Usmans Sembēns

Svelmainais vējš. Referendums

Sembēns Usmans

Svelmainais vējš. Referendums

«SVELMAINAIS VĒJŠ

veltīts

maniem senajiem biedriem —

Togo ārstam — Emīlam Godagbem,

Mali ārstam — Tamori Dumbijam,

Gvinejas vēsturniekam — Džibrilam Tamsiram Nianē un visai mūsu tautai,

pieminot Rubeņu Um Niobē no Kamerūnas

S. U.

AUTORA IEVADVĀRDI

Neklāstīšu jums šeit afrikāņu romāna teoriju. Gribu tikai minēt, ka senajā Āfrikā, kuru mēdz dēvēt par «klasisko», tautas dziesminieks — grio bija ļoti iespaidīgs savas cilts, dzimtas un ciemata dzīves virzītājs spēks, kā arī galvenais visu notikumu izskaidrotājs. Zem tradicionālā sapulču koka viņš iztirzāja un pārsprieda ikviena darbus un rīcību. Ņemot viņu par paraugu, es uzskatu, ka rakstnieka pienākums — turēties tuvāk reālajai dzīvei un savai tautai.

Lai gan «Svelmainā vēja» darbība nenorisinās konkrēti nevienā no Āfrikas valstiņām, tā saucamajām franču valodas zemēm, katrā no tām esmu aizguvis kādu atsevišķu raksturīgu faktu vai notikumu. Vēlos, lai lasītājs šajā grāmatā atklāj un saskata daļu no sevis, no sava dzīves veida.

Šā romāna ideju man ierosināja 1958. gada 28. septembra referendums, kura laikā de Golla valdība Francijas un savu aizjūras koloniju iedzīvotājiem lika atbildēt uz jautājumu par jaunās konstitūcijas pieņemšanu ar vienu vārdu — «jā» vai «nē». Faktiski šī konstitūcija nostipiināja Francijas virskundzību kolonijās. Kaut gan Komunistiskā partija un citas āemokrātiskas organizācijas, līdzīgas tai, par kuru stāstīts romānā, veica milzu izskaidrošanas darbu, lielākā daļa Francijas Savienībā ietilpstošo valstiņu balsoja par šo konstitūciju.. Tolaik rakstīju grāmatu «Dombejs» — kādas senegaliešu dzimtas hroniku, sākot no Federba^1 laikiem un beidzot ar mūsdienām. Šo darbu uz kādu laiku biju spiests atlikt, jo aktuālie notikumi aizēnoja pagātni. «Svelmainā vēja» varoņi pretēji citu manu grāmatu personām, ignorēdami autora kontroli, jau darba sākumā paši man diktēja savu raksturu, pretendējot pēc plašāka vēriena un dziļākām dimensijām, kas atbilstu Āfrikas valstiņu apvienošanas problēmai.

Lai pareizāk redzētu un izprastu to, par ko šeit gatavojos rakstīt, devos sešu mēnešu ilgā ceļojumā pa Āfriku — gan kamieļa mugurā, gan pirogās, kuģī, automašīnā vai arī kājām.

Brīdinu lasītāju, ka šī grāmata nebūs nedz vēsturisks romāns, nedz notikumu hronika. Visi tēli, kā vīrieši, tā sievietes un bērni, kas iznirs šajās lappusēs, dzimuši mana radošā darba procesā attēloto notikumu rezultātā. Uz viņiem nevar attiecināt vārdus: «Es nemīlu varoņus, jo tie visi mirst jaunībā.» «Svelmainā vēja» varoņi ir mani bērni. Jūs tajos atradīsit biedrus ar jums līdzīgiem trūkumiem, tieksmēm, iekārēm un nākotnes sapņiem.

Es uzņemos pilnīgu atbildību par šo grāmatu.

Triloģijas divas daļas ir pabeigtas. Pirmajā — «Referendums» — darbība risinās šā izšķirīgā notikuma priekšvakarā. Otrā daļa — «Ideju biedrenes» — ietver laika periodu no 1958. līdz 1963. gadam, bet trešajā gribu pieskarties aktuālajai situācijai. Ceru, ka neskaitāmi citi pienākumi nesaistīs man rokas un es varēšu šo darbu veikt līdz galam.

Noslēgumā gribu sirsnīgi pateikties visiem tiem, kas man ceļojuma laikā pa Rietumu un Ekvatoriālo Āfriku sniedza nesamaksājamu atbalstu.

PROLOGS. MEDNIEKS

Mēnešiem ilgi nemitējās lietus. Reizē ar to bija atgriezusies auglība. Dabā viss brieda un zēla tik strauji, ka dažu dienu laikā nekur vairs nemanīja kaila zemes stūrīša. Drudžainā steigā zeme ietērpās zaļajā rotā, piesātinādama gaisu skurbinošām smaržām. Vairs nevarēja atšķirt ne savannas, džungļu, ne meža... Viss saplūda kopā, pārvērtās pilnīgā haosā, kur jukjukām cits citu ciešās skavās turēja koku stumbri un sapinušies zari. Viss zaļoja.

Ciematu ļaudis atkal ņēma rokās kapļus un ravēja nezāles prosas, kukurūzas un arahisa lauku šaurajās strēmelēs. Taču bezgalīgi plašais krūmu biezoknis neskarts zaļoja tālāk. Pat debesis pieņēma zilganzaļu nokrāsu. Pār koku galotnēm virmoja saules sakarsētais gaiss. Daudzkrāsains zaru un lapu, dīvainu puķu un mežonīgu, skarainu meža graudzāļu jums klājās pāri zaļo džungļu templim; taureņi un kolibriji, nometuši sausās sezonas pelēkos svārkus, ieguva spilgtas varavīksnes krāsas. Daba līksmi apsveica valgās dienas košumu.

Dienvidus. Klusums un miers visapkārt. Dzīvības elpa kā pamirusi, garie zāļu stiebri un dzelkšņainie krūmi kā sastinguši. Uz taciņām ne mazākās dzīvības.

Digbe atvilka elpu. Viņš bija patvēries zem kāda pundurbaobaba, kura ērmotās lapas auga svērteniski upes līmenim, kas atspulgoja koka kroplīgo stumbru. Digbe bija puskails. Atspiedis muguru pret koku un sakrustojis slaidās kājas, mednieks stāvēja, uzmanīdams daļu no plašā krūmāja. Sausuma periodā viņam šeit bija novērošanas postenis. Digbem blakus pie kreisās rokas nolikts loks un bultu soma. Viņš šķita ļoti aizņemts un norūpējies.

Digbe kaut ko pārdomāja.

Jau veselu gadu viņam pēdas dzina Antuāns un Remī. Šai vietā Digbe mēdza slēpties no viņiem sausuma mēnešos. Tagad te viss kupli sazaļojis. Tiesa, Digbem jau vairākkārt bija gadījies «sodīt» cilvēkus, kaut gan viņš īsti vairs neatcerējās, kāpēc. Bet tie bija Melnie. Viņi zaimoja dievus, neievēroja svēto Medību Kodeksu, un Digbe, sekojot dievišķam lēmumam, bija tos pārmācījis. Tas nebija noziegums, un nekas viņa sirdsapziņu nenospieda.

Arī tagad Digbem vajadzēja izpildīt spriedumu. Ar savu roku viņam jāatriebj apkaunojums, kas nodarīts Bita Jēnam un medību dieviem. Bet Digbe taču nekad vēl nebija tēmējis uz Balto. Viņš nespēja iedomāties, ka reiz būs jāsoda arī kāds Baltais. Sirds Digbem nevaldāmi pukstēja, tā sitās vēl skaļāk un straujāk nekā tamtams mežonīgi straujas dejas ritmā . .. Mandeļkrāsas acis pie-lija asinīm, žokļi cieši sakodās, skaidrāk iezīmējās trīs griezuma rētas uz vaigiem, saraucās uzacis, iepletās nāsis: Digbi plosīja bailes. Vai, sodīdams Balto, viņš neizaicinās visus ļaunos garus? Sakarā ar šiem «jā» un «nē» medības uz laiku bija atļautas. Kāpēc dievi nevarētu

apžēloties par viņu? Digbe pēc žēlastības ilgojās pats sevis dēļ. Viņš neiedrošinājās atgriezties mājās, neveicis uzlikto pienākumu. Digbes acis pauda, ka viņš bīstas savas mazdūšības. Lūk, kādas domas viņam nelika miera.

Pēkšņi uz muguras, kas glaudās klāt koka stumbram, Digbe sajuta kaut ko miklu. Domādams, ka tur lien čūska, mednieks, aizturējis elpu, lēnām ar kreiso roku aptaustīja labos sānus: pār muguru straumītē tecēja sviedri. Digbe nolaida roku. Tā bija gluži slapja. Viņš aplūkoja savu sviedraino ķermeni, rokas un kājas. Domīgs un nobažījies jauneklis nekustēdamies stāvēja. Viņš zināja, ka spriedumu izpildīs, — sodīs Antuānu un Remī. Par Remī viņam nebūtu bažu. Bet Antuāns? Viņš bija Baltais! Kaut varētu zināt, kas sekos pēc tam!

Jauneklis notupās un apņēma ar rokām ceļgalus; platā, muskuļainā mugura saliecās kūkumā. Šādā stāvoklī viņš jutās drošībā; tas atsauca atmiņā nomoda naktis pie ugunskura. Digbe bija ievērojamākais no vietējiem medniekiem. Paļaudamies uz savu spēku un drosmi, viņš dzīvoja tikai no medībām. Viņa nervus un muskuļus varēja salīdzināt ar allaž atvāztu, dūrienam gatavu nazi. Digbe pievērsa skatienu tālajam apvārsnim.

Tuvojās nakts. Jauneklis piecēlās kājās. Viņa augums bija slaids, galva lepni izslieta. Stalto stāvu iejoza īss gurnu apsegs; vingrās kustības pauda veiklību un apvaldītu spēku. Mednieka garās kājas bija kā radītas ātrai soļošanai, skatiens modrs un neuzticīgs kā vecam bifelim, bara vadonim. Pār plecu pārmetis bultu somu, rokā turēdams loku, Digbe sāka iet virzienā, kur bija aizbraucis Antuāna «lendrovers». Džungļos skaļi atbalsojās papagaiļu un tukānu klaigas, kala dzeņi.

Tikai vēlā vakara stundā, kad zvēri dodas dzesēt

slāpes, Digbe uzgāja Antuāna pēdas: uz tām norādīja samīdītās lapas un salauztie zari. Ar līkumu aizsteidzies Antuānam priekšā, Digbe devās viņam tieši pretī. Trīcēdams pie visām miesām, Melnais mednieks gaidīja Balto. Drudžainās trīsas, kas sākumā skāra tikai vaigus, spēji, kā pa nogāzi plūstoša lavas straume, pārņēma arī lūpas un smakru. Spēcīgajā elpā norasoja seja.

Beidzot brikšņos starp zariem Digbe ieraudzīja Balto ar šauteni rokās, atpogātā haki krāsas kreklā, kas bija pārlaists pāri biksēm. Raudzīdamies uz visām pusēm, gan pieliekdamies, gan izsliedamies Antuāns Fors tuvojās; brīžam viņš apstājās, tad turpināja ceļu. Jo tuvāk viņš nāca, jo lielāks auga Digbes nemiers. Digbe joprojām nenoteikti vilcinājās: baltā cilvēka ādas krāsa laupīja viņam drosmi.

Ar tikko jaušamu pleca kustību viņš nolaida zemē somu un, labajā rokā satvēris loku, sameklēja somā smailu bultu ar kapsulu galā; bulta bija saindēta. Noņēmis kapsulu, Digbe pārbaudīja bultas aso, melno galu. Tagad sirds viņam dauzījās divtik stipri. Viņš skaidri sadzirdēja tās ritmiskos klauvējienus.

Antuāns Fors atradās ne vairāk kā divsimt metru no viņa ...

Jau trešo dienu Antuāns Fors un Remī Soglo velti meklēja mednieka Digbes pēdas. Visu pēdējo dienu abi nebija izkāpuši no mašīnas. Beidzot viņi to apturēja pie upes; tālumā kā robota lenta debesīs iezīmējās neliela kalnu grēda zaļajā zāļu un sūnu rotā. Līdzenumā līkloču aizvijās upe. Tās krastus iežogoja krāšņa, bagātīga augu valsts, kas līdzīgi koķetai jaunavai spoguļojās rāmajā līmenī. Krasta krūmu līganākajos zaros ērti satupušies, nebēdīgi mērkaķīši remdēja upē slāpes.

— Atkal mēs esam piemuļķoti, — iespiedis šauteni

starp ceļiem, Antuāns Fors teica savam palīgam, kas sēdēja pie stūres.

Abi viri uzmanīgi pētīja brikšņus, krūmājus, dobu-mainos koku stumbrus. Pēdu pa pēdai viņi rūpīgi pārbaudīja apkārtni.

Lēnām kratīdamies, «lendrovers» vilkās tālāk caur sīko krūmāju. Ceļa tur gandrīz nebija; braukšanu nemitīgi traucēja zemē kritušie koki.

— Griezies pa labi! — pakārdams šauteni plecā, Antuāns pavēlēja.

Šoferis pagrieza mašīnu un brauca noteiktajā virzienā — uz plašo klajumu nelielā paaugstinājumā virs krūmu biezokņa. Remī sadrūmis klusēja. Viņa acis pēc bezmiega nakts bija sasarkušas. Veikli viņš vadīja mašīnu starp kokiem.

— Apstāsimies šeit.. . Iespējams, ka viņš nāks uz upi, — Antuāns teica.

Remī nobremzēja.

— Ja arī šovakar viņu neatradīsim. .. griezīsimies rīt mājās, — acu nenovērsdams no apvāršņa, šoferis ierunājās un pēc brītiņa piebilda: — Es nojaušu, ka viņš neatlaidīgi seko mūsu pārbraucienam.

— Domāju gan. Bet vazāt mūs aiz deguna viņam vairs neizdosies. Un kas tās bija par pēdām? Spokiem un burvjiem es neticu, fetišismam ne tik. Tie, bez šaubām, bija viņa kāju nospiedumi. Lidot pa gaisu viņš taču nevar? Esmu pārliecināts, ka viņš noslēpies kādā kokā...

— Varbūt šīs pēdas atstātas mums tīšām, kā māneklis? Spēji mainīt virzienu — tas ir jauns maldināšanas paņēmiens. Stāsta, ka citur medniekiem tas vēl neesot pazīstams.

— Tātad tev liekas ... Un tu pavisam nopietni domā,

ka viņš ir burvis? — Antuāns, nolaidis binokli, skatījās uz palīgu.

— Nē, nē, — Remī enerģiski noliedza un, pavēries Forā, paskaidroja: — Es tikai konstatēju faktus . . . Viņš nokauj zvērus un aizvāc gaļu. . . Viņš medī tikai lielos dzīvniekus, turklāt ar bultām . . . Pagājušajā reizē mēs krastmalā uzgājām nomīdītu vietu. Upē bija nogalināts begemots. Kamēr šāds ūdenī nomedīts dzīvnieks uzpeld virspusē, paiet pusotras vai veselas divas dienas, un tikai tad var to sadalīt gabalos. Uzreiz aiznest prom tonnu gaļas un novākt visus atkritumus vienam cilvēkam nav pa spēkam.

Joprojām runādams, Remī ar ierastu kustību pielika binokli pie acīm. Viņa piesmakusī balss šķita mierīga:

— ... Daudzie kāju nospiedumi, kurus redzējām krastmalā, pieder tikai vienam cilvēkam. Nekādu termītu pēdu tur nebija, tuvumā nemanīja arī plēsīgu putnu. Tātad? ... Neizprotami. Otrkārt — šajā apgabalā notiek kampaņa par «jā». Ciematiem atļauts medīt. Tas apstiprināts ar Upju un mežu pārvaldes pilnīgi oficiālu pavēli. Iedzīvotāji drīkst medīt, cik vien vēlas un cik spēj, tikai ar vienu noteikumu, ka referendumā viņi balsos «jā».

Antuāns mierīgi klausījās. Remī vārdi nebija bez pamata. Kaut gan viņa pesimismam Antuāns nepiekrita, bija jāatzīst, ka šoferim zināmā mērā taisnība.

Mēneša sākumā Upju un mežu pārvalde bija atsūtījusi rīkojumu, kur skaidri varēja lasīt: «Referenduma kampaņas laikā neizraisīt iedzimtajos nemieru.»

— Zinu, ka viņiem medības atļautas. Tagad viņi netraucēti iznīcinās visus lielos dzīvniekus. Un tikmēr šis mednieks staigās nesodīts . ..

— Gluži manas domas, — piekrita Remī, raudzīda-

mies uz Antuānu, kura tuklā roka ar strupajiem pirkstiem braucīja kuplo vaigubārdu.

Antuāns Fors iegrima domās.

— Mums būs jāšķiras, — viņš teica. — Ņem šauteni. Tev jānoiet ne mazāk kā divi kilometri uz vienu pusi, man — uz otru. Neej tikai pārāk tuvu upei. Tur viņš atradīs tavas pēdas. Turies gar krastu pa augstieni... Galvenais — nenogalini viņu, tāpat kā iepriekšējo ... Tēmē kājā. Pēc tam ātri dod man ziņu, izšaujot trīs reizes gaisā šajā virzienā. Es rīkošos tieši tāpat. Ejam .. .

Runājot Antuāns bija izkāpis no mašīnas, arī šoferis izkāpa.

— Jā, saprotu, — Remī drūmi piekrita baltajam pavēlniekam, paņemdams savu karabīni, kas bija balva par divdesmit pieciem padevīgi nokalpotiem gadiem koloniālistu armijā.

— Divas stundas pēc saules rieta satiksimies atkal šeit.

Abi vīri devās katrs uz savu pusi.

Antuāns Fors soļoja upes teces virzienā. Ejot viņš mēģināja pielādēt šauteni. Liecot zarus, kas aizšķēršļoja ceļu, viņš lauzās aizvien dziļāk un dziļāk biezoknī un, meklējot melnā mednieka pēdas, klusībā sirdījās:

— «Referenduma kampaņas laikā neizraisīt iedzimtajos nemieru!» Uzspļaut viņu referendumam! Idiotiskā Upju un mežu pārvalde arī grib jaukties politikā. Viņi laikam domā, ka es tāpēc esmu šeit? Maldās, nelgas! Kā drīkst pieļaut, lai melnie noslaktē visus dzīvniekus!

Pēkšņi, zaudējusi līdzsvaru, no zara zemē nokrita vā-verīte.

Antuāns spēji tvēra pēc šautenes, taču laikā pamanīja mazo zvēriņu, kas steidzīgi atkal uzrāpās kokā; izslējusi gaisā kuplo asti, vāvere aizlēca no zara uz zaru.

Digbe ieraudzīja Balto. Antuāna kailās krūtis viņam bija labi saredzamas. Digbe tēmēja starp atpogātā krekla malām. Bultas kāta un auklas virzienā starp mednieka labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu vīdēja kailā pakrūte. Aukla lēnām savilkās. Digbe, aizturējis elpu, piemiedza labo aci. Šāds stāvoklis ilga vienu acumirkli, taču šķita garš kā mūžība. Digbe joprojām šaubījās; viņš vēlējās, kaut pārtrūktu aukla.

Antuāns Fors nāca tuvāk un tuvāk. Viņš sasniedza gaišo joslu, kur caur zaru un lapu atstarpēm biezoknī lauzās slīpi saules stari.

Baltais nemitīgi tuvojās. Atlika simt metru, astoņdesmit, sešdesmit.. .

Sakodis zobus, Digbe sastinga. Karsta, svelmējoša strāva izšāvās cauri kreisajai rokai. Bulta trāpīja mērķī.

— Remī! Remī... Pie manis! — Antuāns iekliedzās, nomezdams zemē šauteni un satverdams bultu, kas bija ieurbusies pakrūtē.

It kā atbrīvojies no žņauga, Digbe atviegloti nopūtās. Viņš uzvilka otru saindēto bultu un iznāca no slēptuves. Ieraudzījis mednieku, Antuāns, nāves bailēs nobālis, kliegdams metās bēgt. Digbe viņam sekoja ... Skrejot viņš otru bultu iešāva baltajam pakausī. Antuāns nogāzās zemē, ar pieri uzkrizdams kādam zaram, kas brīkšķēdams salūza.

— Māt! . .. Māt! .. . Šarlote! Remī! Palīgā! — viņš sauca.

Digbe nespēja izšķirties, vai nogalināt Balto pavisam. Nenolaizdams acu no Antuāna, kas locījās zālē, viņš cīņas gatavībā apjucis stāvēja. Pirmā bulta bija nolūzusi, tās galiņš dziļi ieurbies miesā. Pēdējie rietošās saules stari, spraukdamies cauri lapotnei, apstājās uz Antuāna sejas. Viņa trīcošais ķermenis sāka krampjaini raustīties.

Digbe atlēca nost.

Bita Jēns bija apgalvojis, ka nāve iestāšoties acumirkli. Taču laiks līdz pēdējam elpas vilcienam šķita pārāk garš. Digbem iešāvās prātā, vai nebūtu labāk, ja Baltais noasiņotu. Asinis pievilinātu hiēnas. Tās Balto apritu vēl pirms nakts. Bet vai hiēnas ēd balto cilvēku gaļu? Runā, ka šiem dzīvniekiem dzīslās ritot balto asinis. Tāpēc hiēna ēd visu, bet hiēnu — neviens.

Pēkšņi Digbes platajās acīs iemirdzējās prieks. Bērnišķa izbrīna atplaiksnījās sejā. Zemē guļošajam, nekustīgajam ķermenim uzbruka kareivīgo termītu leģioni. Virs koku galotnēm garās virknēs laidelējās putni; apkārt klaigāja nerātni paviāni, baros trenkādami cits citu; dižciltīgs antilopu pāris domīgā gaitā devās uz upi.

Digbe ciešāk satvēra loku, sakārtoja bultu somu un metās projām.

Kādu kilometru tālāk Remī Soglo nervozi kodīja lūpas. Kā paredzēdams nelaimi, viņš trīcēja bailēs. Iztēlē rādījās pretīgi, fantastiski rēgi, kas svilpdami bruka viņam virsū un grasījās saplosīt dzīvu. Mazākais troksnītis, tikko jaušama lapu sakustēšanās pagalam sabangoja Remī domas, atsaucot atmiņā visādas nejēdzības. Acu priekšā atkal iznira Bitas Jēna kaulainais pirksts, kas vērsās pret viņu, ausīs skanēja burvja varenā balss:

— Tu mirsi.

Remī nekad nebija dienējis ne par sulaini, nedz nesēju vai pēdu dzinēju. Ceturtdaļmūža nokalpojis kolo-niālistu armijā, viņš tika ieskaitīts «rezervistos» un nozīmēts Antuānam Foram par palīgu. «Tev ir liela pieredze, tu tagad mums lieti noderēsi, sargājot zvērus no malu medniekiem,» viņam sacīja baltie. Ar pārmērīgo centību un nepiekāpību Remī kļuva ļoti bīstams [2] iedzimtajiem. Bet par spīti šim ilgajam kazarmās pavadītajam laikam un «lielajai pieredzei» viņš tomēr nespēja atbrīvoties no māņticības, kas viņu stingri turēja savā varā. Garajos armijas dienesta gados Remī trīskrāsainā Francijas karoga pavēnī droši bija piedalījies visos ko-loniālistu karagājienos. Taču šobrīd viņš vēlējās atrasties Antuānam pie sāniem. Viens viņš te jutās galīgi pazudis. Pa garajām zālēm brizdams, Remī bija sasniedzis mežmalu. Tālāk mežā vīdēja vēl kāds klajumiņš. Remī nogriezās pa kreisi. Līkumota taciņa veda gan augšup, gan lejup caur krūmiem un kokiem apaugušu gravu.

Bīdamies, ka viņu var pamanīt Antuāns, Remī sāka iet pa garo zāli, kas divkārt pārsniedza cilvēka augumu. Viņš apstājās pie astoņus vai desmit kvadrātmetrus liela laukumiņa, kur garā zāle bija nomīņāta. Laukumiņā atpūtās lauvu pāris. Pagriezuši galvas pret negaidīto viesi, zvēri plaši atplēta rīkles-. Apvēlies uz sāniem, tēviņš izstaipīja pakaļkājas. Mātīte piecēlās un, izlikdamās neko nemanot, vienaldzīgi devās projām. Tēviņš īsu, ļoti īsu mirkli vilcinājās, tad atkārtoja lauvienes manevru; zvēri atkāpās. Pāri ziedošajai, zaļi zeltainajai pļavai atskanēja lauvu aizsmakušie rēcieni.

Tas bija sācies apmēram pirms gada. Apstaigājot rezervātu kopā ar Remī, Antuāns Fors uzdūrās Panteona dievu svētajam sargam, plaši izdaudzinātajam burvim Bitam Jēnam, ko varēja uzskatīt kā vienu no pēdējiem zintinieku pārstāvjiem. Vecais vīrs soļoja mācekļu svītas pavadībā: tur bija ap desmit lokiem un šautenēm bruņotu vīru. Viņi gāja raitā solī.

Kad Remī Antuānam parādīja medniekus, viņš, apturējis tos, brīdināja, ka rezervātā medīt stingri aizliegts.

Bita Jēns bija nenosakāma vecuma cilvēks ar krunkainajā sejā dziļi iegrimušām, viltīgām acīm. Vispirms no galvas līdz kājām nopētījis Balto, tad Remī, viņš teica:

— Kas nesaka patiesību — melo. Atbildi, Baltais, — no kā lai mednieks pārtiek, ja viņš nemedī?

Remī to pārtulkoja Antuānam. Bita Jēns stāvēja nepielūdzams, lepni izslējies, kā īstam kulta kalpam pienākas.

— Pasaki, ka likšu iemest viņu cietumā.

Atspiedies uz spieķa, kas bija mazliet garāks par

viņu pašu, Bita Jēns, klausīdamies Remī atbildē, pieliecis galvu, izaicinoši smīnēja. Izdzirdis vārdu «cietums», viņš izslējās taisni, un acīs viņam atplaiksnījās prieks. Bitas Jēna nemitīgās sadursmes ar koloniālistu administrāciju bija parasts sarunu temats vietējiem iedzīvotājiem.

— No cietuma es ārā izkļūšu, — burvis atcirta.

Uguntiņas viņa acīs iegailējās vēl līksmāk un seja,

kuru vecums un ceļa putekļi bija noklājuši pelēkiem plankumiem, atplauka pašapzinīgā smaidā. Viņš plati atplēta acis, kuras līdz šim spilgtās saules dēļ bija piemiedzis.

— Ja pārkāpums vēlreiz atkārtosies, paturēsim viņu ilgāk cietumā, bet ceturto reizi — viņš saules vairs neredzēs, — Antuāns stingri noteica.

Dzirdot šos draudus, Bitas Jēna svīta iebildīgi saskatījās. Izdvesis nesaprotamas skaņas, burvis nokrekšķinājās. Visi apklusa.

— Patiesība ir un paliek patiesība! .. . Bet tas, ko saka šis Baltais, nav un nebūs mūžīga patiesība. Vienā un tajā pašā strīda jautājumā nevar būt divu patiesību. Ja esmu zaglis, lai mani soda dievs, kurš tiesā par zagšanu, tāpat kā visus, kas zog! Bet aizliegt to, kas ir parasts un dabisks, aizliegt medniekam medīt — tā nav patiesība!

— Pareizi! Tā nav nekāda patiesība!

— Tev taisnība! — Bitas pavadoņi piebalsoja.

Savus pēdējos vārdus Bita Jēns bija īpaši uzsvēris.

Viņa acis zem noputējušām skropstām nikni zvēroja. Kalsnā, sažuvusi roka gan cēlās, gan krita. Apspiedis dusmu uzliesmojumu, viņš rāmā balsī turpināja:

— No cietuma es nebaidos. Vainas apziņa mani tur nenospiedīs.

Pēc dažām nedēļām Antuāns un Remi rezervātā pieķēra Bitu tieši nozieguma vietā, kur viņš kopā ar mācekļiem kūpināja nokautā zvēra gaļu.

Medniekus ieslodzīja cietumā. Taču sods viņu uzvešanos nelaboja. Atbrīvojušies viņi no jauna uzsāka parastās gaitas. Bitu pieķēra vēlreiz. Antuāns mācekļu priekšā rupji viņu apvainoja, atņēma visiem ieročus un citus medību piederumus, bet mednieku būdām pielaida uguni.

— Ak Baltais! To tu vairs nekad nedarīsi, nekad!

Digbe metās Antuānam virsū, grasīdamies viņu sagrābt, pārējie gribēja šaut. Bita viņus atturēja. Viņš pacēla roku pret debesīm, it kā saukdams palīgā neredzamus garus. Gurnu apsega viens gals, kas bija pārmests Bitam pār plecu, noslīdēja zemē. Viņš, veikli to satvēris, majestātiski apmeta ap roku. Burvja piemiegtajās acīs kvēloja žultains naids. Izmantodams savu autoritāti, ko viņam piešķīra sabiedriskais stāvoklis un viszinošā zintinieka slava, Bita, izriezis krūtis, īsta pavēlnieka balsī pavēstīja:

— Mūsu senču dievu vārdā pasludinu, ka cietumā neiešu. Bet tu, tu... — ar pirkstu norādīdams uz Remī, viņš trīskārt atkārtoja, — tu mirsi pelnītā nāvē. Astoņas dienas tūks tava mēle, tava miesa un tavas iekšas, bet nekas, vai dzirdi — nekas tev nespēs līdzēt. Ko veiks šī mana roka, — viņš pacēla roku un izstiepa garos, mezglainos pirkstus, — to neviens vairs nespēs labot. Tiklīdz tu pavērsi lūpas, lai runātu, tava mēle piepūtīsies kā pūslis un aizbāzīs muti. Tavai agonijai netrūks liecinieku, taču nekas tevi neglābs. Bet viņam, — burvis paskatījās uz Antuānu, — viņam savā dzimtenē vairs neatgriezties! Ne pēc trim dienām, ne trīs mēnešiem, nedz arī pēc trim gadiem! Un tagad, vergs, tu vari viņam to pateikt.

Remī noklausījās visu līdz galam, tad, sakampis Bitu, iespļāva viņam sejā un franciski uzbrēca:

— Mežoni, tava vieta ir aiz restēm!

Tā Bita Jēns atkal nokļuva cietumā. Bet Remī pēc šā notikuma nekur vairs nerada mieru.

— Nudien, lai ticētu šādiem māņiem, ir jābūt gluži trakam, — Antuāns teica, kad Remī viņam pārtulkoja burvja vārdus.

— Lai mēģina kādam to iestāstīt! — Remī baltā cilvēka priekšā lielīgi plātījās. Viņš negribēja izrādīt savu gļēvulību. Patiesībā, sirdī iezagušās, viņu krimta bailes. No dienas dienā Remī tagad gaidīja savu drošo nāvi, kas šķita tuvojamies tikpat neatlaidīgi, kā zirneklis auž tīklu, tikpat nenovēršami, kā ūdens pilieni sagrauž klinti. Niecīgākās sāpes viņam jau šķita kā bēru zvans, kas atgādināja briesmīgo pareģojumu.

Saule slīdēja arvien zemāk. Pār zāli un ziediem dziestošās dienas gaisma lēja žilbinošas krāsas — sārtas, mēļas, granātsarkanas. Džungļi, šķiet, pārvērtās smalkā, rakstainā audumā. Vēja maigajos glāstos trīsēja slaidie, trauslie zāļu stiebri.

Remī nolēma atgriezties pie mašīnas, lai, paslēpies tur, sagaidītu Antuānu. Viņš devās atpakaļ. Pēkšņi Remī sastinga. Priekšā mudžēja vesels kalns maitu liju. Plēsīgie putni kā blīvs mākonis aizklāja savu upuri. Daži no tiem, atlēkuši nost no bara, skumji, it kā nožēlojot, pacēlās spārnos; pārējie netraucēti turpināja plosīt maitu. Pirmajā brīdī Remī iešāvās prātā, vai tas nav Antuāns Fors. Bet, pamanījis bifeļa galvu, viņš nomierinājās.

Apgājis putniem ar līkumu, Remī vienos sviedros, panisku, neatvairāmu baiļu vajāts, nolēma tālāk vairs neiet. Pirmo reizi mūžā viņš atteicās paklausīt baltajam pavēlniekam. Viņš rakņājās atmiņās, pārbaudīdams savu rīcību visos divdesmit piecos koloniālajā armijā pavadītajos gados, sākot ar pašu pirmo dienu, kad bija uzvilcis mugurā strēlnieka mundieri, taču neatrada nekā, kas pelnītu pārmetumus. Visi Remī priekšnieki bija Baltie. Viņi komandēja un pavēlēja. Taču šobrīd nelīdzēja arī šī sevis tiesāšana, kas neatbrīvoja Remī no slimīgajām bailēm. Viņš labprāt publiski lūgtu Bitam piedošanu un atzītu savu vainu, lai tikai nepiepildītos Bitas draudi.

Tuvojošās nāves jausma galīgi sagrāva Remī jau tā pārāk trauslo ticību katoļu dievam.

«Kā es, šās zemes dēls, drīkstu liegt saviem brāļiem medīt?» viņš domāja. Šautene viņam izslīdēja no rokām. Remī lūkojās brikšņos, virzienā, kur bija nozudis viņa baltais pavēlnieks, un karsti vēlējās, kaut drīzāk tas atgrieztos.

«Pēc Antuāna dzīvības neviens nekāros: viņš taču ir Baltais. Viņu katrā ziņā saudzēs. Baltie arvien ir bijuši melno pavēlnieki un tiesātāji. Neviens no melnajiem vēl nav iedrošinājies pacelt roku pret Balto. Vai drīkst lauzt kārtību, kas pastāvējusi jau pirms manas un vēl pirms Bitas Jēna dzimšanas? Kāds attaisnojums būtu šādai rīcībai vai noziegumam?» Remī domāja.

Ceļu šķērsoja antilopes glūnīgiem purniem, bet, pamanījušas Remī, pagriezās atpakaļ. Remī sēdēja zem kāda koka.

Laiks strauji steidzās uz priekšu. Koku ēnas krustojās un sabiezēja. No zemes kāpa mikli garaiņi. Maitu lijas graciozi planēja gaisā, veidojot debesis acīm neizseko-jamas arabeskas. Drīz vien tām pievienojās pieci citi putni, un viņu tumšās ēnas drūmi slīdēja pār zemi, zariem un zāli. Šo netīro «debesu salašņu» nemitīgā šaudīšanās Remī neviļus atgādināja liktenīgo pareģojumu. Nenoliedzami — šīs maitu lijas vēstīja viņam kaut ko ļaunu, bet viņš pats bailēs plaši ieplestām acīm atgādināja vajātu zaķi.

Remī pārskrēja šermuļi, viņš neviļus piecēlās kājās. Putni, kas lidoja viņam virs galvas, neatstājās.

Stundu vēlāk Remī, iekāpis «lendroverā», skaļi sauca Antuānu, bet tad, bīdamies pievilināt kādu nezināmu būtni, apklusa. Viņu kratīja drudžainas trīsas.

Septiņu soļu attālumā, noslēpies aiz koka, stāvēja melnais mednieks. Ieraudzījis Remī, viņš uzvilka loku. Nemiers un šaubas, kas viņu māca, gaidot uz Balto, tagad bija izgaisušas.

— E, puis! — viņš uzsauca.

Apjukušais Remī nepaguva pagriezt galvu, kad bulta jau ieurbās viņam plecā.

— Antuān! ... Antuān, es mirstu! . . . Glāb mani! — Remī iekaucās.

Digbe piegāja viņam klāt. Pakritis uz sēdekļa, Remī raudāja, kauca un sauca palīgā.

— Iedarbini savu ķerru! Tavs Baltais ir pagalam, — izraudams bultu viņam no pleca, Digbe teica un sīkiem, veikliem soļiem nozuda garajā zālē.

Diena izdzisa. Tās spilgto gaismu spēji nomainīja necaurredzama, tintes melna tumsa. Vienā mirklī iestājās klusums. Tas izraisīja savādu tukšuma sajūtu. Šķita, ka rimusi pati dzīvības elpa.

Un tomēr — neredzama un nedzirdama, valdzinoša un rijīga neaptverami lielā daba elpoja tepat blakus. Ūdeņus, augus, zvērus, rāpuļus un cilvēkus — visus apņēma nakts un tās dzīve.

I nodala VECMĀTE

Tālumā mirgo pilsētas ugunis — tur balto cilvēku rezidence. Vēl tālāk, šīs zvaigžņotās joslas aizsegā, klusi čalo iedzimto kvartāls.

Neviena netraucēta, uz lieveņa sēž Manja Kombeti; gaismas staru kūlītis, krītot caur logu, pa daļai apspīd viņas augumu. Jau iestājusies nakts. Tepat blakus, norimusi kā kuģis atklātā jūrā, kas iededzis signālugunis un izslēdzis motoru, miegā grimst slimnīca.

Manja Kombeti, kura labprāt mēdz pafilozofēt, ir kupla, mazliet komiska sieviete. Notikumi, kas pēdējā laikā negaidīti sarežģījušies, dod iemeslu pārdomām. Šie fakti ar varu laužas Manjai prātā, spiež sekot notikumu risinājumam. Velti meklējot tiem izskaidrojumu, viņai arvien jāatzīst, ka tie ir neizprotami. Un tā viņa nemitīgi atgriežas savu prātojumu izejas punktā — pati pie sevis.

«Nesaprotu, kāpēc doktors liek man dzīvot savās mājās un kopt slimnīcā nedēļnieces? Kāpēc es atrodos šeit, šajā balto celtajā vasarnīcā, tik tālu prom no savējiem? Lai doktoru iepazīstinātu ar ārstniecības augiem? Ak, mani senči! Vecmāte — vai tad tā ir kāda profesija? Visām sievietēm pašām jāzina, kā tikt galā ar dzemdībām, jo katrai tās gaidāmas. Ja tikai sieviete nav neauglīga vai ja viņai neauglību aiz greizsirdības nav piebūrusi kāda cita sieva. Bet šī vaina ir dziedējama un pāriet. No burvestības var atbrīvoties. Ak, mani senči! Doktors man tomēr kaut ko neatklāj. Ko īsti nozīmē šie «jā» un «nē»?»

Nekustīgi sēdēdama atpūtas krēslā kā koka dieviņš, kas zaudējis varu, Manja Kombeti atkal un atkal pārcilā savas domas. Ikviena no tām ir atklājums, kas sniedz jaunu vielu prātojumiem. Šie temati nav pašas izgudroti, tie smelti tālu ārpus viņas zināšanu robežām.

«Vecie ļaudis uzskatīja par godu iegūt pēc iespējas lielāku ražu, izaudzēt lielāko ganāmpulku, saticīgi ar pārējiem sadzīvot, sirsnīgi uzņemt viesus, neskopoties, bet dalīties savos labumos ar visiem, priecāties un ciest līdz ar citiem ... Tagad šīs senču parašas pamestas novārtā. Ko niekus, tās jau pavisam iznīkušas! Šodien katrs cenšas kļūt par svarīgu personu — «dipitātu» vai «ministeri», būt pārāks par citiem un dzīvot, nekā nedarot. Lūk, kāpēc mūsu dzimtas, ciltis un ciemati zaudē seno spēku, tur palikuši vienīgi vārguļi. Bet jaunieši tiek iesaukti karadienestā vai arī paši brauc prom uz piekrastes pilsētām. Vecie ļaudis paliek vieni kā nocirsti koki bez saknēm, kuri pamazām nokalst.

Cik laipns ir doktors pret slimniekiem un viņu tuviniekiem! Bet pret mācītāju? O nē ... Jāatzīstas, es pati arī neciešu šos melnsvārčus. Mums ir savi dievi, baltajiem — savi. Doktoram taisnība — mācītāji sludina politiku. Tā, piemēram, viņi ārstē, ārstē mūsējos bērnus ... te pēkšņi dod tiem jaunus vārdus! Senči mani! Kam tas vajadzīgs? Vai tad mūsu vectēvu dotie vārdi sliktāki? Ja mani sauc — Manja Kombeti, kāpēc lai es šo vārdu mainītu? Pats virsmācītājs esot teicis, ka mums visiem jābalso «jā». Tā ļaudis stāsta, ej nu sazini, varbūt viņiem taisnība. Bet mūsu jaunieši tomēr gatavojas balsot «nē». Arī doktors ir viņu pusē. Uz doktoru, protams, var paļauties. Es viņam pilnīgi uzticos. Arī es balsošu «nē».»

Savu līdzšinējo dzīvi Man ja Kombeti bija nodzīvojusi bez liekas prāta piepūles. Tā bija vienmuļa, bezrūpīga eksistence, kur dienas iezīmēja atsevišķi notikumi. Tagad, kopš Manja strādāja slimnīcā kopā ar tās direktoru un galveno ārstu Tangaru, viņas dzīve saistījās ar dažādām sīkām rūpēm, kas atraisīja un iekustināja viņas snaudošās prāta spējas. Bērnišķās smadzenes sāka rosīgi darboties. Tās izrādījās auglīga, neskarta zeme, kaut gan vēl pavisam nesen Manjas Kombeti rīcību bija noteikušas vienīgi fiziskās sajūtas, viņas karsto asiņu bangojums bez mazākās prāta līdzdalības.

«Ak, mani senči!» Manja pie sevis iesaucās. «Kā lai izprot, vai mūsu jaunatne peld līdzi pagātnes straumei vai turas tai pretī? Bet ļaudis jau nestāstītu to, kam nav nekāda pamata.»

Domu vilnis aizrāva Manju Kombeti tālu jo tālu. Reizēm viņa iegrima seno māņu pasaulē, reizēm iedziļinājās sava laikmeta dzīvē, salīdzinādama visu pagājušo ar tagadējo. Aktuālie notikumi, pēc doktora izskaidrojumiem, pavēra viņai skatu uz rītdienu. Vecā pasaule ar saviem likumiem tad pēkšņi noslēdzās. Manja sāpīgi pārdzīvoja, ka šīs abas pasaules — vecā un jaunā — nav savienojamas.

— Sveicināta, labā sieviete! Kā tu jūties? — slimnīcas šefpavārs Fuseinu sveicināja Manju Kombeti.

Kā nelūgts viesis viņš iznira no tumsas un pastiepa roku pret lieveni.

Par spīti tumsai Manja Kombeti jauta, ka Fuseinu ir piedzēries. Nepatīkami iztraucēta no pārdomām, viņa viesim laipnu seju nerādīja. Starp citu, Manja jau vairākus mēnešus vakaros mēdza sēdēt uz lieveņa, bet Fuseinu vienmēr it kā nejauši — šī «nejaušība» abiem, protams, bija iepriekš paredzēta — nāca te garām. Ikreiz viņš uzsāka vienu un to pašu sarunu. Manjas Kom-beti nelaipnā seja piederēja savstarpējās spēles noteikumiem; tā nozīmēja sagatavošanos sekojošajai vārdu cīņai. Viņa sasparojusies vāca kopā visu savu asprātību krājumu.

Fuseinu ērti novietojās uz lieveņa kāpnītēm, pavērsis seju pret Manju Kombeti, un, dziļi nopūties, gaidīja atbildi uz savu pieklājīgo sveicienu. Abi klusēja, dzirdamas bija tikai pavāra skaļās nopūtas.

«Veca kaza, bet vēl ciešama. Žēl, ka nav jaunāka,» Fuseinu klusībā domāja. «Un ak tavu klīrību! Es savā jaunībā pratu iedīdīt visniķīgākās ķēvītes. Gan tikšu galā arī ar šo un tad nostiprināšu savas pozīcijas. Skat, jau astoņi mēneši šī mani vazā aiz deguna, aizbildinādamās, ka neciešot dzērājus! Ak nolādētais sievišķis! Dzert es sāku, vēl pirms tava māte aplika gurnu jostu .. . Varbūt pat agrāk, nekā tavs tēvs noplēsa savu pirmo bikšu pāri.» Skaļi Fuseinu vēlreiz pajautāja:

— Kā jūties, labā sieviete?

Manja Kombeti neuzticīgi apsvēra jautājumu no visām pusēm. Viņa lieliski saprata, ko šis vīrs no viņas vēlas, un tā balsī dzirdēja ieskanamies pieaugošu nepacietību . ..

— Tas, puis, atkarīgs no tā, ko tu slēp aiz saviem vārdiem «Kā tu jūties?», — Manja Kombeti atbildēja.

— Ai labā sieviete! — Fuseinu aizsmakušā balsī iesaucās un klepojot centās noslēpt aizsmakuma īsto cēloni — pamatīgo izdzertā alkohola daudzumu. — Es gribēju zināt tikai to, kā tu jūties. Vai esi vesela? Vai tavu dvēseles mieru nekas netraucē? Tāds, lūk, bija mana sveiciena saturs.

«Ak, mani senči! Kāds melkulis! Cik viltus pilna runa! Melīgi bija viņa vecāki, melīga visa viņu dzimta. Kāpēc gan vīrieši ir tādi meļi?» Manja Kombeti klusībā nodomāja, bet pavāram ļoti mierīgi atbildēja:

— Esmu pilnīgi vesela. Manu dvēseles mieru nekas netraucē. Bet kāpēc tev tā rūp mana veselība?

— Ho, ho! — Fuseinu iesmējās, uzrausdamies dažus pakāpienus augstāk, un neviļus pretīgi atraugājās. — Dievs palīdz! — viņš nomurmināja un turpināja sarunu:

— Saki, labā sieviete, — vai vērts glabāt ūdeni, kas nedzesē slāpes?

— Iegaumē, puis, — velti ir gaidīt, ka dīķa ūdens sāks mutuļot.

— Ūdens visu nogalina. Jā, visu. Izņemot vardes.

— Paklau, nemetīsim vardes mutuļojošā ūdenī!

Norijis šo piezīmi, Fuseinu domāja:

«Tā tik ir blēde! Lokās kā čūska biezoknī. Es mīlu mežonīgus zirdziņus, man patīk tādus dīdīt. Šai viltniecei ir asi trīta mēle. Esmu visādas sievietes redzējis.»

Šefpavārs jauta, ka Manju Kombeti pieveikt nebūs viegli. Visi viņa trumpji jau bija izspēlēti. Manjai viņš mēdza paglabāt gardākos kumosus savā virtuvē. Bet allaž, kad abi nonāca līdz vārdu cīņai, Fuseinu manīja, ka iekāres objekts viņam izslīd no rokām. Tāda sieviete kā Manja Kombeti — kupla, stalta, apbrīnojami asprātīga un cienījama sāncense runas mākslā — bija viņa ideāls.

— Redzi, labā sieviete, vecākiem cilvēkiem ... vientulība ir kaitīga. Vai nav tiesa?

«Tētīt manu! Viņš, mainījis taktiku, sāk man uzbrukt no citas puses. Nu, tūlīt tu redzēsi, ka ne velti esmu cienījusi savus senčus!» Skaļi viņa teica:

— Es neesmu vientuļa, draugs. Manā sirdī mājo vesela tauta, tā allaž kopā ar mani. Un es nemaz neesmu tik veca, lai visu nevarētu veikt pati.

«Lūk, kā ... Ek, būtu viņa mani redzējusi pirms gadiem pieciem, pati kristu ap kaklu! Pārāk augstu ceļ degunu, kā baltie saka. Tur vainīgs tikai doktors.»

Skaļi Fuseinu atcirta:

— Grūtā brīdī palīdzīga drauga roka nekad nav lieka.

«Iztikšu arī bez tavām rokām, pļēgur! Doktoram taisnība, ka Fuseinu pat no rītiem vēl ir skurbulī, it kā nule būtu dzēris. Glabā pats savas rokas! Ļoti žēl, ka tu tā mīli šo elles dziru,» Manja klusībā domāja. Sakrustojusi kājas un atbalstījusies uz elkoņa, viņa sēdēja, raudzīdamās uz Fuseinu. Mieru nelika nerātna doma:

— Saki, puis, — vai tev allaž vakaros jāpiedzeras, lai tu būtu īsts vīrietis?

«Ak, nu šī sāks apšaubīt manu vīrišķību? Tūlīt rādīšu, kas mani senči!»

Un, notupies uz viena ceļa kā drēbnieks, Fuseinu iesāka:

— Saproti mani, sieviete, es kļūtu slims, ja atmestu dzeršanu. Esmu pārāk pie tās pieradis, jo, stundām ilgi ņemoties gar plīti, mani moka slāpes un karstums kaltē asinis. Tās vajag apslacīt. Nudien, esmu par sevi tā nobažījies, kā bažītos par savu tēvu vai māti...

Fuseinu jau iepriekš bija paredzējis, kurp novedīs viņa daiļrunība. Cenzdamies nezaudēt patētisko toni, viņš runāja kā īsts orators:

— Senās dienās, kad vēl nebiju uz visiem laikiem atstājis savējos, es biju apskaužamākais puisis mūsu ciematā. Uz koras pratu spēlēt kā neviena. Arī tagad es to spēlēju labāk par citiem. Bet lai nu tas paliek. Tolaik man netrūka nekā, ko vien jauns cilvēks pasaulē var vēlēties ... Bet tad kādā ļoti ļoti skumjā dienā es pametu visu — mantu, ģimeni, godu, cienījamu stāvokli. Es kļuvu ka vēja rauta lapa. Un šis vējš mani nesa, pats nezinu, kurp ...

Fuseinu smagi nopūtās. Tagad viņš sēdēja sakrustotām kājām kā īsts grozu pinējs un, stingu skatienu raudzīdamies tumsā, šūpojās no vieniem sāniem uz otriem. No tālienes šurp atplūda klusas, nepazīstamas balsis. Gaismas staru kūlītī ielaidās kāds kukainītis. Krūmu biezoknī skanēja pūces ūjināšana.

— ... Vairāk nekā divdesmit gadu es strādāju vaiga sviedros, nespēdams diezgan nopelnīt, lai samaksātu slavenākajiem burvjiem, priesteriem, zīlniekiem. Tie visi bija vienis prātis, ka esmu noburts, lai dabūtu mani prom no mājas. Vai tā bija konkurence? Greizsirdība? Skaudība? ... Kas zin? Taču nekas nespēja mani atbrīvot no ļaunās varas. Gāja gadi, lietiem sekoja sausums, bet es joprojām klīdu un klīdu no vienas Āfrikas malas uz otru Jā, kas tik nav piedzīvots! Esmu redzējis dažādas pilsētas, dažādus ļaudis, dzirdējis daudzas valodas, baudījis visvisādus ēdienus. Es dzeru, jā, protams, es to daru. Vai tad es nezinu, ka tas nav labi? Zinu. Bet ar visu atlikušo spēku es pārāk mīlu dzīvi... Es vēlētos būt atkal tāds kā senāk, tāds, kāds reiz biju! Jā, sieviete, tu liki manā sirdī atvērties dziļākajām rētām, nudien! Tu liki atvērties rētām ...

Manja Kombeti arī atcerējās savas jaunības dienas. Viņu daudzināja par skaistāko meiču. It īpaši pēc tam, kad viņas kuplie mati bija uzticēti prasmīgas frizieres rokām. Friziere atraisīja un izsukāja Manjas iepriekšējā vakarā mazgātās, īsās, biezās cirtas, sakārtojot tās apbrīnojami augstā sasukā: sprogainie mati, neskaitāmos ciešos rullīšos savīti, veidoja uz pakauša nelielus kvadrātiņus. Plaukstas un potītes Manjai tolaik rotāja vara un sudraba gredzeni; nelieli, vīti zelta aplīši karājās ausīs. Apjozusi gurniem krāšņu apsegu, Manja Kom-beti atgādināja seno faraonu laiku ēģiptieti.

Fuseinu nemitējās stāstīt:

— Jā, sieviete! .. . Esmu daudz cietis un pārdzīvojis. Zinu, ka esmu visiem tikai par apgrūtinājumu. Man liktenis lēmis dzīvot vienam pašam, gluži vienam. Kaut man būtu spieķis! Spieķis, uz kura atspiesties un veikt atlikušo dzīves ceļa daļu ... Es nemēdzu sūdzēties . . . Tas gadās reti. Bet paraugies uz doktoru. Viņa logā katru nakti deg gaisma. Viņš nemitīgi strādā un novārdzina sevi. Taču viņam ir dēls, kura māti neviens gan nepazīst. Man šai ziņā nav laimējies. Cik labi, ja ir bērns! Kas nekait iedēstīt kociņu, kura paēnā nāks atpūsties noguruši ceļinieki. . . Atpūtīsies un turpinās ceļu .. . Un varbūt kāds no viņiem teiks: «Tīkami bija šā kociņa paēnā. Paldies tam, kas to iedēstījis.» Par to es varu tikai sapņot.

Fuseinu arvien vēl nebeidza savu patētisko runu. Viņš patiesi bija aizrāvies ar daiļrunību. Manja Kom-beti vairs viņā neklausījās. Viņa zināja, ka Fuseinu stāsta vairāk pats sev. Vēlēdamās, kaut drīzāk viņš apklustu, Manja domāja: «Bez šaubām, viņš ir daudz cietis.» Fuseinu vārdi skanēja kā elsas no dvēseles dzīlēm. Viņai pretī sēdēja novecojis, alkohola saēsts cilvēks virtuves garaiņos savītušu, pelēcīgu seju. Manja domāja, kas ir tas neizprotamais spēks, kurš liedz cilvēkam atkāpties no uzsāktajām gaitām un griezties uz citu pusi.

— Kapoka sēkliņa uzdīgst krietni tālu no mātes koka. Vīrs sievietei ir arī dēls. Tas ir katras sievas pirmdzimtais, — Manja Kombeti prātoja.

Aizrāvies ar tēlošanu, Fuseinu patiesi neviļus bija pieskāries pagātnes rētām. Tās viņam sāpēja, ļoti sāpēja. It kā pirmo reizi viņš ieskatījās savā dvēselē, redzēja sevi bezmērķīgi peldam pa dzīves straumi, bez jebkāda pieturas punkta mētājamies pasaulē. Viņš pats īsti neizprata, kas viņā izraisījis šīs dziļās sāpes. Vai tas bija dzērums? Vai ilgas pēc miera un ģimenes pavarda? Vecums un bailes no vientulības? Vai tiešām viņā iekvēlojušās cēlas jūtas pret šo sievieti? Manjas vēsums un filozofiskā piezīme skāra Fuseinu kā pātagas cirtiens. Viņš vairs netēloja:

— Redzu, ka manas sāpes tevi nemaz neaizkustina. Tāpēc labāk atbrīvošu tevi no savas sabiedrības. Jā, iešu meklēt tādus kā es pats, nevienam nevajadzīgus klaidoņus, — pieceldamies kājās, Fuseinu teica. īsu brīdi viņš klusēdams stāvēja, tad piebilda: — Miers ar tevi, sieviete.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, Fuseinu spēra vēl dažus soļus uz priekšu, tad apstājies sagrīļojās un, mazliet uz priekšu saliecies, atskatījās.

— Jā, sieviete! Vai zini, labāk es kāpšu pirogā, kas nosvērusies uz sāniem, nekā tādā, kas taisās grimt! Ar labu nakti!

To teicis, viņš pazuda tumsā.

«Ak, mani senči! ... Ar ko tad es viņu tā aizvainoju? Tas nelietis nav spļāviena vērts. Viņš vēl mani aizskars? Šis melkulis! Meļu pēctecis! Nekad vairs nerunāšu ar viņu. Lai patur pats savus gardos kumosus! Esmu pietiekami veca, lai zinātu, ko gribu. Šis vecais buks man samaksās par savu nekaunību!»

Manja Kombeti labprāt būtu sēdējusi vēl ilgāk, taču acis lipa ciet; tikai slinkums liedza viņai piecelties un likties gultā.

— Vientuļš koks! — viņa murmināja. — Vai tad mūsu doktors ir vientuļš? Tētīt manu! Nemaz! Viņam ir savs darbs. Kur pavārs ķēris to, ka doktors jūtas vientuļš un ilgojas pēc ģimenes siltuma? Skaidri dzērāja murgi. Tāds cilvēks kā doktors neuzticēsies pļēguram. Doktors jau sen varētu apprecēt nevis vienu, bet divas vai pat trīs jaunavas, ja tikai vēlētos. Naudas viņam netrūkst. Nesen pie viņa ciemojās sveši vīrieši. Tas katrā ziņā nozīmē, ka runāts tiek par precībām. Doktors man to slēpj. Es visu redzu un saprotu. Bet viņa dēlēns? Viņi abi sarunājas balto cilvēku valodā. Ļaudis gan mēļo ... Ak, ļaužu mēles allaž bijušas ļaunas! Protams, bez mātes neviens pasaulē nav nācis. Bet kur ir viņa māte? Zināms, ka tā ir baltā sieviete. Bet kāpēc viņa nedzīvo pie dēla? Baltie šeit bieži pamet savus bērnus. Kāpēc doktors tā nedara? Varbūt šis puisēns nemaz nav viņa bērns? Varbūt viņš ir šķīries no sievas? Runā, ka balto cilvēku dzimtenē viss notiekot savādāk nekā pie mums, šis jautājums katrā ziņā būs jānoskaidro. Ak, mani senči! Tas jādara noteikti. Doktors pret mani izturas kā pret savu vecāko māsu. Es taču varu viņam pagādāt līgavu. Atliek tikai uzzināt gaumi, kāda sieva viņam labāk patiktu — resna, tieva ... Nu, nē, tieva nekādā ziņā. Tievas meitenes nav glītas, īstas asakas. Man mute kalst! Tas no pārmērīgas tērgāšanas ar to pļēguru. Tētīt manu! Kāpēc gan visi cilvēki nevarētu iet vienu ceļu? Tad taču viss būtu daudz vienkāršāk saprotams.

Šķetinādama tālāk domu pavedienu un plānodama, kā sameklēt doktoram piemērotu līgavu, Manja Kom-beti beidzot piecēlās kājās. Viņa pameta acis augšup uz Dienvidu Krusta zvaigznāju, tad, šķērsojusi lieveni, apstājās pie laboratorijas loga. Iedzimto slimnīcas direktors, galvenais ārsts Tangara, tērpies baltajā virsvalkā, arvien vēl bija iegrimis ārstniecības augu pētīšanā. Garais laboratorijas galds bija apkrauts dažādiem traukiem un stikla stobriņiem. Telpā pie griestiem [3]

lidinājās viegli garaiņi. Kādā dziļā traukā vārījās ūdens. Ik pa brītiņam Tangara noliecās pār mikroskopu, pēc tam kaut ko atzīmēdams burtnīcā, kas atradās blakām uz galda. Laboratorijas ierīces vienmēr ļoti saistīja Manjas Kombeti ziņkāri.

— Tā esi tu, Kombeti? — atskatījies un noņēmis raga acenes, Tangara teica. — Ir vēls. Es domāju, ka tu jau guli. Vai Fuseinu aizgāja?

— Fuseinu? — Manja Kombeti vienaldzīgi jautāja.

— Viņš pagāja še garām. — Viņa norādīja uz durvīm.

— Bet ko tu dari? Katru vakaru tik strādā un strādā. Vai tad tev vēl arvien jāmācās?

— Jā. Mācos to, ko tu man māci, — izstaipīdamies, enerģiski izberzēdams acis, Tangara atbildēja. — Man atlicis darba piecām minūtēm. Tikmēr ūdens būs sate-cējis šajā stobriņā. Bet zālītes, kas tur redzamas, nosēdīsies dibenā. Tas būs lielisks līdzeklis pret bērnu slimībām.

— Vai ārstiem vienmēr jāmācās?

_ — Vienmēr jāmācās ne tikai ārstiem, bet arī citiem. Ārzemēs ir ārsti, kas ziedojuši mūžu, lai izgudrotu jaunus medikamentus un atklātu ļaunu slimību izraisītājus. Mums turpretī trūkst pat vienkāršāko medikamentu. Tās slimības, no kurām šeit iet bojā cilvēki, citur vairs nav bīstamas. Pagaidām mums atliek meklēt pašiem savus slimību apkarošanas līdzekļus. Un šajos meklējumos daudz vari līdzēt arī tu.

— Ak, mani senči! Es?

— Jā, tu.

Tangara stāvēja, atspiedies ar elkoņiem uz palodzes. Gaisā garoja zāļu aromāts. Pilsēta grima dziļā miegā, pavardos gailēja pēdējās ogles. Tīkami kairinot nāsis, gaisā bagātīgi plūda saldas smaržas, kas, vairīdamās ne-

žēlīgo saules staru, menešiem ilgi bija slēpušas zemes dzīlēs.

— Aizrakstīju profesoram, kurš mani macīja operet. Viņš interesējas par tevi. Esot lasījis manu rakstu. Vai atceries savu fotogrāfiju? Tā iespiesta mediķu avīzē...

— Es taču to tavu profesoru vai skolotāju nemaz nepazīstu.

— Pag, tūlīt nolasīšu, kas par tevi te rakstīts.

Tangara ātriem soļiem piegāja pie galda un atgriezās

ar avīzi. Uzlicis acenes, viņš teica:

— Klausies! Lasīšu tikai to, kas attiecas uz tevi.

Uzreiz arī tulkodams, Tangara sāka lasīt:

— Kaut gan nevaram noliegt mūsdienu terapijas milzīgos sasniegumus, mēs nedrīkstam pamest novārtā kādu svarīgu faktu — dažādu ārstniecības augu izlietošanu medicīnā. īpaša nozīme tam ir Melnajā Āfrikā, kur šīs zināšanas mantošanas kārtībā pāriet no paaudzes uz paaudzi. Pēc vietējām tradīcijām, ārstniecības augu pazīšana ir noslēpums, ko manto un glabā tikai daži, taču kalpo tas vispārības labā. Šī noslēpumainā ārstniecības māksla ir visas cilts kopējs īpašums, un to drīkst atklāt vienīgi tās pašas cilts pēctečiem, bet nekādā ziņā ne svešzemniekiem.

Melnajā Āfrikā šo pagaidām vēl nesakopoto, apslēpto vērtību tālāku nodošanu mantiniekiem kavē tas, ka jaunatne aiziet no ciematiem, pamet savas ciltis, bet vecie noslēpumu glabātāji skolnieku trūkuma dēļ aiznes savas gudrības līdzi kapā.

Man ja Kombeti, kas strādā pie manis slimnīca, mantojusi šīs zināšanas no savas vecmāmuļas. Slimnīcā viņa neieņem nekādu posteni, bet veic tikai vecmātes pienākumus. Viņas primitīvajam empīrismam nav nekā kopēja ar māņticību vai melno maģiju; apgūstot noteiktas zināšanas anatomijā, Manya Kombeti var kļūt par īstu zinātnisku atziņu avotu afrikāņu mediķiem. Manjas Kombeti ārstniecības augu pazīšana un ilggadīgā prakse ir liels atbalsts Āfrikas iedzīvotājiem, kur medicīniskās palīdzības punkti atrodas simtiem kilometru tālu cits no cita.

Manjai Kombeti ir piecdesmit gadu. Viņas dzīves pārsteidzošākais atklājums ir anatomija.

Elementāras zināšanas anatomijā viņa iegūst divas reizes nedēļā mācību stundās pie manis. Āfrikas nākotnes labā gribas novēlēt, lai pārejas periodā mūsu mediķi neaizmirst sadarboties ar vietējiem botāniķiem un lai vietējā pārvalde, it īpaši Veselības aizsardzības ministrija, parūpētos par afrikāņu medicīniskā personāla sagrupēšanu un sagatavošanu. Pirmais un svarīgākais uzdevums — nodibināt medicīnas akadēmiju, kur zināšanas iegūtu ārsti, pētnieki, farmaceiti u. c. Āfrikai mediķi ir ļoti vajadzīgi, tai nepieciešams pašai savs, vietējiem apstākļiem pielāgots medicīniskais personāls.

Tangara beidza lasīt. Manja Kombeti visu nebija aptvērusi, taču likās ļoti apmierināta. Viņa nesaprata, ar ko tas izskaidrojams, bet pār melnajiem vaigiem bira asaras, kas lampas gaismā šķita līdzīgas sidrabotām pērlītēm; biezās lūpas pavērās, atklādamas baltus, veselīgus zobus.

— Tu laikam dusmojies? Mediķi man atsūtījuši ļoti daudz vēstuļu. Daži man nepiekrīt, citi lūdz tuvākus paskaidrojumus.

— Nekad, nekad es to nesapratīšu, nekad... Tu teici, ka viss ir aprakstīts grāmatās. Kā tad es, neko nelasījusi, varu zināt vairāk par tevi? Senči mani! Es nekā nesaprotu, itin nekā!

— Tūlīt paskaidrošu, — Tangara, atbalstījies uz palodzes, teica. — Tiesa, cilvēka ķermeni mēs esam viscaur izpētījuši. Nekas tajā mums vairs nav noslēpums. Bet nedrīkst anatomiju sajaukt ar slimībām. Reiz es tev rādīju kādu mikrobu, sīkbūtni, kas mājo dzīvā ķermenī. Šādu mikrobu ir bezgala daudz un dažādu. Starp tiem ir neskaitāmi slimību izraisītāji. Dažos gadījumos ar attiecīgiem medikamentiem šo sīko zvēriņu iespējams iznīcināt vai padarīt nekaitīgu. Tā uz nieru un ādas slimībām, zarnām un nerviem, tāpat pret locītavu sāpēm labi iedarbojas dažādi ārstniecības augi. Bet, lai ar tiem iepazītos, tos jāpētī. Tu, protams, tos pazīsti jau sen, kā, piemēram, ļoti vērtīgo zālīti, kas mātēm vairo pienu. Tikai no tevis mēs par to uzzinājām. Tagad šo zālīti pētī arī Parīzē. Man viņiem jānosūta svaigāki preparāti. Vai tagad tev skaidrs? Ne jau viss ir rakstīts grāmatās.

— Vai zini ko?

— Ko tad, Kombeti?

— Ak, mani senči! Es tomēr nekā nesaprotu, itin nekā! — viņa atkal iesaucās. — Lai gan esmu ļoti laimīga. Esmu apmierināta, ka varu sagādāt tev prieku. Es nezinu, kas tev raksta, nudien! Bet esmu laimīga, ka varu būt jums noderīga. Tu pareizi teici, ka mūsu jaunieši pamet ciematus, un līdz ar to daudz zināšanu iet zudumā. Kaut tu būtu pazinis manu vecmāmuļu! Par ārstniecības augiem viņa zināja tūkstoškārt vairāk nekā visgudrākais ārsts. Mēs nekad neārstējāmies pie mācītāja. Tu jau zini, ka senāk mūsu ārsti bija baltie misionāri. Mana vecāmāte bija smalka novērotāja. Viņa teica: «Ja griezīsies pēc padoma pie melnsvārčiem, tie ārstēs tavu miesu, bet paturēs dvēseli. Kāpēc visi slimnieki pēc otrreizēja apmeklējuma atgriežas no viņiem ar auklu ap kaklu? Un visi, kam šī aukla uzlikta, gan zēni, gan meitenes, nemūžam netiek tālāk par savu ciematu vai arī beidz dzīvi cietumā.» Tā runāja mana vecmāmuļa. Tu viņai pilnīgi piekristu. Tev taču arī nepatīk mācītāji.

— Kas tev to teica?

— Tētīt manu! Man māte nomira mēnesi pirms tam, kad mani vajadzēja atņemt no krūts. Tad mani zīdīja vecmāmuļa. Viņai bija ļoti vērīga acs, un laikam arī es kaut ko no tā esmu mantojusi.

— Man nepatīk viņu rīcība, nevis tas, ka viņi ir mācītāji, — Tangara atbildēja. — Esmu laimīgs, Kombeti, ka varu strādāt kopā ar tevi. Labprāt būtu iepazinies ari ar tavu vecmāmiņu. Reizēm tu tomēr esi neizprotama.

— Reizēm mēs visi tādi esam. Arī tevi dažkārt nav viegli saprast, — sirsnīgi, paļāvīgi lūkodamās uz Tan-garu un aiz lakatiņa stūrīša slēpdama smaidu, Man ja Kombeti teica.

Atgriezies pie sava preparāta, Tangara atmiņā pārcilāja dažas sīkas domstarpības, kas viņiem abiem bija gadījušās.

Kādu rītu slimnīcā, kā parasts, pulcējās ļaudis pie ārsta uz konsultāciju. Apmeklētāju bija ļoti daudz, lielāko tiesu sievietes un bērni, kas sēdēja uz soliem gar sienām; vīrieši stāvēja kājās. Arī laukā aiz durvīm drūzmējās ļaudis. Garais gaitenis viscaur bija pārpildīts. Galvenā ārsta Tangaras un viņa asistentu apzinīgā darba slava bija izplatījusies jo tālu un pievilka bezgala daudz pacientu. Nepārtraukti virinādami slimnīcas durvis, ļaudis pacietīgi gaidīja savu kārtu.

Lai brīvi varētu staigāt slimnīcā, arī Manja Kombeti valkāja baltu uzsvārci. Tajā rītā, lauzdamās cauri apmeklētāju drūzmai, viņa uzdūrās savai attālai radiniecei. Abas sievietes ilgi viena otrā noraudzījās, nevarēdamas iedomāties, kur jau tikušās. Svešā atcerējās pirmā, ka Manja Kombeti ir viņas vīrabrāļa sievas māsīca.

— Kā tad tu še gadījies? — iespiedusi rokas sānos un lepni grozīdamās starp slimniekiem, Manja Kombeti viņai vaicāja.

Māsas un sanitāri, garām ejot, Manju sveicināja.

— Ak Kombeti! ... Cik ilgi mēs neesam tikušās! Tu pa šo laiku esi kļuvusi slavena daktere, — pārsteigtā radiniece pielika rokas pie vaigiem un saviļņota turpināja: — Ļaudis ciematā stāsta, ka tu tagad esot slimnīcas galvenā priekšniece.

Apkārtstāvošie slimnieki ieklausījās. Visu acis pievērsās Manjai Kombeti. Dažas sievietes, kas bija nākušas kopā ar radinieci, ērmoti vaikstīdamās, centās izrādīt Manjai savu cieņu. Viena no tām, radinieces tuvākā kaimiņiene, izdzirdusi vārdu «priekšniece», pievirzījās tuvāk un, vairākkārt īsi iekrekšķinājusies, lika noprast, ka grib iepazīties ar ievērojamo tautieti. Velti to izgaidījusies, viņa ieteicās:

— Parunājieties vien ... Es tikmēr uzmanīšu rindu. Jā, grūti gan, ja ierodies svešā vietā no tālienes un nav tur neviena tuva cilvēka, kas piedāvātu pajumti! To tikai tad īsti izjūti, kad augu dienu un nakti jātup zem klajas debess.

Manja Kombeti mājienu saprata. Viņa vēl nebija aizmirsusi, ka radniecības saites jātur svētas.

— Kas tev kait? — viņa jautāja radiniecei.

— Man? — gribēdama pamodināt žēlumu un līdzjūtību, viltīgā radiniece smagi nopūtās. — Piecas dienas kājām mēroju ceļu līdz tavai slimnīcai. Tu zini, cik tālu mūsu ciemats. Bet šogad mēs ar vīru un bērniem pārcēlāmies vēl tālāk ... Pametām mūsu laukus ... Apmetamies citā vietā, kur labāka zeme. Kas man kait? Skaties! — Viņa rādīja savu labo kāju, kurai pie potītes ar

koka mizu bija piestiprināts drāniņā ietīts dēlītis. — Tu redzi... Tā aug. Vai tad drīkstu meklēt citu ārstu? Ar to es apvainotu tevi. Kāpēc lai eju pie svešiem, ja manai radiniecei ir pašai sava slimnīca?

Manja Kombeti apmulsusi domāja: «Kam gan lai palīdz, ja ne saviem radiniekiem?» Turklāt šī bija pirmā izdevība parādīt, ka arī viņa ir ārste. Izdzirdusi, kādas valodas klīst par viņu ciematā, Manja Kombeti pārlaida gaidītāju pūlim lepnumā starojošu skatienu. Pa akmens grīdu rāpoja divi bērni.

— Nāc man līdz, — Manja aicināja radinieci.

— Ak Manja Kombeti, es neesmu viena. Ar mani kopā atnākušas vēl četras sievas un septiņi bērni. Lūk, tā ir mana vīra pirmā sieva. Mēs nācām visas reizē. Kā mūsu ciemata ļaudis leposies, kad mēs viņiem stāstīsim par tevi. Visi nāks pie tevis ārstēties.

Gari pļāpādama, viņa stūma pa priekšu bērnu baru un pāris sieviešu, aicinādama līdzi vēl dažas. Slimnieki, kuriem kārta bija pirmajiem, paklusām lādējās. Pieņemšanas kabinetā sanitārs ielaida tikai Manju Kombeti, pārējiem lika pagaidīt. Sacēlās kņada, atskanēja rupji vārdi.

— Kas tur notiek? Klusāk, lūdzu! — Tangara pavēlēja. Viņš patlaban izmeklēja kādu pavecāku sievieti, kas slimoja ar hronisko anēmiju.

Paciente nobijusies sarāvās.

— Nebīsties, — Tangara viņu mierināja. — Koli, kas tur tā trokšņo?

— Manja Kombeti. Viņa grib ievest kabinetā dažas sievietes.

— Ārsti ir aizņemti, — iestājies durvīs, sanitārs pavēstīja.

Tangaras asistents Kofi iesmējās un franciski teica:

— Ar tavu mīluli reizēm tīrais negals.

— Kombeti, pasaki savām radiniecēm, lai viņas pagaida ārpusē. Apsēdies šeit uz tā krēsla .. . Uzgaidi, kamēr atbrīvojos.

Tangara noliecās pār savu pacienti un, atvilcis tai plakstiņus, pētīja acis. Dažas minūtes viņi sarunājās. Tad Tangara pieaicināja Kofi. Pēc garas vārdošanas vecā nēģeriete beidzot bija ar mieru iet slimnīcā.

— Panta, parūpējies par visu nepieciešamo. Šī sieviete paliks slimnīcā, — Kofi teica.

— Klausos, — māsa atbildēja.

Tad Tangara pievērsās Manjai Kombeti.

— Kā tu nesaproti, mēs taču šeit strādājam... Pag, ļauj izrunāt līdz galam! Slimnīcā jāvalda vispārējai disciplīnai un vienprātībai. Arī tu šeit neesi nekāds izņēmums. Visiem mūsu apmeklētājiem ir vienādas tiesības. Vai tās sievietes ir tavas paziņas? Droši vien radinieces? Padomā pati, kas notiktu, ja katrs no personāla gribētu ievest kabinetā divus trīs slimniekus? Vai tad es velti piecus mēnešus šeit cīnos pret korupciju? Ko domās pārējie slimnieki, noskatoties tavā rīcībā?

Manja Kombeti sēdēja, raudzīdamās laukā pa logu. Gara, stalta palma kā kolona dalīja divās daļās loga rūti un debesis. Koši dzelteni, izkliedēti mākoņu ezeri nekustīgi karājās gaisā.

— Atnākusi mana māsīca. Viņa zina, ka es te strādāju. Kāpēc lai viņa grieztos citur? Tu pieņem un ārstē pilnīgi svešus cilvēkus. Kas tur ļauns un kas citiem par daļu, ja tu pieņemsi manus radiniekus? Viņa nāca šurp kājām piecas dienas. Patiesi, es aiz kauna nomiršu, ja man būs jāteic, ka tu atsakies viņu pieņemt, — Manja Kombeti dusmīgi runāja.

Tangara palūkojās uz asistentu. Māsas un feldšeri klausījās sarunā.

— Ej pasaki, lai viņa stājas rindā,

— Viņa ļoti slima. Viņai galīgi sabeigtas kājas. Tās neciešami sāp. Esmu pārliecināta, ja tu tās redzētu, tu viņu noteikti ieliktu slimnīcā. Ak, mani senči! Nekā nesaprotu. Vai tiešām es tavā labā nekā neesmu darījusi? Es ļoti lūdzu tev šo pakalpojumu.

— Nezinu, ko iesākt, — Tangara franču valodā griezās pie Kofi. — Ja vienreiz piekāpšos, tas atkārtosies ik dienas.

— Neko nevar darīt! Man gan ļoti nepatīk šāda īpaša aizbildniecība, — izmeklēdams kādu zīdaini, Kofi atteica.

— Mums pārāk maz brīvu vietu. Vēl arī nav zināms, vai tavai māsīcai slimnīca vispār būs nepieciešama.

— Viņa var gulēt pie manis. Manā istabā vietas diezgan, — Man ja Kombeti teica.

