu jūru.

Es esmu pazaudēta.

Draugi ir sajūsmā.

Man ir normāla ģimene - māte, tēvs, brālis.

Es nelietoju narkotikas. Un gandrīz nemaz nedzeru. Es pīpēju kopš 14 gadu vecuma.

Tikai viena lieta, viena sasodīta, viņuprāt, lieta - bez kāda redzama iemesla es nemitīgi cenšos padarīt sev galu. Es esmu griezusi vēnas ceļu locītavās un delnās un dzērusi tabletes, un slīcinājusies ar akmeņiem kabatā -kā Virdžīnja. Bet ne tāpēc, ka man patiktu Virdžīnija, -vienkārši paņēmiens likās labs. Virdžīnija taču mīlēja dzīvi un šķīrās no tās tikai tāpēc, ka vairs nemācēja to dzīvot. Bet es vienkārši negribu to dzīvot. Lai gan man liekas, ka mācētu tīri labi.

Mums ir atšķirīgi motīvi.

Ar Virdžīniju, es domāju.

Taču, atšķirībā no viņas, man nekas nesanāk. Mani vienmēr izglābj.

Es, protams, neesmu mēģinājusi pakārties, jo tas man liekas neestētiski. Un arī izlekt pa logu ne. Jo man ir augstuma bailes. Smieklīgi: ir grūti pārvarēt augstuma bailes, pat ja tavs mērķis ir nomirt. Visā nopietnībā. Bet principā - to vēl vienmēr var mēģināt.

Šeit palātu logiem priekšā ir restes, tikai daktera kabinetam nav.

Varbūt tas izklausīsies jocīgi - bet vispār jau dzīve man patīk. Nekādas vainas.

Tāpat man patīk grezna vakarkleita GUCCI veikalā. Skaista, bet ne man.

- Tai tavā sapnī, - viņš prasa pēc ilga klusuma brīža, -vai tur ir vēl kāds?

- Nav neviena, - es atbildu.

Bet tad pēkšņi atceros:

- Nē, vienreiz es skrēju pāri pļavai kādam pie rokas, bet es nevarēju viņu redzēt. Tā bija vīrieša roka. Ne puiša - vīrieša.

- Drīz atbrauks tavi vecāki.

-jā.

-Vai tu negribi man apsolīt...

- Nu, nē taču.

- Bet man viņiem jāsaka, ka formāli tu skaities vesela. Un tomēr es brīdināšu, es ieteikšu tevi pieskatīt.

Es pasmaidu.

Dīvaini - pasmaida arī viņš. Pēkšņi liekas, ka mēs esam noslēguši kādu vienošanos.

Viņš saprot, ka es tiešām to nevaru. Apsolīt. Ārpus slimnīcas tik daudz kas atgādina mūsu īslaicību. Nē, ne jau īslaicība ir traģiska. Bet jēgas neesamība. Pat mūzika. Pat visa tā skaistā, tā brīnišķīgā mūzika, kas tikai izskan gaisā un izzūd, un pēc tam paliek nošu rakstos, kurus es nemāku izlasīt. Un nošu raksti sadeg. Un tāpat vārdi. Vārdi vēl vairāk. Vārdi, kuri vienmēr melo, jo tie taču ir tikai skaņas. Tikai burti, tikai zīmes, un katrai zīmei ir robežas, bet patiesība eksistē kaut kur ārpus šīm burtu un nošu robežām. Vai tad mūsu vārdi esam mēs paši?

Kādu brīdi man likās, ka jēga ir remdēt ciešanas. Citu ciešanas. Cilvēku, dzīvnieku. Skatoties visas tās ziņu reportāžas no karstajiem punktiem, vai kā nu viņi tos sauc. Bet tad es aptvēru, ka arī tās taču beidzas, ātrāk vai vēlāk beidzas, un nav nekādas nozīmes tās samazināt vai saīsināt, vai kā citādi iejaukties.

Ar draugiem es nekad par to nerunāju. Viņiem es esmu parasts skuķis, kam reizēm aizbrauc jumts. Tas ir pat stilīgi, un mani par to ciena. Daži domā, ka esmu nonarkojusies.

- Ei, tā ir tā, nu, tu zini... - man čukst aiz muguras klubā.

Es atskatos un piemiedzu ar aci, čalis nosarkst.

Manam brālim ir četrpadsmit. Viņš ir skeiteris. Viņa dzīves jēga ir izpildīt pēc iespējas sarežģītākus trikus. Viņš dzīvo no trika līdz trikam. Viņš dienās grib būt Tonijs Hauks.

Parasti man jautā, vai tad man neesot žēl savu vecāku. Ka es tā. Lai tak es padomājot par viņiem.

Es nezinu, par ko būtu viņi jāžēlo. Nē, es neesmu stulba, es neesmu bezjūtīga. Es zinu, ka sākumā viņi justos šausmīgi un galu galā tas atstātu kaut kādu skumju nospiedumu uz visu viņu dzīvi. Kas, piedodiet, varbūt viņiem nemaz nenāktu par jaunu.

Bet īstenībā, kad pirmais šoks būtu pāri, viņiem dzīvot kļūtu vieglāk.

Varbūt zemapziņā viņi to gaida - lai man beidzot izdodas. Cilvēki taču nogurst.

- Klau, vai tu nebūtu ar mieru... - dakteris samin-stinās.

-Ko?

- Atstāt man tos matus?

- Bet lūdzu.

Es izņemu matu gumiju no zirgastes un ar to apņemu nogriezto matu kumšķi.

Matu gumija ir netīri rozā.

Nu jocīgais.

Runā, ka pirmā sieva viņu esot pametusi un neļaujot tikties ar bērniem. Un runā, ka otrā, māte tam mazajam puikam, kurš nepieskatīts klīst pa slimnīcu un sarunājas ar trakajiem, dzerot. Tā runā.

Un viņš pats man ir teicis, ka redz savas dzīves jēgu cilvēku glābšanā. Tādu cilvēciņu kā es. Bet viņš man nevarēja sakarīgi atbildēt, kādēļ un no kā tie jāglābj. Tā atbildēt, lai es saprastu.

Es nolemju samelot. Vienu, šo vienu pašu reizīti.

- Zini, - es saku. - Labi. Tevis dēļ. Es tev apsolu. Es to nedarīšu. Nu - vismaz līdz pilngadībai. Un rakstīšu tev katru mēnesi vēstuli. Lai tu zinātu, ka es pildu solījumu. Nē, ne vēstuli - tikai atklātni. Atklātni ar tauriņu.

Runā, ka viņam patīkot tauriņi. Runā, ka jaunībā viņš esot aizrāvies ar tauriņu kolekcionēšanu. Simtiem, bet varbūt tūkstošiem ar hloroformu apdullinātu, uz adatām uzspraustu tauriņu lielās stikla vitrīnās. Nezinu, kā tas saistās ar glābšanu.

Viņš pasmaida. Es redzu, ka viņš netic. Bet es esmu to pateikusi, un viņam tomēr būs iemesls cerēt. Jebkuri meli kādam sagādā iemeslu cerēt. Tā ir melu gaišā īpašība. Tāpēc es ticu, ka meli ir būtībā labi, un parasti nemeloju nevis aiz kādiem ētiskiem apsvērumiem, bet tādēļ, ka man nav žēl cilvēku. Bet to es laikam jau vienreiz teicu.

Nav žēl zīdaiņu, kas nomirst (es jau teicu arī par abortu), un nav žēl ubadžu uz ielu stūriem. Kas lūdz kapeikas. Būtu mirušas nost, nevis diedelējušas.

Jā, vienreiz poliklīnikā es redzēju vecu sievu, kuras man patiešām bija žēl. Viņa bija ļoti gara un, redzams, kādreiz bijusi skaista. Dziļi acu dobumi, skaidras mutes līnijas, taisns, spēcīgs deguns, īsi balti mati, plati, vēl nesalīkuši pleci. Lepna. Es devu viņai gadus astoņdesmit. Viņa sēdēja krēslā, rindā pie rentgena kabineta, rokas ar gariem, reimatisma samezglotiem, gredzenotiem pirkstiem ļoti rāmi gulēja klēpī. Dāma. Dāma rudzupuķu zilā kleitā. Acis pievērtas. Un visa viņas sejas izteiksme - es nezinu, kā labāk to raksturot, - tas bija mēms, apvaldīts, cieņas pilns izmisums par to, ka viņai neļauj nomirt.

Blakus stāvēja dūšīga sārtvaidze meita, bastards, jauktenis ar kādu lauku traktoristu vai pagasta priekšnieka vietnieku, nekā no mātes aristokrātiskā lieluma, rokā poliklīnikas kartiņa. Man gribējās viņai iespert. Un es iespēru. It kā nejauši, garāmejot.

Es, protams, nevaru būt pārliecināta, ka tur, nākamajā (pagājušajā, paralēlajā, kāda starpība) dzīvē, būs kāda jēga. Bet es zinu, ka varēšu aiziet arī no turienes. Aiziet var vienmēr.

- Zini, mani pameta sieva, - saka dakteris.

Nūjā, es zinu, bet pieklājības pēc tēloju izbrīnu.

- Tiešām? Tagad?

- Nē, jau pirms gadiem. Viņai likās, ka es pārāk daudz domāju par slimniekiem, pārāk maz par viņu. Un laikam viņai bija taisnība. Darbs ir tikai darbs, nekas vairāk. Tā nav reliģiska misija. Varbūt manas dzīves patiesā jēga bija viņa.

Tu esi pārāk daudz salasījies grāmatas, - es nodomāju, - par dakteriem vai labajiem policistiem.

Es noliedzoši pakratu galvu. Man ir tikai sešpadsmit gadu, bet es zinu, ka jēga nevar būt nekas tāds, ko var pazaudēt. Vai atņemt. Ne darbs. Ne manta. Ne mīļotais. Ne bērns.

Kādreiz, citā dzīvē, es to noteikti uzzināšu.

Bet te es visu esmu redzējusi, un man vienkārši pietiek - tā es viņam teicu, liekas, mūsu pirmajā sarunā.

Un viņš, savukārt, man teica - tu esi muļķe. Tādas bija mūsu sarunas sākumā.

Kabinetā pabāž galvu Gustavs. Viņš ir šizofrēniķis. Slimības latentajā periodā bezgala mīļš cilvēciņš. Bet, kad sākas lēkme, brūk sievai virsū ar cirvi vai sakarsētu gludekli. Un tad viņu atved šeit. Gustiņš ir jau apārstēts, arī viņu drīz laidīs mājās.

Jāmāk sadzīvot ar savu slimību. Tā taču saka?

Ar savu slimību jāsadraudzējas.

Dažiem viņu slimība ir vienīgais draugs. Tā notiek.

Gustiņš smaida pa visu apaļo, labsirdīgo seju.

Viņš esot gandrīz jau nolasījis utis rozēm slimnīcas dārzā. Redz, arī rozēm mēdz būt utis. Nekas taču nav ideāls.

- Malacis, Gustav, - saka dakteris. - Tu vari aiziet uz virtuvi un teikt, ka es liku iedot tev vēl vienu šokolādes krēmu.

- Vēlāk, - Gustiņš saka. Vēl viņam pie rozēm esot kas darāms.

Gustavs priecīgs aiziet. Saimnieces viņu mīl par izpalīdzību, žēlo par slimību un arī bez teikšanas vienmēr pietaupa labākos kumosiņus. Mani viņas necieš. Nu, tas ir abpusēji. Viņas neuzskata mani par slimu, viņas uzskata mani par izlaistu.

- Burvju kalns, - es saku. - Tu taču esi lasījis Tomasa Manna «Burvju kalnu»?

Jā, viņš ir lasījis. Viņš ir pārsteigts, ka to esmu lasījusi es. Par agru, viņaprāt, tik jaunai meitenei.

- Jā, jau pirms pāris gadiem, - es atzīstos. - Un var jau būt, ka šo to es tur nesapratu. Bet tās sniegpārslas. Tie fraktāļi. To bezgalīgais bezgalīgais skaits. Un neatkārtojas neviens no viņiem, vai ne. Piedzimst, lai varbūt pēc sekundes desmitdaļas izkustu uz mana cimda. Viss. Un mēs esam tādi paši. Katrs citāds. Katrs unikāls. Bet nav nekādas jēgas zaigot saulē minūti ilgāk.

- Tāpat arī tās tavas pasaules, - saka dakteris. - Katra šķietami citāda, bet kāpēc tev liekas, ka ģeometriska režģa mazliet citādā telpiskā izkārtojumā slēpjas iemesls klejot?

- Un tad vēl banānzivtiņas, - es uzstāju. - Tu taču esi lasījis banānzivtiņas?

- Tu neko nesaproti. Viņš pārnāca no kara. Viņš... viņš nevarēja iejusties ikdienā, ikdienas nenozīmības rutīnā, pēc tā, ko bija tur piedzīvojis. Tas ir citādi.

Ikdienas nenozīmības rutīna.

Es saprotu gan.

Bet viņš nesaprot, ka tādēļ nemaz nav vajadzīgs karš.

Viņš pieceļas no lielā ādas atzveltņa un pārsēžas krēslā man pretim. Un piebīdās tuvu man klāt, tik tuvu, ka mūsu ceļi saskaras.

Viņam ir krietni pāri četrdesmit. Vairāk nekā manam tēvam. Bet viņš izskatās daudz labāk nekā mans tēvs. Iekšēji izskatās, - ja varat saprast, ko es gribu ar to teikt. Manam tēvam ir bijis - ir tagad - daudz mīļāko, jo viņš labi izskatās ārēji.

Dakteris saņem manas rokas un pagriež tās ar delnām uz augšu. Rētas uz abiem delmiem rindojas gluži vai ģeometriskā rakstā. Tās ir spēcīgas, izcilnas rētas. Citas vecas, jau baltas, citas vēl iesārtas. Es negriežu sekli, es neniekojos, griežu pa īstam. Es tiešām nesaprotu, kāpēc viņiem vienmēr izdodas mani izglābt.

Viņš tās noglāsta, manas rētas. Tā raupji, ar īkšķi. Vienu roku un pēc tam otru.

Sorry, tas jau ir gluži smieklīgi, bet es savaldos.

Šis viegli sirmais, nogurušais, apmulsušais, apmaldījies dakteris - viņš ir mīļš. Ar viņu ir drusku citādi.

Mana mamma taisa kino.

Viņa gan zina visu par dzīvi. Viņa noteikti uztaisītu lielisku, melu pilnu filmu par šo brīnišķīgo ārstu un viņa smago darbu, un filma iegūtu balvas neskaitāmos festivālos, un mamma braukātu filmai līdzi pa visu pasauli un no katras jaunas vietas atvestu man kādu suvenīru. Fuck them.

- Paklausies, - viņš saka. - Es neticu tam, ko tu man teici. Bet ja tu man apsolītu ko citu. Ko tik tiešām vari izpildīt.

- Ko tādu? - es esmu ieinteresēta.

- Ka tu nedarīsi to, pirms nebūsi mīlējusi.

- Bet es taču... man taču ir bijuši, - es samulstu.

- Ne tas. Nepārtrauc mani, - viņš saka. - Es domāju - kamēr tu nebūsi cietusi sāpes. Par kādu, kuru tev vajag vairāk par visu pasaulē. Bērna dēj. Vai vīrieša.

Istabā ap lampu sīc muša, var dzirdēt, kā aiz durvīm pa garo koridoru Taņa stumj grabošos pusdienu ratiņus.

Mēs klusējam. Viņš zina, ka ir zaudējis. Šoreiz. Vai atkal. Es nezinu, cik bieži viņš zaudē - varbūt vienmēr.