Kofi skaļi iesmējās. Šī negaidītā pašaizliedzība Tan-garu atbruņoja, un, satvēris pieri, viņš pašūpoja galvu.

— Paklau, Kombeti... Lūk, vienīgais, kā varu tev līdzēt. Aizved mājās šo sievieti, tikai nelaid istabās! Pēc darba es viņu izmeklēšu.

— Bet... ja nemaldos, doktor . . . viņu pavisam ir desmit...

— Pietiek, Kombeti! Nesāc tik atkal! Citādi tūlīt beigsim par to runāt! Ved savus radiniekus mājās.

— Man radinieku ir daudz. Pats zini un saproti.. . Tie visi tagad gribēs... Nē, es patiesi nekā vairs nesajēdzu! Visādus svešiniekus drīkst ārstēt, bet parūpēties par savējiem? ... — aizejot Manja Kombeti uzsvērti piezīmēja.

Pēc tam nekas vairs viņu attiecības neaptumšoja.

— Tā, tas nu ir gandrīz gatavs. Parīt ziede mums būs jau rokā. — Tangara atkal pievērsās Manjai Kombeti, kas stāvēja pie loga.

— Doktor, — Manja reti tā mēdza viņu godāt, — bet jūsu puisēns? Manu tētīt, cik viņš gudrs! Viņš jau iemācījies arī mūsu valodu. Viņi abi ar Kakpo ir lieliski.

To dzirdot, Tangara pārvērtās. Viņa seja kļuva nopietna un noslēgta. Par spīti tumsai Manja Kombeti ievēroja, kā tā saspringa.

— Zēni jau guļ. Vai arī tev nevajadzētu likties gulēt? Miegs — labākās zāles, — Tangara Manjai ieteica, gribēdams atvairīt iejaukšanos viņa personīgajā dzīvē.

«Ak, mani senči! — Manja klusībā aizsvilās. — Nekas, gan es reiz piespiedīšu viņu atzīties, kur palikusi zēna māte! Pēc tam pagādāšu viņam krietnu līgavu. Tādu, kas prot rakstīt un lasīt līdzīgi viņam pašam. Kur tas dzirdēts, ka vīrietis dzīvo bez sievas! Viņa vecumā turklāt!»

— Rīt iešu meklēt piena zālīti. Atnesīšu arī vēl citas saknītes un pie reizes apciemošu savu ciematu.

— Šonedēļ man daudz darba: paredzētas trīs operācijas balto slimnīcā, nemaz nerunājot par mūsu slimniekiem. Nevarēšu doties tev līdzi.

— Vēlu mierīgu dusu!

— Tev tāpat.

Manja Kombeti iegāja ēdamistabā.

— Vai man' dieniņ! Viņš taču uzskata mani par nelgu. Tad ir gan ciets kā krams, neparko neatklāj noslēpumu! Bet arī akmeņi reiz sadrūp. Lūk, kur mani novedusi pārmērīgā tērgāšana ar pļēgura pavāru. Iededzināja manī ziņkāri un aizvilkās prom. Nemūžam vairs nerunāšu ar to nelaimes putnu! Kaut arī septiņreiz septiņas reizes viņš mirtu vai nost, es nolādēšu visus, kas man to pavēstīs! Jāiet apraudzīt puisēni. Man galva dūc no visiem šiem pārdzīvojumiem. Simt naktis vairs nevarēšu mierīgi aizmigt.

Man ja Kombeti devās uz savu istabu. Tā bija paliela un glīti iekārtota. Manja apsēdās uz gultas. Viņa domās pārcilāja visas pazīstamās ģimenes. Taču neviena no jaunajām meitenēm tajās neizturēja viņas kritiku. Pēc Manjas Kombeti vienkārša cilvēka uzskatiem dažas no šīm meičām šķita pārāk koķetas, citas pārāk vieglprātīgas. Beidzot Manja izģērbās un likās gulēt.

II nodaļa ĀRSTS

Divstāvīgais, baltais iedzimto slimnīcas galvenais korpuss bija celts parastajā koloniālistu stilā ar diviem spārniem un neskaitāmām dzelzsbetona kolonām. Tas atgādināja lielu, plēsīgu putnu, kas ievainots nokritis zālē. Slimnīca atradās plakankalnē starp pilsētas centru un iedzimto kvartālu. Plakankalnes ziemeļu nogāzē kā šaura lenta aizvijās upe, izgaisdama dūmakaini zaļajā tālē. Viņpus upes cirtojās kupls, tumši zaļš krūmājs. Plūksnaini mākoņu vilnīši laidās tam pāri. Dienvidrietumu pusē pilsētas priekšplānā vīdēja tirdzniecības centra augstie, baltie nami, ielas, apstādījumi un dārzi, statujas un iespaidīgā jaunās, milzīgās katedrāles celtne. Tālāk šo pilsētas daļu no iedzimto kvartāla šķīra varbūt nejauši, varbūt ar nolūku atstāta meža josla. Iedzimto daļā namu jumti bija zemi, it kā saule tos spiestu pie zemes, ieliņas — sīkas un šauras; tajās valdīja garšvielu, palmu eļļas, ananasu un basijas sviesta smaržas, kas jaucās ar asiem sviedru izgarojumiem; tur atradās arī magrēbiešu stila mošeja ar ērkšķainiem minaretiem un četras baznīcas ar zvanu torņiem.

Pusdienas laiks bija garām. Kā iedzimtie mēdza teikt — galvenais ārsts Tangara otrreiz atvilka elpu. Pēc parastās slimnieku apskates palātās vajadzēja sākties ambulatoriskajai pieņemšanai, kurp pacienti plūda straumēm. Par spīti šāgada biežajām viesuļvētrām slimnieki ieradās arī no trim kaimiņvalstiņām. Tangaras vārds bija ļoti izdaudzināts.

— Šodien nevarēju darbam pieiet no sirds. Man šķita, ka tas nekad nebeigsies, ka pēkšņi saslimusi visa pasaule. Acis, kājas, galvas, krūtis, vēders, nieres — īsta ekskursija cilvēka ķermenī, — apsēzdamies pie galda un nolikdams stetoskopu, Tangara runāja. — Biju cerējis, ka ziemas periodā paveikšu daudz, taču šai laikā neesmu paguvis izgatavot vairāk kā vienu ziedi. Starp citu, kā tu skaties uz šo pēdējo slimnieci, kurai ir aknu vēzis?

— Pacientei, kuru tu man uzticēji, mēs vairs nevaram līdzēt. Vienīgā iespēja — injekcijas ... cits nekas neatliek. Laime, ka vēža slimnieku mums nav daudz. Tas pats sakāms par lepras slimniekiem, — trīs gadus jaunākais Tangaras asistents Kofi, atpogādams virsvalku, teica. — Pagājušajā nedēļā, kad man nebija jābūt slimnīcā, es atklāju acu slimības izraisītāju... Vismaz man tā šķiet, ka tas ir īstais cēlonis. Proti, mūsu saimnieces lietainajā sezonā kā garšvielu mēdz lietot baobaba lapas un no šā koka augļiem gatavot dažādus ēdienus. Sausuma periodā baobabs lapas nomet. Tajā pašā laikā uzplaukst kāds cits ļoti līdzīgas pasugas koks. Tagad nu saimnieces sāk izmantot uzturam neīstā baobaba augļus un lapas. Ievēro, ka visi acu slimnieki nāk no viena un tā paša ciemata vai rajona. Šajā paciņā atrodas šā koka pērnā gada lapas. Patlaban, kad pārējie koki zaļo, tas stāv kails. Varbūt šo jautājumu mums palīdzēs atrisināt Manja Kombeti?

— Ļoti interesanti. Vai tu šovakar neiegriezīsies pie manis? Tad aprunāsimies ar Kombeti.

— Šodien man jāpiedalās sanāksmē ...

Skaļi sarunādamies, kabinetā ienāca divi feldšeri un sanitāre. Pamanījuši ārstus, viņi apklusa.

— Aiziešu pie jums parīt. Starp citu, par tevi bieži apvaicājas mana sieva. Jā, vēl kas! Vai drīkstu paziņot Frontei tavu piekrišanu? — Kofi, mazgādams rokas, jautāja.

— Nesaprotu, Kofi, kā tu tiec ar visu galā? Slimnīca. Sanāksmes. Ģimene. Neklātienes lekcijas . . . Tev ir milzīgas darba spējas. Manuprāt, pat pārāk lielas. Reizēm es domāju — tu, Kofi, un tavi biedri laikam uzskatāt mani par sīkpilsoni... Bet es taču esmu neatkarības piekritējs.

— Pateicos par atklātību! Man pašam gan šķiet, ka nedaru pietiekami daudz. Mums abiem ir pārāk atšķirīgi uzskati par tagadējo dzīvi un to, kurai jānāk. Manai dzīvei īpašu jēgu piešķir partija un tās principi. Vai mēs neuzskatām tevi par sīkpilsoni? Ko šodien nozīmē šis vārds, es domāju — Āfrikā?

Kofi jau bija sagatavojies iet pēc darba mājās, bet starp viņiem atsākās parastā diskusija.

— Vai tad tu nesaproti, Kofi, ko es ar to domāju? Sīkpilsonis ir cilvēks, kas mīl mieru, savu šauro, noslēgto pasaulīti, kaut kas tamlīdzīgs. Ar vienu vārdu — individuālists. Man nepatīk, ka tu ļauj partijai sevi komandēt. Es piekrītu neatkarībai, bet esmu solījies politikā neiejaukties. Jāatzīstas, tas nenozīmē, ka es politiku neciešu, es vienkārši daudz no tās nesaprotu. Referendumā balsošu «nē», šai ziņā mums ar Fronti domstarpību nebūs. Taču ideālus, kurus sludina tava partija, es ne vienmēr atzīstu.

— Fronte apvieno visas «nē» piekritēju partijas, kuras cīnās par neatkarību. Premjerministrs vada kampaņu par «jā». Frontes biedrs bija arī teritoriālās asamblejas viceprezidents Diembē. Viņa sludinātais nākotnes ideāls ir pilnīgi pretējs mūsējam. Bet viņu tomēr arestēja. Īstenībā tāpēc, ka viņš bija Frontes vadonis. Ar šo arestu premjerministrs droši vien cerēja atbruņot Fronti. Tas neizdevās ...

— Ja premjerministrs būtu manā vietā, viņš jau sen saprastu, ka tava partija nav atbruņojama, — Tangara pavīpsnājis piezīmēja.

— Es jau teicu un vēlreiz atkārtoju — mūsu partija Frontē nav vienīgā. Tiesa, mēs esam īpaša organizācija. Mēs prasām stingru disciplīnu no saviem locekļiem. Mūsu teorija ir zinātniski pamatota. Varbūt tieši tāpēc daudzi no mums atraujas?

Kofi bija garāks un kalsnāks par Tangaru. Viņa matus labajā pusē šķīra celiņš.

Kofi bija marksists, aktīvs partijas biedrs. Oficiālu ārsta tiesību viņam nebija. Piecus gadus mācījies Da-karas medicīniskajos kursos, viņš ieguva feldšera diplomu.

— Fronte jautā, vai tu piedalīsies mūsu nākamajā un pēdējā sanāksmē, kas notiks 21. septembri? — turpināja Kofi. — Tagad vairs nepietiek cīnīties tikai ar vārdiem. Tiesa, tu esi atbildīgs par slimnīcu. Bet arī uz mani gulstas svarīga atbildība — atbildība par Āfrikas nākotni. Un tas nemaz nav viegli.

īsu brīdi Tangara uzmanīgi pētīja savu lielo amerikāņu lodīšu pildspalvu. Viņa īsi apcirptajos matos jau vizēja sudrabs. Acis ārstam bija šauras, melnu skropstu ielokotas; vertikāli pāri abiem vaigiem, no deniņiem līdz smakram, stiepās piecas griezumu rētas. Stūrainais zods pauda stipru gribas spēku. Kopš Tangara strādāja savā postenī, viņš nevarēja sūdzēties par sava asistenta darbu, viņu mulsināja vienīgi tas, ka Kofi atklāti aizstāv dialektiskā materiālisma principus. Tangara bijās no galējībām uzskatos.

— Es Frontei to jau apsolīju.

— Uz redzēšanos, doktor, — atsveicinājās personāls.

— Uz redzēšanos.

— Līdz rītam, — teica Kofi, pagriezies pret šefu. — Es zinu, mēs abi esam pārāk atšķirīgi. Bet tu tur neesi vainīgs, drīzāk gan es. Mēs piekrītam zinātniskajam sociālismam un rīkojamies saskaņā ar to.

— Saproti, man ir pašam savi uzskati par Āfrikas nākotni. Un, ja es saku, ka ne vienmēr piekrītu partijas principiem, es domāju par Āfrikas nākamo iekārtu, par komunismu.

— Priecājos, ka tu beidzot esi atklāts. Tieši to jau mēs gribam — pretstatīt mūsu Āfrikas tagadni un nākotni, — Kofi dzīvi iebilda, panākdams dažus soļus tuvāk.

— Runājot, piemēram, par marksismu, — Tangara turpināja, — es personīgi esmu par afrikāņu marksismu. Sociālistiskajai afrikāņu sabiedrībai nebūs nekā kopīga ar citām. Šim nolūkam nepieciešams no visas tautas masas izvirzīt zināmu izlasi, — nē, ne tādā nozīmē, kā tu

iedomājies! — ar to es apzīmēju vērtīgus, spējīgus kadrus. Pārejas periodā atbildība par valsts likteni gulsies uz šiem cilvēkiem. Vēlāk, kad masas būs apguvušas zināšanas un pieredzi, tās pārņems valsts pārvaldi.

Tangara, piecēlies kājās, gāja nomazgāt rokas. Svelmainajā saulē uz rievainās akmens plātņu grīdas iezīmējās atvērto logu četrstūri. Vērodams Tangaru no mugurpuses, Kofi teica:

— Nekāda afrikāņu marksisma nebūs. Markss — tas ir cilvēka vārds. Šāda teorija ož pēc baznīcas pātariem. Vai tev tā neliekas? Bet, runājot par Āfrikas sociāļis-tisko sabiedrību, — jā, tur es tev piekritu. Marksistisko teoriju mēs pielāgosim afrikāņu politiskajiem, ekonomiskajiem un kultūras apstākļiem. Bet vispirms mums dziļi jāiepazīstas ar marksisma-ļeņinisma teoriju un jāapbruņo ar to plašas tautas masas. Gaidīt uz afrikāņu Marksu — tā ir utopija! Rupja blēdība. Kāpēc tu negaidīji, kad tiks nodibināta afrikāņu universitāte, lai mācītos par ārstu-hirurgu? Kāpēc tu pētī augu ārstnieciskās īpašības? Kāpēc tavas runas un finansu plāni par slimnīcas pārbūvi izraisa tādu neapmierinājumu? ... Pārdomā šos jautājumus. Komunisms ir universāla mācība. Vai nedzirdi gaisā Zemes pavadoņu signālus? Ceļu, kas mums kopīgi jāizcērt, mēs izcirtīsim. Frontē cīnās visi kopā.

Tangara, nomazgājis rokas, paņēma no galda savas lietas un pagriezies ironiski teica:

— Tu esi briesmīgs. Atliek tikai pieminēt partiju, un tu vairs neesi valdāms. Negribu polemizēt. Esmu bezpartejiskais. Neorganizētais. Mietpilsonis. Labi, sanāksmē es būšu. Ej tagad mājās. Žēl, ka šodien tev nav laika apskatīt manu vakardienas brūvējumu. Tavas lapas es paņemu līdzi. Varbūt patiesi tajās atklāsim tīklenes iekaisuma vīrusu. Pasveicini sievu, — viņš piebilda un aizgāja.

Kofi palika viens ar māsu.

Lai nonāktu mājās, Tangaram bija tikai jāpaiet garām slimnīcas virtuvei un veļas mazgātavai. Viņš dzīvoja blakus, vasarnīcā, kas piederēja slimnīcai. Turp veda nelīdzena līkloču taciņa. Uz auklām, saulē izkārtas, žāvējās marles saites, gultas veļa, noplukušas segas. Gaisā garoja ziepaina ūdens un virtuves smaržas.

— Fuseinu ... Fuseinu ...

— Klausos, doktor, — atsaucās virtuves šefpavārs ar [4] balto, notraipīto cepuri galvā, majestātiskā pozā nostājies uz savas valstības sliekšņa.

— Vai pusdienas jau gatavas? No izsalkuma es beidzos vai nost. Man šodien vēl paredzama smaga operācija eiropiešu slimnīcā.

— Vienu mirklīti, doktor, — pavārs lauzītā franču valodā iesāka, bet tālāk runāja savā valodā: — Šorīt Manja Kombeti nemaz nav manīta.

— Viņa aizgāja no mums.

Fuseinu pietūkusī seja sadrūma. Acīs pamirdzēja vilšanās.

— Es tikai pajokoju. Drīz viņa būs atpakaļ. Fuseinu, tu prātīgi darītu, ja atmestu dzeršanu.

— Tiesa gan, doktor, — nodūris galvu, pavārs atteica.

Ārsts gāja tālāk. Viņa mājokli no slimnīcas teritorijas šķīra režģu žogs. Vasarnīcu, kurai pēc Futankē parauga visapkārt stiepās lievenis, ieskāva augļu un puķu dārzs. Gar mājas pamatiem ziedēja baltraibas bazilikas.

— Gezo! Kakpo! — Tangara iesaucās.

_ Neviens neatbildēja. Viņš atkārtoja saucienu. Velti. Ārsts uzskrēja pa kāpnītēm uz lieveņa. Pie griestu sijām piestiprinātajos kalebasos auga kupli, gari, līdz pat zemei nokarājušies vīteņaugi, kā nosēti sīkiem rožainiem, sarkaniem, baltiem, dzelteniem vai melniem ziediņiem. Uz lieveņa stāvēja pāris atzveltnes krēslu un galds. Sienas freskas attēloja Afrikas_vēsturi — no verdzības laikmeta līdz mūsu dienām. Ārsts atgrūda griežamās metāla sieta durvis. Iegājis salonā, kas reizēm kalpoja par ēdamzāli, viņš savas mantas nolika uz krēsla. Bufetē glabājās glāzes dzeltenos, pītos apvalkos, šķīvji un apakštases. Istabas sienas rotāja vairākas gleznas.

— Kakpo ... Gezo!

Tangara palūkojās bērnistabā. Pie loga viena virs otras bija iekārtotas divas gultiņas, tām blakus atradās soli un galdiņi. Rotaļlietas bija kārtīgi saliktas. «Zēniem jābūt tepat tuvumā,» Tangara nodomāja. Atgriezies uz lieveņa, viņš apsēdās ar zilu, sadilušu drēbi pārvilktā atzveltnes krēslā. Ārsts iegrima domās. Referendums viņu kaitināja. Viņš, bez šaubām, bija neatkarības piekritējs.

«Lai beidzot viņi liek man mieru. Katram ir savi uzskati. Astoņpadsmit gadus no savas dzīves esmu ziedojis medicīnai, astoņpadsmit gadus, lai kļūtu ārsts un hi-rurgs savā zemē. Ko viņi vēl no manis grib? Ja manam piemēram sekotu citi, katrs jautājums būtu lieks. Domāju, ka man ir tiesības uz zināmām privilēģijām. Kofi ir aprobežots. Tādi ir viņi visi. Tiesa, caurām naktīm sēdēju, sastādīdams tāmi slimnīcas remontam. Bet viņi man lika pagaidīt! Cik ilgi? Francijā slimnīcas ir nožēlojamā stāvoklī. Bet šeit tas ir vēl ļaunāk. Neesot naudas, neesot asignāciju, apgalvo veselības aizsardzības ministrs. Tā, lūk, jau veselu gadu es cīnos velti.» Tangara atmiņā pārcilāja visu, kas noticis, kopš viņš strādāja par slimnīcas direktoru.

Kad Francijas kolonijās stājās spēkā jaunie, 1957. gada likumi, Tangara lūdza sev kādas iedzimto slimnīcas vadītāja vietu. Tolaik viņš praktizējās Dakārā. Pēc dažiem mēnešiem Tangaras lūgumu ievēroja un viņu nozīmēja par šīs iedzimto slimnīcas direktora — pulkveža Lika vietnieku un hirurgu. Vietējie laikraksti nebeidza slavēt šo administrācijas soli. Taču neviens Tan-garu nebija brīdinājis, ka šī slimnīca ir īsts tirgus, kur valda neierobežota kukuļošana. Vietas, apkopējas, injekcijas, ēdiens — viss tur bija pērkams. Nelielie medikamentu krājumi līdz ar pārsienamo materiālu nemanot zuda.

Pulkvedis Liks, atvaļinatais koloniālās armijas ārsts, bija iecelts par iedzimto slimnīcas direktoru un galveno ārstu. Šajā kolonijā Liks dzīvoja jau sen, kopš tā laika, kad modē vēl bija konusveida kaskas, šorti un flaneļa jostas kā aizsargs pret sauli. Desmitiem gadu šeit saimniekojot, baltie plantatori, komersanti un dažādi augstāku un zemāku kārtu ierēdņi izveidoja kolonijā īpašu pasauli, kurai bija pilnīgi svešas nēģeru tautas intereses. Viņu vienmuļās, bezjēdzīgās dzīves saturu noteica dažādi nerealizējami projekti. Lai kliedētu šo pelēko garlaicību, koloniālisti, it sevišķi lietus periodā, nodevās zemiskām kaislībām. Galvenā aizraušanās viņiem bija alus, nēģerietes, tenkas un dzīšanās pēc augstiem tituliem un dienesta pakāpēm.

Alberts Liks, dzimis Pirenejos, trīsdesmit tropos nodzīvotajos gados savu dzimteni apciemoja tikai pāris reižu. Āfrikā viņš bija ļoti pārvērties un kļuvis tāds, kādu pats sevi raksturoja tuviniekiem: izmantodams savu sabiedrisko stāvokli un baltā cilvēka privilēģijas, viņš Āfrikā ļāva pilnu vaļu miesaskārībām un homoseksuālajām tieksmēm.

Par slimnīcas vadītāju Liks strādāja jau desmito gadu. Apzinādamies savu piederību augstākai, dieva izredzētai rasei, kurai lemts valdīt pār citām, un pilnīgi pārliecināts par koloniālisma iekārtas nesatricināmību, šis izvirtulis, tāpat kā citi viņam līdzīgie, neievēroja simptomus, kas vēstīja jauna laikmeta tuvošanos. Viņš uzticīgi turējās pie savām privilēģijām, kas pamazām zaudēja spēkm

Ilgā dzīve Āfrikā Liku bija padarījusi par «balto al-bīnistu». Liks veikli prata sarunāties trijās afrikāņu valodās. Šo viņa prasmi bieži izmantoja valdība un dažādi administratīvie ierēdņi. Pulkvedis Liks ņēma dzīvu dalību viņu sanāksmēs, izteikdams savus uzskatus, sniegdams padomus, diktēdams un būdams galvenais noteicējs visā, kas attiecās uz iedzimtajiem.

Iepazīstinot Tangaru ar slimnīcas korpusiem un palīg-ēkām, pulkvedis lāgu lāgiem uzsita viņam uz pleca vai draudzīgi iegrūda sānos.

— Lūk, mūsu jaunais ārsts. Viņš ir šejienietis. Tagad neviens vairs neiedrošināsies pārmest, ka mēs, franči, nekā nedarām afrikāņu labā. Mēs, baltie, lepojamies ar viņu...

Un, pievērsies Tangaram, Liks piebilda:

— Es velnišķi priecājos. Trīsdesmit gados pirmo reizi tik atbildīgā vietā redzu nēģeri. Nudien, es velnišķi priecājos.

Šie vārdi Tangaru apvainoja un skara ka patagas cirtiens. Būdams lēns un kustībās mazliet neveikls, viņš sāka justies neērti. Ritēja dienas un nedēļas, bet pulkvedis Liks bez kāda noteikta iemesla sāka Tangaram arvien vairāk nepatikt. Jaunais ārsts ievēroja lielo nekārtību slimnīcā: tur trūka sistemātiskas slimo kopšanas, virtuvē valdīja netīrība. Pulkvedi aizvien retāk un retāk manīja darbā. Lai nenoskaņotu slimnīcas personālu pret sevi, Tangara nolēma vispirms aprunāties ar slimnīcas trešo ārstu Kofi.

— Kaut ko es šeit neizprotu. Varbūt tu man varēsi paskaidrot? Kāpēc pulkvedis Liks no rītiem nekad nav sastopams slimnīcā un, kad viņš beidzot parādās, tad nekavējoties atkal pazūd? Līdz šim viņa vietnieks biji tu. Gribu zināt tavas domas.

Kofi jaunajam priekšniekam, kuru vēl maz pazina, neuzticējās, un viņa atbilde bija neskaidra, rezervēta.

Pagāja vairākas dienas. Pārliecinājies, ka Kofi viņu atbalstīs, Tangara nolēma uzsākt slimnīcas «tīrīšanu». Torīt pulkvedis, kā parasts, ieradās pulksten vienpadsmitos tēvišķi jautrā omā.

— Kā klājas, bērni? Sveiks, Tangara! — viņš uzsita ārstam uz pleca. — Redzu, ka viss rit spoži! Tas ir lieliski! Ļoti labi! Bet nu man jāsteidzas. Ja esmu kādam vajadzīgs ... būšu lielajā alus brūzī.

— Doktor Lik!

— Klausos?

Tangara uz brīdi atkāpās no sava slimnieka. Mirkli vilcinājies, viņš paraustīja plecus, ierāva kaklu un teica:

— Mūsu slimnīca ir īsta cūkkūts. Slimniekus kopj ļoti slikti. No rītiem, kad te ienāku, man metas nelabi. Bet jūs tikai uz brītiņu parādāties un atkal pazūdat. Jums par darbu taču maksā .. . Ļaujat man izrunāt līdz galam, — viņš strupi teica. — Kofi, liec, lai slimnieki un māsas iziet ārā.

Dažās sekundēs kabinets iztukšojās.

— Pulkvedi Lik, jūs šeit esat vienīgais atbildīgais, — Tangara turpināja. — Mums zūd medikamenti. Vai tā nav laupīšana? Ar nekur nederīgiem ārstiem es nevēlos kopā strādāt. Un jūs esat viens no tiem.

Pēkšņā uzbrukuma pārsteigts, pulkvedis Liks šķita gluži samulsis. Maisiņi zem acīm sāka raustīties. Viņš stostījās.

— Jūs esat gluži traks! Man ir trīsdesmit sešu gadu stāžs. Bet jūs iedrošināties mani nosaukt par zagli? Tas ir par daudz! Labāk griezieties pie ... pie saviem asistentiem ...

— Jūs es nepieņemtu pat par feldšeri. Zīmējoties uz jūsu trīsdesmit sešiem darba gadiem ... tie bija lietderīgi koloniālajā armijā. Tas laiks ir pagājis ... pagājis uz neatgriešanos.

— Lūdzu, bez apvainojumiem!

— Varu jums pavēstīt, ka esmu pārbaudījis visu mūsu personāla darbu. No pieciem slimnīcas pavāriem viens faktiski strādā jums, bet algu saņem slimnīcā. Penicilīna ampulas nozūd ... jūsu kabatās. Man zināms, ka jūs tirgojaties ar medikamentiem. Nedomājiet taisnoties un teikt, ka jūs tos ņemat mūsu slimniekiem. Ja ārpus slimnīcas jums ir savi pacienti, tā nav mūsu darīšana, kaut gan privāta klientūra vispār ir aizliegta.

Tangara dusmās nespēja valdīties. Rētas uz vaigiem nemitīgi raustījās. Viņš nervozi sakārtoja acenes. Kofi nogaidoši stāvēja. Šķita, ka Tangara tūlīt metīsies virsū pulkvedim. Ārpusē, pie durvīm noliekušās, skaļajā sarunā klausījās divas māsas.

— Tangara, jūs pārspīlējat, — Liks padevīgi teica. — Ja jūs esat hirurgs, tāpēc vēl nedrīkstat runāt ar mani tādā tonī!

— Nerunāsim par to. Esmu ārsts un aizstāvu savas profesijas godu.

— Jums galvu sagrozījis šis komunists, — pamezdams skatienu uz Kofi, Liks norūca. — Viņam pašam trūkst drosmes.

— Neuzskatu par vajadzīgu taisnoties. Paskaidrojiet tuvāk, kā lai saprot jūsu vārdus, — Kofi atcirta.

— Kofi par to nekā nezina. Es viens pats visu pārbaudīju un noskaidroju arī to, ka viņš jūsu mahinācijās nav iejaukts. Tieši tāpēc gribēju, lai Kofi būtu šeit klāt.

Kabinetā ienāca ārsts Diabatē, arī afrikānis, bet, juzdams negaisa tuvošanos, grasījās aiziet.

— Palieciet, Diabatē, — Tangara pavēlēja. — Viss teiktais attiecas arī uz jums.

Diabatē un pulkvedis Liks saskatījās. Pulkvedis bija nobālis. Izvirzītie vaigu kauli, lielā mute — viss pauda apslāpētas dusmas.

— Man šķiet, jūs esat iejuties īsta saimnieka lomā! Būs jāparūpējas, lai jūs atlaiž. Neaizmirstiet, ka strādājat pagaidām tikai uz līguma! — Liks piedraudēja.

— Pietiek! — nodārdēja Tangaras balss. — Es negribu nekā jums vairs slēpt. Šodien pat sūtīšu ziņojumu Veselības aizsardzības ministrijai... Tagad jūs esat brīvs un varat iet, kā jau mēdzat to darīt. Bet ar jums, Diabatē, gribu atsevišķi parunāt...

Tangara atvēra durvis un lika visiem iziet. Saniknotais pulkvedis, brīdi šaubījies, devās laukā.

Ar to slimnīcas asenizācija bija sākusies. Liks turpmāk darbā ieradās kārtīgi ik rītus, viņš uzņēmās pat dežūras, kaut gan pildīja tās ļoti pavirši. Pēc mēneša, kādu pēcpusdienu, Tangara lika saaicināt visu personālu, ieskaitot šefpavāru un viņa palīgus. Kabinetā sanāca ap sešdesmit cilvēku.

— Šodien mēs esam sapulcējušies, lai atklāti reiz izrunātos, — Tangara iesāka. Viņa skatiens slīdēja pāri klātesošajiem, pie katra atsevišķi apstādamies. — Mūsu starpā ir zagļi, negodīgi cilvēki. Slimnīcā zeļ kukuļošana. Tiek pieprasīta maksa par gultām, ārstēšanu un kopšanu. Cik ilgi tas tā iet, es nezinu.

Tangaras skatiens apstājās pie Fuseinu. No pārmērīgas alkohola lietošanas pavāra lūpas bija sasprēgājušas un klātas baltiem plankumiem.

— Ņemsim kaut vai tevi, virtuves priekšniek. Pirmkārt — virtuve ir netīra, ēdieni pretīgi. Turklāt eļļu tev izsniedz ēdienu gatavošanai, bet nevis apmaiņai pret alkoholu.

Juzdamies neērti, Fuseinu nokāra galvu. Viņa pakausis bija gludi noskūts.

— Ko tu uz to teiksi? Vai taisnība, ka tu tirgojies ar eļļu, kas domāta slimniekiem?

— Nekad neesmu to darījis, doktor ... Kā es, vecs vīrs, to varētu ...

— Kofi, lūdzu, pasauc pavārzēnu.

Kofi izgāja. Pēc brīža viņš atgriezās kopā ar pusaudzi, kas radīja izbijušos seju un, raudzīdamies uz visām pusēm, bikli tuvojās.

— Saki man — kas tev deva eļļu? — skatīdamies zēnā, Tangara jautāja. — Patlaban nav īstā reize klusēt. Zēnu pieķērām nozieguma vietā, — Tangara paskaidroja māsām, kuras sēdēja rindā uz sola, — tieši tajā brīdī, kad viņš eļļu iemainīja pret vīnu. Runā, lūdzu!

— Viņu vajag iemest cietumā! — iesaucās pulkvedis Liks, kas, sakrustojis rokas uz krūtīm, bija apsēdies uz galda malas.

— Arī par jums mēs parunāsim, doktor Lik. Ja zēns būs jāliek cietumā, tad viņš nebūs vienīgais. Atzīsties, draugs, — kas tev deva eļļu? Vai tu labāk gribi nokļūt cietumā?

— Šefs deva, doktor.

— Un ko viņš teica?

— Teica, ja visi zog, kāpēc tad mēs arī nevaram?

— Skaisti! Apsēdies. Fuseinu, tagad klausos tevī.

Visi apjukuši klusēja. Redzēdams, ka vecais vīrs aiz

kauna nezina, kur dēties, Tangara nolēma viņu vairs nespīdzināt.

— Labi. Vai tagad jūs gribat zināt, kā tas viss beigsies? — Tangara runāja tālāk. — Mēs tikpat labi varējām sākt arī ar veļas mazgātāju, ekonomu vai aptiekāru. Jūs visi vienādi cenšaties cits citu pārspēt, piebāžot savas kabatas. Uz kā rēķina jūs gribat iedzīvoties? Uz vienkāršu, godīgu zemnieku un strādnieku rēķina. Bet īstie vainīgie starp jums ir doktors Liks un Diabatē. Jā, viņi. Ik dienas viņi nes projām slimnīcas medikamentus. Bet jūs, uzskatīdami šādu rīcību par pareizu, tai sekojat. Vai tāpēc, ka tā dara jūsu priekšnieki? Saprotiet, ka jūs esat atbildīgi par mūsu valsts likteni. Ar ko jūs neesat apmierināti? Jums pārāk mazas algas? Lūdzu, streikojiet! Bet zādzības es nepieļaušu! Nekad! Doktors Liks tiek atbrīvots no saviem pienākumiem. Lūk, izraksts no ministra pavēles, doktor Lik! Bet Diabatē paliek ... Kā tas gadījies, nezinu, bet tu esi atstāts, Diabatē ...

— Kā tad! Pilnīgi saprotams! Diabatē ir afrikānis! Tas taču ir rasisms! — ārkārtīgās dusmās iesaucās Liks.

— Arī viņš ir vainīgs, es zinu. Bet viņš tiek atstāts darbā, patiesi nesaprotu, kāpēc... Tāds ir ministra lēmums ...

— Neesmu atkarīgs no šā ministreļa. Viņš mani šeit neiecēla ... Es sūdzēšos gubernatoram ...

— Jūs esat galvenais vainīgais. Varat sūdzēties, kur tīk. Man pierādījumu netrūkst, lai ieliktu jūs cietumā ...

— Ko? ... Mani?

— Jā, jūs. Pierādījumu ir diezgan, lai jūs apcietinātu. Bet jūs, pārējie, ņemiet vērā, ka es nekad no saviem vārdiem neatkāpjos. — Tangara norādīja ar roku uz klātesošajiem. — Iegaumējiet to, ja es turpmāk kādu pieķeršu kukuļņemšanā — kaut arī runa būtu par vienu vienīgu vistu, kukurūzas maišeli, manioku vai naudu, — tas nekavējoties tiks apcietināts. Turpmāk mans pirmais palīgs būs Kofi, Diabatē — otrais. Lūdzu visus sastādīt sava inventāra sarakstu un nodot to man vai Kofi... Tiem, kas nav vainīgi, izlūdzos piedošanu. Es zinu, ka ne visi ir zagļi. Taču Fuseinu nav šeit vienīgais, kas nodarbojas ar zagšanu. Fuseinu, pasaki pavāram, kurš strādāja pie pulkveža un kuru es nesen tur redzēju, ka pulkvedis viņam parādā divu mēnešu algu. Vai saprati?

— Jā, doktor.

— Tagad esat brīvi.

Notikums ar pulkvedi Liku dziļi iespiedās Tangaram atmiņā. Kaut ko tamlīdzīgu viņš nereti bija piedzīvojis arī agrāk.

Tangara viens pats turpināja cīnīties pret nekārtībām slimnīcā. Pret Kofi viņš izturējās atturīgi, kaut gan asistents strādāja godīgi. Viņš izrādījās lielisks palīgs, ļoti noteikts un nopietns cilvēks. Tikai viņš bija komunists. Nevarēja noliegt, ka valsts attīstība virzījās uz priekšu, tomēr uzskatīt šo evolūciju par radikālām pārmaiņām šķita utopiski.

«Pārsteidzīga cļiagnoze var novest pie nopietnām sekām,» domāja Tangara. «Rīt... Rīt es ar viņu parunāšu. Vai tiešām rīt jau divdesmit astotais septembris? Nevaru pieņemt nekādas jaunas teorijas. Esmu neatkarības piekritējs. Bet kāpēc?»

— Labdien, pā! ...

— Jāsaka «tēt»! Gezo, cikreiz es tev jau esmu aizrādījis, ka nav brīv kropļot vārdus? — iztraucēts pārdomās, Tangara teica.

— Labdien, tēt, — saskatījušies un samirkšķinājušies abi puisēni reizē atkārtoja.

Gezo pieķērās tēvam pie rokas. Deviņu gadu vecumā tas bija dūšīgs zēns, viņa metisa krāsas āda līdzinājās gatava banāna mizai, sejiņa bija apaļa, acis ieslīpas. Kakpo, viņa pavadonis, bija pāris gadu vecāks, zilgan-melnu ādas krāsu, augstu, velvētu pieri un tajā dziļi iegrimušām acīm. Abi zēni dzīvoja pie Tangaras. Pirmais bija viņa dēlēns, otrs radu bērns, kuru ārsts bija adoptējis, lai Gezo negarlaikotos. Visi trīs lieliski sapratās. Tangara pret abiem zēniem izturējās vienlīdzīgi, kā tēvs. Zēni dzīvoja kā miesīgi brāļi.

— Panāciet tuvāk! Parādiet man savas bikses!

Nostājušies blakus, abi zēni pagrieza tēvam muguru.

— Labi. Bet tagad rokas! Kurpes ... Bez šaubām, jūs atkal jau esat tās sabriduši...

— Nē, tēt, mēs nekur nebradājām. Dubļi pielipuši pie kurpēm tāpēc, ka bijām pavadīt Kombeti krustmāti.

Viņa jau aizgāja, — uz lieveņa malas tīrīdams savas tenisa kurpes, Kakpo paskaidroja.

— Bet kā ar mācībām?

— Uzmini, tēt, — cik kļūdu bija Kakpo? Mēs rakstījām diktātu... un atrisinājām uzdevumu, — lēkādams no vienas kājas uz otru, stāstīja Gezo.

Kakpo no aizmugures raidīja tēvam kādas zīmes.

— Neblēdies, Kakpo! Tēt, neskaties uz viņu... Kakpo, pagriezies šurp!

Tangara sēdēja, sakrustojis rokas virs galvas, un domāja, tad pavaicāja:

— Kādu diktātu jūs rakstījāt?

— «Mans ciemats» ...

— «Mans ciemats»? — tēvs atkārtoja. — Piecas kļūdas?

— Nevienas ... Tu paspēlēji!

— Ļoti labi, Kakpo. Un cik tev?

— Man? ... Trīs kļūdas. Tu zini, tēt, Kakpo nepareizi izrunā vārdus. «Ž» vietā viņš saka «s» un «š» vietā arī «s». Tāpēc es kļūdījos.

— Nav tiesa, tēt, — Kakpo noliedza, nostādamies starp tēvu un Gezo. Gezo viņu atgrūda.

(Trijatā viņi parasti sarunājās tikai franciski.)

— Jus abi esat malači. Ja nākamgad labi beigsit skolu, ņemšu jus līdz uz Franciju.

— Vai patiešām, pā ...?

— Gezo!

— Piedod, tēt. Bet vai tu nemānies, tēt?

— Es taču teicu... Kad nokārtosit eksāmenus, gan tad redzēsim.

Priecīgi lēkādams un satraukti žestikulēdams, Gezo pievērsās Kakpo, kurš izturējās daudz mierīgāk.

— Tad tik tu redzēsi, Kakpo! — Gezo piemiegtām acīm jūsmoja. — Tēt, vai mēs apciemosim arī Tatiju?

— Protams.

— Kakpo, es tevi iemācīšu slidot. Es tevi iepazīstināšu ar saviem draugiem. Mēs kopā sētā spēlēsimies.

Gezo bija atbraucis no Francijas pirms dažiem gadiem. Vēl vienmēr viņš ar ilgām domāja par Franciju. Tatija bija viņa aukle. Klausīdamies Gezo stāstos, ari Kakpo ļoti vēlējās redzēt tālo Franciju. Zēnā agri bija attīstījies saprāts, par ko liecināja dziļdomīgais skatiens. Degošām acīm Kakpo jautāja:

— Tēt, vai mēs apskatīsim arī metro?

— Bez šaubām. Mums tur bieži būs jābrauka.

Šī atbilde Kakpo nomierināja, viņa seja laistījās priekā. Lūpās atplauka sirsnīgs, sapņains smaids, visa viņa mazā būtne pauda prieku.

— Bet vai sniegu mēs arī redzēsim? — pieliecis apaļo galviņu, viņš atkal ievaicājās. Augstajā pierē mirdzēja vērīgas acis.

— Tādā gadījumā būs jābrauc tālāk, kā jau vasaras laikā... Daudz tālāk. Bet viss atkarīgs tikai no jums pašiem ... Centieties dabūt labas beigšanas apliecības.

— Es noteikti dabūšu, tēt, — Kakpo pārliecināts teica.

Tangara uzmanīgi viņā palūkojās. Zēna vārdos skanēja tāda pārliecība un apņēmība, ka šaubām nebija vietas.

— Bet tu, Gezo?

— Es? ... Es arī.

— Gan redzēsim ... Ja liecības nedabūsit, līdzi netiksit. Bet tagad ejiet paraudzīties, kur kavējas Fuseinu.

— Kakpo, tu ari redzēsi Parīzi! ... Kā es priecājos! Es tev parādīšu visus savus draugus. Bijām vesela kompānija, un mēs spēlējām kino, tas ir tik interesanti!

— Tāpat kā šeit?

— Ko tu runā! Daudz interesantāk! Ziemā tur var celt sniegavīrus. Vai tu zini, kas tie ir?

— Bet kāds ir sniegs?

— Sniegs? Nu, sniegs ir sniegs.— Gezo kā īsts mazs parīzietis paraustīja plecus.

Viņš turpināja dalīties savās atmiņās ar Kakpo. Saķērušies rokās, abi skrēja uz virtuvi.

Pēc pusdienām bija jau pagājušas pusotras stundas. Trijatā viņi sēdēja pie galda, kaldinādami dažādus plānus. Bērni tēvam uzdeva jautājumus, apspriedās. Viņi daudz runāja par kino. Tangara pārdomāja savas nākotnes ieceres, kuras loloja jau kopš studijām. Viņš cerēja Francijā nolasīt lekciju ciklu, iepazīstinot zinātniekus ar Āfrikas medicīnas nākotni. Tangara uzskatīja, ka zemēs, kas tikai nesen sākušas attīstīties un kur medicīnas tehnika atpalikusi, jaunos atklājumus derētu savienot ar senlaicīgajām ārstniecības metodēm. Par šiem jautājumiem viņš bija rakstījis zinātniskos žurnālos un sarakstījās arī ar Kanādas un Eiropas mediķiem. Lai pierādītu savus uzskatus, Tangara vāca materiālus.

— Doktor! Doktor! — kāds sanitārs, saukdams Tan-garu, steidzās šurp.

— Kas noticis?

— Kādam steidzami vajadzīga tava palīdzība. Pareizāk sakot, diviem. Baltai sievietei un viņas kalpam. Doktors Kofi jau gaida.

Tangara kategoriski bija noliedzis darba biedriem uzrunāt sevi ar «jūs», jo afrikāņu valodā visi viens otru uzrunā tikai ar «tu».

— Labi. Tūlīt būšu.

Sanitārs aizsteidzās.

— Kad pārnākšu, lai pie galda neviena vairs neatrodu! Vai sapratāt? — Pie sevis viņš domāja: «Baltā sieviete ar savu kalpu? Dīvaini!»

Ātriem soļiem Tangara devās uz slimnīcu. Pārsiešanas istabā uz galda gulēja Remī Soglo.

— Brīdī, kad gribēju jau iet projām, man rokās iekrita viņa saimniece. Tikai vēl paguva izdvest tavu vārdu. Apendicīta lēkme. Ienesām viņu blakus palātā. Bet no šā ... nekā nevar saprast, — Kofi apjucis stāvēja blakus Remī.

— Tas nav viņas kalps, bet viņas vīra palīgs. Viņas vīrs ir mežsargs Antuāns Fors, rezervāta direktors, tas, kuru dēvē par «zvēru deputātu».

Tangara aptaustīja Remī pulsu. Pirmajā acumirklī tas likās normāls. No pavērtās mutes uz lūpām kāpa dzeltenas putas. Tangara tās noslaucīja ar vati. Kļuva redzams uztūcis mēles galiņš. Remī acis bija dzīvas. Bet viņš nespēja izdvest ne skaņas.

— Kas tev sāp, Remī?

Atbildes vietā Remī acis pelēcīgajā sejā izpletās vēl platākas.

— Pulss ir normāls, — Kofi teica. — Varbūt viņš kļuvis mēms?

— Nē ... Paskaties! Paskaties taču!

Tangara saspieda Remī žokļus. Mute plati atvērās, to aizpildīja pietūkusī mēle.

— Ko tas nozīmē? ... Viņš ir pie samaņas. Redzi, kādas acis. Remī, kas ar tevi noticis?

— Ar acīm viņš it kā grib kaut ko teikt. Nē, tā nav slimība. Drīzāk . . . viņš ir noburts . . .

— Tam es neticu, — Tangara strupi noteica.

Viņš rūpīgi izmeklēja Remī.

— Kamēr es izmeklēšu sievieti, tu parūpējies par asins analīzi. Saindējies? ... Bet acis gluži normālas. Dīvaini.

— Vai viņš būtu sasists? Grūti saprast. Uz ķermeņa nav nekādu vardarbības pazīmju. Cerēsim, ka baltā sieviete spēs mums kaut ko paskaidrot.

— Doktor, operācijai viss sagatavots, — ziņoja vecākā māsa.

— Mēs jau ejam. Tikmēr, lūdzu, noņem asins analīzi šim slimniekam un novieto viņu lielajā palātā. Kofi nāks man līdzi. Iesim, Kofi!

Abi ārsti aizsteidzās uz hirurģisko nodalu.

Pēc operācijas Fora kundzi, kura vēl nebija pamodusies no narkozes, ievietoja kopējā palātā. Tur atradās sešdesmit gultas. Pārsteigtas par baltās sievietes ierašanos, melnās slimnieces neapmierināti kurnēja. Pēc viņu domām, atrasties tik tuvu kopā ar svešzemnieci bija nepieklājīgi. Tās, kas gulēja blakus Fora kundzei, atklāti izrādīja savu nepatiku. Jaunā vēsts ātri izplatījās slimnīcā. Izlikdamās, ka nākušas apraudzīt savas paziņas, slimnieces no citām palātām steidzās apskatīt «avāriju cietušo kundzi», kā viņas izteicās.

— Neesat mierā? Ļoti žēl! Doktors teica, ka jūs atrodaties šeit, lai ārstētos. Atgriezušās mājās, varēsit noslēgt durvis pēc vēlēšanās. Slimnīcā pavēl doktors, — māsa, apstājusies pie Šarlotes Foras gultas, melnajām paskaidroja.

— Baltiem pašiem ir slimnīca. Kāpēc viņai jānāk šurp? — pa kreisi guļošā slimniece vaicāja. — Viņi savā slimnīcā melnos neuzņem. Kāpēc mums jāuzņem viņi?

— Tev taisnība! Šī sāks vēl te klīrēties! — ieteicās kāda no ienākušajām draudzenēm. Viņa nicīgi sašķobīja seju, savilkusi lūpas urskulī, un nievājoši nospļāvās caur zobiem, mierīgi piebilzdama:

— Un tu varbūt vēl domā dežurēt pie viņas? Pie manis pēc operācijas neviens nedežurēja.

Sīkā, ņaudošā balstiņā savas domas izteica vēl kāda. Nevienai netrūka iebildumu. Viņas tērgāja par dažādām «kundzēm», par viņu izturēšanos un aizspriedumiem.

— Beidziet melst niekus! Ejiet uz savām palātām, vai ari es paaicināšu šurp vecāko māsu. Ja mūsu ārsts būtu bijis baltais, es atteiktos dežurēt. Bet viņš ir melnais un labi zina, kas darāms. Vai viņš nepadzina pulkvedi, kas ņēma maksu par vietu palātā? — Māsa lūkoja slimnieces nomierināt.

— Lai vai kā, bet man šī kaimiņiene nav pa prātam. Es pat sāku justies sliktāk, — ierunājās pa labi guļošā.

Pārējās dzīvi trieca: valodas pārgāja uz balto un melno attiecībām.

Ziemeļu spārnā abi ārsti, Tangara un Kofi, dedzīgi debatējot, soļoja uz izeju.

— Slimniekiem es arvien atrodu laiku, kaut arī būtu ļoti aizņemts. Žēl, ka nevaru doties tev līdzi, — Kofi runāja, — esmu jau tā nokavējies. Mani taču gaida .. .

— Nokavējies? Tev prātā tikai sapulces un referendums! Lai citi par to rūpējas. Tava vieta slimnīcā. Es arī esmu aizņemts, man šodien vēl trīs operācijas eiropiešu slimnīcā.

Ejot garām Fora «lendroveram», Kofi ievēroja tajā uz grīdas izsvaidītās bultas, lokus, bultu somas. Tangara sekoja Kofi skatienam. Abi saskatījās. Tangara apjuka. Antuāna Fora izturēšanās pret iedzimtajiem viņam bija zināma, un šķita, ka arī Kofi tas nav noslēpums un viņš Foru nosoda. Pa paradumam Tangara vienaldzīgi paraustīja plecus, kā sacīdams: «Tas nav svarīgi!» — un teica:

— Pareizi gan — kāpēc vajadzīgas divas slimnīcas? Tā ir skaidra segregācija. Bet es tur neesmu vainīgs. Mūsu slimnieču protests pilnīgi attaisnojams, kaut gan

to nedrīkst pieļaut. Esmu kategorisks segregācijas pretinieks, — it kā aizstāvēdamies un baiļodamies, lai viņu nenotur par rasistu, Tangara paskaidroja.

— Vajadzētu ziņot viņas vīram. Domāju, ka atmodusies viņa priecāsies, redzot vīru. Man viņi sveši. Bet varu iedomāties šā «zvēru deputāta» izturēšanos.

— Tu visur saskati politiku, — Tangara aizkaitināts viņu pārtrauca. — Jāsāk gandrīz domāt, ka arī slimības var iedalīt politiskajās un apolitiskajās.

Kofi nelikās manām viņam tēmēto bultu. Uzlicis roku uz mašīnas, viņš raudzījās priekšniekā. Tanga-ras acis likās skumjas. Nesaprašanās ar tuviem cilvēkiem allaž viņu dziļi aizskāra. Kā parasts, ierāvis galvu plecos, Tangara tobrīd atgādināja vientuļu, nosalušu un samirkušu dzērvi Kazamansas krastā. Kofi juta viņam līdzi. Tangaras raksturu un viņa slimīgo jūtīgumu viņš pazina.

— Pareizi, mēdz būt arī politiskas slimības. Bet tagad steidzies pie viņas vīra. Laikam tev tomēr taisnība ... Uz redzēšanos ...

Tangara mašīnu vadīt neprata. «Jāsameklē ātrās palīdzības šoferis, kas mani aizvestu uz rezervātu,» viņš nodomāja. Prātu urdīja doma, ka eiropietes likt vienā palātā ar melnajām ir aizliegts.

Meklēdams šoferi, viņš gāja tālāk.

III nodaļa FRONTE

Vidēja auguma cilvēks, ģērbies kā zemnieks — biksēs un garā kreklā bez piedurknēm, klejoja tirgū. Viņa vērīgais skatiens viegli slīdēja apkārt, mirkli uzkavēdamies pie katra priekšmeta, it kā gribētu tam redzēt

cauri. Tas bija gleznotājs un dzejnieks Leijs. No visa, kas spēja aizraut un ierosināt mākslinieka iztēli, tirgus bija viņa galvenais iedvesmas avots.

Visgarām plašajam laukumam, ko iežogoja akažū un kapoki, basijas un masīvi, teiksmaini kokvilnas koki, ciešā lokā blīvējās gan iespaidīgi preču veikali, gan amatnieku darbnīcu nojumes un sīktirgotāju letes. Centrā atradās segts divrindu paviljons. Gaisā garoja zemes miklā elpa un koku sulu siltais tvans, smaržoja vīnogas, garšvielas un sarkanie pipari, sīpoli un ķiploki, nadio, diatū, brandži, sarkanie, zaļie un mēļie lečo; nāsis kairināja gvajādes, ananasi, vēlīnie mango koka augļi, banāni, spilgti sarkanie granātāboli un svaigi plūktas meža ērkšķogas; dažādo augļu aromātam klāt jaucās palmu eļļā grauzdētu banānu, basijas sviesta, uz oglēm ceptu termītu un gaļas smarža ...

Krāšņās ainavas apburts, Leijs klaiņoja tirgū, un, kas zina, varbūt viņam prātā jau brieda jauns sižets gleznai. Viņš gāja pa celiņu, kur gar abām malām sēdēja sievietes. Tās sastādīja pūļa lielāko tiesu un tirgū bija visrosīgākās. Tālumā, no pretējās puses, iznira trīs meitenes smaidošām acīm, uz galvas nesdamas vairākstāvīgi citu citā saliktus, smalki izgravētus kalebasus. Mati meitenēm bija cieši savīti trijos gareniskos valnīšos, kuri nobeidzās ar tievām, cekulainām bizītēm. Starp matu saliņām vīdēja gludi noskūtie, apaļie pakauši. Meiteņu vienīgais tērps bija trim zili sarkanu pērlīšu kārtām rotāta gurnu josta, pie kuras priekšā un mugurā plivinājās šauri baltzili svītroti priekšautiņi — divas kopā savienotas kokvilnas auduma strēmeles, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Palīdzējušas viena otrai nocelt no galvas smagos nesamos, meitenes mierīgi apsēdās zemē, vērīgi ieklausīdamās skaļajā tirgus čalā.

Iejucis drūzmā, pa pusei neredzams, Leijs smaidot vēroja pūli.

«Ak, ja nebūtu šā referenduma!» viņš domāja. «Man taču neatliek ne minūtes brīva laika.» Leijam garām rindā pagāja džungļu ciemata vīri. Klusām sarunādamies, viņi soļoja cits aiz cita it kā pa meža taciņu.

Ar katru stundu dzīvība tirgū pieauga, ņirbēja košas krāsas, brīvas, vieglas kustības, krāšņas senlaicīgas rotas lietas; aizvien asāk sajuta dažādās smaržas, kas cēlās no precēm un cilvēkiem: tā bija pati īstā dzīves elpa.

Kājām vai uz velosipēdiem šurp un turp traucās nevaļīgi cilvēki. Blakus zeltkalim, kas, sēžot sakrustotām kājām, bija apmeties zemes padziļinājumā starp kapoka koka resnajām saknēm, notupušies spriedelēja vairāki vīri. Viņi tur sēdēja jau stundām ilgi. Divi no tiem, salikuši rokas līmeniski pār ceļiem, nemitīgi žestikulēja ar plaukstām. Turpat uz sārtās māla zemes tupēja pārējie un, atbalstījuši elkoņus uz sakrustoto kāju izplestajiem ceļgaliem, viegli cilāja delnas. Viens no vīriem, atspiedies aizmugurē uz muskuļainās rokas, lāgiem izslēja gaisā tuklo dūri ar garajiem, kokvilnas stiebriem līdzīgajiem pirkstiem, nenoteikti vicinot to sev gar seju vai krūtīm. Diulā tautības tirgotāji visdažādāko toņu zili baltos tērpos apkārt kokam uz zemē noklātajām smaragdzaļajām lapām izlika savu preci — baltos un sārtos kola riekstus. Mazliet tālāk varēja redzēt košus no Anglijas, Amerikas, Zviedrijas, Holandes un Francijas ievestus kokvilnas audumus. Saliktas kaudzītēs, saulē mirgoja dažāda veida un lieluma pērles, mezdamas zaļganus atspīdumus trokšņainajā burzmā.

Uz katriem desmit soļiem Leiju gaidīja jauna glezna.

Kas nesen vēl bija tabū — profānu acīm nepieejams svētums, tas tagad atklājās visiem. Pēc tradicionālā iegraizīšanas rituāla, ubagojot dāvanas, kuras senlaiku paradums neliedza pat zagt, tirgu šķērsoja jaunekļu procesija. Ļaudis vēl turējās pie senajām parašām, tie pašķīrās, atbrīvojot gājienam ceļu. Jaunekļiem mugurā bija plati, ugunssarkani tērpi, galvās smailas, garas cepures ar krāsainiem pušķiem galā, kas nokarājās uz sāniem. Pieres un gurni visiem bija pārsieti. Iedami ķēdē cits aiz cita, viņi dziedāja rituāla dziesmu, pavadot to ritmiskām, aprautām roku kustībām. Gājiena laikā ceremonijas vadītājs nopietnu skatienu stingri uzraudzīja jaunekļus. Greznojies amuletiem — šīm senču māņticības paliekām, viņš atstāja ļoti bargu iespaidu. Svēto ritu uzticīgie sargi, viņa pavadoņi, veikli bāza pie sāniem piekārtajās somās visu, ko ļaudis sniedza.

Spilgtā saule atdzīvināja krāsas un, it kā uzsūkdama sevī, tās sakopoja vienā neatdarināmā mākslas darbā. Laukumā, šķiet, viļņojās gaiša, lāsaina krāsu jūra, kur starp sīkajiem vilnīšiem vijās ēnu vagas un ērmotā gaitā peldēja trauslas, ovālas vai iegarenas, oranžas vai mēļas laiviņas: tie bija kalebasi uz ļaužu virpulī nesaredzamu pārdevēju galvām, kas brīvi klejoja apkārt.

Troksnis tirgū augtin auga, skaņas lidoja no malas uz malu; atduroties koku lapotnēs vai zemē noklātajos audumos, tās mirkli apklusa, lai tūdaļ atskanētu jo spalgāk.

Minūtes piecpadsmit Leijs vēroja drūzmu. Viņa acis bija kā izslāpušas. Parastajā ainavā, kas atkārtojās te ik^ rītus, mākslinieks saskatīja apslēptu vitālu spēku. «Āfrikas staigule,» viņš sevī atkārtoja. Šāds nosaukums bija Leija pēdējam dzejoļu krājumam. Pēc tam dzejnieks bija svēti solījies vairs nerakstīt.

— Rakstīdams franciski, es tikai kuplinu šo svešo valodu, — viņš mēdza teikt, — bet krāsām nav tautību atšķirības.

Leijs izlauzās cauri pūlim.

Aiz tirgus laukuma robežām kokos karājās plakāti, aicinot iedzimtos balsot «jā». Uz veikalu sienām lieliem burtiem bija rakstīts: Vive la communauté/', Vive de Gaulle![5] [6]. Vīdēja arī raksturīgie «V» iranču karoga krāsās, bet uz stūra, kur, vedot uz tirgu, krustojās sešas galvenās maģistrāles, pilnā kaujas formā stāvēja kareivji, tuvumā slēpās tanki, kuru bruņas bija klātas uzsaukumiem. Tankus maskēja milzīgs de Golla portrets. Raibos, leoparda ādai līdzīgos aizsargtērpos, ar automātiem rokās klaiņoja parašutistu patruļas.

No koloniālistu veikala iznāca kāda sieviete, kura šķita grūtniecības pēdējos mēnešos; īsais, sānos sasietais gurnu apsegs nespēja slēpt piebriedušo vidukli. Viņa gandrīz uzskrēja virsū diviem parašutistiem. Sievietei paspruka šausmīgs baiļu kliedziens. Nespēdama paelpot, viņa sāka trīcēt. Nākamajā acumirklī sieviete sakrustotām rokām instinktīvi apskāva kuplo vidukli, cieši spiezdama klāt jauno dzīvībiņu, kas tajā mita. Sirds sievietei nevaldāmi pukstēja. Ik uz soļa atskatīdamās, viņa ātri aizsteidzās. Skumja, izdilusi seja, satraukts skatiens — tā bija raksturīga okupācijas laikmeta afrikāniete.

«Kā vajadzētu viņu gleznot!» Leijam iešāvās prātā.

Tuvumā atskanēja smiekli.

— Vai redzēji šo sievieti? — smējās Nome, baltajos, veselīgajos zobos, kā parasts, turēdama zobu suku.

— Nē, neredzēju, — atteica Gibi un, apgriezies apkārt uz savas koka kājas, lūkojās virzienā, ko ar nūjiņu norādīja Nome. — Neko tur neredzu, — viņš atkārtoja.

— Kas tev šķiet smieklīgs, ja sieviete nobijās? — ievaicājās Leijs.

Neatbildējusi Nome nodūra galvu. Zobgalīgais smaids patvērās acu kaktiņos. Nome saknieba lūpas. Uz galvas viņa nesa savu «veikalu»: tā bija ap 60 cm gara un 40 cm plata paplāte, uz kuras kaudzē redzēja saliktas gan piekaramās atslēgas, gan šujamadatu maisiņus, dažādu krāsu diegus, uzpirksteņus un zeltītas aproces, zābakauklas, apavu krēmu, aploksnes un pat aspirīna pulverīšus — tur bija vesels galantērijas un farmācijas preču sajaukums. Nome staigāja puskaila, kārdinoši kā divas pudelītes šūpodama stāvās krūtis, un saistīja vīriešu skatienus. Krūšu starpā uz gludās, spīdīgās ādas, kas atgādināja oniksu, karājās «veikala» saturētāju — filca saišu gali.

— Šodien pie tevis nevarēšu aiziet, Leij, — joprojām nepaceldama acu, meitene teica. Leija vārdu viņa izrunāja īpaši dziedošā tonī.

— Nekad vairs lai nedzirdētu tevi tā smejamies! Vai saprati?

— Jā, sapratu, — pavērdamās Leijā, Nome atteica. Maigais skatiens nodeva viņas jūtas.

Vilcinoties, it kā pret pašas gribu, Nome sāka iet tālāk, tūlīt arī uzsākdama parasto refrēnu: «Man ir viss, kas jums vajadzīgs. Es pārdodu visu. Pie manis var nopirkt, ko tik sirds vēlas! Mans veikals nav liels ... Bet tur netrūkst nekā. Itin nekā! Labie ļaudis, nesteidzieties garām! Es nāku pie jums. Man ir viss, kas jums vajadzīgs. Es pārdodu visu. Visu!»

Rokas mētājot gar sāniem, līdzinoties īstai skulptūrai, Nome gāja tālāk, droši nesdama uz galvas savu «veikalu».

— Iepazīstieties, brāl, tas ir mans radinieks Digbe, — Gibi stādīja priekšā.

Leijs paspieda Digbem roku. Redzot svešo vīru ar smailo ķīļbārdiņu, Digbe mazliet samulsa.

— Viņš ieradies no džungļu ciemata, grib tagad palikt un strādāt pilsētā, — paskaidroja Gibi.

— Ko džungļos saka par referendumu?

Vairīdamies atbildēt, Digbe paraustīja plecus. Kājās

viņam bija brālēna dāvātās, ceļgalos sadilušās zaldātu bikses, mugurā — pāri biksēm pārlaists vecs krekls.

— Puisis ir dūšīgs, — kā izveicīgs zirgu tirgotājs Gibi uzsita Digbem uz pleca un, naivi smaidot, turpināja: — Viņš mums noderēs. — Gibi kalsnā seja ar iekritušajiem vaigiem un uz priekšu izvirzītajām lūpām atgādināja delfīna purnu. Stādot Digbem priekšā gleznotāju, viņš piebilda: — Leijs, mans domu biedrs. Viņš lasa un raksta ne sliktāk par jebkuru balto. Mums šeit klājas daudz labāk nekā džungļos. Gan pats redzēsi, dabūsi darbu un pelnīsi daudz naudas.

Tāpat kā neskaitāmi citi jaunieši, Gibi pēc iesaukšanas armijā tika aizsūtīts vispirms uz Franciju, vēlāk uz Indoķīnu. Pēc trim gadiem viņš pārradās dzimtenē ar vienu koka kāju. Visu brīvo laiku līdz kampaņai par referendumu Gibi bija ziedojis, rakstot prasības un lūgumus, velti cerēdams uz invaliditātes pensiju. Svešās zemēs daudz pieredzējis, viņš sevi uzskatīja par speciālistu neatkarības cīnītāju izvēlē.

— Jāiet nopirkt cigaretes, — teica Leijs.

Frontes štāba rezidence atradās netālu no tirgus laukuma. Tā mitinājās lielā šķūnī, ko pašu spēkiem bija iekārtojuši organizācijas dalībnieki: uz sešiem pāļiem balstījās konusveida jumts, bet sienas atvietoja zaru pinumi. Durvju priekšā līgana masta galā plīvoja Frontes emblēma.

Pa labi, mazliet iesāņus, atradās Sori mehāniskā darbnīca. Tās priekšā bija sakrauti dažnedažādi velosipēdu rāmji, kā hromēti, tā niķelēti, gan sarkani, gan melni svītroti un zili. Kā dabisks plaukts kalpoja akažū koks, kura zaros no vienas vietas bija sadzītas naglas. Tajās karājās jaunas un vecas velosipēdu ķēdes, zobrati, spieķi, vārstuļi, gumijas gabali un atslēgas.

Sori pašreiz nomainīja kādam ritenim spieķus.

— Sveiks, tautiet! Vai Agemons vēl nav redzēts?

— Sveiks, — Sori atņēma. — Agemons ir Frontē, viņš nupat uzvilka karogu.

— Tā, tā. — Leijs apsēdās uz soliņa līdzās Sori.

— Vai vakar to puisi tu satiki? Man steidzami jānobeidz raksts.

— Neko interesantu viņš man nepastāstīja. Varbūt Agemons zinās ko vairāk. Vai dzirdēji, šorīt radio vēstīja, ka aizliegts pārraidīt «nē» piekritēju runas, un piebilda arī, ka Diembē esot arestēts par nelikumīgu valdības automašīnu izmantošanu. Vakar apcietināti trīs citi teritoriālie padomnieki.

— Tas taču ir atklāts karš, brālīši! — nolikdams sev blakām kruķus, iesaucās Gibi.

Nepārtraukti strādājot, Sori stāstīja tālāk:

— Diembes vietā iecelts Asamblejas otrais viceprezidents. Diembes partija aizliegta un tātad ir nelegāla ...

— Šie kundziņi brīžam cīņai pievienojas, brīžam atkāpjas. Tas nav nekas jauns. Viņi danco pēc svešas stabules ...

— Vai grieķi nesastapi? — mainīdams tematu, pajautāja Sori.

— Nē.

— Viņš atkal vēlas pirkt gleznas ...

— Vienīgajai, kas man atlikusi, viņš cenšas nosist cenu. Šis nodevējs uz manu darbu rēķina cer iedzīvoties. Nelietis! Nudien! Četros mēnešos viņš no manis nopircis divdesmit gleznas. Tas ir vesela gada darbs, bet kāda par to alga? — Aizkūpinājis cigareti, Leijs uzlūkoja Sori.

— Tev varbūt taisnība. Bet Frontei taču kaut kā jāeksistē. Tjumbe apgalvo, ka mums vairs neesot ne plika graša ...

— Nauda, nauda! — iejaukdamies sarunā, atkārtoja Gibi. Viņš bija noņēmis protēzi. Kroplās kājas stumbenis neciešami sūrstēja. Gibi to sāka masēt. — Sori, lūk, mans brālēns... Digbe. Viņš tikai vakar atnāca no džungļiem un dzīvos turpmāk pie manis. Digbe, šis ir mans domu biedrs Sori...

— Labdien, mani brāļi, — pienākušais mācītājs — abats Bernārs glaimīgā balstiņā pārtrauca Gibi. Baltā, stērķelētā apkaklīte ar tikpat spodru, platu apmali it kā sadalīja divās daļās abata tumšo stāvu melnajā sutanā. Neatkarības cīnītājiem šis mācītājs bija labi pazīstams. Viņu uzskatīja par progresīvi noskaņotu.

— Labdien, — Sori atņēma sveicienu.

— Kas ar manu velosipēdu?

— Salabots, — nolikdams zemē remontējamo riteni, atbildēja meistars.

— Vakar nācu šurp divas reizes, bet darbnīca izrādījās slēgta.

— Ja pēc manis kāds prasa, būšu Frontē, — grasīdamies aiziet, teica Leijs.

— Labi! — atsaucās Sori. Viņš izstūma no darbnīcas noliktavas abata velosipēdu. — Te tas būs. Iztrūkstošās lodītes saliktas gultņos, apmainīti pedāļi, bremzes pārbaudītas. Bija salauzti trīs spieķi. Arī tos ieliku jaunus. Nekad nebremzējiet ar priekšējo riteni vien, bet ar abiem reizē ...

Mācītājs pārbaudot aptaustīja pedāļus, tad, pacēlis pakaļējo riteni, ar kāju tos mīdams, izmēģināja bremzi. Viņš likās apmierināts.

— Cik man jāmaksā? — abats jautāja.

— Kā jau teicu — seši simti franku.

— Mazliet par dārgu.

— Kad ielās parādās zaldāti, dažam labam dzīve sadārdzinās.

— Bet pārējiem?

— Pārējiem tā kļūst vieglāka, — saņemdams naudu, ironiski piezīmēja Sori.

— Labdien, Tjumbe! — abats sniedza roku jaunajai meičai, kas pienāca klāt. — Saki — kur nozudis tavs tēvs?

— It kā tu pats labi nezinātu, ka viņš ir garīgajā seminārā, — paspiedusi abatam roku, Tjumbe sasveicinājās arī ar Sori. — Gibi, kāpēc tu neaizej pie ārsta? — viņa pārmeta klibajam biedram.

— Tu vairs nekad neesi redzama baznīcā, Tjumbe, — atbalstījis velosipēdu pret vidukli un bāzdams kabatā naudas maku, piezīmēja abats Bernārs. — Neatkarības cīņa nedrīkst ietekmēt ticību, — viņš piebilda, — it īpaši, ja ...

— Ja esmu ateiste. Es taču neesmu katoliete. Kāpēc tad lai eju baznīcā? Pēdējā laikā nez kāpēc visiem tik ļoti rūp mans dvēseles miers un iedomātā labklājība.

— Tavs tēvs tomēr ir sludinātājs. Ja ģimenes galva ir kārtīgs kristietis, tad pilnīgi saprotams, ka viņa paziņām rodas jautājums, vai tādi ir arī pārējie ģimenes locekļi. Tjumbe, tu esi skolotāja, tev jārāda priekšzīme ... turklāt krietna ...

Meitene ielūkojās abatam tieši acīs. Viņš bija septiņus gadus vecāks par Tjumbi.

— Mans tēvs apgalvo, ka tic dievam. Viņš ir reliģiski izglītots, sludina evaņģēliju, par ko saņem algu. Vai atceries lekciju «Kristiānisms Melnajā Āfrikā»? Toreiz es teicu, ka afrikāņi pāriet katoļticībā tāpēc vien, ka ir pieraduši pie pakļautības un verdzības, turklāt jūsu rokās šobrīd atrodas labākās ārstniecības iestādes un, uzpirkdami mūsu cilvēkus, jūs nežēlojat līdzekļus. Pats zini, ka neviena māte neļaus savam bērnam iet bojā no slimības, bet, ja viņas ved tos ārstēties pie jums, tad vienīgi tāpēc, ka nav citas iespējas. Esmu pārliecināta, ka lielākā daļa no jūsu draudzes, es atkārtoju — lielākā daļa, tic katoļu dievam ne vairāk kā šī kārts, — Tjumbe norādīja uz Frontes karoga mastu. — Bet drīz tauta pati kļūs noteicēja par savu likteni un līdz ar to arī par slimnīcām. Tad redzēsim, vai kāds vēl meklēs jūsu palīdzību. Tev pašam ir skaidrs, ka pie mums katoļticībai nav dziļu sakņu. Bet pagaidām jūs aizvien vēl vervējat jaunus laicīgos sludinātājus, smeļot līdzekļus valsts kasē; kā šeit, tā Francijā valdība un monopolisti, lai veicinātu jūsu darbību, uz tautskolu fonda rēķina izšķiež milzu summas. Pati no sevis gribu vēl kaut ko piebilst: sena teika stāsta, ka peles pa divām grauzušas guļoša cilvēka kāju — viena bijusi grauzēja, otra — pūtēja. Vai zini, kas ir tā pūtēja?

— Nezaimo dievu, Tjumbe . . .

— Pūtēja ir reliģija. Grauzēja — imperiālisms.

Abats sašuta.

— Patiesi, tu esi komuniste, — kāpdams velosipēdā, viņš noteica un, it kā bēgot no paša nelabā, sāka mīt pedāļus, cik jaudas. Sori klusībā nosmējās.

— Štābā ir tikai Leijs un Agemons, — viņš teica.

— Esmu izsalkusi. Kopš vakardienas nekas nav ēsts, — ieminējās Tjumbe. Viņai mugurā bija cieši pieguļoša blūzīte ar volāniem, galvā uz pakauša sasiets mēļš lakatiņš. Pelnu pelēkās acis ovālajā sejā mazliet šķielēja, garās, piķa melnās skropstas tikko manāmi trīsēja. Kad Tjumbe sāka draudzēties ar Sori, partijas biedri zobojās:

— Apprecēt Tjumbi nozīmē apprecēt marksisma principus.

Taču viņi vīlās. Tjumbe visus pārsteidza. Par spīti atbildīgajiem apgabala partijas komitejas sekretāres pienākumiem meitene nezaudēja sievišķību. Tādēļ visi viņu apbrīnoja. Tjumbei bija allaž modra atbildības sajūta, nekad, pat visdedzīgākajās diskusijās, kur nereti gadījās uzstāties ari pret Sori, viņa neņēma vērā savas personīgās domas vai jūtas. Meitenes vēsais, gaišais prāts personīgo pakļāva kolektīva interesēm, līdz beidzot ari Sori vajadzēja atzīt viņas autoritāti un turpmāk atturēties no iejaukšanās partijas diskusijās. Ārpus partijas darba un Frontes šie abi cilvēki dzīvoja savas intīmās draudzības pasaulē.

— Pieliec protēzi un atnes mums kaut ko ēdamu, Gibi, — teica Sori. — Ko tu labprāt ēstu, Tjumbe?

Mazliet vainīgu, maigu skatienu meistars noraudzījās draudzenē.

— Buljonu, — viegli viņam uzsmaidot, atteica Tjumbe

— Nopērc ari manioku ...

— Nav vērts. Manioks šajā gadalaikā negaršīgs — pārāk ūdeņains, — bikli iebilda Digbe, kas klusi sēdēja kaktiņā, vērodams šos cilvēkus.

— Tjumbe, tas ir mans brālēns. Viņš nāk no džungļiem, — pielikdams protēzi, klāstīja Gibi. Protēzes spilventiņš likās pārāk plāns, kaut ari reiz jau bija dubultots, jo kāja tomēr allaž sāpīgi noberzās.

— Tātad mednieks? — ievērojusi Digbes slaidās kājas, Tjumbe vaicāja. Puisis platajās biksēs jutās neērti.

— Kas notiek pie jums mežos? Ko tauta runā par referendumu?

Šajā brīdī darbnīcai tuvojās divi vīri, stumdami smagi apkrautus velosipēdus: pa divi maisi kola riekstu bija piesieti rāmjiem, bet uz katra bagāžnieka — pa vienam. Vīri smagi elsa un pūta. Skrandainās drēbes lipa klāt sasvīdušajai miesai. Labu brīdi kaulējušies, viņi nocēla riekstu maisus un, atstājuši velosipēdus darbnīcā, aizgāja, katrs pa maisam nesdami uz galvas. Meistars iedeva naudu Gibi, kurš kopā ar brālēnu devās uz veikalu.

Sori un Tjumbe palika divatā.

Pavadot aizejošos ar skatienu, Tjumbe teica:

— Vai zini, mūsu plakātus visur plēš nost. To dara policisti, gvardi, zaldāti.

— Redzēju. Mums tagad jāatrod cita iespēja, — sprieda Sori. Viņš bija atbildīgs par Frontes plakātu izplatīšanu.

— Vai taisnība, ka tu taisies braukt prom?