Tāds darbs.

Bet es tur neko nevaru darīt.

- Tu tiešām esi tik droša par to pļavu? Un tev ne no kā nav bail?

- Ir bail, - es saku. - No augstuma. Un vēl - no tā, kas ir manī iekšā. Tu zini, viss ir tik sarežģīti. Tur nav tādas taisnas takas, tikai pagrieziens aiz pagrieziena un neviena ceļa rādītāja.

- Un kāpēc tu domā, ka tur būs citādi?

Pļava ir gaiša un pārredzama; saules pielieta, smaržīgu puķu pilna, uz visām pusēm, līdz apvārsnim - tikai šīs vējā sanošās smilgas un ziedi, kameņu dūkšana un sienāžu čirkstoņa, un nekādu noslēpumu, un kāda roka, pie kā turēties, un tur priekšā - pils ar robotiem torņiem - visu atbilžu glabātāja.

- Es nezinu, - es saku. Un atkārtoju jau kuro reizi: bet vienmēr atkal var aiziet.

Pēc klauvējiena atveras durvis un parādās vecākā māsa.

- Sokolova, - viņa saka. - Pēc jums jau ir atbraukuši.

Sokolova - tā esmu es.

Mēs abi ar dakteri pieceļamies kājās.

Man gribas, kaut māsa aizietu, bet viņa stāv durvīs ar maniem dokumentiem rokās, stāv kā statuja un skatās apaļām pūces acīm, nemirkšķinot plakstiņus.

Man nekad nav patikuši cilvēki, kas spēj ilgi raudzīties nemirkšķinot.

Un tādēļ mēs tikai paspiežam viens otram roku, un pat tas sanāk diezgan neveikli, jo viņa plaukstā trāpa tikai mani pirkstu gali.

Un tomēr es paspēju pazīt šo roku. Roku no sapņa.

- Uz redzēšanos, dakter, - es saku. - Un paldies jums.

- Labāk jau uz neredzēšanos, - viņš neveikli atjoko. - Nedari muļķības.

Mums abiem ir kauns.

Es pagriežos un eju, māsa aizver durvis aiz mums, slimnīcas gaitenis ir garš, tā galā es redzu mātes un tēva siluetus, lieliskus, slaidus, par sevi pārliecinātu un laimīgu cilvēku siluetus. Ir vienkārši lietas, ar ko jātiek galā, viņi sev saka. Un šī ir tāda lieta.

Bet dakteris pieiet pie loga.

Tālu tālu lejā kā asins sarkans plankums zied rožu dobe, utis no tāda augstuma, protams, redzēt nevar. No tāda augstuma skatoties, rozes ir ideālas.

Turpat rosās kāda maza figūriņa, laikam jau Gustavs.

Mašīnas izskatās kā sērkociņkārbas.

Pēc laba brīža no slimnīcas iznāk trīs - vīrietis, sieviete un meitene melnās drānās. Viņi iekāpj vienā no kārbiņām, pirms iesēšanās meitene paskatās augšup un tā kā grib pacelt sveicienam roku, roka paliek pusceļā un noslīgst gar sāniem. Sieviete kaut ko meitenei pasaka, un viņas pazūd mašīnā, aizcērtas durvis. Mašīna aizbrauc.

Viņš nezina, kurp dodas vīrietis un sieviete, bet, kurp dodas meitene ar balto plato pieri un zilajām acīm, viņš zina.

Viņš iebāž roku kabatā pēc cigaretēm un satausta viņas matu saišķīti.

Viņš izliecas tālāk pa logu, bet mašīna jau iejukusi citu auto straumē uz maģistrāles, kas traucas garām slimnīcai.

Viņš izliecas vēl tālāk.

Viņam nav augstuma baiļu.

kabata atrasta fotogrāfijā

Vecene rūpīgi pārbauda miskasti pēc miskastes visā piekrastes garumā. Nekā daudz jau nav, šodien. Stāsta, ka Taizemē varot nodot utilizācijai pudeļu bleķa vāciņus. Un tam esot kaut kāds sakars ar zobu protēzēm trūcīgajiem. Stāsta, ka šos vāciņus no tūristu rokām rautin izraujot. Pat gidi. Daudz ko stāsta. Te, Latvijā, vēl tik tālu nav aizdomājušies. Par trūkumcietējiem nerūpējas. Neviens.

Vienā no pēdējām miskastēm pašā virsū uzmesta sagumzīta vīriešu žakete netīru smilšu krāsā. Viņa to izvelk, izpurina, pastiepj sev priekšā izplestās rokās, novērtē. Diez kas nav. Stipri netīra, smird. Odere atirusi, noplīsusi viena uzšūtā kabata. Piedurknes apdilušas, melni spe-ķainas un kankarainas, tāpat apkakle. Brīdi svārstījusies, vecene grasās iestūķēt žaketi atpakaļ miskastē, taču tad attopas pārbaudīt kabatas. Gadās visādi. Bet nekā. Kaut kādas drupačas, veca košļājamā gumija, zīmuļa gals. Krūšu kabatā kaut kas stingrāks. Fotogrāfija. Vecene attālina bildi no tālredzīgajām acīm.

Tā ir pilnīgi parasta fotogrāfija, ar baltām cakainām maliņām, tā kādreiz mēdza apgriezt fotogrāfijas, lai smukāk, - samurcīta, nobružāta un melnbalta, protams. Droši vien taisīta mājas laboratorijā - vannasistabā, kur parastās spuldzītes vietā ieskrūvēta sarkana, kur ož pēc skābes un dvieļu vietā uz veļas striķa žūst slapji fotoattēli. Vecene atceras tādu vannasistabu.

Attēlā divi puikas stāv apskāvušies, saulē, tāpēc ēnas ir kontrastainas. Malā redzams zālē nomests divritenis.

Vecene iebāž žaketi atpakaļ miskastē, bet fotogrāfiju novieto uz atkritumu urnas malas. Uzliek akmeni, lai vējš neaizpūš. Un dodas tālāk.

ta vieta

Tās vietas vairs nav.

Ne jau tai banālajā nozīmē, ka tai vietā būtu kaut kas nojaukts vai kaut kas uzbūvēts no jauna. Vai izspīdzināta milzīga bedre. Vai uzpludināta upe - kā Staburagam.

Vienkārši - nav - nav tās vietas. Vispār nav. To kvadrātmetru uz zemes virsmas nav, zem debesu juma nav.

Nu, mēģiniet iedomāties - tas ir visvienkāršākais un uzskatāmākais veids, kā jums to paskaidrot, - iedomājieties, ka ir audums - šajā gadījumā kāda valsts, šajā gadījumā kāda pilnīgi konkrēta valsts - Latvija. Un audumā ir caurums. Un tad kāds to caurumu aizvelk ciet. Nevis aizlāpa tā, kā lāpa adītas zeķes - aizpin ar dziju, kā grozus. Bet aizvelk - tā, kā manā bērnībā sievietes ar smalku kaprona diegu aizvilka caurumus savās kaprona zeķēs. Tomēr zeķēs palika zīmes - kā mazas rētiņas. Tur tā atšķirība. Bet no tās vietas nav palicis vispār nekas, ne zīmes.

Un, protams, pati galvenā atšķirība - tā vieta nebija nekāds caurums, tā bija vieta, kurā es dzīvoju. Zemes gabals un māja. Un cilvēki uz tā.

Vieta, kur pavadīju bērnību. Pusaudža gadus, jaunību.

Kur kļuvu par vīrieti.

Kur sapņoju.

Es neesmu jucis. Es tikai esmu pārvērties. Pagatne manī kļuvusi īstāka par tagadni.

Ar mani viss bija normāli - ja par normālu uzskata to, kā dzīvo vairums ļaužu, - līdz manai četrdesmitajai dzimšanas dienai. Es biju precējies, dzīvoju privatizētā dzīvoklī vecā centra mājā kopā ar sievu un meitu, sešus gadus vecu.

Es zināju par sevi virkni faktu.

Es zināju, ka esmu beidzis ķīmijas fakultāti, bet strādāju par reklāmas menedžeri. Ak, ko nu - vienkārši par reklāmas pārdevēju, menedžeris ir pārāk smalks vārds -es strādāju par vienu no tiem uzbāzīgajiem tipiem, kuri jums zvana pa telefonu uz ofisu, familiāri uzrunā vārdā un mēģina pierunāt ievietot reklāmu savā katalogā, žurnālā vai raidījumā.

Mans darbs, protams, man nepatika, un es nemitīgi zaudēju konkurencē ar tiem, kam starp divdesmit un trīsdesmit un nekaunības resursi pilnīgi neierobežoti.

Es zināju, ka esmu beidzis Rīgas 49. vidusskolu.

Es zināju, ka mani vecāki ir miruši - gājuši bojā autokatastrofā 1980. gadā, kad man bija divdesmit gadu.

Es zināju, kur esmu dzimis, kur uzaudzis.

Retumis uzplaiksnīja un tūdaļ zuda arī sajūtas - it kā redzētas sejas, vietas, gaismas un ēnas, balsis, aprautas frāzes, pieskārieni, bailes un prieks.

Bet es par to nedomāju, tas viss eksistēja kaut kur ārpus manis.

Apsveriet paši - cik bieži jūs atceraties bērnību, savus laika straumē zudušos bērnības biedrus, takas kaimiņu dārzā? Sen mirušos vecākus? Tā visa taču nav jūsu dzīvē. Ja jūs bērnībā draudzējāties ar Volodju, iemācījāties no viņa krievu valodu, kopā sirojāt pa kaimiņu šķūņiem, izšķīrāties apmēram 11 gadu vecumā, jo viņa vecāki saņēma dzīvokli jaunā rajonā, un kopš tā laika nekad un neko par šo Volodju neesat dzirdējis, kā jums šķiet - vai viņš, Volodja, vispār eksistē? Un vai eksistējat jūs, tas, kurš draudzējās ar Volodju?

Apšaubāmi.

Jūs esat te un tagad.

Jūs nemaz negribat atcerēties savu bērnību, jo tai dīvainajai smeldzei, kas vienmēr pavada mūsu bērnības atmiņas, ir kāds netiešs sakars ar nāvi.

Jums ir četrdesmit gadu, 190 cm, 105 kg un dzimšanas dienas rīts.

Jūs izvairāties par to domāt, taču jūtat, ka tagadne ir tikpat neīsta kā pagātne, jo arī tā it kā nenotiek ar jums.

Ikdiena - ceļš uz darbu nolietotajā autiņā rīta stundas sastrēgumā pāri tiltiem, pazemojošā sajūta, atkal un atkal saņemot pieklājīgus, īgnus, bet dažkārt pat rupjus atteikumus no potenciālajiem klientiem, pusdienas vienmēr tai pašā ātrās ēdināšanas uzņēmumā, kurā jūsu drēbes pievelkas ar sadegušas eļļas smaku, jūs pats spogulī, jūsu ķermenis, pāri džinsu jostai drusku pārvēlies vēderiņš, bālā, gaļīgā, melnām spalviņām klātā pieauguša vīrieša roka, neizteiksmīgā, izdzisusī seja spogulī, vienmuļais sekss reizi divās nedēļās ar negribīgo, izplūdušo sievu, ķircinošs, vecišķu joku pilns čats ar jaunām čiksām internētā no darba brīvajā laikā.

Tas nav, tas vienkārši nevar būt pa īstam.

Vai ne.

Jūs, protams, varat aizpildīt jebkuru anketu, atbildot uz jautājumiem par jūsu biogrāfiju.

Bet tas arī viss.

Un tad, jūsu četrdesmitās dzimšanas dienas rītā, spīd saule. Jūs sēžat pie virtuves galda, sieva ir uzcepusi omleti, kā parasti. Kā neskaitāmos citos svētdienu rītos šajā dzīvoklī. Sieva apsēžas jums uz ceļiem, noburkšķ kaut ko līdzīgu apsveikumam un pavirši, kā sunim, noglāsta galvu, pakausi.

Jā, man vienkārši šausmīgi nepatīk, ka pieskaras manam pakausim vietā, kur mati kļūst retāki.

Tāpēc es ar grūtībām savaldījos, lai neizrādītu nepatiku, nobučoju sievu uz lūpām un draudzīgi iekniebu viņai tai vietā, kur teorētiski būtu jāatrodas viduklim.

Un uzdūru uz dakšiņas gabaliņu omletes.

Un tad tas notika.

Varbūt visa vaina bija gaismā, - saule tikko bija aizslēpusies aiz neliela mākoņa, un tajā brīdī no tā izlauzās viens vienīgs siltas gaismas stars, kas skāra manu dakšiņu un izraudzīto kumosu.

Tikai mirklis.

Kā jau teicu - neskaitāmas reizes es biju ēdis savu rīta omleti. Tieši tajā pašā vietā, stūrī pie palodzes, pie tā paša galda jau 12 gadu, jau 12 gadu tai pašā krēslā -tas ir mans krēsls.

Bet notika brīnums - sakrita varbūt desmiti vai simti sīku priekšnoteikumu, kuri tikpat labi varētu arī nekad nesakrist:

gaismas spilgtums un virziens putekļu daudzums gaisā omletes gabaliņa forma krāsa smarža

un temperatūra

skaņa, dakšiņai atsitoties pret šķīvja malu omletes gabaliņa attālums no manām acīm mans redzes leņķis

kaķa ņaudiens pagalmā aiz loga, vienlaikus attālināti ierūcoties automašīnai uz ielas

neatšifrējamas radio balsis aiz sienas

es nezinu, kas vēl.

Bet viss sakrita, un es piedzīvoju atklāsmi par savu pagātni, es ieraudzīju to visu šai vienā mirklī, šai omletes gabaliņā, - es zināju, ka tieši šādu omletes gabaliņu esmu ēdis 1972. gada 20. augustā. Apmēram divos dienā.

Tikai nejauciet to ar déjà vu sajūtu. Déjà vu jums tikai rada nojausmu, ka tas, kas notiek, kādreiz jau tieši tā un tieši tur ir noticis, ka jūsu dzīve atkārtojas, ka tā, - proti, dzīve - katrs jūsu dzīves mirklis - eksistē vienlaikus un paralēli, un visu laiku. Ak, nu to nemaz nav tik grūti saprast, vai ne? Visu laiku kaut kur, kādā citā laika dimensijā jūs durat omletes gabaliņu uz dakšiņas, bet vēl citā jau bāžat to mutē. Vienmēr. Visu laiku. Tas nav nekas sevišķs.

Mana atklāsme bija pilnīgi citas dabas. Tajā nebija nekādu nojausmu, pilnīga konkrētība. Es zināju gadu un datumu, kad esmu ēdis tieši šādu (bet ne šo) omletes gabaliņu, un es skaidri zināju, ka tas nav noticis šeit, šajā dzīvoklī. Un, pats galvenais, es zināju, kur tas ir noticis.

Es ieraudzīju to vietu.

Un visu, kas apkārt.

Citi varbūt mēģinātu tās nosaukt par vienkāršām atmiņām. jūs varat saukt to, kā gribat, bet šis mirklis pārmainīja manu dzīvi, un, ja jau jūs vaicājat, kādēļ es tagad esmu šeit, tad man jums jāstāsta viss šis stāsts. Jo citas atbildes man nav.

Tātad.