_ — Jā. Nav svarīgi, kādā apgabalā dzīvot, kad tikai Āfrikā. Galvenais, lai tur tauta balsotu par neatkarību.

Tjumbe domīgi pētīja riteni, kuru Sori turēja, iespiedis starp ceļiem. Veikli ieskrūvējis spieķi, viņš pagrieza riteni, ielikdams tajā vēl vienu.

— Nezinu, vai dosimies uz Senegalu vai Gvineju, — Sori turpināja. — Šķiet, esam jau desmit, kas labprāt brauktu.

— Desmit bija aizvakar. Šodien ir jau piecpadsmit, starp tiem abi skolotāji, kalējs, vēl daži un arī El-Eih Etians.

— Arī viņš?

Tjumbe klusēja.

Pirms trim nedēļām Frontes organizācijai bija uzdots savākt rajoniem brīvprātīgo papildkadrus, kas varētu vēlēt par «nē». Frontē izraisījās dzīvas, vētrainas debates. Nekas netika aizmirsts — afrikāņu dzimtene, sausuma un lietus periodi, ārzemnieku virskundzība, analfabētisms. Neatkarības un brīvības ideja visus bija aizrāvusi ar vēl nepieredzētu spēku.

Neatkarības cīnītāji nesamierinājās ar to, ka neliela daļa Āfrikas zemju jau bija atbrīvojušās no koloniā-lisma jūga: viņu mērķis bija visas Āfrikas vienotība. Viņi gribēja cīnīties par pilnīgu brīvību, kļūt paši sava likteņa noteicēji un nostiprināt neatkarību, kurai bija gatavi ziedot visu.

— Esmu ar mieru braukt prom, — sanāksmē apņēmīgi pavēstīja Sori.

— Visvienkāršākā izeja! Es to saucu par laišanos lapās, — asi izmeta Maīga, sakozdams uz priekšu izvirzītos žokļus.

Maīga bija neliela auguma cilvēks apaļām pūces acīm.

— Mūsu mērķis ir afrikāņu tautas vienotība, — iejaucās Tjumbe, skatīdamās uz Sori. — Bet nevienam mēs nevaram liegt atgriezties savā dzimtajā rajonā, kaut gan, zīmējoties uz citiem, šī aizbraukšana patiešām būtu bēgšana ...

— Cik daudz mums ir senegaliešu vai gvinejiešu?

— Tikai Sori un Leijs, — sacīja El-Eih Etians.

— Viņi abi var braukt. Bet no pārējiem to neprasiet, — joprojām spītīgi sakodis zobus, iebilda Maīga.

— Nē, jūs mani pārprotat, — sacīja Agemons, kurš vadīja sanāksmi. — Franču ekspedicionārais karaspēks, izvākdamies no Indoķīnas, ir sagrāvis mūsu organizācijas; mums jāsūta turp cilvēki, kas papildinātu kadrus, un tāpēc to nekādā ziņā nedrīkst uzskatīt par bēgšanu. Fronte par aizbraucējiem gādās, Es pats esmu nolēmis palikt šeit.

— Es arī, — uzsvēra Tjumbe.

— Bet es pievienošos braucējiem, — it kā izaicinādams Tjumbi, iesaucās Sori.

— Es tāpat, — viņam roku sniedza El-Eih Etians.

— Labi, lai piesakās visi, kas vēlas braukt. Tev, Sori, bez plakātiem tagad būs jāparūpējas arī par aizbraucējiem. Sastādi sarakstus, atzīmē profesijas, dzimšanas datus un visu pārējo.

Tjumbei šīs diskusijas vēl skanēja ausīs. Sori bija viņas mīļotais, pat vairāk. Un tagad, raugoties uz viņu, meitene nespēja aizmirst viņa nodomu.

— Jā, vēl kas! Savu darbnīcu es dāvāšu partijai. Viss, kas tajā atrodas, ir mans īpašums. Esmu jau sastādījis mantu sarakstu.

— Partija priecāsies. Tavs ziedojums segs vismaz pāris mēnešu izdevumus. Šovakar sanāksmē pavēstī to viņiem pats.

— Nopirku lielisku buljonu. Savu daļu jau no-strēbu, — lempīgi gorīdamies, nāca atpakaļ Gibi; viņam pa pēdām uzticīgi sekoja Digbe. Mednieka sejā biklums mijās ar izbrīnu.

— Iešu uz komiteju, dodiet līdz man buljonu, varbūt arī tur kāds ir izsalcis. Iesim, Gibi... nāciet abi ar brālēnu! — aicināja Tjumbe.

Ieejot Frontes mītnē, acīs krita daudzie plaukti pie sienām; uz dažiem bija kaudzēs sakrauti plakāti, uz citiem — kalebasi, līmes podiņi, otas, papīri un vecas avīzes. Vienā stūrī bija nolikts rokas rotators un apsegta rakstāmmašīna; otrā — rakstāmgalds, pie kura sēdēja Frontes atbildīgais sekretārs Agemons. Fronte uzturēja sakarus ar dažādām «nē» piekritēju organizācijām, sākot ar Demokrātisko sieviešu apvienību, vietējo studentu sekciju un arodbiedrībām, beidzot ar Melnās Āfrikas apvienību, vietējo Āfrikas Neatkarības partijas sekciju un citām organizācijām. Pie ieejas Frontes mītnē negaidīta uzbrukuma gadījumam glabājās vesels arsenāls — gan rungas, gan metamie šķēpi.

— Sveicināti, tautieši!

— Sveika, biedrene, — vīri atņēma.

— Vai kāds no jums nav izsalcis? Atnesu gluži karstu viru, — Tjumbe piedāvāja.

— Es šorīt vēl neesmu nekā ēdis, — atsaucās Age-mons, nolikdams lasīto franču avīzi. — Saņēmu no Francijas «Le Monde», «L’ Humanité» un avīžu izgriezumus, kas vēstī par mūsu referendumu. — Agemons piebīdīja tuvāk Tjumbei avīžu kaudzi.

— Esmu jau paēdis, — Leijs, sēdēdams galda otrā malā, no buljona atteicās.

Tjumbe, pielikusi pie lūpām nelielo kalebasu, pēc tam pasniedza to Agemonam. Mazliet iestrēbis, Agemons viru deva tālāk Nuri, kurš, noliecies pār galdu, pētīja avīzes.

Pie sienas, iepretī durvīm, karājās liela Āfrikas karte ar melnu zvaigzni vļrs tās. Pie zvaigznes stariem bija piesprausti dažādu Āfrikas neatkarības cīnītāju attēli un Leija zīmēti portreti. Tur redzēja gan Samori, gan Sundiatu, Behanzēnu un El-hodžu Umaru, bet augstāk lieliem burtiem bija rakstīts:

Katrs darbs ir grūts.

Vienīgi izturības trūkuma vajag bīties.

Sacirst kalnu, aizbērt juru —

Viss ir iespējams, ja cilvēkam netrūkst stingras gribas.

Tēvocis Ho

— Mums ir aizliegts uzstaties pa radio. Šorīt noplesti mūsu plakāti. Vakarā vajadzēs tos līmēt no jauna. Arī [7]eiropiešu sektorā. Nupat sastādīju grupas, kurām pienāksies to veikt, — paraustīdams krekla apkaklīti, noteica Agemons. Frontes sekretārs allaž ģērbās glīti. Viņš Parīzē bija studējis agronomiju. Paņēmis no galda cigaretes, Agemons uzsmēķēja. — Kā ritēja vakardienas sanāksme?

— Labi. Kofi ieradās gan tikai pašās beigās. Viņam bijusi neatliekama operācija. Iedzimto slimnīcā, šķiet, ievesta «zvēru deputāta» sieva.

— Kāpēc? — taujāja Leijs, kurš, darbojoties par reportieri, bija kļuvis ziņkārīgs. Saraucis pieri, viņš skatījās pāri laikraksta malai.

— Iespējams, ka tā ir maldīšanās vai kāds neparedzēts gadījums. Katrā ziņā viņa tur atrodas. Esot atvedusi uz slimnīcu vīra palīgu, bet pati nokritusi zemē — tieši puķu dobēs, — paskaidroja Nuru.

— Šis iemesls ne visai pārliecina... Bet kas tad kait «zvēru deputāta» palīgam?

— Noskaidro visu, Leij, varbūt iznāks raksts avīzei. Mūsu «Frontei» jābūt labi informētai. (Viņu izdotā avīze arī saucās «Fronte».) Turklāt grūti spriest, kas notiks ar mūsu medniekiem, — plucinādams ausi, piezīmēja Maīga.

Ar savām apaļajām acīm, deformēto degunu, pamazo augumu un platajiem pleciem Maīga atgādināja enerģiska cilvēka tipu. Viņam bija iedzimtas oratora spējas, un viņš lieliski prata četras afrikāņu valodas. Šai ziņā ar viņu sacensties varēja vienīgi El-Eih Etians.

— Man vēl trūkst nepieciešamo datu rakstam par vasarnīcu celtniecību. Kā sauc šo balto sievieti? — vaicāja Leijs.

— Viņas vīra uzvārds ir Fors .. . Pajautā Kofi. Lūk, tur nāk viņa sieva . ..

— Mēs tikko pieminējām tevi un tavu vīru. Vai tu nezini kaut ko tuvāk par notikumu ar iedzimto slimnīcā ievietoto balto sievieti?

— Tas ir ļoti mīklains. Vakar pēc sanāksmes Kofi atgriezās slimnīcā. Tangara rezervātā pie Foriem neviena nav saticis. Abas Fora palīga sievas nozudušas. Tangara visu ziņojis valsts iestādēm. Pagaidām nekas vairāk nav zināms, — ar parasto smaidu lūpās stāstīja O'Pae.

Kofi sieva bija ļoti trausla, vārga būtne. Frontes organizācijā viņa strādāja par mašīnrakstītāju. Dienām un naktīm Kofi bija vārdojis sievu, līdz beidzot viņa uzņēmās šos pienākumus. Tjumbe pavirzījās tālāk uz sola, atbrīvodama vietu O'Paei.

— Kā tev tas tīk, Leij? It īpaši tagadējā periodā. Stāsta, ka «zvēru deputāts» medniekiem pamatīgi sariebis. Starp viņiem bieži izcēlušās sadursmes. No otras puses — stāsta arī, ka medniekiem bijis atļauts medīt lielos zvērus, lai piespiestu viņus balsot par «jā».

Tjumbe piegāja klāt Digbem. Viņš sēdēja sola galā iepretī durvīm. Lāgā nesaprazdams, par ko īsti šeit runā, jauneklis pētīja apkārtējos. Digbe bija ieradies pilsētā, bēgot no baltajiem.

— Tu taču esi mednieks, vai ne?

— Jā, — vairīdamies sievietes ziņkārīgā skatiena, viņš atbildēja.

— Ko tu zini par šo notikumu?

— Neko.

— Tas ir Gibi brālēns, mednieks, — Tjumbe paskaidroja pārējiem.

Juzdams sev pievērstas visu acis, Digbe nodūra galvu.

— Liec viņu mierā, — iejaucās Leijs. — Ja tiešām tas vajadzīgs, es uzrakstīšu rakstu, pamatojoties uz tiem datiem, kas mums zināmi.

— Ja vien tam ir kāda jēga pašreizējā situācijā. Bet nu ķersimies pie darba, — noteica Agemons. — Visi jau laikam ir klāt.

Viņi sabīdīja solus gar sienām. Gan pa vienam, gan pa diviem trim reizē ieradās Frontes dalībnieki. Drīz vien sanāca kopā trīsdesmit biedru. Viņu sēdes mēdza vilkties pat vairākas dienas.

Šie cilvēki vairs neatgādināja citur plaši sastopamos pasīvos, vienaldzīgos melnos. Viņos brieda nākotnes cilvēka dīglis. Nometuši pasīvās padevības važas, viņi cīnījās par sava «es» tiesībām. Ik rītus kopš Frontes dibināšanas šie jaunieši savā dzimtajā valodā noklausījās dažādas runas. Viņi bija jauni un alka visas Āfrikas plašuma, lai remdētu savas slāpes pēc radoša darba.

IV nodaļa KOLONIĀLISTI

— Atkal zvaigznes! Kā es tās neciešu! Šīs zvaigznes man atgādina Indoķīnu un Koreju. Vai saprotat mani, pulkvedi? Tur tās bija sarkanas, šeit tās ir melnas: vienalga — melnas vai sarkanas — tās visas ir komunistu zvaigznes ... Ja pieļausim, ka melnie kļūst sarkani, — mūsu impērijai beigas. Tad ardievu, Āfrika! Atcerieties notikumus ar ieroču piegādi Tunisijā! Angļi dod Bur-gibam ieročus, bet šis nodevējs slepeni apgādā ar tiem nacionālās atbrīvošanas Fronti... Francijas pozīcijas kopš 13. maija ir nostiprinātas ... Šeit visi melnie tagad grupēsies ap de Gollu. Tiklīdz konstitūcija būs pieņemta, mēs aizslaucīsim visus sakāvniekus, sākot ar Torēzu, beidzot ar Mendesu-Fransu... Un Francija atkal iegūs seno varenību ...

Lielās kafejnīcas «Grand Café de France» terase sēdēja kapteinis Gijs de Lombārs un pulkvedis Liks. Pie galdiņiem visapkārt klusu tērzēja apmeklētāji —- gan baltās, gan melnās rases pārstāvji. Valodas grozījās ap referendumu. Eiropiešu kvartālā valdīja pēcpusdienas miers. Avēnija, kur gar abām pusēm sarkaniem ziediem ziedēja kupli cezalpīniju koki, lietus periodā mēdza būt gandrīz tukša. Ietves malās snauda taksometri.

— Redziet, kaptein, — iesāka pulkvedis Liks tēvišķā, daudz pieredzējuša cilvēka tonī, un, pieminot senās dienas, acis viņam staroja lepnumā, — spēle, kuru mēs spēlējam, ir ļoti bīstama. Protams, mēs to novedīsim līdz galam. Vai jūs domājat, ka vienīgi Francijas nākotne ir likta uz kārts? .. . Daudz vairāk! Visas baltās rases liktenis ir apdraudēts. Dzīvoju Āfrikā kopš tiem laikiem, kad eiropietis šeit bija retums .. . Iedzimto noskaņojums šodien stipri mainījies. Vietējā valdība propagandē, lai viņi referendumā balsotu «jā». Tikai asamblejas viceprezidents Diembē uzstājās pret to, bet viņš tagad ir arestēts. Ap viņu grupējās dumpīgā jaunatne. Nu tiem spārniņi apcirpti! Vakar izdots oficiāls rīkojums, ka turpmāk aizliegts viņu runas noraidīt pa radio. Mūsu apstākļos tikai uzpirkšanas politika ved pie mērķa.

— Man šis Diembē nekad nav paticis, tāpat kā viņa runas, kuras gadījies lasīt. Tās man šķiet aizskarošas, — tukšodams alus kausu, kapteinis Lombārs pārtrauca pulkvedi. Kreisā uzacs viņam raustījās. — Jūs, vietējie veterāni, visi esat liberāļi vai arī sakāvnieki... Jā, jā! ... Tieši tāpēc mēs citu pēc citas zaudējam savas kolonijas — Indoķīnu, Tunisiju, Maroku, tagad arī Alžīriju un drīz būs kārta Melnajai Āfrikai.

Kapteinis nervozēja. Viņš bija blonds, gaišiem, it kā balinātiem matiem, uzacīm un skropstām. Viņu nemitīgi vajāja atmiņas par franču armijas neveiksmēm Korejā un Indoķīnā. Viņā viss virda mēmās dusmās. Divas reizes ieradies Tonkinas līča deltā, — kā franču ekspedicionārā korpusa kartotēkā bija atzīmēts, — kapteinis Lombārs specializējās tā saucamo «antifrancisko elementu» izsekošanā. Viņš bija pat saņēmis apbalvojumus par smalki izgudrotajām metodēm: pēc vienas no tām badā mērdētu suni ievīkstīja segā vai spilvendrānā, kuru lietojis kāds indoķīnietis. Pavadījis trīs dienas šādā ieslodzījumā un saostījies indoķīnieša smaku, suns nikni metās virsū katram pirmajam šās rases pārstāvim. «Pat kucēni man iemācās saost komunistus,» izraisīdams vispārēju jautrību, Lombārs virsnieku sabiedrībā plātījās. Āfrikā viņš dzīvoja jau otro gadu.

Izvilcis no kabatas angļu cigaretes, pulkvedis Liks aizsmēķēja. Ar roku atgaiņādams dūmus, viņš teica:

— Šodien pagātne vairs nav problēma. Ir jādomā par tagadni un jāraugās uz to no tālākās nākotnes viedokļa. Manuprāt, tieši tā uz šo problēmu skatījies arī de Golls. Es joprojām runāju par Āfriku. Mums jāatmet vecās ko-lonializācijas metodes, tādējādi mēs dosim spēcīgu triecienu uzpūstajam nacionālisma noskaņojumam. Dzīvei vajag pieiet reāli. Krustnešu, Federba un Buē-Vijoma laiki pieder pagātnei... Ar uguni un zobenu mēs varam vienīgi zaudēt. Mani labākie gadi, visa mana jaunība aizritējusi šajā zemē. Es redzu, ka nāk klāt aizvien jaunas, aizvien prasīgākas paaudzes. Agrāk iedzimtais nedrīkstēja iet pa to pašu ietvi, kur gāja «annasara» — baltais, un arī sveiciens bija obligāts: kā jaunie, tā vecie, sastopot «annasaru», bija spiesti noņemt cepures. Šodien nekas no tā vairs nav atlicis ... Pat dievi mirst, kā saka dzejnieks.

Pulkvedis Liks ievilka pāris dūmu. Viņš kavējās tālās pagātnes atmiņās pie koloniālistu veterāniem, pie viņu nelielās kapsētas ar šķībajiem krustiem un iegruvušajām kapu kopiņām, un, stāstot tālāk par bijušajiem laikiem, pulkveža Lika balss skanēja skumji:

— Pēc garā dienesta koloniālā karaspēka medicīniskajā korpusā es pieprasīju sev galvenā ārsta un direktora vietu šejienes iedzimto slimnīcā. Un tā es netraucēti dzīvoju. Bet drīz pēc tam, kad spēkā stājās jaunie likumi, šeit ieradās Tangara. Viņš panāca, ka mani atceļ no amata. Sūdzējos gubernatoram. Vai tad es neesmu medicīniskā korpusa pilnvarotais padomnieks? Vai nēģera dvēseli neesmu izpratis caur un cauri, labāk kā jebkurš cits kolonijā? Jaunā paaudze ir pārāk prasīga. Viņiem jāizsit ieroči no rokām. Mēs nedrīkstam piekāpties, nedrīkstam lietot arī spaidu līdzekļus. Mums jārīkojas tā, lai viņi ar varu nekā nepanāktu. Iedzimtie ir ļoti augstprātīgi. Sajūtot savu pārākumu, viņi to nekavējoties izmanto.

— Šai ziņā es jums pilnīgi piekrītu. Zinu, ka šās zemes liktenis jums nav vienaldzīgs. Tas pilnīgi saprotams. Šeit taču ir jūsu otrā dzimtene. Šis Tangara kļuvis pārāk populārs. Nešaubos, ka viņš patiesi ir labs hirurgs, bet tas vēl nenozīmē, ka mēs drīkstam viņam uzticēties. Pie tā saucamajiem kreisajiem es nepiederu. Drīzāk esmu konservatīvais. Šajās zemēs mēs esam ļoti daudz ieguldījuši... Visu to zaudēt būtu netaisnība ... Paraugieties, kas notiek Dienvidvjetnamā ... Vjetnamieši mirst badā pie amerikāņiem. Bet Alžīrijā pēc 13. maija sacelšanās nodibinājies pilnīgs miers ... Apskatiet labi trīs melnās zvaigznes un šo Āfrikas karti!

Ielas jvidū uz asfalta bija zīmējums. Centrā — sarkanā krāsā Āfrikas kontinenta kontūras, virs tā — melna zvaigzne ar baltu apmali. Lieliem, neveikliem burtiem tur bija rakstīts:

BALSOJIET «NE»! LAI DZĪVO ĀFRIKĀ! LAI DZĪVO NAF!

— Kā jums šķiet, vai tā ir vienkārši kampaņa par «nē»? Indoķīnā un Korejā notika tas pats. Arī tur mēdza teikt: «Tie jau ir tikai nacionālisti, komunisti...»

— Viesmīli Ei, viesmīli Vēl pārīti alus! — pulkvedis Liks pasūtīja. — Tātad jūs domājat... Jā. Jums, protams, taisnība. Starp melnajiem netrūkst pārliecinātu komunistu. Savā avīzes lapelē viņi daudzināt daudzina sociālismu...

— Ko tad vēl gaida, kāpēc nemet viņus cietumā? Vai tad es neteicu? Arī šeit atkal darbojas komunisti, kurus algo Maskava!

Viesmīlis baltajā tērpā, kas izcēla viņa tumšo seju, nolika uz galdiņa divas alus pudeles. Tās atkorķējis, viņš pievērsās blakus galdiņam, pie kura, ieklausīdamies abu eiropiešu sarunā, vientulīgi sēdēja El-Eih Etians. Pulkvedi Liku pēc izskata viņš jau pazina sen, tagad nejauši gadījās iepazīties arī ar viņa uzskatiem. Attaisījis un pasniedzis El-Eih Etianam alus pudeli, viesmīlis aizgāja. Lai alus pārāk neputotu, El-Eih Etians pudeles kakliņu iebāza pieliektā glāzē. Tā lēnām pildījās ar zeltaino šķidrumu.

— Jūs maldāties, kaptein. Ik nedēļas pie mums ierodas bēgļi no Marokas, Tunisijas, Ēģiptes, starp tiem ir arī ungāri, bet jūs vienīgo izeju saskatāt varas pielietošanā. Jūs atpaliekat no dzīves! Pavērojiet uzmanīgāk apstākļus! Kas tad īstenībā mainīsies? Skaidrs, kaut arī atklāti mēs vairs zināmas privilēģijas izmantot nevarēsim, taču turpināsim šeit dzīvot pa vecam. Pozīcijas, kuras mums nāksies zaudēt melnajās masās, mēs toties nostiprināsim augšējos slāņos. Bet jūs, uzvarētie neveiksminieki, cerat apturēt vēstures ratu! Es neesmu sakāvnieks, pat nekas tamlīdzīgs. Bet, lai mēs spētu šeit noturēties, mums vajag veikli manevrēt. Iecelsim savās vietās iedzimtos, liksim viņiem realizēt to, kas mums nepieciešams. Pagaidām nedrīkstam ne runāt, ne darīt kaut ko tādu, kas viņus varētu nelabvēlīgi noskaņot.. .

Pamezdamas vieglu lavandas smaržu, terasi šķērsoja divas sievietes.

— Hm, varen apetītlīgas, — viņās kāri noskatoties, teica kapteinis Lombārs.

Dāmas uzrausās uz augstajām taburetēm. Sarkanmate mīlīgi smaidīja. Viņas un blondā kapteiņa skatieni sastapās. Sievietes smaids kļuva platāks, viņa pievērsās bārmenim, pēc tam kaut ko pačukstēja draudzenei, un abas atskatījās.

— Tās prasa pieci tūkstoši franku, — izvirtušais pulkvedis ar nepatiku norūca. — Viņas izsūc «annasa-ras» tāpat kā melnos, spekulēdamas ar to, ka šāda prece šeit retums.

Atbildot meiču Smaidiem, Gijs de Lombārs pamirkšķināja ar acīm. Pulkvedis Liks pagrieza savu līko ērgļa degunu pret kapteini; viņš bija cita rakstura cilvēks. Lika augstā, kailā piere liecināja, ka viņam draud plik-galvība, atklādama plānām pūciņām klātā, kumpainā galvaskausa līnijas. Kapteiņa un sarkanmates acu spēle nepagāja pulkvedim secen. Kapteinis izkusa smaidos. Viņa skatiens pauda juteklisku iekāri. Aizsvilies dusmās, pulkvedis Liks nikni sakoda žokļus.

— Netikles, — viņš rūca, — palaistuves. Prostitūcija šajā zemē netiek kontrolēta ...

— Kā jūs teicāt?

Liks klusēja. Viņš draudīgi pavērās sievietēs. Tās nodūra acis, it kā teikdamas: «Mēs esam brīvas.»

— Es allaž piesargos, — kapteinis piezīmēja.

— Tā visi saka, bet galu galā ...

— Labi, atgriezīsimies pie mūsu sarunas ...

— Nav nekādas vajadzības. Jūs atrodaties šeit franču virspavēlniecības rīcībā... Lūk, kur nāk komisārs Rauls! — pulkvedis Liks, atgrūzdams krēslu, pārtrauca sarunu.

Kapteinis nedroši paskatījās uz abām prostitūtām. Ar! šo īso mirkli pulkvedis uztvēra.

— Raul, nāciet šurp!

— Tas esat jūs, Lik! Sveicināts, kaptein! — Policijas komisārs apsēdās pie viņu galdiņa. — Kas jauns jūsu kazarmās, kaptein?

— Dzīve rit pa vecam, nekā ievērojama nav.

— Vai zināt, ka man pienākas jūs pavadīt?

— Jā.

— Muļķīgs notikums. Šorīt apraudzīju Fora sievu. Viņa vēl atrodas narkozes iespaidā^ Bet melnais? Neizprotami. Viņš kļuvis galīgs idiots. Ārsts pagaidām viņu vēl neļauj nopratināt. ..

— Vai domājat, ka Fors tiešām nogalināts vai arī te slēpjas kas cits?

— Grūti spriest, jo nav nekādu pēdu. Vakar un aizvakar lija. Šādā suņa laikā arī turpmāk varam sagaidīt pamatīgas lietus gāzes, — ar acīm meklēdams viesmīli, komisārs sacīja.

— Es neuzticos nevienam izglītotam nēģerim. Man uzticību neiedveš arī Tangara ...

— Uzreiz grūti noteikt, kāds sakars ir starp Fora pazušanu un... nacionālistu kustību. Skaidrs tikai viens — Fora kundze atrodas iedzimto slimnīcā. Forus Tangara bieži apciemojis. Kas zina, kādas bijušas viņu attiecības? Tangaras vārds turklāt figurē «nē» piekritēju sarakstos.

— Vai baltā sieviete nevarēja prasīt, lai viņu ievieto eiropiešu slimnīcā?

— Protams, — komisārs piekrita. — Kaut gan Tangara patlaban pie mums ir vienīgais hirurgs. Viņš izdara operācijas abās slimnīcās.

— Ja šo hirurgu piespiestu runāt, esmu pārliecināts, ka atklātos daudz kas, — teica kapteinis de Lombārs. — Tā nav nekāda vienkārša slepkavība vai pazušana. Zem tā visa slēpjas graujoša darbība. Vai jūs, komisār, ievērojāt lozungus uz dzelzceļa uzbēruma?

— Raul, kapteinim visur rēgojas komunisti. .. Viesmīli — pulkvedis Liks sauca.

— Klausos, «misjē» ...

— Steidzīgi vienu alu! Jums arī, Lombār?

— Nevajag, pulkvedi.

— Vēl otru arī, — pulkvedis piebilda.

Kāds zēns ar zābaktīrītāja kasti pār plecu staigāja starp galdiņiem. Pamanījis policijas komisāru, viņš nekavējoties laidās lapās. Viesmīlis atnesa alu.

El-Eih Etians piecēlās un gāja prom, meklēdams ceļu starp galdiņiem. Pulkvedis Liks viņam sekoja ar skatienu.

— Vai redzat šo tipu? Tas arī ir viens no nacionālistiem. Viņš noklausījās mūsu sarunā...

— Ko jūs sakāt! — Gijs de Lombārs pārsteigumā ieplēta acis.

— Redzat, arī es tēloju. Te viss tiek ātri uzzināts. Iedzimtajiem netrūkst veselā saprāta. Neticiet tam, ko raksta etnogrāfi, viņi ar saviem secinājumiem vienmēr nāk par vēlu, gluži tāpat kā jūsu sugas ļaudis.

— Tagad viņš visu pastāstīs nacionālistiem, — komisārs teica.

— Tūlīt atgriezīšos, — kapteinis de Lombārs piecēlās un devās klāt sievietēm.

— Kāds takta trūkums!

— Viņš jau labu laiciņu met šīm meičām ar acīm.

Gijs de Lombārs atgriezās pie galdiņa un, kājās stāvēdams, iztukšoja glāzi līdz dibenam.

— Bet nu es jus pametīšu, — lepni, it ka butu ieņēmis cietoksni, Lombārs pavēstīja.

— Katrs priecājas, kā atrod par labāku, — piezīmēja komisārs.

— Ja vēlaties, nāciet līdz kā ceturtais. Negribat? Tad sameklēšu kazarmās citu partneri.

Gijs de Lombārs kopā ar meičām aizgāja.

— Man kaut kas iešāvās prātā..

— Un tas būtu?

— Tangara, — pulkvedis Liks atbildēja. — Kā jums šķiet, vai viņš nevarētu būt uz vienu roku ar ekstrēmistiem — Agemonu, Leiju un Tjumbi?

— Tangaras vārds viņu sarakstos vēl neko neizsaka. Manuprāt, šī viņa nostāja ir tikai nejaušība, te nav runas par nopietnu pārliecību...

— Tangara jāpatur acīs... Viņa vārds kļūst pārāk iespaidīgs.

V nodaļa PLAKĀTU LĪMĒTĀJI

Aģitatoru brigādes atgriezās Frontē; lietainais laiks viņus netraucēja un darba sparu nemazināja, gluži otrādi. Rīta cēliens aizritēja pārrunās un debatēs, katram veicot savu pienākumu. Līdz pat vakaram Frontes rezidencē nāca un gāja mītiņu organizētāji un uz rotatora pavairoto uzsaukumu izplatītāji. Šī vieta atgādināja kaut ko līdzīgu spiestuvei vai militāram štābam. Tāpat kā citur šādos plaši izplatītos punktos Āfrikas kontinentā, šeit durvis vēra visi, kas cīnījās par neatkarību.

Plakātu līmētāji atlika vietā un rūpīgi sakārtoja savu materiālu un darba rīkus. Viņi klāstīja dienā piedzīvoto. Kāds teica:

— Mēs jau pa gabalu manījām tuvojamies kareivjus. Noslēpuši līmes podiņus, droši devāmies pretī. Šie nelieši šķībi uz mums noskatījās. Kad viņi pazuda, griezāmies atpakaļ. Vai bijām nobijušies? Kā nu ne — dūša galīgi saskrēja papēžos...

Puiši smējās un jokoja savā starpā, priecādamies, ka pretinieku izdevies apvest ap stūri. Dažs pārdrošnieks ne soli nebija atkāpies no darba. Apsardzes vīri tos bija pat mazliet atbalstījuši, ieteikdami vispirms doties tai virzienā, kur paši ieradās pēc pāris stundām. Kad jau visas sienas bija nolīmētas un plakātiem aptrūka vietas, līmētāji pievērsās kokiem.

— Ar kokiem ir tā, — nostājies tuvāk pie lampas, paskaidroja Kalilu, — tu uzzied tiem līmi, bet tā tek nost. — Pustumsā kā divi balti plankumiņi melnajā sejā spīdēja viņa acis. — Pieliec tu kokam plakātu — tas nokrīt zemē kā noguris ceļinieks, kam kājas atsakās klausīt. Tālab, lai tas stingri turētos, jāņem vērā koka stumbrs, kas var būt divējāds. Tā, piemēram, piestiprināt plakātu kapoka kokam var ļoti vienkārši. Papīrs pieķersies pie dzelkšņiem. Tad tikai sargi plaukstas! Ota — tā gan ir pagalam! Plēs kaut vai bikses kopā un taisi jaunu. Bet, ja gadās cezalpīnija, nokasi vispirms mizu, nogludini stumbru, pēc tam zied virsū līmi un liec klāt plakātu. Arī tas vēl nav viss. Lai plakāts nenokristu, tas pie augšējās maliņas jāpietur, līdz piekalst. Ir bezgala daudz dažādu stumbru ...

— Tu gan esi īsts stumbru speciālists, — kāds jokojot Kalilu pārtauca, zobgalīgi piemetinādams: — Vai stumbrus nevajadzētu «klasificēt»?

— Uz kokiem man patīk līmēt labāk nekā uz sienām, — turpināja «koku speciālists». — Līmēt uz sienām nav māksla, tur galva nav jāgroza.

— Tātad tu domā, ka es meklēju, kur vieglāk? — otrs likās apvainots. — Es taču līmēju labāk par citiem. Ja netici, nāc līdz rītvakar. Sori, vai tiesa, ka rīt mums atkal paredzams darbs?

Viņu bija sanācis daudz, daļa nogūlās zemē uz masām. Tie, kas ieradušies pirmie, gulēja uz kopā sastumtajiem soliem. Telpā dega divas lampas, kuru gaismā strādāja Sori, rūpīgi posmu pēc posma labodams velosipēda ķēdi. Kāds viņam pieteicās palīgos. Digbe augu dienu bija klejojis kopā ar Leiju. No valodām, kas skanēja apkārt, viņš neko nesaprata, taču, pazemīgi klusēdams, klausījās tajās. Cilvēki, kurus Digbe šodien te redzēja pirmo reizi, pilnīgi atšķīrās no tiem, ar kuriem viņš parasti bija ticies. Šie vīri skaļās balsīs debatēja par Āfriku, par strādnieku stāvokli. Digbe bija gluži pārsteigts,-dzirdot šādas runas.

— Līdz divdesmit septītajam vēl būs ko darīt, — noliecies pār darbu, atbildēja Sori.

— Sori, vai taisnība, ka tu brauksi prom?

— Jā, biedri. Braukšu.

— Uz kurieni? — no istabas dziļuma atskanēja kāda balss.

— Vēl nezinu. Varbūt uz Senegalu vai arī uz Gvi-neju. Redzēs, kura no tām pirmā izcīnīs neatkarību.

— Sori, saki — vai taisnība, ka tu esi gvinejietis? — jautāja viens no tiem, kas gulēja uz soliem.

— Taisnība gan.

— Kur Gvineja atrodas? Senegala ir tur, kur Dakāra. To es zinu, jo bieži par to no mūsu zaldātiem un jauniešiem esmu dzirdējis. Bet, kur tāda Gvineja atrodas, — man nav ne jausmas...

— Blakus Senegalai, — paskaidroja Sori.

— Tuvāk pie mums vai tālāk?

— Tuvāk.

— Ahā! Varu iedomāties, —_viņš teica un, kavēdamies domās pie nepazīstamās Āfrikas zemes, pēc brītiņa atkal ievaicājās:

— Bet ko tu tur darīsi? Labosi velosipēdus?

— Nē... Pagaidām neko noteikti nezinu. Palīdzi man pieturēt velosipēdu! — Sori savam nejaušajam palīgam lūdza.

— Nez vai tā varētu būt patiesība, ka «jenerālis» de Golls solījies bombardēt tās zemes, kur mēs balsosim «nē»? Un ļaudis tur nomiršot badā.

— Tas nav tiesa! Ar to mūs tik grib iebaidīt, — «koku speciālists» Kalilu atsaucās. — Kāpēc tu turies pie mums, ja tici baumām, ko izplata citi? Paliec labāk pie tiem.

— Vai es tev ko prasīju? Es gribu visu zināt: ja man kas nesaprotams, cenšos noskaidrot. Lūk, kādi šodien ir cilvēki! ... Stāsta, ka franči mums atņemšot savu naudu, ja teiksim «nē». Klau, vai tu to neesi dzirdējis?

— Esmu, — norūca blakusgulētājs, kuram viņš bija iegrūdis sānos.

— Nauda ... atkal nauda! — atkārtoja Gibi, apguldamies zemē un nolikdams kruķi sev blakām.

— Nauda, jā, nauda! Saki — vai tās dēļ tu nestrādā?

— Es strādāju, lai nopelnītu. Bet ar to, ko mums maksā, man nepietiek, — otrs atcirta.

— Bet tomēr tev maksā, — kaimiņš uz sola nerimās.

— Negribu tālāk strīdēties, tu tikpat nekā nesaproti, — īgni noteica Kalilu, pagriezdamies uz sāniem un pievērsdams kaimiņam muguru.

— Tiesa gan, es nekā nesaprotu. Bet neko citu tā nevēlos kā visu saprast. Varbūt šai ziņā tu, lielais «gudriniek» un «speciālist», varētu nākt man palīdzēt?

— Ja gribi but kaut kam derīgs, nāc rīt kopa ar mani!

— Runājiet klusāk! Citi jau guļ, rīt daudziem jāiet darbā, — gurdi izstaipīdamās, viņus pārtrauca Tjumbe.

— Domāju, ka esi aizmigusi, māsiņ.

— Nē. Es klausījos jūsu sarunā. Vai pusnakts ir pāri?

— Jau krietni sen, māsiņ.

— Leijs nenāk atpakaļ. Man jādodas mājās.

— Es tevi pavadīšu, — ieminējās Sori.

Tjumbe neatšķīra, vai tas bija piedāvājums vai vaicājums. Pēdējā gadījumā viņa nebūtu ļāvusi Sori nākt līdzi. Parasti viņš taču rīkojās, neprasīdams atļaujas. Bez šaubām, Tjumbe ļoti vēlējās, lai viņš nāk pavadīt. Abi saskatījās. Jau vairākas dienas Tjumbe bija ievērojusi, ka Sori arvien biežāk no viņas izvairās. Tas viņai sāpēja.

— Esmu tev tāda kā nelaulāta sieva. Tomēr par mūsu draudzību nekaunos, — Tjumbe reiz sacīja Sori, kad viņi abi bija ielūgti kādās kāzās.

Pēc šīsdienas sanāksmes atpakaļceļā uz Fronti Tjumbe šaubījās, vai Sori vēl tur sastaps. Viņas asais prāts steidzās soļiem pa priekšu. Tikai ieraugot Sori, kas darbojās ap ķēdi, Tjumbes seja noskaidrojās. Acīs sāka sprēgāt priecīgas dzirkstis. Šķielējošais skatiens kļuva glāstoši liegs, nāsis spēji ieplētās. Biezo lūpu kaktiņi smaidā pastiepās uz augšu, atklājot sīku, baltu, cieši kopā sakļāvušos zobu rindu.

Kā parasts, pienācis viņai klāt, Sori teica:

— Man ir šis tas ēdams. Vai tu negribi?

— Gribu.

— Labi, tad ēdīsim. Es arī vēl neesmu ēdis. Gaidīju tevi.

«Gaidīju tevi» — tie bija vārdi, kas Tjumbi allaž iepriecināja. Tik niecīgs uzmanības pierādījums viņai nozīmēja daudz. Sirdī pamodās senais maigums, kas šķita tikpat kā aizmirsts. Tjumbi apņēma tīkams siltu jūtu vilnis. Klusēdami viņi ēda un kā norunājuši pa kārtai smēla no kopējā trauka. Bīdamies pieskarties sāpīgajam jautājumam, kas abus mocīja, viņi runāja tikai nepieciešamāko. Tjumbe zināja, ka ar katru dienu tuvāk nāk šķiršanās brīdis, ka tas padziļina plaisu starp viņiem, bet līdz ar to nozīmīgāks kļuva ik vārds, ik žests.

Sori beidza strādāt. Velosipēds bija savests kārtībā Pieslējis to pie rakstāmgalda, viņš atgriezās pie Tjumbes.

— Kas tur svilpa?

— Tas būs Leijs, — atteica Tjumbe, no sāniem palūkodamās uz Sori un vairs nenovērsdama acu no viņa.

Sori deva mājienu, un pieci puiši, satvēruši rungas, gāja uz durvīm. Visi uzmanīgi ieklausījās. Norunātais signāls atkārtojās. Patiesi, tas bija Leijs, jo ārpusē skanēja viņa balss:

— Vai jūs domājāt, ka es jums uzbrukšu?

- — Ko tur var zināt... — kāds no puišiem atbildēja un, atgriezies vietā, nolika rungu pa tvērienam.

— Šo ēku pavisam vienkārši varētu nodedzināt, vai nav tā?

— Leij! — Tjumbe draudoši viņu apsauca.

— Viņam taču taisnība. Arī man tas iešāvās prātā. Iešu labāk laukā. Piesardzība nekad nenāk par ļaunu, — savācis savas mantiņas un iedams ārā, teica lielais «koku speciālists» Kalilu.

— Kas šeit jauns? — rakņādamies papīros uz galda, vaicāja Leijs.

— Nekā. Es taisos iet mājās.

— Iešu kopā ar tevi, — teica Sori. [8]

Tjumbe devās prom pirmā. Sori viņai sekoja.

— Ar labu nakti, biedri, — viņa atvadījās un, ietinusies sagšā, uzmanīgi pārkāpa pāri zemē gulētājiem.

Arī durvju priekšā uz grīdas gulēja cilvēki. Viens no tiem kūpināja pīpi, kurā kaut kas mutuļoja.

-— Lieliska meiča šī Tjumbe .. . Kaut visas mūsējās būtu tādas...

— Jaunās meitenes tagad iegūst diplomus un sapņo vienīgi par «ministeriem» un «dipitātiem», bet uz mums skatās no augšas, — piezīmēja kāds no gulētājiem.

— Indoķīnā, — ierunājās Gibi, — tur tik bija sievietes ... — Bez apnikuma viņš mēdza stāstīt par Vjetnamas karu un bezgala slavēt tautas armijas nopelnus tajā.

Tukšaja tirgus laukuma valdīja klusums. Gaiss bija kļuvis dzestrāks. Pār zemi biezā mākonī klājās mikli garaiņi. Divu cilvēku stāvi izgaisa dzīvojamo namu virzienā. Viņi gāja klusēdami. Tjumbe gaidīja, kad Sori beidzot pateiks: «Es nekur nebraukšu. Esmu pārdomājis.» No dienas dienā viņa velti cerēja sagaidīt šos vārdus.

VI nodaļa ĀBRAMA AVIS

18. septembrī, 7.00 no rīta

Kopš iepriekšējā vakara nemitējās brāzmains lietus. Zeme un debesis šķita griežamies kopā. Laukā negāja pat tie, kam ārpusē bija kas svarīgs darāms: ļaudis sēdēja mājās un sapīkuši vēroja šo divcīņu dabā. Zeme pārvērtās pelēki zaļā muklājā.

Tangaru māca šaubas. Viņš nolēma aprunāties ar bērniem. Zēni tēva nodomu atbalstīja. Agri no rīta, ieradies darbā, Tangara sastapa priekšā Kofi, Diabatē, vairākas māsas un feldšerus. Garajā gaitenī drūzmējās pirmie pacienti; brīžam vēja brāzma viņiem uzpūta lietus šaltis.

— Labrīt...

— Sveicināti, doktor.

— Mūs nu gan lutina! Vai redzējāt, cik daudz ļaužu jau gaida? — teica viens no feldšeriem, vilkdams galvā balto cepurīti.

— It kā šiem slimniekiem kāds maksātu par to, ka viņi nāk šurp, — piebilda otrs. — Ne velti pilsētā runā, ka mūsu ārstam laimīga roka ...

— Katrā ziņā jāizdzen viņiem no galvas domas, ka slimnīca ir nāves priekškambaris: tā taču drīzāk paver durvis dzīvībai, — gatavodamies pieņemšanai, Tangara sacīja.

— Sājā gadalaikā mums nekad nav bijis tik daudz pacientu, doktor. Lietus periods mēdza būt tukšs. Ko tad varam gaidīt sausajā laikā? — piemiegusi acis, Fanta skaļi domāja.

— Vai tad mēs paši šo darbu neesam izvēlējušies, vai tā nav mūsu profesija, svēts pienākums? — kārtodama galvas lakatiņa krokas, vecākā māsa, kā jau krietna katoliete, teica. — Esmu bezgala laimīga, ka mūs apmeklē tik daudz ļaužu ... Mēs remdējam neskaitāmas sāpes... Diemžēl pārāk maz mums par to maksā...

— Ko tur runāt! Mūsu algas?... īstas ubagu dāvanas! Vai zini, cik sliktākajā gadījumā pelna mūsu mi-nistrīši? Še, palasi «Fronti»! — iesaucās pamaza auguma cilvēks asiem sejas vaibstiem un, nodzēsis pelnu traukā cigareti, izvilka no kabatas avīzi. — Tur rakstīts par Foru, mūsu baltās slimnieces vīru . ..

— Kas to raksta? — pieliekusies tuvāk avīzei, ievaicājās Fanta.

— Vai tas svarīgi? Ak, es piemirsu, ka tev prātā tikai Leijs. Jā, to raksta viņš.

Fanta, slaida meiča šmaugu vidukli, manāmi apjukusi, tvēra pēc avīzes, taču vecākā māsa izrādījās veiklāka un pirmā to izrāva feldšerim no rokām.

— Pēc tam to iedodiet arī man, — uzlikdams acenes, Tangara lūdza. — Kofi! — viņš sauca.

Asistents pienāca. Aiz loga, pēkšņi noskaidrojušās, plašas un dziļas, bez neviena mākonīša vīdēja tumšzilas debesis.

— īstais laiks, lai sēdētu mājās un grauzdētu kukurūzu, — apsēzdamies iepretī šefam, teica Kofi.

— Es vakar pieņēmu kādu lēmumu. Esmu nodomājis Šarloti šodien pārvest pie sevis. Ko tu uz to saki?

Šī vēsts Kofi ne mazākā mērā nepārsteidza. Jau četras dienas Šarlote režīma ziņā baudīja zināmas priekšrocības.

— Lieliski, — viņš teica.

— Un vairāk tev nekā nav ko teikt?

Tangara gaidīja skaidru valodu, kas atbalstītu viņa lēmumu. Viņš labprāt būtu dzirdējis savu asistentu sakām: «Kopš pirmās dienas jau domāju par šādu iespēju.» Turpretī Kofi šķita sevī noslēdzies un pilnīgi vienaldzīgs.

— Tavs «lieliski» liek domāt, ka tu man tomēr nepiekrīti. Teic atklāti!

Paklusām viņi turpināja sarunu. Acu nenolaizdams, Kofi raudzījās Tangarā un pētīja griezuma rētas viņa sejā.

— Kāpēc tu tik ļoti gribi pārvietot viņu pie sevis, nevis uz eiropiešu slimnīcu?

— Man nebūtu iebildumu, ja vien baltie paši ierastos viņai pakaļ. Bet palikt šeit Šarlote vairs nedrīkst. Viņa aizņem vietu, kas pienākas ...

— Melnajai, tu gribēji teikt? Bet Šarlote ir baltā, un tādēļ viņai nepieciešama citāda kopšana un cits režīms. Tādā gadījumā, runājot par vietu, tev varbūt taisnība. Tomēr tavs spriedums nav konsekvents, — Kofi aizrādīja.

— Tātad tu uzskati, ka es, pašam nezinot, veicinu segregāciju? — Tangara jautāja.

— Mums pārāk daudz aizspriedumu. Bet tava izturēšanās šoreiz kļūst saprotama. Baltā sieviete nedrīkst atrasties kopējā palātā ar melnajām. Tas ir viss, ja vien aiz tā neslēpjas kas cits.

— Par ko tu mani turi?

— Kāpēc viņa nevarētu palikt šepat? Bez šaubām, tas jāizlemj tev pašam. Manuprāt, viņa mierīgi var palikt arī šeit.

— Beigsim par to runāt, — Tangara nervozi pārtrauca.

Augu nakti viņš bažīgi bija domājis par šo izskaidrošanos ar Kofi. Sakrustojis rokas uz krūtīm, Tangara pameta acis uz personālu. Iekšēji viņš šķita ļoti uzbudināts.

— Dari, kā vēlies, — nožēlodams savu skarbumu, Kofi domīgi teica. — Baidos, ka nepārsteidzamies. Starp citu, kādas ir tavas domas par Remī Soglo? — pieceldamies kājās, viņš vaicāja.

— Tūlīt aiziesim pie viņa. Vai drīkstu tagad arī es ieskatīties avīzē? — gribēdams uzzināt «Frontes» domas šai jautājumā, Tangara palūdza.

Māsas un feldšeri, sanākuši pulciņā, dzīvi pārsprieda Leija rakstu.

— Te tā būs, doktor, — Fanta pasniedza avīzi.

— Iesim, ir laiks, — tuvodamies durvīm, Kofi aicināja līdz pārējos.

Kabinets acumirklī iztukšojās.

Iedziļinājies rakstā, Tangara, saraucis pieri, klusībā domāja: «Nē, nē! Tas nevar būt! Tas nav tiesa! Kur viņi to ķēruši? Fors, bez šaubām, nozudis. Un tomēr!»

Viņš nolika avīzi uz galda. Tangara īsti neatcerējās, kad pirmo reizi bija iepazinies ar Foru. Leija raksts atsauca atmiņā viņu pēdējo sarunu, kas norisinājās pagājušā gada lietus periodā. Vācot ārstniecības augus, Tangara bija nonācis rezervātā. Negaiss spieda viņu meklēt pajumti. Antuāns Fors vairs nespēja biezoknī nosargāt dzīvniekus. Visur bija sazēlusi milzīgi gara, necaurejama zāle — daba ņēma savu tiesu. Triju mēnešu laikā Fors nebija ticis tālāk par ezeru trīs kilometrus no mājām.

Bija pēcpusdiena. Plosījās negaiss, zibens šautras graizīja debesis. Spēcīgs vējš cirtās salmu jumtā. Šarlote salonā pasniedza viņiem liķieri.

— Tas taču ir īsts slaktiņš! Vai zināt, cik daudz dzīvnieku sugu jau noslaucīts no mūsu planētas? Ja šāda postīšana turpināsies, tad Āfrikā vairs nepaliks neviena vērtīga zvēra. Dzīvnieku pasaule ir jātaupa. Un tomēr pat jūs, tik gudrs, izglītots cilvēks, gluži vienaldzīgi raugāties uz šo masveida iznīcināšanu, — Antuāns Fors Tangaram pārmeta.

— Vai romānu «Debesu saknes» esat lasījis, doktor?

— Nē, kundze.

— Zvēri ir pelnījuši mūsu aizstāvniecību, — Šarlote teica, nogaršodama paštaisīto kokteili. — Vai drīkstu jums piedāvāt vēl? — pieliekdamās mazliet tuvāk Tan-garam, viņa jautāja.

— Pateicos, nē, kundze. Zinu, ka, pilnīgi izskaužot dabā kādu dzīvnieku sugu, mēs grautu pašas dabas bioloģisko un fizioloģisko funkciju līdzsvaru — tas ir tīri zinātnisks viedoklis.

— Redziet nu! — braucīdams kuplo bārdu, Antuāns Fors Tangaru pārtrauca.

— Ļaujiet man pabeigt! Jūsu nostāju es saprotu...

— Un tomēr to neatzīstat...

Tangara vēroja, kā mežsargs reaģē uz katru sīkumu. Viņš manīja, ka Fora nervi augstākā mērā saspīlēti.

«Varbūt lietus viņu tā iespaido? Jeb arī tas ir viņa raksturs? Viņš smēķē jau divdesmit astoto cigareti, un kur nu vēl izdzertais alkohols,» Tangara domāja. Skaļi viņš runāja tālāk:

— Mana izglītība diemžēl pamatojas uz formālās Dekarta filozofijas kultu. Taču bērnībā esmu uzsūcis un iemantojis kādu citu, ne tik abstraktu un savā ziņā elastīgāku loģiku. Šeit ir parasts teikt, ka vienā un tajā pašā diskusijā nevar būt divu patiesību. Šoreiz man to-mēs jāatzīst, ka pastāv divas patiesības. Mednieki...

— Malu mednieki...

— Pieņemsim, ka tā!

Tangaram bija pretīga šī zinātniskā diskusija ar pro-fānu. Viņš tomēr turpināja:

— ... mednieki, piedodiet — malu mednieki, nemedī sava prieka pēc, viņiem tā ir dzīves nepieciešamība.

— Jūs viņus vēl aizstāvat?

— Viņiem taču vajag eksistēt.

— Lai iet strādāt! Darba netrūkst.

— Viegli teikt! Es tomēr redzu, cik daudzi nonāk slimnīcā.

— Negribu to vairs klausīties! — spēji pielēcis kājās, Fors nikni iesaucās. — Ar afrikāni sarunāties ir neiespējami, jo viņš tūdaļ pieskaras politikai. Saprotiet beidzot, ka tas ir mūsu cilvēciskais pienākums! — viņš pavērās Tangarā.

— Es par savu cilvēcisko pienākumu uzskatu glābt cilvēkus. Bet kā jūs raugāties uz lielajām, organizētajām medībām? Uz tūristu namu, ko ceļ medību ekspedīcijām? Cik miljonus tas neizmaksās? Vai prātīgāk nebūtu šīs summas ziedot veselības aizsardzībai? Āfrikas faunu iznīcina mednieki, kas brauc šurp no Eiropas, nevis vietējie.

— Es runāju par citu, par to, ko atļaujas šejienieši.

— Piedodiet, ka jūs pārtraucu! Eiropieši nodara daudz vairāk posta nekā mūsējie malu mednieki. Es pats nekad neesmu medījis ... tāpat arī mani vecāki. Taču zinu, ka iedzimtie nemedī, meklējot asus pārdzīvojumus vai erotiskus kairinājumus. Viņi nokauj zvērus, lai iegūtu uzturu, un to es uzskatu par gluži normālu rīcību.

— Es vairs nespēju klausīties ...

— Antuān, nomierinies. Man liekas, doktors vēlas tikai paskaidrot savas domas. Vajag ...

— Klusē! Tu nekā nesaproti!

Vīra netaktiskums, melnajam dzirdot, aizskāra un pazemoja namamātes cieņu. (Šarlotes acīs Tangara, kaut arī izglītots, bija tikai «iedzimtais».) TačuAntuānā nerunāja naids. Par spīti visam viņš bija nolēmis stingri aizstāvēt dzīvnieku valsti. Tangara to neņēma ļaunā, taču īsti nesaprata, kas mežsargu tā uztrauc.

— Varbūt jūs domājat, ka es savās atskaitēs esmu piemirsis šos iebraucējus? Varu uzrādīt kopijas.

— Ko vēl ne! Tādas domas man nav pat prātā. Tomēr nejūtu ne mazāko vēlēšanos kāpt šajā jūsu «Noasa šķirstā». Es saprotu medniekus, saprotu ari jūs. Jums tikai trūkst...

— Jūs, afrikāņi, esat politiski saindēti. Lūk, kāpēc negribat man piekrist. Es darīšu visu, lai zvēru iznīdēšana reiz beigtos. Ja tas būs nepieciešams, mobilizēšu gan mūsu zemē dzīvojošos, gan arī citus eiropiešus. Man atbalstītāju netrūks. Vienīgi afrikāņi atsakās palīdzēt.

— Nav vērts turpināt šo strīdu. Jāiet mājās, — Tan-gara teica.

— Vēl līst!

— Nekas. Pasveiciniet kundzi. Pasakiet, lai viņa nevilcinoties iet pie ārsta ...

— Neņemiet ļaunā, doktor. Lietus manam vīram allaž bojā omu, — atgriezusies salonā un nokopdama galdu, Šarlote teica.

— Kas neierauga dzīvniekus, neierauga arī cilvēkus, -— Antuāns nerimās.

— Šis aforisms derīgs tikai jūsu Eiropā.

Leija raksts Frontes avīzē Tangaru ļoti satrauca. «Kā rakstu uzņems baltie? Nē, Šarlote nedrīkst vairs ilgāk palikt slimnīcā!» ārsts domāja. Viņš pūlējās pats sevi par to pārliecināt. Bet kāpēc? Pēkšņi viņu pārņēma karsta vēlēšanās Šarloti aizstāvēt. Kamēr šī sieviete gulēja pie viņa slimnīcā, ārsts bieži domās kavējās savā pagātnē pie noietā ceļa: viņš atcerējās pirmās dienas, kad bija iemācījies lasīt, un savas pirmās anatomijas lekcijas. Vēl joprojām priekšā stāvēja garš, grūtību pilns ceļš.

Tangara sen bija lolojis sapni kļūt par vadītāju lielā, skaistā, ultramoderni iekārtotā slimnīcā, kur būtu visas iespējas izmantot jaunākos zinātnes atklājumus un kur cilvēks vairs neārstētos nožēlojami trūcīgos apstākļos. Gadījums ar Šarloti Tangaru bija pilnīgi samulsinājis,

viņa jūtas dīvaini dalījās. Ārstu pazemoja tas, ka baltā sieviete atrodas viņa nabadzīgajā slimnīcā. Viņš veltīja Šarlotei visu iespējamo laiku, ilgi palikdams pie viņas gultas, un centās dažādi atvieglot slimās stāvokli, lai viņa neciestu šajā svešajā vidē slikto telpu, medikamentu un rūpīgas kopšanas trūkuma dēļ. Visi šie apstākļi Tangaru mudināt mudināja ņemt balto sievieti savā aizbildniecībā.

Ienācis apraudzīt Šarloti, Tangara parasti klusēja vai teica nenozīmīgus vārdus. Gar abām pusēm guļošās kaimiņienes, franču valodu nesaprazdamas, tomēr kāri tvēra katru viņa vārdu. Tangaram uzmācās neizprotama neveiklības sajūta. Tā viņu pavadīja visur. Turklāt nemitīgi bija jādomā: «Vai neesmu pārāk subjektīvs pret šo sievieti?» Vienlaikus viņam rūpēja arī pārējās slimnieces, kuru stāvoklis bija daudz sliktāks kā fiziskā, tā morālā ziņā. Tangaru bieži krimta bezpalīdzības apziņa. Viņš nekad nebija ilgojies pēc personīgās laimes un bagātības. Iespaidīgu vārdu viņš centās iegūt vienīgi tāpēc, ka vēlējās palīdzēt cietējiem, atbalstīt visus, kas dzīvo trūkumā un galīgā nabadzībā. Tangaram nebija ne mazākās iespējas kaut ko darīt, lai modernizētu savu slimnīcu, un šī bezcerība atraisīja viņā kādu citu — neskaidru, taču spēcīgu balsi. Viņā skaļi ierunājās cilvēkmīlestības balss.

Un tā lēmums bija pieņemts. To vairs nevarēja grozīt. Šarlote turpinās ārstēties pie viņa mājās. Tas būs ļoti pārdrošs solis, to Tangara zināja. Uzņemties rūpes par balto sievieti nozīmēja izaicināt jebkurus aizliegumus un pastāvošās uzvedības normas.

Tangara vēlreiz pārlasīja raksta nosaukumu «Ābrama avis». Salocījis avīzi, viņš piecēlās. Pārdomādams lasīto un lūkodams aptvert tā jēgu, ārsts neapzināti soļoja šurp un turp pa gaiteni.

«Vai varētu būt patiesība, ka Antuāns Fors noslepkavots tīšām, lai panāktu pozitīvus rezultātus referendumā? Cik zemiski! Bet, ja tas arī būtu taisnība, kāda vajadzība spiež Leiju tik sīki to izklāstīt avīzē? Kā uz to raudzīsies Šarlote? Ko viņa domās? Mums, afrikāņiem, gan nevajadzētu sekot «viņu» priekšzīmei. Būs jārunā ar Leiju.»

Tangara šķita kā knaiblēs starp divām galējībām. Nevienai no tām viņš negribēja pieslieties. Protams, viņš aizstāvēja neatkarību, taču no aprioriem spriedumiem atturējās. «Frontes» versija šajā gadījumā bija skaidra. Tagad atliks gaidīt, kā uz to reaģēs valdība. Tangara taču pats viņiem šo notikumu bija pavēstījis. Pie viņa bija ieradies policijas komisārs Rauls. Viņš solījās atnākt vēlreiz, — bet kāpēc neviens tomēr nenāca? Vai tiešām avīzei taisnība?

— Doktor ...

— Jā? — negaidīti iztraucēts no domām, Tangara atsaucās.

— Jūs lūdz doktors Kofi, viņš atrodas vīriešu palātā, — pavēstīja sanitārs.

Iztirzādams «Remī gadījumu», kā bija nosaukta šī Fora palīga neizprotamā slimība, Kofi asistentu vidū stāvēja pie Remī gultas.

— Tipisks gadījums. Fetišisma iedarbība, kas izpaužas panisku baiļu veidā. Ak, nelaimīgā māņticība un nepamatoto baiļu mānija! Šis cilvēks ir dziļi pārliecināts par savu tuvo galu. Atteikšanās no cīņas — lūk, viņa slimības īstais cēlonis. Remī vairs necīnās pret to. Viņš paralizējis savu gribu un letarģiski iet bojā. Tur vairs nav iespējams līdzēt. Taču iepriekš izsargāties no šī ļaunuma ir iespējams. Šiem it kā maģiskajiem priekšmetiem patiesībā nav nekādu pārdabisku spēju.

Vecāki, kas ticējuši fetišismam vēl pirms mūsu dzimšanas, iepotē kopš mazotnes ari bērniem ticību dažādiem māņiem, kuri šķietami pasargā no ļaunas acs un lāsta. Šāds stāvoklis pastāv vēl XX gadsimtā un iznīcina afrikāņu radošo garu pašā dīglī. Taču burvju varas ziedu laiki pieder jau pagātnei. Mūsdienās tie turpināties nevar, tas būtu neiedomājami. Lieki teikt, ka māņticības saglabāšanās tikai pabalsta ārzemnieku ekonomisko virskundzību un palīdz tai šeit iesakņoties. Šodien, kad cilvēces attīstība pasaulē iet milzu soļiem uz priekšu, Āfrika vēl aizvien spiesta cīnīties pret tumsonību, kas aizklāj tai visas perspektīvas. Bet ārzemju apspiedējiem šī tumsonība šķiet labākais sabiedrotais, ar kura palīdzību viņi nostiprina savu varu ...

Pamanījis nākam Tangaru, Kofi apklusa. Visu acis pievērsās šefam. Remī Soglo skaidri redzēja notiekošo. Ārsti viņu grozīja, taustīja, atvilka plakstus, saspieda kopā žokļus. Viņš elpoja normāli. Atverot muti, viņam pietūka mēle. Remī ausīs nemitīgi skanēja Bitas Jēna vārdi: «Tavai agonijai būs daudz liecinieku, taču neviens nespēs tevi glābt.»

— Jau vēls. Uzdosim labāk kolēģim Kofi nolasīt mums referātu par māņticības kaitīgumu.

— Lai notiek, — klausītāji piekrita.

— Labi, bet tagad ķersimies pie darba, — Tangara teica un, iebāzis roku virsvalka kabatā, sataustīja tur avīzi. — Dosim Kofi laiku sagatavoties.

— Nav iebildumu, — Kofi piekrita.

— Gan mēs to nokārtosim. Bet nu pie darba!

Kofi un Tangara devās citiem pa priekšu.

— Arī man nav iebildumu, — Tangara teica asistentam, — tikai vienu es lūdzu — neaizskar politiku. Lūko aprobežoties tikai ar zinātnisku pieeju jautājumam.

— Pilnīgi no tā atturēties nebūs iespējams. Četrus gadsimtus mūs nospiež smags neziņas slogs. Runājot par to, grūti nāksies noslēpt īstos cēloņus. Lai iztīrītu dūņaino muklāju, kurā mēs stiegam, tas jāizsmeļ līdz pašam dibenam.

— Šai jomā tu esi speciālists, es zinu, — Tangara zīmīgi pavērās asistentā. — Es tomēr tev uzticos. Vai lasīji avīzi, es domāju — «Fronti»?

— Vakarējo? Vai rakstu «Ābrama avis»? Jā, lasīju ...

— Kāpēc šorīt tu man nekā par to neteici? Kad stāstīju par savu lēmumu, tas droši vien tev bija prātā?

— Nē, — Kofi atteica.

Aizkūpinājis cigareti, viņš caur nāsīm izpūta dūmus. Viņi apstājās pie durvīm. Māsas šeit sadalījās divās grupās.

— Vai atrodi, ka Leija raksts ir pieņemams?

— Kāpēc gan ne? Tavs nodoms mani nemaz nepārsteidz, to jau reiz teicu. Bet raksts, manuprāt, ir ļoti objektīvs. Tas skaidri rāda, cik tālu «viņi» aiziet, cenzdamies uzspiest mums konstitūciju. Mēs taču esam neatkarības piekritēji...

— To es atzīstu. — Tangara ielūkojās asistentam dziļi acīs. — Arī es esmu Frontes loceklis, taču šo rakstu neuzskatu par pareizu. «Viņu» zemiskā rīcība vēl nav attaisnojums mūsējai. Kaut arī vairākums šoreiz piekristu Frontes vadītājiem ...

— Uz tavu mājienu neatbildēšu. Izlasījis šo rakstu, sapratu, cik maz vēl mēs zinām. Es saku «mēs», runājot par ārstiem. Cilvēka miesu mēs viegli varam izārstēt, bet ārstēt viņa garu mums būs jāmācās vēl ilgi. Kāpēc tu neesi apmierināts ar šo rakstu? Vai tas aizskar personīgi tevi vai tavu profesiju? Katrs cīnās, kā spēj. Gadījums ar Foru un viņa sievu izraisa dziļas problēmas, un mūsu subjektīvajam vērtējumam te nav nekādas nozīmes.

— Vai tiešām tu neatzīsti, ka tas ir ļoti netaktiski? Cilvēks miris, bet jūs to izmantojat savai propagandai!

— Vai viņa nāve bija dabiska? Kas viņu noslepkavoja? Mēs? Tu? Fronte? Varbūt sieva? Kas tad? Tu taču uz to nevari atbildēt. Un kāpēc tu nemaz nepiemini Remi, kamēr mēs še strīdamies?

— Šarloti es katrā ziņā ņemšu pie sevis, — Tangara iecirtās. — Tagad esmu pārliecināts, ka taisnība manā pusē. No Frontes es aizeju.

— Ak, aizgājuši jau daudzi! Taču vēl vairāk nāk klāt. Mums laiks doties pie darba, kā tu pats teici. Tā, gandrīz piemirsu! Rīt es gribētu dežurēt, jo pēc tam man vajadzīgas divas brīvas dienas, lai piedalītos kampaņā par «nē».

— Ja atrodi sev vietnieku, es neiebilstu. Pēcpusdienā rakstīšu vēstuli «Frontei».

Tangara māsu grupas pavadībā devās projām. Viņš iegāja sieviešu palātā.

VII nodaļa ŠARLOTE

Klāt bija pēcpusdiena — laiks, kad slimnieki palātās paliek vieni ar savām sāpēm. Saule laiski slīdēja lejup.

Kā vienmēr ap dienvidu, Šarlote iekrita pa pusei nemaņā. Šīs stundas nebija viegli panesamas. Slimnieci mocīja drudzis, uzmācās juceklīgi murgi; bezgala smagi un gari šķita šie mirkļi: brīžam viņu pārņēma neizsakāms trulums, un tad viņa pilnīgi zaudēja samaņu.

Ap Šarloti izgaisa visi tēli, gan reālie, gan nereālie. Pārējās slimnieces palātā izturējās mierīgi, kaut gan dega ziņkārē. Viņas nepacietīgi gaidīja, kad baltā sienu viete atkal pavērs acis. Jau rīta agrumā no gultas uz gultu lidoja satraukti čuksti. Jaunajā, neparastajā situācijā — palātā taču atradās baltā kundze — saviļā ņotās slimnieces vairījās celt parasto kņadu. Viņas vairs neiedrošinājās uzvesties kā līdz šim: apklusa skaļās sarunas, staigājošās vairs neklejoja no vienas gultas pie otras. Jau vairākas dienas viņas bija gluži pārvērtušās un šķita dzīvojam priecīgās gaidās. Taču nebija izprotams, ko īsti viņas cer sagaidīt. Klusītiņām, tikko dzirdami raisījās valodas, kustības un soļi pauda dziļu nopietnību. Arī parastie slimnieku apmeklētāji klusi zagās garām Šarlotes gultai, paslepšus uzmetot viņai skatienus.

Pēc lietus, kas nepārstāja divas dienas, gaiss kļuva svaigāks. Pa atvērtajiem logiem palātā plūda zaļumu un auglīgas zemes smarža.

— Vai jūtaties labāk, kundze? — apvaicājās māsa.

Smalka, augsta balss. Melna seja. Tumšo ādas krāsu

izcēla baltais galvas lakatiņš — tas viss asi skāra Šarlotes apziņu.

Māsa ieradās palātā ik pēc pusstundas. Nolikusi krēslu Šarlotei blakus, viņa apsēdās. Par baltās kundzes veselības stāvokli, par katru sīkumu viņas ārstēšanā dzīvi interesējās visa iedzimto slimnīca.

— Jā... — Šarlote izdvesa. — Jūtos netīra... — Plaši ieplestām acīm viņa skatījās dzeltenīgiem plankumiem klātajos griestos un lūkoja pagriezties uz labajiem sāniem.

— Negrozieties, kundze ... Tūlīt ienesīšu mazgājamo bļodu, •— ierastām kustībām veikli sakārtodama gultu, teica māsa. Noliekdamās pār Šarloti, viņa pamanīja asaras uz slimās vaigiem.

Pārējās slimnieces nenovērsa acu no kundzes.

Iestājās mēms klusums.

Dziļā kopīgu sāpju apziņā palāta līdzjūtīgi klusēja. Nekas nepārtrauca šo smago klusumu. Vai tā bija tikai slimnieku savstarpējā solidaritāte vai arī solidaritāte starp sievietēm? Varbūt melnās sievietes juta līdz baltās vientulībai? Kāda no viņām negaidot ieklepojās. Klepus spalgi atbalsojās klusumā, likdams citām satrūkties, un vēl ilgi lidinājās telpā, pirms izgaisa aiz logiem. Sākumā divas trīs, tad piecas, beidzot visas pārējās slimnieces pievērsās klepotājai, viņā raudzījās vienpadsmit niknu acu pāru. Kā brāzmaina vēja auri slimniecēm ausīs griezās kundzes žēlie, apslāpētie vaidi.

Asaru pilnām acīm Šarlote raudzījās palātā un tās iemītniecēs. Visur tikai melnas sejas. Šarlote gurdi aizvēra plakstus. Ap muti iezīmējās sāpīgi vaibsti, ap acīm — tumši loki, bet vaigi bija kā nosēti sīkiem, baltiem drudža izsitumiem. Melnās sievietes aizgriezās.

— Kādēļ viņas gultu neatdala no mūsējām? — ievaicājās tā, kas gulēja uz muguras pa labi no Šarlotes.

— Doktors laikam nevēlas, — otra atbildēja.

— Tā būtu labāk.

Saruna pārtrūka.

Ienāca māsa. Palīdzējusi Šarlotei nomazgāties, viņa atkal izgāja.

Slimā, kas gulēja pa kreisi no Šarlotes, ziņkārīgi aplūkoja balto kaimiņieni. Šarlote juta viņas skatienu slīdam pār savu ebrejisko seju, pagaro degunu, kas ap nāsīm kļuva krietni smailāks, bālajām lūpām, zaļganzilajām acīm, izjukušajiem, kastaņbrūnajiem matiem. Valgās cirtas, vīdamās uz pakauša gredzenos, lipa klāt sviedrainajai ādai un ieskāva sīkām, zilganām dzīsliņām klātās ausis.

— Pavaicā — vai viņa negrib banānus? — ilgi pētījusi Šarloti, kaimiņiene teica māsai, kura jau bija atgriezusies pie Šarlotes gultas.

— Viņa tos neēd. Pateicos viņas vietā.

— Ko tu saki? Neēd banānus? Pati zini, ka tie ļoti garšīgi...

— Ko viņa jautāja? — Šarlote vēlējās zināt.

— Viņa jums piedāvā banānus, — paskaidroja māsa.

— Nē, nē, sirsnīgi pateicos, — Šarlote pavērās kaimiņienē.

— Es jau sacīju. Vai jums kļuva labāk?

— Jā. Galva vairs nesāp. Operācija laikam būs izdevusies.

Pāri gultām un slimniecēm Šarlotes drudžainais skatiens aizslīdēja līdz logiem.

— Mūsu slimnīca nav visai labi iekārtota, — māsas tumšbrūnās acis sekoja Šarlotes skatienam.

Trīs melnās sievietes tuvojās Šarlotes gultai, apstādamās kājgalī. Kaut ko pajautājušas māsai, viņas baltajai kundzei līdzjūtīgi uzsmaidīja. Citā veidā viņas saprasties nevarēja.

— Kā viņai klājas? — drosmīgākā no pienācējām jautāja.

— Labi, — māsa atteica un Šarlotei franciski paskaidroja: — Viņas apvaicājās par jūsu veselību. Tā ir pieklājības vizīte.

— Ļoti priecājos. Šīs sievietes ierodas pie manis divreiz dienā — rītos un vakaros. Vēlreiz viņām pateicos.

Māsa viešņām pārtulkoja Šarlotes vārdus un, ņemot vērā afrikāņu labā toņa likumus, piebilda:

— Slimniece jums sirsnīgi pateicas. Tiklīdz viņa drīkstēs celties, tūlīt apraudzīs arī jūs.

— Ceram drīz viņu redzēt pie mums ciemos (tas nozīmēja «pie mūsu gultām») un vēlam pēc iespējas drīzāk atgūt spēkus un sākt staigāt, [9]

Viešņu skaits pieauga — pirmajām bija pievienojusies piecu citu sieviešu grupa. Tās priecīgi smaidīja, zibinot baltos, veselīgos zobus. Viņas atzinās, ka, izmantojot māsas starpniecību, grib iepazīties un nodibināt draudzību ar svešo slimnieci.

Sākumā Šarlotei šie apciemojumi nepatika. Ik rītus un vakarus pēc ārstu vizītes viņai bija jāpieņem apmeklētājas. Draudzīgi smaidīdamas un mādamas ar galvām, palātas slimnieces cita pēc citas nāca klāt kundzes gultai. Pēc tam viņas devās apraudzīt vēl kādu «guļošo». Ēdienreizēs melnās ar žestiem un mīmiku mudināja kundzi sekot viņu priekšzīmei. Šarlotei bija atļauts tikai ļoti viegls tapioka buljons. Ar mokām pūlēdamās to norīt, viņa atzinīgi māja ar galvu.

Kad Šarlotei kļuva labāk, viņa, juzdamās vientuļa šajā vidē, gremdējās sevī un neviļus pieķēra sevi pie dīvainām domām. Viņas interesi saistīja melnās biedrenes palātā. Baltā sieviete pētīja savas blakus gulētājas, slimnīcas personālu, tās vienkāršo iekārtu, noplukušās gultas segas. Taču visvairāk uzmanības viņa veltīja šīm melnajām, puskailajām būtnēm visapkārt. Vēl nesen uz melnajiem cilvēkiem, kas viņā neko neizraisīja, Šarlote bija raudzījusies gluži vienaldzīgi. Melno puskailie augumi atdzīvināja peizāžu, vērta to krāšņāku. Tie šķita kā daļa no eksotiskas gleznas. Šarlote bieži bija redzējusi melnos, nereti ar tiem saskārusies, taču neviens no tiem viņai ilgi nepalika atmiņā.

Tagad, dzīvojot tik tuvu kopā ar šīm melnajām sievietēm, Šarlotē veidojās vēl nepazīti jautājumi. Viņas uzskati sašķobījās. Līdz šim tajos nesatricināmi bija valdījusi piederības apziņa baltajai rasei, bet nu tur ielauzās arī kādas dziļas, neizprotamas jūtas. Šarlote skaidri saskatīja savas personības niecību: ielūkojusies melnajās sejās, viņa kā spogulī redzēja sevi, savu balto ādas krāsu un neskaitāmos aizspriedumus, kas ar to saistījās. Šāda dvēseles satricinājuma cēlonis bija nevis melno sieviešu fiziskais veidols, bet gan spējais lūzums Šarlotes uzskatos, kurus arvien bija noteikusi viņas ādas krāsa, audzināšana un piederības apziņa augstākai rasei. Šis lūzums izraisīja īstu sagrāvi Šarlotes domāšanā. Acu priekšā atklājās galvu reibinošs bezdibenis. Pārākuma apziņai bija dots nežēlīgs trieciens. Viņa jutās divkārt tāla šai svešajai videi, kurā valdīja neparastas manieres un dzīves veids.

Māsa sniedza atbildes ziņkārīgajām apmeklētājām. Viņas runāja gandrīz visas uzreiz. Kādai no tām uz ķermeņa neizdzēšamas pēdas bija atstājusi upurēšanas ceremonija. Piegājusi tuvāk Šarlotes gultai, šī sieviete jautāja:

— Vai baltā dzīvo mūsu zemē?