Mamma sēdēja man pretim, elkoņus pret galdu atspiedusi, un lasīja «Padomju Jaunatni». Kā parasti, lasot viņa tina ap pirkstu matu sprogu aiz auss. Mati viņai bija blondi rūsganā krāsā, dabīgi cirtaini un dzirkstoši. Viņa tos skaloja kaut kādu zālīšu novārījumā un mazgāja tais laikos grūti dabūjamā olu šampūnā, kurš bija safasēts mazos dzeltenos spilventiņos. Tādēļ viņas mati vienmēr dievīgi smaržoja.

- Alfrēd, neniekojies ar ēdienu, - viņa teica, pat nepaskatoties manā virzienā. No viņas kafijas krūzes cēlās garaiņi, kafija tolaik, starp citu, smaržoja citādi. Bija nopērkamas tikai bālas, nespodras, sīkas, nefasētas kafijas pupiņas, un ļaudis runāja, ka tām esot «izsūknēts» kofeīns. Dievs vien zina, kādai vajadzībai izsūknēts. Taču šis stāsts piederēja manas bērnības pasaules realitātei, tāpat kā stāsts par privātajiem tomātiem, kuros dārznieki ar šļirci ievada urīnu, lai tie ātrāk nogatavotos un būtu lielāki. Tādēļ, iepērkoties tirgū, tika īpaši izraudzīti tomāti, kuros nevarēja saredzēt nevienu caurumiņu, kas atgādinātu šļirces dūriena pēdas.

Jā, bet olas tolaik smaržoja tāpat kā tagad.

- Es nemaz neniekojos, - es atbildēju pilnīgi godīgi. Man garšoja omlete - kādēļ lai es niekotos. Un es iebāzu kārtējo omletes gabaliņu mutē. Sačurkstinātā žāvētā speķīša sāļais taukums, tad uzputotās, gaisīgās olas samtainais pieskāriens aukslējām, zaļais lociņš starp zobiem, apcepta cīsiņa maigā garša.

Tēvs, jau paēdis, staigāja pa virtuvi un ar pletni sita mušas. Viņš bija tērpies baltā neilona kreklā, pelēkās biksēs un bikšturos. Vēl bez šlipses, krekls vaļā līdz trešajai pogai. Tumšs krūšu apspalvojums. Viņš grasījās doties uz savas šaha sekcijas sanāksmi.

Virs galda karājās mušpapīrs, viss nolipis melnajiem mušu ķermeņiem, dažas vēl bija dzīvas un gausi kustināja kājas.

- Alfrēd, mušpapīru laiks nomainīt, - teica tēvs.

Tas bija mans pienākums - nomainīt mušpapīru, pienākums, kuru es veicu ļoti negribīgi, mani šķebināja riebums pret mušu līķiem, šķebināja asā līmes smaka un -vēl vairāk - sajūta, kas palika pirkstos, nevilšus pieskaroties kādai no beigtajām mušām.

- jā, vēlāk, jā, - es noburkšķēju ar pilnu muti.

Mušpapīrus mēs dedzinājām speciālā atkritumu

ugunskura vietā aiz mājas.

Mammai arī nepatika mušpapīri, viņas iebildumi bija praktiskas un humānas dabas vienlaikus. Slaukot galdu un liecoties tam pāri, lai piekļūtu pretējai malai, bieži gadījās, ka mušpapīrs ieķērās viņas kuplajos, elektrizētajos matos un dažreiz, papīru ārā piņķerējot, matos aizķērās arī pa kādam mušas līķim. Uz visu dienu.

Un otrkārt - māte uzskatīja, ka tā ir pārāk mokoša, pārāk cietsirdīga nāve - pat mušām.

Nu lūk. To visu es atcerējos it kā vienā mirklī.

Un vēlāk visu pārējo - tas, ziniet, kā tinot vaļā kamolu. Nē, drīzāk gan - ārdot zeķi.

Starp citu, māte man bieži deva ārdīt zeķes - vecās izdilušās zeķes. Laiki nebija viegli, turklāt vecāki sīvi taupīja mūsu mājas celtniecībai, un māja vēl nebija pabeigta. Tā arī palika nepabeigta, - būtībā viņi to cēla savām rokām, man piepalīdzot. Un tāpēc māte zeķes pāradīja - no trijiem veciem sanāca divi jauni, jau raibāki, pāri.

Pagātne, īsta, dzīva un reāla, pēkšņi bija atgriezusies. Daudz īstāka par tagadni.

Vienā mirklī, ko noteica gandrīz neiespējama un tomēr notikusi apstākļu sagadīšanās.

Es jutos tik apmulsis, ka lēni nolaidu omletes gabaliņu atpakaļ šķīvī. Maigi izstūmu sievu no klēpja. Piecēlos kājās. Iegāju savā istabā (tā ir tikai bijusī kalpones istabiņa pie virtuves - mana tā saucamā darbnīca, kurā es nedaru neko - vienkārši patveros no ģimenes, lasu avīzes vai atlaižos uz cietās, no dēļiem sameistarotās lažiņas un domāju. Sieva saka, ka vienkārši guļu).

Tātad - iegāju tur.

Aizslēdzu durvis.

Sieva esot klaudzinājusi, rājusies, tad lamājusies, galu galā pat raudājusi un kliegusi - es neko no tā neatceros.

Tajā brīdī es biju pārvērties, es sāku ārdīt to zeķi, ja jūs saprotat, ko gribu ar to teikt. Un ārdu vēl šodien.

Tas, ka viņi ar kaimiņa palīdzību uzlauza durvis, neko daudz nemanīja. Es nebiju... nu, kā lai saka... es biju mierīgs. Pavisam mierīgs. Es netrakoju un nepretojos, es vienkārši aizgāju uz guļamistabu, apgūlos mūsu laulības gultā un turpināju atcerēties.

Es biju tur.

Mūsu māja - tā, kurā es ēdu omleti 1972. gada 20. augustā, - bija celta no pelēkbaltiem silikāta ķieģeļiem, pavisam vienkārša kubveida māja ar vienkāršu četr-šķautņu skārda jumtu un vienu skursteni, trīs nelielas istabas, virtuve, vannas istaba, tualete. Vecāki sapņoja kādreiz tai piebūvēt verandu, lielu verandu, - neapkurināma veranda netika uzskatīta par apdzīvojamo platību, un tādēļ tās kvadratūra nebija ierobežota. Vara tolaik ļoti rūpīgi sekoja, lai neviena māja nebūtu lielāka par citām mājām, bet cilvēki visneiedomājamākos veidos mēģināja šos noteikumus apiet. Citi bērni varbūt neko nezināja par tādiem normatīviem, es, gadījuma pēc, zināju, jo mēs taču cēlām māju.

Es bēru granti uz lielā sieta, kur tēvs to sijāja javas jaukšanai. Karstajā saulē virmoja putekļi, un grants smaržoja, stipri - lai man nestāsta, ka akmeņiem nav smaržas.

Citi bērni tikmēr peldējās tuvējā upē. Upes krastā sametuši kaudzē savus velosipēdus «Orļonok», viņi līksmi šļakstījās uz sēres, bet drosmīgākie laidās pāri tumšajam dziļumam uz pretējo krastu, kuru sedza bieza vītolu audze. Tālumā kūpēja ģipša fabrika.

Sieva, pie gultas uz ceļiem notupusies, kaut ko runaja lūdzošā balsī, bet es vairs nevarēju atbildēt.

Vai jūs varat ieraudzīt savus divpadsmitgadīga puikas kāju pirkstus?

Jūs nevarat.

Varbūt jūs iedomājaties, ka varat, bet patiesībā jūs redzat kaut kādu vidējo aritmētisko divpadsmitgadīgu puiku kāju pirkstu modeli, kas radies no dzīves laikā sakrātiem iespaidiem par citu puiku, par savu bērnu, par filmu varoņu kāju pirkstiem, galu galā - no priekšstata par to, kādiem jābūt divpadsmitgadīgu puiku kāju pirkstiem.

Bet es savus redzēju skaidri.

Es redzēju aizplēsto ienadzi pie labās kājas vidējā pirksta, es redzēju melnīgos putekļu nosēdumus pirkstu starpās, es redzēju zilumu uz kreisās kājas īkšķa naga, kurš radās, uzmetot ķieģeli uz kājas. Es redzēju melnumus aiz kāju nagiem. Es varēju aplūkot katru savas kājas pirkstu atsevišķi - tā, it kā kājas pēda atrastos man rokās.

Pēc darba arī es tiku peldēt, bet tikai kopā ar tēvu. Māte nelabprāt mani laida uz upi vienu. Un pēkšņi es -tas, kurš gulēja platajā laulības gultā un kura sieva, blakus uz ceļiem nometusies, kaut ko klusi murmināja, es -kurš pēkšņi vairs nebiju tikai es šis, bet arī es - tas, - es biju apvienojies vienā veselā ar savu pagātni, jūs nemūžam to nesapratīsiet, jo jūs spējat atrasties tikai tagadnē un pagātni vien fragmentāri atcerēties.

Tātad es, šis jaunais, apvienotais es, sapratu, kāpēc mani nelaiž uz upi. Tāpēc, ka pirms sešiem gadiem šai pašā upē, tikai dažus kilometrus tālāk, noslīka mans mazais brālītis.

Es iešņukstējos no šīs atskārsmes.

Jūs varbūt neticēsiet, ka četrdesmit gadu vecs vīrietis var nezināt, jā - faktiski patiešām nezināt - ka viņam ir bijis brālītis, kurš noslīcis četru gadu vecumā. Bet tā ir. Jo šī fakta pieminēšanai biogrāfijā vai sarunā ar draugu nav pilnīgi nekāda sakara ar īstu zināšanu. Tas jums ir tikai kā grāmatā izlasīts stāsts par kādu citu.

Bet pēkšņi tas drausmīgi sāpēja. Mans mazais, mans jocīgais, mīļais brālītis.

Jā, es domāju, tā bija īsta varonība no vecāku puses, celt māju tik tuvu upei, gandrīz tai pašā vietā. Pēc notikušā. Pēc Kārlēna nāves. Katrā ziņā vecāki ilgi strīdējās par to - celt vai necelt. Es saku strīdējās, bet viņiem jau nebija atšķirīgu un noteiktu viedokļu. Vienā reizē «par» bija mamma, bet «pret» - tēvs. Citā reizē atkal otrādi. Bet tolaik jau zemi nevarēja izvēlēties, to nemaz nevarēja tā vienkārši iegādāties. Zeme jau nemaksāja naudu. Zemi iedalīja. Ja paveicās. Ja biji aktīvs partijas biedrs Vissa-vienībai nozīmīgā rūpnīcā, piemēram. Un mans tēvs bija. Tai ģipša ražotnē. Un viņš dabūja zemi netālu no mammas omītes mājas, kurā bijām dzīvojuši pirms tam. Tad, kad notika tā nelaime. Un būtībā - manis dēļ, manas nākotnes, gaišākas nākotnes vārdā, tika nolemts celt.

Vecmāmiņas dzīvoklis bija tikai divas mazas istabiņas, pirmais stāvs, koka māja upes krastā, ieeja cauri virtuvei, tualete pagalmā, pagalms vienmēr (izņemot vislielāko aukstumu ziemā) smirdēja pēc sūdiem, tādēļ mazos logus turēt vaļā nevarēja. Vienā istabā, mazākajā, mitinājās vecmāmiņa, viņa gandrīz necēlās no gultas, gulta bija augsta kā kalns, sakrauta no vairākiem pēļiem un špicotiem milzu spilveniem, un viņas istabā vienmēr bija jūtama sīva vecuma smaka.

Otrā mēs.

Man tur bija labi. Bērni no šaurības necieš. Un uz āra tualeti mums nebija jāiet. Mums bija podiņš bez vāka, vāks bija kaut kur nozudis. Podiņš stāvēja zem gultas, un, tā kā mātes un tēva pa dienu nebija mājās, bet es pats podiņu ārā nenesu, tad, lai nesmirdētu, liku tam virsū grāmatu. «Kaķīša dzirnaviņas». Vai «Sniegbaltīti un septiņus rūķīšus», tās lielās - cietajos vākos. Es atceros, nē - es redzu, jūtu, saožu, kā grāmatas vāks pievilcies dvakaina, silta mitruma līdz dienas beigām, īpaši, ja kādam no mums bija nācies kārtot arī lielo vajadzību.

Bet māte un tēvs ziemas spelgonī čurāja izlietnē. Tēvam tas bija viegli, māte uzstutējās virs izlietnes kā akrobāts, tā kā ar pusdibenu, vienu puslodi, vēl tagad nesaprotu, kā viņai tas izdevās.

Tās lietas neviens no citiem neslēpa, un mierīgi varēja gadīties, ka viens sēž pie galda un dzer tēju, bet otrs čurā izlietnē. Un abi sarunājas. Pēc tam labu brīdi izlietnē tika tecināts ūdens, un tomēr reizēm no izlietnes, no ausgusa, kā mēs toreiz to saucām, uzvēdīja urīna smaka.

Un tad noslīka Kārlēns.

Manis nebija klāt, manis patiešām nebija klāt.

Drīz pēc tam netālu no tās vietas tēvam piedāvāja zemi, un manas nākotnes vārdā, manas gaišākas nākotnes vārdā vecāki pārvarēja savas sāpes un nolēma būvēt māju.

Tā bija tā vieta, kuras vairs nav, tie pāris kilometri gar upi, no vecmammas mājas līdz mūsējai.

Mums tur nebija nekādu veikalu tuvumā, un iepirkties mani sūtīja ar riteni uz pilsētas nomali, mēs atradāmies vēl nomaļāk par nomali, saprotat, tie bija jau tādi kā lauki. Toreiz.

Tātad - veikali «Maize», «Gaļa», «Gastronoms», «Augļi un dārzeņi», «Piens», «Vīni». Citu veikalu nebija.

«Maizē» bija maize, barankas un prjaņiki.

«Gaļā» - gaļas konservi un dzelteni liellopu kauli.

«Augļos un dārzeņos» - pussapuvuši kāposti, dubļaini burkāni un - visjautrākā atrakcija - kartupeļu konveijers. Pircējs piegāja pie tādas kā skārda šahtas, pastellēja tai apakšā savu acaino iepirkumu tīkliņu, norāva kloķi, un rībēdami dārdēdami no šahtas melnās mutes tīkliņā

sāka velties valdības kartupeļi - acaini, netīri, iepuvuši, lieli, mazi, smilšaini, visādi. Zem šahtas vienmēr bija dubļu peļķe, kurā mīdījās nepacietīgie pircēji. Es varēju pusstundu sapņaini lūkoties šai pasākumā un ilgoties, kaut kādreiz varētu darīt to pats. Jo mēs jau kartupeļus nepirkām, mēs kartupeļus audzējām paši.

Jā, un «Vīnos» nebija vīna, tikai šņabis un «bumbas».

«Pienā» pārdeva pienu resnās, zilganās stikla pudelēs ar metāla folijas vāciņu. Pienam sudraba vāciņš, kefīram - zaļš, rjaženkai - indīgi rozā, saldajam krējumam -zelta.

Mana māte strādāja «Ziedos».

«Ziedi» bija tīrs un gaišs veikals, milzīgiem logiem, apdarināts ar gaiši pelēku, sīkraibu plastikātu, uz letes mazā vāzītē nīka dažas apvītušas un sīkas alpu vijolītes, uz palodzēm - kaktusi, aiz letes - mana skaistā un smaidīgā māte lasīja grāmatu un smaržoja.

Istabiņā aiz veikala telpas atradās saldējamais kambaris, un tur gan bija viss - rozes, neļķes, tulpes. Pat panīkuši baltu ceriņu zari ziemā. Lekni alpu vijolīšu podiņi.

Māte mainīja rozes, tulpes un neļķes pret karbonādi no «Gaļas» un pret mandarīniem no «Augļiem un dārzeņiem».

Vakaros «Ziedos» bieži sapulcējās vadītājas no apkārtējiem veikaliem un atpūtināja nogurušās kājas un sastrādātās rokas, dzerot no «Vīniem» atnesto armēņu konjaku.

Māju uzcēla par mātes naudu. Tēvs, godīgs partijnieks, savā rūpnīcā nekādas šeftes netaisīja. Māte tirgoja melnos ziedus un naktīs bieži murgoja par OBHSS.

Visu nakti es ārdīju zeķi, un visu nakti sieva tupēja uz ceļiem pie gultas un lūdzās, lai pasaku viņai kaut vārdu.

Es dzirdēju, bet parunāt vēl nevarēju.

Es dzirdēju, cik nemierīgi guļ Alise, mana meitiņa, es dzirdēju, kā piezagās rīts ar pirmo tramvaju un sētnieka slotas švīkstiem, es dzirdēju un redzēju, kā sieva pamodina Alisi, vēl aizvien raudot, pabaro viņu ar korn-fleikiem un pienu un aizved uz bērnudārzu.

Es labprāt būtu viņas kaut kā mierinājis, ticiet man, bet tajā brīdī tas nebija iespējams. Pēc tam esmu mēģinājis viņai skaidrot, bet viņa jau tik un tā nesaprata.

Jūs jau arī nesaprotat, vai ne. Es jums esmu tikai tāds jokains putns.

Tikai tad, kad dzīvoklī paliku viens, es spēju saņemties tiktāl, lai pieceltos no gultas, noskūtos, ieietu dušā (starp citu - tā bija pēdējā reize pēdējos divos gados), pārģērbtos un izietu no mājas.

Man likās, ka es eju uz darbu.

Man patiešām vēl likās, ka eju uz darbu.

Un tomēr ne - es devos meklēt to vietu.

Kur mēs ar kaimiņu Valdi, starp citu, apglabājām Džoni, mūsu veco vilku suni. Bet tas jau bija vēlāk.

Kur dārza instrumentu būdiņā man atdevās Inese. Vai, pareizāk sakot - nevis atdevās, bet paņēma mani. No tā laika mani uzbudina melnzemes un metāla smarža.

Kur mēs gonkojām ar riteņiem pa grantēto ceļu no vienas autobusa pieturas līdz otrai un es atstāju pusi savas ādas uz sarūsējušas drāšu sētas, nespēdams iekļauties līkumā.

Kur ziemā uz aizsalušās upes notīrījām spožu ledus laukumu un katru dienu pēc skolas spēlējām hoķi ar pašdarinātām nūjām.

Kur līdām zagt ābolus kaimiņu dārzos.

Kur tādās pašās vienkāršās četrstūrainās mājās kā mūsējā laiku pa laikam notika svētki, sabrauca ciemiņi volgās un moskvičos, rosījās lielas sievas koši puķainās bezpiedurkņu kleitās un meitenes kuplos rozā kaprona svārkos, lielām kaprona bantēm matos.

Kur dzīvs bija Kārlēns, jocīgais puika.

Es taču neesmu nekāds muļķis. Es zināju rajonu, es zināju, kā turp nokļūt.

Un es turp aizbraucu, pirmo reizi pēc vairāk nekā divdesmit gadiem.

Nu, jūs jau paši redzat, kā te tagad ir. Patiesībā nemaz tik daudz nav mainījies. Ir pat māja ar to pašu numuru. Laikam taču tā pati māja.

Tas nekas, ka citas puķes dārzā, ka citāds žogs, es nepievēršu uzmanību tādiem niekiem.

Ne tur tā lieta.

Ne tajā, kas uzbūvēts vai nojaukts, vai mainījies.

Es nesaprotu, kā lai to izskaidroju.

Lai šī būtu tā pati vieta, te vajadzētu būt man, mātei, tēvam. Bet mūsu te nav.

Pāris simts metrus tālāk paralēli ielai tek upe. Upe, kaut arī ūdeņi vienmēr citi, ir tā pati. Bet tās vietas nav. Tā ir aizvilkusies ciet.

Ar mani laikam ir notikusi nelaime, saprotiet. Es zinu. Es vairs neprotu dzīvot šeit un tagad, bet arī pagātnē ne - kā dažs labs trako mājas iemītnieks. Man būtu nospļauties, ja es eksistētu daudzos dažādos, visos laikos vienlaikus. Bet ir noticis otrādi - visi laiki eksistē manī.

Upes krastus tagad savieno dzelzsbetona tilts. Pār tiltu dienu un nakti plūst automašīnu straumes. Tilts dun, un dun upe.

Zem tilta dzīvo diezgan jocīgu ļaužu komūna, jūs jau viņus redzējāt. Bet es nevaru sūdzēties - viņi pieņēma mani bez liekiem jautājumiem, tāpat kā manu pierakstīšanās nodevu - lielo Bombey džinu.

Es te dzīvoju jau gandrīz divus gadus.

Iztieku tāpat kā visi - no tā, ko atstāj aiz sevis citi cilvēki. Un ticiet man - viņi atstāj daudz. Pat grāmatas. Es esmu savācis diezgan lielu bibliotēku biezā polietilēna plēvē satītās kastēs zem tilta. Man nav bail, ka tās kāds nozags.

Man pietiek gan ko ēst, gan dzert, gan vilkt mugurā. Tiesa, ziemā ir auksti, un mēs kurinām ugunskurus. Un tomēr ir auksti.

Policija liek mums mieru, mēs maksājam tiem pavisam niecīgu nodevu par atļauju dzīvot šeit, bet es nedomāju, ka viņi mūs neaiztiek tāpēc. Šo grašu dēļ. Vienkārši tā ir ērti, nav jādomā, ko ar mums iesākt, kur likt.

Sākumā dažreiz šurp nāca mana sieva. Vispirms lūdzās, lai atgriežos mājās. Pēc tam jau vairs ne. Dažas reizes mēs pat mīlējāmies upes krastā. Bet Alisi viņa nekad nav šurp vedusi. Un, kad es apņēmu vienu no šejienes sievietēm - tas notika kaut kā tik pašsaprotami un dabiski -, tad sieva pārstāja nākt pavisam.

Varbūt Alise atnāks, kad izaugs. Bet varbūt arī ne.

Dažreiz es caurām dienām nekur neeju, vēroju tiltu, automašīnas, gājējus. Klausos tilta un upes dunā. Un gaidu. Viens mirklis mani te atveda - tātad, kaut teorētiski jāpastāv iespējai, ka pienāks cits mirklis, kurā nejauši apvienosies virkne sīku, atsevišķi nenozīmīgu, bet pilnīgi nepieciešamu apstākļu, un atvērsies kādas durvis uz to vietu. Kur atkal būšu es un tēvs, un māte, un Kārlēns, un visi. Un viss būs pa īstam.

nozagta fotogrāfijā

Atceros, kā sen, vēl padomju laikos, kāds bija nozadzis mana tēva fotogrāfiju no rūpnīcas goda dēļa. Mājās mums tāda bija otra. Tēvs tajā izskatījās man svešs - tāds svinīgi nopietns, saglaustiem, eļļaini mirdzošiem matiem, asām, retušētām lūpu kontūrām. Un bez nevienas krunkas. Toties tēva ausis, tās izskatījās vēl lielākas, vēl vairāk no galvaskausa atstāvošas un skrimšļainas nekā dzīvē. Manuprāt, aplūkojot šo fotogrāfiju, nemaz nebija iespējams skatīties uz ko citu. Bet varbūt tas man bija tāds komplekss, jo visi apgalvoja, ka es savas ausis arī no tēva esot mantojis.

Nūjā. Un varbūt es pat nezinātu, ka tā fotogrāfija no goda dēļa ir nozagta, ja pēc tam ik pa laikam mūsu mājās neuzliesmotu diezgan jocīgas greizsirdības scēnas, kurās mana māte kā vienīgo pierādījumu šķietamai tēva neuzticībai allaž pieminēja nozagto foto.

Bet, piemēram, ar aktieru fotogrāfijām tā gadoties bieži. Parasta lieta.

Taču mans tēvs jau nebija nekāds aktieris.

provinces euridīče

Moto:

Göttlicher Amor, der Liebe Leiden Sind aller Wonnen Seligkeit.

(No libreta Clika operai «Orfejs un Eiridike»)

Daudzi viņu sauca par skaistu - savā ziņā skaistu, īpatni skaistu. Vārds «īpatni» tika piebilsts kā atvainojoties vai aizbildinoties.

Viņas ķermenis, uz skatuves plastisks, dzīvē bija visam par lielu - par lielu bāra ķeblim, kinoteātra krēslam, par lielu istabu durvīm, kurās viņa vienmēr neveikli uzgrūdās stenderēm, par lielu šaurajām ejām starp kafejnīcu galdiņiem. Par lielu skapja spogulim, kurā viņai vairs netikās skatīties. Bet jāskatās bija. Un visur jānes līdzi šis centners miesas un kaulu, no kā Dievs dāsni bija veidojis viņas lielisko, gandrīz divus metrus garo ķermeni.

Aktrise, provinces zvaigzne. Mazā pilsētiņā pie jūras, kura pamostas dzīvei trīs mēnešus gadā - kad te ierodas atpūtnieki. Kad pludmales hoteļi pildās viesiem, terasēs skan vijole un čīkst akordeons, bet naktsklubos dīdžeji, raibi kā citzemju papagaiļi, spēlē kaut kur tūkstoš kilometru tālumā sacerētu mūziku. Kad vietējā teātra sezona beigusies, bet kinoteātros izrāda vecas filmas ar Tomu

Krūžu un Džūliju Robertsu, kad vienīgo kājāmgājēju ielu piepilda pārāk saldi smaržojošas, baltā tērptas dāmas, kuras, lētas rotas žvadzinādamas, tēlo, ka izvēlas šo kūrortu ziemeļu saules rāmā draudzīguma dēļ, nevis tāpēc, ka nespēj samaksāt par greznākiem kūrortiem siltākās zemēs, kur bariem salido tie gājputni, kuriem zelts knābjos.

Viss te ir mazs.

Viss, izņemot Euridīči.

Tās pašas pelēkās jūras malā tālu uz austrumiem un tālu uz rietumiem atrodas citas, gaismā un troksnī slīgstošas, pilsētas, kur dzīve neapstājas ne ziemu, ne vasaru, ne dienu, ne nakti; pilsētas ar saviem teātriem un savām zvaigznēm. Bet sapnis par tām bija izbalējis.

Euridīče ir skumja. Skumjas ir viņas dvēseles pamatstāvoklis.

Skumjas par to, cik trausls ir viss šai pasaulē.

Viss, izņemot Euridīči.

Šodien ir Euridīčes jubileja. Trīsdesmit teātrī pavadīti gadi.

Teātris šais gados ir remontēts divas reizes, Euridīče -nevienu.

Viņa un teātris piestāv viens otram. Pieputējušu samta aizkaru smarža un Euridīčes pūderis, sviedru smaka karalieņu brokāta tērpu iedzeltenajās, padilušajās padusēs, čīkstoši skatuves dēji un mitrais smēķētājas klepus, kas laiku pa laikam saviļņo Euridīčes milzīgās krūtis un vērš viņas balsi tik kaislīgi kaislīgi kaislīgi zemu.

Kaut kur pasaulē citas, ar slavu un naudu apveltītas, zvaigznes cīnījās pret vecumu visiem iespējamiem līdzekļiem. Domas par nāvi tika atvairītas ar cīņu pret celulītpakaļām un nokarenām krūtīm. Kā bioroboti ar jaunavīgi mirdzošām acīm no žurnālu vākiem uz Euridīči lūkojās viņas veiksmīgās māsas. Euridīče neskuma un neskauda, vien reizēm brīnījās, kurā mākslīgā ķermeņa daļa, zem kura implanta iešūtas un nomaskētas šo sieviešu vecās un nogurušās dvēseles.

Euridīče bija uzaugusi bērnunamā, tālu no jūras, mazās valsts iekšzemē, un viņa nekad neuzzināja, kuram bija ienācis prātā viņai dot šo svešādo, mitoloģisko vārdu. Neviena Orfeja, piemēram, bērnunamā nebija. Nebija nedz Fedras, nedz Pēnelopes, vien Jāņi, Alekseji, Ilzes un Daces.

Vidusskolas laikā viņa bija lielā pelēkā pele. Malā stāvētāja danču placī, draudzeņu somiņu auklētāja. Asaras rijot smaidītāja. Sarkano ausu ordeņa kavaliere.

Lauku kultūras namā spoguļbumba, lēni griezdamās virs dejotāju galvām, lauza prožektoru starus, un Euridīče 16 gadu vecumā tumšā deju zāles stūrī pirmo reizi ļāvās sarkanām, paģirās karstām rokām. Tur notika vēl kaut kas, reizē satraucošs un pretīgs. Pēc tam viņa, sasvīdusi un neveikla, putekļos zem krēsliem meklēja draudzenes somiņu. Neatrada. Draudzene bija pārskaitusies, bet Euridīče tomēr dīvaini pacilāta un laimīga. Pēc diviem mēnešiem viņa aizbēga no skolas, rajona centrā uztaisīja abortu un iestājās kādā galvaspilsētas teātra studijā.

Tur viņa pirmo reizi dzirdēja slaveno Glika operu «Orfejs un Eiridike» un no šīs mūzikas vairs nešķīrās nekad. Viens plaukts viņas dzīvoklī bija pilns ar šīs operas ierakstiem - dažādās interpretācijās un ar dažādiem izpildītājiem.

Euridīče Maksimova.

Sākusi strādāt teātrī, viņa atmeta savu uzvārdu un kļuva vienkārši par Euridīči.

Nevienu Orfeju viņa savas līdzšinējās dzīves laikā nebija sastapusi.

Jaunā, lielā, neapšaubāmi talantīgā, taču mazliet lau-cinieciskā meiča nesaistīja nedz teātra studijas, nedz arī, vēlāk, mazā provinces teātra puišus - sevi mīlošus, plastiskus, trenētus, stingriem, atšautiem dibeniem, koptām rokām.

Tomēr viņa tīri kā nejauši tika pie bērna. Kāds garāmgājējs to atstāja viņai par piemiņu no īsas, nepiepildītas un mazliet apkaunojošas nakts. Šoreiz viņa abortu netaisīja.

Vīriešiem viņa pēkšņi sāka patikt, kad sasniedza īstu briedumu, jau tuvu četrdesmit. Viņa uzziedēja krāšņi kā krizantēma, atmeta dziji iesakņojušos priekšstatus par to, kā jāģērbjas, lai noslēptu iedomātos trūkumus, sāka spilgti krāsoties un ļāva sev vaļību domās un vārdos. Jā, arī darbos. Teātrī tas bija viņas lielāko lomu laiks. Arī dzīvē savu otrā plāna lomu viņa bija nospēlējusi un tagad ķērās pie galvenās.

Viņas vīrieši lielākoties bija neliela auguma, neveiksmju un sievu nomocīti, neatzīti un nenovērtēti, un viņiem bija problēmas ar potenci. Un vienmēr jaunāki par Euridīči. Tie raudāja, pieplakuši viņas mātišķajām krūtīm, tie gulēja, viņā ierakušies kā zivis dūņainas upes dibenā, un gribēja, lai viņus žēlo. Un Euridīče žēloja. Uzturēja viņu vīrišķo pašapziņu, iestāstot, ka viņu traucējumi ir tikai psihosomatiska rakstura, un ar mākslinieces iedvesmu, iedzimtu kaislību un izkoptu tehniku palīdzēja tos pārvarēt.