— Nu gan beigsim. Ļaujiet taču viņai atpūsties, — atteica māsa. — Liecieties gultās. Tūlīt mērīsim temperatūras.

Ne vārda nesaprazdama no viņu sarunas, Šarlote uzmanīgi ieklausījās. Pavērusi lūpas piespiestā smaidā, viņa raudzījās svešajās sievietēs.

— Skat, atnākuši bērni! — kāda no slimniecēm iesaucās.

Palātā ienāca Gezo un Kakpo. Pēc ārstu vizītes viņi mēdza Šarloti apciemot. Melnās sievietes atkāpās. Gezo turēja rokās ziedus — hrizantēmas, rozes un bugen-vilas.

— Labdien, — zēni vispirms sveicināja pārējās slimnieces, tad pievērsās Šarlotei:

— Sveicināta, kundze.

- Labdien, bērni, — slimnieces atņēma sveicienu.

— Labdien, — sacīja arī Šarlote.

Ieraugot ziedus, Šarlote mazliet samulsa.

Māsa izņēma Gezo puķes no rokām un, paņēmusi vāzi, teica:

— Lūdzu, ejiet visas vietās. Pie kundzes atnākuši ciemiņi. Es tūlīt atgriezīšos, kundze.

Zēni apmetās kreisajā pusē starp Šarlotes un viņas kaimiņienes gultu. Galvu nodūris, Kakpo pētīja baltās kundzes roku. Tā bija kalsna, ar zilganām, pietūkušām vēnām uz delnas. Elkonis bija saliekts asā leņķī, bet apakšdelma mīkstā, ļenganā āda kā nosēta izsitumiem. Augstāk pacelt acis Kakpo neiedrošinājās. Šarlote vēroja puisēnus. Abi bija vienādi ģērbušies: īsās, baltās audekla biksītēs un krekliņos, baltām, īsām zeķītēm un brūnām kurpēm kājās.

— Pavaicājiet — kāpēc viņa neguļ balto slimnīcā? Tur taču ir tīrāks nekā pie mums, — ieminējās kaimiņiene no labās puses.

— Tētis mums aizliedza par to runāt, — atbildēja Kakpo.

— Ko viņa gribēja zināt? — Šarlote, laimīga, ka radies iemesls sarunai, jautāja.

Gluži nokaunējies un apjucis Kakpo paraustīja bikšeles.

— Ē, ē ... es lāgā nesapratu, kundze, — viņš stomījās. — Pajautāšu vēlreiz. — Un, pagriezies pret kaimiņieni, teica: — Viņa prasa, ko tu man jautāji. Bet es nedrīkstu atbildēt...

— Saki, ka mēs ļoti priecājamies, redzot viņu mūsu vidū. Ei, jūs tur, ko mēs vēl viņai varētu pajautāt? — Sieviete pievērsās tām, kas gulēja viņai blakus otrajā pusē. — Vai dzirdējāt? Jautāt, kāpēc kundze neguļ pie «sārtaušiem», neesot brīv.

— Vai tu reiz klusēsi? Slimnīca nav tēva mājas, — kāda viņu apsauca.

— Cik skaisti ziedi! Kas tos saplūca? — noslēpdama roku zem segas, Šarlote vaicāja.

Manījusi Kakpo apjukumu, viņa vēlējās palīdzēt zēnam izkļūt no neveiklās situācijas.

— Mēs paši, kundze. Kakpo un es. Mums ir liels puķu un augļu dārzs.

— Lūk, kā? Cik jauki! Un kā jūs pavadāt laiku?

— Mums ir brīvdienas.

— Līdz oktobrim, — Gezo iejaucās. — Mēs tagad atkārtojam mācības. Abi esam vidējās grupas otrajā klasē. Bet turpmāk pēcpusdienās mēs vienmēr varēsim jūs apciemot. Senāk mēs slimnīcā nekad nenācām. Tētis neļāva...

— Cik jūs laipni. Esmu ļoti pateicīga.

— Vai jums vēl kas sāp? — aizvien nodurtām acīm vaicāja Kakpo un caur garo skropstu apakšu lūkojās uz Šarloti.

— Nē, man nekas vairs nesāp. Jūtos labi. Par ko tad mēs kļūsim, kad izaugsim lieli?

— Es būšu ārsts un viņš arī, — Gezo teica.

— Tiešām? Labi gan. Tāpat kā tētis?

— Jā.

Māsa atgriezusies nolika uz galdiņa vāzi ar ziediem.

— Laiks mērīt temperatūru. Zēni, jums jāiet.

Kakpo un Gezo saskatījās. Viņiem klātesot, Šarlote

jutās mierīgāk. Puisēnu apciemojumi izraisīja viņā interesi par Tangaras personīgo dzīvi. Slimnieces un ārsta savstarpējās attiecības bija draudzīgas, taču nekad neizgāja no oficiālajām robežām. Šarlote iedomājās, ka Tangara, kā jau tas melnajiem parasts, ir poligāmists.

Viņa bija dzirdējusi, ka visi afrikāņi, mācītie, tāpat kā nemācītie, stingri turas pie saviem senču tikumiem. Šarlotē iedegās vēlēšanās iztaujāt puisēnus. Gezo ādas krāsa šķita pārāk gaiša, lai pieņemtu, ka viņa māte bijusi melnā, turpretī Kakpo bija pārāk melns, lai ticētu, ka viņā rit balto asinis.

— Mēs iesim, kundze, — piecēlies un nostājies gultas kājgalī, Kakpo teica.

— Tad līdz rītam, — Šarlote skumji atbildēja, jauzdama, ka atkal sāk uzmākties smagā vientulības sajūta. — Paldies, ka mani apciemojāt.

— Saki taču beidzot! — Kakpo savā valodā mudināja Gezo.

— Nē, saki tu pats! — pēdējais attrauca.

— Es nezinu. Saki tu ...

Neparastais dialogs Šarloti pārsteidza. Izbrīnījusies viņa jautāja:

— Kas ar jums notiek?

— Redziet... redziet, kundze, mēs gribējām jūs lūgt pie sevis. Mēs vēlētos, ka jūs pārnāktu dzīvot pie mums, — svinīgi paziņoja Kakpo, kuram šis pienākums bija uzticēts.

— Patiesi nezinu ...

— Tētis mums lika to pateikt. Viss jau sagatavots, un šovakar jums atnāks pakaļ, — Gezo piebilda.

— Tiesa gan! Šovakar jūs iesit prom no slimnīcas. Kad būs izmērīta temperatūra, pēc jums ieradīsies sanitāri ar nestuvēm.

— Uz redzēšanos, kundze, — zēni atvadījās.

— Uz redzēšanos, mazie, — Šarlote maigi teica, noskatīdamās, kā viņi aiziet.

VIII nodaļa TANGARU GAIDOT

18. septembra rītā, pulksten 10.00

Augu nakti gāza lietus; arī nākamajā rītā tas brīžam vēl smidzināja. Visur iekšā spiedās mitrums. Lietus pilieni straujās kaskādēs tecēja zemē pa koku lapām. Ap ārsta māju uzziedēja košuma krūmi.

Atpūtas krēslos uz lieveņa sēdēja Kakpo un Gezo. Apbrīnas pilnām acīm Kakpo raudzījās lietus pilienu jautrajā dejā. Viņš bija dziļi iegrimis vērošanā. Zēna gandrīz pilnīgi melno seju rotāja sapņains smaids.

Lietus lāse, uzkritusi koka lapai, nosvēra to uz leju. Pa tās vidējo drīksniņu lāse tikko manāmi slīdēja arvien zemāk; pašā galiņā tā apstājās, it kā gribēdama savākt pēdējos spēkus. Trīcošā lāse atgādināja dzidru, trauslu, dzirkstošu pērli. Spēji atrāvusies, pērle uzkrita citai lapiņai. Pirmā atviegloti sašūpojās un atkal sastinga.

Kakpo priecīgi iesmējās, viņa seja — piere, acis, mute — pauda īstu sajūsmu. Zodu atspiedis rokās, ar skurbu smaidu lūpās zēns šķita aizmirsis visu pasauli. Redzēto viņš glabāja kā noslēpumu, kuru nevienam nedrīkstēja atklāt. Kakpo tā mēdza sēdēt ik rītus.

Gezo ieklausījās, kas notiek istabās. No tēva kabineta caur atvērto logu plūda balsis. Tur bija ieradusies Fanta pārsiet Šarloti.

— Viss kārtībā, kundze. Doktors jums uzlicis lieliskas šuves, gandrīz nemanāmas, — kabinetā skanēja Fantas balss.

— Esmu jums ļoti pateicīga.

— Jums jāpateicas ārstam, kundze. Ja esmu nepieciešama, atsūtiet pēc manis zēnus.

Atlaidies krēslā, Gezo klausījās sarunā.

Laiks ritēja tālāk.

Ar neparastu sparu spītīgie saules stari cirtās biezajos mākoņu vālos, kas tos aizsedza. Beidzot izspraucies cauri šķiedrainajam plūksnoto mākoņu slānim, uz kādas aukstumā sačokurojušās tumšzaļas lapiņas apmetās vientuļš saules stariņš. Lapiņa sasilusi izstiepās gluži kā dzīva un atvērusies atdevās pilnīgi saulstara varā. Tās mēļās, robotās maliņas atliecās, dzīsliņas piebrieda. Lapa izpletās plata kā fulbu tautas vēdeklis. Tai uz kātiņa uzlaidās kolibrijs, noliekdams to lejup. Piepeši satrūcies, putniņš aizspurdza projām. Iztraucētā lapa sašūpojās un, viscaur nodrebējusi, ieņēma savu agrāko stāvokli. .. Kaut būtu vairāk saules! Skumju pilna, pamazām vilkdamās čokurā, lapa atkal aizvērās.

Arī Kakpo seja pārvērtās. Pacēlis acis pār koku galotnēm, viņš sarūgtināts vēroja debesis. Debesu velvi aizsprostoja mākoņu kalni. Zēns bezcerīgi lūkojās apkārt . . .

— Es beidzu, bērni! Varat nākt iekšā. Kundze ir apkopta, — teica Fanta, nesdama prom ar marli pārklātu trauku. — Kas tās gleznojis? — pamanījusi freskas uz sienām, viņa jautāja.

Galvenā ārsta mājās Fanta bija pirmo reizi.

— Tēvocis Leijs. Vai zini, kas tur attēlots? — pametis savu novērošanas posteni, Kakpo gāja klāt gleznām.

— Nezinu.

— «Āfrikas vēsture», — iejaucās Gezo, kas sēdēja, rokas sakrustojis virs galvas.

Fanta, Leiju klusībā dievinot, atzina, ka gleznas ir lieliskas. Uzmanīgi tās pētīdama, viņa apstaigāja lieveni. Pametuši viņu vienatnē, zēni ieskrēja kabinetā.

— Sveicināta, kundze, — viņi teica.

— Labdien, bērni.

Iepriekšējā vakarā Šarlote bija pārcēlusies uz Tanga-ras dzīvokli. Ārsts apmetās bērnu istabā, novietodams slimnieci savā kabinetā. Tovakar pat viņš kopā ar bērniem piespieda Šarloti sastādīt viņai nepieciešamo drēbju sarakstu. Pēc tam Tangara bija devies tām pakaļ. Puszviļus, atbalstījusies uz diviem spilveniem, Šarlote kārtoja matus, sasiedama tos kušķītī uz pakauša. Mugurā virs naktskrekla viņa bija uzvilkusi vieglu jaciņu.

— Kur jūsu tēvs?

— Slimnīcā, — apsēdies krēslā, Gezo atbildēja.

Kabinetā atradās dīvāns ar plauktiņu, uz kura rūpīgi

bija saliktas grāmatas un žurnāli, blakus — naktsgaldiņš ar lampiņu uz tā. Pie pretējās sienas stāvēja grāmatplaukts un rakstāmgalds. Virs durvīm karājās palielināta kāda vīrieša un sievietes ģīmetne, zem tās otra, kurā bija redzams Tangara baltajā ārsta virsvalkā, bet viņam blakus klasiskā pozā kails uz vēderiņa gulēja mazais Gezo.

— Vai jums vēl kas sāp, kundze? — nostājies Šarlotei kājgalī, Kakpo vaicāja.

— Mazliet. Bet es lūkošu piecelties.

— Ziniet, pie mums dzīvo arī Man ja Kombeti. Mēs viņu saucam par krustmāti, — apsēzdamies otrā krēslā, Kakpo stāstīja.

— Es tādu nepazīstu. Kur viņa ir?

— Krustmāte Kombeti? Aizgāja uz mežu. Viņa ir ļoti gudra, saka papus... Vienīgais — neprot lasīt.

— Cikreiz tev jāatgādina, ka nedrīkst teikt «papus»? — Kakpo pārtrauca.

— Nu — tētis, — Gezo izlaboja, ērtāk iesēzdamies krēslā.

— Ko jūs no rītiem parasti darāt?

— Atkārtojam mācības. Pa... Tētis teica, ka ņemšot mūs līdz uz Franciju, ja atnesīsim labas liecības. Es Francijā esmu dzimis — dzīvoju Monpeljē, vēlāk Parīzē, bet Āfrikā atrodos tikai otro gadu. Francijā es iepazīstināšu Kakpo ar saviem draugiem. Viņš taču nekad nav redzējis sniegu!

— Nu un tad? — izmeta Kakpo.

— Vai negribat pastrādāt kopā ar mani? Uzrakstīsim diktātu . ..

— Jā, jā, kundze! — Gezo piekrītoši iesaucās. — Nāc, paņemsim burtnīcas, Kakpo!

Zēni aizsteidzās uz savu istabu pēc burtnīcām un tūlīt atgriezās pie Šarlotes.

— Lūdzu, ņemiet, — Gezo ielika Šarlotei rokās grāmatu «Mamadū un Bineta».

Šarlote uzslējās mazliet augstāk. Zēni apsēdās pie galda. Neviļus Šarlote sastapa Kakpo skatienu. Viņa ievēroja tajā nelabvēlību, ziņkāri un vēl kādas citas nenosakāmas jūtas. Kakpo bija izturējies ļoti rezervēti, jau apciemodams Šarloti slimnīcā, kā arī iepriekšējā vakarā, tēvam klātesot. Šarlote pie sevis atkārtoja zēnu neparastos vārdus. Cik ilgi viņai nāksies šeit vēl palikt? Viens jautājums izraisīja citus. Agrāk melno cilvēku vārdus viņa uzskatīja par neatņemamu eksotiskās apkārtnes sastāvdaļu. Nedaudzajiem afrikāņiem, ar kuriem Šarlote saskārās tuvāk, bija eiropiešu vārdi. Ja kādu sauca Remī, Andrē, Robērs vai Leopolds, tad, pēc viņas domām, to varēja pieskaitīt civilizētajai pasaulei, tai pašai, kurai piederēja viņa, viņas tēvs un vectēvs.

Ar franču tautas slaveno pagātni, tās vēsturi un ģeniālo garu Šarlote lepojās jau skolas gados. Miera nodibinātāju bezgalīgā pašaizliedzība un cildenums glaimoja viņas nacionālajai pašapziņai. Šīs rases pārstāvju varoņdarbi, panākumi un spožā slava meta atblāzmu ari uz Šarloti, piešķirdami viņai zināmu sabiedrisku kārtu un privileģētu stāvokli. Bet tagad to visu šķita pārvēršam putekļos viens vienīgs Kakpo skatiens. Niecīgā, tikko jaušamā liesmiņa, kas pamirdzēja zēna acīs, likās spējīga izraisīt milzu ugunsgrēku. Vai patiesi šajā bērnā snauda tik varens spēks? Jeb varbūt Šarlotes sirds slepenākajos stūrīšos raisījās jaunas, nekad vēl nepazītas jūtas? Viņa nekā vairs nesaprata ...

— Vai esat sagatavojušies?

— Jā, kundze, — teica Gezo.

Cerēdama sagaidīt atbildi arī no Kakpo, Šarlote vēlreiz iejautājās:

— Bet tu, Kakpo?

— Es arī.

Kakpo viņā pat nepaskatījās. Šarlote redzēja zēnu tikai no mugurpuses. Viņš sēdēja, zemu noliecis galvu pār burtnīcu, kreisajā rokā turēdams pildspalvu, un gatavojās cītīgi rakstīt. Šī poza un zēna spītīgā klusēšana spieda Šarloti atkal ierunāties:

— Tu raksti ar kreiso roku? Tā nedrīkst.

— Kāpēc, kundze? — viņā neskatīdamies, Kakpo vaicāja.

— Tas nav glīti.

— Bet glītrakstīšanā man arvien bijušas teicamas atzīmes. Es varu rakstīt arī ar labo roku, tikai ļoti slikti...

— Patiešām, kundze. Un neviens viņam to nav aizrādījis, — piebalsoja Gezo.

— Labi, tad sāksim. Rakstiet: «Diktāts» . ..

— Palūdziet doktoru Tangaru! — kāds sacīja.

— Doktoru Tangaru? — reģistratūras darbinieks atkārtoja. — Tas esat jūs, pulkvedi Lik?— pazinis bijušo direktoru, melnais darbvedis iesaucās. — Lūdzu piedošanu. Uzgaidiet brītiņu! — un, novilkdams garo ķiteli, viņš otram kolēģim pavēstīja: — Tūlīt atgriezīšos.

Pulkvedis kapteiņa Gija de Lombāra un komisāra Raula pavadībā viņam sekoja. Kāpdami pāri zemē rāpojošiem bērniem, viņi lauza sev ceļu slimnieku drūzmā, kas ielenca ārsta kabineta durvis. Skaļā čala uzgaidāmajā telpā spēji aprāvās.

— Acumirkli, cienītais pulkvedi! Tūdaļ pasauksim doktoru Kofi.

— Sveicināti, kungi! Ko vēlaties? — Kofi vaicāja.

— Palūdziet doktoru Tangaru.

— Viņš aizņemts operācijā.Vai ir kas steidzams?

— Jā... un arī nē, — Liks nenoteikti atbildēja. — Kapteinis un komisārs interesējas par Fora kundzi.

— Patlaban nedrīkst Tangaru traucēt. Vai nevarat pagaidīt?

— Mēs gribētu parunāties ar Fora kundzi. Vai tas iespējams?

— Domāju gan ... Viņa atrodas pie doktora mājās.

Baltie saskatījās, viņu acīs izpaudās neslēpts pārsteigums.

— Lūk, kā! — izsaucās kapteinis. — Kā lai mēs tur nokļūstam?

— Pulkvedis ceļu zina.

— Un vai mēs varētu sastapt arī Remī Soglo? — skatīdamies Kofi tieši acīs, Gijs de Lombārs jautāja.

— Jā, arī tas ir iespējams, — izturējis kapteiņa skatienu, Kofi atbildēja. — Binū, aizved šos kungus pie Remī, kurš atrodas «C» palātā, 28. gultā ...

— Pasakiet doktoram, ka mēs viņu sagaidīsim mājās, — sekodams sanitāram, Gijs de Lombārs piebilda.

Diktāts bija pabeigts. Šarlote vēl nepaguva to izlabot, kad kabinetā ienāca trīs vīri.

— Mēs klauvējām, klauvējām, bet neviens neatsaucās. Tad atļāvāmies ienākt paši. Ceru, ka atvainosit mūs, kundze, — Gijs de Lombārs teica. — Zēni, izejiet laukā!

Pacēlis galvu, Kakpo vērās kapteinī. Piemiegtās acis zem biezajām skropstām šķīla niknas ugunis. Viņš cieši ieskatījās Šarlotei acīs. Viņa atbildēja ar to pašu. Sekojot Gezo, kurš gāja pa priekšu, Kakpo vēlreiz pameta niknu skatienu palicējos.

— Šis nēģerēns nav labi audzināts. Iedzimto parašas liedz bērniem tik tieši skatīties pieaugušajiem acīs. Jā, mūsdienās nēģeri zaudē savu individualitāti. Ļoti nožēlojami, nudien, — pulkvedis Liks iztapīgā balsī piezīmēja un, pēkšņi mainīdams toni, vaicāja:

— Kā jūs jūtaties, Fora kundze?

— Labi. Sēdieties, lūdzu.

Viņa norādīja uz krēsliem. Šarlotes kustībās vēl bija jaušams slimīgs vārgums. Nolikusi uz gultas burtnīcas un grāmatu, viņa pavilka augstāk segu.

— Jūs tātad jūtaties labi? — taujāja arī komisārs, kurš, roku atbalstījis uz grāmatplaukta, sēdēja mazliet atstatu.

— Jā, labi...

— Atļaujiet stādīt priekšā kapteini Giju de Lombāru.

— Man tas gods, kundze, — kapteinis ceremoniāli palocījās.

— Priecājos ...

— Kundze, mēs centīsimies jūs pārāk ilgi nekavēt. Vai jūs varat mums izstāstīt visu, ko zināt par sava vīra nozušanu?

— Es jau to komisāram paskaidroju. Antuāns kopā ar Remī devās apgaitā uz vairākām dienām. Taču trešajā dienā Remi atgriezās viens pats neizprotamā stāvoklī. Viņš nespēja izteikt ne vārda. Pa muti nāca putas. Vienīgais, ko atlika darīt, — vest viņu uz šo slimnīcu. Bet, tiklīdz mēs atbraucām šurp, man uznāca apendicīta lēkme. Kopš tā brīža esmu šeit.

Šarlotes balss skanēja gurdi.

— Bet kas pirmais pavēstīja jums par jūsu vīra nāvi?

— Komisārs. Vēlāk doktors Tangara man stāstīja, ka bijis rezervātā, bet mūsu mājās neviena vairs neatradis. Pēc tam viņš par notikušo ziņojis iestādēm.

Šarlote apklusa.

— Un vairāk nekā viņš jums neteica?

— Nē, kaptein.

— Bet viņa asistents? Kā tak viņu sauc, pulkvedi? — pārlikdams vienu kāju pār otru, kapteinis pievērsās Likām.

— Vai ar Kofi jūs esat kādreiz runājusi?

— Nē, nekad. Viņš vienmēr nāca pie manis reizē ar doktoru . . .

— Kundze, — mirkli vilcinājies, kapteinis turpināja,

— vai jūs Tangaru pazīstat jau sen?

— Protams, — Šarlote atbildēja un, lai izgaisinātu jebkuru slepenu aizdomu ēnu, pasteidzās piebilst:

— Viņš taču reizēm mūs apmeklēja rezervātā.

Šī nopratināšana Šarlotei bija nepatīkama, un sirds dziļumos viņa rūgti nožēloja, ka nebija atteikusies turpināt ārstēšanos Tangaras dzīvoklī un gulēt viņa kabinetā.

— Piedodiet, ja mani jautājumi jums šķiet aizskaroši. Taču nopratināt jūs ir mans pienākums. Sakiet — vai doktors bija jūsu vīra vai personīgi jūsu draugs?

— Mana vīra ņn, atklāti sakot, mūsu abu draugs. Kādreiz viņš ārstēja Antuānu un izmeklēja arī mani.

Jau toreiz Tangara mani brīdināja no iespējamās apendicīta lēkmes.

— Un ieteica tādā gadījumā griezties pie viņa?

— Nē taču! — viņa nervozi iesaucās un apslāpētā balsī piebilda: — To viņš nekad nav darījis.

Pēc īsa klusuma Šarlotes satrauktajā sejā atgriezās parastā mierīgā izteiksme. Viņa nolēma, ka pareizāk būs, ja izskaidrosies reizi par visām reizēm, un, balsi vairs nepaceldama, sāka stāstīt:

— Meklējot ārstniecības augus, doktors šad tad iegriezās pie mums, bet pārnakšņoja mūsu mājās tikai reizi. Turklāt tas notika lietus periodā. Antuāns nevarēja doties apgaitā, jo biezoknis bija pārāk aizaudzis. Todien viņš visiem spēkiem centās Tangaru iesaistīt Āfrikas faunas aizsardzības līgas dibināšanā . . .

— Vai doktors tam piekrita vai ne? — aizkūpinādams cigareti, Gijs de Lombārs Šarloti pārtrauca.

Ievērojis, cik kārām acīm Šarlote paraugās cigaretē, viņš piedāvāja uzsmēķēt arī viņai. Šarlote paņēma cigareti. Kapteinis pasniedza uguni.

— Tangara nebija ne par, ne pret to, — dziļi ievilkusi dūmus, Šarlote teica un sakniebtām lūpām caur nāsīm atkal tos izpūta. — Doktors uzskatīja, ka no zinātniskā viedokļa nevienam nav tiesību iznīcināt kādu cilvēku rasi vai dzīvnieku sugu, neriskējot ar to graut dabā pastāvošo kārtību.

Šarlote atkal apklusa un, likdama pie lūpām cigareti, izpūta caur nāsīm dūmu strūkliņas. Pēc brīža viņa stāstīja tālāk:

— Otrkārt, doktors apgalvoja, ka iedzimtajiem nevajadzētu liegt medīt, jo tas ir viņu dzīvības jautājums. Viņiem nepieciešams uzturs, un tāpēc medības attaisnojamas. Tieši šā iemesla pēc Tangara nevēlējās iesaistīties pasākumā, par kuru sapņoja mans vīrs.

Kapteinis vēroja Šarloti. Visi klusēja.

— Tātad Tangara jūsu vīra nodomu neatbalstīja. Bet neatkarīgi no tā sakiet — vai viņi runāja arī par politiku?

— Ne vairāk kā citi. Viņi ar Antuānu vienkārši apmainījās domām.

— Bet jūsu vīra palīgs?

— Remī? Viņš bieži bija kopā ar Antuānu. Manuprāt, viņi sapratās lieliski. Remī Antuānam daudz ko paskaidroja.

— Vēl pēdējais jautājums, kundze. Vai doktors jums stāstīja par kādu «nē» piekritēju avīzi, kurā rakstīts par jūsu vīru?

— Nē.

— Kā izskaidrojams tas, ka jūs atrodaties šeit? Vai jūs pati to lūdzāt?

— Nē, mani ielūdza ārsta bērni. Bet vakar Tangara man paskaidroja, ka pareizāk būtu, ja es pārceltos uz eiropiešu slimnīcu, taču neviens tur neesot mani «pieprasījis» (jā, tieši tā viņš izteicās), un tādēļ viņš uzskatot par pareizāku, ja es palikšot pie viņa.

— Jūs teicāt — bērni?

— Jā, bērni bija pirmie, kas man to pavēstīja.

— Neizprotami, — noteica pulkvedis.

— Viņi nāca slimnīcā mani apraudzīt ik pēcpusdienas. Es jūtos šeit labāk nekā kopējā palātā.

— Un kur guļ doktors?

— Doktors? Bērnu istabā.

— Bet te taču ir vēl viena istaba, — pulkvedis piezīmēja.

— Cik zinu, tajā dzīvo kāda melnā. Šobrīd viņas nav mājās. Ceru, kaptein, ka jūsu jautājumam «Kur guļ doktors?» nebija cita zemteksta?

— Kundze, saprotiet, ka jūsu vīra nāve nekādā ziņā nav parasts, banāls nolikums. Tas skar jautājumu par mūsu nākotni Āfrikā. Bet tagad mēs ļausim jums atpūsties.

Visi trīs vīrieši piecēlušies izgāja uz lieveņa.

Gezo steidzīgi ielavījās istabā pie Šarlotes. Kakpo joprojām rādīja bargu seju. Viņa piere bija bažīgi savilkta, uzacis sarauktas. Acis, kas slēpās zem garajām skropstām, atkal sastapa pulkveža Lika skatienu. Lēniem soļiem iegājis salonā, zēns apsēdās ar seju pret durvīm kā sargkareivis.

— Ko nozīmē šie triepumi uz sienām? — jautāja kapteinis.

— Tas ir Leija darbs. Āfrikas vēsture gleznās. Vai redzat? Šeit attēlotas senās Āfrikas pilsētas pirms verdzības laikmeta. Zemāk nēģeru kuģi. Bet viņā pusē melno vergu gūstīšana. Lūk, kāds baltais. Tam blakus melnais dievvārdu sludinātājs — valdnieķelis, kurš ķēmojas pakaļ baltajiem. Otrajā gleznā redzami dzelžos sakalti gūstekņi. Misionārs ar krustu uz sutanas, zem kuras paslēptas ķēdes. Trīs vertikālās svītras — triju gadsimtu simbols. Tālāk — jauna koloniālistu uzvara, spaidu darbi un atkal kuģi, kuri aizved salaupītās bagātības, pametot iedzimtos bada nāvei. Pēdējā glezna attēlo «Jauno Āfriku». Uz skeletu kalna izaug galvas un rokas, kuras prot rīkoties ar hirurga skalpeli, kompasu un spalvu, āmuru, ēveli un kapli... Beidzot — Melnā zvaigzne, kuru pār tiltu veļ jaunas meitenes ...

Kamēr pulkvedis Liks komentēja, viņi trijatā apstaigāja lieveni.

— Vai tiešām neviens nav licis to izdzēst? — norūca Gijs de Lombārs.

— Gleznas grūti tiesāt, kaptein, — komisārs iebilda.

— Un tad jūs vēl šaubāties par doktoru? [10]

— Šodien tādi mākslas darbi sastopami uz katra soļa. Leijs tos labprāt darina, — piezīmēja pulkvedis.

Gaidot Tangaru, viņi apsēdās uz lieveņa.

IX nodaļa SĒRKOCIŅI UN SARDĪNES

No dienas dienā turpinājās plakātu karš. Frontes mītnē nāca un gāja «nē» piekritēji. Viņu darbības pēdas redzēja visā pilsētā gan uz sienām un žogiem, gan uz kokiem un pat uz zemes. Grūti bija ticēt, ka šī nelielā cilvēku kopa varējusi uzņemties un sekmīgi veikt tik plašu pasākumu. Jo tuvāk nāca 28. septembris, jo dzīvāks kļuva viņu darba ritms.

Tirgus laukumā, kas pamazām tukšojās, klaiņoja paklīduši plušķaini suņi, plēsās invalīdi un ubagi, cits citam no rokām raudami pievāktos atkritumus, kamēr maitu lijas un kraukļi tramīgi knābāja zemē pamestos kaulus. Pēc lietus noskaidrojušās, debesis bija tīras. Tirgus laukumu pārstaigāja patruļas, netālu no Frontes postenī stāvēja parašutisti.

Sori darbnīcas durvis bija slēgtas; viņš iekšā strādāja.

— Neiespējami! Tas ir neiespējami! Mēs strādājam kopā ar zagļiem! Atkal kāds nospēris man sērkociņus! Es vēlos un prasu, lai tos atdod! — iespraudis cigareti zobos, Leijs, rakņādamies papīros uz galda, rājās.

Pie garā redakcijas galda bez Atiņjona ar tuklajiem vaigiem un Samuela, kura kalsnā seja ar aso, stūraino zodu atgādināja noplūktu gārni, sēdēja arī Agemons un Nuru. Leija uzstājība viņiem šķita neizprotama.

— Nekliedz tā, bet palūdz sērkociņus smēķētāko

129

jiem! — pārtraukusi brītiņu rakstīt, viņam aizrādīja mašīnrakstītāja O'Pae.

— Rādiet šurp savas sērkociņu kastītes! — Leijs pavēlēja.

— Vai tiešām nieka sērkociņu dēļ tu taisies mūs izkratīt? Vienas vienīgas kastītes dēļ?

— Jā... kaut vai arī vienas kastītes dēļ! — gluži sašutis Leijs cīnījās pret tā saucamo godprātības trūkumu biedros.

— Parādi savu kastīti... tu, Atiņjon, tu! — izslējis gaisā zodu ar smailo bārdiņu, viņš izaicinoši lūkojās Atiņjona šaurajās acīs.

— Šim cilvēkam nav visi mājās! Varbūt sāksi apgalvot, ka tavi sērkociņi bija īpašas markas?

— Nē. Bet šorīt man jau nospēruši otro kastīti. Manējai bija īpaša pazīme.

— Kāda tad?

— Pacieties, pacieties! Gan pateikšu, bet vispirms velc laukā to, kas tavā kabatā!

— Parādīsim viņam katrs savus sērkociņus! — nolikdams savējos uz galda, uzsauca Samuels.

Viņa priekšzīmei sekoja pārējie.

— Manējā glabājās arī nolietotie sērkociņi. Kā jau teicu, ir nozudušas divas kastītes. Palūkosimies, kas atrodas jūsējās?

Citu pēc citas Leijs pārbaudīja kastītes.

— Raugi, tepat jau tā ir! Tev taču šorīt sērkociņu nebija, Atiņjon! Un arī šī ir manējā, Nuru .. .

— Kā tas varēja gadīties?

— Lūk, kā! Zagļu banda! Dodiet šurp divas tukšas kastītes, tad vienu no savējām sadalīšu jums, — Leijs teica, mierīgi apsēzdamies un aizkūpinādams cigareti. — Ak jūs blēži tādi! Bet nu pie darba!

— Brālīši, kā mēs iekritām! — jokoja Atiņjons. — Leij, atstāj taču tagad vienu kastīti uz galda.

— Vai jūs reiz nevarētu beigt šo smēķēšanu? Dzert šeit jau aizliegts. Būs jānoliedz ari smēķēt, — piezīmēja Tjumbe, kraudama mugursomā pārtiku. Divi vīri viņai piepalīdzēja. — Kāpēc negribat ievērot disciplīnu? Tā jūs tikai kaitējat veselībai, turklāt ļaujat uz sava rēķina iedzīvoties kapitālistiem ...

— Vai zini, mās, — Samuels pievērsās Tjumbei, — es tomēr tev nepiekrītu. Tāds aizliegums būtu briesmīgs! Tu nesmēķē, tev runāt viegli. Bet kas notiks ar mums?

— Drīz paši to redzēsit, — atcirta Tjumbe.

— Leij! Kā veicas ar rakstu par «vasarnīcu būvi»? — ar zīmuli domīgi ieskādams pakausi, ievaicājās Age-mons.

— Uzmetums man ir līdz, vari to izlasīt. Nepieciešamie dati savākti. Raksts svētdien būt gatavs.

— Tātad tu līdz svētdienai to nobeigsi. Man pašam nemaz nav bijis laika sagatavoties runai, — pētīdams dežūrgrāmatu, Frontes sekretārs piebilda. — Tjumbe .. .

— Jā...

— Piedod, es pārteicos ... O'Pae, saki — vai Kofi ir runājis ar sieviešu organizācijas priekšsēdētāju?

— Jā, un viņai nav iebildumu, — mašīnrakstītāja atteica, — vienīgi viņas vīrs vēl šaubās ... Vai nevajadzētu aiziet pie viņiem mājās?

— Labi! To es izdarīšu. Pasaki Kofi, ka viņu gaida puiši no studentu un strādnieku apvienības; viņš jau zinās, kādā nolūkā. Aizbraucēji, vai jums pārtikas netrūks? Mums vēl atlikušas divdesmit bundžas sardīņu. Pusi ņemiet līdzi.

— Starp citu, vai grieķis solīto sardīņu kasti atnesa? — jautāja Leijs.

— Pavisam piemirsu, — atzinās Nuru, — man taču bija uzdots aiziet tai pakaļ.

— Nekavējoties izdari to, Nuru! — reģistrēdams jauno pārtikas papildinājumu, Agemons noteica.

— Patlaban tur būs slēgts, — iejaucās līmētāju speciālists Kalilu.

— Tādā gadījumā aiziešu vēlāk, pēc diviem, — izlēma Nuru.

— Pie reizes atnes arī piecas man solītās cigarešu paciņas, — lūdza Leijs. — Kur tas dzirdēts, ka gleznu pārdod par sardīņu kasti un piecām cigarešu paciņām! — Viņš sašutis paraustīja plecus un, piegājis klāt Tjumbei, nolika viņai priekšā uz galda sava raksta uzmetumu. Pār to noliecās Agemons, Tjumbe un Samuels. Laužoties iekšā pa griestu spraugām, ziemīgās saules stari gaišām svītrām izrakstīja gludo, cieto klonu.

Leiju apstāja Atiņjons, Nuru un vēl daži vīri. Kādu laiciņu viņi paklusām centās Leijam kaut ko iestāstīt.

— Nē! Nē un vēlreiz nē! — atkal aizsvilās gleznotājs. — To tik man neprasiet! Esmu galīgi nolēmis franciski vairs nerakstīt. Man nav grūti svešā valodā izteikties, bet es negribu to vairs bagātināt. Tā taču nav manas tautas valoda. Mēs to nerunājam. Toties pret gleznošanu man nav iebildumu. Gleznu valoda saprotama visiem. Grieķis jums to var apliecināt!

— Tu runā galīgas aplamības! — iesaucās Atiņjons.

Viņš bija dedzīgs daiļliteratūras cienītājs un jau ilgu

laiku pūlējās pierunāt Leiju atmest savu nodomu vairs nerakstīt. Braucīdams bārdiņu, gleznotājs apstājās pie galda. Atiņjons no viņa neatkāpās ne soli. Šaurās actiņas grasījās Leiju vai aprīt. Kāds gaismas stars skāra Atiņjona galvu. Sprogainie mati ievizējās saulē. Skaļā, pamācošā tonī, visiem dzirdot, viņš iesāka:

— Vai tad mašīnā tu atteiktos braukt tāpēc, ka tā ir franču vai kādas citas ārzemju markas? Pārejas periodā mums gribot negribot zināmu laiku būs jālieto franču valoda. Ņemsim par piemēru tavas gleznas. Tiesa? tās uztur mūs visus. Pārdodam vienu gleznu, otru — pērkam papīrus vai sardīnes. Nenoliedzami — par savu eksistenci mums jāpateicas galvenokārt taviem darbiem. Bet prasi — kas šīs gleznas pērk? Kāds grieķis, lai pārdotu tālāk? Un kas tajās skatās? Afrikāņu pus-buržuji un eiropiešu tūristi, kuri alkst eksotikas? Vēl nesen šeit pie sienas karājās tavs «Svelmainais vējš». Tagad tas pārdots ...

Atiņjons bija piecēlies kājās. Viņš nostājās pašā centrā:

— Parunāsim par tavām dzejām. Tu piederi partijai, kuras uzskatus nosaka dialektika. Kam vajadzīgi tavi raksti? Mūsu tautai. Tavas dzejas tiek tulkotas daudzās valodās. Tās lasa Dahomejā, Nigērijā, Čadā, Kongo, Senegalā un pat Mauritānijā._Jaunatne ar brīvības ilgām acīs visur deklamē tavu «Āfrikas staiguli» ... Tev katrā ziņā atkal jāpievēršas dzejai! ...

— Kāds tu esi nelga, Atiņjon!

— Un tomēr par spīti tam iestāšos jūsu partijā. Lūdzu, izskatiet manu iesniegumu, Tjumbe ...

— Svilpo, brālīt! Neskaitāmu cilvēku priekšā esmu solījies franciski vairs nerakstīt. Pagaidām vēl veicu šos žurnālista_ pienākumus, jo mums nav citas izejas. Tu minēji «Āfrikas staiguli». Priecājos, ka mani dzejoļi iekaro ļaužu sirdis. Tomēr turpmāk es būšu un palikšu tikai gleznotājs. Ja celsi māju, Atiņjon, tad paaicini mani! Es tev uz sienām par velti uzgleznošu «Āfrikas vēsturi»! Bet bagātināt franču valodu nekādā ziņā vairs nevēlos ...

— Tu esi gluži traks, Leij! — paceldams gaisā abas rokas, iesaucās Atiņjons. Ar acīm viņš meklēja atbalstu pie Tjumbes. — Padomā taču par mums, arī mēs alkstam zināšanu ...

No pulciņa, kas stāvēja ap Tjumbi, nošķīrās Samuels. Kalsnā seja pievērsās pārējiem. Viens viņa skatiens visus apklusināja.

— Uzklausiet mani! O'Pae, mitējies brītiņu rakstīt! Mūsu mākslinieks atsakās dzejot! Bet kāpēc? Avīzē viņš raksta franču valodā joprojām ...

— Vai tiešām jūs šodien esat šeit sapulcējušies īpaši manis dēļ? Veselu gadu, kamēr vairs nerakstu, neviens nav iedomājies man to pārmest, bet nu pēkšņi tas visiem ienācis prātā . .. Tik ļoti jūs slāpstat pēc literatūras ...

— Godīgi runājot, tāpēc vien mēs neesam sapulcējušies, — ļoti mierīgā balsī iejaucās Agemons. (Viņš arī bija pienācis pie galda un paņēmis grozīja rokā sērkociņu kastīti. Leijs pasteidzās to viņam atņemt.)

— Man bija kāds sapnis... Sapnis kļūt par zi-nātnieku-agronomu. Savu runu dēļ, ar kurām franču valodā uzstājos, esmu zaudējis stipendiju ... Un tad? Bez šaubām — ar sapņiem vien aprobežoties nedrīkst. Par savu mērķi neatlaidīgi jācīnās! Man jāpētī augsnes īpašības, dažādu sēklu šķirnes. To pašu var teikt par ārstiem, mūrniekiem, kalējiem vai arodbiedrību darbiniekiem. Lai dziedētu kādu vainu, katram no mums labi jāpazīst kā slimība, tā zāles. Bet kurš visdziļāk prot ieskatīties cilvēkā, izpētīt viņa dvēseles stāvokļus, viņa stiprās un vājās puses? Kas rāda mums ceļu uz nākotni? Kas saredz visskaidrāk rītdienas ainu, ja ne rakstnieks? Vienīgi viņš spēj pareizi izprast cilvēka dvēseli, vai nu tas būtu agronoms, ārsts, kalējs vai kurpnieks, vai arī kāds no tiem, kuri šodien mums uzkundzējušies. Rakstnieks nav vienpatis. Viņā iemiesojas daudzveidīgā tauta. Leij, tavi vecāki ir senegalieši. Tu esi dzimis šaja zemē. Bet Senegala ir tikai viena no mūsu plašās Āfrikas sīkajām sastāvdaļām. Uz taviem pleciem gulstas atbildība par visas mūsu dzimtenes vienotību. No mūsu sīki sadrumstalotās zemes neskaitāmajām īpatnībām tev jāpalīdz veidot viens vesels kausējums.

Agemons pacēla acis, viņa skatiens nenoteikti slīdēja apkārt, domas kavējās tālumā. Nelikdamies zinis, ka pārējie gaida viņa atbildi, Leijs pētīja Agemona seju. Agemons draudzīgā tonī turpināja:

— Neesmu daudz lasījis — protams, to nožēloju. Bet man ir tavs dzejoļu krājums «Āfrikas staigule». Tāpat kā daudzus tolaik Francijā, tas mani sākumā nepatīkami aizskāra. Patiesi! Dzimtenes salīdzinājums ar staiguli sāpīgi dūrās sirdī... Tas ievainoja mūsu nacionālo pašapziņu. Taču vēlāk, it īpaši tagad, referenduma laikā, dziļāk ieskatoties īstenībai acīs, esmu nācis pie slēdziena, ka tev taisnība. Tautā taču ir paruna: «Samalt graudus, lai aprītu tos uzreiz, nav paradums, bet laikmeta gars ...»

Uzmanīgi viņā klausīdamies, visi nepacietīgi gaidīja, ko teiks Leijs. Agemons pat atraisīja kaklasaiti.

— Šis raksts būs ļoti iespaidīgs, — nolikdama izlasītās lapiņas, ierunājās Tjumbe. — Domāju par to no politiskā viedokļa. Manuprāt, steidzīgi vajadzētu pagatavot atsevišķus eksemplārus džungļu ciematiem.

Leijs gāja klāt mašīnrakstītājai.

— Nu, sieviete, kā tev klājas?

— Kā pasaules radīšanas pirmajā dienā, — enerģiski pārbīdīdama rakstāmmašīnas veltnīti, atcirta O'Pae.

— Stāsta, ka Fora kundzi Tangara uzņēmis pie sevis?

— Jā. Es viņam aizsūtīju atbildi uz vēstuli par izstāšanos no Frontes. Kāpēc tu nekur neej, Leij? Vai domā, ka ar gleznošanu un partijas darbu cilvēkam pietiek?

— Vai nezini, ka man ir Nome — mans modelis?

— Starp jums nekā nav, to zina visi. Nome ir tikai tavs modelis un vairāk nekas. Ieteicu apprecēties. Tad tu vairs nevēlēsies atgriezties Senegalā un paliksi pie mums.

— Vai drīkstu tevi mazliet atvietot?

— Nav iebildumu, — O'Pae teica, pieceldamās kājās un atbrīvodama krēslu pie rakstāmmašīnas.

Leijs nolika sev blakām cigaretes un sērkociņus.

— Paraugies, šeit tu esi ielaidusi kļūdu. Vārds «Kamerūna» nav jāraksta ar «C». Tas nāk no vācu valodas. Tūlīt to izlabosim.

Vienmuļi ritēja laiks, klabēja rakstāmmašīna.

— Šis raksts nav sliktāks kā «Ābrama avis», varbūt pat labāks. Tas jāiespiež vairākos simtos eksemplāru, turklāt jāizgatavo plakāti. Raksts jālasa visai tautai.

— Kur Leijs? — Samuels iesaucās.

Ar apmierināta bērna izteiksmi sejā piesteidzies Lei-jam, viņš apsveikdams sita žurnālistam uz pleca un muguras. Leijs vienaldzīgi turpināja rakstīšanu, līdz beidzot nenocieties pavaicāja:

— Agemon, vai piecpadsmit minūtes vēl nav pagājušas? (Tas bija atpūtai un smēķēšanai paredzētais darba pārtraukums.)

— Sameklē vaska papīrus, Leij! Bet pārējiem laiks doties ceļā... Tjumbe, eksemplāri džungļiem būs gatavi pēc stundas, — atvairīdams kodīgos cigaretes dūmus, Agemons pavēstīja.

— Tūlīt beigšu pēdējo rindiņu... Raksts būs vēl jāpalābo.

— Nevajag labot. Vismaz džungļiem domātos eksemplārus ne, — iesaucās Tjumbe, atkal noliekdamās pār produktu saini un mašām. — Kāpēc Kofi vēl kavējas, O'Pae?

— Tūdaļ būs klāt, — taisīdama vaļā sardīņu bundžu, atbildēja O'Pae. — Cik ilgi jūs paliksit džungļos?

— Atkarībā no apstākļiem. Viena grupa jau ir tur.

Atseguši rotatoru, puiši sāka to iedarbināt. Nuru

grieza rokturi.

— Pasniedz papīrus! — Leijs pavēlēja Samuelam, kurš stāvēja aizmugurē. — Redzi, Sam, pazemība man nepiemīt, bet esmu laimīgs, ka mans raksts iepaticies. Saproti mani?

— Tu taču vairs nekad neatteiksies rakstīt, vai nav tiesa?

— Varu pavēstīt kaut ko interesantu. Es nebraukšu ne uz Senegalu, ne Gvineju. Man jādodas uz Taškentu...

— Uz Taškentu? Ko tur?^

— Piedalīšos pirmajā Āzijas un Āfrikas rakstnieku konferencē. Man kā rakstniekam, patiesību sakot, vairāk kā dzejniekam, atsūtījuši delegāta mandātu...

— Kur tas notiks? Kādā zemē?

— Taškentā — es jau tev teicu.

— Nezinu, kur tā atrodas.

— To es arī nezināju. Palūkojos kartē. Konference notiks Uzbekijā. Pašā galvaspilsētā.

— Tas tik būs varens ceļojums! Kā tu turp nokļūsi?

— No Akras lidošu uz Kairu. No Kairas uz Romu. Romai sekos Prāga. Prāgai — Maskava, Maskavai — Taškenta. Es vēl nekad neesmu lidojis ...

— Tas ir bīstami. Bieži notiekot nelaimes gadījumi.

— Sam, netraucē Leiju darbā! — nodārdēja Agemona balss. — Ja tev nav ko darīt, ķeries klāt un pabeidz plakātus.

— Es būšu darbnīcā, — apstājusies uz sliekšņa, pavēstīja Tjumbe.

— Skaidrs.

Reizes piecas Tjumbe ar novalkātās kurpes purniņu piedauzīja pie Sori darbnīcas durvīm. Tās atvērās. Ielaizdams Tjumbi, Sori uzmeta žiglu skatienu tirgus laukumam. Tālumā vīdēja patruļas un parašutisti... Sori aizvēra un aizbarikādēja durvis.

— Kā tev klājas? — savākdams uz sola izmētātās detaļas, viņš jautāja Tjumbei. — Apsēdies šeit.

— Sveicināta! — labodams divriteni, biedrenei pamāja mehāniķa vietnieks Maīga.

Viņam blakus otra riteņa rāmi tīrīja Digbe. Viņš strādāja darbnīcā jau trešo dienu. Ar jauno vidi un tās smalko toni Digbe vēl nebija apradis. Taču, pēc dabas būdams lielisks novērotājs un apveltīts ar milzu pacietību, mednieks visā vērīgi noskatījās.

— Kā veicas ar darbiem? — Tjumbe, pārtraukdama klusumu, pavaicāja.

— Apnicis tupēt šai cietumā. Te jau var nosmakt! — atteica Sori.

— Tev jāsaprot, Sori, ka «viņi» grib zināt, kur mēs ņemam naudu. Ja tas tiks uzosts, nepatikšanām nebūs gala... Lūk, tāpēc tev jāstrādā aiz slēgtām durvīm... Pacieties vēl dažas dieniņas. Ilgi vairs nebūs jāgaida.

Tjumbes balss skanēja gandrīz lūdzoši. Tas šķita kaut kas neparasts.

Viņi klusēja, labi zinādami, ka nenovēršami tuvojas šķiršanās. Sori gaiši dzeltenīgajās acīs dziļš maigums jaucās ar skumjām.

— Jā... Reiz tas ir nolemts, tad tā tam arī jābūt. Nedusmojies ... — Tjumbe tā sacīja ne tāpēc, lai pārliecinātu Sori par partijas lēmuma nemaldīgumu, bet, galvenais, atvairīdama degošo jautājumu, kas viņus abus nomāca.

— Es ļoti gribētu aktīvāk darboties kampaņā, nevis augām dienām tupēt šajās sienās ... — Sori pārlaida skatienu savai darbnīcai.

— Saprotu tevi. Bet mums taču kaut kā vajag eksis-tēt. Jūsu darbs šeit nav mazāk svarīgs kā mītiņu vadītājiem. Jūs abi gādājat līdzekļus mūsu sekcijai. Man vairs nav atlicis ne sū. Atvaļinājuma naudu esmu saņēmusi uz priekšu. Mūs atbalsta arī Kofi. Bet aizvien vēl nepietiek. Tiesa, pārāk daudz jau mums nevajag .. . Tikai dzīves minimumam. Vai beidzot tev skaidrs, Sori, kāpēc tu šeit sēdi?

— Un tomēr es vēlos aktīvāk piedalīties cīņā. Pasniedz man atslēdziņu ... Nē, otru, mazāko ... Jā, to.

Tjumbe pameta acis uz meistara rokām. Slaido pirkstu gali bija notraipīti ar eļļu. Viņai no prāta neizgāja viena doma: Sori drīz aizbrauks. Uz kurieni? Uz Sene-galu vai Gvineju? Vārdi iestrēdza kaklā. Acis sasprindzinājumā izpletās. Iesāņus viņa vēroja Sori pirkstu kustības. Āfrikas intereses Tjumbei likās svarīgākas par personīgajām. Smeldzošā apziņa, ka viņa nav spējīga aizturēt Sori, meitenē izraisīja mēmu sašutumu, tā saistīja un reizē nomāca viņas gribas spēku. Lai novilcinātu laiku, abi, neskatīdamies viens otrā, runāja nenozīmīgus vārdus. Brīvāk viņi jutās naktī, kad nodevīgās acis aizsedza tumsa, un arī trīsas balsī tad šķita vieglāk pārvaramas. Dienas gaisma viņu tīrajām, skaidrajām jūtām bija naidīga. Dienā starp viņiem kā siena izauga mākslotība.

— Kad aizbraucat?

— Uz džungļiem?

— Jā, — Sori gaišās acis apstājās pie meitenes krūtīm.

— Pēc īsa brīža. Tiklīdz būs iespiests raksts par vasarnīcu celtniecību. Arī jums, līmētājiem, gatavo plakātus. Vai zini, ka Leijs brauks prom?

Lai izgaisinātu domas par šķiršanos, Tjumbe juta nepieciešamību runāt, likt Sori klausīties savos vārdos.

— Kad viņš dosies ceļā?

— Droši vien 28. septembra vakarā pēc referenduma.

— Žēl! — teica Sori. — Tad jau mums līdzi viņš nebrauks. — Jauneklis beidzot iedrošinājās paskatīties meitenei acīs. — Esi piesardzīga džungļos. Atceries, kā tur pagājušajā reizē apgājās ar mūsu biedriem! Vai mopēdu arī ņemsi līdz?

— Nē.

— Labi. Es tikmēr savedīšu kartība ta motoru.

— Es pat nezinu, kur mopēds šobrīd atrodas.

Tjumbe apklusa un, uzmetusi kūkumu, rokām apskāva ceļgalus.

«Ja nu viņš būs prom, kad pārbraukšu?» viņa domāja.

— Vai tu mani atpakaļ sagaidīsi? Varbūt vēl neaizbrauksi?

Sori pacēla galvu. Mirkli viņš vilcinājās ar atbildi. Lūpu kaktiņos pavīdēja un acumirklī izdzisa smaids.

— Pagaidām... vēl neaizbraukšu. Kurp lai es brauktu? Un vispār — tā es nekad nerīkotos!

Tjumbe bija laimīga, dzirdot šos vārdus. Viņa saklausīja tajos ko citu, proti: «Tu taču man neesi vienaldzīga.»

— Kļūstu mazliet muļķīga, vai nav tiesa? — piecēlusies kājās un nodūrusi galvu, viņa taisījās iet projām.

— Nebūt. Tev tikai vairāk drosmes nekā man, — atteica Sori.

— Tjumbe! — iesaucās Maīga. — Vai nebūtu laiks ieturēt pusdienas? Saki, lai viņi atnes mums sardīnes un lai El-Eih Etians atnāk pie manis!

— Jau labu laiciņu uz galda guļ simt franku, — Sori piezīmēja.

— Bet vai tev, Sori, nemaz negribas ēst? — vaicāja Tjumbe.

— Nē.

— Est tomēr vajag. Kālab atteikties no visnepieciešamākā? Vai zini, Maiga, El-Eih Etians jau vakar devās uz džungļiem ...

X nodaļa JAUNPIEVĒRSTAIS KRISTIETIS

Reakcionārie spēki sāka rīkoties desmitkārt rosīgāk. Tie mobilizēja armiju, policiju, reliģiskās iestādes — baznīcas un mošejas, kā arī presi. Nekas vairs nepalika apslēpts. Reakcijas taustekļi iespiedās jebkurā dzīves jomā: visa valsts administratīvā vara bija vienojusies cīņai pret tiem, kas iedrošinājās atklāti paust savas domas; neuzticamās personas tika atceltas no amatiem vai arī pārvietotas citur. Tā saucamā demokrātija atklāja savu īsto, varas kāro seju.

Valdošie elementi, kas slēpās aiz feodāļu un vietējo varasvīru mugurām, jauzdami, ka viņu kundzībai tuvojas gals, nonāca strupceļā. Viņu nesavaldībai nebija robežu. Visi šie iebiedētie starptautiskā kapitāla kalpi — gubernatori, valdības ierēdņi un lielo firmu pārstāvji — vilka dienas gaismā valsts sašķelšanās rēgu, uzpirka sīkos ierēdņus, tulkus, vietējos deputātus un visādiem līdzekļiem lūkoja nostiprināt un saglabāt savu varu.

Tie, kuri bija raduši pavēlēt neskaitāmiem melnajiem un pēc izcelšanās pieskaitīja sevi valdošajai rasei, paredzēdami šā aizsprieduma drīzu bojā eju, nikni izslēja galvas. Zinātnes augstie sasniegumi tika vulgarizēti. Gudrie zinību glabātāji, gauzdamies, ka «mašīnas melno cilvēku padarījušas necilvēcīgu», lēja «krokodilu asaras». Ar skumjām un nožēlu šie liekuļotie humānisti atcerējās viduslaiku Āfriku un, likdami roku uz sirds, apraudāja «Melnā cilvēka pagrimšanu». Viņi cildināja senās Āfrikas godību, kamēr paši savas sabiedrības lokā slepeni sekoja biržas akciju kursam Parīzē, Londonā, Romā un Ņujorkā.

Svētās Romas baznīca slēdza durvis jaunajiemjicības adeptiem, sējot paniku viņu sirdīs. Par godu Āfrikas dievmātei garīdznieki noturēja svinīgus dievkalpojumus; arī viņiem rūpēja dziļi ticīgā «melnā cilvēka» liktenis. Viņi kūdīja un cēla kājās fanātiķus, aicinādami psiholoģiski ietekmēt tautu, draudot tai ar mūžīgu nolādēšanu. «Kas notiks ar mūsu badā mirstošo Āfriku, kur tēvi un dēli, meitas un mātes dodas darbā ar dziesmu?» jaunās ticības pieņēmēji domāja.

Āfrika — zeme, kur dievu radījis cilvēks! Spēji sacēlusies kā nevaldāma vētras brāzma, tā modās jaunai dzīvei. Āfrikas bērnu spēks, neatlaidība un izturība pārsteidza pasauli. Mūžsenais verdzības slogs, kas nospieda un netaisni slāpēja viņu balsis, bija sabrucis. Līdz ar šo pašapziņas uzvaru pagātnē aizplūda senais dzīves veids, cilšu un klāna likumi, reizē iznīka arī dzimtas vecākā visvarenās tiesības, kuras agrāk tam bija dāvājušas neaprobežotu varu.

Uz katedrāles lievenēm, ģērbušies raibos apmetņos, togās vai garos kreklos bez piedurknēm, iznāca laicīgie dievvārdu sludinātāji. Pavisam cilvēku sešdesmit.

Vairākas dienas, šķirti no ārpasaules, viņi bija pavadījuši garīgā seminārā, bet tagad atgriezās pie savām ģimenēm. Uz semināru, kurā piedalījās pats arhibīskaps ar savu palīgu, jaunpievērstos kristiešus bija aicinājusi garīdzniecība. Viņi aizlūdza par Āfrikas bērniem,

nožēloja grēkus un stiprinājās kā garīgi, tā morāli. Visiem vēl skanēja ausīs arhibīskapa sprediķis, kas jaunpievērstos drošināja, brīdinot arī no antireliģisko elementu ietekmes: ik dienas augtin auga neticīgo

marksistu un ateistu skaits, turklāt bez misionāru ziņas sev piekritējus vāca musulmaņi.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, Žozefs Koebogi reizē ar diviem citiem kongregācijas dalībniekiem devās iedzimto rajona virzienā. Sludinātājiem ap kaklu karājās krusti un jaunpievērsto kristiešu zīmotnes, kas norādīja uz oficiālām tiesībām sludināt evaņģēliju un pasniegt mirējiem svēto vakarēdienu.

— Kā jūties, brāli Žozef? — jautāja sludinātājs, kurš gāja labajā pusē, ietinies ar lielu adatu saspraustā apmetnī. Viņa pakausis bija gludi noskūts, spēcīgie žokļi izvirzīti uz priekšu.

— Es jūtos labi, man ļoti jāsteidzas mājās, — atteica Žozefs Koebogi, kas bija daudz kalsnāks un valkāja mīkstu vilnas cepuri ar horizontālām zili sarkanām svītrām.

Ap muti viņam liecās dziļas rievas, vaigus šķērsoja trīs taisnas rētas, zem zoda auga reti baltu spalvu kušķīši. Viņš soļoja, stalti izslējis galvu, tērpies garā kreklā bez piedurknēm un paīsās biksēs šauriem galiem, kuras ap gurniem bija kuplākas, bet pakaļpusē atkārušās un uz katra soļa piepūtās un plaka kā kalēja plēšas. Kājās viņam bija sandales.

— Man kļuva viegli, ļoti viegli ap sirdi, — pirmais sludinātājs svētulīgi glaimīgā balstiņā ierunājās. — Tava steiga man saprotama. — Viņš pameta acis uz Žozefu Koebogi, kurš gāja, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. — Kad monsinjors pieminēja jaunos ateistus, es iedomājos, ka tev vajadzētu piecelties un bilst kādu vārdu.

— Man pašam tas ienāca prātā, brāli Pol. Bet mēs ar meitu pārāk sen neesam tikušies un ari tiekoties pārmijam tikai nenozīmīgas pieklājības frāzes. Dievs redz, cik ļoti es vēlos šķirties no Tjumbes mātes un palikt tikai ar divām sievām. Bet kristīgā ticība šķiršanos aizliedz, turklāt Uhiguē ir mana pirmā sieva.

— Man neiet labāk kā tev, — teica sludinātājs ar lielo adatu saspraustajā apmetnī. — Jūtu līdz tavām bēdām, jo tā patiesi ir liela nelaime, ja meita nostājas pret tēvu. Arī man daudz rūpju sagādā manas trīs sievas. Tas neliek miera manai kristīga cilvēka sirdsapziņai. Dārgo brāli Žozef, — viņš mirkli apklusa, — aprunājies ar monsinjoru, uztici viņam savas raizes. Esmu pārliecināts, ka viņš tev palīdzēs tikt ar tām galā. Vai monsinjors pats neteica: «Mani bērni, ja jums gadās kādas nepatikšanas, neaizmirstiet, ka esmu šeit, lai jums palīdzētu!»?

Pagājuši garām centrālajam parkam, sludinātāji nogriezās šķērsieliņā pa kreisi. Visnotaļ ielās viņi redzēja neskaitāmus uzsaukumus, kas bija izlikti stingrā secībā un lika jaust pieredzējuša meistara roku. Vietvietām pāri asjaltam no vienas malas līdz otrai stiepās uzzīmētas Āfrikas kartes kontūras ar melno zvaigzni uz tās. Dažāda veida un lieluma lozungi aicināja balsot par «nē».

— Dievs, stāvi mums klāt kā šobrīd, tā mūžīgi! — pārmezdams krustu, izdvesa viens no sludinātājiem.

Uzsaukumi saistīja visu triju laicīgo mācītāju skatienus, kaut gan viņi likās tos neredzam. Pie kāda nama durvīm tērzēja trīs eiropietes. Ievērojušas melnos sludinātājus ar krustiem un zīmotnēm uz krūtīm, baltās sievietes ilgi viņos nolūkojās.

— Rīt savus bērnus atšķiršu no pārējiem. Noturēšu viņiem nelielu semināru, kas ilgs veselu nedēļu. Vēlos, lai bērni pa šo laiku lasa tikai bībeli un katķismu.

— Es vēl neesmu izdomājis, kā rīkoties ... — Žozefs Koebogi viņu pārtrauca. — Man gribētos ...

— Ja varam tev kā līdzēt, tad saki, — ceļa biedrs atsāka. — Mēs taču esam pirmie afrikāņu kristieši, — viņš lepni piebilda, žigli soļodams Koebogi blakus. — Monsinjors teica, ka mums nākotnē būšot ļoti nozīmīga loma, ne mazāk svarīga kā ministriem. Ja tie cietīs neveiksmi, valsts kritīs musulmaņu, barbaru, burvju un internacionālā komunisma rokās. Tāpēc mums jākļūst par tautas ceļvežiem un padomniekiem. Tātad, ja tev nepieciešams atbalsts, pavēstī to mums, — svinīgā tonī viņš nobeidza.

— Taisnība, brāli Žozef, mūsu loma būs ārkārtīgi svarīga ...

— Brāļi, es jums pateicos. Pieņemt lēmumu nav grūti, bet kas var galvot, vai lēmums pareizs? Dievs vien zina ...

Žozefs Koebogi apklusa. Viņam bija ļoti liels, asi uz āru izspiedies ādamābols. Izskatījās, it kā viņš būtu norijis zobenu, kas iestrēdzis kaklā un kuru katru brīdi tam izdursies cauri. Sludinātāji sasniedza meža joslu, kas pilsētas eiropiešu daļu šķīra no afrikāņiem. Apkārtnes ainava spēji izmainījās. Šeit valdīja netīrība un nejaukas smakas, visur mētājās atkritumu kaudzes. Pilnās balsīs kokos klaigāja putni.

— Bet ko par to domā tavas meitas māte?

— Māte? Ak, viņai, kā jau sievietei, prātiņš pārāk īss. Jau sen, kad vēl nebiju pievērsies kristīgai ticībai, viņa turēja greizu prātu uz manu otro sievu, bet, kad atvedu trešo, stāvoklis kļuva jo ļaunāks.

— Jā ... — druknākais norūca. — Allaž viens un tas pats. Tiklīdz viņas noveco, tās kļūst nepanesami garlaicīgas un muļķīgi apskauž jaunākās.

Mežs palika aizmugurē. Viņi nonāca uz iedzimto kvartāla robežas. Priekšā iznira klajš līdzenums, kur auga nožēlojami krūmi, nīkuļoja zāle un, lasīdami ēdamās saknes, kustējās bērni un sievas.

— Otrkārt — Tjumbes māte neprot neko darīt. Viņas gatavotie ēdieni nav mutē ņemami. Lai arī viņa liktu tiem klāt diezin ko ...

— Saprotu. Tāda dzīve nav panesama, — brālis Pols līdzjūtīgi piezīmēja. — Bet attiecībā uz referendumu gribu tev kaut ko ieteikt. Paklau, ko darīšu es...

— Saki, brāl Pol, saki! Esi pazemīgs, kā to prasa Kristus ...

— Brāli Anrī... tieši to jau es gribēju darīt, — Pols uzpūtīgi teica; lecot pāri kādai plaisai uz ceļa, viņam no pleca noslīdēja apmetņa viena mala. — Ieteicu visiem referendumā rīkoties pēc mana parauga. Es kā vēlēšanu iecirkņa priekšnieks savācu visus biļetenus un vēlēšanu dienā iemetīšu tos urnā pats. Šo ideju man iero-rināja monsinjors ...

— Žēl, ka tas agrāk neiešāvās prātā, — atzinās Žo-zefs Koebogi un, piepeši apstādamies, teica: — Tagad man jādodas citā virzienā, uz viņu Frontes mītni.

— Nedod dievs, ja tevi tur kāds pamana! — brālis Pols iesaucās un, jau iepriekš pieklājīgi atteikdamies no iespējamā uzaicinājuma sekot, piebilda: — Steigšos apraudzīt savu mācekli, kurš pēkšņi saslimis.

— Labi, ka iedomājos... Arī man jāiet uz tavu pusi, — ar pirkstu norādīdams Frontes rezidencei gluži pretējo virzienu, iesaucās brālis Anrī. — Ak, kā es to varēju piemirst? Brāli Žozef, ja tev nepieciešami mūsu pakalpojumi, tad ziņo!

— Labi, ziņošu. Katrā ziņā to, ko mēs šeit runājam mūsu radītāja vārdā, lūdzu, nestāstiet nevienam. Pagaidām arī monsinjoram ne, nedz viņa palīgam un nekādā ziņā ne mūsu kongregācijas dalībniekiem, — nožēlodams, ka pārāk daudz izklāstījis par savām un Tjumbes attiecībām, Žozefs Koebogi noteica.

— Tu labi darītu, visu pamatīgi pārdomādams un rīkodamies, kā tas pēc taisnības pienākas. Dzīvo vesels, brāli Žozef. Tev jau zināms, kur esam atrodami. Tavs sūtnis drīkst mūs traucēt jebkurā laikā.

Žozefs Koebogi vienatnē soļoja tālāk, sīki pārdomādams nule dzirdēto. Viņu pārņēma rūgtums. Velti viņš pret šiem abiem bija izrādījies tik atklāts. «Kam man bija vajadzīga viņu līdzjūtība?» Koebogi sev pārmeta. No Tjumbes nespēdams panākt ne grēku nožēlu, ne paklausību, tēvs sāpīgi to pārdzīvoja. Viņš zināja, ka meita ir marksistu grupas atbildīgā sekretāre. Šī viņas nepiedodamā rīcība bija par iemeslu tam, ka tēvs, laicīgais sludinātājs Žozefs Koebogi, aicinādams ļaudis balsot par «jā», allaž atdūrās kā pret nepārvaramu mūra sienu. Cilvēki, pie kuriem viņš griezās, nicīgi atteica:

— Pirms pārliecini mūs, Koebogi, palūkojies pats sevī. Ja gribi apstrādāt lauku, dur lāpstu vispirms tur, kur pats stāvi. Tava meita nav kristiete. Viņa mums ieteic balsot par «nē».

Šāda atbilde pazemoja Koebogi «dieva kalpa» cieņu, ievainoja vīrietisko pašlepnumu un grāva tēva autoritāti. Koebogi lāgā neaptvēra, uz ko šī ironija zīmējas — uz viņa ģimenes galvas vai laicīgā sludinātāja lomu? Bet tamlīdzīgi izteicieni pie mazākās izdevības tika mesti viņam tieši acīs. Šāsdienas sprediķa laikā Tjumbes tēvs lieliski bija sapratis pret viņu vērsto arhibīskapa mājienu. Galvā vēl nemitīgi dūca vārdi: «Starp jums, tā sakot, tieši pašā baznīcas sirdī, vienam no mūsu spējīgākajiem brāļiem ģimenē radusies paklīdusi avs. Vai šādas meitas un dēli, kas sēj nepadevību un atsakās atzīt Jēzu Kristu, mūsu pestītāju, nav īsti veļna bērni? Šie jaunieši rīkojas pret dieva gribu. Būtu labi, ja mēs, jaunpievērstie kristieši, bruņojušies ar dieva vārdu, spētu uzturēt savās ģimenēs patiesu vienprātību un ticību mūsu mātei, svētajai baznīcai...»

Žozefs Koebogi saprata, uz ko tas attiecas. Vairāki sludinātāji pievērsa viņam acis. Koebogi klausījās pazemīgi noliektu galvu. Brāļu nosodošie skatieni durstīja viņu kā čūsku dzeloņi.

Pa ceļam Koebogi sastapa paziņas, kuri sveicināja un spieda viņam roku. Viņš sveicieniem atbildēja, domās kavējoties citur. Dziļā apņēmībā Koebogi sasniedza tirgus laukumu, kur, vērodams apkārtni, īsu brīdi grozījās koloniālistu veikala priekšā. Ar acīm viņš meklēja kādu no Frontes locekļiem. Jau sen tēvam bija skaidrs, ka Tjumbe satiekas ar Sori. Viņš pārlika, kā labāk rīkoties: «Ja nu kāds ierauga, ka es te uzmanu Frontes mītni? Ko gan tad domās?» Un, nolēmis ilgāk uz vietas nepalikt, Koebogi drebošu sirdi lēniem, bikliem soļiem devās prom Frontes mītnes virzienā.

Tirgus laukuma ziemeļu nostūrī izcēlās briesmīgs tracis, ko bija izraisījuši pusaudži. No šķērsielas iznira kareivju patruļa un taisnā ceļā tuvojās Žozefam Koebogi. Viņš neviļus uzmeta acis savai jaunpievērstā zīmotnei un pagrieza taisnāk krustu uz krūtīm. Tad, izņēmis no kabatas lūgšanu grāmatu, sludinātājs iegrima lasīšanā, vienlaikus slepeni uzmanīdams kā patruļu, tā Sori darbnīcas durvis. Nekas viņam nepagāja secen, kaut gan šķita, ka nodurtais skatiens neredz tālāk par armijas puszābakiem un getrām. No Sori darbnīcas Koebogi atradās pietiekami tālu, lai paliktu nemanīts. Platiem soļiem viņš ātri pagāja garām darbnīcas durvīm un tikai Frontes tuvumā iedrošinājās pacelt nolaisto galvu. Augstajā mastā pāri koku galotnēm plīvoja Frontes emblēma.

Mazliet tālāk Koebogi atkal apstājās. Aizritēja vairākas minūtes. No štāba kāds iznāca. Koebogi nesteidzoties devās tam pretī.

— E! ... Ei! Paklau, dēls! — viņš pamāja.

Nācējs bija centīgais plakātu līmētājs Kalilu. Noņēmis noplukušo cepuri, kas bija nevērīgi uzmesta uz pakauša, viņš jautāja:

— Ko vēlies, tētiņ?

— Es, dēls, gribēju zināt, vai tur iekšā nav mana meita Tjumbe?

— Tjumbe.. . Tjumbe? — pētīdams sludinātāja krustu un zīmotni, Kalilu atkārtoja. — Nezinu teikt, cienītais. Ej vien iekšā, tur dežurants tev visu paskaidros. — Viņš norādīja uz durvīm.

— Vai tad ...

— Esmu ļoti aizņemts, — steigdamies projām, Kalilu viņu pārtrauca. — Ej droši iekšā, cienītais!

Slēpdams apjukumu, Koebogi devās uz Frontes durvīm. Atskatījies viņš manīja, ka svešais vēl arvien viņā noraugās. Spēris dažus soļus uz priekšu, Koebogi tīšām ļāva noslīdēt zemē lūgšanu grāmatai. Liekdamies pēc tās, viņš žigli pavērās atpakaļ. Plakātu līmētājs bija jau krietnā gabalā. Kad Koebogi izslējās, lai ietu tālāk, kāds viņu uzrunāja:

— Žozef Koebogi tētiņ!

Vecais vīrs šajā balsī saklausīja divējādas skaņas: vispirms viņš uztvēra vietējā izloksnē sacīto «tētiņ», tad cienīgo toni, kādā tas tika izteikts. Koebogi pavērās runātājā.

— Baidījies nākt iekšā? — jautāja Agemons.

— Nē. Es nācu garām, cerēdams sastapt še Tjumbi.

Taču kāds jūsējais man visu paskaidroja. — Koebogi uzskatīja par prātīgāku neielaisties garākās sarunās, klusībā domādams: «Vai tiešām viņš mani bija ievērojis?»

Šī nejaušā tikšanās neuztrauca Koebogi un nenostādīja viņu neveiklā situācijā. Viņš labi pazina Agemona ģimeni.

— Lūk, kā? — paceldams cepuri un sniegdams roku, Agemons šķita pārsteigts. Viņš manīja, ka vecais vīrs diezgan vēsi atbild sveicienam. — Man ar tevi pa ceļam, — uzlikdams cepuri, Agemons piezīmēja. Viņam mugurā bija tumšzils neilona lietus mētelis, galvā naga cepure.

— Kā dzīvo tavs tēvs?

— Pateicos, labi. Kopš atgriezos mājās, arvien atceros vizīti, ko esmu tev parādā. Teicu arī Tjumbei. «Tēvs pratīs novērtēt tavu pieklājību,» viņa man atbildēja.

Agemons zināja, ka ar meitu Koebogi vairs nerunā ne vārda. Viņu attiecības atgādināja epizodi filmā, kur vīrs un sieva, dzīvojot kopējā istabā, sēžot pie viena galda, sarunājas tikai rakstiski.

— Biju tik aizņemts, ka neatlika laika tevi apciemot. Tūlīt pat pavēstīšu tēvam par šo mūsu nejaušo tikšanos.

— Dzirdēju, ka viņš atlaists no darba.

— Tiesa gan. Tēvs ir atlaists. Turklāt četrus gadus pirms pensijas ... Viņa uzskatu dēļ. Savā darbā viņš nokalpoja trīsdesmit vienu gadu... Pirms pāris gadiem arī es zaudēju stipendiju, — jauneklis stāstīja.

— Jā, tāda ir dzīve! Tā ir mūsu dzīves daļa! — 2o-zefs Koebogi atturīgi teica, no sāniem paraudzīdamies jauneklī.

Ejot pa ielu kopā ar Agemonu, laicīgais sludinātājs jutās neērti. «Ja nu mūs kāds ievēro? Sāks vēl mēļot, ka es spēlēju divkosīgu spēli,» viņš klusībā domāja un aiz uztraukuma pat nosvīda. Viņu pārņēma vēlēšanās pēc iespējas drīzāk pazust no šejienes. Taču kādas uzmācīgas domas izrādījās spēcīgākas par bailēm.

— Vai jūsējie patiesi nespēj būt savaldīgāki izteicienos? Vakar jūsu avīzē aizskartas ievērojamas personas. Tam senegalietim ir pārāk asa mēle. Pret baznīcu viņš tieši nevēršas, kaut gan netieši to dara. Viņa raksts par mūsu ministriem ir vienkārši rupjš. Jūs, vietējie, esat maldījušies, pieņemdami šo cilvēku sev par sabiedroto.