Garīgi un fiziski atkopušies, viņi Euridīči pameta.

Tikai skumjas nepameta Euridīči nekad.

- Neskaties taču tā, - daudzi bija viņu lūguši. Bet Euridīče klusēja un skatījās, un milzīgo, melni ieēnoto, dzīvnieciski skumjo acu izteiksme vīriešus reizē biedēja un vilināja.

Euridīče skatījās un mīlēja viņus visus. Mīlēja, žēloja, apēda, sagremoja un pēc tam izspļāva. Bet vēl izspļāvusi ilgi ilgi turpināja mīlēt.

Euridīče, nolīgojot miesai, piecēlās no brokastu galda un devās pie telefona.

- Susīt?

- Čau, mamm. Man te ir cilvēks, ko tu gribēji?

- Neko. Kā iet šodien?

- Labi, mamm, bet man te ir cilvēks.

- Es neesmu gulējusi visu nakti.

- Atkal?

- Labi ja divas stundas.

- Kāpēc?

- Nu, locītavas.

- Bet kāpēc tu nedzer zāles, mamm?

- Mans kuņģis nepanes, tu taču zini!

- Mamm, atvaino, man nav laika. Tev taču četros ir tā intervija, vai ne? Tev nav jātaisās?

- Jā. Man nevajadzēja piekrist. Es izgāzīšos.

- Beidz, viss būs labi, kā vienmēr.

- Un arī klepus kļūst ļaunāks. Es pilnīgi nevaru gulēt.

- Tev jāatmet smēķēšana.

- Tas nav no smēķēšanas, man bija vīruss, un klepus ir mitrs un kļūst arvien ļaunāks. Un es pilnīgi nevaru gulēt.

- Tad parunā taču vienreiz ar ārstu.

- Viņš neko nezina. Un krēpas reizēm ir pilnīgi dzeltenas. Un es neguļu vairāk kā...

- Mamm, man patiešām nav laika, man te ir cilvēks.

- Un es neesmu cilvēks. Es tikai gribēju pateikt, cik slikti es jūtos. Un izskatos šausmīgi. Kā par spīti - tieši šodien. Jo es nevarēju gulēt. Es nezinu, kāpēc es piekritu. Vai tu kaut ko izdarīji ar to gaļu?

- Es uztaisīju falšo zaķi, mamm, bet patiešām, man te...

- Zinu, zinu, tev tur ir cilvēks. Kā tu domā, ko lai es dodu vakariņās, kā tu domā, - ja es pasūtītu no tā jaunā suši bāra? Elīza un Artūri nāks uz televīziju un pēc tam uzreiz pie manis.

-Tas būtu jauki, mamm, bet tagad...

- Vai tas sanāca labs?

-Kas?

-Tas zaķis. Vai tu pielēji minerālūdeni mīklai?

- Mamm, mani gaida!

- Nu labi, viss. Tad septiņos?

- Septiņos, mamm, atā.

- Atā. Pagaidi!

-Ko?

- Kā tu domā, ja es vilktu to zaļo kostīmu?

- Tas ir jauks, mamm. Atā.

- Atā.

- Mamm!

-ļā?

- Es tevi mīlu, mamm.

-jā, jā.

Euridīče nopūtās un nolika klausuli.

Ielika atskaņotājā disku un izņēma no skapja zaļo kostīmu.

Svarīgi nav tas, kā tu izskaties, svarīgi ir, kā tu jūties.

Meli.

Svarīgi ir, kā tu jūties, jo - kā tu jūties, tā tu izskaties.

Meli.

Svarīgi ir - kā tu izskaties. Jo - kā tu izskaties, tā tu jūties.

Arī meli.

Spogulī kāds, kurš tevi tēlo - stalta sieviete spodri melniem matiem, lielu seju. Augsta piere, prāvs taisns deguns, platas sarkanas lūpas, spēcīgs zods.

Grumbas.

Novecot skaisti un ar cieņu.

Sen, ļoti ļoti sen Euridīče un viņas draudzene Elīza viena otrai to svinīgi apsolīja. Tikai ko tas varētu nozīmēt?

Ceriņkrāsas vilnas lakatiņš ar ieaustu sidraba diegu, brūnas kokvilnas zeķes melnās zemās kurpēs? Vai tumši zils skolotājas kostīms, prezidentes broša, neilona zeķes un laiviņas ar pusaugstu papēdi?

Skaisti novecot mācēja zinātnieces - ķīmiķes visādas, mikrobioloģes, infektoloģes.

Elīzai un Euridīčei tas nebija lemts.

Zaļais kostīms bija stipri dekoltēts.

Pēdējais mīļākais pameta Euridīči pirms sešiem mēnešiem. Divdesmit gadu par viņu jaunāks, precējies, ar mazu bērnu. Viņš bija vienīgais, par kuru Euridīče neizstāstīja meitai, jo meitas vīrs bija tieši tikpat vecs.

Bija laiks braukt.

Euridīče iekāpa savā mazlitrāžas mašīnītē. Arī tur bija par maz vietas. Bet tā bija ekonomiska un lēta.

Sīki sijāja rudens lietus. No jūras pūta drēgns vējš.

Kur, ellē, palikuši tie gadi, nupat vēl viss bija priekšā.

Pa ceļam jāiebrauc jaunajā suši bārā un jāpasūta kaut kas vakaram.

Ainava klusi slīdēja garām mašīnas logiem, pelēkajā miglā jele saskatāmi rūsgani koku puduri, tālāk no ceļa tumsnēja sakņupušu, it kā vējā sasvērušos mājeļu silueti. Sīko sijātāju no priekšējā stikla monotonā ritmā slaucīja logu tīrītājs. Euridīče nospieda play - atskanēja sērojošo ganu un nimfu koris.

Pretimbraucošo mašīnu ugunis slāpēja biezā migla, bet tuvumā tās katrreiz uz mirkli iemirdzējās kā lampiņas Ziemsvētku eglītē, gaiši un svinīgi solot brīnumu. Tomēr brīnumu nav.

Pie šīs mūzikas nevarēja pierast - nekas, itin nekas nevarēja būt skaistāks par Eiridikes nāvi kāzu dienā, skaistāks, skumjāks un svinīgāks par sērotāju kori, par Orfeja ilgām un sāpēm.

Bez sāpēm nav mīlestības. Nu, nav taču. Vai ne?

Vai miglainā ainava aiz loga būtu tikpat skaista bez Dženetas Beikeras balss?

Viņa uzgrieza skaļāk. Ak, šis sentiments, kas tā nepiestāv lielām sievietēm - asara silti noritēja pa vaigu, vēsu kā loga stikls.

Vecums ir piepildīts, rāms un gudrs?

Nieki. Vecums ir bailes un tumsa. Un bailes no tumsas. Vecums ir bikla taustīšanās uz priekšu ar skatu atpakaļ.

Sāka svīst ciet logi.

Viņa piestāja pie suši bāra un pasūtīja vakariņām: maki, haki, tiri-piri, to un šito. Lai gan Euridīče bija te pirmo reizi, apkalpojošais jaunais vīrietis viņu pazina. Viņš bija neliela auguma spēcīgs vērsēns, tumšām, nekaunīgām acīm, lūkojās viņā no apakšas caur pieri.

- Bet jūs taču esat Euridīče?

-jā.

Viņš ta ka pasmaidīja.

- Man patika jūsu monoizrāde, es to redzēju trīs reizes.

- Nu, te jau ziemā nav nekā cita, ko redzēt.

-Jūs bijāt ļoti... un katru reizi citāda.

- Tas gan nav kompliments, - teica Euridīče.

- Atvainojiet, - puisis piesarka.

Euridīče brauca tālāk. Vēl nebija pat pusdienlaiks, bet visā - debesīs, gaismās, ēnās, cilvēkos - jau juta vakaru, nakti. Tādas ir novembra beigas šai zemē.

TV foajē viņu sagaidīja nervoza raidījuma vadītāja. Jauna meitene no populārākā valsts televīzijas kanāla.

- Labdien! Mūs jau gaida grimētavā!

-Vai tad es esmu nokavējusi?

- Nē, nekādā ziņā... tomēr tā ir tiešraide, tāpēc labāk... un es gribēju saskaņot, redziet, raidījumā tiks iekļauta reklāma, producents...

-Vai mani iebildumi varētu ko mainīt?

- Nē, patiesībā ne, - atzina meitene.

- Nu tad.

- Euridīče!!! Maksimova! - viņas pārtrauca divkāršs skaļš izsauciens, un pa gaiteni tuvojās Artūri - Euridīčes senie draugi kopš studiju laikiem, jau desmitiem gadu kopā, abi teātra kritiķi, abi spoži un intelektuāli, jāteic -par daudz spoži, par daudz intelektuāli šai vietai un laikam, un vispār par daudz - šai pilsētai ar vienu teātri un pieciem iestudējumiem gadā.

- Artūri!

- Saldumiņ!

- Mīļie!

- Mīļā!

Druscīt ironiski viņi apskāvās un apmainījās gaisa bučām, lielais Artūrs noskūpstīja Euridīči uz auss, uzvēdīdams Joop! smaržu mākoni, un atkal sastinga, kā vienmēr iegrimis savās domās, mazais pieplaka viņas piedurknei un teatrāli iešņukstējās:

- Piec-des-mit, Euridīče!

- Kuš, muļķi, - atbildēja Euridīče, - nekliedz pa visu valsti.

- Kurš tad nezina.

- Zināt ir viens. Kā man izskatās kostīms?

-Tu esi satriecoša kā vienmēr, dārgumiņ. Varbūt tikai tev vajadzētu reizēm padomāt par saviem gadiem.

- Par tiem lai domā citi.

- Atceries Vaildu, - mazais nerimās, - ja sievietei ir pārāk daudz rūža uz sejas un pārāk maz drēbju mugurā, tas vienmēr liecina par izmisumu.

- Prieks dzirdēt, ka tu vismaz mani vēl uzskati par sievieti. Kāpēc nebijāt teātrī?

- Tas sasodītais lietus, zini, es pilnīgi nevaru gulēt, gūžu locītavas. Ja tā turpināsies, Artūram būs jāstumj mani ratiņos. Un vēl arī kāss, tāds sauss, kairinošs, pilnīgi krūtis plēš pušu, pagājušo nakti es vispār neesmu aizvēris ne acu.

- Tu tiešām neizskaties labi, - atzina Euridīče. - Ļoti neveselīga sejas krāsa tev, un acis kā trusim. Tev vajadzētu vairāk laika pavadīt svaigā gaisā. Jūs būsiet skatītājos vai aizkulisēs?

- Te nav aizkulišu, Euridīče, dārgā, te ir aizkadrs. Bet-jā, mēs būsim skatītājos.

- Tikai neiedomājies uzdot man kādu stulbu jautājumu.

- Nemūžam, Euridīče, man tu tāpat neko jaunu vairs nevari pateikt.

-Ziniet, ir jau trīs, - atļāvās iejaukties raidījuma vadītāja.

- Tad jau vēl vesela stunda, - attrauca Euridīče. -Elīza!

Šurp vilkās Elīza. Piecus gadus vecāka par Euridīči, arī viņa nevarēja sūdzēties par miesas trūkumu, tikai visa viņas bagātība bija sakrauta uz sīkiem un trausliem kauliem un radīja iespaidu, ka lāgā uz tiem neturas - kā želejas kalns, kas draud ik brīdi nošļukt pār trauciņa malām. Ļoti mazā auguma sieviete stiepa līdzi savu fizisko ķermeni kā gliemezis māju, un viņai bija acīmredzami grūti pārvietoties.

- Elīza, kāds prieks!

- Mīļā!

- Mīļā!

- Es visu nakti nevarēju gulēt, - sēca Elīza. - Mugura. Man laikam galu galā vajadzēs operēties.

- Tev vajadzētu drusku zaudēt svaru.

- Tu taču zini, ka tas nav dēļ svara!

- Mīļā!

- Mījā!

Gaisā nošmaukstēja divas bučas.

- Tevi redzēs visā valstī, Euridīče! Kāds prieks, ka tu beidzot tiec novērtēta. Vesels raidījums. Un ja tas nebija K.M., ko es redzēju izkāpjam no valdības mašīnas, es esmu gatava apēst savu biksīšu ieliktnīti.

- Es tavā vietā un ar tavu redzi tā neriskētu, mīļā, -teica Euridīče.

jocīgi, es esmu nobijusies, viņa nodomāja.

Elīzai bija drusku izsmērējusies lūpu krāsa un atstājusi sārtas pēdas arī uz zobiem. Euridīče pārlaida mēli savējiem, un noklusēja.

Viņa vērās Elīzā. Pigmentācijas plankumi, trīs ļumīgas pazodes, plāni mati. Vairogdziedzeris. Gredzeni tuklos sarkanos pirkstos.

Tikai lietas noveco skaisti. Tāpēc arī tās pelnījušas dzīvot ilgāk par cilvēkiem.

Elīza pavirši pamāja Artūriem. Attiecības starp šiem trim drīzāk varēja saukt par neizbēgamību tik mazā pilsētā, nekā par siltām draudzības jūtām.

Elīza bija dzejniece. Laba. Tik laba, ka vairs nebija svarīgi, kur viņa dzīvo - galvaspilsētā vai provincē. Tik laba, ka viņas dzeju iekļāva vidusskolu obligātās literatūras sarakstā jau divdesmit gadus, un viņas «Skumju mednieci» dziedāja kori un dzērāji, un zināja no galvas visi, izņemot pašu Elīzi, kura to vienkārši bija aizmirsusi. Kas attiecās uz privāto dzīvi, tad Elīza savus ziedu laikus tika piedzīvojusi jaunībā, kad viņas mazās, smalkās rociņas un kājiņas, viņas smailie rožkristāla pirkstiņi, viņas ziedlapu lūpiņas, viņas platās, zilās dzejnieces acis un vaļīgie, grieķiskie hitoni padarīja vīriešus trakus, un Euridīče literāros sarīkojumos bieži auklēja savas vecākās draudzenes somiņu. Elīza sirds dziļumos tā arī nespēja

Euridīčei piedot tās metamorfozi un negaidīto sievišķīgo plaukumu laikā, kad viņa pati sev arvien vairāk sāka atgādināt krupi izvelbtām acīm un uzburbušu ādu.

- Mums jāiet, - stingri teica raidījuma vadītāja.

-Turies, Euridīče, - uzmundrināja Elīza.

- Par ko tu runā.

Grimētavā viņa ļāva sevi tikai nopūderēt. Ar visu raidījuma komandu speciāli šurp atbraukusī grimētāja ļoti apvainojās - bet plaksti, tie jums ir noslīdējuši, saprotiet, acis izskatītos labāk, ja es izmainītu ēnu kontūru.

- Bet es to kontūru velku taisni tā, - nikni teica Euridīče. - Es te netaisos nevienu tēlot.

Filmēšanas paviljonā bija neciešami karsti, prožektoru gaisma griezās acīs.

Kaut kur aiz šī necaurredzamā gaismas aizkara skatītājiem domātā amfiteātrī sēdēja Artūri un Elīza. Šī doma mierinājumu nesniedza.

- Mēs sākam pēc titriem ar TV veikala reklāmu, - pačukstēja vadītāja. - Pēc tam es jūs stādīšu priekšā skatītājiem, un tad sekos jautājumi. Neuztraucieties!

- Protams, ne, - teica Euridīče.

Protams, jā, - viņa nodomāja.