— Žozef Koebogi tētiņ, es saprotu tevi, tu esi laicīgais dievvārdu sludinātājs. Neviens taču reliģijai neuzbrūk. Bet cilvēki, kurai tā kalpo, tiecas mūs sašķelt. Arī mans tēvs ir ļoti ticīgs katolis. Par savu pārliecību lai katrs atbild pats. Turpretī par Āfrikas likteni atbildam mēs visi.

— Var būt, ka tev taisnība. Bet kāpēc jūs ar savu piekritēju baru tā vairāties no baznīcas? — Vecais vīrs pagrieza seju pret Agemonu.

Ēna, ko meta viņa zods, pastiepās garāka un aizklāja ādamābolu.

— Atbildēšu vienīgi savā vārdā, jo mūsu biedriem ir pārāk dažādi uzskati. Atklāti atzīstos, ka baznīcā iet nevēlos un tāpēc to nedaru. Ticība nevienam ar varu nav uzspiežama.

— Tu esi dzīvojis Francijā: saki— vai daudz neticīgo tur redzēji? — Koebogi jautāja, bikli lūkodamies apkārt.

— Tu es tikpat vecs kā mans tēvs, varbūt pat vecāks, es negribu ar tevi strīdēties. Teikšu tikai to, ko zinu un ko esmu pieredzējis: nē, Francijā tomēr visi nav ticīgi.

— Kaut ari tā, — sludinātājs svinīgi pacēla roku, kurā turēja lūgšanu grāmatu, un rāmā balsī piebilda: — Krietns tēva dēls vienmēr pakļausies vecāku gribai.

Attiecinādams šos vārdus uz Agemonu, Koebogi vairāk domāja par Tjumbi, kuras nebija klāt.

— Mācu ļaudīm vienu, bet Tjumbe apgalvo pretējo. Tā es, vecs vīrs, tieku nostādīts par meli. Vai tas ir godīgi, ja tēvu ļaužu acīs padara par meli?

Agemons uztvēra Koebogi aplinkos mājienus.

— Cienīt vecākus ir bērnu svēts pienākums. Taču šo pienākumu nevajag uzspiest un padarīt nedabisku. Tas nedrīkst būt mākslots.

— Es viņai neko neuzspiežu, — tēvs bargi atteica. Viņa seja sadrūma, acīs iemirdzējās ļaunas uguntiņas.

— Tjumbei ir tiesības brīvi izvēlēties savu pārliecību.

— Lūk, kā? Bet vai drīkst šo brīvību izmantot, lai mani pārvērstu melī? Tieši tā taču viņa rīkojas! — Žo-zefs Koebogi nervozi iesaucās.

— Tā ir sagadījies, ka jūs abi aizstāvat pilnīgi pretējus uzskatus. Bet, ja tēvs, ģimene un visi mūsu cilts svētumi tiešām jācienī, kā tu pats to saki, 2ozef Koebogi tētiņ, tad — man jau iepriekš jāatvainojas — iznāk, ka līdzīgi manam tēvam, kas arī ģimenē vienīgais pievērsies katoļticībai, tu pirmais esi šos noteikumus pārkāpis.

— A! — dzirdot šos vārdus, Koebogi sašutumā izdvesa. Stipri izvirzītais ādamābols uztraukumā sāka raustīties. Pavērtu muti Koebogi mirkli stāvēja kā mēms. — Lai tādas runas nekad vairs neatkārtotos! — viņš negaidīti sparīgi iesaucās. — Maniem vecākiem varbūt bija zināms pamats ticēt fetišiem. Bet pielūdza viņi elku dievus.

— Tātad tu atzīsti, ka tavi vecāki dzīvojuši maldos un grēkā? Grēks ir reliģijas izdoma. Senāk grēciniekus bargi sodīja. Sl laicīgo sludinātāju vervēšana — ko tā atgādina? Dzensiksnu vienai no tumsonības pretīgākajām mahinācijām, ko sauc par sašķelšanu. Tā katrā ģimenē tiecas ieviest kādu reakcionāru elementu, lai iegrožotu mūsu nacionālās pašapziņas augsmi.

Agemons mazliet atvilka elpu. Sausi skaldot vārdus, viņš gāza laukā ilgi krāto neapmierinājumu.

— Kāpēc gaidīt nāvi, lai varētu īsti dzīvot un radoši strādāt? — jauneklis nerimās. — Un kas jums izsniedzis patentu dvēseļu glābšanai? — viņš jautāja.

— Tavi vārdi zaimo dievu, — Žozefs Koebogi atcirta. Aci nepamirkšķinot, viņš uzņēma triecienu un savaldījies domāja tikai par Tjumbi. — Iešu šeit, — spēji pavēstījis, pat neatvadījies Koebogi pagriezās citā virzienā.

— «Āfrikas staigule» ... — sekodams viņam ar acīm, Agemons klusām nočukstēja. — Tjumbe jābrīdina. Kas īsti pie viņiem noticis?

Drīzumā orientējies, Žozefs Koebogi iegriezās vienā no ieliņām, kur pelēki smilšainā zeme bija lietus no-blietēta un ūdens straumju izvagota. Vietvietām zemes iegruvums bija aizrāvis līdz arī māla žogu; ēku sienas šeit atbalstīja palmu koku baļķi; atkritumu kaudzes ielas abās malās gaidīt gaidīja nejaušu lietus gāzi, kas tās aizskalotu projām; pāri sastingušajām rāvaina ūdens peļķēm stiepās zirnekļu tīkli; jo tālu atbalsojās varžu kārtējais koncerts.

Nogriezies pa labi, Žozefs Koebogi sasniedza ieliņu, kas veda uz viņa mājām. Viņš cerēja tur sastapt Tjumbi. Māja augsto, biezo mūru iežogojumā, kura atradās tieši pretī lielajai ielai un virs kuras pacēlās balts koka krusts, atstāja drūmu iespaidu. Dēļu vārti veda šaurā gaitenī, kas izgāja uz sētu, kur divās rindās cita citai pretī slējās māla ēkas. Bez mazākā pieklājības sveiciena, kā tas pienāktos pēc tik garas prombūtnes, Žozefs Koebogi steidzās uz ēku labajā spārnā, kur atradās viņa meitas istabiņa. Cinkotās durvis bija aizslēgtas ar piekaramo atslēgu.

— Dodiet šurp kaut ko smagāku! — Koebogi uzsauca abām sievām, kuras steidzās izpildīt savu pienākumu, proti, apsveikt vīru ar atgriešanos.

Ņiprākā no tām veikli nozuda zemnīca. Nekavējoties viņa atgriezās ar dzelzs stieni rokā un, sniegdama to vīram, teica:

— Pieņem manus cieņas apliecinājumus, gribu dalīties ar tevi tavā nogurumā.

Iebāzis stieņa galu starp divām bultskrūvēm, Zozefs Koebogi to spēcīgi pagrūda. Pēc brīža skrūves padevās. Durvis atvērās. Citi ziņkārīgie mājnieki pievienojās Koebogi sievām. Izbiedētām biklas stirnas acīm Nome raudzījās savas pusmāsas Tjumbes mātē.

— Ko tu dari, Koebogi! Vai tad nezini, ka Tjumbe neviena iekšā neielaiž? Nevajag ...

— Žozefs Koebogi, nevis «Koebogi»! — nikni draudēdams ar pirkstu, viņš sievai uzsauca.

Nobijusies Uhiguē apklusa un nolaida skumju pilnās acis.

Skolotājas istabā valdīja kārtība. Taja redzēja tikai galdu, vecmodīgu dzelzs gultu un pie sienas cilvēka augstumā piekārtus divus dēļus grāmatplaukta vietā. Apakšā stāvēja trīs nokrāsotas biskvītu kastes, piekrautas avīzēm. Gultā bija nolikts «Cīņas»[11] eksemplāru sainis.

— Pievāciet tās! — spēcīgi iesperdams kastēm ar kāju, pavēlēja Koebogi. Viņš norāva no sienas seno

Āfrikas impēriju karti, sajauca gultu, apgrieza otrādi matraci un, atradis zem tā partijas biedru kartītes, aizmeta tās prom.

— Visu savāciet un ienesiet manā istabā! Neko neaiztieciet! Citādi... — beidzis rīkoties, viņš pievērsās Tjumbes mātei: — Tev, šķiet, tas nepatīk? Šī māja pieder man, un man ir tiesības iet iekšā, kur vien vēlos. Varbūt jūs abas ar meitu tam nepiekrītat? Kur tas redzēts? Kā var dzīvot ar citiem kopā un tā nevienam neuzticēties? Vai es savas istabas durvis slēdzu ciet?

Uhiguē klusēja, paredzēdama negaisa tuvošanos. Nodūrusi galvu, viņa trīcēja bailēs.

— Nemaz nenolaid acis, it kā jūs abas ar meitu nespētu pārdzīvot savu negodu! Vai nu Tjumbe mani paklausīs, vai arī lai taisās, kā tiek, pie saviem salašņām!

Uhiguē šos vārdus nelikās dzirdam. Viņa joprojām klusēja. Abas pārējās sievas, priecādamās, ka sāncense tiek publiski apvainota, apveltīja viņu žultainiem skatieniem.

— Nolieciet visu manā istabā! — Žozefs Koebogi atkārtoja pavēli, kurai līdzīgu bērni jau reiz bija izpildījuši. — Šīs istabas durvis, — viņš norādīja uz Tjumbes istabiņu, — atstājiet vaļā! Nevienam nav vajadzības pēc viņas krāmiem. Ja tava meita būtu kaza, mūsu mājās jau sen būtu vesels ganāmpulks kazlēnu. Šī paklīdene vairs nav atgriežama kā upes ūdens ...

Draudīgi tuvojoties, Koebogi garais augums noliecās pār Tjumbes māti. Viņa nekustīgi stāvēja, padevīgi gaidot vīra sodu.

— Varbūt tu zini, kur meita pašreiz atrodas? — vīrs nievīgi smīnēja.

— Teicās doties uz džungļiem ... — Uhiguē bailīgi izdvesa.

Uz džungļiem? Kopā ar vīriešiem? Kāpēc tas viņai bija vajadzīgs? — labi zinādams atbildi, viņš jautāja.

Brīdi klusējusi, aizvien vēl pazemīgi nodurtām acīm vīra autoritātes iebiedētā māte negribot atbildēja:

— «Nē» kampaņas dēļ...

Un beidzot, iedrošinājusies piespiesto klusumu pārtraukt, viņa steidzās piebilst:

— Koebogi...

— Žozefs Koebogi! ... Žozefsl — vicinādams gaisā dūri, viņš atkal sievu nikni pārtrauca.

— Sosef Koebogi, — gluži apjukusi un it kā paralizēta Uhiguē izlaboja. Viņai pat piemirsās, ko bija gribējusi teikt; pēdīgi atjēgusies, Uhiguē turpināja: — Tu taču labi zini, ka Tjurnbe piedalās kampaņā par «nē». Jūs abi par to reiz runājāt...

Bailēs sastingusi, sieva nepaguva nobeigt.

— Ja man jaunībā nebūtu bijis jāklausa tēvs, nekad tevi neņemtu ne par savu pirmo, nedz pēdējo sievu. Man tikai vajadzēja ļaut, lai tavs pirmais piedzīvotājs nodod tavu tēvu ciema vecāko tiesai. Ar to pietiktu.

Koebogi sejā atplauka nekautrs, pašapzinīgs smaids.

— Koe... vai, piedod! Sosef Koebogi, necilā tādas lietas, bērniem dzirdot! Labāk piekauj mani, bet neatklāj šo noslēpumu šīm ... šīm .. .

— Tavām sāncensēm? — Žozefs Koebogi ļauni iesmējās un, priecādamies, ka sievai iedzēlis, gāja prom. Pēc pāris soļiem viņš asā tonī piemetināja: — Kurš to nezina? Tavs tēvs taču pārdeva tevi manējam. Vai domā, ka es pats no savas gribas būtu ņēmis tādu caur un cauri grēka apsēstu sievu? Kā čūska tu allaž laizi lūpas, bet tava meita nākusi pasaulē ar tādām acīm, kuras... kuras ... es pat nezinu, ar ko tās var salīdzināt ... Tavā ģimenē jūs visi bijāt samaitāti.

Lempīgā gaitā Koebogi devās uz savu istabu. Uhiguē vientuļi stāvēja naidīgo seju lokā. Aplaizījusi sausās lūpas, viņa ar mokām veica nelielo atstatumu līdz savai istabai.

XI nodala PRECINIECES

Nākamais rīts sievietēm pagāja, rosīgi kopjot mājas soli gan istabās, gan pagalmā. Dažādo darbu galvenā rīkotāja bija dienas atbildīgā dežurante — viena no Koebogi sievām. Viņa stāvēja, noliekusies pār lielu, apaļu katlu, kas bija nolikts uz pavarda trim akmeņiem, un mīcīja zaļganu masu: viņas pirksti tajā atstāja savus nospiedumus.

— Uzpūt stiprāk! — sieviete iesaucās.

Miklā malka spītīgi atteicās degt. Lai atdzīvinātu dziestošo pavardu, maza meitenīte, nometusies četrrāpus, pūta cik spēdama; visapkārt, nekārtīgi izsvaidīti, mētājās dažādi saimniecības piederumi. Blakus dzīvi tērzēja un smējās pulciņš sieviešu. Ziemīgās saules stari glāstīja sievu miklo ādu. Pagalmā kašņājās vistas. Savrup no citiem, ar rokām rušinoties valgajās smiltīs, mazus smilšu namiņus būvēja zēni.

— Miers pār jums, labie mājas ļaudis!

— Tikai miers! — sievas atņēma sveicienu.

— Vai Uhiguē mājās?

— Viņa atrodas savā istabā, — kāda no sievām ar zīdaini pie krūts paskaidroja Manjai Kombeti.

— Kā dzīvo jūsu bērni? Un pats saimnieks?

— Tikai mierā! Miers pār mums visiem!

— Lai tas allaž mīt jūsu mājās, tāpat kā citur!

Kad pieklājībās vārdu birums beidzot bija izsīcis, Man ja Kombeti nolika zemē savu nastiņu.

— Uhiguē, vai drīkst tevi traucēt? — apstājusies pie durvīm, kurām priekšā līdz pusei bija nolaists aizkars, atnācēja jautāja.

— Protams, nāc iekšā!

— Vai tev kas kait, ja sēdi šeit viena?

— Nē, esmu vesela, un miers valda manī. Nupat taisījos iet ārā. Kā klājas, Kombeti, vai miers ir ar tevi? Vai tas tavus soļus vadīja šurp? — vilkdama mugurā salāpītu blūzīti, Uhiguē vaicāja.

Istabā gultas vietā bija redzams blīvs zemes paaugstinājums, pārklāts ar trīs centimetru biezām mašām un vecu apmetni; dziļāk stūrī sakrauti stāvēja grozi un ka-lebasi, otrā kaktā — krūka, kurā glabājās dzeramais ūdens. Izkliedēta, blāva gaisma plūda iekšā pa mazo kvadrātveida lodziņu. Ap durvju stenderēm bija sasprausti fetiši.

— Miers ir ar mani, — apsēzdamās uz gultas malas, atteica Manja Kombeti. — Kad atgriezos no laukiem, es sevī nolēmu: «Jāapciemo taču reiz radinieki. Jau mēnešiem ilgi neesam redzējušies.» Viņas balsī skanēja vainas apziņa.

— Tu pareizi darīji. Un kā dzīvo mūsu ciemata ļaudis? Vai miers mīt pie viņiem?

— Tikai miers!

— Lai tas viņos valda arī turpmāk! Vēl nesen Tjum-bei teicu: «Būs jāsaņemas un jādodas apraudzīt tava otrā māmuļa — Manja Kombeti. Neesam tikušās kopš pirmajām lietavām. Taču vairāk par kalniem, kuros slimo kāju dēļ nejaudāju uzkāpt, mani biedē mūsmājas ļaudis. Lūko tik bilst vārdiņu, ka taisies iet uz slimnīcu, kad visi sāk uztraukties un domāt, ka esi slima. Kā jūties tu pati, māsiņ? — Viņas nebija māsas, bet gan kaimiņienes no viena ciemata un vienas paaudzes.

— Vai tavā sirdī mājo miers?

— Tikai miers, māsiņ! Un kā dzīvo tavs vīrs?

— Tāpat vien mierā.

— Vienīgi tas piešķir cilvēkam lielumu. Un mūsu meitiņa Tjumbe?

— Arī viņā mīt miers. Gribēju tev tieši prasīt, ko zini jaunu par Tjumbi?

— Tu man to prasi? — brīnījās Manja Kombeti.

— Vai tad noticis kas ļauns?

— Nomierinies! Tjumbei nekas nekait. Tu velti mani pārtrauci. Viņa patlaban atrodas džungļos tās «nē» kampaņas dēļ. Piekodināju pie reizes apciemot arī mūsu radus.

— Kā tu mani nobiedēji! Bet nu zinu, ka par Tjumbi nav jābēdājas, un sirds man atkal mierīga. Patiesi, arī es redzēju džungļos uz kokiem un būdu sienām viņu uzrakstus. Ļaudis stāstīja, ka jaunieši ieradušies ciematā, lai paskaidrotu zemniekiem, amatniekiem un medniekiem, kā pareizāk balsot. Šodien mūsu jaunatne ļoti sasparojusies.

— Pat pārāk! — apsēzdamās uz sliekšņa, Uhiguē piekrita. — Mūsdienu bērni ir par daudz ... par daudz sparīgi, Manja Kombeti. Kas tagad notiek? Es vairs nesaprotu dzīvi. Šodien tā rit tāpat kā senāk. Un tomēr man šķiet, ka mūs kāds plēstu uz pusēm, spiestu citādi domāt un just. Reizēm es jaušu, ka dzīvei ir kādas dziļas saknes, kuras atsakās dzīt jaunas atvases un smagi velk mūs pie zemes. Tad visapkārt atklājas bezgalīgs tukšums. Neaptverams tukšums! Mēs griežamies un virpuļojam tajā, nezinot, kurp virpulis mūs novedīs un vai tas vispār reiz beigsies. Patlaban es paredzu tam drīzu galu. Šī apstāja mums nozīmēs beigas, par to esmu pārliecināta. Mūsu pagātnei tuvojas gals. Tāpēc jāvirzās tikai uz priekšu . . .

Uhiguē pavērsa seju pret gaismu, istabas puskrēslā iezīmējās viņas siluets. Nemierīgais skatiens, spraucoties cauri šaurajam lodziņam, sastinga pie debesīm loga rūts četrstūrī, ko šķērsoja tumšpelēka mākoņskranda.

— Klausoties Tjumbes vārdos, man viss liekas skaidrs un saprotams, — šķietami domās kavēdamās citur, Uhiguē atsāka. — Tiklīdz palieku viena, kā smaga nasta mani nospiež domas, un atkal viss aptumšojas. Es iedomājos un salīdzinu bērnus, kādi bijām mēs un kādi tie ir šodien, atsaucu atmiņā vecākus un mūsu mājas, toreizējos zaldātus, baltos ar viņu kvartālu un nekā vairs nesaprotu. Manī izraisās dažādi jautājumi. Tjumbe man stāsta par mūsu nākotni, un es cenšos to iztēloties. Vai arī tev, Manja Kombeti, tas kādreiz nāk prātā? Vai nojaut, ka tuvojas jauni laiki? . . .

— Ak, mani senči! Jā, protams! Nezinu, kā tev to paskaidrot. Es jūtos tā, it kā braucot mašīnā, kura neapstādamās aizvien lielākā un lielākā ātrumā drāžas uz priekšu un tikai uz priekšu. . . Apkārtnes kontūras kļūst neskaidras, izplūst un pazūd aiz manis, lai es nekad tās vairs neredzētu. Šķiet, ka būtībā nekas nav mainījies. Tikai mūsu pagājušā dzīve, jaunība un senās rūpes vairs neatgriezīsies. Tā, lūk! — pasvītroti noteica Manja Kombeti, paraudzīdamās uz draudzeni, kas klusi sēdēja blakām. Uhiguē dziļdomīgajā sejā nekustējās ne vaibsts. — Zināma daļa no mūsu pagājušās dzīves tagad jau aizgājusi mūžībā... — Kombeti turpināja. — Lai nekļūtu šodien par «dzīvu mironi», es klausos, ko māca man doktors, un lūkoju pieķerties tagadnei. Ar prātu mūsu bērni vairs nepieder mums. Viņi sapņo par nākotni. Mēs agrāk domājām vienīgi par tagadni, nesaprazdami, ka īstenībā dzīvojam pagātnē.

— Vakar . . . vakar ... — divreiz atsākusi, Uhiguē apklusa, it kā bīdamās izteikt smagos vārdus, kas sekoja: — Vakar mums ar Koebogi izcēlās strīds. Viņš uzlauza Tjumbes istabas durvis . ..

Pēkšņi laukā ieraudājās zīdaiņis, pārtraukdams Uhiguē stāstu. Viņa uzmanīgi palūkojās zem aizkara. Brīdi abas draudzenes nenovērsa acu no durvju atsegtās daļas. Pagalms bija nelīdzens un bedrains. Garām aizčāpoja pīlēnu bars ar mātīti priekšgalā. Zīdainis brēca aizvien skaļāk.

Uhiguē stāstīja tālāk:

— Starp Tjumbi un tēvu ik dienas lielāks aug naids. Gadās, bez šaubām, ka mantas dēļ vai zināmā nepatikā cilvēki sāk ienīst viens otru. Bet Tjumbes un tēva naids ir daudz nopietnāks, kaut gan nekādi neizprotu tā cēloni. Ak, es atdotu divas meitas par vienu vienīgu dēlu! Tjumbei ir sveša mūsu jaunības dienu dzīve un mūsu domāšanas veids. Es tomēr neatzīstu viņas uzskatus. Tjumbe pārāk tieši un asi spriež par cilvēkiem, tāpat kā par sevi. Koebogi, kas nesen pievērsās kristietībai, pieprasa, lai mēs visi valkājam krustus un ejam baznīcā. Esmu jau veca, tāpēc man nav grūti izlikties. Es arī cenšos tēlot ticīgo. Bet Tjumbe ir neticīgā un liekuļot atsakās. Nejauši tiekoties pagalmā, viņa ar tēvu pārmij tikai dažus vārdus. Tēvs ir ticības piekritējs, jo tā ir viņa maize. Patiesi, viņš ar to uztur mūs visus. Arī Tjumbe atdod man pusi savas peļņas, tikai ceturto daļu paturot sev, bet pārējo viņa ziedo savas partijas vajadzībām.

— Vai mātes nojauta tev neko neliek manīt?

— Nē! Itin neko. Nekas tāds nav manīts. Gluži vienkārši Koebogi uzvešanās un rīcība pēc ilgās atšķirtības liek domāt, ka tēvs un meita galīgi atsvešinājušies un ka reiz viņu pacietības mērs būs pilns. Ko iesākt? ...

Tjumbi vajadzētu steidzīgi izprecināt, klusībā domāju. Tad viņa no šejienes aizies. Arī Tjumbei pašai bieži ienāk prātā, ka reiz mums tikpat būs jāšķiras. Kad paliekam divatā, es viņai to jautāju. Bet viņa man vienmēr atbild: «Mīļo māmiņ, kurp lai es ietu? Esmu te dzimusi. Turklāt viena pati ar tēvu un viņa sievām tu šeit noteikti aiziesi bojā.» Neesmu droša par to, kas sagaida mani turpmāk, taču jūtu, ka Tjumbe šai mājā ir mans vienīgais balsts.

Apklususi Uhiguē norija siekalas.

«Neesmu maldījusies. Ne velti viņa šķita tik satriekta. Tas atvieglina manu pienākumu. No kura gala lai ķeros tam klāt? Ak, mani senči! Cik grūti tikt vaļā no pagātnes atliekām!» Tā domājot, Manja Kombeti skaļi piezīmēja:

— Mums, savām māmuļām, Tjumbe vēl īsta prieka nav dāvājusi. Es cerēju, ka viņas attiecības ar šo mehāniķi drīz vien nokārtosies. Bet gaidīju uz to un velti gaidu vēl joprojām kā, sāli iesējusi, uz ražas novākšanu, — Manja Kombeti runāja ļoti pārliecinoši, nemitīgi vērojot, kā šos vārdus uztvers Tjumbes māte, un, apsvērdama savu šajās dienās rūpīgi pārdomāto plānu, viņa uzmanīgi pētīja Uhiguē seju.

— Es bieži par tevi domāju, māsiņ! Tu taču esi Tjumbes otra māmuļa. Tev viņa pirmai visu pavēstītu. Arī es, lūk, jau divus gadus veltīgi ceru. Ik naktis sēžu un gaidu, līdz pavardā izplēn pēdējās ogles, bet neviens nenāk ...

— Man arī tas allaž neiziet no prāta. Mūsu meitiņa jau ir tajos gados, kad drīkst aplaimot vīrieti un gādāt, lai mēs abas kļūtu vecmāmiņas.

«Vai Manja nākusi šurp kāda sūtīta? Kālab viņa tik gari un plaši runā? Varbūt cenšas doktora vārdā? Stāsta, ka viņš esot bez sievas. Ja nu tas būs tiesa?

Mani senči, kā es vēlos, lai tas patiesi notiktu!» Uhiguē domāja, cieši apņēmusies sarunu novest līdz galam.

— Es vēl nezaudēju cerības. Tjumbe ļoti nododas savam darbam. Viņa ir izglītota, spēj vadīt pat vīriešus. Tā taču ir vērtīga meitene. Kā sieva viņa parādīs sevi vēl labāk. Vai atceries? Mūsu jaunības laikā mēs sapņojām, kā pārspēt vīrus lauku darbos. Tagad pilsētu meitenēm lauki maz interesē, viņas sapņo par izglītību, lai kļūtu vīru cienīgas biedrenes. Lai tas paliek starp mums, bet atzīstos tev kā māsai — šim velosipēdu labotājam es Tjumbi nemaz nenovēlu.

«Ak, mani senči! Lūk, to es tiešām saucu par īstu mākslu izlikties! Neesmu taču pirmo reizi šajā pilsētā! Par ko viņa uzskata savu meitu? Bet doktors? Viņš taču ir slimnīcas direktors. Nē, šajā darījumā es varu būt vienīgi zaudētāja. Runā vien, runā, gan redzēsim! Tūdaļ cirtīšu pretī tā, ka tu nokodīsi savu mūžīgi šaudīgo čūskas mēlīti.» Gluži nevainīgā izskatā Man ja Kombeti sēdēja, sakrustojusi pirkstus un vingri izriezusi kuplās krūtis; mīkstā āda uz viņas kakla krokojās vairākos gredzenos.

— Mani senči! Nemaz nešaubos, ka Tjumbe ir priekšzīmīga meiča. Tas visiem zināms. Viņai ir izglītība, viņa skolo mūsu bērnus.

«Runā vien, runā, tikai ved beidzot pie skaidrības! Cik ilgi tu spīdzināsi mani?» Uhiguē domāja, gatavodamās klāt vaļā meitas labās īpašības. Viņa bija pieņēmusi ļoti svarīgu izskatu un atgādināja pārdevēju, kurai paslēpta kāda reta, vērtīga prece.

— Bez šaubām, Tjumbei mēs sameklēsim krietnu vīru. Viņai ir laiks precēties, — smalki manevrēja Manja Kombeti. — Turpretī viņas pusmāsa Nome, kā man šķiet...

— ... būs rūgtens auglis savam vīram, — veikli sakārtojusi galvas lakatiņu, pamacoša toni pavēstīja Uhiguē.

«Ak, mani senči! Viņa kritusi manos nagos! Atliek dot niecīgāko mājienu, kad šī jau steidzas to uztvert. Es pati taču zinu, ka Nome ir vieglprāte,» klusībā sprieda Manja Kombeti, atgriezdamās pie uzsāktās sarunas.

— Tu man izrāvi vārdus no mutes. Patiesi, Nome vīram būs rūgtens auglis. Bet mēs taču varam pirmo apprecināt arī jaunāko māsu, — apmierināta kā šāvējs, kas trāpījis mērķī, nobeidza Manja Kombeti.

— Senāk tā mēdza darīt.. .

— Šī paraša pastāv vēl šodien.

— Varbūt tevi kāds sūta pie mums? Tjumbe ir tikpat kā tava meita. Tev pienāktos viņai sameklēt vīru, — jauzdama, ka prece krītas, nenocietās māte. Viņa ilgojās pēc iespējas drīzāk atbrīvot meitu no tēva tirānijas.

— Tev daļēji taisnība.

— Man gluži vienalga, kas viņš tāds būtu.

«Viņa mirst aiz ziņkāres! Bet, lai no manis ko izvilktu, tēlo vienaldzīgo. Tu esi nelga, ja ceri, ka piespiedīsi mani visu izklāstīt. Esmu izdibinājusi jau pusi no tā, ko vēlējos zināt.»

Manja Kombeti risināja tālāk sarunas pavedienu:

— Apciemodama vairākas ģimenes, es no tām izvēlējos ... piecas meitenes. Bet tagad došos pavēstīt sava gājiena rezultātus. Izredzētā, saprotams, būs tikai viena.

— Vai mūsu Tjumbē tu saskati trūkumus? — Uhiguē ievaicājās. — Vienīgais, ka viņa mazliet šķielē . ..

— Uhiguē! — Manja Kombeti viņu apsauca. — Kā tev nāk prātā, ka es, Tjumbes otrā māte, spētu viņai ko pārmest? Kāda nozīmē tam, ka meitene šķielē, ja viņa ir skaista?

— Tu runā, kā īstai mātei pienākas. Bet neesi vēl teikusi, kas ir šis nākamais znots. Nebūt negribu tevi steidzināt...

— Tu vēlies zināt, kā vārdā es runāju? Drīz tev to pateikšu. Tagad skriešu atpakaļ uz slimnīcu. Tu taču arī taisījies kaut kur doties, mēs varam iet reizē.

Kādu laiciņu abas draudzenes klusēdamas soļoja blakus. Uhiguē rokā nesa nelielu sainīti ar saknēm. Manja Kombeti savu nesamo bija uzlikusi uz galvas. īsās rokas viņa brīvi šūpoja gar sāniem. Klusībā Manja nemitējās kaldināt plānus, spriezdama sevī:

«Ak, mani senči! Laikam būšu uz pareizā ceļa. Uhiguē piekritīs. Tas šķita pats grūtākais un sarežģītākais jautājums ...»

— Izstāsti visu, itin visu, ko vakar tev teica Koe-bogi, — Manja Kombeti draudzenei lūdza.

Uhiguē viņai neko neslēpa, noklusēdama vienīgi to, kas attiecās uz viņu pašu.

— Vīriešus es pazīstu labi... Bet kopš sarunām ar doktoru esmu tos iepazinusi vēl labāk. Mēs spriežam ar viņu par visu. Doktora biezajās grāmatās esmu redzējusi, kā izskatās cilvēka iekšienē. Krietnāka par mūsu doktoru nav visā pasaulē.

Vārdu «doktors» Manja Kombeti tīšām vairākkārt atkārtoja. Tas parasti visos izraisīja apbrīnu. Kombeti pati sev likās ļoti svarīga persona, kaut vai tādēļ vien, ka allaž bija tiešos sakaros ar doktoru.

— Stāsta, ka doktors neesot precējies. Pie viņa dzīvojot kāds bērns no ...

— Tas tiesa, viņam ir bērns no kādas baltās sievietes. Taču viņš dzīvo viens, bez sievas. Tas ir ļoti kluss un strādīgs cilvēks.

— Vai tik viņš tam piekritīs? Man šķita, ka izglītotie mūsu parašas neatzīst.

— Uhiguē! — glaimīgā balstiņā viņu vēlreiz apsauca Manja Kombeti, izlikdamās pārsteigta. — Tu nekā nesaproti! Vai neesmu tev līdz apnikumam stāstījusi, ka doktors par spīti lielajām zināšanām ir un paliek tikai «melnais»? Viņš ir gluži parasts vīrietis, kurš savai sievai allaž būs un paliks tikai bērns ...

Abas sievietes nogriezās ielā, kas veda uz tirgus laukumu. Spilgti krāsainos tērpos tur viļņojās bezgalīga ļaužu jūra. Visapkārt skanēja neskaidras balsis. Augstu debesīs, izslējuši galvas, koki stiepa saulei pretī svaigās, smaragdzaļās lapas. Aicinādami pircējus, skaļi klaigāja pārdevēji.

— Vai Bitu Jēnu tu pazīsti? — negaidot ievaicājās Manja Kombeti.

— Bitu Jēnu? Par viņu un viņa darbu esmu daudz laba dzirdējusi, bet...

Tjumbes māte pusvārdā aprāvās. Sārtais, tumšām dzīsliņām izvagotais mēles galiņš aizķērās mutes kaktiņā. Saraukusi kopā uzacis, viņa cieši palūkojās draudzenei acīs. Manju Kombeti šis vērīgais skatiens samulsināja. «Jārīkojas saudzīgāk,» viņa nodomāja.

— Kam tev viņš vajadzīgs? — Tjumbes māte kāroja zināt.

— Un tu vēl jautā? Vai tad nevēlies doktoru par znotu?

— Kā gan ne? Protams, vēlos!

— Padomā vien — tavas meitas nākotne būs pilnīgi nodrošināta. Doktors nepieder pie tiem, kas ņems vairākas sievas. Viņš ir labākais ārsts mūsu zemē, mūsu slimnīcas direktors. Bet, ja vien vēlētos, viņš sen būtu uzņemts arī valdībā. Pie viņa tava meita nejutīs ne mazāko rūpju. Par tādu znotu priecātos ikviena māte.

Uhiguē vēl visu lāgā nespēja aptvert. Doktora materiālās priekšrocības, protams, nozīmēja daudz. Viņai ienāca prātā Koebogi apvainojumi. Tagad viņa vairs nebūs kā zeme, kurai spļauj virsū. Viņa būs cienījama māte, nevis veca, nevienam nevajadzīga nabadze, nekur nederīgs krāms, ko atliek tik iemest atkritumu kaudzē. Uhiguē kļūs ievērojamā doktora sievasmāte. Pazagšus no sāniem raudzīdamās draudzenē, kas no galvas līdz kājām bija ģērbusies jaunās, skaistās drānās, viņa domāja: «Katrai mātei sagādātu prieku apziņa, ka viņas meita būs materiāli nodrošināta. Tas taču ir gods — iegūt par ģimenes locekli šo doktoru!» Pēkšņi Uhiguē domu pavediens pārtrūka. Tuvumā skanēja Nomēs balss:

«Man netrūkst nekā. Es pārdodu visu!»

Vienmuļais refrēns nemitīgi atkārtojās. Apstājusies Uhiguē pacēlās pirkstgalos. Ļaužu drūzmā virs augstajām matu sasukām un dažādajām galvas segām līgojās jaunās pārdevējas «veikals». Nomēs puskailais ķermenis ar stingrajām krūtīm kā ar kuģa priekšgalu izaicinoši lauza sev ceļu pūlī.

— Jau no tālienes redzēju tevi nākam, — sauca Nome, rādīdama ar roku uz to pusi, kur bija pamanījusi Uhiguē. — Pazinu tevi pēc īpatni uzsietā galvas autiņa.

Droši turēdama paplāti ar precēm uz galvas, rokas brīvi mētādama gar sāniem, Nome apstājās abām sievietēm ceļā. Jutekliskās lūpas pavērās smaidā, atklājot zobus, kuros, kā parasts, bija cieši sakniebta zobu birstīte.

— Vai miers ir ar tevi, krustmāt Kombeti?

— Tikai miers, manu meitiņ. Ak, mani senči, kā tev nav neērti tādā veidā sevi izrādīt? Nudien, tas ir ļoti neglīti.

Tikko jaušama neveiklības sajūta aizplīvuroja Nomēs smaidīgās acis. Lūpu kaktiņi noliecās lejup. Nome nodūra galvu, ēna, ko meta viņas «veikals», pārslīdēja pāri kailajām krūtīm.

— Ja tēvs tevi redzētu! Viņš taču tik svēti sarga tikumību! — piebilda Uhiguē. — Kā klājas Tjumbei?

— Rīt viņa būs mājās.

Garām pagāja karavīru patruļa ar karabīnēm plecos. Nomēs augums saistīja seržanta skatienus. Ļaudis, griezdami kareivjiem ceļu, atkāpās.

— Un Sori?

— Darbnīca ir atvērta, bet viņš šodien nestrādā. Runā, ka Sori brauks prom no šejienes, Uhiguē māt.

— Tātad viņš aizbrauks! — paspruka Manjai Kom-beti. Viņas rūsganās acis ieurbās draudzenē. Abas apmainījās zīmīgiem skatieniem un piepeši reizē ierunājās:

— - Kad viņš brauks projām?

— Nezinu, — šīs ziņkārības pārsteigta, nomurmināja Nome. — Esmu tikai pa ausu galam to dzirdējusi. Uhiguē māt, vai Tjumbe dosies viņam līdzi?

Negaidītais jautājums izraisīja pretēju reakciju. Sieviešu tumšajās sejās pavīdēja skumjas. Šāda iespēja viņām nebija ienākusi prātā. Abas likās satrauktas, kaut gan centās to neizrādīt.

— Uz kurieni Sori domā braukt?

— Nezinu, Uhiguē māt, patiesi nezinu, — atkārtoja Nome, ieplestām kājām stāvēdama viņai iepretī. — Stāsta, ka viņi braukšot turp, kur uzvarēs «nē». Daudz ir tādu, kas vēlas doties projām. Tjumbei kā viņu vadītājai vajadzēja gan zināt. ..

Dziļi noskumusi, Nome pievēra garās skropstas. Paredzamā aizbraukšana viņu, šķiet, sarūgtināja.

— Meit, nepieminēsim to, kas mūs nospiež. Redzu, ka tev kļūst smaga sirds. Laikam arī tavējais taisās jau ceļā? — Kombeti taujāja.

Nome piekrītoši pamāja ar galvu.

Negaidot sacēlās nevaldāms tracis. Ziņkārīgie metās virzienā, no kurienes atskanēja troksnis, kur kliegdami un grūstīdamies aplaudēja ļaudis. Skriešus turp devās arī kareivji ar karabīnēm rokās.

— Vienmēr viens un tas pats! Sestdienās te mēdz klaiņot velosipēdu zagļi. Tad arvien izceļas plūkšanās, — labi pazīdama tirgus apstākļus, Nome paskaidroja.

— Paiesim mazliet sāņus, — vilkdama pie rokas draudzeni, aicināja Manja Kombeti.

Soļus desmit tālāk sievietes apsēdās uz kapoka koka resnajām saknēm, kuras, saritinājušās kā čūskas, vijās pa zemi.

— Nome, vai tu stāstīji viņiem, kas vakar pie mums notika?

— Protams, Uhiguē māt, protams ... Tu taču man liki tcrdarīt. Tā arī rīkojos. Bet viņiem tas bija jau zināms. Tēvs vakardien staigājis gar viņu mītni. Jā, tiem gan nekas nepaliek apslēpts .. .

— Meitiņ manu, — viņu sarāja Kombeti, — nekad nevajag visu izklāstīt. Tas ir ļoti ļoti slikti.

— Vai esmu vainīga? Uhiguē māte pati šorīt man vēlēja visus brīdināt. .. Ak vai! Arī viņš aizbrauks! Ja Tjumbe brauks prom, es došos līdzi.

— Kas tas par «viņu»?

— Mākslinieks Leijs.

— Vai tas, kuram tu pozē?

— Tas pats. Viņš gan nekā man nesaka. Nupat satiku Bitu Jēnu ... Gribēju viņam ko lūgt, taču neiedrošinājos. Ak Uhiguē māt, vai tu viņam nevari bilst vārdiņu manis labā? Tas būs kāds pavisam niecīgs uzdevums ... Naudas man drusku ir.

Manja Kombeti pavirzījās dažus soļus tuvāk.

— Es par tevi aizrunāšu. Bet tagad steidzies tirgoties. Laukumā jau atkal valda dzīvība, — viņa teica.

— Taisnība gan, — piebilda Uhiguē, — un, ja vēlies, lai aizvedu tevi pie Bitas, tad nevienam ne pušplēsta vārdiņa!

— Bez šaubām! — Nome aizejot attrauca.

Pēc brīža no jauna atskanēja viņas refrēns: «Es pārdodu visu!»

Abas vecās draudzenes soļoja tālāk. Katra domāja savu domu. Uhiguē pārņēma izmisums. Viņa bija pārliecināta, ka Tjumbe aizbrauks. Ar šausmām māte domāja, kā to uzņems Koebogi.

— Redzi, par Bitu Jēnu es jau ieminējos, — it kā noģiduši draudzenes bažas un cerēdama mātes apjukumu izmantot savas sazvērestības sagatavošanā, Manja Kombeti vienkāršā, sirsnīgā tonī iesāka: — Bita ir viens no slavenākajiem burvjiem. Vai mazums meiteņu no mums jau šķīrušās? Māte, no rīta pamostoties, redz tikai, ka meitas vairs nav. Iet dienas, mēneši, gadi. Neviens viņu vairs negaida atpakaļ. Te pēkšņi ierodas kāds svešinieks un jautā: «Vai tāda un tāda šeit dzīvo?» Viņam atbild: «Jā, dzīvo.» — «Mani sūta jūsu meitiņa,» viņš saka, «viņa atrodas tur un tur un ir ļoti slima.» Visi raud un uztraucas. Pirmajā laikā viņi cer vēl zudušo sagaidīt, neatlaidīgi vēro ceļu — bet nekā. Pie pusdienu galda ģimene piemin meiteni, atsauc atmiņā tās tēlu. Bet naktīs pamestā māte, atspiedusi pieri uz saliektā elkoņa, vientuļi raud . .. Neviens pie viņas vairs neatgriezīsies ...

Manja Kombeti brīdi atvilka elpu, it kā gribēdama palūkoties, kā šis stāsts ietekmējis Tjumbes māti. Klausoties Manjā, Uhiguē sirds sāpēs vai lūza. Iztēlē viņa redzēja gan savu Tjumbi mirušu uz nestuvēm, gan Koebogi, kas pēkšņi nomet nestuves, nogrūž zemē nedzīvo ķermeni un saplēš līķautu. «Lūk, kas sagaida bērnus, kuri necienī vecākus,» viņš šņāc.

Man ja Kombeti atkal uzsāka:

— Visprātīgākais — aizsteigties notikumiem priekšā. Man noteikti jāsastop Bita. Naudu un visu nepieciešamo es gādāšu. Doktors man aizdos, — viņa uzvaroši nobeidza.

— Ja vēlies, es pati iešu pie Bitas Jēna. Zinu, kur viņš mēdz apmesties, kad ierodas pilsētā.

— Tu domā, ka labāk būs, ja iesi pati? — Manja Kombeti jautāja, spriezdama sevī:

«Kam tas vajadzīgs? Viņa nedrīkst nākt man līdz. Bita man jāsastop vienai. Pilnīgi vienai. Ja Uhiguē nāks kopā ar mani, tad nevarēšu viņam neko pastāstīt.» Skaļi viņa piebilda:

— Paklau, mās, kurp tu dodies patlaban?

— Eju pie Sori.

— To nedari. Ar to mēs varam visu sabojāt. Pirmām kārtām jāsatiek Bita. Tjumbe rīt būs mājās. Es tūlīt steigšos uz slimnīcu un drīz atkal pie tevis atgriezīšos. Grūtākais būs sameklēt Bitu .. .

Pirms abas šķīrās, Uhiguē parādīja draudzenei vietu, kur parasti apmetās Bita Jēns.

XII nodala AR DZIĻU SMELDZI SIRDĪ

— Nāk krustmāte Kombeti! — iesaucās Gezo. — Ei, Kakpo! Skaties, kur nāk krustmāte!

Izdrāzies ārā, Kakpo metās viņai pretī.

— Paņem nastiņu! Man kājas vienās skrambās. Uzkāpt šai kalnā ir īstās mocības! — sniegdama zēnam sainīti ar saknēm, gaudās Manja Kombeti. — Es vairs nejaudāju, tici man, esmu galīgi beigta. Bet kur ir Gezo, ko tad viņš gaida un neskrien man pretī? Vai nezina, ka jānāk palīgā vecākiem cilvēkiem?

— Kas tev tur uz galvas, krustmāt?

— To nesu tavam tēvam. Tādēļ vien jau esmu tā nomocījusies. Vai saproti?

Viņi pienāca pie lieveņa. Ar mokām uzraususies augšā pa kāpnēm, Manja Kombeti atbrīvojās no sava nesamā un, smagi elsdama, atkrita atzveltnes krēslā. Viņa bija vienos sviedros un, atgrūdusi pakausī galvas lakatiņu, nopūtās:

— Ak, mani senči! Vai zināt, bērni, nekur nav tik labi kā mājās! Tev gan es nekā nedošu, Gezo. Tu neskrēji man pretī...

— Bet es pirmais tevi ieraudzīju, krustmāt!

— Un tad? Tev arī pirmajam vajadzēja mani sagaidīt. Pag, ļaujiet brītiņu atvilkt elpu. Man kājas atsakās klausīt. Laikam kļūstu veca. Kaut drīzāk jūs izaugtu, bērniņi, tad es varētu jūsu pavēnī atpūsties . . .

Izstiepusi kājas, viņa atlaidās pret krēsla atzveltni. Blakus otrajā krēslā sēdēja Gezo. Viņš šķita sabozies.

— Kam rādi skābu seju? Mani senči, cik neglīti! Gan jau saņemsi arī tu savu daļu, tikai pavisam niecīgu. Nākamreiz pirmais būsi man klāt. Kur tēvs?

— Slimnīcā. Viņš nemaz nezina, ka tu esi mājās. Mēs daudz par tevi runājām.

— Par mani? Ar ko, Gezo?

Zēni saskatījās, un Gezo viltīgi pasmīnēja. Pēc viņa zobgalīgi piemiegtajām acīm Manja nojauta, ka nav kaut kas kārtībā.

— Ja tu dosi mums to, ko atnesi, mēs visu tev pastāstīsim.

— Kakpo! Vai tev nemaz nav neērti? Kā tu drīksti

tik nekaunīgi ar mani kaulēties? Neko jūs no manis nedabūsit. Visu izmetīšu laukā. Negribu vairs neko zināt, itin neko.

Ar vienu roku aptvēris lieveņa pāli, Kakpo šūpojās uz priekšu un atpakaļ: ik pēc mirkļa viņa galva pieskārās garajiem vīteņiem, kuri zemu nokarājās no kale-basa pie griestu sijām.

— Pielūko, nesaplēs! ... Tad tēvs gan rādīs!

Degdama ziņkārē, Manja Kombeti pievēra acis.

— Pie mums ir kāda kundze.

Manjai šķita, ka sirds tūlīt stāsies. Viņa spēji pietrūkās sēdus, skatiens kļuva ledains un ātri šaudījās no viena zēna pie otra.

— «Kundze»? — viņa iesaucās. — No kurienes? Ko viņa šeit meklē, šī «kundze»?

— Viņa ir slima.

— Slima? — Manja Kombeti pārsteigta atkārtoja. — Slimniekiem vieta ir citur. — Viņa norādīja uz slimnīcu aiz apstādījumiem. — Nupat gribat mani piemānīt! Mazie velnēni!

Runājot viņas nemierīgais skatiens pētīja zēnus: «Mani senči! Kas gan te noticis, kamēr biju prom? Vai Tangara pēkšņi saslimis?» Pagaidām viņa nezināja, ko domāt.

— Stiepiet šurp saini! Celiet to droši augšā! Sainis iesiets izturīgā drānā. Tā vēl derēs pārsējiem.

Zēni par abiem atvilka saini līdz Manjas Kombeti kājām.

Parakņājusies tajā, viņa izvilka pāris zeltītu papaiju, kokosriekstu, strausa olu, mango un gvajades augļus, iegarenu manioka sakni un zizifus. Zēni priecīgi uzklupa pēdējiem.

— Tātad pie mums dzīvo kāda kundze?

— Patiešām, krustmāt.

— Stiepiet to visu iekšā! Es nevēlos sastapt šo «kundzi» savā istabā.

— Viņa dzīvo tēva kabinetā, — pilnām mutēm ēzdams, paskaidroja Kakpo.

— Tēva kabinetā? ... Ko tas nozīmē? Vai, kā man iedūrās sānos! Ak, mani senči! Laikam nierēs būs kas iemeties.

Kombeti ievaidējās, taustīdama sānus. Sāpes nemitējās. Mirkli viņa sēdēja saliekusies.

— Jūsu tēva kabinetā? Jūsu tēva ... — viņa izdvesa.

— Tētis viņai to atdeva.

— Bet kur guļ viņš pats?

— Pie mums uz mazās saliekamās gultiņas, — Gezo atteica, saņēmis rokās augļus un iedams krustmātei Kombeti pa priekšu istabā.

Salonā viņi sastapa Šarloti.

— Vai tā ir viņa? — Kombeti jautāja, it kā tur varētu būt vēl kāda baltā sieviete.

— Jā, — teica Gezo un franciski piebilda: — Kundze, šī ir krustmāte Kombeti.

— Labdien, — Šarlote svešo sievieti sveicināja.

— Ko viņa man sacīja? — jautāja Manja Kombeti.

— Viņa sveicināja tevi, krustmāt.

— Kāpēc viņa to nedara kā visi?

— Viņa mūsu valodu neprot.

— No kurienes viņa te cēlusies?

— Es jau tev paskaidroju — atnāca no slimnīcas.

— Slimnīca nav mājas. Es gribu zināt, kur viņa dzīvo un kas ir viņas vīrs.

— Vai viņa dusmojas? — atspiedusies ar muguru kaktā pie ārsta kabineta durvīm, vaicāja Šarlote.

— Krustmāte atnesa mums augļus. Viņa vēlas zināt, kur ir jūsu mājas.

— Saki viņai, ka es dzīvoju rezervātā.

Nemācēdams pārtulkot pēdējo vārdu, Gezo pakasīja degunu. Ienāca Kakpo, kurš nemitīgi kā atspole šaudījās iekšā un ārā.

— Acumirkli, kundze, es nesaprotu, ko nozīmē vārds «rezervāts». Kundze nāk no rezervāta, Kakpo, pasaki to krustmātei! Rezervātā laikam dzīvo indiāņi — kā kovboju filmās, vai nav taisnība, kundze?

— Nē, Gezo, nē . . . Rezervātā dzīvo ziloņi un lauvas, — Šarlote smiedamās atbildēja.

— Izskaidro to krustmātei, Kakpo, — Gezo atkārtoja.

— Krustmāt, kundze nāk no džungļiem. Viņa tur dzīvo.

— Es arī nāku no džungļiem, bet tās vēl nav mājas. Ko viņa dara džungļos? Un jūs man nemaz neteicāt, vai viņa ir precējusies?

— Viņa nāk no džungļiem ...

— To jau es dzirdēju, Kakpo.

Kamēr Gezo runājās ar Šarloti, Manjas Kombeti galvā griezās īsts elles mutulis.

«Nekas līdz šim mūs netraucēja, un nu pēkšņi — šī bālģīme! Viņa nākot no džungļiem. Baltajiem ir sava slimnīca un savas mājas. Kāpēc viņa nevar iet turp?»

— Lai šī bālģīme lasās turp, no kurienes nākusi!

Kakpo un Gezo apspieda smieklus, taču acis viņus

nodpva.

— Ko viņa teica? — ievaicājās Šarlote.

— Tāpat vien pļāpā, — atbildēja Gezo.

— Kundze patiesi ir slima, krustmāt. Mēs viņu bijām apraudzīt slimnīcā, — paskaidroja Kakpo, atspiedies ar rokām pret galdu.

— Bet tagad taču viņa ir vesela. Lai iet atpakaļ pie zvēriem džungļos, ja viņas mājas ir tur! Kāpēc jūs man nekā nestāstāt par viņas vīru?

— Mēs nekā par to nezinām. Kad atnāks tēvs, pajautā viņam.

— Katrā ziņā, — noteica Kombeti.

«Ak, mani senči! Visi kā sajukuši. Kā lai tagad dzīvo zem viena jumta ar šo bālģīmi?» Manja Kombeti iegāja savā istabā.

Ne vārda nesaprazdama, Šarlote klausījās svešajā valodā. Viņai nebija ne jausmas, kāds cēlonis ir Manjas Kombeti dusmām. Zēni, juzdamies neērti, vairījās lūkoties Šarlotei acīs.

— Es došos atpūsties, bērni.

Zēni saskatījās, viņiem bija žēl baltās sievietes. Atturīgais Kakpo pūlējās pasmaidīt. Tad, spēji pagriezies uz papēža, viņš izskrēja laukā.

— Vai drīkstu palikt pie jums, kundze? — jautāja Gezo.

Kā slīcējs, glābiņu meklējot, Šarlote saņēma viņa roku.

Kad Manja Kombeti atgriezās salonā, tur neviena vairs nebija. Tas aizskāra viņu vēl dziļāk. Vienīgi Kakpo savā nodabā sēdēja uz lieveņa kāpnēm un, kā parasts, sapņainu seju raudzījās debesīs virs slimnīcas jumtiem.

— Vairāk te neviena nav?

— Nē, — satrūcies Kakpo sarauca pieri.

— Es aizstaigāšu līdz virtuvei.

Nokāpusi lejā pa kāpnēm, Manja Kombeti devās virtuves virzienā. Kakpo vērīgais skatiens viņai sekoja, it kā gribēdams izurbties cauri tās platajai mugurai tieši zem lāpstiņām.

«Tas pļēgurs droši vien pēc manis nav sevišķi ilgojies. Varbūt viņš tomēr varēs man kaut ko tuvāk paskaidrot. Mūsu mājās baltā sieviete! Nekas briesmīgāks vairs nav iespējams!» Manja Kombeti domāja.

Tangaras nervu saspīlējums atslāba, viņš paļāvās uz savu spēku. Kopš paša rīta viņa būtni caurstrāvoja prieks. Viņš nesaprata, kāpēc īsti, bet dzīve pēkšņi likās skaista! Tangara jutās stiprs. Viņš šodien bija veicis piecas operācijas pēc kārtas. Varbūt tas izraisīja ārsta pacilāto noskaņojumu, tāpat kā apziņa, ka mirstības procents jau samazinājies? Viņš nespēja atcerēties, kad un kur reiz agrāk bija juties tikpat lieliski. Tas šķita ļoti sen . . . pārāk sen, lai vietai un cēloņiem būtu kāda nozīme. Galvenais, ka šorīt šī labsajūta bija atkal atgriezusies. Tangara staroja priekā. Neskaitāmās grūtības un šķēršļi likās sabrūkam kā ilgi nestas, smagas ķēdes. Ārsts dungoja kādu meldiju.

— Atkal jau sēdi viens? — viņš jautāja Kakpo.

— Jā.

— Tu vēl esi par mazu, dēls, lai paliktu vienatnē. Es zinu, ko runāju. Lai miers ir ar jums, mājas ļaudis! — šo afrikānisko sveicienu Tangara atkārtoja arī franciski.

Pirmais viņu satika Gezo.

— Labdien, tēt!

— Vai miers ir ar tevi, dēls?

— Tikai miers, tētiņ!

— Brīnišķīgi! — neatlaidīgi skatīdamies uz durvīm, pa kurām vajadzēja nākt Šarlotei, atteica Tangara.

Viņš nepacietīgi gaidīja. Sirds nevaldāmi sita.

— Sveicināts, doktor.

— Sveicināta, kundze. Kā jūtaties?

— Lieliski.

— Atļaujiet pārbaudīt. Nāciet tuvāk!

Ārsts apskatīja viņas mēli. Sievietes vieglā, vienmērīgā elpa skāra viņa vaigus. Viņš atvilka Šarlotes plakstus: skaidrās, zaļganās acis cieši lūkojās viņā.

— Viss kārtībā! ... Labi! Jūs drīkstat iet laukā. Rīt izmeklēsim rūpīgāk.

— Kā klājas slimnīcā?

— Šorīt veicu piecas operācijas. Tās ritēja gludi, izņemot vienu. Kādam bērnam, kurš. . . Nē, lai labāk paliek! Bīstos sabojāt jums ēstgribu.

— Nerunāsim par to.

— Domāju gan, — viņš iesmējās.

Šarlote ievēroja ārsta pacilāto noskaņojumu.

— Tēt, ir pārnākusi Manja Kombeti.

— Jauki! Viņa būs atnesusi man zālītes. Šo notikumu vajadzētu atzīmēt, — teica Tangara un klusītiņām piebilda: — Tūlīt sameklēsim ēstgribas līdzekli. Šajā skapītī man glabājas dažas pudeles, — viņš norādīja uz bufeti, — Mārtiņi un Senrafa vīni, Perjē minerālūdens un viskijs; no tiem mēs varam pagatavot kokteili. Patiesībā jūs gan nedrīkstat dzert.

Notupies zemē starp galdu un bufeti, Tangara atvēra skapīti. Izņēmis pudeles, viņš sniedza tās citu pēc citas dēlēnam, joprojām runādams:

— Ja vēlaties zināt, es nemaz neprotu šo mikstūru gatavot. Jāatzīstas, ka neprotu arī to sajaukt. Gezo, aizej vispirms pēc ūdens .. . Arī ledus būs vajadzīgs.

— Kokteili var gatavot dažādi, — apsēzdamās Gezo krēslā, bilda Šarlote.

Viņa sēdēja iepretī Tangaram, kurš darbojās ap pudelēm. Nejauši pieskaroties Šarlotes rokai, viņš aizturēja elpu. Tuvumā viņš skaidri saskatīja sievietes bālo lūpu līnijas, vaigus, sīkās krunciņas ap acīm un to skaidrās zīlītes. Tangaru pārņēma reizē uzbudinājums un neveiklības sajūta. Viņš cīnījās pret šo spējo asiņu bango jumu. Kvēla strāva plūda augšup. Brīdi viņš nenovērsa acu no Šarlotes, no viņas kakla un tērpa izgriezuma, kur, ritmiski elpojot, cilājās krūtis. Tangaram sāka trūkt gaisa. Ar mokām viņš savaldījās:

— Tagad jūsu kārta rīkoties! Piepildiet glāzes.

— Vai miers ir ar tevi, doktor? — nopietni viņos raudzīdamās, durvīs stāvēja Manja Kombeti.

— A! Kombeti.. . mana māsa! Kā redzi, miers ir ar mani.

— Ak, mani senči! To redzu. Esmu nu mājās ... Atnesu tev zālīti ar visām saknītēm. Kas ir šī bālģīme?

— Tā nerunā. Tas nav pieklājīgi. Vai tad nezini, ka viņai miris vīrs?

— Ilgi viņa pēc tā nav skumusi.

— Kāpēc tu tik skarba? Viņa tev vēl pilnīgi sveša, — Tangaram acīs pavīdēja smaids. Rētām izvagotajā sejā staroja prieks.

«Sveša? Viņa ir sieviete, un ar to pietiek. Skat, kā šī bola savas strausa actiņas! Nekavējoties jāiet pie Bitas,» klusībā secinājusi, Manja Kombeti skaļi teica:

— Bez šaubām, es viņu nepazīstu. Zinu vienīgi to, ka viņas vīrs aizgājis bojā politikas dēļ. Ak, mani senči! Tu laikam uzskati, ka esmu tāda, kas neko nejēdz?

— Šī sieviete ir mūsu viešņa. Senās parašas jācienī, — atbildēja Tangara un pievērsās Šarlotei: — Vai esat jau iepazinušās?

— Nevarējām nekādi saprasties, jo neprotam svešās valodas. Gan zēni centās tulkot cik spēdami...

— Ko jūs abi tur tērgājat? — Kombeti viņus strupi pārtrauca. — Saprast neko nesaprotu, bet jaušu, ka runa ir par mani.

— Mazlietiņ runājām, — Tangara atzinās. — Vai tu pusdienās nenāksi?

— Nē, ēdīšu viena pati. Pie galda ēst neprotu.

Manja Kombeti nekad neēda pie galda, viņa parasti

to darīja, sēžot zemē.

Vērojot, kā Šarlote jauc kokteili, Tangara piezīmēja:

— Nelejiet klāt pārāk daudz alkohola.

— Pievienosim minerālūdeni.

— Tēt, vai mēs arī drīkstēsim dzert?

— Nē, Gezo. Starp citu, kur ir Kakpo?

— Izskrēja laukā.

— Vai viņš allaž ir tik savāds? — jautāja Šarlote.

— Viņš parasti vai nu lasa, vai sapņo savā nodabā.

— Doktor, man ļoti vajag tūkstoš franku, — ieteicās Manja Kombeti.

— Tūkstoš franku? Ko tu ar tiem darīsi?

— Nejautā. To es nedrīkstu teikt... Un tāda esot atraitne, turklāt pavisam svaiga, kas nule zaudējusi vīru! — Manja Kombeti zīmīgi pavērās Šarlotē.

— Klusē beidzot! .. . Gezo, paņem atvilktnē naudu un iedod to krustmātei Kombeti.

Zēns nozuda kabinetā, drīz vien atgriezdamies.

— Lūdzu, tēt.

— Ņem tos, Kombeti.

— Un šī «kundze» esot slima! — saņemdama naudu, Kombeti nerimās. — Ak, mani senči! Kaut tādi būtu visi slimnieki! Tad mūsu slimnīca sen iztukšotos! Es iešu uz pilsētu.

— Pirms aizej, gribu tev parādīt kādu ‘slimnieku. Tikai uzgaidi, kamēr mēs paēdīsim.

— Pasteidzieties, jo man nav laika, — atbildēja Kombeti.

— Palūkojiet nu ... — Šarlote pasniedza Tangaram kokteili.

— Tas garšo lieliski! Bet tagad nāciet pusdienas ...

Nelielos pulciņos uz soliem saulē gozējās slimnieki un viņu piederīgie. Lielajā vīriešu palātā valdīja klusums. Daudzas gultas stāvēja tukšas: gandrīz visi slimnieki bija izgājuši pastaigāties. Gultās palika tikai smagi slimie, kurus uzraudzīja tuvinieki. Pie Remī Soglo gultas apstājās Tangara, Manja Kombeti un Diabatē, kurš todien dežurēja. Ārsti lielā nepacietībā bija gaidījuši atgriežamies Manju Kombeti. Slimajam Remī ik dienas ievadīja barojošus šķīdumus. Un tomēr viņš joprojām gulēja kā sastindzis. Izņemot acis un uztūkušo mēli, viss viņā likās miris, kaut gan patiesībā dzīvoja.

Starp daudzajām grūtībām, ar kurām Tangaram bija iznācis sadurties, šis gadījums šķita nepārvaramākais šķērslis. Tā saucamo maģisko priekšmetu burvju spējas un iedarbību Tangara pilnīgi noliedza. Viņš brīnījās, redzot, ka liela daļa no viņa tautiešiem vēl vienmēr, meklējot palīdzību, ķeras pie šādiem līdzekļiem.

Nereti gadījās novērot pārsteidzošus faktus: atsevišķi slimnieki atteicās pārliet asinis. Tam par iemeslu bija tabū vai arī kāda burvja lāsts. Tā bija iepriekš zaudēta cīņa, visu ārstu un māsu velti ziedots laiks, pārvarot slimību; šie slimnieki spītīgi atteicās paklausīt ārstam un padevās liktenim. Nekādas analīzes nespēja noteikt viņu nāves cēloni. Tangaram sevišķi prātā bija iespiedies kāds gadījums, kad slimais, kuru pie viņa atveda vecāki, nepieļāva gluži parastu injekcijas dūrienu, aizbildinādamies, ka durt viņam «aizliegts», kaut arī tas būtu niecīgākais ērkšķa dūriens. Līdzko viņam zem ādas ievadīja zāles, viņš paģība. Lai novērstu smagākas sekas, ārsts nekavējoties ķērās pie sirds līdzekļiem. Tamlīdzīgi notikumi atkārtojās bieži, it īpaši ražas novākšanas laikā. Tangara sāka reģistrēt šos pašsuģestijas gadījumus; tie sniedzās jau vairākos desmitos, un ārsts tos bija iedalījis grupās, raugoties pēc slimnieka vecuma, dzimtes, ikdienas vai sezonas nodarbošanās un sociālās izcelšanās. Taču «gadījumu ar Remī» visādā ziņā varēja uzskatīt par izņēmumu.

— Kā tas izskaidrojams? — Tangara jautāja Manjai Kombeti.

Viņa uzmanīgi apskatīja Remī, kas raudzījās viņos.

Māsa Fanta noslaucīja slimajam putas no lugām. Papurinājusi galvu, Manja Kombeti teica:

— Ak, mani senči! Tas ir pagalam. Viņu ķēris lāsts.

— Pagalam? Kā tā? Viņš taču nav slims. Sirds darbojas normāli, — Tangara teica.

— Jā ... Viņš vēl ir dzīvs un tomēr jau miris ... Viņš sen ir pagalam, — apgalvoja Manja Kombeti.

— Paklau, Kombeti... es jautāju ko citu. Vai Remī ir slims, un kas viņam sāp?

— Slims viņš nav, doktor.

— Kā tad tu izskaidro to, ka viņš guļ kā sastindzis un nemaz nereaģē?

— Es teicu — viņš jau ir miris, — Manja Kombeti atkārtoja.

Tangara ar mokām valdījās, lai neiekliegtos. Viņš bija kļuvis ļoti nervozs un ātri uzbudināms. Saņēmis Remī roku, ārsts teica:

— Paraug, Kombeti... Šī roka ir dzīva, acis nav mirušas, un sirds pukst tāpat kā tavējā. Kā tu vari teikt, ka viņš ir miris?

Manja Kombeti vēlreiz uzmanīgi apskatīja Remī, taču viņas slēdziens negrozījās. Pateikt to, kas Remī sāp, viņa nespēja.

— Vienīgi viņš pats zina, ko izdarījis.

— Tas šeit nav svarīgi. Es gribu zināt, kas viņam kait. Laikam vajadzēs no jauna viņu izmeklēt. Nu jau vai simto reizi. Beidzot tomēr jāizdibina, kas ar šo cilvēku notiek...

— Doktor... paraugies uz durvīm! — iesaucās Diabatē.

Bitas Jēna parādīšanās durvīs kā zibens spēriens spēji pārtrauca sarunas. Palātā iestājās klusums. Burvis uzmeta skatienu vispirms pa labi, tad pa kreisi stāvošajām gultām. Viņš turējās stalti un majestātiski. Ap roku burvijn bija gliemežvākiem rotāta metāla sprādze, gludi noskūtās galvas kreisajā pusē redzēja vienu atstātu matu šķipsnu. Bita Jēns nostājās Remi gultas kājgalī. Ar pārcilvēcisku spēku slimais savilka muskuļus. Sāpēs sarauktā seja saspringa. Bita Jēns neatlaidīgi raudzījās Remī, dziļi urbdamies viņā ar skatienu.

Manja Kombeti bailēs ieplēta acis. Redzot burvi, sirds viņai stājās pukstēt. Allaž tik attapīgais prāts šķita kā apmāts. Manja Kombeti paslēpās citu aizmugurē. Gluži apstulbusi viņa velti lūkoja pārvarēt bailes. To ievērojis, Tangara pačukstēja:

— Nebīsties! Viņš ir tikai cilvēks. Bet tu esi ārsts. Nekādā gadījumā ārsts nedrīkst zaudēt drosmi.

— Cilvēki taču tic gan pestīšanai, gan citādiem māņiem. Kāpēc lai arī viņa tiem neticētu? Kāpēc lai nebītos un neuztrauktos? Šis burvis ir ļoti neparasts cilvēks, — teica Leijs, runādams franciski, lai to saprastu tikai ārsti un māsas. Viņš bija ienācis palātā, neviena nemanīts, nostādamies blakus Tangaram un Manjai Kombeti.

— Ak tas esi tu, Leij? Nemaz neievēroju, kad ienāci...

— Jau gandrīz četras stundas es lūkoju burvim iestāstīt, ka vēlos viņu gleznot. Mēģinu visādi pārliecināt. Bet iedomājies — to aizliedzot viņa tabū! Ko tu neteiksi? Tas taču ir par daudz! Sveiks, Diabatē! Sveicināta, Fantas jaunkundzi Vēl joprojām cīnāties ar šo Fora gadījumu . . .

Dzirdot pieminam Leija vārdu, Fanta bija satrūkusies. Viņa noslēpās Diabatē aiz muguras, no kurienes brīvi varēja raudzīties Leijā. Mākslinieka smailā bārdiņa meičai šķita mazliet ērmota.

Laiks ritēja uz priekšu, palātā valdīja klusums; Bitas Jēna lūpas pēkšņi sakustējās.

— Viņš ir miris, — burvis čukstēja.

— Kas?

— Viņš, — Bita norādīja uz Remī.

Tangara noliecās pie Remī krūtīm. Sirds bija stājusies pukstēt. Bet pulss? Ari to vairs nejuta. Ārsts dažas sekundes uzmanīgi vēroja Bitu, tad atkal pievērsās nekustīgajam Remī Soglo, kurš gulēja plaši atvērtām acīm, vaļēju muti un uztūkušu mēli...

— Patiesi, — Tangara izbrīnījies secināja. — Paraugies, Diabatē, — viņš ir miris . . .

Ārsts šķita sašutis. Viņš nespēja ticēt tik pēkšņai nāvei. Lūpās viņam parādījās ironisks, neticīgs smīns.

It kā izaicinot visas pasaules zinātni, Bita Jēns, stalti izslējies, izstiepa roku pret Remī:

— Es zināju, ka viņš ir šeit. Šī viņam bija pēdējā diena.

— Skaidrāk izsakoties, burvis nav Remī nogalinājis, — piezīmēja Leijs. — Viņš tikai to sodījis, pasteidzinot aiziešanu nebūtībā.

— Tu savā rakstā minēji, ka Foru pārmācījuši mednieki. Tagad atmaksu saņēmis arī viņa palīgs, — teica Tangara, kas, atspiedies pret gultas galu, neatlaidīgi raudzījās mirušajā. — Man ar tevi jārunā, — viņš sacīja Leijam, pēc tam pievērsās burvim:

— Vai saproti, ka esi atbildīgs par divu cilvēku dzīvībām?

— Ak, ko tu zini, cilvēk! Nudien, neko! Kā tu vari sacīt, ka esmu atbildīgs par divām dzīvībām? Katrs par savu dzīvību atbild pats. Dievi šos abus cilvēkus bieži tiesāja. Beidzot viņiem pienācis laiks samaksāt par saviem grēkiem. Kā drīkst aizliegt medniekiem medīt? Vai tas ir taisnīgi? Vai tā nav dievu zaimošana? Es vainīgs? Nē, man tur nav nekādas daļas. Tagad viņš ir jau pie senčiem, un es sāku to pamazām aizmirst.

Bita grasījās doties prom, bet, uzlikdams roku uz pleca, Tangara viņu aizturēja.

— Gribu zināt.. . viņa nāves cēloni. Esmu ārsts, man tas noteikti jāzina.

Burvja viltīgais skatiens urbās Tangaram acīs. Tangara jutās smagi šā cilvēka priekšā, kurš glabāja kādu noslēpumu. Tas viņā izraisīja smeldzošu nepatiku, atsaucot atmiņā pirmos ārsta prakses gadus, kad cilvēka organisms viņam vēl šķita īsts noslēpums. Bitas Jēna savītusī, krunkainā seja pauda dziļu gudrību. Nopētījis Tangaru no galvas līdz kājām, viņš teica:

— Vai tavas zināšanas ir mazākas par manējām? Labi, es piekrītu. Vajadzēs tev uzticēt noslēpumu. Stāsta, ka tu esot šejienietis. Par tavas Kunugu cilts klānu esmu dzirdējis daudz no sava tēva. Saproti — esmu tikai starpnieks, bet tu prasi, lai es runātu ar mirušajiem ...

Ļoti uzmanīgi Bita noņēma Tangaras roku sev no pleca un ātri devās uz durvīm. Man ja Kombeti, kas, nenovērsdama acu no burvja, uzmanīgi klausījās, spēji metās viņam pakaļ. Tangara redzēja, ka abi īsu brīdi sarunājās. Tad atskatījušies viņi palūkojās uz ārstu.

«Ko viņi tur sprieda?» domāja Tangara. «Ja atliks laika, es burvi katrā ziņā uzmeklēšu. Šis noslēpums noteikti jāatklāj ...»

— Dīvains cilvēks, — noteica Leijs. — Tā, Fora gadījums nu ir beidzies, kaut gan uz varas iestādēm to attiecināt nevar ...

— Diabatē, parūpējies par Remi! Iesim prom, Leij! Man ar tevi jārunā. Pirmkārt, vai manu vēstuli esi lasījis?

— Par izstāšanos no Frontes? Jā! . . . Neviens tev to ļaunā neņems. Fronte ir kā upe. Tās straume aizskalo un izmet malā visus atkritumus. Pēc laiciņa, ja tie vēl nav galīgi satrunējuši, upe rauj tos tālāk. To pašu var teikt par mūsu Fronti.

— Vai tevi nemaz neinteresē manas aiziešanas cēlonis?

— Tavā vēstulē bija teikts, ka tas ir mans raksts par Foru un Remī — «Ābrama avis».

— Atnāc rīt pulksten divos pie manis uz kafiju.

— Rīt? — Leijs apdomāja savu laika sadalījumu. — Labi, rīt būšu. Uz redzēšanos, Diabatē un Fantas jaunkundzi

Ejot projām, viņam prātā atkal skanēja «Āfrikas staigule».

XIII nodaļa HARMATANS^12 [13]

Pulkstenis — deviņi vakarā; visur jau iestājies dziļš miers. Pēc darba, ātri nomazgājies, Fuseinu šajā vakarā uzvilka savu lepnāko bubu . Aizsteidzies atpakaļ uz slimnīcu, viņš, neviena nemanīts, piezagās ārsta mājai. Iekšā iet un pajautāt, vai Manja Kombeti nav atgriezusies, Fuseinu trūka drosmes. Sakrustotām kājām notupies uz lieveņa, viņš, krāšņi izkārtojis kuplā bubu krokas, nolika sev priekšā uz ceļiem koru.

Nekavējoties sākās uvertīra. Ar straujām, saskaņotām īkšķu kustībām Fuseinu lika ieskanēties stīgām. Pirksti neprātīgā skrējienā slīdēja te augšup, te lejup. Acumirklī nakts mēmo klusumu piepildīja mūzika. Griezdamās un dzirkstīdamas gaisā plūda spožu, vibrējošu skaņu strūklas. Raisījās skaudri, krāsaini akordi. Brīžam tie grupējās lēnā kritumā, brīžam trauksmaini kāpjošās variācijās, gan ātri sekojot cits citam, gan ilgāk aizturoties zemākajos toņos, līdz beidzot viss saplūda kopā vienā rāmi svinīgā harmonijā.

Lāgiem mūziku pavadīja īsāka vai garāka nopūta. Klusi dungojot, Fuseinu ritmiski šūpoja galvu. Aizlauztā balss kaut ko gari gari stāstīja .. .

Šajā ilgpilnajā vakarā Fuseinu spēlē par godu dzimtajam ciematam. Senāk tur atradās Almami Samori Tūrē^14 [15] galvenā rezidence. Biezie, ģeometriskie cietokšņa vaļņi, sekojot zemes noliecei, vēl tagad kronē pakal-niņa galotni. Apcerot jaunības dienas, Fuseinu piemin savu ģimeni un mājas, šo pakalnu augstu virs plašā, sarkanā līdzenuma, kur itin kā uz blāva, sarkana samta skaidri iezīmējās termītu pilsētiņas ar koku stumbriem līdzīgajām zemes ligzdām un mežu ugunsgrēkos izdeguši klajumi, kur viss bija pārogļojies — kā zemes garoza, tā krūmi un koki. Pār zemi aizelsies laidās harmatans, saceldams īstus pelnu viesuļus, visnotaļ apputinot stepi un izdzēšot ainavas košās krāsas līdz pat debesu pamalei.

Pārcilājot atmiņas, Fuseinu prātā atdzīvojās lielā Almami piekritēji — viņa sofas^13. Arvien vairāk un vairāk atraisoties, Fuseinu pirksti raidīja naktī smalki dzidras, plūstošas harmonijas. Vai tajās skanēja atmiņu smeldze? Vai tās neatsauca mirušos tēlus? Dziļā aizgrābtībā mūziķim ritēja asaras. Nenocieties viņš uzsāka dziesmu galopa ritmā.

Ar skaļiem saucieniem un piešiem mudinot zirgus, pretī vējam cauri biezajiem putekļu mākoņiem nevaldāmā ātrumā aulekšo sofas: platie bubu piepūšas vējā, gaisā lido lentas, plīvojot līdzi zirgu astēm un krēpēm. Jātnieki, ar siksnām piesprādzējuši lielās, koniskās kas-kas pie galvas, drāžas uzbrukumā. Viņu zirgi ir lepni apsegloti; ādas seglus un pavadas rotā reljefi iespiedumi un garas bārkstis, sedzot ari zirgu pieres.

Ilgas pēc dzimtenes? Sapņi? Fuseinu raustīja stīgas. Viņš dziedāja un stāstīja. Garā virknē mainījās dažādi tēli.

Liesmo džungļu biezokņi! Varena, rijīga un strauja ir šī uguns, kas, brīžam saplakusi, lodā apkārt nenozīmīgi sīka. Piepeši, no jauna uzliesmojot, tā nevienmērīgā gaitā rāpjas kokos, apskauj zarus, lec no lapotnes uz lapotni. Pa zemi, vīdamās ap zāļu stiebriem, uguns velkas mierīgi; liesmu mēles kā rotaļājoties glaužas klāt zemei — gan izlocīdamās, gan kāsī saliekdamās, mirkli domīgi vilcinādamās, tad spēji atkal izplezdamās.

Fuseinu iesmējās. Smējās ari kora. Viņš spēlē pats sev. Viņš mīl. Bet ko?... Mūziku? Varbūt sievieti? Ritms mainījās, kļuva vienaldzīgi kūtrs. Dziesma skanēja stiepti...

«Vecā labā Āfrika! Mūsu senču laiki, kas atdzimst no harmatana pelniem!» Fuseinu galva klanījās ritmā.

Viņš redz sevi atkal kā jaunības dienās, ļaužu ielenktu. Sajūsmā par Fuseinu spēli kāds vīrs iznāk citiem priekšā, sit kāju pie zemes un augstsirdības uzplūdā sauc: «Diali^16, dāvāju tev simt vēršu un tikpat daudz govju! Ar rītdienu sākšu dot maizi tev un taviem bērniem līdz mūža beigām!» Pārējie to apsveic ar skaļiem piekrišanas un apbrīnas saucieniem. Spēris dažus soļus uz priekšu, labdaris strauji metas dejā, viņš attēlo zobenu cīņu un slēpšanos no ienaidnieka. Deja beidzas ar uzvaras saucieniem. Pēc tam grezni rotājušās meitenes uzsāk kadriļu. Viegli un līgani kā upes viļņi, liegi kā mēnesnīcas gaisma varonīgās amazones griežas dejā ap vidū stāvošo ievainoto biedreni, kuras dzīvība jāglābj. Meitenes izpleš savus bubu un lidinās tai apkārt, viņas uzmanīgi vēro tukšo kaujaslauku, skatās tālē, izstiepj rokas pret debesīm. Brīžam viņas saspiežas cieši kopā šaurā lokā, brīžam atkāpjas, kamēr ievainotā cīnās ar nāvi. Meitenes sāk dziedāt, atskan amazoņu himna.

Muzikants uzsita smagus, sērīgus akordus. Noliecis galvu un izdvesis skaļu nopūtu, viņš sāka elsot.

Klusītiņām uz lieveņa bija iznākuši Tangara, Šarlote un bērni. Viņi klausījās mūzikā. Šarlote nesaprata dziesmu saturu, bet daži mūzikas fragmenti viņai dziļi iespiedās atmiņā. Viņai bija labi saskatāmas doktora mirdzošās acis. Ari slimnīcā otrā stāva logos kā sargpostenī vīdēja tumši silueti, kāri klausīdamies skaņās. Spēlētājam blakus bija nosēdusies Manja Kombeti.

Ar akrobātisku veiklību Fuseinu pirksti lēkāja pa stīgām, viņš šķita kā apmāts.

Muzikants iztēlē skatīja garu rindu sakņupušu, nogurušu vīru, kuri, svīzdami kokvilnas kreklos, spraigi liec muguras, dedzīgi vēlēdamies cits citu pārspēt. Šie vīri ravē nezāles laukos. Taisnas un nebeidzamas stiepjas vagas. Rīta rasas un cilvēku sviedru slacītā zeme kūp karstajā saulē. Biezos matus sacēlušas augstu uz pakauša, galus savijušas kuplās vāverastēs vai daudzās sīkās peļastītēs, vīriem rindā seko sējējas garos kreklos. Viņas ritmiski piesper pēdu, iespiezdamas zemē nelielu bedrīti, kur iemet graudu. Pēc tam, nemitīgi dziedot veiklo tamtama sitēju pavadībā, kuri raujas vaiga sviedros, sievietes ar kāju pirkstgaliem bedrītes nolīdzina. Šis darbs nav smaga nepieciešamība, tas ir viņu dzīves īstais saturs. Vīri un sievas kopīgiem spēkiem priecīgi veic raženu darbu. Aiz viņiem svelmainajā saulē auglīgā, bagātā zeme tvīkst veldzes ...

— Fuseinu, jau vēls! Skaties, arī slimnīcā neviens neguļ! — bilda Tangara.

Muzikants lika vēlreiz ieskanēties «Harmatanam». Viņš stāstīja par dzīvi, tikai par reālo ikdienas dzīvi. «Nāks reiz vīri un sievas, kas apdziedās laimīgāku rītdienu, bet man tas vairs nebūs lemts! Nekas nespēj saraut ciešās saites, kas cilvēku sien pie dzimtās zemes!» Spēji uzsitis stīgām, Fuseinu apklusa. Šarlote vienīgā aplaudēja.

— Kāpēc šī bālģīme sit plaukstas? — brīnījās Manja Kombeti.

— Viņa nezina, ka šeit tā nav pieņemts, — teica Tangara un franciski pievērsās Šarlotei: — Diemžēl man jums jāpaskaidro, ka pie mums aplaudēt nemēdz. Aktierim vai mūziķim mēs vienkārši pateicamies vai pasniedzam dāvanu.

— Ak vai! Atkal esmu rīkojusies muļķīgi!

- Nē... nē, tas nav svarīgi! Bet tagad, bērni, laiks gulēt! Rīt agri jāceļas.

— Tēt, Gezo aizmidzis!

— Pamodini viņu . . .

— Ei, Gezo! Celies augšā!

— Pateicos tev, Fuseinu! Tu esi īsts meistars, nemaz to nezināju.

Nieki, doktor! Tik sen nebiju spēlējis. Priecājos, ka jums patika .. . Varbūt kundzei...

— Kundzei? Tad, lūk, kam tu spēlēji! — iesaucās Manja Kombeti.

— Nē, sieviete ... Tu labi zini, kāpēc es to darīju.

— Fuseinu, neaizmirsti rīt aiziet uz tirgu!

— Nerūpējieties, doktor! Rīt es pārspēšu pats sevi...

Uz lieveņa palika tikai Manja Kombeti. Fuseinu viņai teica:

— Man jādodas mājās, sieviete. Ceļš ir tāls. Šo «jā» un «nē» pēc tagad ielās klīst daudz zaldātu. Pārāk ilgi uzkavēties eiropiešu kvartālā nav vēlams. Paglabā manu koru pie sevis līdz rītam.

— Un tu patiesi gribi jau iet? Vai nepaliksi vēl brītiņu?

— Kā vēlies, — atteica Fuseinu un divkāršas uzvaras apziņā uzsita stīgām.

Pusdienas tuvojās beigām. Kā parasts, ar pirkstiem uzlasīdams maizes kripatiņas, Šarlotei iepretī pie galda sēdēja Tangara. Par Remī nāvi viņš nekā vēl nebija stāstījis. Šķita, ka tas tikai traucētu viņu iepriekšējās dienas gaišo noskaņojumu. Jautri un zobgalīgi ārsts attēloja dažu slimnieku ērmoto izturēšanos rīta pieņemšanā, un visi pie galda smējās līdz asarām.

— Bet tagad nogaršosim manis gatavoto saldēdienu. Es taisos konkurēt ar Fuseinu. Ne bērni, nedz jūs, Šarlote, nemaz nezināt, ka Parīzē, studiju laikā, es savā draugu pulkā biju labākais kulinārs, — nodurtu skatienu pētīdams galdautu, Tangara atzinās.

Šarlote klusēdama vēroja viņa izturēšanos.

- Gezo, lūdzu, ienes saldo! Tev, Kakpo, šo svētdienu pienākas novākt traukus!

— Nē, tēt! Nevis man, bet Gezo tas šoreiz jādara.

— Tādā gadījumā, — Tangara pagriezās pa kreisi, — aizej veikli pēc saldēdiena!

Zēni piecēlās. Šarlote grasījās doties palīgā.

— Nē, nē, Fora kundze! Mūsmājās katrs zina savu pienākumu. Mums visiem tie sadalīti pa kārtai. Kā garšoja pusdienas?

— Vairs nespēju paelpot, kā esmu pieēdies ... — Bolīdams acis, teica Gezo.

— Man ļoti garšoja rīsi, — likdams galdā deserta trauku, piebilda Kakpo.

— Ēdiens ir mūsu dzīvība, dēls, — pieceldamies no galda, teica Tangara. Viņam kājās bija garās bikses, mugurā vienīgi krekls. — Es arī jūtos krietni paēdis, — viņš teica. — Kakpo, vai tu pajautāji, kā pusdienas garšoja kundzei?

— Vai esat labi paēdusi, kundze? — jautāja Kakpo, salocīdams salveti.

— Pateicos. . . Saki tētim, ka esmu ļoti apmierināta . ..

— Tēt, kundze ir apmierināta un labi paēdusi, — Kakpo sprauslādams atbildēja tēvam.

— Tātad mēs visi esam labi paēduši. Viesmīlība, dēls, ir katra saimnieka svēts pienākums. Iegaumē to!

— Jā, tēt, atcerēšos.

— Kāpēc tik daudz ceremoniju? — pavilkdama tuvāk salātu trauku un grasīdamās likt augļus uz šķīvja, iebilda Šarlote.

— Jūs nedrīkstat strādāt! Neaizmirstiet, ka atrodaties šeit veseļošanās nolūkā! Es piecēlos kājās tikai tāpēc, lai veicinātu gremošanu.

— Viss padarīts, tēt! — atgriezdamies savā vietā, pavēstīja Gezo.

— Lieliski! Acumirkli pagaidiet! Es uzlikšu vārīties ūdeni kafijai. Fora kundze, jūs drīkstat dzert vēl trešo glāzi vīna. Arī es to darīšu.

Šarlote ielēja vīnu. Tangara savu glāzi paņēma līdz virtuvē. Zēni, kas bija svētdienīgi uzcirtušies īsajās bikšelēs, kreklos un svārciņos, samirkšķinājās ar acīm.

— Pagājušo svētdienu mēs pusdienās ēdām brieža gaļu.

— Nē, tas nebija briedis, bet ati. . . ati...

— Antilope, — nobeidza Šarlote. Kakpo neziņā izvalbītās acis augstajā, velvētajā pierē viņai šķita ļoti komiskas.

— Antilope! Pareizi gan ... Tā pieder atgremotājiem. Pēc tam mēs vēl ēdām strausu olas ...

— Jāsaka «strausa», nevis «strausu» ... — priecīgs, ka savukārt paspīdējis ar zināšanām, viņam aizrādīja Gezo. — Svētdienās mums pusdienās vienmēr kaut kas garšīgāks. Tad tētis ir mājā. Bet Parīzē svētdienās mēs arvien ēdām kūkas ... Kā man tās garšo!

— Šeit pilsētā taču arī ir konditoreja. Ko jūs svētdienās parasti darāt? — īsiem malciņiem dzerdama vīnu, taujāja Šarlote.

— Ejam uz kino. Rīta seansos tur rāda kovboju filmas. Vai Džonu Vainu esat redzējusi? Cik viņš ir spēcīgs!

— Bez šaubām.

— Vai jums viņš patīk?

— Jā, Gezo.

— Bet Čaplins?

— Arī.

— Viņš gan ir komisks! Vai negribat nākt kopā ar mums uz kino?

— Ja vēlaties ...

— Protams, vēlamies! Vai nav tiesa, Kakpo?

— Nav iebildumu. Tikai jāpasaka tētim ...

— Tā, tā! Atkal apceļat Kakpo? Kas gribēja man ko sacīt? — apsēdies pie galda, Tangara sāka dalīt augļu salātus.

Sarunas apklusa.

— Cik gardi... patiesi ļoti gardi, jūs esat pelnījis atzinību, — slavēja Šarlote.

— Tiešām, man arī ļoti garšo, tēt.

— Kā jūs mani uzmundrinājāt! Būs jāapsver, vai nepamest medicīnu un nepāriet uz kulināriju. To mēs vēl pārdomāsim.

Šarlote pasmaidīja. Par spīti gaišajam noskaņojumam, kas valdīja apkārt, viņas smaids bija atturīgs. Viņa neatļāvās šeit izturēties pārāk brīvi, kaut gan no visas sirds tiecās atsaukties šai vispārējai jautrībai. Smagie pārdzīvojumi uz laiku izgaisa no prāta. Viņa šķita tos aizmirsusi, galīgi aizmirsusi. Šās mājas mierīgajā atmosfērā atspirga Šarlotes dvēsele. Tikai retumis sarunu vidū pēkšņi domās atausa smagās atmiņas. Mirušo vīru viņa gandrīz nekad nepieminēja.

Šarlote priecājās par ārsta un bērnu sirsnīgajām attiecībām. Noskatoties viņu dzīvē un dzīvojot tiem blakus, viņa nespēja aptvert, ka ir nolemta vientulībai.. Viņai nācās atzīt, ka nekad nebija pazinusi tamlīdzīgu dzīvi. Ciktāl vien atmiņas sniedzās, viņas laulības laikā vai pirms tam, dzīvojot vecāku ģimenē, Šarlote nespēja atcerēties, ka būtu kur citur sastapusi tik siltu savstarpēju saprašanos. Viņas mierīgo bērnību pēkšņi bija pārtraucis karš. Sākās baiļu un nemiera pilnas naktis; trīcēdama bailēs, Šarlote klausījās šāvienos un bumbu sprādzienos, kas šķita kā bēru zvans viņas tēvam, mātei vai kādam no kaimiņiem.

Tad Šarlote bēga no Francijas uz Āfriku. Viņa apprecējās ar Antuānu Foru ne jau aiz mīlestības vai aprēķina, bet meklējot glābiņu no vientulības. Viņai likās gluži vienalga, kam piederēt, lai tikai drīzāk tiktu prom no Francijas uz Okeānijas salām vai kādu citu piekrasti. Šarlote cerēja, ka tur viņu gaida īsta paradīze. Āfrikas dzīve, izņemot tās peizāžu, viņai tad vēl bija pilnīgi sveša. Kopā ar Antuānu Šarlote sapinās savas iedomu pasaules tīklos. Viņa bieži ilgojās bēgt prom no vīra, taču ieradums turēja ciet kā putnu ķērāja līme.

«Lūk, šāda dzīve gan nekad man neapniktu,» lūkodamās apkārt, Šarlote klusībā domāja. Viņa runāja maz, lai sevi nenodotu. Ik rītus viņa centās sev iestāstīt, ka beidzot laiks atgriezties rezervātā. Bet, bīdamās, ka doktors tam var piekrist un atlaist viņu uz mājām, Šarlote klusēja.

— Papu . .. mēs iesim uz ķinīti kopā ar ...

— Gezo, nekropļo vārdus! Cik bieži man tas būs jāatkārto? Ir jāsaka: «Tēt, mēs iesim uz kino ...»

— Es viņus varētu turp aizvest, — lūdzošā balsī ieminējās Šarlote. — Nekur neesmu bijusi jau veselu mūžību...

— Man ļoti žēl...

— Tēt...

— Vēl vienu vārdu, Gezo, un tu nekur neiesi! Novāciet šķīvjus no galda un palūkojieties virtuvē, vai ūdens jau nevārās! — Tangara visai stingri noteica.

Zēni paklausīgi nokopa galdu.

— Jums ir lieliski dēli. Vai viņi savā starpā neplūcas?

— Gadās jau arī tā. Kakpo ir spēcīgāks. Bet otrs allaž kaušanos izraisa. Tādās reizēs abi tiek ieslēgti viņu istabā. Tur tie tup, kamēr nav izlīguši. Beidzot sapratušies, abi nāk pie manis izskaidroties. Parasti cenšos nevienu no viņiem neattaisnot. Kakpo intelektuālās spējas attīstās lēnāk. Mācības viņam viegli nepadodas. Bet, ja reiz viņš kaut ko aptvēris, tad ar to pietiek. Tā viņš klasē ir labākais matemātiķis. Gezo visu apgūst daudz ātrāk, bet tikpat ātri atkal aizmirst. Skolā viņiem ir kāds «simbols» .. .

— Simbols? Kā to saprast? Vai.. .

— Nē, nē! Tas nav «simbols» parastā nozīmē. Tā šeit dēvē kādu priekšmetu, ko skolotājs saņem no skolas direktora, lai pirmdienās to nodotu kādam no skolniekiem, kas savukārt ir spiests to dot tālāk tam, kurš pirmais bildīs kaut vienu afrikāņu vārdu. Pieķertajam jāmeklē vainīgais. Tādā veidā skolniekiem aizliedz runāt dzimtajā valodā.

— Bet mājās viņi taču sarunājas savā valodā?

— Tam nav nozīmes. Nedēļas beigās tiek savilkti kopā rezultāti. Skolotājs griežas vispirms pie tā, kurš pirmais saņēmis «simbolu», tas nosauc nākamā vārdu, nākamais aiznākamo un tā joprojām. Pēc tam visi vainīgie saņem sodu.

— Ak vai! — iesaucās Šarlote, šķietami sašutusi par šo despotisko audzināšanas paņēmienu.

— Kopš Gezo ir šeit, Kakpo vairs sodus nesaņem. Zēns ir ārkārtīgi impulsīvs. Viņš bieži kaujas, aizstāvēdams Gezo. Bet Gezo ir individuālists. Tas tāpēc, ka viņš audzis vienatnē, dzīvojot kopā ar aukli, kādu krietnu sievieti, kura ...

Tangara pusvārdā aprāvās. Pastiepis roku, — tā bija smalka, slaidiem pirkstiem, — viņš neviļus sāka bungot pa galdu, kaut gan seja likās mierīga. Šarlote šajā mierā saskatīja jaunu, svešu nokrāsu. Viņai ļoti gribējās zināt visu par Gezo.

— Vientulība padara cilvēku nesabiedrisku, — bez noteikta sakara ar iepriekšējo viņa piezīmēja.

— Pagājušajā gadā gribēju abus zēnus sūtīt uz Franciju, — teica Tangara, piebilzdams: — Jūs drīkstat arī smēķēt.

Kas Tangaram piešķīra tādu varu pār Šarloti? Taču ne tas, ka viņš Šarloti ārstēja? Bet kas īsti? Šarlote neatzina, ka ārstam būtu kādas īpašas tiesības. Tomēr, iekšēji to nenoliegdama, viņa tās pieņēma bez iebilduma. «Kāpēc man bija jānāk šurp? It kā mums, eiropiešiem, nebūtu slimnīcas! Vai tad nepastāv Upju un mežu pārvalde, kuras padotais bija mans vīrs?» aizkūpinājusi cigareti, Šarlote kāri vilka dūmus. Viņas vaigi iekrita, nāsis ietrīcējās.

«Cik daudz alkatības pauž šī smēķēšanas tieksme!» klusībā sprieda Tangara.

— Jūs labprāt smēķējat?

— Hm... — Izpūzdama dūmu strūklas, Šarlote teica: — Pēc tā, kā cilvēks smēķē, var spriest par viņa raksturu. Dažiem tabaka piepilda tukšumu dzīvē. Kāds ārsts reiz rakstīja, — viņa vārdu vairs neatceros, — ka sievietes smēķē, lai vīriešiem pierādītu savu neatkarību. Ļoti daudz sieviešu sākušas smēķēt tieši pēdējā kara laikā. Ko jūs par to sakāt?

— Neesmu smēķētājs un tāpēc varu spriest par to vienīgi no ārsta viedokļa, pievienojoties ievērojamo onkologu domām. Tabaka ir neskaitāmu slimību cēlonis. Pie mums Āfrikā neapstrādātā lapu tabaka nodara briesmīgu ļaunumu. Tā saēd cilvēka organismu. Bet kas atklātos, ja mēs pavērotu jauna smēķētāja — iesācēja psiholoģiju? Bailīgs, gļēvs raksturs. Daudzos gadījumos smēķēt sāk aiz lielības, lai pierādītu, uz ko ir spējīgs. Tas vienlaik attiecināms kā uz eiropiešu, tā uz afrikāņu jauniešiem. Piemēram, jauneklis, kas dodas pirmoreiz uz satikšanos, cenšas piešķirt sev solīdāku izskatu, pasvītrot to, ka viņš jau ir pieaudzis. Lai savas «Dulcinejas» acīs liktos cienīgs vīrietis, viņš nopērk sev «smēķus». Nav izsakāms, cik liela negatīva nozīme smēķēšanas ļauno seku veicināšanā ir filmām. Nereti nākas redzēt filmu varoņus dažādās pozās ar cigareti zobos. Parasti pirms traģiskā kulminācijas momenta varonis ar elegantu žestu nodzēš cigareti... Dažreiz viņš nevērīgā izskatā slaidi aizmet prom izsmēķēto galiņu... Pie mums visvairāk tiek rādītas kovboju filmas, kurās

varoņi labprāt paši uztin smēķus ... To noskatījušies, mūsu nabadzīgie pusaudži uzlasa cigarešu galus un, ietinuši kādā papīrītī, smēķē. Bet valsts dīvainā kārtā to atbalsta. Kādas ir jūsu domas par pēdējo cigareti uz nāvi notiesātajam? Gandrīz neticami! Bez šaubām, šim cilvēkam jāsaņem sods. Bet vai ķerties pie cigaretes kā pie pēdējā glābiņa nav raksturīga banalitātes pazīme tiklab valdībai, kā arī cilvēkam, kas šo cigareti pieņem?

— Jūs pats nesmēķējat, tāpēc ...

— Nē... agrāk es smēķēju. Vēl otra piezīme! Eiropietes smēķē daudz vairāk nekā viņu melnās māsas. Kad biju Francijā, man uzkrita, ka vīrietis nesmēķētājs daudz retāk sastopams ielās nekā sievietes ar cigareti zobos... Kur tik ilgi kavējas zēni ar kafiju? Kakpo! Kakpo!

— Jā, tēt! — zēni virtuvē atsaucās.

— Kur paliek kafija?

— Tūlīt būs.

— ... Atgriežoties pie mūsu temata, jāpiebilst, ka seno afrikāņu sabiedrībā tabakai un kola riekstam, tāpat kā līgavas pūram, bija zināma simboliska nozīme. Kad vīrs gribēja šķirties, viņš sievai teica: «Ja kāds tev piedāvās tabaku vai kola riekstu, tu drīksti to pieņemt.» Šie vārdi nozīmēja šķiršanos.

— Bet ja nu šķiršanos vēlējās sieva, kas viņai bija jāsaka?

— To īsti nezinu. Pirmkārt, viņa atteicās no pūra. Ja viņu taisījās ņemt par sievu kāds cits, tas jautāja: «Vai drīkstu tev piedāvāt tabaku?» Sievai vai viņas vecākiem pienācās atbildēt «jā».

— Un kāpēc svešai sievietei nedrīkstēja piedāvāt tabaku?

— Radiem un citiem tuviniekiem, izņemot sveša klāna, svešas cilts vai dzimtas cilvēkus, tas netika liegts. Iemeslu tam netrūkst. Svarīgākais, bez šaubām, tas, ka tabaka un kola rieksti ir viegli sasmalcināmi un piejaucami klāt kādam burvju mīlas dzērienam. Šis aizliegums novērsa iespēju ar uzbudinošu līdzekļu palīdzību pavedināt svešu sievu uz laulības pārkāpšanu. Nupat man sāk likties, ka mēs savu kafiju gaidīsim līdz rītam ...

— Tēt, vainīga tur itāliešu kafijkanna, kas ļoti lēnām piepildāma, — ienesdams tases un cukurtrauciņu, aizbildinājās Kakpo. — Toties tagad kafija būs daudz gardāka nekā šorīt...

— Vai tu jau nogaršoji?

— Nē, tikai gatavoju to mazliet stiprāku . . . Tūlīt ienesīšu.

— Rīkojieties veicīgāk! Nosebosiet vēl filmu!

Kakpo jau nāca ar alumīnija kafijkannu.

— Te jums būs sīknauda. Pārpalikumu atnesiet atpakaļ. Ņem vērā — neplūcies ar eiropiešu puikām, Kakpo! Vai saprati? Citādi nākamās trīs svētdienas nekur vairs netiksi.

Šarlote brīnījās, cik daudz laika ārsts veltī bērniem. Šorīt pat, izmeklējis viņu, Tangara bija devies kopā ar zēniem peldēties. Tad viņš pilnīgi pārvērtās, nemaz vairs neatgādinot ārstu, kurš nupat bija izmeklējis Šarloti, nedz arī cilvēku, uz kura pleciem gūlās atbildība par slimnīcu. Mātišķā gādība un tēva sirsnīgums, kas Tangaram piemita, lika jaust viņā apslēptas vēl citas krietnas īpašības. Viņa zēni bija priekšzīmīgi audzināti. Bez sievietes atbalsta tēvs viegli tika ar abiem galā. Puisēniem bija lieliski attīstīta pienākuma apziņa.

«Vai sievietes ierašanās šai mājā, nerunājot par Manju Kombeti, vienīgi netraucētu ierasto kārtību?» nodomāja Šarlote.

Tangara ielēja viņai kafiju.

— Ņemiet, lūdzu, cukuru. Es labprāt dzeru ļoti saldu .. .

Pirms iešanas uz pilsētu Kakpo un Gezo nostājās tēvam priekšā.

— Tātad kaunu jūs man nedarīsit? Nu labi! Pēc kino mēs redzēsimies.

— Uz redzēšanos, kundze, — teica zēni.

— Vēlāk jūs man atstāstīsit filmu.

— Protams, kundze ... Uz redzēšanos, tēt!

Izgājuši laukā, zēni aizdrāzās prom kā meteorīti.

Tangara un Šarlote turpināja nenozīmīgas sarunas.

Pēc kāda laiciņa aiz durvīm, kurām priekšā bija aizvilkts metāla siets, atskanēja klauvējiens.

— Nāc iekšā, Leij! — Tangara aicināja.

— Sveicināts! — atnācējs teica un, padevis labdienu pēc tam arī Šarlotei, apsēdās.

— Vai vēlies kafiju vai varbūt glāzi šā vecā bordo vīna? Tas paglabājies vēl no pulkveža Lika krājumiem .. .

— Nē, labāk kafiju.

— Iešu atpūsties, — apjukusi, nespēdama izšķirties, vai iet vai palikt, ieminējās Šarlote.

— Piedodiet, — Tangara sacīja, — es jūs nemaz neiepazīstināju. Tas ir Leijs, mūsu gleznotājs un žurnālists. Viņš ir arī_. . .

— Raksta «Ābrama avis» autors? — paskatīdamies Leijā, Šarlote izņēma ārstam vārdus no mutes.

— Tieši tā. Kas notiks ar referendumu? — Tangara Leijam vaicāja.

— Taisīsim prognozi! — atbalstījis elkoņus uz galda, Leijs atteica. — Kas gūs virsroku? Pašcieņa vai verdzība? Kampaņai par «jā» kolonisti ziedojuši trīsarpus miljarda franku. Nupat to lasīju 19. septembra «Jaunajā Āfrikā». Diembē ir cietumā, teritoriālā padome un

asambleja atlaistas, kantonu vadītājus un valsts ierēdņus, draudot ar atcelšanu, cenšas uzpirkt. Diocēzes, garīgie semināri, mācītāji, bīskapi, laicīgie sludinātāji — visi atklāti aicina savas draudzes balsot par «jā». Ielās defilē armija, parašutisti izkar plakātus, policija un žandarmērija visiem spēkiem cenšas piespiest tautu balsot par «jā». Redziet, cik daudz pretinieku ir Frontei.

Sarāvis uzacis, Leijs ieņēma malku kafijas.

— Tātad mēs esam sakauti? — vaicāja Tangara.

— Mēs? — Leijs zīmīgi atkārtoja. — Ak, beidzot! Cik būs to, kas balsos par «nē»? Kāds procents? Lūk, tas izšķirs jautājumu.

— Bet kāds ar to sakars Antuānam? — iedrošinājās pajautāt Šarlote.

— Kundze, ļoti žēl, ka tā gadījies. Bet jums jāzina, ka varas iestādes vēl nav teikušas pēdējo vārdu.

Tangara saprata, ka Leijs nevēlas turpināt šo sarunu. Viņi abi mēdza runāt ļoti draudzīgi un atklāti. Gluži negaidot Leijs novērsās no temata. Tangara šo pārvērtību izskaidroja ar savu izstāšanos no Frontes.

— Šī pēdējā glezna man patīk vislabāk, — pārlaidusi acis sienām, kur karājās Leija gleznas, Šarlote pārtrauca neveiklo klusumu.

Gleznas bija ļoti atšķirīgas. Pirmā, kas atradās iepretī durvīm, attēloja kaulu tirgotāju, kas sēž ar garu pīpi zobos pie jukjukām samestu cilvēku skeletu kaudzes. Šā puskailā vīra seja pauda pašapmierinājumu. Ap viņu drūzmējās vesels ļaužu tirgus. Tinusies baltā apmetnī, puspagriezienā redzama Nome ar bērnu uz rokām; bērns sniedzas pēc viņas krūts. Stūrī karājās otra glezna: stāvā krastmalā pie vientuļa krūma smilšainā līcī pietauvojusies liellaiva. Uz klāja ap kalebasu sasēdušies atlētiska auguma vīri. Viens no tiem stāv noma-

}us( atspiedies uz gara ķekša, un lūkojas rietošās saules staros. Pēdējā gleznā bija attēlota viena pati Nome atzveltnes krēslā.

— Man pašam vislabāk patīk skeletu tirgotājs, — Leijs teica. — Šo gleznu sauc «Harmatans» ... Tās sižets aptver mūsu pagātni un nākotni. Afrikāņu tirgus savā ziņā ir izrāde, pasaulē vienīgais teātris bez kostīmiem. Tas ir kā dzīvinošs ūdens! Visi tur ir aktieri un reizē skatītāji. Viņi rāda dzīves traģēdiju — savu dzīvi, tās reālo daļu, — kolonizatoru apspiestā melnā cilvēka likteni. Tirgotājs, ko jūs tur redzat ar pīpi zobos sēžam pie kaulu kaudzes, pauž dziļu patiesību. Lēna, droša nāve ir vienīgais, ko ļaudīm sniedz mūsu valsts iekārta. Kaulu tirgotāju ielenc tauta. Tā visa nolemta iznīcībai. Lūk, šis vecais, izdilušais vīrs ar sirmo bārdu raugās skeletu kaudzē un domā: «Kur palikuši tie, kas reiz dzīvoja? Kam piederējuši šie kauli, šīs mirstīgās atliekas?» Mans mīļākais modelis — Nome — iemieso svelmaino, auglīgo Āfrikas zemi. Tā pilnīgi nobriedusi un alkst nest augļus, taču viņas rokas ir saistītas, bet nogurušās acis pauž garu, skumju stāstu. Šis zēns ar baltajiem izsitumiem uz miesas, rādīdams uz tirgotāju, jautā: «Vai ar mani notiks tas pats?» Pacēlis acis uz vecākiem, viņš gaida atbildi. Tēvs šķiet ļoti noraizējies. Mātes seja nepauž neko, ne dusmu, ne naida. Viņa sev jautā: «Kāda būs mana dēla rītdiena?» Gleznas kopējā doma — Āfrikas zeme ir afrikāņu tautas kaps. Bet virs ļaužu galvām kā rudi mēļš mākonītis laižas harmatans. Tas nav tikai sauss un svelmains vējš! Nē, tās ir elsas! Četrus gadsimtus krātas, miljoniem apraktu balsu smagās elsas, viens kopējs skaļš sāpju kliedziens. Celdamies augšā no pagātnes nakts un saukdams pēc gaišākas nākotnes, tas nemitīgi skan mūsu ausīs. Lūk, ko nozīmē harmatans.

— Jūsu paskaidrojumi ir aizraujoši. Un tomēr trešā glezna man patīk labāk. Tā skaidrāk saprotama, — sprieda Šarlote.

— Tas ir gaumes jautājums. Nome sniedz estētisku baudu acīm. Tā ir Āfrika svētku rotā. Bet harmatans ir mūsu dvēseles balss. Tas mīt ikvienā no mums kā dīglis mātes miesās. Nekāda vara nespēj mūs atraut no mūsu mātes — dzimtenes. Citurīt es sastapu kādu sievieti ...

Leijs apklusa. Viņa iztēlē iznira redzētais skats. Viņš grozīja rokās kafijas tasīti. Saules stari straumēm lija ēdamistabā, piepildīdami to ar maigu gaismu un krizdami Leijam tieši sejā.

— Šī sieviete iznāca no koloniālistu veikala. Viņa bija grūta. Saskrējušies ar parašutistu grupu, tā ļoti nobijās un instinktīvi ar rokām aptvēra vēderu.

— Ak! — iesaucās Šarlote.

— Sākās sāpes? — jautāja Tangara.

— Negaidītā tikšanās ar zaldātiem sievieti tā pārbiedēja, ka bērns droši vien bija sakustējies.

— Bez šaubām, — noteica ārsts.

— ... Šajos īsajos mirkļos viņas baiļu pilnajā sejā izpaudās bezgalīgs naids pret okupantiem. Viņa nenovērsa acu no automātiem.. . Tālumā, noslēpies tirgus laukumā aiz stūra, glūnēja tanks. Es ļoti nožēloju, ka torīt man nebija līdz papīra . ..

— Vai tiešām tu būtu viņu zīmējis?

— Kādēļ gan ne? Ik rītus es pastaigājos tirgus laukumā, bet nekur vairs nesastopu šo sievieti.

— Militārie varas orgāni taču nepieļautu šādu gleznu. Kas tev nāk prātā!

— Kāpēc nepieļautu? Tu laikam baidies, ka es viņus attēlotu ar pārāk ķēmīgām sejām? Tev netīk redzēt okupantus tā, kā tos saskata tauta?

— Tu maldies. Man tikai šķiet, ka viņi to aizliegtu.

— Drīkstu lūgt vēl tasi kafijas? — vaicāja Leijs. — Mēdz teikt, ka māksla sniedz prātam estētisku baudu. Vai varu tam piekrist? Es pārdodu savas gleznas eiropiešu tūristiem, kuriem tās nozīmē vienīgi eksotiku .. . Izglītotie afrikāņi tās pērk, atdarinot eiropiešus ... Mani kā autoru tas ļoti sarūgtina, jo redzu, ka tautas vairākumam vēl pilnīgi sveša tā estētiskā bauda, kuru mums sniedz pareiza mākslas izpratne.

Šarlote pārmaiņus pētīja abus runātājus. Viņa jutās ērti un brīvi.

«Vai tiešām bija nepieciešama Antuāna nāve, lai es netraucēti varētu šeit sarunāties un klausīties viņos? Vai viņi pazīst vientulību? Kas viņus tā iedvesmo? Kas izraisa šo enerģiju?» klausīdamās abu vīru spēji mainīgajos tematos, domāja Šarlote. Viņu pārņēma nežēlīga skaudība. Arī viņai gribējās daudz ko teikt. īsti nezinot, kāpēc, Šarlote nemitīgi sev kaut ko pārmeta. Vienlaikus viņa jutās sveša šai videi, kaut arī sarunas ritēja franciski. Vēlēdamās tajās iejaukties, Šarlote uzdrošinājās bilst kādu vārdu, taču arvien sev jautāja: «Vai tik ar to es viņus neaizskaršu?» Šī piesardzība Šarloti kaitināja. Beidzot, apspiedusi smagos jautājumus, kas arvien spītīgāk uzpeldēja apziņā, viņa vērīgi ieklausījās sarunā:

— Pēc nemirstīgas slavas es neilgojos. Mana karstākā vēlēšanās ir piedalīties jaunas sabiedrības veidošanā.

— Cēli vārdi, — ironiski piezīmēja Tangara. — Kad notiks jūsu mītiņš?

— Tas aizliegts.

— Kāpēc?

— Tā vēlas valdība.

— Viņiem nav uz to tiesību.

— Arī tiesībām vajadzīga aizmugure ... Tāda, lūk, ir skaistā brīvība mūsu zemē.

XIV nodaļa PREMJERMINISTRS

Klusi nodūca motors, aizcirtās mašīnas durtiņas. Uz lieveņa iznira kāds stāvs. Tangara pazina šo siluetu.

— Premjerministrs! Viens pats bez pavadoņiem, — viņš teica un, piecēlies no galda, devās uz durvīm. — Lūdzu, ienāciet!

Noņēmis cepuri un iegājis ēdamistabā, Tambans Ju-sido ātri palūkojās apkārt.

— Piedodiet, ka traucēju, kundze. — Viņš sniedza Šarlotei roku.

— Mūsu premjerministrs, Tambans Jusido, — Tangara stādīja priekšā.

Nezinādama, kā īsti viņu dēvēt — par «kungu» vai «ekselenci», Šarlote apjuka. Viņa piecēlās kājās un, kaut ko nesakarīgu nomurminājusi, paspieda Tamba-nam roku.

— Sēdiet vien, kundze! Kā ar veselību? Valdība un es — mēs esam ļoti noskumuši par jūsu smago zaudējumu. Darīsim visu iespējamo, lai šo gadījumu noskaidrotu. Lūdzu, sēdiet!

— Pateicos, — viņa atkal apsēdās.

«Kāds liekulis!» mierīgi sēžot krēslā, nodomāja Leijs. Premjerministrs viņu nomērīja ar augstprātīgu skatienu. Pirms pāris mēnešiem avīzē bija iespiests Leija raksts «Kartona marionetes». Tambans Jusido to vēl labi atcerējās.

— Lūdzu, apsēdieties, — klusībā bažīdamies par abu vīru nejaušo sastapšanos viņa mājās, Tangara piedāvāja krēslu.

Leijs piecēlies godbijīgi palocījās:

— Sveicināti, ministra kungs!

Pēc šiem vārdiem gaiss sāka kļūt smags.

— Jums vajadzētu atpūsties, Fora kundze.

— Tieši to es gribēju darīt. Kungi, lūdzu, atvainojiet mani...

— Ejiet vien, kundze, — viegli palocīdams galvu, pasteidzās atbildēt Tambans Jusido. Kad Šarlote bija nozudusi aiz durvīm pa labi, viņš teica:

— Arī nepieklājībai ir robežas, Leij. Necerēju tevi še sastapt, citādi nebūtu šurp nācis. Ļoti žēl, Tangara, ka tu pieņem šādus viesus.

— Vai drīkstu piedāvāt kafiju? — jautāja Tangara.

— Pateicos.

— Varbūt malku kaut kā stiprāka?

— Labprāt.

— Vai tu arī dzersi, Leij?

— Pateicos, nē.

Tangara sameklēja pudeli zaļgana liķiera un divus mazus sudraba kausiņus. Viņš iedomājās premjerministra pēdējo apciemojumu, kad tas viņam piedāvāja kādu vietu valsts pārvaldē. Tangara to bija noraidījis. Uzmanīgi raudzīdamies, lai nesaburzītos bikšu ieloces, Tambans Jusido pārlika vienu kāju pār otru. Izvilcis no svārku kreisās iekškabatas smagu zelta etviju, viņš paņēma cigareti un nekavējoties aizsmēķēja. Klusums sāka kļūt nepanesams.

— Uz jūsu veselību! — Tangara pacēla kausiņu.

— Uz jūsējo arī! — atteica Tambans, pielikdams liķieri pie lūpām.

— Starp citu, Tangara, vai esi lasījis mūsu jaunāko avīzi? — ievaicājās Leijs.

Tangara neatbildēja.

— Jo labāk! Mēs esam gatavi sniegt pierādījumus, -izvilkdams no kabatas avīzi, Leijs teica. — Raksta nosaukums: «Buržuāziskie paralītiķi iedzīvojas».

Viņš sāka lasīt:

— «28. septembra referendumā sakiet «nē!» visiem ierāvējiem!

«Nē!» koloniālismam, kas slēpjas jaunā ādā!

«Nē!» visiem kartona marionešu aizstāvjiem, šiem buržuāziskajiem paralītiķiem!»

Leijs lasīja ilgi, no sāniem vērodams premjerministru. Tambans Jusido šķita sadrūmis. Viņa apaļā galva bija gludi noskūta, platajā sejā kā pusmēness iezīmējās lūpu līnijas, tuklie vaigi gļēvi nokarājās.

— «Zemnieki, strādnieki, kalpotāji! Jūs ar mūsu nožēlojamo valdību priekšgalā strādājat «jā» piekritēju bandai, šiem sīkajiem ierāvējiem un blēžiem, kuri aicina jūs balsot par «jā», lai nostiprinātu savas šķiras varu.

Pilsoni! Tavs «nē» lai vēršas pret zagļiem, ierāvējiem un pazemotājiem! Sava un savas ģimenes goda vārdā saki «nē»! Mūsu dzimtenes Āfrikas labā, saki «nē»!»

Sekoja ilgs un smags klusums. Tangaram trūka vārdu. Sakrustojis rokas pār krūtīm, viņš nervozi bungāja ar pirkstiem. Kamēr Leijs lasīja, ārsts bija pētījis premjerministra seju. Tambana Jusido viena roka gulēja uz galda. Zem svārku piedurknes rēgojās stērķelētā krekla aproce ar zelta pogu. Viņa īkšķis tikko manāmi trīcēja. Mēmās dusmās, kuras viņš nespēja valdīt, tuklā, spīdīgā seja pielija asinīm.

— «Mums pierādījumu netrūkst. Nevienam nav noslēpums, ka tiek celtas vasaras mītnes. Tās vēl nav nobeigtas un tātad ir neapdzīvotas, bet ar finansu ministra ziņu un vietējā budžeta pilnvarotā apstiprinājumu par tām jau noslēgts drakonisks līgums. Nopietnākais ir tas, ka šo celtniecību galu galā apmaksās vietējais budžets, kaut gan ēkas valsts īpašumā nepāries.

Šis fakts skaidri pierāda sabiedrisko līdzekļu nelikumīgu izšķiešanu, par ko diemžēl galvenie noteicēji ir .. . koloniālisti.. .»

— Tā ir neslavas celšana, valdības goda aizskaršana! — lūkodams savaldīties, premjerministrs iesaucās. — Tiesa, mēs aicinām tautu balsot par «jā». Bet tikpat neapšaubāma patiesība ir tas, ka ģenerāļa de Golla Savienība ir vienīgā iespējamā izeja mūsu valstij. Ļoti nožēlojami, ka dažās valstīs jau pieņemts lēmums par atšķelšanos. Slikti, Tangara, ka arī tu esi pievienojies tiem, kas šodien sēj nemieru, šiem permanentās katastrofas teorētiķiem, mūsu dzimtenes naidniekiem un starptautiskā komunisma aģentiem. Jo ātrāk pārtrauksi sakarus ar viņiem, jo labāk . ..

— Varam parunāt arī par de Golla Savienību! Kāpēc lai mēs pievienojamies kapitālistiskajai Francijai? Tā sūtīs šurp savus pārstāvjus visās vietās, kur vien tas būs izdevīgi... Bet mēs kļūsim par viņu īpašumu. Mūsu ekonomiskās intereses ir pilnīgi atšķirīgas un gluži pretējas Francijas interesēm. Vai ir jēga izšķiest trīsarpus miljarda franku, lai iegūtu tikai augstus titulus? . ..

— Rodas iespaids, ka jūs ķēris kāds psihisks neatkarības komplekss.

Premjerministrs noņēma roku no galda. Ja viņš nebūtu ieradies šeit neaicināts, viņam liktos, ka ir ievilināts slazdā. Tambanam sākumā radās aizdomas, vai arī Tangaram nav zināma loma opozicionāru kustībā.

«Kāpēc viņš atteicās no vietas valsts pārvaldē? Tas taču skaidrs — ari viņš ir opozicionārs.»

— Neziņa, priekšstata trūkums par reālo stāvokli, lūk, kas jūs raksturo, — viņš teica, attiecinādams šo «jūs» tiklab uz Tangaru, kā arī uz citiem. — No politiskā viedokļa mūsu zeme neatkarībai vēl nav pietiekami nobriedusi. No ekonomiskā viedokļa mums nav nekā — ne rūpniecības, ne kapitāla. Tikai paliekot Savienībā, mēs visu varēsim iegūt. Tādā veidā sasniegsim ...

— Jā, jā, jā ... — Leijs pārtrauca Tambanu, atgrūzdams kafijas tasi un cieši ieskatīdamies viņam acīs. — Mūsu valsti nevajag ieķīlāt, bet gan industrializēt! Pie mums iespējama vienīgi plānsaimniecība. Tu apgalvo, ka mums nekā nav? Bet mēs sakām — nav tiesa! Mūsu rokas, mūsu galvas — lūk, mūsu lielākā bagātība. Tautas labklājību var nodrošināt vienīgi tauta pati, nekas cits. Mēs gribam politisku un ekonomisku neatkarību. Bez tās vienmēr būsim tikai kalpi.

— Teorija! Tukši vārdi! Visi, kas atrodas valsts priekšgalā, balsos par «jā» .. . Mūsu budžetā jau radies deficīts ...

— Un tomēr jūs noliedzat neatkarību! Kāds tam iemesls? Jūs nespējat nekā iesākt bez Francijas ziņas. Vai tad budžeta deficītā vainojama tauta? Tam par cēloni nav ne slimnīcu, skolu vai hidroelektrostaciju un ceļu būves. Šis deficīts ir kauna traips jūsu valdībai... Vainīga ir dzīšanās pēc ledusskapjiem, luksa automašīnām un gaisa kondensatoriem ... — Leija acis šķīla zibeņus, ar bārdu apaugušais zods nemitīgi cilājās, Leiju vairs nevarēja pazīt.

—Jūsu blēdīgās operācijas izsūc tautai asinis. Kāda ir jūsu ierēdņu mazākā mēnešalga? Divsimt trīssimt tūkstošu franku vai vairāk? Vienkāršais strādnieks sa-

ņem mēnesi seši līdz desmit tūkstoši franku un tikai tad, ja laimējas atrast darbu. Jums visiem ir savrupmājas, divas trīs sievas, kuras jūs uzturat kopā ar viņu lielajām ģimenēm, ne mazāk kā piecpadsmit cilvēku katrā. Un kur vēl paliek mašīnas? Lūk, jūsu gļēvuma cēloņi. Jūs sludināt visiem — «Balsojiet «jā» — tas nozīmē neatkarību!», kaut gan lieliski saprotat, ka tie ir meli. Kāpēc tika apcietināts Diembē? Vai viņš bija komunists? Nē, nekas tamlīdzīgs. Vai teritoriālo asambleju atlaidāt tāpēc, ka tajā bija komunisti vai permanentās katastrofas teorētiķi? Sindikālisti? Taču nē. Partijas darbinieki? Vēl mazāk.

Tangara apmulsis klausījās šajā vārdu cīņā. Jau ļoti sen, kopš prakses laikiem Francijā, viņš nebija dzirdējis tik asu polemiku. «Ko premjerministrs atbildēs?» viņš domāja. «Tūdaļ atklāsies, vai Leijam taisnība. Bez šaubām, ne jau slimnīcu un medicīniskās palīdzības organizācija iztukšojusi valsts kasi. Pat valdības locekļu attālākajiem radiniekiem ir personiskās automašīnas. Viņi paši izšķieduši šos valsts līdzekļus. Interesanti, kāpēc Diembē apcietināts?»

— Kā redzu, tu esi lieliski izskolots. Brauc uz Sene-galu vai Ziloņkaula piekrasti to visu sludināt! Mēs šeit balsosim «jā», kaut arī dažiem tas nepatiktu, — teica premjerministrs.

Leijs viņam izraisīja nicināšanu, viņš ne acu galā neieredzēja šos «nē» piekritējus.

— Uzvarēs «jā», un, kas tam sekos, zvēru pie sava goda, jūs redzēsit paši! — premjerministrs saniknots piebilda.

— Esmu afrikānis. Man dārgs ne tikai Senegalas, bet arī visu pārējo valstiņu liktenis. Starp jums un citiem varasvīriem atšķirības maz. Jūs visi personificējat vienu. Pasaules vēsture liecina, ka apspiestās tautas par

neatkarību un brīvību allaž maksājušas ar savām asinīm. Bet Melnajā Āfrikā, kas pakļauta Francijai, nerunājot par Āfriku vispār, ir izliets piecreiz vairāk asiņu nekā visos Rietumeiropas karos un revolūcijās kopā. Liekot svaru kausos gan vienā, gan otrā kontinentā kritušos, pārsvars neapšaubāmi būs mūsu pusē.

Leijs iekaisa. Lāgiem viņš draudīgi izslēja gaisā rādītājpirkstu, pēc brīža to nolaizdams. Vārdi plūda tieši no sirds. Viņš ar mokām valdījās, lai nemestos Tambanam pie rīkles.

— Pirmo reizi pēc četriem gadsimtiem, pirmo reizi, — viņš turpināja, — mums dota iespēja izšķirties: teikt «jā!» un iemūžināt verdzību vai sacīt «nē!» un kļūt brīviem, brīvi domāt un radīt, atjaunot seno Āfrikas slavu. Bet jūs cenšaties ļaudis pārliecināt, lai viņi paliek verdzībā! Jau rīt vai, tiešāk izsakoties, ar 28. septembri visi jūsu'ministri no Senegalas līdz Cadai — visi bez izņēmuma kļūs atbildīgi par katru mūsu izlieto asins pilienu, par katru mātes asaru un izsalkuša bērna brēcienu.

— Arī es esmu nacionālists, ne mazāk kā tu. Varbūt pat vairāk. Mēs laužam jums ceļu, izvirzām kadrus, kas ļaus sasniegt pilnīgu valsts uzplaukumu. Bet jūs, tā saucamās «nākotnes virsotnes», par to nedomājat. Mēs aicinām tautu balsot par «jā», labi pazīstot reālos apstākļus. Kā jūs to negribat saprast? — argumentu trūkuma dēļ ar labsirdīgu, samierinošu smaidu nobeidza Tambans.

«Vai tiešām mūsu valdības priekšgalā ir vienīgi tamlīdzīgi nelgas? Tik bezpersoniski un sīki cilvēki? Viņš nezina, ko atbildēt, un tāpēc izliekas draudzīgs. Man ir zināmi iebildumi pret marksistiem, kaut gan viņiem dažkārt ir taisnība,» arvien vēl cerēdams uz premjerministra atbildi, domāja Tangara.

— Pietiek brāļoties! Tu apgalvo, ka esi nacionālists ... Pieņemsim. Bet tieši kadru trūkums mūs uztrauc! Visi par to domā, tas tiesa, — Leijs mierīgi atsāka. — Mans tēvs ir pārdevies deputātiem, tie savukārt pārdevušies koloniālistiem. Viņš saka: «Jūs, jaunie, esat karstgalvji. Mums taču nav naudas, ne armijas, ne kadru.» Lūk, kādas domas jās iedvešat tautai. Mans tēvs šo indi sēj ļaužu dvēselēs, par to ik mēnesi saņemdams algu. Nesen kaut kur lasīju, ka viņš kopā ar citiem līdzīgas sugas ļaudīm organizē grupu «jā» propagandai. Kadrus varam izveidot vienīgi mēs paši saskaņā ar savām vajadzībām. Tādēļ nav nepieciešama kādas svešas, «izredzētas» tautas svētība vai kādas «strupastainas» asamblejas aizmugure ... Uzcelt jauno Āfriku nevar neviens cits kā vienīgi mēs paši. Man ir vēl otrs jautājums ...

Leijs, atspiedies ar muguru pret krēsla atzveltni, minūtes piecas sēdēja, iegrimis domās.

— ... Dienu vairs tieši neatceros. Bet patiesībā tam nav nozīmes. Laikā, kad tu biji Francijas nacionālās asamblejas deputāts, notika balsošana par rezolūciju attiecībā uz tā dēvēto Senegalas strēlnieku vervēšanu Indoķīnai. Tev, tāpat kā pārējiem afrikāņu deputātiem, tika jautāts, vai Senegalai ir jāsūta kareivji uz Indoķīnu vai ne? Kāda iemesla pēc tu, būdams tik dedzīgs nacionālists, toreiz no balsošanas atturējies? Vai, tavuprāt, īstam patriotam tāda pozīcija bija piedodama? Vai tu drīkstēji atturēties, labi zinot, ka vjetnamieši cīnās par savu un līdz ar to arī par mūsu neatkarību?

— Es redzu ...

— Nekā es neredzu. Tikai gaidu tavu atbildi.

— Esmu šās valsts premjerministrs. Nevienam nav tiesību mani nosodīt.

— Nē, tautai ir tiesības, — pielēkdams kājās, saspringtiem žokļiem un naidā kvēlojošām acīm Leijs ierēcās.

— Varbūt iedrošināsies man mest acīs arī to, ka esi šās tautas pārstāvis?

Leijs nomērīja premjerministru no galvas līdz kājām. Izstiepis kaklu, viņš atspiedās ar rokām uz galda. Cits pakaļ citam pirksti vilkās dūrē. It kā pie sevis viņš turpināja:

— Vai toreiz tu neatturējies no balsošanas? Vairs gļēvāk nevar rīkoties tik svarīgā brīdī. Tev trūka drosmes atzīties, vai esi par vai pret to. Alžīrijas karš nav kadru skola. Bet tu turp esi aizsūtījis bezgala daudz jauniešu. Labprāt gribētu zināt, cik Alžīrija maksā par melnā kareivja galvu? Droši vien šī lielgabalu gaļa dod jums krietnus komisijas ienākumus. Gluži tāpat kā senos laikos vergu tirgotāju ievēlētajiem nēģeru valdnie-ciņiem. Drīz laikam pienāks diena, kad par godu verdzībai jūs celsit pieminekļus .. .

— Pietiek! — aizelsies viņu apsauca premjerministrs. Dusmās viņš vairs par sevi neatbildēja. — Šo neatkarību, ko mums nemitīgi met sejā, mēs nevēlamies, — teica Tambans Jusido, ļauni lūkodamies Leijā, kurš skaļi iesmējās. — Neaizmirstiet, ka esmu premjerministrs un katram smurgulim sevi aizskart neļaušu! Ar saviem apvainojumiem tu man vēl aizrīsies! Un arī tu, Tangara, atbalsti šo partiju? Es aizeju, — paņemdams cimdus un cepuri, viņš lepni pavēstīja.

Tangara devās Tambanu pavadīt.

Viņi izgāja laukā.

— Man žēl, ka sarunas tā ievirzījās.

— Nieki! Bet tev no viņiem jāuzmanās. Tos saindējis komunisms. Mutes varoņi, vairāk nekas! Man nepatīk, ka tu meklē ar viņiem kopējas valodas. Vēl nupat, tieši pirms nedēļas, piedalījos gubernatora dinejā . . .

Pag, atļauj man izstāstīt līdz galam... Tu esi lielisks ārsts, mūsu tautas lepnums, nav vārdam vietas. Tevis dēļ nevienam nav jākaunas. Tavi raksti zinātniskajos žurnālos tiek augsti vērtēti. Ja tu piesliesies opozīcijai — žēl tavas labās slavas kā pie mums, tā ārzemēs. Kad iesniedzi raportu par pulkvedi Liku, neviens — ne es, nedz veselības aizsardzības ministrs ne mirkli nešaubījāmies, ka tev taisnība. Lūdzu, pārtrauc sakarus ar šiem tipiem. Tagad nav īstais laiks diskusijām. Galvoju, ka manas valdības locekļi vienprātīgi domā tikai par tautas labklājību. Tie ir īsti patrioti.

Soļojot uz priekšu blakus Tangaram, premjerministrs lāgiem apstājās, tad turpināja ceļu. Viņiem pa pēdām sekoja melnais «sitrojens», kura spoži lakotajā virsmā atspoguļojās koku zari.

— Līdz tam, kad spēkā stājās jaunais kodekss, mums nenoliedzami bija daudz grūtību, — teica premjerministrs. — Mēs bijām gluži nevarīgi. Bet kodekss mums piešķīris zināmu brīvību, var teikt, pat pilnīgu autonomiju. Tikai sakarā ar to radās iespēja atcelt pulkvedi Liku no amata. Likām ir liels iespaids uz gubernatoru. Bet jebkurām paredzamajām izmaiņām nepieciešams tieši gubernatora galīgais slēdziens, viņa veto. Protams, par slimnīcas direktoru tevi iecēlām galvenokārt tavu plašo zināšanu dēļ. Tavs vārds kā gubernatoram, tā citiem līdz šim bija svešs. Pirmo reizi tas kļuva pazīstams, kad tu sanāci ragos ar garīdzniecību ... Bet tas drīz vien nokārtojās. Nevienam, bez šaubām, nav liegts turēties pie savas pārliecības... Dažkārt tomēr jāprot pielāgoties. Patlaban man šķiet, ka tu esi pievērsies opozīcijai. Vairākkārt tavs vārds ir lasīts uz «nē» piekritēju plakātiem, un nevis es viens, bet arī gubernators un arhibīskaps to redzējuši. Gadījums ar Diembē ir gluži cita rakstura, vari man ticēt. Ar referendumu viņa arestam nav nekāda sakara. Attiecīga apsūdzība tiks publicēta pēc zināma laika. Taču tas izraisījis apmelošanas kampaņu. Stāstu tev to, būdams pārliecināts par tavu godīgumu, kam tu pats reizēm krīti par upuri. Vēlos tikai tev līdzēt atrast īsto vietu. Ja es saslimtu, tad grieztos pie tevis pēc padoma. Bet politikā man nav mazāk zināšanu kā tev medicīnā. Ieskaties kā vīrs patiesībai acīs! Kas pie mums notiek? Cilšu vadoņi ir pamatīgi sakūdīti. Viņi savus ļaudis piespiedīs balsot par «jā». Par to tiek vesta kampaņa. Jebkuru valdību, kas tam nepiekritīs, viņi gāzīs. No otras puses, par «nē» aģitē ekstrēmistu grupa, kurai pieslejas mazākums un kurai trūkst atbalsta tautā. īsumā analizējot aktuālo stāvokli, mēs esam nolēmuši atbalstīt «jā» piekritējus. Tā rīkoties mūs spiež situācija. Ja vara nonāks cilšu vadoņu rokās, sāksies anarhija, kas valsti novedīs pie sabrukuma. Padomā vien, kas notiktu ar mūsu zemi, ja tā nonāktu viņu varā! Lai šiem feodāļiem aizšķēršļotu ceļu un lai atbrīvotos no ekstrēmistiem, mēs cenšamies panākt, lai visa progresīvā inteliģence vienoti balso par «jā». Lūk, tāpēc es tevi lūdzu labi pārdomāt savu pozīciju, raudzīties uz dzīvi no reālās puses un spriest objektīvi. Mūsu parītdienas manifestācijā tev vajadzētu atrasties man blakus. Tevi taču visi pazīst un ciena.

Viņi apstājās pie slimnīcas vārtiem, pa kuriem nemitīgi nāca un gāja slimnieku apmeklētāji.

— Nejūtu ne mazākās vēlēšanās kaut ko vadīt, — teica Tangara. — Nesaprotu, kā tas nāk, ka cilšu vadoņi guvuši tādu autoritāti? Attiecībā uz Liku jāpiebilst, ka viņš nav ārsts, bet kaktu dakteris. Viņš derēja vienīgi armijā un,tad arī tikai mūļu dzinēju laikos. Taču kaut kas man nav īsti saprotams. Liks tagad ir veselības aizsardzības ministra tehniskais padomnieks. Droši vien šajā vietā viņš ir noderīgāks? Domājot par referendumu, esmu daudz lasījis par stāvokli Āfrikā un apsvēris mūsu tautas nākotni. Jau pašā sākumā, tikko sācis strādāt, es centos nepieslieties nevienai partijai. Frontes organizācijas sapulcēs piedalījos tikai kā vērotājs. Noteikt valsts attīstības ceļus nākotnē nav manos spēkos. Lai ar to nodarbojas speciālisti, un tādu jau netrūkst. Bet tieši to jūs man pārmetat. Vakar vai aizvakar saņēmu tavu instrukciju, kas man atgādināja, ka pagaidām vēl strādāju uz līguma un neesmu galīgi apstiprināts . . .

— Neesmu nekā tev sūtījis.

— Tādā gadījumā — tavs pieņemamās daļas priekšnieks. Katrā ziņā es neticu, vai manifestācijā piedalīšos. Es mīlu mieru, otrkārt — rīkojos tikai saskaņā ar savu sirdsapziņu. Lai ietu, vienalga, kur, — pie gubernatora vai pie arhibīskapa, kā tu man liki jaust, es labāk palieku mājās. Tomēr par svētu pienākumu uzskatu paskaidrot tautai, kāda atšķirība pastāv starp šiem «jā» un «nē».

Daudz netrūka, un Tangara būtu pateicis ministram, ka izstājies no Frontes.

— Vai tiešām tu tici, ka mēs paši varētu ņemt rokās valsts varu? Mums trūkst pat medikamentu tavai slimnīcai ...

— Bet kāpēc tad tu esi premjerministrs un asamblejas prezidents? — jautāja Tangara.

— Es nepareizi izteicos, — Tambans izlaboja, — gribēju jautāt, vai esam tiktāl ar visu nodrošināti, lai mūsu neatkarība spētu pastāvēt?

— Neesmu valstsvīrs. Bet tavā vietā vispirms būtu izdarījis aptauju tautā. Tad varētu par to spriest. Lai vai kā, bet «jā» tomēr ir mūsu sliktākā izeja.

— Šķiet, tu nevēlies mani saprast. Ļoti žēl. Beigsim par to runāt. Vai baltā sieviete jutās labāk? Drīkst iet jau laukā?

— Jā.

— Reiz esam sākuši cilāt šo jautājumu, gribu zināt, kāpēc tu viņu neliki aizvest uz eiropiešu slimnīcu? Viņas vīram ar manu jautājumu nav nekāda sakara.

— Pie manis bija ieradušies pulkvedis Liks, policijas komisārs un kāds kapteinis. Vai viņi par to nevarēja parūpēties? Esmu tikai ārsts, — atbildēja Tangara un, divdomīgā jautājuma aizskarts, uzskatīja par vajadzīgu piebilst: — Varbūt tev zināms arī tas, ka baltā sieviete guļ manā gultā?

— Protams, es to zinu, — premjerministrs uzlika Tangaram roku uz pleca. — Tu pēdējā laikā esi nonācis ļaužu valodās. Bet lai tas paliek. Upju un mežu pārvalde par šo sievieti parūpēsies. Bez šaubām, tik netaktiski jautājumi nav patīkami, — viņš zīmīgi nobeidza.

«Cik zemiski! Viņi man neliegtu pat gulēt ar Šarloti, ja vien tas nāktu par labu viņu referendumam! Ak, «Āfrikas staigule»!» Tangaram iešāvās prātā.

— Atlika uzaicināt šo sievieti pie sevis, lai jūs iedomātos nez ko.

— Diemžēl man tagad jāsteidzas, un arī tevi gaida mājās tavs biedrs, — mādams šoferim braukt tuvāk, Tambans Jusido teica un, apsēzdamies mašīnā uz pakaļējā sēdekļa, piebilda:

— Mēs vēl redzēsimies.

Tambans Jusido bija Francijas nacionālās asamblejas deputāts. Viņš bija darbojies visās Francijas IV republikas valdībās. Pēdējos desmit gados Tambans Jusido uz zināmu laiku tika ievēlēts gandrīz visos Āfrikas valstiņu ministru kabinetos pēc kārtas. Šo zemju valdības galvas dažādās starptautiskās sanāksmēs rādīja Tambanu kā priekšzīmīgu kolonizācijas ražojumu. Ļaunas mēles baumoja, ka viņš piedzimis kādai franču diānai pēc vienas nakts. Citi zināja stāstīt, ka Tambans Jusido pielienot visām metropoles politiskajām partijām — no centrālās līdz galēji labējai.

Iegrimis domās, Tangara brīdi stāvēja pie slimnīcas vārtiem. Garās virknēs viņam garām gāja sievas un vīri. Rokas sabāzis kabatās, ārsts griezās atpakaļ.

«Tas bija drauds vai ultimāts?» viņš domāja. «Esmu brīdināts. Man jābalso par «jā» un jāpārliecina par to arī citi.»

Tangara nogriezās pa galveno aleju.

— Necelies kājās! — viņš teica slimnīcas sargam, kas, ieraudzījis tuvojamies priekšnieku, grasījās piecelties.

Slimnīcas gaitenis bija tukšs, palātās skanēja klusi čuksti, vaidi un gārgšana; gaiss šķita neciešami smags. Kādā palātā Tangara apstājās pie nesen operēta slimnieka gultas. Gados vecais pacients bija ļoti vārgs un murgoja. Skumjām acīm viņā raudzīdamies, ap slimo stāvēja tuvinieki.

— Ejiet projām. Vienatnē viņam būs vieglāk... Atnāciet rīt... Paklau! — Tangara uzsauca sanitārei. — Paaicini šurp kādu no feldšeriem vai dežūrmāsu.

Pēc brītiņa ienāca Fanta.

— Iedod viņam nomierinošu injekciju... Kā tas izskaidrojams, ka tikai tu arvien dežurē? Labi, tagad par to nerunāsim .. . Laiks pārtraukt ciemošanos ...

— Mans dēls, es uzticu tev tavu brāli, — teica kāda sīka večiņa.

— Es gādāšu par viņu, vari man ticēt, māmuļa.

Tangaram tuvojās otra pavecāka sieviete. Saņēmusi

ārsta roku, viņa pacēla uz augšu savu krunkaino seju.

Viņš taču jau bija publiski uzstājies, stāstīdams par šo divu iespēju atšķirībām. Palāta gaidīja atbildi.

Nolikusi instrumentus uz galda, gaidīja arī Fanta.

— Vārds pieder tev, doktor! Bet tu, — Birama izmeta savam pretiniekam, — klausies un nemaisies starpā!

— Pareizāk būtu balsot par «nē», — teica doktors.

— Tā, tā! — Birama šķita apmierināts. — Visi dzirdējāt? Viņš ir izstudējis daudz dažādu rakstu, daudz zinātņu, ieguvis diplomus, pelna vairāk nekā visi ciematu vecākie kopā, viņš labi ģērbjas, guļ mīkstā gultā, ēd gardus ēdienus, un tomēr (Birama ar roku norādīja uz Tangaru) viņš arī teiks «nē!». Bet tu, nejēga, balso laimīgs par savu «jā» kopā ar to blēdi vecāko! — Viņš nesaudzēja kaimiņu. — Mēs visi te teiksim «nē». Ja tu nekā nesaproti, tad labāk klusē!

Tangara un Fanta devās prom.

Ārsts gāja tieši uz mājām. Leiju viņš vairs tur neatrada. Tangaram šķita, ka pasaule sašķēlusies divās naidīgās nometnēs. Viņš nevēlējās piederēt nevienai no tām. «Esmu tikai ārsts,» viņš domāja, «vienīgais ārsts daudziem tūkstošiem cilvēku!» Apziņa, ka viņš spēj tiem būt noderīgs, kas Tangaram dzīvē šķita vissvarīgākais, pēkšņi izraisīja viņā lepnumu.

XV nodaļa TĒVA NEŽĒLĪGAIS SODS

— Nedzirdēta nelietība! Pusi dienas nogaidīt un tikai tad mums pavēstīt, ka mītiņš aizliegts! Tā patiesi ir reakcionāru īstā seja, — teica Agemons. Ģērbies neilona lietus mētelī, naga cepuri galvā, rokā turēdams biezu dokumentu mapi, viņš vēroja mītiņam pulcējušos tautu.

— Mums jāatkāpjas... kā jau parasts. Kāpēc mēs vienmēr padodamies? — Sori sašutis vīkstīja dūres.

— Vakar taču nolēmām no sadursmēm izvairīties ...

— Kāpēc vienmēr tikai mēs ...

— Sori, — viņu pārtrauca Leijs, — vai neredzi šos zaldātus?

Uz eiropiešu un iedzimto kvartāla robežas drūzmējās ļaužu masas, vairums jaunatnes. Ielu aplenca kareivju ķēde. Pūli klīdināja divas parašutistu vienības. Tos komandēja kapteinis Gijs de Lombārs un pāris citu virsnieku. Izraisījās neliela sadursme, bet Frontes vadība pavēlēja provokācijai neatsaukties. Ļaudis pārcēlās uz meža joslu ielas galā, kur tos svinīgi uzrunāja aģitatori. Apkārt tika dalīti uzsaukumi.

Ļaužu vidū starp citiem Frontes pārstāvjiem atradās Agemons, O'Pae un Maīga, no kura ne soli neatkāpās Digbe. No mutes uz muti lidoja jaunas vēstis. Ziņoja, ka tuvojas policijas palīgspēks. Dažās minūtēs pūli pāršalca trauksmes signāls — izklīst! Ļaudis lēnām, paklausīgi izklīda. Aiz viņiem palika tikai zemē izkaisītās skrejlapas.

— Tā mēs izvairīsimies no asins izliešanas. Šovakar, kā paredzēts, notiks Koordinācijas komitejas sēde, — apmierināts ar ļaužu disciplinēto izturēšanos, teica Agemons. Trīs pēdējos mēnešos viņa masu psiholoģijas izpratne bija ievērojami augusi.

— Vai dosimies atpakaļ uz Fronti? — vaicāja Leijs.

— Jā.

— Aiziešu pie Tangaras. Drīz atgriezīšos.

Ejot garām kareivjiem, Leijs dzirdēja tos sakām:

— Kur viņi tā izkūpēja? Apmēram pirms divdesmit minūtēm šeit bija vairāk nekā divsimt cilvēku.

Frontes mītne šajā svētdienā bija ļaužu pārpildīta. Visu sejās varēja lasīt vilšanos. Daudzi vēl nebija izauguši līdz pietiekami apzinīgai revolucionārās kustības izpratnei. Viņiem trūka tās apziņas, kas spējīga noskaidrot brīvības jēdzienu un dzimst vienīgi asiņainā cīņā. Tautā un tās valodā ieviesās vārds «neatkarība». Taču šā vārda jēga nebija tik nobriedusi un iesakņojusies ļaudīs, lai kļūtu par spēku, kas virza tautu uz sacelšanos. Neatkarības ideja pamazām veidojās, bet priekšstats par to vēl šķita pārāk nenoteikts. Aktuālajā situācijā bija iespējams tikai legāls cīņas ceļš. Un šo legālo brīvību neatkarības piekritēji augstu vērtēja, dziļi nīzdami pretinieku, kas viņu tiesības nevēlējās atzīt. Viņi ieklausījās paši savās balsīs, kuras aizvien pieauga kā tāla pērkona dārdi. Nekas viņus nespēja pamudināt uz neapdomīgu rīcību.

Frontē atgriezās arī tie aktīvisti, kas vadīja kampaņu par «nē» džungļu ciematos. Vispārējas neapmierinātības atmosfērā viņi stāstīja par paveikto.

— Visur redzējām de Golla portretus, — sacīja Kofi. — Premjerministrs savervējis savus aģentus, vietējo miliciju, karaspēka daļas, tulkus, ciematu vecākos, nerunājot par veselu sludinātāju armiju. Kāds ciemata vecākais mums jautāja: «Kāpēc lai mēs sakām «nē», ja valdība ieteic balsot par «jā»? Tas taču nozīmē neatkarību, bet «nē» — atteikšanos no tās...» Mūsu acu priekšā viņiem dalīja rīsu maisus. Kad uzvarēs «jā», valdība sola zemniekus atbrīvot no nodokļiem un anulēt vecos parādus. Tās aģenti biedē tautu, izplatot baumas, ka visiem, kuri balsos par «nē», draudot cietums. Daudzkārt ģimenes galvas gluži vienkārši savāc izdalītos «jā» biļetenus un paši ies balsot par visu ģimeni. Tomēr zināma daļa — mazākums — stingri turas pie savas pārliecības.

— Laukos izplata melus! — pielēkdams kājās, kāds iesaucās. — Ak, bezkauņas!

— Viņi iestāsta ļaudīm, ka nebūs vairs jāmaksā nodokļi ... — sacīja Tjumbe. Meitene jutās ļoti sagurusi, viņas āda, it īpaši seja, bija klāta izsitumiem. Ar plecu viņa balstījās pie Sori sāniem. — Mums jāraugās patiesībai acīs: smagi to atzīt — taču mēs zaudēsim, — Tjumbe nobeidza.

— Vienalga — viņi tomēr ir bezkauņas! — vicinot dūri, atkārtoja pirmais.

— Bezkauņas? Tas vēl pārāk maigi teikts, — piebilda Samuels, kura kalsnējā seja spīdēja vienos sviedros.

— Kur Leijs? — Tjumbe klusītiņām pajautāja.

— Aizgājis pie Tangaras, — Sori atbildēja. — Tava māte un Manja Kombeti kļuvušas lielas draudzenes. Šorīt abas kopā redzētas tirgū.

— Viņas kopā augušas.

— Vēl kas — tevi meklēja tēvs. To man Nome teica. Arī Agemons viņu pārsteidzis lodājam te apkārt.

— Patiesi? Tas ir kas jauns, — Tjumbe pavērās draugā. — Mēs jau sen gandrīz nesarunājamies. Tātad darbnīcu tu esi pilnīgi pametis?

— Jā.

— Tas labi. Vai manu mopēdu jau salaboji? Tad es ņemtu to līdz.

Viņi iegāja darbnīcā.

— Vai pavadīt tevi?

— Nē . . . negribu nokavēt sēdi.

Tjumbe uzkāpa uz mopēda. Pēc mirkļa atskanēja motora troksnis.

Pēcpusdienā iedzimto kvartālā atdzīvojās vakara tirgus. Ielu un šķērsieliņu stūros savu būdu priekšā uz apgāztām kastēm, salmu pinumiem vai pat uz kailās, miklās zemes sīktirgotāji izlika preces: gan drānu atgriezumus, gan bezgala daudz dažādu gadalaikam atbilstošu ēdienu; nāsīs cirtās garšvielu asās smaržas.

Sasniegusi tēva mājas, kurām pāri klājās vakara krēsla, Tjumbe pieslēja mopēdu pie sienas. Viņas atgriešanās nelīdzinājās pasakai.

— Tjumbe ... Tjumbe! Beidzot tu mājās! — steigdamās pretī, sauca Nome. — Tēvs ļoti nikns. Viņš savas dusmas jau izgāza uz bērniem. Tas tikai tevis dēļ. Vai, ko tu esi padarījusi!

— Nekliedz tik skaļi, Nome ... Kas ielauzies manā istabā?

— Tēvs. Viņš pievāca tavas grāmatas.

Meitenes ielenca bars sievu un pusaudžu. Lai gan tumsa aizvien vairāk sabiezēja, vēl skaidri varēja izšķirt mistrotās ģimenes dažādās sejas, mājās jauta negaisa tuvošanos.

— Tjumbe ... Tjumbe, meitiņ manu, kur tu tik ilgi biji?

— Māt, es taču tev teicu, ka došos uz džungļiem, — iedama savā istabā, atbildēja Tjumbe.

Sameklējusi parastajā vietā sērkociņus, viņa iededza sveci un aplūkoja otrādi apgriezto telpu.

— Nekā vairs nesaprotu, ko iesākt! Tēvs aizsvilies kā uguns. Tev vajag viņu paklausīt. Esmu tikai nevarīga sieviete, — gluži kā salauzta, apsēzdamās uz gultas, Uhiguē teica.

— Kas gan te notiek, māt? Tu laikam pateici tēvam, kur biju? Jeb vai šeit kāds ir miris?

— Nē, nē! Es tikai pastāstīju, kur esi. Viņš sāka rēkt kā aizkauts zvērs. Labāk tiešām kāds būtu miris, lai tikai es neredzētu, kā ārdās tavs tēvs, Tjumbe . . .

— Kāpēc viņš tā sajaucis manu istabu, māt?

— Nezinu, neko nezinu! Viņš ir mājās. Tikai nerunā viņam pretī! Viņš tomēr ir tavs tēvs .. . vīrietis. Viņš drīkst mūs sist, tāds ir sieviešu liktenis. Neviena sieviete nevar lielīties, ka tēvs vai vīrs to nekad nebūtu pārmācījis. Vai tu manī klausies? Vai tu atceries, kā viņš pēdējo reizi mani sita?