Euridīče blenza monitorā, kurā nupat vēl varēja vērot sevi. Tagad tur parādījās raidījuma nosaukums «Mūsu mīluļi» un tūliņ pēc tam - attēls, kurā slaida iedegusi sieviete, ķermenim viegli vibrējot, gulēja pludmales krēslā ar baltu platu medicīniska skata apsēju uz gurniem.

VIBRO JOSTA

Iegūsti slaidāku un vingrāku izskatu bez diētas un fiziskas piepūles.

ja vēlies iegūt stingru vēderu, apliec sev Vibro Massa-ger Belt, iesēdies klubkrēslā un atslābinies.

Ls 7,65

Euridīče saspringa.

- Un tā - sveicināti, mīļie raidījuma skatītāji! Šodien mūsu viesis ir aktrise Euridīče - savā lielajā jubilejā. Bagāts mūžs aizvadīts piejūras pilsētā, kurā...

Muļķīgi, domāja Euridīče. Varēja jau arī teikt tos gadus. Kāds padomās, ka vēl vairāk. Viņa dzirdēja, kā tiek pieminēts bērnunams, studijas galvaspilsētā, pirmā un pēdējā loma kino - filmā, kura izgāzās pilnīgi un kuru neviens vispār vairs neatcerējās.

- ...jūsu mīļākās lomas? - viņu no apceres izrāva vadītājas uzstājīgā balss.

- Hmm. - Euridīče samulsa. - Es esmu nospēlējusi daudz lomu, jā. Vispār grūti pateikt. Visas mīļas.

Viņa nespēja sakopot domas.

Euridīčes pēdējā loma dzīvē bija totāla neveiksme. Viņa mēģināja lietot sen atrastus paņēmienus, nepamanot, ka tie viņai vairs nepiestāv. Tas vismaz palīdzēja izvairīties no līdzīgām kļūdām uz skatuves.

- Cilvēki atceras jūsu neparasto Dezdemonas interpretāciju. Sakiet, ko jums nozīmēja šī loma un kā jūs nonācāt pie...

- Es biju ļoti liela Dezdemona.

Vadītāja gaidīja turpinājumu, skatītāju rindās kāds bezatbildīgi iespurcās, un pēc saspringta klusuma mirkļa kļuva skaidrs, ka Euridīče vairāk neko neteiks.

- Mjā.

Dezdemonas tapšanas laikā Euridīče mīlēja kādu datoru pārdevēju. Puisis bija trausls un svārstīgs kā neļķes kāts, un viņas Dezdemonu iekšēji plosīja Otello kaislības. Jā, toreiz cilvēki brauca skatīties viņu pat no galvaspilsētas.

Kaut ātrāk varētu tikt prom.

Raidījuma vadītāja tikmēr mēģināja pati aizpildīt tukšumu - nevarēja taču aprobežoties ar vienu teikumu, runājot par Euridīčes lielāko lomu. Viņa laimīgi pabeidza un ķērās pie nākamās tēmas.

- Un vai ir kāda nenospēlēta loma... kāda, kuru jūs būtu vēlējusies nospēlēt vai varbūt vēl cerat...?

Euridīče klusēja. Neizskatījās, ka viņa jautājumu būtu dzirdējusi. Gaisā jautās svilstošu vadu smaka. Viņa juta, kā sviedru tērcītes tek lejup pa vēderu no krūšu apakšas, un saprata, ka izspiedīsies tumši plankumi uz zaļā kostīma zīda.

Uztraukums nez kur pazuda. Viss tāpat bija pagalam.

- Nu, kāda loma, ko jūs ļoti... ļoti gribētu, bet kaut kādu apstākļu dēļ...

- Eiridike, - kā pamodusies skaidri, skaļi un noteikti paziņoja Euridīče. - Es būtu gribējusi nospēlēt Eiridiki.

- Unnn... kas tieši jūs saista šai tēlā?

- Salauzts liktenis, varmācīgi atņemta nāve.

Klusums.

Kāpēc ļaudis viņai deva tādu vārdu un neļāva nomirt nevainīgai?

Domās atskanēja sērotāju kora motīvs.

Par vēlu, tik skaisti viņa vairs nenomirs - dejas vidū savā kāzu dienā. Tik skaisti vispār laimējas mirt retam. Orfejs atguva savu mīļoto, piepildīja savtīgu iekāri, pretī dāvājot Eiridikei apšaubāmo laimi mirt vēlreiz, nāvē, ko nezin kādēļ sauc par dabīgu, - sirmā vecumā, gultā, nesaturot urīnu, gārdzot, aizrijoties ar saviem sekrētiem, piepampušām kājām, plaušu emfizēmu, sārtdzelteniem acu baltumiem.

Euridīčei uznāca klepus. Tas nebija apturams.

- Reklāmas pauze, - optimistiski paziņoja raidījuma vadītāja.

GĒLS KRŪTĪM

Tvirtākos krūtis bez ķirurga palīdzības! Revolucionāri jauns dabisks produkts Aphrodite Bust Perfection Lotion atgriezīs to, ko laiks ir atņēmis, pacels nogurušās krūtis un izlīdzinās krunkas.

Paņem mērlenti un atklāj atšķirību!

Pētījumi liecina, ka Aphrodite paceļ krūšu galiņus pat par 4 cm!

Ls 7,65

Klepus bija pārgājis.

- Mēs atgriežamies studijā. Pie mums viesojas aktrise Euridīče. Jūsu mūža lomas...

-Vai tiešām krūšu gali paceļas par četriem centimetriem? - viņa vaicāja.

- Hhh. - Vadītāja mēģināja pasmieties. - Es neesmu to pārbaudījusi. Šis ir laiks, ziniet, kad cilvēki daudz uzmanības pievērš savam ārējam izskatam un fiziskai formai, iespējams, pat pārāk daudz. Jā, starp citu - varbūt mūsu skatītājas varētu interesēt jūsu attieksme pret vecumu. Katrā vecumā taču ir savs skaistums, vai ne?

- Nav vis, - attrauca Euridīče.

Vajadzētu celties un iet prom, taču krēsls bija pārāk smags un pārāk tuvu galdam, lai glīti pieceltos. Tas viss bija pilnīgi garām, viņa jau sākumā bija zinājusi, ka nevajag piekrist.

Mirkli viņa monitorā ieraudzīja skatītājus, starp tiem Artūrus un Elīzu, viņi izskatījās samulsuši un sēdēja kā svešinieki, stingi raugoties sev priekšā.

- Pofig, - teica sev Euridīče. - Pofig.

Neizturami gribējās pīpot.

Un tad atkal klepot.

Un spieda ķēmīgais krēsls.

Nekam nav nekādas jēgas un arī nebūs.

Vadītāja turpināja pasaku par Euridīčes dzīvi, acīmredzami baidīdamās viņai uzdot vēl kādu jautājumu. Tika nosaukta Amerikas turneja, nepieminot, cik tā bija neveiksmīga, atcerējās pat īslaicīgās laulības ar kādreiz populāru, bet tagad nepopulāru politiķi. Euridīče šo savas dzīves epizodi bija gandrīz aizmirsusi un klausījās ar lielu interesi.

Vadītāja atviegloti uzelpoja, sākoties kārtējai reklāmas pauzei.

GARASTĀVOKĻA GREDZENS

Nespēlē laimes spēli ar likteni! Kontrolē savus lēmumus ar Garastāvokļa gredzenu! Garastāvokļa gredzens ir veselībai nekaitīgs, no metāla, bez niķeļa un iepakots skaistā samta somiņā.

Ls 2,99 '

- Jūs varētu tomēr kaut drusku iesaistīties un palīdzēt! - reklāmai skanot, Euridīčei uzbrēca saniknotā, gandrīz līdz asarām novestā raidījuma vadītāja.

- Vai tad es neatbildu uz jūsu jautājumiem? - patiesi izbrīnījās Euridīče.

- Bet ko jūs atbildat? Tas... tie... ir kaut kādi murgi! Mums ir vēl 10 minūtes, papūlieties taču kaut nedaudz, citādi cilvēki nodomās, ka jūs esat ieslīgusi vecuma marasmā.

Euridīče jautri pasmaidīja un pamāja ar roku neredzamajiem skatītājiem amfiteātrī.

Reklāmas pauze beidzās.

- Mēs atkal esam studijā. Mūsu viesis ir Euridīče -aktrise, kuras devums teātra mākslā...

Cikos, pie velna, viņa pasūtīja tos susi? Vai nesajauca? Sešos vai septiņos? Vajadzēs pārģērbties, šis kostīms ir galīgi piemircis. Elīze, Artūri, meita, meitas vīrs. Pieci, kopā ar viņu - seši. Mammu, es tevi ļoti mīlu. Jā, jā, es tevi arī.

Bet ar to vēl vienmēr bija par maz, lai dzīvotu.

Euridīče bija drusku mirusi.

- Vai jūs varētu pateikt, kas, jūsuprāt, ir laime?

Tas bija kāda skatītāja jautājums.

Euridīče nekustīgi blenza gaismā uz to pusi, kur slēpās neredzamais jautātājs. Jauna vīrieša balss.

- Laime ir nezināt, - teica Euridīče. - Ar zināšanu beidzas brīnumi.

Viņa bija tik nogurusi. Tik ļoti nogurusi zināt. Katra sākuma beigas vienmēr bija tik nepārprotami redzamas.

- Ko mēs varētu jums novēlēt šķiroties? - jautāja raidījuma vadītāja.

- Ak, nu vienalga, - atbildēja Euridīče.

Vadītāja novēlēja vēl daudz skaistu lomu, atvadījās no viņas un pateicās. Viņas acis bija aukstas.

Divus izjustus teikumus pateica K. M.

Kāds pasniedza ziedus, kafijas tasīti ar raidījuma emblēmu un lētas kosmētikas komplektu.

Euridīče slējās kājās un uzgrūdās studijas galdiņam, ar kaut kādu vadu apgāžot ūdens glāzi.

Kā kuģis, rāmi un cienīgi, apkārt neskatīdamās, viņa peldēja uz skatītāju pusi, kur vīdēja Elīzas siluets.

- Viss, - viņa teica, - nu gan. Žigli uz mājām.

Mazais Artūrs šņauca degunu.

Elīzai acīs bija asaras, viņa apkampa draudzeni.

-Tu biji tu, mīļā. Par spīti visam.

Euridīče izņēma no somiņas mobilo telefonu un ieslēdza. Atskanēja īsziņas signāls.

«Dziive ir jociiga. Es gribu sagaadaat tev prieku» -Euridīče izlasīja.

Numurs bija svešs. Un viņa zināja visu sākumu beigas.

Tomēr brīnumi nebeidzas nekad.

Pēc mirkļa Euridīče iespraucās savas mazās mašīnītes sēdeklī, iedarbināja to un nospieda play.

fotogrāfijā no internēta

Reiz internētā es nejauši uzdūros saitam http://ghost-

towngallery.com

Mirušās pilsētas.

Pilsētas, kurās rakts zelts un tad pēkšņi beidzies, pilsētas, kurām cauri gājis dzelzceļš un tad pēkšņi vairs nav gājis, pilsētas, kurās sūknēta nafta un tad pēkšņi izsīkusi, pilsētas, kuras nopostījušas zemestrīces vai vulkānu izvirdumi, vai megapoles, arvien tuvāk un tuvāk snaikstot savus dzīvos un kāros, un izsalkušos taustekļus. Pussagruvušas mājas iebrukušiem jumtiem, akli logi, sastinguši naftas sūkņi, vienmuļi lauki, sarūsējušas mašīnas.

Un tad pēkšņi uz monitora lēni atvērās viena fotogrāfija, kuru es pazinu. Es tur biju reiz dzīvojusi - sapnī. Tur, tajā neglītajā trīsstāvu koka mājā ar gofrēta skārda jumtu, kas slīpi čurnēja klaja, tuksnešaina lauka malā, ar sānu piekļāvusies klintij, kā sargoties no karstajiem, neauglīgajiem vējiem un to dzītajām asu smilšu vērpetēm.

tādi vakari

«...pasaki

savās lūgšanās, Misei, ka vientulība, kaislības un ilgas iet pāri mūsu spēkiem.

Un bez tām mēs esam pagalam.

Saki, ka mēs būtu gribējuši saņemt mīlestību un atbildēt uz to,

taču tagad mēs esam nomaldījušies.

Saki, ka mūs nevajag aizmirst un mēs vēl kvēlojam tumsā.

Pamēģini noskaidrot, kā lai mēs tiekam ārā. Kur irtā zeme?...»

Amoss Ozs

Ziemas vakars, pulkstenis pusseptiņi. Ietvju malās kaudzēs samestais sniegs izčākstējis un pelēks, taču sīks putenītis apņēmīgi griež baltas pārslas ielas spuldžu gaismā un mēģina visu pārklāt ar baltu plānu plīvuru. Bet temperatūra ir ap nulli, un cilvēku soļi to acumirklī izkausē, atstājot melnas pēdas spožajā, smalkajā sniega pūderī. Nomaļākās ielās retie gājēji uz balto garo trotuāru paklājiem atstāj aiz sevis melnu pēdu rakstu, ko putenis jau pēc brīža atkal aizvelk, padarot arvien blāvāk un blāvāk pelēku, bet centrālajās ielās, kur ļaužu straume pēc darbadienas beigām ir strauja un plaša, sniega brīnums jaušams vien gaisā, bet ietves, kā parasti, dubļu un sāls žļurgas klātas. Cilvēki steidzas - kurš mājup no darba, kurš iepirkties, kurš uz teātri, koncertu, randiņu. Nes diplomātus, smalkādas portfeļus, sportiskas pleca somas, veikalu polietilēna maisiņus, puķes; otrās maiņas skolnieciņi stiepj smagas mugursomas, mammas velk līdzi mazus, niķīgus, dienas nogurdinātus bērneļus. Tomēr spirgtais, dzestrais gaiss, gaišo skatlogu spožums un balto sniegpārslu deja blīvā straumē slīdošo automobiļu uguņu un ielas spuldžu gaismas kūļos man tādos vakaros vienmēr rada smeldzīgu laimes un prieka priekšnojautu.

Prieka un laimes.

Bet es tagad reti esmu ara vakaros. Pavisam reti.

* * *

Ir tieši tāds vakars, un pa Brīvības ielu, skaņas signālam griezīgi kaucot un zibinot oranžas bākugunis, traucas ātrās palīdzības mašīna.

Kādam ir slikti.

Kādu mēģina glābt.

Tā, kuru mēģina glābt, esmu es.

* * *

Operāciju zāles griesti ir augsti un balti, spožā gaisma kā lietuvēns, nav elpas, plaušu nav, balss nav,

bet man kādam ir jāpasaka... - draugi, nebūsim---

bet gaisma, gaisma, gaisma,

mēnesnīca liela un apaļa, vienā lielā daudzas mazas,

griežas un griežas,

katram naktssargam sava un manam miegasargam, un miesassargam,

mēnesstara skalpelis atver krūtis, sirds pukst uz galda, ir auksti,

mēnesim apkārt dārziņš,

spožajā gaismā aizsoļo mirušu bērnu armija,

neatskatoties, operāciju zāles gaismas spožas, bet nesilda -

- Draugi, nebūsim vien tuji, lūdzu -* * *

Viņš tādos vakaros gaidīja mani uz mūsu ielas stūra, sēdēja, savas mašīnas siltajā, smacīgajā tumsā paslēpies, ugunis izslēdzis, smēķēja, domāja, gaidīja; es nācu steidzīgiem soļiem, nosalušās rokas dziļi mēteļa kabatās, zodu paslēpusi pūkainajā mākslīgas zvērādas apkaklē, katrā solī un sirdspukstā apzinādamās, ka viņš mani redz, mani vēro, smēķē, gaida, kaut ko domā, gaida; es esmu neveikla, es vienmēr esmu jutusies neveikla, mazliet par garu, mazliet par platu, man trūkst līdzsvara sajūtas, un melno pēdu raksts uz baltā trotuāra celiņa aiz manis stiepjas drusku juceklīgs, pie mašīnas durtiņām tas aprausies pēkšņi, bet tik un tā pēc pārdesmit minūtēm viss jau atkal būs balts vai arī citas pēdas nojauks manējo rakstu; viņš atver durtiņas, kad esmu dažus soļus no mašīnas, pārliecas pāri pasažieru sēdeklim, - klikt- tās ir vaļā tieši tai mirklī, kad es esmu klāt, es iesēžos žigli, viņš pārlaiž steidzīgu skatu ielai - neviens nav redzējis - un tai pašā acumirklī saņem manus aukstos pirkstus savā lielajā plaukstā, viegls skūpsts uz lūpām, - nu sveika, saule.