— Atceros, māt...

— Trīs dienas pēc tam es nespēju piecelties, — Uhiguē nenovērsa acu no meitas. Nabaga mātei nebija vairāk kā šis skatiens, ar ko mierināt meitu, un viņa tajā ielika visu savu mīlestību. — Ak vai! .. . Tjumbe, nesaki pretī ne vārda! Kliedz, ja viņš tevi sit! Kliedzot vieglāk paciest sāpes .. . Kliedz, cik vien jaudā ...

— Beidz muldēt, vējgrābsle! — nodārdēja Koebogi balss.

Iestājās klusums. Viņos klausījās visi mājas ļaudis. Netālu no durvīm uz muguras sakrustotām rokām stāvēja Žozefs Koebogi.

— Tjumbe! — viņš uzsauca.

— Jā, tēvs?

— Panāc šurp.

— Vai miers ir ar tevi, tēvs? — Tjumbe apstājās pa gabaliņu no viņa.

— Tūlīt to redzēsi. Kur tu biji?

— Džungļos, tēvs, lai paskaidrotu ļaudīm, kā pareizāk balsot.

— Kas tev lika piedalīties šajā kampaņā? Tavas partijas vadoņi? Vai dievu tie atzīst?

— Ticēt vai neticēt dievam — to izšķir katra personiska vēlēšanās, bet Āfrikas liktenis skar mūsu kopīgās intereses. Tēvs, tu vari jautāt man, tikai ne mūsu partijai, vai mēs ticam dievam. Frontē uzņem visus, gan ticīgos, gan neticīgos ...

Tjumbe paredzēja, kas tagad sekos. Aizsprostodama ceļu gaismai, uz sliekšņa stāvēja Uhiguē. Ieradušies tēvam palīgos, priekšā iznāca abi laicīgie sludinātāji — Pols un Anrī.

— Atbildi — vai tici dievam un Jēzum Kristum?

— Nē, tēvs. Ticību nevienam nevar uzspiest.

Laicīgie sludinātāji pārmeta krustu.

— Tātad mani, savu tēvu, tu uzskati par jukušu? Esmu muļķis, tāpēc ka ticu dievam? Tu noliedz dieva, mūsu kunga esamību? To tev māca partija. Tu taču esi komuniste, vai nav tiesa?

— Tēvs, partija dieva vārdus nesludina. Bet komunisms ir mans ideāls, par to es cīnos, — atbildēja Tjumbe.

Jau veselu gadu Tjumbi arvien smagāk nospieda domstarpības ar tēvu. Tagad pēkšņi viņa sajuta atvieglojumu.

— Tu to pat nenoliedz? — rājās tēvs.

— Kā es teicu, tā arī ir, tēvs, un .. .

— Tātad maldos es, tavs tēvs? Tevis dēļ esmu kļuvis ļaudīm par apsmieklu. Cilvēki smejas man tieši acīs un saka: «Žozef Koebogi, ja vēlies piegriezt mūs jaunai ticībai, izdari to vispirms ar savu meitu!» Paša meita mani apkauno!

— Tēvs ...

— Diezgan runāts! Ņemiet viņu ciet!

Abi sludinātāji spēji sakampa Tjumbi. Kaut gan meitene izmisīgi pretojās, piecās minūtēs viņa bija sasieta. Tjumbe spītīgi turējās kājās, neparko neļāva sevi nogāzt zemē. Rupjš grūdiens beidzot notrieca meiteni no kājām.

Skumji klusēdama, Uhiguē viņos noskatījās.

— Piesieniet viņai rokas pie ceļgaliem!

Pavēle tika izpildīta. Sasprindzinājusi muskuļus, neļaudama saliekt rokas, Tjumbe pretojās. Galu galā viņas spēki izsīka.

— Iebāziet koku!

Starp Tjumbes saliektajiem elkoņiem un ceļgaliem sludinātāji izbāza pagaru kārti.

— Viss kārtībā! Pateicos, mani brāļi, — teica Zozefs Koebogi. Viņš izslējies stāvēja pie nevarīgās meitenes, kas šķita it kā uzdurta uz iesma. Tēvs pacēla pletni virs Tjumbes saliektās muguras. — Vai atzīsti, ka Jēzus Kristus ir mūsu glābējs? ... Tu neatbildi?

Sāka birt sitieni. Meitene lūkoja vairīties, bet, līdzīgi svārstam, kārts viņu stingri turēja ciet. Adu dedzināja sāpes.

— Aģitē vien vēl par «nē»! Turies vēl kopā ar gvi-nejiešiem un senegaliešiem! Ar šiem plukatām, kuri apkauno Āfriku! Mēs visi gribam balsot par «jā», bet tu vazājies pa džungļiem, musinādama ļaudis, lai balso par «nē»! Gribu redzēt, kas tagad tevi atbrīvos! Tava partija vai kāds cits? Tikai dieva vārds spēj tevi glābt. Ja tas, ko saku, nenonāks līdz tavai sirdij, tad pēršu tevi, līdz tu atzīsi mūsu pestītāju! Tu esi «nē» piekritēja. Bet ministri un citas augstas personas grib balsot par «jā»! ... Pīdamās ar savu dīkdieņu bandu, tu mani pazemo. Jūs domājat, ka esat gudrāki par visiem ... Kas zina, vai tik to balto neesat nogalinājuši jūs?

Sitieni bira kā krusa. Tjumbes mugura svila vienās ugunīs. Viņa sāpēs savieba seju, sakoda zobus. Lūpas neizdvesa ne skaņu. It kā pamiris meitenes ķermenis beidzot padevās. Uhiguē izbijusies raudāja. Viņa tuvojās vīram.

— Piedod Tjumbei! Viņa nekad tā vairs nedarīs. Vai nav tiesa, meitiņ? Tu taču to neatkārtosi, tu vairs nenoliegsi dievu. Tu nekad vairs neteiksi, ka pareizāk ir balsot par «nē».

— Aizver muti! Vai es nezinu, ka jūs abas esat uz vienu roku? Arī tu domā tāpat, ka jābalso «nē»!

Māte bailīgi dažus soļus atkāpās.

— Atbildi, paklīdene! — tēvs kliedza. — Vai ticēsi Jēzum Kristum?

— Tjumbe, meit, atbildi tēvam, — nomezdamies pie viņas ceļos, iejaucās brālis Pols. — Nevajag spītēties. Tēvam taisnība. Tu esi nomaldījusies. Visādi gadās. Tā bija jaunības karstgalvība, vai nav tiesa? Tu taču negribēji noliegt dieva esamību?

— Ja nevēlies runāt, pamāj tik ar galvu, — pievienojās Anrī.

Atbildes nesagaidījuši, abi sludinātāji vīlušies paraustīja plecus. Tēvs no jauna ķērās pie pletnes.

— Koebogi, — māte izdvesa tikko dzirdami, taču viņš to uztvēra.

— Esmu Žozefs Koebogi! — viņš sievu strupi pārtrauca.

— Sosef Koebogi, — neiedrošinādamās pakustēties, atkārtoja māte, — proties arī piedot. Skaties, viņa guļ kā beigta. Tu viņu vari nosist, bet viņa mutes nepavērs.

— Un tu vēl mudini viņu man pretoties? — tēvs zvēriskās dusmās ierēcās.

Uhiguē šausmās apklusa. Vīrs nāca viņai klāt. Rokām aizklājusi seju, Uhiguē kāpās atmuguriski līdz sienai, ar basajām kājām velti lūkodama sataustīt slieksni. Pletne skāra viņas plecu. Uhiguē spalgi iekaucās.

— Brēc ... brēc! Nekam citam tu vairs nederi. Viņai man pacietības pietiks, — tēvs atkal pievērsās Tjumbei. — Viņa mīl sitienus kā spītīgs ēzelis. Tūlīt redzēsim! Nome! — viņš iesaucās.

— Jā, tēvs! — Nome trīcēja bailēs.

— Iznes no manas istabas tās avīzes!

Nome žigli aizsteidzās.

— Bet jūs tur, — viņš pavēloši uzsauca parejiem, — stiepiet šurp ogles! Kā tu iedrošinies slēgt ciet savu

istabu? Vai turi mūs par zagļiem? Tu mums neuzticies? Šīs mājas saimnieks vēl esmu es. Visiem man jāpakļaujas. Vienā mājā divu pavēlnieku nevar būt.

Nome, pienākusi ar avīžu saini rokās, satraukti ieklepojās.

— Kur uguns? Man vienam pašam par visu jādomā?

Divi zēni atnesa gailējošas pagales. Nolikuši tās

Tjumbei priekšā, viņi meta tām virsū saplēstās avīzes.

— Uzpūt nu, Tjumbe! Ak atsakies paklausīt? Nepateicīgā!

Piespiedusi seju pie saistītajiem ceļgaliem, Tjumbe nekustējās. Viens no zēniem pūta uguni. Sāka kāpt dūmi, izšāvās liesmas. Ugunskurs iedegās. Uz māju sienām dejoja nesamērīgas ēnas. Žozefa Koebogi seja atgādināja melnu vaska masku. Viņš stāvēja, taisni izslē-jies. Radusi paklausīt, Uhiguē neiedrošinājās atklāti paust savu sašutumu. Ierāvusi galvu plecos, Tjumbe bija savilkušies čokurā kā ezis, drānas uz ievainotās muguras bija vienās skrandās.

— Tu negribi skatīties? Mūsu mājās šādu avīžu vairs nebūs! Pie manis ir arī tava vēlēšanu apliecība, tāpat kā visas pārējās. Tev skaidrs?

— Zozef Koebogi, vai nevari viņai piedot? Tu taču esi viņas tēvs .. . Piedod... — šņukstēja Uhiguē, glaudīdama savu plecu, ko bija skārusi pletne.

Uguns uzliesmoja arvien spēcīgāk. Nome lika tajā avīžu saiņus, neuzticīgi raudzīdamās saniknotajā 2ozefā Koebogi, kurš, nolēmis visu novest līdz galam, nervozi žņaudzīja dūres. Pārējie kā norunājuši klusēja. Tas liedza tēvam pilnībā izgāzt dusmas. Lai izvairītos no ap-kārtstāvošo mēmajiem skatieniem, viņš aizsmakušā balsī teica:

— Brāļi, ienesīsim viņu manā istabā. Tur pārliecināsimies, kuram no mums abiem vairāk spītības.

— Nome, meitiņ, skrej ātrāk, steidzies, cik vari, pasacīt to Sori un pārējiem, — čukstēja Uhiguē. — Drīzāk, drīzāk! Un tūlīt griezies atpakaļ. Kāpēc viņa nemaz nekliedz? Tas taču nav nekāds kauns. Šķiet, ka viņa nemaz nejustu sitienus. Lai nolādēti vīri un sievas, kas laiž pasaulē tādus bērnus!

Nome, nemodinot aizdomas, bija nozudusi.

Pēkšņi, visu aprīdama, iestājās pilnīga tumsa.

Pirmdien, 22. septembrī

Frontes Koordinācijas komitejas sēde ilga augu nakti. Sakarā ar jaunajiem domu brīvības ierobežojumiem — tie aizliedza mītiņus, neļāva publiskās vietās pulcēties vairāk par piecām personām — Frontes vadība nolēma mainīt taktiku. Sēdē kāds pāris reižu aizrādīja, ka trūkst Tjumbes. Meiteni visi augstu vērtēja, taču pašreizējā situācijā neviens viņai nespēja līdzēt. Protams, tēva rīcību nosodīja un Tjumbi ļoti nožēloja.

Nākamajā rītā pēc sēdes, kad pienākumi bija jau sadalīti, Sori darbnīcā sanāca partijas birojs. Tur ieradās Maīga, Kofi, Sori, Leijs, O'Pae un citi. Par iemeslu šai agrā rīta sanāksmei bija pirmās sekretāres Tjumbes neierašanās sēdē un viņas ieslodzījums tēva mājās. Pēc negulētās nakts dalībnieki bija noguruši un miegaini, tas vispārējo noskaņojumu padarīja mazliet nervozu. Sanāksmi vadīja Maīga, Frontes otrais sekretārs un Sori atvietotājs darbnīcā.

— Saprotu, saprotu! Tjumbe ir atbildīga par visu rajonu. Bet ko iesākt, ja tēvs viņu ieslodzījis? Neko nevar līdzēt... Par ielaušanos Koebogi mājās nevar būt ne runas. Tas dārgi maksātu partijai un reizē nozīmētu Frontes sagrāvi.

Sēžot blakus sievai un smēķējot cigareti pēc cigaretes, Kofi acis krita ciet. Pēdējās trīs dienās viņš nebija gulējis vairāk kā sešas stundas.

— Bet ja nu tēvs Tjumbi nosit? Mēs nedrīkstam pamest biedreni nelaimē. Frontes nostāju es saprotu, bet ne mūsējo.

— Nerunā niekus, Sori, — Maiga, iespiedis skrūvspīles starp ceļiem un noliecies pār darbgaldu, viņu pārtrauca. — Kas zina, vai tik tas nav viltīgs mēģinājums radīt šķelšanos mūsu organizācijā.

— Bet viņa taču ir mūsējā!

— Tjumbe ir mūsu biroja pirmā sekretāre, — ik pa brītiņam skatīdamies pulkstenī, Kofi pārtrauca sievu. — Bet vai tie neatkarības cīnītāji, kuri sēž cietumā, teiksim, Diembē, arī nav mūsējie?

O'Pae vairs neiedrošinājās iebilst. Viņa līdzjūtīgi skatījās uz Sori, kas nodurtu galvu, rokām pieķēries velosipēda rāmim, sabozies klusi stāvēja.

— Tas ir pārāk nežēlīgi! Vai tiešām nav ne mazākās iespējas?

— Ir ... — pieceldamies kājās, sarunā iejaucās Leijs. Cauri plāno, no koku zariem pīto sienu spraugām iekšā spiedās blāva, zilgana rīta gaisma. — Gribu jums kaut ko ieteikt, bet vispirms ļaujiet man piebilst, ka tas, ko mēs gribam darīt, ir lieka sentimentalitāte. Atceros līdzīgu gadījumu, kad upuris biju es pats. Tas notika pirms manas iestāšanās partijā. Mans tēvs, būdams divkārt reakcionārs, fanātiķis un feodāls, sasējis man rokas, sita mani. Viņš bez žēlastības iznīcināja visas manas gleznas. Kāpēc? Tam bija divi cēloņi, bet trešo viņš pats neprastu izskaidrot. Pirmkārt — reliģija. Tēvs bija musulmanis, bet šī ticība liedz attēlot cilvēka seju; otrkārt — viņš bija koloniālistu līdzskrējējs un kalps ... Treškārt — viņš redzēja sabrūkam tēva autoritāti, kas sakņojās jau mūsu senču tradīcijās. Agrāk ģimenes galva iemiesoja pavēlnieku, tiesātāju un noteicēju. Mana morālā un politiskā nostāja tēva — pavēlnieka lomu noliedza. Starp manu un Tjumbes tēvu — musulmani un jaunpievērsto kristieti — nav nekādas atšķirības. Viņi abi ir tikai rotaļlietiņa koloniālistu rokās.

Leijs apsēdās. Varēja manīt, ka viņš vēl grib ko teikt.

— Jā... — Leijs atsāka. — Tādējādi varam izskaidrot arī Tjumbes tēva izturēšanos. Par šo tematu esmu vairākkārt runājis ar Tjumbi. Viņa to saprot. Mēs taču neesam pedantiski romantiķi vai neapdomīgi karstgalvji. Gribu kaut ko tuvāk izdibināt, tāpēc man vispirms tirgū jāsameklē Gibi. Arī Agemons pret manu nodomu neiebilst. Tikai nedrīkstam uzsākt neko, kas varētu kaitēt partijai.

— Labi, — teica Maīga, — ceru, ka Leija paskaidrojumi visiem saprotami. Pirms slēdzu sanāksmi, gribu atgādināt, ko mums bieži teikusi Tjumbe, tie būs citāti no grāmatas «Kā kļūt par īstu komunistu»: «Jaunais spēks, kas mostas Āfrikā, satracinājis visu kontinentu, tāpēc mums, partijas locekļiem, ciešāk jāsaliedējas un jāpadziļina savas zināšanas labākai sociālās attīstības likumu un proletāriskās revolūcijas izpratnei. Mācīsimies pazīt ienaidnieku, atklāsim un novērsīsim trūkumus paši sevī — mūsu uzskatos un parašās, atmetīsim veclaicīgos aizspriedumus! Celsim sava apzinīguma līmeni un nostiprināsim labās īpašības ...»

Ar to rīta sanāksme beidzās. Biedri izklīda. Rīta gaiss bija dzestrs. Pie apvāršņa blīvējās tumši, draudīgi mākoņi.

— Jā, dažkārt nav viegli! — jau trešo reizi, šķietami runādams pats ar sevi, Leijs šos vārdus zīmēja uz Sori.

— Vai nāksi līdz? Izmaksāšu viru. Ap šo laiku tā mēdz būt tīri karsta. Rau, kas tur notiek!

Tirgus laukuma otrā pusē drūzmējās ļaudis. Leijs un Sori steidzās turp. Ļaužu bara vidū El-Eih Etians skaļi visiem lasīja kāda plakāta tekstu. Vīri un sievas vēl miegainām acīm uzmanīgi klausījās. (Šajā rītā Fronte pirmo reizi izmēģināja jaunu aģitācijas paņēmienu. Par vasaras mītņu celtniecības blēdīgo raksturu tautai vēstīja plakāti.) Kamēr El-Eih Etians paskaidroja lasīto, pūlī aizvien biežāk atskanēja nosodoši izsaucieni, paužot sašutumu un nemieru. Jo augstāk virs apvāršņa cēlās saule, jo lielāks auga pūlis.

— Runā skaļāk! Aizmugurē nekā nedzird!

— Ja rakstīts tautai, tad mums visiem tas jādzird, — otrs piebalsoja.

— Patiešām, puis, runā skaļāk! — pievienojās vēl viens.

Iztālēm varēja manīt tikai El-Eih Etiana galvu, kas slējās virs citām. Viņš sāka runāt skaļāk, un pāri pūlim plūda viņa zemā krūšu balss ar metālisko tembru. Klausītāji klusēdami stāvēja ap viņu ciešā lokā.

— Policija! — pēkšņi iesaucās tas, kam bija uzticēts uzmanīt apkārtni.

Laukumā kā no zemes iznira vietējie policisti. Viņiem bija uzdots noplēst «nē» piekritēju lozungus, plakātus un uzsaukumus. Vicinot stekus, policisti nikni metās pūlī. El-Eih Etians acumirklī nozuda. Ļaudis izklīda.

— Lūk, tāda ir mūsu legālā brīvība! — noteica Leijs un kopā ar Sori devās tālāk.

Veltīgi cerējuši sagaidīt Tjumbes atbildi, abi sludinātāji paguruši aizgāja, atstādami tēvu pilnīgā neziņā, ko ar meitu darīt. Redzēdams, ka neko nepanāks, Koebogi beidzot norimās un likās gulēt. Taču augu nakti viņā virda dusmas. Viņš domāja par seno afrikāņu tradīcijām, par saticīgajām ģimenēm, kur tēvs bija vienīgais noteicējs. Gribot negribot nācās atzīt, ka sensenā kārtība tuvojas sabrukumam.

Tjumbe, pamesta tēva istabā uz cietā, grambainā klona, negaidīja nekāda glābiņa. Neizturami sāpēja atpakaļ atliektās, sasietās rokas un potītes. Pie niecīgākās sakustēšanās neciešami sūrstēja rētas uz muguras. Naktī Tjumbei izdevās pagriezties uz sāniem. Nekustīgi guļot, bez mazākās ievaidēšanās viņa klusi raudāja.

— Vai Jēzu Kristu — mūsu pestītāju tu atzīsti? — rītā pamostoties, bija tēva pirmie vārdi. Pārkāpis pāri zemē guļošajai meitai, viņš atvēra durvis un logu. — Vai baznīcā iesi? — Koebogi neiecietīgi jautāja.

Dzirdot tēva dobjo balsi, kas tik agri viņu modināja, Tjumbe sarāvās. Viņa cieši palūkojās tēvā. Meitas acīs tēvs lasīja to pašu, ko iepriekšējā vakarā.

— Vai turpmāk baznīcā iesi? — Koebogi vēlreiz uzkliedza.

Paužot kategorisku atteikšanos, meitas mazliet šķielējošais skatiens urbās tēvā. Viņa neizaicināja tēvu tāpēc, lai pierādītu savu uzskatu pareizību vai lai pārbaudītu savu izturību. Dziļi nīstot imperiālistiskos apspiedējus, Tjumbe ticēja, ka šis naids viņai dos spēku panest sitienus bez neviena kliedziena. Viņa iztēlē redzēja milzīgas asiņu straumes, veselu asins okeānu, kas gāžas no krastiem, noslīcina kalnus un pārņem visu kontinentu. Bet viļņos šūpojas vergu tirgotāja kuģa staltais siluets.

— Tu gulēsi te līdz vakaram, — sprauzdams pie krūtīm sludinātāja zīmotni un uzkārdams kaklā krustu, draudēja tēvs. — Paklīdene! — viņš piemetināja.

— Tā mani apsaukāt tu nedrīksti, tēvs ...

— Atbildi! Vai iesi baznīcā, vai ļaudīm vairs nemācīsi, ka vajag balsot par «nē»? Atbildi taču!

Meitas naidpilnais skatiens plosīja tēva sirdi. Viņš saprata, ka tradicionālais likumu kodekss, kas kopš seniem laikiem allaž bija noteicis ģimenes parašas, sācis svārstīties. Vakardienas šķietamais paredzējums šodien pārvērtās pārliecībā. Par spīti slimīgajai cietsirdībai, ar kādu tēvs pūlējās pakļaut sev meitu, viņš redzēja, ka ir cietis sakāvi. Visas atbildīgās priekšrocības, kas tāpat kā izpildu un likumdošanas tiesības pienācās ģimenes galvam, viņam slīdēja no rokām. Nespēdams nevienam atzīties, Koebogi jauta, ka vecveco ģimenes cietoksni satricinājis jauno laiku varenais pulss.

Kādu brīdi viņš domīgs vēroja Tjumbi.

Uzmanīgi ieklausīdamās, vai neatskanēs meitas kliedzieni, Uhiguē kodīja lūpas. Māte bija gatava steigties Tjumbei palīgā. Taču viss palika klusu. Uhiguē miegu ik pa brīžam pārtrauca asaras. Jau agri no rīta viņa apsēdās uz sliekšņa. Cits pēc cita pamodās mājnieki. Pamanījuši Uhiguē, viņi uzmeta acis saimnieka istabas durvīm. Nome, sakārtojusi preces uz paplātes, notupās blakām Tjumbes mātei.

— Vai mierīgi pavadīji šo nakti, Uhiguē māt?

— Jā, mierīgi, Nome. Vai Sori satiki? — Uhiguē neizprata, kāpēc neviens vēl nesteidzas Tjumbei palīgā.

— Es visu viņam pastāstīju, tāpat Leijam un Agemo-nam, Uhiguē māt.

— Kāpēc tad viņi nenāk? Paši vien vainīgi, ka tēvs gatavs Tjumbi vai nosist.

— Nezinu, Uhiguē māt, kur viņi kavējas.

— Vai tu vēl aizvien tepat? — uzsauca Nomēs māte, gribēdama drīzāk dabūt meitu prom no mājām, lai tēva dusmas neskartu arī to.

— Ej vien, ēj! — mudināja Uhiguē.

Nome satraukta ilgi vilcinājās, tad, veikli uzcēlusi galvā savu «veikalu», devās uz vārtiem.

Uhiguē, aizklājusi seju rokām, palika viena. Jauno laiku dzīve, kā viņa pati mēdza izteikties, bija izsitusi viņu no sliedēm. Viņa šķita zaudējusi pamatu zem kājām.

«Tjumbei laiks iet pie vīra. Kāpēc neviens vēl nav lūdzis viņas roku? Kombeti jau bija pie Bitas Jēna . .. Kāpēc viņi vilcinās? Ak, kaut tik Tjumbe vairs nepieminētu šo neatkarību. Tās ir vīru valodas. Mēs, sievietes, nevaram tiem līdzināties.» Uhiguē galvā kā dzirnās malās domas, īsti nezinot, ko maļ.

Laukā iznāca Žozefs Koebogi. Minūtes divas, varbūt desmit vai veselas piecpadsmit Uhiguē šķita, ka sirds viņai stāsies. Neviļus viņa piecēlās kājās. Sievas un vīra skatieni krustojās. Uhiguē nolaida acis.

— Tu tā esi, čūska? Ko glūni kā hiēna?

Mājnieki traucās šurp savam pavēlniekam novēlēt labrītu.

— Lūk, kur man krietnas sievas un labi audzināti bērni! — Koebogi apmierināts teica. Viņa ādamābols atkal noraustījās.

— Bet tava meita iedomājas sevi gudrāku par visiem un iedrošinās sacelties pret manu autoritāti. Kamēr viņa mani nepaklausīs, gulēs sasieta kā verdzene. Skaidrs — viņas dzīslās taču rit vergu asinis.

— Piedod Tjumbei. Viņa tomēr ir tava meita.

— Es teicu — nē. Tjumbe ir pārāk spītīga.

— Tev nav sirds! Esi kā cilvēks, nerīkojies kā zvērs! Kā tu pret meitu izturies, tā dara tikai nelieši.

Runājot Uhiguē tuvojās vīram, pati īsti to neaptverdama. Viņu virzīja neparasts spēks. Ilgi^ slēptais sašutums beidzot lauzās uz āru. Mierīgu, vēsu skatienu viņa urbās vīrā. Pārējās sievietes šausmās atkāpās.

— Sit! . .. Sit, Koebogi! Otrā vārdā tevi nesaukšu!

Sit, Koebogi! Tas taču ir vienīgais, ko tu vari! Sit! . .. Tava mute prot spļaut tikai žulti!

Sitiens sejā nogāza Uhiguē zemē. Viņa uzrausās augšā. Zemē pie kājām palika galvas lakatiņš.

— Tāds tu allaž esi bijis. Sist— tas ir vienīgais, ko tu spēj. Žēlastības dāvanu dēļ, ko tev pasniedz baltie, tu esi gatavs nokaut visus cilvēkus pasaulē. Tu pats esi vergs . .. Lai nolādēts tavs jaunais dievs! Es ļoti priecājos, ka Tjumbe nekliedz. Šo baudu viņa tev nesagādāja.

Satvēris sievu pie rīkles, Žozefs Koebogi viņu mežonīgi purināja kā zizifkoku. Bērni pārbijušies sāka skaļi raudāt. Viņu brēcienu iespaidots, Koebogi palaida vaļā Uhiguē.

— Aizeju uz baznīcu. Ja tu iedrošināsies Tjumbi atbrīvot, ar veselu ādu cauri netiksi! Beidziet kvekšķēt, kucēnu banda! — uzkliedzis bērniem, viņš aizsteidzās prom.

Pati savu vārdu satriekta, Uhiguē elsoja. Pārējie, pārsteigti un nobijušies par viņas rīcību, neizpratnē klusēja.

— Ej nu tik iekšā! — ļauni noteica Nomēs māte.

Tas skanēja kā pārmetums Uhiguē par nākamajiem

sitieniem, kas nu gaidīja viņas visas.

Koebogi istabas durvis bija pametis vaļā. Tās šķita kā liela, tumša un draudīga rīkle. Uhiguē aplaizīja sausās lūpas. Viņa velti lūkojās apkārt, cerēdama sastapt kaut vienu uzmundrinošu skatienu. Melnā, atvērtā rīkle vilināt vilināja . .. Uhiguē gāja iekšā.

Izdzirdusi mātes soļus, Tjumbe lūkoja kustināt saistītās kājas.

— Māt, atbrīvo mani, — pieplakusi zemei, viņa

lūdzās,

— Tēvs aizliedza. Kāpēc tu neapliecināji, ka ticēsi dievam?

— Māt, atbrīvo mani.

Tjumbe pagriezās uz vēdera. Saplēstie bruncīši noslīdēja no gurniem. Māte kautrīgi apsedza meitas kailo miesu un teica:

— Tjumbe, es degu uz lēnas uguns! Ko tu gribi no manis? Es vairs nesaprotu nekā ... mūsdienu dzīvi nesaprotu. Agrāk es zināju, ko nozīmē dzīve, ģimene ... Tagad vairs nezinu. Es uzstājos pret tavu tēvu. Vai saproti? Es pat kliedzu uz viņu.

Māte raudot maigi glāstīja meitas uztūkušo muguru. Patiesi Uhiguē nekad mūžā nebija atteikusies paklausīt vīra pavēlēm. Šis pārkāpums viņā bija atstājis dziļas pēdas, gluži kā pēc zemestrīces.

— Tev nemaz nav sirds. Kā tu vari tā sņcīt mātei? Es atnācu pateikt, ka tev vajag ticēt dievam un nerunāt pretī tēvam, ne pulgot viņa dievu. Piekrīti visam, ko arī viņš neprasītu. Un nedzen mani projām!

— Ej, māt! Ej, kamēr viņš nav atgriezies!

— Vai tev ļoti sāp?

— Ļoti. Visās malās. Bet tagad ej.

— Labi! ... Ai Tjumbe, kā es gribētu tevi atbrīvot, bet baidos. Nerunā ar mani tādā tonī!

Tjumbe lūkoja pārraut saites, bet tās tikai griezās vēl dziļāk miesā. Atliekusi galvu, viņa pētīja istabu: virs vecās dzelzs gultas pie sienas karājās fetiši un citi mānekļi pret ļaunu likteni.

— Māt, atbrīvo mani!

Pie durvīm klauvēja. Uhiguē sarāvās.

— Žozef Koebogi tēt!

— Viņa nav mājās. Nāc atbrīvo mani! — pazinusi balsi, Tjumbe spēji iekliedzās.

— Kāda neģēlība! — Agemons franciski iesaucās, nomezdamies ceļos pie Tjumbes. — Nudien, tavs tēvs ir gluži traks. Kā drīkst tā saistīt cilvēku!

Uhiguē bailīgi pagāja sāņus. Tjumbei, kura beidzot bija atbrīvota, locekļi šķita kā paralizēti. Tikai milzu gribas spēks, ko izraisīja naids, uzturēja skaidru viņas prātu. Nokritusi ar seju zemē, Tjumbe raudāja. Pagāja vairākas minūtes. Sakopojusi visus spēkus, viņa lūkoja piecelties, bet novārgušās kājas no jauna saļima.

— Vai, vai, tautiete! Būs laikam jānāk tev talkā. Tu esi gluži kā bez dzīvības, — piestiprinādams stingrāk savu koka kāju, teica Gibi.

Kad Tjumbe ar abu vīru palīdzību bija uzslējusies augšā, viņa pavēstīja:

— Māt! Šodien es aizeju no mājām.

— Kurp tu gribi doties? Tu nedrīksti pamest mājas. Tas nav iespējams!

Biedru atbalstīta, Tjumbe izgāja pagalmā un devās uz savu istabu. Koebogi sievas un bērni bažīgi noraudzījās nelaimīgajā, it kā viņa būtu piecēlusies no miroņiem.

— Vai patiesi tu gribi aiziet, Tjumbe? — stāvēdama uz sliekšņa, māte vēlreiz iejautājās.

— Man te vairs nav ko darīt, māt... Gibi, paņem līdz visas burtnīcas un grāmatas! Jā, jā, tās pašas. Age-mon, tu paņem manu somu un sakravā tajā šīs drēbes, — atspiedusi muguru pret sienu, Tjumbe teica.

— Tas nav iespējams! Vai tiešām tu gribi mani atstāt vienu? Tēvs tevi sita, bet kas tad par to? Ja visām meitenēm vajadzētu bēgt prom tāpēc vien, ka tēvs tās mazliet pārmācījis, kas tad vairs paliktu mājās? Vai nav tiesa, Agemon?

Agemons klusēja.

— Kurp tu iesi? Varbūt taisies braukt līdzi Sori?

Frontes biedri saskatījās. Sori aizbraukšana bija noslēpums. Acīm redzot, kāds to bija izpaudis.

— Kas tev teica, ka Sori brauks prom, māt?

— Nome. Viņa arī grib doties līdz. Tu nedrīksti aizvilināt no mājām citas mātes meitu. Nē, nē, mani bērni, vairāk nevienam tas nav stāstīts, — bīdamās, ka meitas nodomu šādas runas vienīgi veicinās, māte apklusa.

— Nē, māt, braukt nekur nebraukšu. Tici man, es nemeloju. Bet no mājām es aizeju.

— Pavisam?

— Nezinu. Nē, Gibi, sasien mezglā drānas abus galus tā, kā tu nupat gribēji darīt... Lūk, tā... Labi cieši savelc mezglu ... Grāmatas ir smagas.

Uhiguē nemitīgi laizīja apkaltušās lūpas. Viņa neiedrošinājās neko iebilst. Zinot, ka meita nekur tālu prom nebrauks, mātei prāts kļuva mierīgāks. Viņa sprieda, ka Bitas Jēna pirksts tomēr iedarbojies. Iegājusi dziļāk istabā, māte apsēdās Tjumbei blakus. Uhiguē māca sirdsapziņas pārmetumi, ka viņa nebija meitu atbrīvojusi pati.

— Kur tu paliksi?

— Iešu pie Agemona.

— Kā tā? — brīnījās Agemons, neko nezinādams par Tjumbes nodomu.

— Dzīvošu Leija būdā, — Tjumbe paskaidroja. — Svētdien vakarā viņš aizbrauks. Bet pagaidām — gan kaut kā iztiksim. Vai beidzot viss kārtībā? — pieturēdamās pie sienas, Tjumbe piecēlās kājās. — Viss pārējais lai paliek pie tevis, māt. Varbūt es vēl atgriezīšos. Ja ne — tu pārnāksi pie manis. Man nepieciešama brīvība.

Viņas stāvēja viena otrai pretī. Mātei sāka līt asaras. Šodienas dzīve viņu smagi lieca pie zemes. Māte meklēja vārdus, gribēdama vēl kaut ko teikt. Viņa neno-

vērsdamās lūkojās meitai sejā. Mātei Tjumbe šķita sveša. Klusums kā aizskarta stīga vibrēja ausīs. Tjumbe sakoda zobus. Arī viņā ietrīcējās kādas smalkas, sirsnīgas stīgas. Skumji saņēmusi mātes roku savējā, meita maigi to paspieda. Šī vecā, grumbu izvagotā seja ar īsajām, pie deniņiem uzliektajām bizītēm, cik tā Tjum-bei bija tuva un tomēr jau tāla! Krūtīs pret pašas gribu augšup kāpa elsas. Viņa vēsi tās apspieda.

Māte un meita vairs nedzīvoja vienā, bet gan divās atšķirīgās pasaulēs. Uhiguē nespēja saprast, ka vienveidība, šis viņas laika likums, jau pieder pagātnei. Šo pagājušo laiku nemainīgo kārtību Tjumbe vairs nespēja pieņemt. Viņa to atmeta, lai radītu jaunu pasauli, jaunu laikmetu.

— Jārīkojas ātri, — teica Gibi.

— Kas parūpēsies par manu mopēdu?

— Uz ielas gaida Sori. Aizvedīšu to viņam, — Age-mons atbildēja.

— Ko lai ņemu es — saini vai somu? — vaicāja Uhiguē.

— Māt, atstāj to vīriešu ziņā. Palīdzi labāk man tikt laukā no mājas. Gibi, uzgaidi šeit.

Tjumbe aplika mātei roku ap pleciem, un viņas kopā devās uz durvīm.

XVI nodaļa LĪGUMS LAUZTS

Nākamajā dienā agri no rīta nolija smalks lietutiņš. Tiklīdz tas pārstāja, atskanēja putnu skaļā vīterošana. Uz kāda zema, gandrīz ar roku sasniedzama zariņa šūpojās koši zaļš balodis purpursarkaniem lokiem ap acīm un tādu pašu knābi. Kokos cits citu trenkāja dažādi sīki putnēni — karmīnsarkani, dzelteni, melni vai ugunīgi zeltaini. Uz slapjās zemes dūdoja pelēki brūnas, treknas ūbeles. Pārgalvnieces bezdelīgas saulē žāvēja atplestos spārniņus.

Šajā rītā pēc lietus Šarlote kopā ar Gezo pastaigājās dārzā. Zēns dažu soļu attālumā no viņas medīja mēļas krāsas pūkainu kāpuriņu. Jauzdams briesmas, kāpurs, uzrāpies uz kurmja rakuma, saliecās kūkumā. Taču kāda liela, tumša masa, nākdama no debesīm, saspieda to plakanu. Gezo apmierināts pacēla kāju. Zem tās nekā vairs nemanīja. Viņš apskatīja kurpi: pielipis pie zoles, locījās kāpurs.

Kakpo labprāt mēdza noskatīties lietus lāšu dejā uz koku lapām. Apsēdies pie durvīm uz lieveņa, viņš bija dziļi iegrimis vērošanā.

— Kur viņi palika? — posdamās uz slimnīcu, vaicāja Manja Kombeti.

— Dārzā, — atteica Kakpo.

— Es nu aizeju. Mājā viss kārtībā.

Apģērbusi balto virssvārci, kā to prasīja Tangara, Manja Kombeti aizgāja.

Brīdi Kakpo palika viens. Lāgiem līdz viņam atlidoja Šarlotes un Gezo smiekli. Viņi smējās no sirds. Pa dārza celiņu baltajā ārsta ķitelī nāca Tangara.

— Kakpo, kur kundze? — viņš jautāja.

— Tev aizmugurē, tēt.

— Te es esmu! — Šarlote iesmējās.

Ieraugot eiropieti, kuru viņa pazina, smiekli spēji aprāvās.

— Sakravājiet savas mantas, kundze. Šis cilvēks ieradies jums pakaļ. Vai esat pazīstami?

Šarlote skumji raudzījās Upju un mežu pārvaldes inspektorā, kurš stāvēja uz lieveņa, pieklājības pēc noņēmis kasku.

_ — Jā, kundze. Mēs pagādājām jums istabu viesnīcā. Ārsts teica, ka jūsu veselībai nekas ļauns vairs nedraudot.

Šarlote paskatījās uz Tangaru, viņas skatiens pauda pārmetumu: «Kāpēc tev bija tā jāsaka!» Apmulsuši kā divi ģimnāzisti — viņi lūkojās viens otrā.

— Tūlīt būs klāt mašīna, kundze. Vai jums daudz mantu? — jautāja inspektors.

— Atklāti sakot, šeit man nav nekā. Viss palika rezervātā.

— Tur mēs mantas kārtīgi iesaiņojām. Jūs tās atradīsit viesnīcā. Katrai kastei pievienots sīks mantu saraksts.

— Ko tas nozīmē?

— Kundze, mēs tikai sekojam norādījumiem.

— Redzu.

Šarlotes acu priekšā atklājās kailā īstenība. Pagriezusies viņa iegāja istabā.

— Vai drīkst jūs pacienāt?

— Pateicos, doktor.

— Tātad jā vai nē? — vaicāja Tangara.

— Pateicos, nē, — apskatīdams gleznas pie sienām, inspektors smaidot atbildēja.

— Tēt, vai viņa brauks projām?

— Jā, Gezo.

Zēns ieskrēja istabā. Upju un mežu pārvaldes inspektora interesi saistīja gleznas.

— Vai jūs pats tās gleznojāt?

— Nē.

— Žēl.

— Esmu gatava, — nākdama ar Gezo pie rokas, pavēstīja Šarlote. Zēna seja mirka asarās, viņš nemitīgi mirkšķināja plakstiņus. Ar kreisās rokas rādītājpirkstu Gezo slaucīja degunu. Nedaudzajās dienās puisēns ļoti bija pieķēries Šarlotei.

— Acumirkli uzgaidiet, — redzēdams, ka viņa jau dodas uz mašīnu, kas nule bija piebraukusi, teica Tangara. Iegājis salonā, viņš noņēma no sienas Nomēs portretu «Āfrikas nākotne» un atgriezies sniedza to Šarlotei.

— Ņemiet! — viņš teica.

— Kāpēc? — Šarlote brīnījās.

— Tāpat vien! Lai jūs nedomātu slikti par cilvēkiem ... — viņš aprāvās.

Šarlote aizkustināta spēji aizgriezās.

— Pateicos par visu, — viņa teica.

— Ne par ko.

Kakpo stāvēja tēvam blakus. Tangara uzlika roku zēnam uz pleca.

— Ļoti priecājos, ka iepazinos ar jums, bērni. Paldies, ka ielūdzāt mani pie sevis.

Šarlote noliecās un noskūpstīja abus puisēnus. Gezo aplika viņai rokas ap kaklu . . . Kakpo neveikli sekoja viņa priekšzīmei. Tangaram Šarlote sniedza roku.

— Doktor ... (Pēkšņi uzliesmoja snaudošās jūtas, kuras abi, pakļaujoties konvencijām, bija lepni apspieduši.) Vēlreiz jums pateicos.

— Nav taču par ko, — atkārtoja Tangara.

— Mēs vēl redzēsimies, — Šarlote piemetināja un, pēkšņi aptverdama šo vārdu dziļāko jēgu, viegli nosarka.

Iekāpusi mašīnā, Šarlote māja ar roku. Bērni viņai atbildēja. Tangara aizbraucēju ilgi pavadīja ar skatienu.

— Beidzot tā bālģīme ir prom!

Visi atskatījās. Nicinoši savilkusi lūpas un raustīdama druknos plecus, aizmugurē stāvēja Manja Kombeti.

— Viņa mani noskūpstīja, — Kakpo rādīja vaidziņu.

— Tas bija rokas spiediena vietā, — paskaidroja Tangara.

— Kāpēc viņa nenoskūpstīja arī tevi, tēt?

— Skūpsta tikai bērnus.

— Bet Francijā skūpsta arī pieaugušos, — iebilda Gezo.

— Gadās, protams ... Tagad es eju atpakaļ uz slimnīcu ... Bet jūs atkārtojiet mācības, ja gribat braukt līdz uz Franciju!

Tangara pēkšņi izjuta, ka ir viens, pirmo reizi viņam uzmācās smaga vientulības sajūta un depresija. Viņu apņēma milzīgs tukšums. Sevi mierinot, Tangara atkārtoja: «To taču varēja gaidīt. Ja ne šodien, tad rīt viņa būtu aizbraukusi.» Tomēr loģika bija pārāk vājš mierinātājs. «Āfrikas staigule» — ārstam iešāvās prātā.

Ceturtdien, 25. septembrī

Lai iespējami drīzāk izdzēstu no atmiņas Šarlotes tēlu, Tangara dedzīgi metās darbā. Kāds nejauši kabinetā atrasts brūno matu pavediens uz mirkli atsauca atmiņā sievieti, kas te bija mitusi. Viņas dēļ bija aizkavējušies Tangaras darbi. Tagad ārsts atkal netraucēti pievērsās saviem pētījumiem par ziemas perioda slimībām un to simptomiem. Bija jāizrediģē arī kāds raksts avīzei un jānosūta uz Parīzi jauni augu paraugi. Pagājušas tikai divas dienas, kopš Šarlote aizbraukusi, bet virsroku jau ņēma aizmirstība.

Kāds jauns, negaidīts notikums ievainoja Tangaru dziļi sirdī. Vienā kreklā bez svārkiem, sēžot ēdamistabā pie galda, viņš dzēra rīta kafiju. Pēc brokastīm šoreiz viņam atlika mazliet brīva laika, jo nebija vajadzības skūties. Šo «ceremoniju» viņš mēdz veikt reizi pa trim dienām. Paņēmis vēstuli, kas mētājās uz galda, Tangara vēlreiz pārlasīja adresi. Bez šaubām — vēstule domāta viņam. Tā, protams, bija pienākusi nedēļas sākumā. Jau tad, pazīdams valdības zīmogu, viņš aploksni bija ievērojis. Kādā rītā viņam to pasniedza Šarlote.

— Te jums vēstule, doktor.

— Allaž viens un tas pats! Laikam atkal kļūdījušies aplēsēs, būs samaksājuši man par daudz vai par maz. Tas gadās bieži. Es viņiem rakstu par slimnīcu, viņi man — par algu, — Tangara teica.

Kakpo un Gezo pēc tam draiskodamies bija sākuši mētāt aploksni no vienas galda malas uz otru. Tikai šorīt pie brokastgalda, atplēsis aploksni, Tangara uzzināja, ka viņš no galvenā ārsta pienākumiem iedzimto slimnīcā «uz laiku» tiek atbrīvots. Turklāt vēstule smalkā veidā lika noprast, ka sakarā ar līguma anulēšanu veselības aizsardzības ministrs aizturēs Tangaras algu. Viņa vietā, bez šaubām, bija nozīmēts pulkvedis Liks, bet par galvenā ārsta asistentu — Diabatē. Vēstule beidzās ar parastajām pieklājības frāzēm — «Jūs patiesi cienīdams» .. . utt.

Tangara ievēroja kādu sīkumu: vēstulei trūka kā veselības aizsardzības, tā valsts iestāžu ministra paraksta. Lēmums bija pieņemts Ministru padomes sēdē un stājās spēkā tieši šajā rītā. Tangara pacēla acis. Bija 1958. gada 25. septembris. Viņam atlika divdesmit četras stundas laika. Negaidītā vēsts ārstu tā satrieca, ka viņš acumirklī neaptvēra, ko iesākt.

Minūtes divas Tangara sēdēja, iegrimis domās. Tad, piecēlies kājās, pretēji paradumam atstūma pusizdzerto kafijas tasi, ko citkārt mēdza izdzert tukšu un kārtīgi nolikt atpakaļ virtuvē. Ārsta seja pārvērtās. Noņēmis acenes, viņš brītiņu vilcinājās, tad nedrošiem soļiem sāka iet uz slimnīcu, karsti vēlēdamies, kaut izrādītos, ka tas ir tikai muļķīgs joks.

— Doktor Tangara!

Balss likās pazīstama. Atskatījies Tangara ieraudzīja pulkvedi Liku pilnā formas tērpā, viņa līko «vanaga knābi» un maisiņus zem acīm. Šajā brīdī Tangara labprāt būtu viņu nositis. Apstājies un ar skatienu nomērījis pulkvedi, ārsts, galvu nodūris, teica:

— Labdien.

— Šī vēsts mani nepatīkami pārsteidza. Visi ministri ir vienādi. Dodiet varu rokās kaut vai savam labākajam draugam, arī viņš rīkosies kā pēdējais nelietis ... Ceru, ka jūs to tā nepametīsit. ..

— Ejiet jūs uz ...

Pirmo reizi pa trim gadiem Tangaram paspruka rupji lamu vārdi. Tie izraisījās paši no sevis. Liks pārsteigumā iepleta acis kā divas pārsistas olas.

Tangara bija jau gabalā. Slimnīca modās. Iegājis kabinetā, ārsts atkrita krēslā . .. Šaubīties vairs nevarēja: viņa vietu jau ieņēmis Liks.

— Sveicināts! — kabinetā ienāca Kofi, nesdams rokās dažādas lietas un mapes. — Nupat meklēju tevi tavās bijušajās mājās un uzzināju, ka esi atnācis šurp.

— Gribu paņemt savas mantas, — attaisīdams galda atvilktni, Tangara paskaidroja, — bet. ..

— Man tiešām tevis ļoti žēl, — sacīja Kofi. — Zinu, ka tu biji labākais ārsts, ar kuru esmu kopā strādājis. Āfrikai... — viņš apklusa. Nebija īstais laiks aplūkot jautājumu no politiskās puses. — Ja esmu nepieciešams, — turpināja Kofi, — mana māja tev vienmēr būs atvērta. Varbūt taviem bērniem ...

— Pateicos, cerēsim, ka nebūs vajadzīgs, — Tangara viņu pārtrauca, pīdamies savu nesakarīgo domu mudžeklī un vēl lāgā neaptverdams notikušo. Viņš piederēja tāda rakstura cilvēkiem, kas ar lepnumu aizrautīgi metas darbā, bet reālo dzīvi bieži vien nesaredz. Līdzko viņiem uzbrūk kāda nelaime, šie cilvēki pavisam zaudē galvu. Tangara vāca kopā savas mantas.

— Kāds tam motivējums? — viņš iejautājās.

— Labdien, doktor, — sveicināja vecākā māsa, kurai pa pēdām sekoja Fanta. — Mūsu slimnieki un personāls sāk dumpoties. Pulkvedi Liku izsvilpa. Arī slimnieki palātās ...

— Mēs tūlīt iesim turp, — pārtrauca Kofi.

— Ko viņi aušojas kā bērni! Pulkvedis Liks tāpat ir ārsts, un viņa palīgs taču būs Diabatē.

— Protams, — pamādams māsām, lai viņas iet prom, piekrita Kofi. Viņš Tangaram no sirds juta līdz.

— Doktoram pašam jānāk viņus nomierināt!

— Tūlīt, tūlīt! Tangara, tev vajadzētu griezties pie veselības aizsardzības ministra vai arī pie paša prezidenta.

— Bet tev?

— Man? ... Man nav cerību. Nāc, iesim palūkot, kas tur īsti notiek. Viņi jānomierina, — ļaudams Tangaram iet pirmajam, Kofi piebilda.

Tangara nesa savu veco instrumentu somu. Šo vecmodīgo, trīsstūraino somu viņš bija nopircis pirms astoņpadsmit gadiem. Izvēlēdamies tieši šādu modeli, Tangara bija prasījis:

— Dodiet man somu, ko var lietot lauku ārsts kolonijās, kaut ko līdzīgu ceļojošai slimnīcai.

Dažas minūtes pirms desmitiem Tangara un Kofi apstājās veselības aizsardzības ministra mājas priekšā. Tangara aicināja Kofi līdz. Apzinādamies, ka var tikai situāciju sarežģīt, Kofi no tā atteicās.

— Tātad nenāksi? .. . Nāc taču, — Tangara neatlaidās.

— Viņi man nepalika parādā. Visu samaksāja, lai nebūtu iemesla sūdzībām. Runājot par tevi — ļoti var būt, ka notikušais ir tikai zināms brīdinājums. Tu saproti?

Tangara nekādā ziņā nepieļāva domu, ka ārstu var atlaist no darba tikai viņa uzskatu dēļ, to viņš nespēja aptvert.

— Tu esi ārsts. Strādāt ko citu tu neproti. . . Braukt uz citu apgabalu — tas ir neiespējami! Ārsti ļoti vajadzīgi mūsu pašu zemē ...

— Mosties, nesapņo! ... Es tagad kļūšu profesionāls brīvības cīnītājs ... Uz redzēšanos!

Iepretī ministra trīsstāvu savrupmājai melnādaina dāma gaišā tērpā noslēdza savas mašīnas durtiņas. Tangara ātri devās ielai pāri.

— Lūdzu, atvaino mani, māsa, — sekojot afrikāņu parašai, viņš uzrunāja svešo sievieti.

— Kas ir? — apstājusies uz mājas sliekšņa, sieviete franciski jautāja. — Ko tev vajag?

Strupie vārdi Tangaru skāra kā pliķis. Pēkšņi viņš bija kļuvis slimīgi jūtīgs .. . Sieviete augstprātīgi pētīja viņa saņurcītās bikses, nespodrinātās, dubļiem aplipušās kurpes, pavalkātos, zem padusēm noplukušos svārkus, krekla apkaklīti bez kravates, izpērušos matus. Dāma, acīm redzot, sprieda, ka šis cilvēks nepieder viņas «aprindām».

— Ko tev vajag? Nevari pateikt? — lielīgā tonī viņa atkārtoja.

Mākslīgi sacirtotie, blāvi melnie mati Tangaram atgādināja sausu pirts slotu. Spilgti sarkanā pomāde pasvītroja biezo, izvirzīto apakšlūpu. Gaišais pūderis nespēja segt tumšo ādas krāsu. Uzacu vietās mākslīgi uzvilktie loki sniedzās tālu pāri dabiskajām līnijām. Vēsi palūkodamās Tangarā, sieviete pievērsa viņam savas acis, kas spīdēja kā balts porcelāns.

— Man jāsastop ministrs. Meklēju viņu ministrijā, bet tur sekretārs paskaidroja, ka viņš esot mājās, — teica Tangara.

— Kādā lietā? Darba vai pabalsta jautājumā? Ministra nav mājās. Tev gan vajadzētu zināt, ka viņš ir ļoti aizņemts. Starp citu, kādam propagandas sektoram tu piederi?

— Sektoram? — Tangara nesaprata.

— Vai piedalies kampaņā par «jā»?

— Nē.

— Ko tad vēl? — dāma vienaldzīgi teica un, noskatījusies viņā no augšas, piebilda: — Ministra nav mājās. Vari viņam uzrakstīt.

Tad, pagriezusies uz papēžiem, viņa aizcirta durvis.

Rūgta sašutuma pilnu sirdi Tangara devās projām. Gabaliņu pagājis, viņš ar acīm meklēja Kofi. Visapkārt ielās joņoja lepnas mašīnas. Tajās Tangara nemanīja nevienu pazīstamu seju. Ārsts jutās kā milzīgā ļaužu barā pamests, nomaldījies zēns. Tangara vispār nemēdza ciemoties, viņa paziņu loks ierobežojās ar darba kolēģiem un slimniekiem.

Minūtes desmit viņš staigāja šurp un turp, ielūkodamies garāmtraucošajās mašīnās. Taču viņš nezināja, kādas firmas auto pieder veselības aizsardzības ministram. Ļaudis mēļoja, ka ministrs esot kādas automobiļu firmas līdzīpašnieks. Beidzot, zaudējis pacietību, Tangara devās prom. Viņš nolēma dabūt audienci pie premjera. No pusvienpadsmitiem līdz trijiem Tamba-nam Jusido bija pieņemšanas stundas. Varēs vismaz uzzināt atlaišanas iemeslus. Uz ielas stūra Tangara apturēja taksometru — tas bija kāds buiks.

— Uz Ministru padomi!

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi bija klāt. Mašīna nobremzēja dažu metru attālumā no sargkareivjiem: pie ieejas ministrijā postenī stāvēja divi «spahi» pilnā kaujas tērpā, aizvēsturiskiem ieročiem rokās. Tangara velti meklēja savu naudas maku.

— Nē, nē! Šis joks ar to ministru tev neies cauri! Jūsu gājienus es pazīstu. Tādi diedelnieki kā tu man negadās pirmo reizi. Jūs visi tēlojat svarīgas personas . .. Velns tevi rāvis! Vai maksāsi vai ne? — stingri turēdams ciet mašīnas durtiņas, šoferis uzbļāva.

Tangara apgrieza otrādi visas kabatas. Viņš pat nosvīda un bailēs no skandāla ministrijas priekšā sāka stomīties:

— Paklau, brāl, esmu ārsts ...

— Slims vēl neesmu un par tavu «ārstu» nospļaujos! — puisis kliedza. — Maksā, vairāk nekā man nevajag!

— Uzgaidi mani šeit. Es ieiešu pie premjerministra, un pēc tam aizbrauksim pie manis.

_— Par ko tu mani turi? Domā, ka esmu muļķis, vai? Ārsts gan ģērbtos mazliet labāk nekā tu. Šo paņēmienu mēs, šoferi, lieliski pazīstam. Ne soli tu netiksi no šejienes. Vai arī brauksim uz iecirkni.

— Palasi, palasi taču šo! — Tangara sniedza viņam savu vēstuli par atlaišanu.

Mirkli klusējis, šoferis ar jaunu sparu, dusmās vai plīsdams, iesaucās:

— Vai patiesi tu uzskati mani par idiotu? Lasīt es neprotu un nekā negribu zināt! Esmu godīgs strādnieks. Maksā, cik pienākas . .. Blēdis tāds!

— Uzklausies, brāl! ...

— Kas es tev par «brāli»! Maksā, vai arī es tev vilkšu reiz pa purnu! Vai saproti? — lauzītā franču valodā šoferis kliedza un skatījās ziņkārīgajos garāmgājējos, kuri viņus bija apstājuši.

Viens no sargkareivjiem uzsauca:

— Ei, jūs tur! Vācieties prom no šejienes!

- Vai neredzi, ka šis diedelnieks atsakās maksāt? Turklāt grib iestāstīt, ka esot Tambana brālis ...

— Ko tu saki! — valdonīgā toni iesaucās sargs.

Šoferis viņam atstāstīja notikušo. Tangara mēģināja

taisnoties.

— Vai naudas tev nav? Ak nav? Ja nav, tad ved tik šo prom uz iecirkni. Klaidoņu banda! Huligāni!

Pirmais sargs piesauca klāt otru. Abi nolēma, ka Tangara jāietupina. Viņi pieprasīja ārstam pasi. Ari tās nebija. Jauktā franču-afrikāņu valodā šoferis klāstīja savus uzskatus par tā saucamajiem «inteliģentiņiem». Viņš stāstīja, cik dažādus stiķus šie huligāni mēdzot izspēlēt, un priecājās, ka beidzot izdevies sagūstīt vienu no tiem . . . Lai nu šis maksā par visiem!

Iecirkņa priekšā sargkareivis_rupji pagrūda Tangaru, draudot viņam ar pātagu. Ārstu ieveda policijas ierēdņa kabinetā, kur priekšā jau sēdēja citi likumpārkāpēji dzelžos saslēgtām rokām. Tangaram lika apsēsties uz sola un gaidīt savu kārtu. Šoferis no viņa neatkāpās un, nebeigdams izklāstīt visiem šo atgadījumu, vairākkārt atkārtoja: «Huligāns, īsts huligāns!»

Šoferis bija vidēja auguma plecīgs vīrs. Viņa triko apakšveļa bija piesūkusies sviedriem, virskrekls kārās pāri biksēm, krūškabatas bija bāztin piebāztas daždažādiem papīriem.

Pamanījuši tuvojamies komisāru, policisti ieņēma miera stāju.

— Piedodiet, — bilda Tangara un, piecēlies kājās, devās pretī Raulam, gribēdams sasveicināties. Viņa izstieptā roka palika nesaņemta.

— Doktor Tangara! . . . Kāds pārsteigums! Kā jūs te gadījāties?

— Redziet, «sef», viņš brauca taksītī bez naudas, — paskaidroja sargkareivis, joprojām sastindzis miera stājā.

Viņš turēja Tangaru, sagrābis aiz svārku apkakles.

— Lūk, kā? — teica Rauls. — Ievediet manā kabinetā ... Šoferi arī.

— Esmu Tumans, «sef», — šoferis teica un, izvilcis no kabatas veselu kaudzi papīru, grasījās tos visus uzrādīt.

— Iesim pie manis, — komisārs viņu pārtrauca, — tur šo gadījumu noskaidrosim. Doktor, ko nozīmē jūsu uzvešanās?

— Tikai to ...

Rauls atvēra sava kabineta durvis.

— Priekšniek, lai viņi šeit uzgaida. Es tūlīt nākšu.

Iegājis blakustelpā, Rauls nocēla telefona klausuli.

Pie galda, kaut ko rakstīdams, sēdēja jauns nēģeris baltā uzvalkā.

— Lūdzu, izej uz pāris minūtēm . . . Aizver durvis! Hallo . .. Savienojiet ar otro kabinetu ... — Rauls piezvanīja tikai tad, kad melnais bija aizgājis. — Kapteinis Gijs de Lombārs? Hallo . .. Lūdzu, sameklējiet viņu! Jā ... Es gaidu.

Komisārs apsēdās uz galda.

— Kaptein? Šeit Rauls (viņš savilka lūpas, it kā gribētu sūtīt skūpstu pa vadiem). Pie manis ir doktors Tangara. Nē, nē .. . Es viņu neizsaucu. Viņš braukājis taksometrā un nespējis nokārtot tēriņu ... Jā, jā .. . Domāju, varbūt viņš jums vajadzīgs? . .. Lieliska izdevība . . . Zinu ... Jā, pulkvedis Liks. Norunāts. Kādu laiciņu viņu aizturēšu, iekams jūs man piezvanīsit. Labi, būšu tepat.

Nolicis klausuli, Rauls atgriezās savā kabinetā.

Pie rakstāmgalda stāvēja trīs vīri. Ērti apsēdies krēslā iepretim, komisārs pētīja trīs melnās sejas. Arēji starp tām nebija nekādas atšķirības.

— Kas tad īsti noticis? Stāsti! — Rauls pievērsās šoferim.

— Tas ir vecs joks, «sef», — lauzītā franču valodā puisis iesāka. — «Brauc, brauc, cik vien ātri vari, uz ministriju!» viņš man lika. Es braucu. Te pēkšņi šis saka: «Man nav naudas!» Sāka vēl kliegt uz mani, it kā es būtu viņa kalps.

Ironiski smīnēdams, Rauls vēroja Tangaru.

— Un ko jūs teiksit, doktor?

— Tiesa, es paņēmu taksometru. Kad piebraucām pie ministrijas, atģidos, ka esmu aizmirsis naudas maku, un nevarēju samaksāt. Lūdzu šoferi mani uzgaidīt un pēc tam aizvest mājās. Viņš manī pat neklausījās. Bet šis . . .

— Melis! — sargkareivis iesaucās. — Tas nav tiesa, «sef»! Šis tips teica šoferim: «Tu neproti lasīt un rakstīt. Es tevis nebīstos,» — un gribēja viņu piekaut. Viņš ir briesmīgs melis, «sef».

Tangara afrikāņu valodā uzsāka sarunu ar šoferi.

— Ļoti žēl, doktor! Bet vietējā valodā šeit runāt nedrīkst. Tas stingri aizliegts. Saprotiet, ka ar to jūs pārkāpjat likumu . . .

Tangara apjuka aizvien vairāk.

— To es nezināju... Bet šoferim varu samaksāt.

— Diemžēl jūs to neesat spējīgs.

— Mājās visu samaksāšu.

— Jūs taču vairs neesat slimnīcas direktors.

— Tiesa gan. Bet tur vēl atrodas manas mantas. Turklāt jūs taču labi saprotat, ka esmu spējīgs tēriņu nokārtot. Man ļoti maz laika, — Tangaru pārņēma spējš riebums pret visiem policijas ierēdņiem.

— Iekļūt šeit viegli, izkļūt — daudz grūtāk.

Šoferis Tumans, joprojām stāvēdams ar savu dokumentu kaudzi rokās, sāka noprast, ka viņa pasažieris nav nemaz tik vienkāršs «putniņš». Pie durvīm klauvēja. Tajās iznira melna seja.

— Acumirkli, — komisārs atvainojās. Tangaras acīs viņš lasīja satraukumu. — Es tūlīt sastādīšu protokolu. Pagaidām tas būs viss. Rādi šurp savus dokumentus!

Kamēr Rauls, ar visu krēslu pagriezies pret rakstāmmašīnu, lika tajā papīrloksni, Tumans kārtoja nodriskātās apliecības.

— Vai zini ko? Izrādās, ka tavs pasažieris tomēr ir ārsts, — sēžot ar muguru pret Tangaru, Rauls ironiski uzrunāja šoferi.

— Es viņu nepazīstu, «sef», — atteica Tumans, kuru, šķiet, mocīja sirdsapziņa.

Iezvanījās telefons. Rauls nocēla klausuli.

— Jā ... Es pats. Viņš ir pie manis. Labi.. . Norunāts. Nē, nav nekas nopietns. Kā vēlaties. Tas tiesa. To gan es nezināju.

Viņš nolika klausuli.

— Nepatīkami, doktor, vai ne? Kā jums liekas, kādā ceļā tika noslepkavots Fors?

— Šo jautājumu jūs man neuzstādāt pirmo reizi. Neesmu pat redzējis viņa līķi.

Pareizi. Bet, ja mēs gribam kaut ko izdibināt, nākas šo to pajautāt. Tātad, ja nemaldos, tavs vārds ir Tumans? — Rauls pievērsās šoferim.

— Jā, «sef».

— Vēlāk aizvedīsi doktoru, kur viņš tev liks. Savu naudu dabūsi. Redziet, doktor, uztraukums bija lieks. Starp citu, jūs gan izturējāties ļoti mierīgi.

Runājot komisārs turpināja rakstīt uz mašīnas.

Pēc stundas Tangara, Tumans un sargkareivis kāpa lejā pa kāpnēm. Šoferis vienā laidā atvainojās.

Tangara iesēdās mašīnā.

— Nē... nēf ej vien kājām! — viņš teica sargam. — Tavu daļu es nemaksāšu. — Un, spēji aizcirtis durtiņas, uzsauca šoferim: — Uz ministriju! Ātrāk!

Mašīna aizbrauca. Apjukušais «spahi», kā pie zemes pieaudzis, nokārtām rokām palika stāvot.

Ministrijas vestibilā tērzēdamas grozījās grezni tērptas afrikānietes, pulciņos apspriedās garīdzniecības pārstāvji, šurp un turp šaudījās pieci seši eiropieši bieziem portfeļiem rokās. Daudzi sēdēja dziļajos klubkrēslos. Kādu durvju tuvumā atradās sekretāra rakstāmgalds. Aizpogājis svārkus un sakārtojis krekla apkaklīti, Tangara ar roku mazliet saglauda matus.

— Es gribētu satikt premjerministru.

— Vai tikšanās jums norunāta? — manāmi gurdens, kā suns pēc briežu medībām, jautāja sekretārs ogļ-melnu seju.

Pazagšus viņš aizdomīgi no galvas līdz kājām pētīja Tangaru, kura drēbes nevēstīja neko labu.

Bet ārsts kopš šā rīta bija tik daudz pārdzīvojis, ka ārējais izskats un labais tonis viņam vairs nelikās svarīgs. Bez šaubām, pieklājīgāk ģērbies, viņš būtu juties ērtāk.

— Nē, tikšanās mums norunāta nav, — Tangara pieliecās tuvāk sekretāram. — Pasakiet tikai premjerministram manu vārdu — esmu Tangara Kunugu, iedzimto slimnīcas galvenais ārsts.

— Izpildiet, lūdzu, kartīti. To nodošu pieņemamās daļas priekšniekam.

Paņēmis lodīšu pildspalvu, Tangara prasīto izdarīja.

— Lūdzu, uzgaidiet.

Pēc piecām minūtēm Tangaru ieveda premjerministra pieņemamās daļas priekšnieka kabinetā. Plašajā telpā pie pulēta rakstāmgalda sēdēja cilvēks sirmu galvu, simpātiskiem vaibstiem.

— Piesēdiet, doktor. Jūs vēlējāties audienci pie premjera? Viņš šobrīd ļoti aizņemts.

— Man noteikti vajag viņu satikt. Gribu uzzināt, kādēļ. . .

— To es jums nevarēšu paskaidrot. Augstākā vara mums savus noslēpumus neuztic, — paraustīdams labo uzaci, teica priekšnieks. — Prezidentam nav laika. Cik man zināms, par jūsu lietu atbild veselības aizsardzības ministrs. Labāk ieteicu griezties pie viņa. Viņš gan nupat aizbrauca mājās.

Tangaram atausa neskaidras atmiņas. Viņš īsti vairs nezināja, kur bija dzirdējis, ka patiesībā premjerministra pieņemamās daļas priekšnieks visus jautājumus izlemjot pats. Skaidrs bija viens — šis cilvēks piederēja kolonijas administrācijai. Redzot tik atbildīgā postenī balto, turklāt bijušās koloniālās iekārtas kalpu, Tangaru pārņēma sašutums. Viņš nemēdza to izrādīt, taču allaž, sastopoties ar šādiem cilvēkiem, izjuta dziļu nepatiku.

— Pastāstīšu premjeram, ka jūs viņu meklējāt. Sakarā ar referendumu viņš pārslogots darbiem. Kur jūs esat sastopams?

Tangara saprata, ka audience beigusies. Viņš piecēlās. Priekšnieka aizplīvurotais skatiens pavadīja ārstu līdz durvīm.

Iesēdies atkal mašīnā, Tangara nosauca veselības aizsardzības ministra adresi. Ārstam miera nelika jautājums — ko īsti viņam pārmet?

Ar zināmu savtīgu nolūku šoferis centās uzsākt sarunu. Šis klients viņafn vairs neiedvesa neuzticību.

— Jā, brāl,— droši vadīdams stūri un acu nenovērsdams no ceļa, viņš iesāka. — Ļoti lūdzu man piedot. Vai zini, es arī neieredzu policistus. Tie ir īsti nelieši. Jo vairāk tagad, kad šī «jā» un «nē» būšana satracinājusi mūsu zemi. Bet kāpēc jūs, kas stāvat priekšgalā, nesākāt ne varda? Itin nekā!

— Runāt jau runā daudz. Tikai nekas noteikts nevienam nav zināms, — raudzīdamies šofera treknajā skaustā un domādams savu domu, Tangara neskaidri atbildēja.

— Labi gan, ka atstājām to «spahi», lai jož kājām, — Tumans, jaukdams afrikāņu vārdus ar franču lauzīto dialektu, turpināja. — Šie «spahi» nekā cita nedara, vienīgi krīt visiem uz nerviem. Tu tomēr esi īsts vīis! Ak jā ... Es zinu! Tu taču negribēji man neko ļaunu. Vai domā, es nemanīju, kā baltais no tevis nobijās? Cik labi būt izglītotam! Vai tev nav vajadzīgs šoferis? Es labprāt strādātu pie tevis. Mans brālis vada valdības mašīnu. Slimnīcas direktors taču arī drīkst atļauties turēt personīgo šoferi.

Paļaudamies uz savām lieliskajām autovadītāja spējām, Tumans drāzās garām visām mašīnām. Aiz viņiem palika gan savrupmājas, gan daudzstāvu nami. Nobremzējis tik spēji, ka Tangara sasvērās uz priekšu, šoferis apturēja buiku pie ministra mājas. Veikli izlēcis laukā, viņš atvēra mašīnas durtiņas un, sasizdams papēžus, pielika roku pie cepures:

— Lūdzu, «sef»! . . . Vai uzgaidīt?

— Jā.

Tiklīdz Tangara pārkāpa pār mājas slieksni, viņam pretī iznāca kāds vīrs rētainu, apdauzītu seju un degunu, uztūkušiem plakstiņiem un lūpām.

— Ko tu te meklē? — viņš dusmīgi jautāja, garās rokas nolaidis gar sāniem.

— Man jātiek pie ministra.

— Pie ministra? ... Esi pieteicies?

— Viņš mani gaida. Pasaki, ka ieradies doktors Tan-gara Kunugu.

Bijušais bokseris pameta uz Tangaru greizu skatienu.

— Pateikšu kundzei... Kā bija tavs vārds?

Tangara to atkārtoja. Viņš tika ievests šaurā telpā pa

kreisi no vestibila, kur viņam lika uzgaidīt. Namā valdīja milzīga kņada. Šeit dzīvoja arī ministra sievu radu ģimenes. Apkārt skanēja soļi, skaļas balsis, slaistījās bērni, sievas, jaunieši, sasaukdamies savā starpā. Uzgaidāmajā telpā, kas atradās blakus kāpnēm, uz zema galdiņa mētājās pelniem nobārstīti veci žurnāli, avīzes un līdz malām smēķu galiem piebāzts pelnu trauks.

— Labdien, doktor!

Pazinis sievieti, ar kuru bija ticies jau rītā, Tangara piecēlās kājās. Arī sieviete viņu atcerējās. Slēpdama apjukumu, viņa tomēr brīvi, nevērīgi sasveicinājās.

— Ak, piedodiet, es nupat lakoju nagus!

Viņa sniedza doktoram saliekto elkoni, kuru viņš paspieda. Smagiem gredzeniem apvītie pirksti ar perlamutra spīdumu uz nagiem ņirbēja Tangaram acīs. Ap delnas locītavu, viegli šķindēdamas, vijās zelta važiņas. Nokrāsotās lūpas uzsmaidīja Tangaram kā vecam paziņam. Viltīgi un valdonīgi staroja acis.

— Lūdzu, sekojiet man, doktor. Ministrs tūlīt jūs pieņems, — viņa ceremoniāli pavēstīja.

Apzinādamies savas personības niecīgumu, Tangara devās viņai līdz. Viņi kāpa augšā pa kāpnēm, uz kurām mētājās gan vecas lupatas, gan sandales un papīru vīkšķi, bet kādā stūrī vīdēja izliets ūdens.

— Neizturami! Ngonē, uzslauki taču beidzot! — apstājusies otrajā stāvā, sieva iesaucās. — Pilnīgi neiespējami iepotēt viņiem jēgu par higiēnu. Cik atpalikuši mēs vēl esam, doktor! Ministra ģimenē, kur tik daudz sievu, tas gan nepiederētos ...

Reiz Kofi Tangaram bija stāstījis, ka ministra trešā sieva pārējos mājniekus turot savā pavadā. Tuvojoties trešajam stāvam, Tangara ievēroja lielu pārmaiņu: gaisā oda dezinfekcija. «Progresīvā sieva» šeit bija absolūta valdniece. Pārējiem nama iedzīvotājiem te ieeja bija aizliegta.

— Lūdzu, iekšā, doktor!

Viņi iegāja moderni iekārtotajā darba kabinetā. Ministrs — korpulents vīrs ar nelielu vēderiņu — mājas svārkos nāca viņiem pretī.

— Priecājos tevi redzēt, vecais... Tu manu sievu pazīsti? Apsēdies!

Tangara pazina ministru kopš skolas gadiem. Viņi abi bija cēlušies no vienas cilts, par ko liecināja līdzīgās griezumu rētas sejā. Tangara labi atcerējās šā sava bērnības drauga nedarbus skolā. Divas reizes viņš bija piesavinājies klases savākto naudu. Tāpat kā Kofi, viņš bija mācījies par koloniālo kadru palīgārstu.

— Šķiet, ka nojaušu tava apciemojuma cēloni, — teica ministrs. Viņš stāvēja, uzgriezis Tangaram muguru, un raudzījās pa plato logu tālumā uz kokiem un nabadzīgā iedzimto kvartāla iebrukušajiem jumtiem. — Tu atnāci tāpēc, ka esmu tev nepieciešams. Tā jau mēdz notikt, cilvēku atceramies tikai tad, ja vajadzīgs kāds pakalpojums. Šādas vizītes zināmos savtīgos nolūkos es neciešu ... Tu saproti? ...

— Es gribētu zināt, ko īsti man pārmet?

— Cerēsim, ka neko nopietnu. Manuprāt, tas tikai uz laiku ...

— Omego, — ieskatīdamies viņam acīs, pārtrauca Tangara, — tu esi veselības aizsardzības ministrs, tev jazina ...

— Protams! . . . Taču šis lēmums nav mans. To nolēmusi Ministru padome. Tu esi pietiekami prātīgs, lai saprastu, ka tam ir svarīgs pamats.

— Pamats? Kāds tad?

— Vārdi lieki, vecais draugs. — Sabāzis rokas svārku kabatās, Omego pievērsa Tangaram apaļīgo seju. — Neviens nešaubās, ka tu esi lielisks, diplomēts speciālists. Zināms, valstij ārsti ļoti vajadzīgi, bet mūsu kadri nedrīkst pārkāpt augstāko instanču priekšrakstus.

— Ko tad esmu pārkāpis?

— Klausies, vecais, es pilnīgi atzīstu tavus lielos nopelnus. Bet par to patlaban nerunāsim. Šis lēmums, pirmkārt, pieņemts augstākajās instancēs. Un vai tas, ko tev pārmet, nav taisnība?

— Kas tad? ... Saki beidzot!

Tangara lūdzoši saņēma rokas. Viņš nekā vairāk negribēja kā noskaidrot šā «lēmuma» cēloni.

— Ko? ... Paklau, tu pats taču it labi zini! — raustīdams plecus un pārmetoši purinādams mazo galviņu, teica ministrs. — Vai tad neesi Frontes biedrs?

Tangara jutās kā no debesīm nokritis. Nespēdams rast atbildi, viņš brīdi klusēja. Viņam gandrīz gribējās pavēstīt, ka ir izstājies no Frontes, bet aprāvies viņš teica:

— Neviens man "nevar liegt brīvi izvēlēties savus uzskatus.

— Lēnāk, lēnāk! Tu gribi mūs apvainot diktatūrā? Tambans nav nekāds diktators, — ministrs atcirta (valdības apvainošana diktatūrā valstī bija ļoti parasta). — Saprotams, nevienam nav liegts turēties pie saviem uzskatiem. Tikai ar kādām tiesībām tu pārvērt slimnīcu komunistu šūniņā?

— Ko tu teici?

— Varu tev atklāti pateikt. Svētdien Tambans bija slimnīcā. Saki — kāds sakars tev ar Leiju? Turklāt slimnieki stāsta, ka tu viņiem un viņu piederīgiem liekot balsot «nē».