Mēs izgriežam uz centrālās ielas, iejūkam citu mašīnu straumē.

Viņš stāsta vecas anekdotes.

Es neklausos.

Par ko man tas, es domāju, par ko.

Tāda laime.

* * *

Man ir vīrs, divi bērni un darbs.

Vairāk nekā man nav.

Un tad pēkšņi ir viņš.

...manos dzīves redzamajai dajai ar manu patieso iekšējo dzīvi jau sen nav nekāda sakara, to es vienmēr esmu gribējusi un mācējusi paturēt sev. Ja es jau gadiem jutos kā cieta, apaja marmora bumbiņa, ko nemaz nevar īpaši dziji ievainot, varbūt tikai drusku saskrāpēt, tad tagad esmu kā uzplēsta atmata - visa sakņu sistēma saplosīta, gan sāpīgi, gan labi... - es viņam rakstu.

es juutos nepraataa laimiigs, ka Tewi atradu. Kad esu kopaa ar Tewi, apstaajas laiks, aizmirstas probleemas, ikdienas ruupes pamet, kaa taac astraalais kjermenis, bailes pat iedomaaties, ka tas kaut kad vareetu beigties. Tawa miilestiiba apgaro mani, liek justies speeciigam, gudram (tb, gudraakam, nekaa esu), speejiigam uz visu, ko tik dziivs cilveex var iespeet.

2os vaardos - esu laimiigs!

Miilu*** - viņš raksta man.

* * *

Man ir vīrs, divi bērni un darbs. Rītos es ceļos pirmā, un neviens neredz manu rīta seju. Tā ir pelēka no iekšpuses, tajā ir nakts sapņu atspulgs, un sapņi vienmēr ir slikti.

Es tieku galā ar saviem sapņiem un savu seju, pirms pamostas vīrs un bērni, no vannasistabas es iznāku gaiša, pat ja gaišums nav gluži īsts. Lancome pūderkrēms, matique naturelle skropstu krāsa, lūpu sārtums, pavisam nedaudz.

Rīts ir steigas un automātisku darbību pilns, kafija, grauzdētas maizītes, musli ar pienu, cikos tu šovakar būsi mājās, vai jūsu somas ir sakārtotas, vai tev nav fizkultūra, Agnes, cikos tu būsi mājās, neaizmirsti izņemt biļetes, tās, kuras es, jā, cikos tu būsi mājās, atceries, piezvani -

Arvien grūtāk man nākas izdomāt iemeslu vakaru prombūtnei: kosmētiskais kabinets, baseins, draudzene, aerobika, bet viņš, liekas, to nepamana, viņš vispār neko nepamana. Tā ir.

Vakaros, kad palieku mājās, es gatavoju ēst. Laiks noslīkst virtuvē, dīvainā vainas un laimes sajūtu noskaņā; zupa vairākām dienām, kotletes var ēst arī aukstas, bērni neēd salātus, bērni vispār neēd neko veselīgu, vīrs skatās televizoru istabā, viņš klejo pa kanāliem, tas mani tracina, viņš kā hipnotizēts iegrimst nejauši ieslēgtā filmā par karu vai gangsteriem, kuras sākumu nav redzējis, kuras saturu nenoprot, viņš veras ekrānā, no kura skan šāvieni, sprādzieni, kliedzieni un sieviešu elsas, vai tu nāksi vakariņās, es ēdīšu pie televizora.

Es redzu karu sapnī:

es biju gan vīrietis, gan sieviete, man bija divi bērni, kurus es pūlējos izglābt. Mēs bēgām no kara un nāves, labi apzinoties, ka bēgšana ir bezjēdzīga un bezmērķīga un visu izšķirs liktenis vai nejaušība - atkarībā no tā, kuram tu tici. Es sapratu, ka vieglāk būtu ticēt liktenim, tomēr arvien skaidrāk apzinājos, ka valda nejaušība. Es nevarēju domāt citādi, kad apkārt ir tik daudz mirušu, sakropļotu, pārogļotu ķermeņu, kad krīt bumbas, īpaši neizvēloties mērķi, un gaiss ir biezs no putekļiem, sodrējiem, asins dvakas un kliedzieniem. Es, turot abus puikas klēpī, braucu kādā kravas mašīnā gar upi, debesis bija dūmu pilnas, es (tobrīd vīrietis) biju pilnīgi tukšs, noguris, zaudējis spēju just un baidīties, bet ne spēju gribēt palikt dzīvam, atmiņā pavīdēja kāda sacītais, ka jebkurš cilvēks zemapziņā ticot savai nemirstībai. Es biju citāds, es neticēju un, vienlaikus rūgti un baisi apzinoties, ka varbūt jau nākamajā pusstundā miršu, mēģināju sev pateikt, kas gan ir tas, kādēļ mirt man tik ļoti negribas. Un tad nāca atklāsme, satriecoši vienkārša un, vismaz sapnī, tik pārsteidzoša - es sapratu, ka gribu vēl mīlēt. Ne ko citu, bet mīlēt. Un tad es, atkal jau sieviete, vērsos pie Dieva, bērnišķīgā ticībā diedelējot dzīvību sev un bērniem, lai gan viss apkārt man kliegšus liecināja par Dieva ne-esamību.

* * *

Kādreiz es spēju būt laimīga no nekā - no zila gaisa. No pavasara zilā gaisa uz ielas. No skaistas, tramvaja pieturā ieraudzītas sievietes sejas. No saulē sasilušu grīdas dēļu siltuma. No zirnekļu tīkla rīta rasā. Tā bija brīnišķīga pilnības sajūta, ko sniedza viens vēlas vasaras mirklis, viens rasā nolīcis dālijas zieds. Viens rīts ar loga spraišļu krusta ēnām uz segas. Vai izravētas zemes atde-vīgā smarža.

Un tad tas pazuda.

Es nācu un gāju, nācu un gāju, un darīju. Un runāju ar draugiem. Un mīlēju bērnus. Un peldējos ezerā. Bet ezers vairs neauklēja, neglāstīja, nevilināja pa saules taku. Tas bija tikai ūdens - citreiz siltāks, citreiz aukstāks. Kā nu kuro reizi. Daba kā fotogrāfija, kā krāsainā tapete uz sienas, bez smaržas un garšas, kā caur stiklu ieraudzīta.

Un vīrs bija tikai vīrietis, kas dzīvoja līdzās un nerunāja.

Un bērni tikai niķojās un negribēja klausīt.

Un draugiem bija savas dzīves.

* * *

Pirmā pēc operācijas pamostas mana apziņa. Es esmu dzīva. Es dzirdu balsis, taču nesaprotu, ko tās saka. Balsis skan tā, it kā es atrastos lielā flīzētā telpā. Es guļu kaila uz galda. Man drausmīgi salst. Es trīcu. Kāpēc viņi mani neapsedz, es domāju. Lūdzu, apsedziet mani! Es salstu, un man ir kauns. Es runāju ar viņiem domās, jo nespēju nedz atvērt acis, nedz izdvest kādu skaņu. Lūdzu. Auksti. Kauns.

Es atkal iegrimstu nemaņā.

- Nu re, cik labi, - tas ir nākamais, ko dzirdu. Vēl vienmēr kaila, vēl vienmēr salstu, bet vīrieša balss ir silta un tuvu.

- Mēs esam pie samaņas. Nu, atvērsim acis, - viņš saka.

Atvērsim acis. Atvērsim acis. Uz plakstiem akmeņi. Tik daudz spēka jāsakopo, lai paklausītu šai siltajai pavēlošajai balsij. Beidzot man tas izdodas. Izrādās, esmu rūpīgi apsegta līdz kaklam. Tomēr trīcu.

- Nu re, cik labi. Tagad būs drusku jāpieceļas, tu pagaidām vēl elpo mākslīgi, mēs izņemsim tev elpošanas caurulīti no elpvada, mēģini dziļi ieelpot (izelpot?) tad, kad es teikšu.

Kādas rokas mani pieceļ pussēdus, es īsti nesaprotu, kas notiek, - elpo! - man pavēl, es strauji ievelku (izpūšu?) elpu, manās plaušās notiek sprādziens, es klepoju, rīstos, mani balsta, kamēr tas beidzas, mani nogulda atpakaļ spilvenos, es elpoju pati, elpoju, elpoju, grimstu.

Māsas sākumā ir balti vienādi eņģeļi starp sapni un nomodu, vēlāk sievietes, katra citāda, nogurušas un laipnas.

Bērnībā es bieži redzēju eņģeļus, istabas stūrī pie griestiem, tik lielus kā strazdus, fosforescējošus, naktīs pamostoties. Es biju saradusi ar eņģeļiem.

Brīžiem parādās arī tuvinieki. Viņi nav eņģeļi, nav reāli, viņi neprot palīdzēt. Ejiet prom, es domās lūdzos. Pārāk daudz spēka vajag, lai viņu dēļ saglabātu savu klātesamību, viņi nesaprot, bet es tagad zinu, ka jebkura līdzjūtība pie nāves gultas ir tikai apgrūtinājums.

Mēs dodamies izbraukumos ar bērniem. Parasti uz jūru. Mans vīrs ir skaists, brīvs, neatkarīgs un gudrs. Viņš vienmēr ir daudzus soļus man priekšā, skats tālē, rokas kabatās.

Bet mīļotais vienmēr ir līdzās, balsta zem elkoņa. Tiesa, tikai nomales ieliņās un kafejnīcās, provinces pilsētiņās klusās, lētos ceļmalu moteļos. Kurp mēs dodamies mīlēties. Kur mūs neviens nevar ieraudzīt. Divas tases kafijas un ūdeni bez gāzes, lūdzu, nē, mēs uz divām stundām.

Mēs abi esam precēti, mēs abi negribam pamest savas ģimenes.

Tās ir vietas, kādās iepriekš nekad neesmu bijusi. Viss man ir jauns. Mans mīļotais te jūtas pašpārliecināti un brīvi. Reiz izdodas viņu ievilināt kādā smalkākā restorānā pilsētas centrā, viņš mulst. Viņš ir šoferis.

Viņš ir šoferis un brauc lieliski, vienmēr ar vienu roku, otra guļ man uz ceļgala. No viņa plaukstām plūst silta strāva. Tā nav metafora, tā ir fizika. Gultā viņam nav jādara pilnīgi nekas, lai es nonāktu līdz orgasmam. Tikai jāuzliek un jāpatur tajā vietā roka.

* * *

Tu dzīvosi, tu dzīvosi - viņi man saka. Visi - ārsti un apmeklētāji. Tas laikam ir pats svarīgākais - dzīvot.

* * *

Es jau guļu parastā palātā. Bez manis te ir vēl piecas sievietes. Es viņas neredzu.

Gulta šeit nav tāda kā reanimācijā, gulēt ir neērti, un naktis es bieži pavadu sāpēs un nomodā, veroties gais-

mā, kas iespīd no slimnīcas gaiteņa pa palātas durvju stikloto lodziņu un ieklausoties nakts skaņās - kāds vaids blakusistabā, klepus, telefona zvans, klusināta medmāsas balss. Kāds lēni aizšļūc uz tualetes pusi, nakts klusumā nodārd durvis, ieburbuļojas ūdens trubās. Kā atpestīšanu es gaidu rītu, māsa sāk iznēsāt termometrus, nāk palātā, skaļi verot durvis, iededzot lielo gaismu, skaļš «labrīt», kā gulējām, mērām temperatūru, - samiegojušās slimnieces virina plakstus, berž acis, klepo, ieliek termometru, aizmieg. Pēc desmit minūtēm tiek modinātas atkal - nu, cik tad nu rāda, - pēc tam asinsana-līzes, un vai jūs pudelītē iečurājāt, jā, labi.

* * *

Cita istaba, divas šauras gultiņas, kas ož pēc pelējuma. Viesnīca mazpilsētā. Viens stāvs ir labiekārtots, un to sauc par HOTELI, tas ir dārgs. Mans mīļotais ir lepns un trūcīgs, mēs paliekam neremontētajā daļā, kura ir vēl arvien tā pati vecā gosķiņica. Tumbočkas, kas patiešām ir īstas tumbočkas, grīļojas uz nedrošām kājām, divvietīgā numurā trīs šķīvji, trīs kafijas tasītes, trīs glāzes -lūdzu - ne vairāk kā viens ciemiņš vienā reizē. Ūdens vārāmā kanna, kas nestrādā, trīs sienas kontakti, kas vados karājas ārpus sienas, ceturtais aiznaglots ar finiera kvadrātiņu. Izbalējušas, vietām atlīmējušās, gultu galvgaļos taukaini brūnas tapetes. Lampiņa a la art deco ar plastmasas kupolu. Raibs paklājs uz raiba paklāja. Nekurina nemaz, lai gan ārā ir auksts. Plānas un mitras sedziņas, gandrīz caurspīdīgi sadiluši dvielīši. No palagiem karājas garas baltas diegu bārkstis, segas pārvalks iziris pa vidus vīli, un sega veļas ārā. Zīmogi spilvendrānu stūros. Mikroskopisks ziepju gabaliņš telpā, kur vajadzētu būt dušai. Tur arī vienīgā siltā vieta numurā - karstā ūdens caurule. Es piespiežos tai ar rokām, vaigu, sildos.

- Kur tu paliec?

Mēs saspiežamies cieši kopā vienā no šaurajām gultiņām, apsedzamies ar abām segām un skatāmies Krievijas televīzijas spēli «Kā tikt pie miljona». Viņš dzīves aizvainota cilvēka niknumā runā par kapitālistiskās iekārtas sociālo netaisnību.

Es nejūtos vientuļa tikai tad, kad cieši klāt jūtu viņa kailo, gludo ķermeni. Es pazūdu, izšķīstu viņā, tik labi ir nebūt.

* * *

Mēs braucam automašīnā, dažreiz mēs nedarām neko citu kā tikai braucam automašīnā, stundām, viņa roka uz mana ceļa, viņš visu laiku runā, lai gan apgalvo, ka esot darītājs, nevis runātājs, es neklausos, es vēroju garām slīdošo ainavu, vakara saule, zelts pār mežu, govis miglā, pussagruvusi kolhoza ferma, mehāniskās darbnīcas ar lauktehnikas atliekām, gājēji uz smilšainiem ceļiem; mums nav kopīgu interešu, atšķiras mūsu politiskie uzskati, uzskati par bērnu audzināšanu, uzskati par sievietes vietu ģimenē, uzskati par literatūru, uzskati par dzīvi vispār. Viņš man ir izklāstījis visus savus uzskatus, es savējos noklusēju. Es gaidu to mirkli, kad varēšu viņu apklusināt ar skūpstu.