— Nav tiesa, — iebilda Tangara. — Bet, kaut ari tā būtu, tomēr neredzu nekāda pamata . . . Un kā lai izskaidro melus pa radio? Nē ...

— Es tikai atbildēju uz tavu jautājumu. Citādi neko līdzēt nevaru. Es tevi saprotu, — Omego tēvišķi piebilda, — bet tu par vēlu esi pie manis ieradies. Darīšu visu, kas manos spēkos, kompensāciju par divām nedēļām uz priekšu un atvaļinājuma naudu tu saņemsi, kā pienākas.

Tangaram pēkšņi iešāvās prātā, ka pagājušajā svētdienā viņš Biramam bija teicis — pareizāk būtu, ja uzvarētu «nē». Vai patiesi to var saukt par komunisma propagandu?

— Bet Omego... — nervozi žņaudzīdams dūres, ārsts grasījās iebilst.

— Pirmkārt, draugs, tu uzturi pazīšanos ar tādiem ļaudīm, ar tādām padibenēm, kas tavam stāvoklim nepiedien. To taču tu nevari noliegt. Otrkārt, tevi nekad neredz sabiedrībā. Tava noslēgtība, izolēšanās no mūsu kārtas cilvēkiem — lūk, kur nelaimes īstais cēlonis. Cik reižu pats tevi neesmu ielūdzis pie sevis? Bet arvien pa telefonu vai pa pastu tu manu lūgumu noraidi. Protams, labi, ļoti labi, ja cilvēks ziedojas darbam, bet arī dzīvot vajag! Aicināju tevi savās pēdējās kāzās — to var apliecināt mana sieva, kas, starp citu, ir feldšere aneste-zioloģe, — bet rezultātā tu pie mums ne reizes neesi bijis ...

— Tiesa gan, doktor, — piemetināja sieva (noliekusi galvu, viņa nemitējās kopt nagus, rūpīgi tos pārklādama ar metāliska spīduma laku), — jau sen es vēlējos ar jums iepazīties. Esmu lasījusi jūsu rakstus ... Galvenais — polemiku ar eiropiešu ārstu, kura uzvārdu vairs neatceros. Jūs uzskatāt, ka afrikāņu medicīnai, ņemot vērā tās aktuālo stāvokli, būtu jāvirzās pa īpašu attīstības ceļu, nepametot novārtā arī klasisko terapiju. Jūsu teorija par afrikāņu mediķu pārorganizēšanu, par veco kadru pāraudzināšanu mums noteikti jāizved dzīvē. Es jums pilnīgi piekrītu. Pēc mūsu kāzām esmu to nemitīgi skandinājusi Omego. Pēc referenduma, ja mēs paliksim Savienībā, būs iespējams pārveidot mūsu iestādes. Vai jums tā neliekas?

— Es vairs nestrādāju, kundze.

Pacēlusi roku tuvāk gaismai, viņa aplūkoja nagus, tad bez mazākā samulsuma, ar lielīgu mirdzumu acīs šī iznirele turpināja:

— Šodien mēs esam ielūgti dinejā pie gubernatora. Lūk, tāpēc es tā pošos.

— Paklau, vecais, pie Tambana es tev neieteiktu rādīties. Viņš ļoti dusmojas uz tevi un stāstīja man par strīdu ar Leiju tavās mājās, tātad slimnīcā. Jā, vai šī baltā sieviete vēl atrodas pie tevis?

— Nē, viņa aizbrauca. Pateicos par visu.

Viņi reizē nokāpa līdz otrajam stāvam, kas it kā iezīmēja demarkācijas līniju starp divām «sabiedrībām».

Ceļā uz mājām Tangaram galvā viss griezās un dūca. Notikumi bija risinājušies pārāk strauji, viņš nespēja tos uzreiz aptvert. Šoferis velti pūlējās izraisīt sarunu.

Tangara lika piebraukt pie mājas no otras puses, lai izvairītos no ziņkārīgā slimnīcas personāla. Pie kāpnēm mašīna apstājās.

Manja Kombeti, kas stāvēja kopā ar Fantu, Fuseinu un citiem, ieraudzījusi Tangaru, metās viņam klāt ar jautājumiem:

— Doktor ... doktor, vai taisnība, ka mūsu slimnīcas direktors atkal būs Liks? Ja tevi atlaiduši, kāpēc tad tieši baltais jāieceļ par iedzimto slimnīcas priekšnieku? Ak, mani senči! Vai baltajiem nav pašiem, savas slimnīcas? Lai viņi iet turp!

Steidzoties pretī Tangaram, Manjas Kombeti zemā krūšu balss skanēja dobji un skaļi, acis un vārdi pauda dusmas. Seja kļuva nežēlīgi salta un šķita kā melnā marmorā cirsta. Spēcīgās rokas mētājās uz visām pusēm. Lamu vārdi kā krelles virknējās garā ķēdē, kuru viņa labprāt būtu uzkārusi pulkvedim Likām kaklā.

Šoferis, kam šāds izteiksmes veids nebija svešs, izkāpa no kabīnes un, vērodams Manju Kombeti, pēc katras jaunas lamu vārdu tirādes smējās locīdamies. Gezo un Kakpo kautri nolaida garo skropstu aizēnotās acis. Varbūt spilgtās saules dēļ Gezo tā mirkšķināja plakstus . . .

— Gan būs labi, Kombeti. . .

— «Labi»? Tas bālģīmis mani grūsta, iesēžas tavā vietā, bet tu vēl saki — «labi»? Viņš man pavēlēja slimnīcā vairs nerādīties ... Ar kādām tiesībām?

— Tagad Liks atkal būs slimnīcas direktors, bet Dia-batē viņa palīgs. Mani izmeta laukā.

— Ak, mani senči! — iesaucās Manja Kombeti.

— Negribu, ka bālģīmis mani komandē! Nekad tas nav noticis un nenotiks! Cik labi, ka es saplēsu vēlēšanu apliecību un iemetu viņam ģīmī!

— Tu to izdarīji?

— Jā, doktor, — pienākusi tuvāk, apliecināja Fanta.

— Manja iesita pulkvedim sejā. Viņš gan Manju pagrūda pirmais, bet viņa tam atbildēja ar pliķi. Tad Manja aizgāja, bet tūlīt atkal atgriezās ar savu vēlēšanu apliecību. Pulkveža Lika acu priekšā viņa to saplēsa un iesvieda viņam sejā. Pēc tam viņš aizliedza Manjai Kombeti rādīties slimnīcā.

— Nepļāpā tik gari! Es tavu žargonu nesaprotu, — Manja Kombeti pagrūda nost Fantu. — Kopš saules lēkta tu seko man kā ēna. Ak, mani senči! It kā es būtu apvārsnis!

— Kombeti, nekliedz tik skaļi! Doktors nav kurls.

— Ko tu maisies starpā, vīna muca? Taisies, ka tiec, pie saviem katliem! Līdz šejienei tava valstība nesniedzas. Ak, mani senči!

Fuseinu klusuciešot sakārtoja galvā balto, diženo cepuri.

— Beigsim runāt, Fanta! Ejiet tagad visi pie darba! Fuseinu, lūdzu, atsūti kādu no saviem puišiem man palīgā sakravāt mantas. Ja redzi galdnieku, pasaki, lai viņš atnāk ar saviem darba rīkiem un lai atnes kādas kastes. Runas beigušās, Manja Kombeti. Bērni, vai pusdienas esat paēduši?

— Nē ... Man negribas . . .

— Man arī ne, — teica Gezo.

— Būs tomēr jāēd. Nu, puis, cik esmu tev parādā? — Tangara griezās pie šofera.

— Divi tūkstoši septiņi simti piecdesmit, ieskaitot šā rīta braucienu, doktor. Vai smagā mašīna jums nebūs vajadzīga? Ja vēlies, varu to sameklēt, — Tumans bija gatavs pakalpot.

— Nemaz neiedomājos. Protams! Esiet klāt pulksten trijos!

Tumans bikli sekoja ārstam viesistabā.

— Iedod viņam naudu, Kakpo! Bet uz tevi es paļaujos.

— Būšu klāt norunātajā laikā, goda vārds! — bāzdams kabatā saņemto naudu, Tumans solījās. — Uz drīzu redzēšanos, «sef» ...

Tangara bezcerīgi atkrita krēslā. Šis rīts bija galīgi izsūcis viņa kaismīgo enerģiju. Stingrā pašsavaldiba vairs neizturēja. Viņam zuda jebkura interese par dzīvi. Astoņpadsmit spraiga darba gadi šķita sabrūkam vienā mirklī. Tangara pataustīja sev pulsu. Līdz šim viņš klusi un mierīgi bija turējies nomaļus no nacionālistiem, kuriem pārmeta pārmērīgu aizraušanos un nesavaldību, tāpat kā no valdības pārstāvjiem, šiem aprobežotajiem cilvēkiem, kuri, tīkojot popularitātes, izplatīja melīgu propagandu bezpersoniskajās ļaužu masās, kas akli ticēja viņu skaistajiem, tukšajiem nākotnes solījumiem. Audzis un veidojies liberālu uzskatu ietekmē, Tangara centās līdzsvarot dažādos spēkus, kas Āfriku plosīja sīkās daļiņās. Cieši turēdamies pie saviem uzskatiem, viņš nekam citam nepiekrita. Ar savām plašajām zināšanām modernās medicīnas zinātnē Tangara pelnīti varēja lepoties. Viņš sistemātiski sekoja medicīnas rakstiem visdažādāko pasaules tautu zinātniskajā presē. Taču šobrīd Tangarā pamodās jautājums — kam tas viss vajadzīgs?

— Tēt, vai mēs brauksim prom no slimnīcas?

— Ko tu teici? Ak tā. Jā . . . Iesim tagad pusdienās. Brīvlaiku mēs turpmāk varēsim pavadīt kopā. Tikai ne šeit. Brauksim pie vecmāmuļas un vecātēva.

— Pārupē man netīk, tur ir netīrs, — Gezo iebilda.

— Neko darīt, būs vien jādzīvo. Zēni, aizejiet un paaiciniet šurp Fuseinu. Manja Kombeti!

Viņa ienāca ēdamistabā.

— Vai ēdīsi kopā ar mums?

— Pie galda ēst neprotu. Iešu labāk virtuvē.

— Paliec vien tepat. Pēcpusdienā sāksim kravāt mantas. Tu taču brauksi mums līdz? ...

— Vēl nezinu ... Šeit man bija tik labi. . .

XVII nodaļa APLIECĪBA

Leijs dzīvoja pie Agemoniem atsevišķā mājiņā. Tā bija visai liela un atradās savrup no citām, lai neviens netraucētu mākslinieku darbā. Šaurs celiņš starp divām salmu būdām veda uz turieni. Pirms Tjumbes apmešanās pie Leija viņa istabas iekārta sastāvēja tikai no dažiem veciem krāmiem: uz mašām ar nodilušu armijas segu pārklāts salmu matracis, vienā stūrī nolikta ūdens krūka, otrā — galds un grāmatplaukts. Pie sienām karājās zīmējumi, skices, fotoattēli, smalkiem gravējumiem rotāti kalebasi un skulptūriņu meti. Virs gultas — Āfrikas ceļu karte, kurā divām treknām līnijām bija izsvītrots nosaukums «Zelta piekraste» un tā vietā gotu burtiem uzrakstīts «Gana».

Kaut arī Leijam torīt radās iebildumi, Tjumbe tomēr panāca savu. Gleznotājs beidzot savāca mantas un pārcēlās Agemona istabā. Drīzumā viņš taisījās ceļā uz Taškentu.

Tjumbi no piedalīšanās sanāksmēs atbrīvoja. Biedri neļāva viņai kādu laiku iziet no mājas. Kofi ieteica pilnīgu mieru. Bet, negribēdama atsacīties no saviem pienākumiem, meitene apgalvoja, ka nejūtas slima.

— Patlaban ir ļoti svarīgi, lai katrs būtu savā vietā.

— Tjumbe, tu mums esi pārāk dārga, lai mēs riskētu tevi pazaudēt. Nav šaubu, ka referendumā gūs virsroku «jā» piekritēji. Līdz svētdienai stāvokli mainīt var tikai brīnums, bet tiem, kā pati zini, mēs neticam. Pēc referenduma mums radīsies jauna situācija, sāksies jauns cīņas posms. Tev kā apgabala komitejas sekretārei vajadzēs nospraust mūsu turpmākās rīcības plānu un sagatavot ziņojumu Centrālkomitejai.

Sākumā biedru apciemojumi bija ļoti klusi. Ienākuši uz īsu brīdi, viņi drīz atkal aizgāja. Taču dažas dienas vēlāk nezinātājiem varēja likties, ka Frontes štābs un tā galvenā mītne pārcelta šeit. No Leija būdas uz visām debesu pusēm plūda direktīvas. Tajā risinājās disputi, tika pārspriests spēku izkārtojums, nosprausti svarīgākie cīņas etapi tuvākajām dienām. Līdztekus viņi vervēja cīņas frakciju — papildspēkus tām valstiņām, kur pēc referenduma būs uzvarējusi neatkarība. Fronte tiem solīja vilinošas perspektīvas ...

Jo tuvāk nāca 28. septembris, jo aktīvāk rīkojās «nē» piekritēji, gribēdami atkarot, kā viņi mēdza teikt, savai tautai cilvēcisko un nacionālo pašcieņu. Jaunajā situācijā, ko radīja pret viņiem vērstais represiju uzplūds, neatkarības cīnītāji pavairoja savas aģitatoru un lektoru grupas. Reakcionārie spēki nepalaida garām neko. Viņi vajāja pat godīgus ierēdņus. Personas, kuras turēja aizdomās liberālo uzskatu dēļ, uzmanīja, brīdināja vai pat atlaida no darba. Iedzimto slimnīcas galvenā ārsta atcelšana no amata dažas dienas pirms vēlēšanām bija nozīmīgs fakts. Fronte, saņēmusi Tangaras iesniegumu par izstāšanos no organizācijas, atbildēja ārstam īsos vārdos:

«Garajā cīņas ceļā, ko ejam un kas vēl ilgi būs jāiet, cīnoties par tautas labklājību, cieņu un laimi, mums bieži ir gadījies sastapt godīgus, progresīvi noskaņotus biedrus, kuri pagurst un izstājas no cīņas. Mēs viņus nevainojam nedz nodevībā, nedz gļēvulībā. Kad kritiskais lūzuma moments būs garām, gan bijušie biedri pratīs mūs atkal atrast. Tad kopā ar citām pasaules tautām mēs sasniegsim cilvēciskās cieņas augstākās virsotnes.»

Tāda, lūk, bija Frontes atbilde. Kofi tagad ar visu sirdi pievērsās savai specialitātei — propagandai.

Septembra pēdējā piektdienā Tjumbe mazliet atlabusi nolēma aiziet uz mājām pēc savas vēlēšanu apliecības.

Zeme bija sakaltusi cieta. Lietus pēdējā laikā lija tikai ar lielākiem pārtraukumiem. Tjumbe iegāja pagalmā.

— Mājas ļaudis, vai dzīvojāt mierā šo laiku? — iedama uz mātes istabu, viņa jautāja.

— Tikai mierā,Tjumbe.

— Lai miers ar jums allaž!

— Tikai mierā dzīvojot, cilvēks ir liels, — sievas, kas rosījās pagalmā, atbildēja.

— Tjumbe, manu meitiņ! Tjumbe! — skriedama meitai pretī, Uhiguē sāpīgā balsī sauca.

— Kas tev kait, mīļo māt?

— Skaties ... tavs tēvs ...

Uhiguē atsedza savu sasisto, uztūkušo muguru.

— Viņš būtu mani nositis, ja palīgā nesteigtos citas. Es kliedzu kā neprātīga. Bet kā klājas tev, Tjumbe, vai miers ir ar tevi? Vai jūties labi tur, kur tu dzīvo?

— Esmu vesela, un miers ir ar mani. Nogulēju gandrīz divas dienas. Sāpēja mugura.

Saņēmusi meitu pie rokām, Uhiguē veda viņu savā istabā. Abas apsēdās uz gultas. Māte neatlaida Tjumbes rokas.

— Man ir ļoti labi kopā ar tevi! ... Tiklīdz jūs toreiz aizgājāt, pārnāca tēvs... Kā satracināts vērsis viņš uzbruka man ar apvainojumiem... Es nebildu ne vārda. Tad viņš sāka mani sist... Sita un sita, it kā viņam kāds par to maksātu... Es kliedzu tā, ka otrā rītā nespēju vairs parunāt. Saki, Tjumbe, meitiņ, — vai miers ir ar tevi?

— Tikai miers, māmiņ. Tagad varu brīvi elpot.

Uhiguē nespēja slēpt prieku. Meitas aiziešana viņu bija dziļi satriekusi.

— Zini, tēvs paņēma visas tavas palikušās mantas, — Uhiguē piebilda, silti raudzīdamās meitā.

Kopš dzimšanas Tjumbe vienmēr bija dzīvojusi kopā ar māti. Uhiguē uzskatīja par pienākumu sargāt un aizstāvēt savu bērnu. Viņas acīs Tjumbe arī tagad vēl bija tikai bērns.

— Māmiņ, es ierados paņemt savas mantas un vēlēšanu apliecību.

Uhiguē sarāvās. Tātad ne jau viņas dēļ Tjumbe šurp nākusi. Māte neatgrūda meitu, kaut gan sirdī pēkšņi uzliesmoja šāda vēlēšanās. Viņa allaž mazliet bijās Tjumbes straujā rakstura. Vājā, stiegrainā roka gurdi noslīdēja gar sāniem. Kreisās acs kaktiņā pazibēja asara, pār seju pārlaidās skumju ēna. Zods un apakšlūpa, kurai pieskārās mēles galiņš, sāka trīcēt.

Sakodusi zobus, Tjumbe nodūra galvu. Spirālveida pīnēs savītie mati bija sakārtoti uz pakauša nelielos ku-bikos. Kakla cīpslas saspringa. Smalkjūtīgi saņēmusi mātes rokas savējās, Tjumbe sirsnīgi palūkojās viņai acīs.

— Māmiņ, paņemšu vismaz savu apliecību. Nedrīkstu to viņam atstāt. Tu saproti?

— Kāda nozīme apliecībai? Man tāda allaž bijusi, bet tēvs tikpat balso manā vietā. Arī šoreiz viņš vienīgais balsos par visiem mūsu māj niekiem, izņemot tevi. Klausi mani, meitiņ! Baltie spļauj uz tevi un uz mums visiem. Bet tu gribi stāties tiem pretī! Visiem zināms, ka uzvarēs «jā» piekritēji. . . Nav vairs jēgas sacīt «nē»...

— Paklau, māt. ..

Tjumbe apklusa. Kā īsti paskaidrot mātei šo smalko, sarežģīto jautājumu?

— Es zinu, māt, un arī mani biedri to zina, ka uzvarēs «jā». Bet tādēļ vien ...

— Redzi nu! — māte pārtrauca. — Vai vērts tikai prieka pēc modināt guļošu lauvu, raustot aiz astes? Būs taču vēl citas vēlēšanas.

— Nē, māt, tu maldies! Es cīnos par neatkarību. Šīs būs ļoti nozīmīgas vēlēšanas kā man, tā visiem. Te nav runa par atsevišķas personas ievēlēšanu. Šoreiz izšķirsies mūsu dzīvības jautājums, tikpat svarīgs kā maize, ūdens, mūsu smaidi. . .

— Svarīgāks arī par mani? — bargi raudzīdamās uz meitu, Uhiguē noprasīja.

Katrs prieka stariņš viņas acu dzīlēs bija nodzisis. Sirds sažņaudzās nepasakāmās sāpēs. Māte gaidīja atbildi.

— Tu to nesaproti, māt! Tam nav nekāda sakara ar mani un tevi. Šis jautājums skar visu mūsu tautu .. . Tas ir ...

— Es jautāju, vai šī apliecība tev nozīmē vairāk nekā māte?

— Māt, mīļo māmiņ, nejautā man to ... — bērnišķā balsī iesaucās Tjumbe.

Šis mazās meitenes tonis, kura skaņu māte jau šķita aizmirsusi, atsauca atmiņā sen izdzisušus tēlus: naktis, kas pagāja, šūpojot mazo Tjumbi, meitenes pirmos soļus, dienu, kad viņa pirmoreiz pasniedza mātei krūzi ūdens, teikdama: «Dzer, māmiņ! Ūdens ir vēss.» Māte padzērās, kaut gan viņai nemaz neslāpa. Uhiguē seja noskaidrojās, laikam taču meita no sava nodoma bija atkāpusies.

— Tas labi! Nieks — tāda apliecība! Mūsu māja nebūs vienīgā, kur tēvs balsos par visu ģimeni.

— Māt...

Tjumbei atkal vārdi iestrēdza kaklā. Viņa vēlējās būt

laba, paklausīga meita, bet ari apliecība viņai noteikti bija vajadzīga. Nenovēršamās sadursmes jausma viņu dziļi satrauca.

— Māt, es iešu apraudzīt tēvu.

Tjumbes balss skanēja apņēmīgi. Bīdamās piekāpties, viņa, spēji pielēkusi kājās, izgāja laukā. Durvīm priekšā nolaidās aizkars.

Uzzinājis, ka ieradusies Tjumbe, Žozefs Koebogi nostājās uz savas istabas sliekšņa. Galvā viņam bija augsta vilnas aube, pie krūtīm saulē laistījās sludinātāja zīmotne.

— Tu esi atgriezusies?

— Vai miers ir ar tevi, tēvs?

— Kas tev te vēl meklējams? — viņš naidīgi prasīja.

Pazodē kustējās milzīgais ādamābols.

— Atnācu pēc savas vēlēšanu apliecības, tēvs.

— Vai domā, ka es tev to došu? Tu esi no mājām aizgājusi, un nekas tev šeit vairs nepienākas.

— Nē, tēvs... Šeit palika mana vēlēšanu apliecība ... Tā man vajadzīga.

— Vai dzirdat, jūs visi? — Zozefs Koebogi iesaucās, un viņam, velti lūkojot izspiest smatdu, viens mutes kaktiņš nošķiebās uz leju. — Redzēsim, kā tu to apliecību dabūsi, — viņš turpināja. — Tā atrodas pie manis. Tūlīt atnesīšu, un tad paskatīsimies.

Koebogi, iegājis savā istabā, veicīgi atgriezās.

— Te tā ir, — tēvs nometa apliecību meitai pie kājām. Labajā rokā viņš turēja pletni.

Tjumbe palūkojās apkārt. Viņos noraudzījās visa ģimene. Tjumbes skatiens kļuva ļauns.

— Nu, vai ņemsi? — zvērojošām acīm spiedza tēvs.

Spērusi dažus soļus uz priekšu, meitene noliecās pēc

apliecības. Viņas muguru skāra tēva pletne. Pēkšņi

Tjumbe no visa spēka ar galvu triecās tēvam vēderā. Žozefs Koebogi atsitās pret sienu. Dusmās viņš grasījās mesties meitai virsū. Vairīdamās Tjumbe neviļus aizlika tēvam priekšā kāju. Tēvs visā garumā nogāzās zemē. Veikli kā kaķe meita atlēca sāņus un pacēla no zemes apliecību, tad, savilkusi ciešāk gurnu apsega stūrus, nodomāja, ka noteikti jānopērk josta. Sirds Tjum-bei strauji pukstēja. Viņa bija izbijusies pati par savu rīcību.

— Tu iedrošinies pacelt roku pret mani... mani, savu tēvu! Lāsts pār tevi! Nolādētā netikle! Audžu audzes tevi nicinās! Nevienam to neslēpšu ... Lai tavi bērni dzimst kropli un tizli.. . Netikle nolādētā! Starp mums tagad visam beigas. Lūk, kāda ir tava pateicība! — pieceldamies kājās, Žozefs Koebogi kliedza.

Drudžaini rīstīdamies, viņš lūkojās pēc pazudušās aubes un pletnes.

— Tēvs, nenāc man klāt! — kāpdamās atpakaļ, Tjumbe teica. Viņas draudīgais skatiens spieda tēvu atkāpties.

— Tu vairs neesi mana meita! Es no tevis atsakos. Kaut vai mirsti — man vienalga! Vācies prom, Uhiguē, ar savu meitu! Taisieties tik abas uz pārupi par ielas staigulēm! — viņš ķērca.

Ādamābols atkal krampjaini raustījās, saspīlētā, kraupainā āda uz kakla šķita tūlīt plīsīs. Platās nāsis trīsēja.

— Pazūdi no manām acīm! — viņš vēlreiz iekliedzas, tad, lepni izslējis galvu, iegāja savā istabā.

Tjumbe stāvēja, nervozi plucinādama rokās apliecību. Pirksti savilkās dūrēs. Viņa smagi elsoja, cenzdamās apslāpēt kliedzienu. Tas lauzās no krūtīm kā protests pašai pret sevi, jo viņa bija iedrošinājusies pārkāpt ģimenes senās tradīcijas. Pārlaidusi skatienu tēva

sievām, Tjumbe paraudzījās matē, kas stavēja kā pārakmeņojusies.

— Māt, es negribēju . ..

Viņas saskatījās. Mātes acīs Tjumbe lasīja nosodījumu.

— Man trūkst vārdu! Neiespējami! Vai tiešām kaut kādu vēlēšanu dēļ tu tā uzvedies? Tas nav ticams! Bet kādēļ tad? Kāds tam cēlonis? Nevar būt, ka vainīga tikai šī nākamā svētdiena. Vai tiešām tagad viss sagrauts uz mūžīgiem laikiem? Kāpēc mēs, mātes un tēvi, nespējam izprast jaunos laikus? Ak vai! Es manu, ka pienācis laiks šķirties no dzīves ...

Tjumbes rīcība māti bija galīgi satriekusi. Brīdi viņa rakņājās pagātnes atmiņās, pārvērtēdama savu audzināšanu, bet neko tamlīdzīgu nespēja atcerēties: sist tēvam! Pēc viņas domām, Tjumbe bija pacēlusi roku pret tēvu. Tagadējo dzīvi un tās jēgu Uhiguē nespēja saprast. Viņai prātā bija pašas vecāku — tēva, vectēva un vecvectēva dzīves veids. Senāk visi bija dzīvojuši saskaņā ar nepielūdzamā laika ritumu: kāds piedzima, kāds nomira, kādu ciema vecāko nospēra zibens, neražai sekoja bēgšana no dzimtās vietas, auglīgus gadus nomainīja bads, veselus ciematus iznīcināja epidēmijas, vai lopiem uzbruka sērgas. Taču noteicējs šajā pasaulē bija īpašs kalendārs, kurš visu iedalīja un ierobežoja un kuram līdzīgu nelietoja nekur citur. Tāpat kā viņas ģimene dzīvoja arī citas. Tjumbes izturēšanās mātei šķita dīvaini neizprotama un neattaisnojama.

— Es tā negribēju, māt. . .

— Klusē! Man pietiek kauna! Visu acu priekšā tu iedrošinājies sist tēvam! Tu! ... Ej prom! Tā būs labāk.

Sakodusi zobus, stingriem, noteiktiem soļiem Tjumbe gāja uz vārtiem.

XVIII nodaļa PARŪPĒ

Tangara atgriezās savas ģimenes lokā, mājās, kur viņš bija dzimis. Šī vieta bija stipri pārvērtusies. Agrāk, lai no turienes nokļūtu pilsētas īstajā centrā, bija jāceļas pāri upei vecajā prāmī un pēc tam vēl pāris kilometru jāsoļo kājām. Tagad pāri upei slējās monumentāls divstāvu tilts — premjerministra lepnums — ar baltu mākslīgo marmoru klātām masīvām arkām; augšējā stāvā uz otru krastu veda šoseja, veloceliņš un ietves kājniekiem, bet apakšējā — divi dzelzceļi. Tilts pilsētu vienoja ar laukiem. Tālāk tas pārgāja platā, asfaltētā šosejā.

Uzkalniņā, kas pacēlās virs upes ielejas, kopš paaudžu paaudzēm iesakņojusies, nelielā, četrstūrainā zemes gabaliņā dzīvoja Kunugu dzimta. Tieši pretī vārtiem vēl cienīgi turējās vecā labā māja.

Kad pār upes kvartālā uz dzīvi apmetās ogļrači, tā seja pilnīgi pārvērtās. Lietus periodā no dubļainās māla zemes, kuru mina neskaitāmas kailas kājas, dvesa nejaukas smakas. Tikai vakaros tās izgaisināja vējš, nākdams no pilsētas, upes vai krastmalas ostas. Ielu dubļos stiga gan melnīgsnēji, gluži pelēki novārtījušies bērneļi, gan lepras slimnieki asiņojošām vātīm, gan skrandaini vīri un sievas. Pēc tam kad šeit uzcēla jauno tiltu un ierīkoja raktuves, pārupe augstākajās aprindās ieguva sliktu slavu. Līdz ar krēslas iestāšanos, piedāvādamās vīriešiem, ielās mudžēja jaunas meičas. Raktuvju strādnieki no sestdienas vakara līdz pirmdienas rītam nodevās uzdzīvei, tukšojot pudeli pēc pudeles afrikāņu viskija un džina, kasti pēc kastes alus un sarkanvīna. Šā eldorado ielas bija kā nosētas krodziņiem.

Te tagad vajadzēja apmesties Tangaram ar bērniem un Manju Kombeti. Nākamajā rītā kopā ar zēniem viņš devās uz pilsētu.

— Palūk, tēt! — iesaucās Gezo.

Viņi stāvēja tilta vidū. Pa upi peldēja līdz malām piekrauta piroga. Ziņkārīgie vērotāji upes labajā krastā mudināja laiviniekus skaliem saucieniem. Tālumā — tumšzaļi koki un spožās rīta saules atspulgs skārda jumtos. Pa kreisi čīkstēdams un svilpdams pāri upei vilkās novecojušais satiksmes līdzeklis — prāmis.

— Iesim nu, pilsēta vēl tālu, — teica Tangara, pētīdams uz tilta seguma vēl gluži svaigos «nē» piekritēju uzrakstus: «Nē!», «Lai dzīvo neatkarība!».

— Kurp brauc šis kuģis?

— Tas nav kuģis, bet liellaiva, Kakpo. Tā dodas uz kādu citu pilsētu.

— Man arī tā gribētos braukt.

Viņi gāja tālāk. Puisēni bija glīti saposti, apautām kājām, mazām naģenītēm galvās. Līdz šim Tangaras dzīve bija ritējusi gludi. Viņš strādāja un mācījās. Tas viņam nozīmēja visu. Ārsts savā dzīvē nesaskatīja nekā neparasta. Gezo viņam rūpes nesagādāja. Tangaras pašpārliecinātībai nebija robežu. Cīņā pret nāvi viņš to pārbaudīja, tāpat kā savas ārsta spējas un vērtību. Pirms operācijas, noliecoties pār slimnieku, ārsta seja kļuva ļoti nopietna. Jau iepriekš viņš izjuta cīņas prieku. Un, kad slimnieks izveseļojies aizgāja, Tangaru pārņēma lepnums. Viņš pat lāgā nespēja saprast, vai strādā galvenokārt slimnieku labā vai tās baudas dēļ, ko viņam sagādā darbs. «Kālab izvēlējos tieši šo profesiju? Kāds ir mans mērķis? Nauda? Pašapmierinājums? Cilvēku labklājība?» viņš reizēm sev jautāja, taču jautājumi palika bez atbildes. No dienas dienā ar tīri birokrātisku sīkumainību Tangara dedzīgi veica ārsta pienākumus. Pašreizējā jaunajā situācijā viņš centās noskaidrot savu vietu šajā zemē, savu lomu valsts dzīvē.

Tilts izbeidzās. Viņu priekšā izpletās grezna pilsēta, kur gandrīz ik dienas atvērās jauni veikali. Pakāpies uz ķeblīša, satiksmi regulēja policists baltos cimdos. Vesels bars velosipēdistu, neskaitāmi pajūgi, gājēji un dažādu firmu automašīnas uzmanīgi sekoja viņa izstiepto roku kustībām: šeit bija pilsētas otrs dzīvākais ielu krustojums.

— Doktor!.. . Hallo, doktor!

Ar acīm meklēdams saucēju, Tangara palūkojās apkārt; balss piederēja sievietei.

— Uzgaidiet.. . tagad nav brīv iet pāri...

— Doktor Tangara! — Šarlote viņiem māja ar roku.

— Lūk, kur! — viņš iesaucās. — Bet es skatos uz visām pusēm.

— Kā klājas, puisēni?

— Labi, kundze, — atbildēja Gezo.

— Tātad jūs, doktor, vairs slimnīcā nestrādājat? Es to uzzināju pa radio. Teica, ka jūs esot atbrīvots Man-jas Kombeti dēļ.

Tangara it kā sastinga, vienīgi vertikālās griezuma rētas uz vaigiem sāka raustīties. «Veselības aizsardzības ministra versija bija citāda,» viņš nodomāja.

— Jā, tiešām, Manjas Kombeti dēļ, — Tangara apliecināja vienīgi tāpēc, ka šo melu izplatītāji bija melnie. — Gan viss atkal nokārtosies! Bet jūs? Domāju, ka esat jau Francijā . ..

— Nolēmu labāk palikt šepat. Atgriezties atpakaļ vientulībā — nē, pateicos! Man sola pensiju . .. Bet sakiet — kurp jūs patlaban dodaties?

Šarlote runāja draiskulīgi, jautri; viņa atgādināja zēnu, kurš pēkšņi izsprucis no cietuma un kuru saule aicina darīt visu, kas ienāk prātā.

— Mēs ejam uz veikaliem, — pieķerdamies Šarlotei pie rokas, pavēstīja Gezo.

— Lūk, kā? Cik interesanti! Es, doktor, pagaidām dzīvoju viesnīcā. Arī man jāmeklē dzīvoklis vai vasarnīca. Starp citu, par viesnīcu maksā Upju un mežu pārvalde. Nāciet līdz, iedzersim kopā «ēstgribas līdzekli». Ko jūs par to sakāt? Bērnus pacienāšu ar kūkām.

— Jā, jā, tēt!

Tangara vilcinājās. Viņš brīdi pārdomāja. Prātā skanēja sarunas ar ministriem. «Kāda nejēdzība! Man viņi saka vienu, bet pa radio izplata melus!» Tangaru šis konstatējums nomāca. Viņš apsvēra jautājumu, vai neiet uz Fronti, un nožēloja savu izstāšanos. Taču pārāk lielā iedomība un pašlepnums liedza atgriezties.

«Esmu no viņiem aizgājis, man nav tur ko meklēt. Ja es tagad ietu turp, viņi domātu, ka daru to aiz dusmām .. . Nē .. . Neesmu jau bērns, kas pats neprot sevi aizstāvēt.»

— Labi, zēni, iesim kundzei līdz. Vai drīkstu lūgt jūs pusdienās?

— Nē, nē, doktor! Ļaujiet šoreiz man izmaksāt, kaut arī tas runātu pretī jūsu vīrietiskajiem aizspriedumiem.

— Gan redzēsim. Zēni, neskrejiet tik ātri!

Viņi iesēdās taksometrā, zēni — šoferim blakus, Tangara un Šarlote — aizmugurē. Mašīna aizbrauca.

Gluži saīgusi arī Manja Kombeti apmetās pārupes rajonā. Viņa bija nolēmusi palikt pie doktora. Otrā dienā, pārcēlusies prāmī pāri upei, Manja Kombeti steidzās uz tirgu, gribēdama satikt Bitu Jēnu. Pa ceļam viņa visu labi apsvēra. Kaut arī apstākļi bija mainījušies, Manja Kombeti cieši turējās pie sava nodoma.

«Ak, mani senči! Vai patiesi pasaule apgriezusies otrādi? Doktora vietā atkal iecelts bālģīmis. Lai mēģina

vēl kādam iestāstīt, ka valsti pārvalda melnie! Kāpēc tad priekšroku visur dod baltajiem? Labi gan, ka iecirtu bālģīmim pliķi! Neskādēja sakost arī degunu. Viņa deguns atgādina baļķi uz ceļa. Un, ja otrs baltais ir beigts, — arī labi! Mūsu jaunieši runā, ka viņš miris politikas dēļ. Kaut šī sērga viņus visus parautu, šos bāl-ģīmjus! Tavu jezgu, kas sagaidāma nākamajā svētdienā! Es gan balsot neiešu. Par ko tur lai balso? Par to, ka baltie varēs rīkoties pēc patikas? Par to, lai kāds bālģīmis iedomātos mani nosist? Nemūžam tos neatbalstīšu! Neiešu jau viņiem dot rungu rokās un gaidīt sitienus! Nekad! Ak, mani senči! Nē un vēlreiz nē! Bet kā rīkosies doktors? Kur Gezo māte? Man gandrīz radās aizdomas, vai tik tā nav mūsu baltā slimniece! Kas zina, varbūt doktors ir gulējis ar viņu? Stāsta, ka baltās sievietes to vien darot.. . Ak, mani senči, kādi ir vīrieši! Gatavie āži! Bet kur palikusi Gezo īstā māte? Nē, jāsaka Bitam Jēnam, lai viņš jo drīzāk savieno doktoru ar Tjumbi.»

Kāds pārdevējs tirgū bija solījis Manjai Kombeti pagādāt sarkanu gaili. Pacilājusi putnu, Manja teica:

— Tu gribi man iestāstīt, ka tavs gailis nav vecs? Vai olas tas nav dējis?

— Ai sieviete, ko tu saproti no tēviņu sugas! Palūko no pakaļpuses!

Pārdevējs rokās grozīja putnu.

— Redzi? Tas ir pavisam jauns gailēns. Labāka neatradīsi, lai savienotu divus cilvēkus.

— Par ko tu mani turi? ... Gailis man vajadzīgs gluži citam nolūkam.

To teikusi, Manja Kombeti ātri samaksāja un steidzīgi devās uz Žozefa Koebogi mājām.

Pagalmā aplītī sēdēja bērni, skaitīdami tēvreizi.

Lasīdams priekšā lūgšanas vārdus un likdams bērniem korī tos atkārtot, Žozefs Koebogi mācīja katķismu.

— Miers ar jums visiem! Vai miers ir ar tevi, saimniek?

— Tikai miers! Bet tu, sieviete, vai miera vārdā esi šurp nākusi? Kas tas tev par gailēnu?

It kā uzsvērdama tā maģisko nozīmi, Manja Kombeti pacēla putnu augstāk un teica:

— Šis gailēns man vajadzīgs kādam svarīgam uzdevumam. Tas vēl pavisam jauniņš.

— Redzu jau, redzu, — atteica sludinātājs.

— Vai Uhiguē mājās? — manījusi Koebogi samulsumu, Manja Kombeti mainīja tematu.

— Pieklājīga sieva pamet mājas tikai ļoti īsu brīdi, — viņš atbildēja. Bērni klusēja.

— Ak, mani senči! Tā jau mēdz teikt, — atcirta Manja, nevairīdamās sākt vārdu cīņu, — un tomēr daudz kas var notikt arī ļoti īsā laika sprīdī. Laika mērs nav atkarīgs no lietus un saules nomaiņām, bet gan no sirds. Ak, mani senči! Uhiguē nevar būt tālu aizgājusi ...

Sapratis, ka strīdā virsroku negūs, Koebogi vairs neatbildēja un atsāka dziedošā balsī skaitīt bērniem lūgšanu «Tavs prāts lai notiek ...».

— Uhiguē, māsiņ, kas tev kait? — iegājusi viņas istabā, iesaucās Manja Kombeti. — Kāds nemiers tevi māc?

— Esmu mazliet saslimusi. Nav nekas nopietns.

— Un es nekā par to nezināju! Nācu šurp, lūk, ar šo gailēnu. Tagad atliek mums abām steigties pie Bitas.

— Neesmu to aizmirsusi. Taču šajā laikā ir notikusi liela nelaime. Tjumbe aizgāja no mājām.

— Ak, mani senči! ... Tur nu tiešām var saslimt!

Kāpēc viņa tā darīja? Liec vērā, — nelaizdama Uhiguē pie vārda, Manja Kombeti runāja, — liec vērā, ka Bitam Jēnam, pirmkārt, tika uzdots aizkavēt Tjumbi aizbraukt no dzimtenes. Ja Tjumbe varējusi pamest tēva mājas, acīm redzot, viņa ir gatava iet arī tālāk. Mēs esam sākušas rīkoties īstā laikā. Kur viņa tagad atrodas?

— Pie Agemona, — Uhiguē ieklepodamās atbildēja. — Tēvs veselu nakti meiteni turēja sasietu.

— Skaidrs. Bet nekas vēl nav zaudēts. Bita mūs gaida. Tev jānāk līdz ...

— Ej viena pati. Gribu būt mājās, var gadīties, ka atnāk Tjumbe.

— Es tevi saprotu. Iešu viena. Esmu taču Tjumbei otra māte. Darīšu viņas labā, ko spēšu.

— Kaut tas piepildītos, kaut drīzāk piepildītos!

— Vai pret doktoru tev iebildumu nav?

— Tu esi Tjumbei tikpat kā māte. Kā lai atsakās no tāda znota?

— Daru tev zināmu, ka doktors slimnīcā vairs nestrādā.

— Zinu. Tas «ķertais» man stāstīja.

— Kāds «ķertais»?

— Koebogi, — atbildēja Uhiguē. — Cita tāda mūsu mājās nav.

«Ak, mani senči! Tiklīdz vīrs piekauj sievu, viņa to dēvē par «ķertu»! To pašu par mani laikam saka bāl-ģīmis, kuram iesitu,» nodomāja Manja Kombeti.

— Nu iešu, māsiņ, jo ceļš ir tāls. Ja vēlies mani satikt, tad zini, ka pagaidām esam pārcēlušies citur. Dzīvojam tagad pārupē.

— Pārupē! ... Kvartālā, kam tik slikta slava? ...

— Tur dzīvo doktora vecāki. Kunugu dzimtu, no

kuras viņš cēlies, tu droši vien pazīsti. Tā ir ļoti ievērojama dzimta.

— Esmu kā apjukusi. Patiesi, Kunugu dzimta man taču labi zināma!

— Atpakaļnākot pie tevis iegriezīšos. Tikai nestāsti neko tam «ķertajam»! — Manja Kombeti zobgalīgi piebilda.

īsu mirkli pastāvējusi pagalmā pie bērnu pulciņa, viņa domīgi pašūpoja galvu. Žozefs Koebogi nenovērsa acu no sarkanā gaiļa. Zīžaino spalvu ugunīgi zeltainā krāsa atsauca atmiņā upurēšanas aktu. To iedomājoties vien, Koebogi dzīslās sastinga asinis. Vai tik viņš nedomāja, ka Uhiguē vēlas viņa nāvi? ...

XIX NODAĻA REFERENDUMS

1958. gada 28. septembrī

Visi trumpji beidzot bija izspēlēti. Atlika gaidīt rezultātus. Jau iepriekšējā vakarā atskanēja tamtamu ritmiskie sitieni. Septembra mēneša pēdējā sestdienā pārupes kvartālā augu nakti straumēm plūda vīns, afrikāņu džins un viskijs, alus un ar sarkano piparu uzlējumu pastiprināts palmu vīns. To visu par velti iedzimtajiem sniedza valdība. Vietējie valstsvīri mošeju priekšā lika kaut vēršus, noturēt dievkalpojumus. Sieviešu apvienības dāvāja bezgala daudz audumu ar iespiestiem de Golla un premjerministra attēliem un Francijas karodziņiem. Ar savām izcilākajām pārstāvēm priekšgalā šīs sievietes tamtama sitēju pavadībā devās uz greznajiem bagātnieku kvartāliem, kur dzīvoja deputāti un ministri. Eiropiešu rajona ielās, ejot apsveikt ministrus un gubernatoru viņu mājās, dziedāja, dejoja un klaigāja ļaužu masas spilgti raibos tērpos. Apsveicēji tika laipni uzņemti un pateicībā par viņu «uzticību» un «aso, tālredzīgo prātu» apbērti dāvanām. «Brīvās pasaules» žurnālisti aizrautīgi zibināja fotospuldzes. Saviļņotais pūlis skandēja uzsaukumus. Uzņēmumus ar melnajām sejām, kuras laistījās sviedros un kurās spilgti izcēlās acu baltumi, nosūtīja uz visām Eiropas galvaspilsētām.

Svētdienas rītā tautas svētki uzliesmoja ar jaunu sparu, izvērsdamies vēl plašāki. Lāgā neattapušies pēc iepriekšējās nakts dzīrēm, ļaudis tīri gurdeni devās pie urnām. Viņi turp plūda pa dažādiem ceļiem. Pilsētnieki lepni soļoja asfaltētajās ielās. Vēlēšanu iecirkņi bija iekārtoti skolu, žandarmērijas vai dispanseru telpās. Slēpdamies saulessargu pavēnī, nāca vietējie varasvīri. Turot rokās zīda saulessargus, soļoja hadži^1 ar zeltu izrakstītās drēbēs. Smaidā zibinot baltos zobus, gan kājām, gan braukšus automašīnās ieradās graciozās, piemīlīgās valstsvīru sievas.

Zem septembra skaidrajām debesīm, pie kurām šai apvidū lietus perioda beigās nemēdza manīt ne mākonīša, pāri kupli sazēlušajiem laukiem nāca ciematu ļaudis. Viņi rindā sekoja cits citam tulka un uzrauga modrā apsardzībā. Piekrastes ciematu zemnieki jautrā barā īrās pa upi pirogās. Slīdot garām krastiem, šai zaļajai putnu valstībai, viņu mazās, vieglās laivas ik mirkli draudēja apgāzties. Citi kājām šķērsoja šaurās arahisa lauku strēmeles, kur, miegā sakļāvušās, zem viņu pēdu pieskārieniem, kas nežēlīgi sabradāja rasas pilienus, atvērās sidrabotās lapiņas. Daudzi pa lietus izskalotajām kalnu taciņām devās uz vēlēšanām jāšus, tos pavadīja goda sardze garām pātagām rokās.

Hadži — musulmaņi, kas bijuši Mekā.

Šī kustība nemitējās līdz vakaram.

Bija jau vēls. Pie debesīm iedegās zvaigznes. Frontes rezidencē pulcējās delegāti no dažādiem vēlēšanu iecirkņiem. Viņi no turienes bija padzīti. Ik pēc brīža tika izziņoti jauni vēlēšanu rezultāti. Biedri iztirzāja dienas notikumus. Agemons, Nuru, El-Eih Etians, Sa-muels un Tjumbe kopš sestdienas vakara ne soli neizgāja no Frontes, pamezdami to tikai īsu laiciņu, lai izpildītu simbolisko balsošanas aktu. Viņi atzīmēja «jā» un «nē» procentus. Uz galda kūpēja lampas. «Jā» piekritēju uzvara un to pārākais procents visus satrieca. Dziļā depresijā neatkarības cīnītājiem nolaidās rokas. Viņi šķita galīgi sakauti. Nevienam vairs nebija ko teikt. Mēnešiem ilgās pūles un cīniņi izkūpēja vienā dienā. Smagā sakāve lika šaubīties par tautu un pašiem par sevi.

— Velti esam tā pūlējušies... Dienām un naktīm centāmies tautas labā. Bet izrādījās, ka bija vajadzīgs tikai rīsu maiss, skaisti solījumi, balvas un nauda, lai tautu uzpirktu, — klusumu pārtauca El-Eih Etians.

Pret viņu vērsās smagi skatieni... Taču neviens nebilda ne vārda. Klusēja arī tie, kas šajos mēnešos bija pierādījuši ievērojamas vadoņu, organizatoru un iedvesmotāju spējas.

Sasaucoties no malas uz malu, iedziedājās gaiļi. Zilganā rītausma lēnām vēra vaļā tumsas aizkaru. Ienāca Kofi, Sori un Maīga.

— Kas jauns? — vaicāja Agemons.

— Lūk, pēdējie rezultāti: izņemot Gvineju, visur uzvarējuši «jā» piekritēji, — Kofi gurdi pavēstīja.

Sori apsēdās blakām Tjumbei sola galā.

— Leijs jau aizbraucis uz Taškentas konferenci. Neatkarību izvēlējusies viena pati valstiņa — Gvi-neja, — atkārtoja Kofi. — Starp mums tātad vienīgais brīvais un neatkarīgais pilsonis ir Sori.

Acumirklī visu rokas stiepās pret Sori. Biedri sirsnīgi viņu apsveica.

— Brauksim uz Gvineju! Lai dzīvo Gvineja! Lai dzīvo Sekū Tūrē! — iesaucās kāds skolotājs. — Mūsu kājas beidzot skars brīvu Āfrikas zemi!

— Tagad ir skaidrs, kurp mums doties, — noteica El-Eih Etians.

— Agemon, kad jābrauc? — kāds iejautājās. — Šeit taču var nosmakt.

— Pacieties mazliet...

Maīga piecēlās kājās.

— Ieņemiet vietas, biedri... Sori, panāc šurp ...

Kad visi apsēdās, Maīga paspieda Sori roku. Šajā

mirklī Sori jutās kā nelaimīgākais cilvēks pasaulē. Viņš zināja, ka biedri cīņai bija ziedojuši visu to labāko. Viņi netika taupījuši ne spēkus, ne pūļu. Bet cīņa tomēr bija zaudēta. Svešādas jūtas pārņēma Sori. Laimē pēkšņi apreiba galva. Viņš beidzot ir brīvs, neatkarīgs pilsonis! Sori labprāt dalītos savā priekā ar biedriem, taču neveiklības sajūta, ka šī jaunā brīvība un neatkarība pārējos neskar, viņu it kā paralizēja. Savas brīvības apziņā Sori aizrāvās elpa. Viņā uzvirda jaunas, nebeidzamas domu straumes.

— Mēs esam rīkojušies tāpat kā visi, kuriem dārgs afrikāņu tautas gods un cieņa. Mēs neesam vieni. Mūsu organizācijā piedalās pārstāvji no dažādām Āfrikas malām. Kaut atbrīvojusies tikai viena valstiņa, tās stiprā griba ir pavērusi ceļu jaunās Āfrikas nākotnei. Tie mūsu biedri, kas dosies uz Gvineju, stāstīs tur, kā mēs šeit cīnāmies. Gvineja, Ziloņkaula piekraste, Senegala, Ubangvi, Nigera un Kongo — tās visas ir lielās Āfrikas sīkās vienības. Mūsu sadrumstalotības pamatā ir neģēļu izdotie neģēlīgie likumi. Šāds paviršs valsts iedalījums nav attaisnojams. No mūsu Āfrikas tiecas izveidot otru Latīņameriku.

Maīga atvilka elpu. Viņa sejas panti bija kļuvuši asāki. Pavirzoties mazliet sānis, Maīga platā, tumšā ēna aizklāja Āfrikas karti uz sienas.

— Mēs neesam zaudējuši cīņu, to nevar uzskatīt arī par politisku sakāvi. Savu darbību mēs turpināsim tālāk. Marionešu valdība un viņu saimnieki ir pārliecināti par uzvaru. Mēs tomēr sakām — tā nav godīga uzvara! Viņi to panākuši tāpēc, ka tauta, strādnieki un zemnieki ir piemānīti... Viņi solīja, ka zemniekus atbrīvos no nodokļiem, ka paaugstinās cenas viņu ražojumiem, un iestāstīja, ka tauta kļūs brīva. Tie bija tikai meli. Bet ar tiem viņi mums palīdzējuši sagatavot zemi. Pirms pāris gadiem šajā pašā vietā mūs nebija vairāk kā pieci, kas klusi čukstējām — «neatkarība», neskaitot simtiem citu Āfrikas zemēs izkaisīto biedru, šeit bija tikai pieci vīri, kas iedrošinājās bilst šo maģisko vārdu. Ja mūsu pretinieki, pārbēdzēji no Bamako un Kotonas, kas novērsušies no neatkarības, tagad ir spiesti melot, tad neviens cits kā mēs esam to panākuši. Apgalvojot, ka «jā» nozīmē neatkarību, viņi kropļo šā vārda jēgu. Kaut arī tā! Mēs neesam valodnieki, bet sakām, ka šis «jā» drīz pārvērtīsies par «nē»! Tautas sirdī dzīvo neatkarība, un mēs to iekarosim. Rīkosimies tā, lai šī patiesība kļūst par spēku, kas pakļauj uzpirkto valdību un reakcionārus, lai tā kā nevaldāma vēja brāzma apņem visu mūsu zemi, lai tā piepilda katru mūsu elpas vilcienu, katru dzīvu būtni, putnu dziesmas, sauli, mēnesi un zvaigznes. Neatkarība ... Zinātniskais sociālisms . .. Šiem vārdiem jādimd, jāšalko, jāgrand pār mūsu pilsētām un laukiem.

Maīga pazemināja balsi. Viņa runa pārējos uzmundrināja. Biedru acis iedegās vienotā gribā, nevaldāmā cīņas trauksmē. Maiga sažņaugtām dūrēm, stalti izslējis nelielo augumu, atsāka:

— Mēs sakām: «Lai dzīvo Gvinejas tauta! Lai dzīvo vīrišķīgie cīnītāji, visu apspiesto tautu varonīgie brīvības karotāji!»

Izraisījās skaļas pārrunas, debates, jautājumi. Nemitīgi skanēja Sekū Tūrē vārds. Biedri ielenca Sori, sita viņam uz pleca, apbēra jautājumiem. Pēc tam pa vienam, pa divi vai lielākās grupās viņi pamazām izklīda.

Pirmdienas rītā visu mutēs bija referendums — par to ziņoja komentētāji, tenkotāji un radio. Panākumu apreibināti, «nē» pretinieki turpināja cildināt «jā» priekšrocības. Frontes slēgtā štāba priekšā rupji izrunājās kāda huligānu banda. Kā pēc burvju mājiena ielās bija nozuduši tanki un kareivji. Apsardze atgriezās kazarmās.

Tjumbe palīdzēja Sori sakravāt mantas. Vēlāk viņi devās pie Tjumbes. Sori šajās nedaudzajās stundās bija gluži pārvērties. Galvā viņam viss griezās, lāgiem viņš domāja tikai par kopā ar biedriem veikto cīņas ceļu, atrāvies no tā, viņš kļuva pilnīgi vienaldzīgs pret visu, kas šeit bija noticis vakar, aizvakar, pirms nedēļas, pirms diviem mēnešiem vai trim gadiem. Sori ļāvās tīkamiem sapņiem — viņš atkal atgriezīsies dzimtajā ciematā Labē, redzēs tā lielo, kapoka kokiem iežogoto laukumu, sapulču namu, tēvoča kalēja smēdi, savu ģimeni. Var būt, ka tur neviens viņu vairs nepazīs. Māte, tēvs, vecvecāki — vai kāds no tiem vēl dzīvs? Līdz šim nepazītas lepnuma jūtas pārņēma Sori. Viņš taču ne ar ko neatšķīrās no citiem. Un tomēr — viņš bija «gvinejietis». Šo atšķirību Sori skaidri apzinājās. Viņu vairs neaizskars pazemojošais ieraksts pasē: «Tautība — protektorāta francūzis.» Sori sirdī glabājās vienotas

Āfrikas tēls, bet nu pēkšņi no tā, kā akmens krītot no augstienes, atdalījās viena pati Gvineja.

Augu dienu Tjumbe un Sori bija kopā. Viss likās izrunāts. Sori vairāk klusēja. Tjumbe, dziļi iejuzdamās mīļotā dvēseles stāvoklī, šo atturību saprata. Viņa nepārmeta neko. Brauciens taču bija plānots jau sen, kopš vairākām nedēļām. Būdama stiprāka par Sori politiskās pārliecības ziņā, Tjumbe atbalstīja šo viņa laimes nojausmu, ko izraisīja piederības apziņa neatkarīgajai Rietumāfrikas nācijai. Viņa zināja, ka sajūsma drīz rimsies, svētlaime izgaisīs, bet to vietā stāsies reālās dzīves prasības un atbildības sajūta. Sāksies jauns posms, simtreiz grūtāks, taču daudz aizraujošāks nekā līdzšinējā cīņa par politisko neatkarību. Personiskā un dzimtenes mīlestība Tjumbei nozīmēja vienu un to pašu, šīs jūtas viņai bija nedalāmas.

Viņi nemanīja, kā aizrit laiks. Laukā čirkstināja sienāži. Pāri plašajām savanām ar nodzeltējušo zāli, pāri maigajām lapām koku galotnēs, koši zeltainajiem salmu jumtiem un lēzenajiem zemnīcu uzbērumiem saule meta savus nežēlīgi karstos starus, vēstījot sausuma perioda tuvošanos. Līdz pat netverami plašajam apvārsnim viss virmoja un laistījās saulē. Iedzimto kvartālā kāds sīkā balstiņā vilka vienmuļu, neskaidru dziesmu.

Leija būdas durvis sedza pīts salmu aizkars. Arī logs bija aizklāts. Negribēdams viņus traucēt, Agemons ārpusē nolika rīsu bļodu. Paēduši viņi atkal apgūlās. Tjumbe vaicāja sev, kā viņas vietā patlaban rīkotos citas sievietes, kas līdzīgi viņai kaut kur plašajā pasaulē cīnās par brīvību.

Līdz pusei kaila, atbalstījusies uz elkoņiem, Tjumbe gulēja uz vēdera. Sasistā mugura vēl glabāja vītās vēršādas pletnes pēdas. Viduklis graciozi izliecās. Zodu viņa turēja atspiestu plaukstās. Bizēs sapītie mati spītīgi slējās gaisā.

— Mūsu valsts atrodas Āfrikas centrā. Vai zini, kur ir šis centrs? ... Pati Āfrikas sirds? ... Sori, es jautāju tev.

— Āfrikas sirds, tu saki? Āfrikas sirds ... — Sori atkārtoja, lai tikai kaut ko teiktu. «Gvineja!» — pāris reižu viņam iešāvās prātā, taču šķita neērti skaļi izrunāt savas tikko neatkarību ieguvušās dzimtenes vārdu, neērti tāpēc, lai neapvainotu Tjumbi. — Āfrikas sirds — tā esi tu, — viņš beidzot teica.

— Ai, kā tu melo! Āfrikas sirds atrodas tur, kur tās puksti skan vienbalsīgi, saplūstot kopā ar citiem. Pirms tu aizbrauc, neaizmirsti izlabot kartē Gvinejas nosaukumu. «Francijas» Gvineja vairs neeksistē.

— Jā, — piekrita Sori, palūkodamies uz karti.

Lēnām saņēmis rokās Tjumbes galvu, viņš dziļi ieskatījās meitenei acīs.

— Neraugies tā manī! — Tjumbe aizvēra plakstus. Biezās, melnās skropstas iezīmējās kā samtaina svītra.

— Viena acs man šķielē, — viņa teica. — Jūtos neērti, kad mani tā uzlūko. Daudzkārt esmu gribējusi lūgt Kofi, lai viņš izraksta man acenes, bet baidos, ka ļaudis teiks: «Tjumbei gan ir pārāk daudz pretenziju!»

— Ko tu šeit darīsi, palikusi viena? Visi aizbrauc ... — joprojām turot rokās viņas galvu, ievaicājās Sori.

Tjumbe neatvēra acis.

— Ak! ... Es nebūšu šeit viena, — jautri, draiskulīgi kā maza meitene viņa atbildēja. Sori rokas viņa būtu varējusi arī atstumt, bet to pieskārieni bija tīkami.

— Visi jau neaizbrauks — tā būtu dezertēšana. Turklāt neesmu beigusi lasīt iesāktās grāmatas — «Sieviete un komunisms», tāpat kā «Kapitālu». Vai tu esi to lasījis?

Lai paliek, nerunāsim šodien par šo tematu! — Viņa apspieda savu cīnītājas trauksmainību. — Izlasi man citātus, kas karājas virs galda!

Pasmaidījusi Tjumbe atvēra plakstus, perlamutra balto acu fonā nemierīgi kustējās melnās zīlītes. Sori, ietinies apmetnī, piecēlās kājās. Piegājis pie galda, viņš lasīja:

«Zināšanas ir ceļš uz brālību, patiesība — uz gaismu.» Frederiks 2olio-Kirī.

— Tas man ir svešs, — Sori atklāti atzinās. — Te ir vēl kāds. Tu manī klausies?

«Primitīvo zemju iedzīvotājiem, manuprāt, nav nepieciešamas pārāk plašas zināšanas.» Albērs Šveicers.

— To dzirdu pirmo reizi, — Sori, aizskarts savā jaunajā pašapziņā, teica un piebilda: — Bet mums Šveiceru slavina kā īstu eņģeli! Kāds šarlatānisms!

— Nāc atpakaļ, nāc! Es tikai gribēju, lai tu novērs acis no manis.

Iemērcis tintē spalvu, Sori nosaukumam «Francijas Gvineja» ar treknu līniju nosvītroja pirmo vārdu, neviļus ar spalvu ieplēsdams karti.

— Vai zini, Leijs var būt lielisks aģitators un žurnālists, ja vien vēlas, — kad Sori atkal bija apsēdies blakus uz gultas, Tjumbe teica. — Leijam gan labāk tīk gleznot, bet mēs piespiedīsim viņu pievērsties rakstniecībai. Viņa krājumā «Āfrikas staigule» ir kāds dzejolis «Taka»:

Es eju šo taku Šaustītām rokām un kājām,

Es laužu sev ceļu

Cauri mežonīgām, izdegušām savanām,

Pāri bangojošu upju ūdeņiem,

Cauri mežu biezokņiem, kur uzglūn baigs

slimību rēgs,

Es izcirtīšu šo taku,

Ko klās mani kauli,

Мали asiņu cements,

Šo taku, kas vedīs pretī cilvēcībai, Mieram un draudzībai.

Šaustītām rokām un kājām Es laužu šo taku —

Savas nācijas taku.

Citējot šo dzejoli, Tjumbe pagriezās uz muguras, pārvilkdama segu pār krūtīm. Acis pievērsās griestu pinumiem. Cauri salmu jumta spraugām telpā lauzās saules stari, pieplūdinot to ar zilganu, ūdeņainu gaismu. Tjumbe vēlējās, kaut šie mirkļi vilktos mūžīgi. Laiks viņai vairs neeksistēja.

— Redzi, nevajag dusmoties un skaisties. Dzīve jāceļ un jāveido, tad vēsture atdzims pati no sevis. Es vairs negribu mācīt mūsu bērniem Francijas vēsturi. Kad sāksies jaunais mācību gads, tad paskatīsimies .. . Ak! Es jau atkal par to pašu! Saki taču kaut ko, Sori! Ko tu iesāksi Gvinejā?

Sori domās kavējās tālumā. Viņu kaitināja paša vājais raksturs un gribas spēka trūkums atrauties no Tjumbes. Diena vilkās bezgala lēnām, vakars kavējās ilgi... Pirms piecpadsmit gadiem Sori no Gvinejas bija atbraucis šurp. Un negaidot dzimtene aicināja atpakaļ. Viņš mazliet juta sirdsapziņas pārmetumus. Maigās jūtas pret Tjumbi, kurām Sori atdevās, bija tīkamas. Un tieši tas, ka viņš nespēja tās apspiest, mocīja viņa sirdsapziņu. Arī Leija būdas šaurība viņu nomāca. Viņš alka iet laukā, rādīties ļaudīm, lai viņu apbrīno, runāt ar garāmgājējiem, teikt visiem: «Esmu gvinejietis. Neesmu francūzis, nedz Francijas pavalstnieks, ne arī vienpusīgās Savienības loceklis. Es tagad piederu kādai citai — cilvēciskai Savienībai.» Bet Sori vajadzēja sēdēt šās būdas četrās sienās. Acu priekšā viss lēkāja ... Ko viņš iesāks Gvinejā, Sori vēl skaidri nezināja. Galvenais — tur zem kājām būs brīva zeme. Vilcinādamies viņš teica:

— Kāpēc negribi braukt mums līdz, Tjumbe? Darba tev netrūks. Skolotājas tur būs ļoti vajadzīgas.

Apklusis Sori izstaipīja kājas. Tjumbe lūkojās viņa muskuļainajā mugurā, skausta bedrītē ...

— Ak vai, Sori, tu neko nesaproti! Neko... Vai domā, ka esmu laimīga, ja tu aizbrauc? Nē... Esmu tikai priecīga, ka tu taisies atgriezties savā dzimtenē. Cik bieži, cik ļoti bieži esmu gaidījusi no tevis vārdus: «Es nekur nebraukšu, Tjumbe.» Tomēr ir labi, ka tu tagad aizbrauc. Tevi gaida dzimtene. Gluži dabiski, ka tu vēlies turp atgriezties. Esmu skolotāja. Zinu, ka darbu es atrastu, tāpat kā to, ka tur nevienam netrūks, ko darīt. Mēs taču cīnāmies, lai dzīvotu .. . Mēs negribam apmierināties ar sasniegto, bet celt dzīvi no jauna! Darba pietiks visiem atliku likām. Neaizmirsti, ka mūsu apgabalā neatkarība vēl nav iekarota un ka es piederu mūsu pirmajai marksistu partijai, uz kuras karoga rakstīts «neatkarības» vārds un kura vienīgā to pauž šajā Āfrikas malā. Turklāt esmu sava apgabala atbildīgā. Kā tev, tā man un citiem ļaužu tūkstošiem, kuri dzīvo Gvinejā, Gabonā, Čadā vai Dahomejā, visi mūsu sīkie apgabali nozīmē vienu. Ja mēs pamestu cīņas lauku, imperiālisti neko labāku nespētu vēlēties. Bet tas nenotiks!

— Zinu ...

— Nepārtrauc mani, jo redzu, ka tev daudz kas nav skaidrs. Nedusmo!... Un neprasi, lai es atsakos no tā, kas man dārgs un kas savukārt tev liek aizbraukt. Esmu afrikāniete. Āfrikas tagadējās robežas nosprauduši ko-loniālisti. Paturi to prātā. Neskaties šurp! Es tūlīt saģērbšos, un iesim.

— Biedri teica, ka jau šovakar ... — iesāka Sori, Tjumbes negaidīto vārdu atbruņots.

— Būdams kopā ar mani, tu domās klīsti citur, Sori. Lai gan esi spēcīgs vīrs, kas stundām ilgi var izturēt smagu darbu, taču dzīvē tu daudz ko vēl neizproti. Viss, ko tev mācīju, ir izkūpējis. Mēs cīnāmies par jaunu dzīvi... Arī Gvinejā tevi gaida šī cīņa ...

Viņa spēji uzrāvās kājās. Intīmais noskaņojums pēkšņi izgaisa. Tjumbes acīs dzirkstīja ļaunas liesmiņas. Viņa saģērbās. Sori apjucis viņā noskatījās.

— Tev jāsaprot, ka tas ir ...

— Tas ir jādara tikai Gvinejas neatkarības dēļ, — Tjumbe izņēma Sori vārdus no mutes. — Ko vēl gaidi? Tu nosebosies. Es aizeju.

Paņēmusi tējkannu, Tjumbe atvilka durvju aizkaru.

Netālu no durvīm jumta paēnā sēdēja Uhiguē.

— Māt! — Tjumbe satrūkās.

Uhiguē sejā bija lasāms sašutums, kā jau mātei, kura redz aptraipītu savas meitas tikumu. Viņa lēnām, krampjaini elsoja. Ar mokām apspiedusi elsas, Uhiguē teica:

— Tad lūk, kā tu gribēji dzīvot! Lūk, ko tu sauc par brīvību!

— Uzklausi mani, māt...

— Ko?... Varbūt rādīsi savu aptraipīto gurnu apsegu? Tēvam taisnība ... Patiesi, tu esi īsta netikle. Savu dzīvi tu beigsi pārupē.

— Māt! ... — lūdzoši iesaucās Tjumbe. — Tu maldies. Paklausies . ..

— Es sajukšu prātā! ... Tā tu viņam māci «brīvību»? Tu esi ielasmeita, vairāk nekas! Tēvs pareizi teica, ka tu, tāpat kā upes ūdens, vairs neesi atgriežama un, ja tu būtu kaza, tad man jau sen būtu vesels pulks kazlēnu.

Tjumbe piegāja tuvāk mātei. Uhiguē novērsās. Šau^ rajā ejā starp būdām parādījās Nome. Uhiguē, sagrābusi Nomi aiz bizēm, rāva projām. Tjumbe izmisusi abās noraudzījās. Viņa stāvēja kā pie zemes pieaugusi. Pār vaigiem lija asaras.

Melna, tveicīga nakts, skaidras debesis. No tālās pamales atlidoja vaids, drūmais koncerts lēnām tuvojās caurspīdīgajā tumsā. Simtgadīgi koki krustoja varenos zarus. Izkliedētajā zvaigžņu gaismā rēgojās nenoteikti stūraini veidojumi, gigantisku formu akmens milzeņi. Viegla migla klāja pār zemi skrandainu zīda seģeni.

Sešas stundas karavāna vilkās pa taciņu uz vietu, kur viņus gaidīja pirogas. Ap divdesmit dažādu profesiju cilvēku devās uz Gvineju, šo Apsolīto zemi. Pēdējā momentā grupai bija pievienojušies vēl trīs cilvēki — kāds skolotājs, diplomēta feldšere un kāds mūrnieks. Visi gāja klusēdami, smagām, cerību un nožēlas pilnām sirdīm. Alkas pēc brīvības, pēc brīva, radoša darba, kas viņiem atgrieztu cilvēcisko cieņu, šīs neremdējamās slāpes radīt un nepieciešamība apliecināt savu personību, kas gadsimtiem ilgi bija apspiesta, — lūk, kas vadīja viņus pretī sapnim.

— Kad mēs atkal tiksimies? — ievaicājās Sori, kuram, izejot no mājām, vairs nebija radusies izdevība parunāt ar Tjumbi.

Viņi abi soļoja kolonas priekšgalā.

— Ja vien to vēlēsimies un ja tava griba patiesi būs tik stipra, kā tu apliecini, tad jau mēs noteikti vēl redzēsimies. Bet pašlaik domāsim kaut ko nopietnāku.

Tjumbe bija atguvusi parasto līdzsvaru. Vilšanās mīlestībā viņu tikai nocietināja.

«Kāpēc agrāk vienmēr jautāju vienīgi es, tikai es? Tev laikam šķita, ka esmu citāda nekā pārējās sievietes? Nē, esmu tāda pati kā visas. Lai gan mēs liekamies dažādas, taču mīlestību visas uztveram līdzīgi. Atšķirīgas ir tikai mūsu nākotnes ieceres. Šo jautājumu esmu vienatnē pēc sapulcēm vai stundām skolā pārcilājusi neskaitāmas reizes. Esmu sieviete un nevaru to aizmirst, kaut arī gribētu. Katra bērna asara, viens uz skolēniem pamests skatiens, viena viņu kustība man jau to atgādina,» — šis neparastais monologs, nākdams no dvēseles dzīlēm, bez atbalss nogrima nebūtībā.

— Tēvs nesen man teica: «Ja tu būtu kaza, mums būtu jau vesels pulks kazlēnu. Tu vairs neesi atgriežama kā ūdens upē.»

— Aizmirsti to, Tjumbe, — ejot viņai aiz muguras, teica Sori.

— Man tas negribot ienāca prātā.

— Mēs esam klāt, — sacīja Kofi.

Dažu soļu attālumā no dubļainās krastmalas viņi apstājās. No tumsas pretī iznira divi stāvi.

— Sori?

— Esmu šeit.

— Ņem šo vārdu un profesiju sarakstu, — teica Maīga. — Tu būsi atbildīgais par grupu. Produktu ceļam pietiks. Galvenais — ievērojiet klusumu! Nekādu saucienu «Lai dzīvo Gvineja!». Nekā tamlīdzīga! Pacietieties, līdz nonāksit galā. Brauciet, kā norādīts. Centieties izvairīties no zvejniekiem. Un esat uzmanīgi pret abām sievietēm, kas brauc jums līdzi.

— Mēs esam piecas, — atskanēja kādas sievietes balss.

— Nav svarīgi! ... Kāpiet laivās! — Tjumbe stingra balsī noteica.

Kaut gan tumsā nevarēja atšķirt pat acu baltumus,

Sori un Tjumbe atrada viens otru, viņu elpas saplūda kopā.

— Tev jāzina, ka manā dzīvē kopā ar tevi pavadītie brīži bija vislaimīgākie. Tā ir patiesība, Tjumbe, tici man.

Viņa atrāvās.

— Tjumbe, vai tiešām tu nebrauksi līdz? — vaicāja kāda sieviete.

— Nē... Ej. Sori, ir laiks, mums jāturpina cīņa, — manīdama, ka Sori joprojām stāv viņai blakus, Tjumbe teica.

Drīz vien kļuva dzirdami airu šļaksti ūdenī. Tumsā tikko saskatāmas, trīs pirogas pagriezušās peldēja uz upes vidu.

— Kurp viņi dodas? —Digbe jautāja Tjumbei. Šo jautājumu viņš atkārtoja vairākkārt.

— Viņi aizbrauca uz Gvineju. Tā ir brīvvalsts.

— Vai arī tur dzīvo baltie?

— Dzīvo ... Tikai tie ir citādi nekā šeit...

— Kaut es varētu to saprast, — Digbe iegrima pārdomās.

Kāda balss no upes sauca: «Āfrikas staigule!»

— Rīt notiks dažādu organizāciju pārstāvju tikšanās. Apspriedīsim jauno situāciju, kaut gan būtībā nekas nav mainījies.

— Jāpadomā, kā nostiprināt Fronti, — blakus Maigam soļodams mājup, teica Agemons.

— Tangara, šķiet, lieliski saprotas ar Fora atraitni. Man nav gluži skaidrs — kāpēc viņš aizgāja no Frontes? — sprieda Maīga.

— Francijā reakcionāri visbiežāk sastopami tieši starp mediķiem, — noteica Agemons.

Tjumbe juta nogurumu, sirds viņai sāpēs vai lūza. Viņa soļoja starp Kofi un Digbi. Pārējie sekoja aizmugurē ..,

Sembēns Usmans SVELMAINAIS V E J S

Redaktore L. Rambeka.

Māksi, redaktors A. Jēgers.

Tehn. redaktore Dz. Reigase.

Korektore B. Kalniņa.

Nodota salikšanai 1967. g. 12. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 8. aprīlī. Papīra formāts 70X100/32. 9,57 fiz. iespiedi.; 13,1 uzsk. iespiedi.; 18,96 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 80 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20937-D49. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 173.

A(Afr)

Sembene Ousmane L’ HARMATTAN 1

Référendum

Editions Présence Africaine Paris 1964

Сембен. Усман ГОРЯЧИЙ ВЕТЕР

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

1

Federbs (1818—1889) — franču ģenerālis, kas Senegalā nostiprināja Francijas varu.

2

— Svelmainais vējš

3

— Svelmainais vējš

• N

4

— Svelmainais vējš

5

Lai dzīvo Savienībai

6

Lai dzīvo de Gollsl

7

-- Svelmainais vējš

8

— Svelmainais vējš

9

— Svelmainais vējš

10

— Svelmainais vējš

11

Afrikāņu marksistiski Jeņiniskas partijas izdevums.

12

Sauss un svelmains austrumu vai ziemeļaustrumu vējš, kas Rietumāfrikā pūš no decembra līdz martam.

13

Garš krekls kuplām piedurknēm, ko valkā nēģeri.

14

19. gs. neģeru vadonis cīņa pret franču kolonizatoriem.

15

Samori armijas jātnieki.

16

Muzikants un dziedātājs.

Content

Usmans Sembēns Svelmainais vējš. Referendums

AUTORA IEVADVĀRDI

PROLOGS. MEDNIEKS

I nodala VECMĀTE

II nodaļa ĀRSTS

III nodaļa FRONTE

IV nodaļa KOLONIĀLISTI

V nodaļa PLAKĀTU LĪMĒTĀJI

VI nodaļa ĀBRAMA AVIS

VII nodaļa ŠARLOTE

VIII nodaļa TANGARU GAIDOT

IX nodaļa SĒRKOCIŅI UN SARDĪNES

X nodaļa JAUNPIEVĒRSTAIS KRISTIETIS

XI nodala PRECINIECES

XII nodala AR DZIĻU SMELDZI SIRDĪ

XIII nodaļa HARMATANS

XIV nodaļa PREMJERMINISTRS

XV nodaļa TĒVA NEŽĒLĪGAIS SODS

XVI nodaļa LĪGUMS LAUZTS

XVII nodaļa APLIECĪBA

XVIII nodaļa PARŪPĒ

XIX NODAĻA REFERENDUMS

1