Viņš mani mīl.

Mēs iebraucam meža ceļā un skūpstāmies, viņa skūpsti sasien mani mezglā, un neatsietai man jābrauc mājās, jo mašīnā mīlēties viņš negrib. Mājās braucot, viņš tur vaļā logus un vēdina mašīnu, nesmaržojies, lūdzu, viņš saka.

Tomēr dažreiz viņš neiztur, es pārrāpjos pāri ātrumkārbas pārslēgam viņa pusē, un mēs to darām; vienreiz, kaut kur pie Šmerļa, garām paskrien vesela grupa kro-sistu, bet mēs nepārtraucam to darīt.

Mājās es vairs īpaši neslēpju savas gaitas. Es meloju nekaunīgi, negaidot, lai man ticētu. Bet tic, izrādās, tic. Līdz man apnīk. Un es visu atklāju.

Tās ir pilnīgas muļķības!

Es esmu pārskaitusies, es ne ar vienu nevēlos runāt, es pagriežos pret sienu un klusēju, - viņi, izrādās, iedomājušies, ka tas bijis pašnāvības mēģinājums. .

Pašnāvības!

Lai es pamestu savus bērnus?

Nē.

Nekad.

Es vienkārši paklupu, paklupu! Bija ledus, noslīdēju no trotuāra, bērnībā es bieži redzēju sapņus, kuros noslīdu no trotuāra, viens kļūmīgs solis, - es jau teicu, ka esmu neveikla, - un tā automašīna, tā laikam tiešām brauca ātri, un slidens, un nepaspēja nobremzēt.

Protams, es biju satraukta, jā, ļoti. jā, es raudāju. Patiesībā es neko neredzēju, neko nedomāju un nemaz neatšķīru automašīnu ugunis - asaras tās sapludināja vienā gaismas jūrā, tas bija tieši tāds vakars, kas izraisa atmiņas par smeldzīgām laimes un prieka priekšnojautām.

* * *

Beidzot esmu sākusi gulēt pa naktīm.

* * *

Es gribu pierakstīt, redzēju sapnī:

Viņa nāca no pilsētas, lielas un bagātas. Un apmetās lauka vidū, pelēkā namiņā no locītā šīfera plāksnēm. Ar savu puiku, kurš nebija parasts.

Viņa kādreiz bijusi skaista.

Visu viņa bija pilsētā atstājusi - gan jaunību, darbu, gan lepnību savu.

Viņa daudz bija sista un meklēja mieru bez cerībām.

Lauka vidū vienmēr vējš plosījās, tas postīja namiņa jumtu un izpūta acis sausas un sarkanas.

Un skats pa mazajiem lodziņiem nebija gleznains.

Lielceļš veda gar lauku pāris kilometru no namiņa, un vienmēr visi brauca tam garām.

Viņš bija no klejojoša cirka trupas vai - drīzāk gan -kumēdiņu rādītājs. Viņš iebrauca lauka vidū tikai apskatīt puiku, par kuru ļaudis teica, ka neesot tas parasts.

Viņš daudzām bij sitis un varbūt noguris drusku.

Viņi palika kopā, tas viss.

Tur nebija daudz ko runāt. Viņa zināja, ka atkal tiks sista, un zināja viņš - ka sitīs.

* * *

Vīrs apciemo mani divas reizes nedēļā. Apmeklētājiem noteiktā laikā. Ar pienesumiem. Vienu reizi nedēļā viņš ņem līdzi bērnus. Mēs nerunājam. Mēs neko daudz nerunājām arī agrāk, bet tagad tas ir citādi.

Viņš tur manu roku.

Vienreiz viņš raud.

Bet es zinu, ka viņš nav piedevis.

Un man arī nevajag. Piedošanu.

- Kāpēc tu nekad nezvani? - es prasu.

- Tu jau katru dienu zvani mammai, - viņš atbild, -un viņa man visu pastāsta.

Mans mīļotais nezina, ka es esmu mirusi.

Nē, protams, es jau arī neesmu mirusi.

Pēdējā īsziņa, ko saņēmu no viņa tai vakarā, kad es paklupu, bija liec moni mieraa. Tā bija pirmā pēc pusotra mēneša klusēšanas.

Un tad viņš saņēma no manis FUCK U No slimnīcas, tātad - jau pēc nāves - es uzrakstu viņam vēlreiz: es tevi miilu Atbildes nav.

Mēs ar vīru sēžam operā. Beletāžā. No mana mīļotā nav ziņu jau mēnesi. Es esmu sūtījusi vienu īsziņu pēc otras. Naktīs turu telefonu zem spilvena. Es dzīvoju pastāvīgā gaidīšanas režīmā. Man nav pašcieņas.

«Aīda». Es mīlu operu. Viņš klausījās tikai krievu estrādi. Būtu pilnīgi neiespējami viņu te ieraudzīt. Un tomēr es iedomās viņu redzu, te, vietā, kur viņš nekad savu kāju nespers - viņa garo kalsno augumu, tērptu tai briesmīgajā brūnajā uzvalkā ar dzelteno kreklu un pelēko kaklasaiti, es tikai vienu reizi redzēju viņu tā uzposušos, parasti viņš staigāja džinsos un rūtainā kreklā, viņa krekls smaržoja pēc mana tēva krekliem bērnībā, nekādu dezodorantu, tīra ķermeņa un ziepju smarža, mans deguns atradās viņa otrās pogas augstumā, skaitot no apkakles, es bieži piespiedu degunu viņa krūtīm tai vietā un vienkārši elpoju, juzdamās pasargāta un maza; es viņu redzu domās - te, operā, un atmiņas man gāžas virsū kā lavīna, un es ļaujos, es ļaujos atmiņām un iztēlei. Tie ir kā svētki. Es biju aizliegusi sev atcerēties. Un turējos. Un tad mūzika atrauj mani vaļā, noārda visus aizsprostus. Tas ir kā piedzerties, zinot, ka būs paģiras. Bet vienalga ļauties. Un dzert. Un svinēt.

Tad man līst asaras, un tad es sev pasaku - tā tomēr bija mīlestība.

* * *

Mani izrakstīšot no slimnīcas, bet būs jādodas uz rehabilitācijas centru. Mēnesis - divi.

Man ir vienalga.

★ * *

Starp mani un mīļoto ir radusies tāda kā atsvešināšanās. Es to jūtu, kaut arī viņš noliedz. Viņš reizēm neatbild uz manām īsziņām. Viņš arvien mazāk raksta man pats. Mūsu tikšanās kļūst retākas. Viņš paskaidro, ka tik liela jūtu intensitāte ilgāku laiku neesot iespējama. Bet viņš mani mīlot, jā. Un mīlēšot vienmēr, līdz kapa malai, arī tad, kad es būšot viņu jau pametusi. Un es viņu pametīšot. Agri vai vēlu.

Reizēm man rodas sajūta, ka viņš to gaida - lai es viņu pametu.

Bet es esmu negause.

Es viņu apzeltu ar savu mīlestību, es gribu viņu visu laiku, es jūtos par vecu, lai spēlētu spēlītes, un man sagādā prieku katru brīdi atkārtot viņam, cik ļoti es viņu gribu.

Es stāstu sapni savai palātas biedrenei:

- Mēs it kā bijām noīrējuši istabu. Un kopīgi iekārtojuši. Un mēs it kā gājām uz dīvānu mīlēties. Un atgūlāmies. Un es biju šausmīgi laimīga tai sapnī, tu nevari iedomāties. Un tad mēs atgūlāmies, un es ieraudzīju, ka visa istaba ir pārkārtota. Nekas vairs nebija savā vietā, tā, kā mēs to bijām novietojuši. Un kaut kāds briesmīgs septiņdesmito gadu pulēts galds ar sedziņu istabas vidū, un uz tā kaut kādas sievietes foto. Un pie sienas sekcija ar visādiem krančumiem. Un manis dāvātais sienas kalendārs ar Miro bildēm noņemts. Tad es sapratu, ka man te vairs nav vietas. Un cēlos un gāju. Un viņš nesauca atpakaļ. Jo viņš nekad nesauc. Un tā es aizgāju.

- Sapnī?

- Nē, īstenībā.

Es meloju - īstenībā aizgāja viņš.

★ * *

Rehabilitācijas centrs. Leduspuķes uz logiem.

Ārā ir liels sals. Man katru dienu jānostaigā vismaz divas stundas. Tas ir viss, kas man jādara.

Kopīgajās ēdienreizēs grūti atbrīvot sejas muskuļus. Norīt asaras. Uzsmaidīt cilvēkiem pie pretējā galdiņa, varbūt viņi to gaida, pelnu pelēkie, dzeltenīgi bālie, klibie, kas ratiņos, kas uz kruķiem, tupu rāpu, atsprāk-leniski, saraustītām kustībām tver kompota glāzi un izlej uz galda, ož pēc nabadzības, neskujas, vīrieši izbalējušās pidžamās, vīrieši sporta čībās un Adidas kostīmos, stipri krāsotas sievietes ar slimām nierēm, vecas dāmas ķīniešu brokāta tupelītēs, ieģipsēti autovadītāji - slepkavas, viņu upuri, priecīgi daunīši, viņu mātes, nolemtas pierast pie sāpēm.

Vīrs zvana reti, atbrauc reti.

Es sapņoju nomodā un miegā.

* * *

Viņš mani vairs nemīl tik maigi kā agrāk, un pēdējā reizē - es tobrīd nezinu, ka tā ir pēdējā, - grūžas manī ar tādu kā aizturētu niknumu. Viņa rīks ir ļoti liels, un man sāp.

Pēc tam mēs kādas piecpadsmit minūtes skatāmies televizoru, tas ir kārtējais motelis, un tad viņš saka, ka esot jāsteidzas mājās.

Es raudu un saku, ka man bija apsolīts viss vakars, ka es gribu vēl, ka viņš mani vairs nemīl.

Būs citas reizes, saule, viņš saka, un neuzvedies kā tās sievietes no meksikāņu seriāliem, viņš saka, un tagad viņam uz nedēļu būšot jābrauc komandējumā, jāved kaut kāda krava uz kaut kurieni, un viņš neskatās uz mani, bet TV ekrānā, un ceļas augšā no gultas, un velk kājās bikses.

* * *

Man kļūst zināms, ka vīrs iesniedzis šķiršanās prasību tiesā. Tu saproti, viņš saka, jā, es saprotu.

Par bērniem vēl lemsim. Jā. Lemsim, es saku.

* * *

Rīt mani izrakstīs. Mājās.

* * *

Pie manis ir mīļotajam piederoša zelta monēta. Simts latu. Reiz viņš lūdza to paglabāt. Es zinu, ka viņš gribēs to saņemt atpakaļ. Es vairs neesmu mirusi, es esmu atriebības kāra.

Es iztēlojos. Vai sapņoju.

Kā mēs stāvam pie viņa auto un es atsakos tajā iekāpt, kā viņš pasniedzas pēc monētas, pasniedzas ar savu vīrišķīgi kalsno plaukstu gariem pirkstiem, tik skaisto un pat šajā kustībā maigo, tik pretējo visam, ko es tagad par viņu zinu, - mēs stāvam uz ielas, un it kā nevilšus tieši blakus peļķei, izkusuša sniega un dubļu žjurgai, un tas ir tik īss mirklis, kurš gan varētu apgalvot, ka es to izdaru tīšām, -bet roka, sniedzot monētu, man nodreb, un monēta iekrīt peļķē, pašā vidū, tā nav pat redzama, peļķes virsma acumirklī izlīdzinās, un es vēsā mierā noskatos, kā viņš saloka savu garo, divmetrīgo augumu, kā nu jau ar abām savām maigajām maigajām plaukstām, kuru glāstus es nekad neaizmirsīšu, smalsta dubjus; pirksti sarkani nosaluši, un man pat nav nepieciešams teikt tos vārdus, ko esmu iecerējusi, -man pietiek tāpat. Es gaidu, kamēr viņš, rupji lamādamies, atrod simtlatnieku, piecejas kājās, asinis saskrējušas sejā no piepūles un dusmām, un tad es pasmaidu, un pagriežos, un eju.

Tajā vietā, kur bija tavs nospiedums, ir tukšs izdedzis caurums.

Bujas, LOVE.

No such nick/channel.

Es aizsūtu īsziņu ar aicinājumu satikties, lai atdotu naudu.

Bet viņš neatbild uz manu īsziņu.

* * *

Vakarā pirms izrakstīšanas es izeju ārā. Pilnais mēness nakti dara tik gaišu, ka koku ēnas spilgti iezīmējas pat tumsā žilbinošajā sniegā. Izeju uz maģistrāles. Sniegs gurkst zem kājām, sals kniebj degunā, ļoti reti garām pabrauc kāda mašīna, ielu spuldzes atrodas tālu cita no citas. Es soļoju, rokas dziļi kabatās, zodu paslēpusi pūkainajā apkaklē. Stingst. Mēness gaismā mans kristālisko jūtu režģis zaigo karaliskā vienaldzībā.

Te, tik tālu prom, pat grūti noticēt, ka pilsētas ir tādi vakari - pilni silta, smeldzīga prieka priekšnojautu.

* * *

Istabā mani sagaida vīra vēstule.

Es neko no Tevis vairs negribu.

Ir palikuši tikai meli.

Man vienmēr bija licies, ka mēs stāvam roku rokā. Tagad izrādās, ka es esmu turējis tukšu piedurkni...

Es raudu.

Es tā negribēju, es saku, piedod, es vairāk tā nedarīšu. Goda vārds.

* * *

Pēdējais rīts.

Neviens mani nesagaida.

Vīrs atsūtījis pretī mašīnu ar šoferi.

Es stāvu pie vārtiem, pasaule ir žilbinoši balta.

Es esmu dzīva.

Zemesmāte, tārpu, sakņu un klusuma māte, pie tevis nav silti, un es negribu apsegties velēnu un mūžīgi vērot, kā pazūd planētas melnajos caurumos.

Labāk te, pie cilvēkiem, kaut arī ziemā

vienai starp apsnigušām eglēm.

Es eju.

Rīts.

Pirmais.

Saturs

9 Stum, stum 25 Pie blakus galdiņa 41 El ninjo

55 Vasaras raksti. Zona 81 Māja ar sievieti 97 Peles nāve 111 Logi

127 Polārzvaigzne un Piena ceļš 145 Lellis

157 Mana izdomātā dzīve 1 71 Es redzu sevi 183 Augstuma bailes 197 Tā vieta 213 Provinces Euridīče 231 Tādi vakari

1

MoMA - Modernas mākslās muzejs (The Museum of Modēm Art) Ņujorkā.

Content

Neiburga Andra stum stum

piemiņas fotogrāfija

stum, stum

vispār ne fotogrāfijā

pie blakus galdiņa

fotogrāfijā no kosmosa

el ninjo

portrets

vasaras pieraksti, zona

dabas fotogrāfijās

maja ar sievieti

fotogrāfijā no žurnālā «Zvaigzne» vaka

peles nave

neattīstīta filmiņa

logi

aizliegta fotogrāfijā

polārzvaigzne un piena ceļš

tehniskas jaunrades nama fotomākslas pulciņa dalībnieka fotogrāfija

lellis

nekur nederīga fotogrāfijā

mana izdomātā dzīve

avīze publicēta fotogrāfijā

es redzu sevi

fotogrāfijā uz pastkartes

augstuma bailes

kabata atrasta fotogrāfijā

ta vieta

nozagta fotogrāfijā

provinces euridīče

fotogrāfijā no internēta

tādi vakari

Saturs

1