Hārvija Katrīna

Taurenītis

Katrīna Hārvija

Taurenītis

.

.

-Ak mans Dievs!...-Trūdija izsaucās mežonīgā priekā un reizē sāpēs. Kad tas bija beidzies, viņa gulēja uz košā paklāj a burvīgā svešinieka rokās un domās vēlreiz izbaudīja tikko aizvadīto vakaru. Viņa gandrīz nespēja noticēt, ka tas noticis īstenībā.

Tad viņai ienāca prātā kāds jautājums. Trūdija gribēja to uzdot skaļi, bet tādējādi tiktu izjaukta burvība, tāpēc viņa sev pavaicāja klusībā: kas slēpjas aiz noslēpumainās darbības, kura norisinās vīriešu apģērbu veikala “Fanelli ” augšstāvā? Kas to visu bija izdomājis? Kas iesāka? Kas vadīja? Kas gan īstenībā bija “Taurenītis”?...

Gribu pateikt lielu paldies

Annai Samstagai, Džoisai Valahai un Mičelai Meijerci par viņu nenovērtējamo palīdzību, īpašs paldies

Sonam Vaildsam un ārstam Tedam Branenam.

Prologs

Tā varēja būt jebkura sala jebkurā zaļā jūrā, kas vien ir pasaulē. Stāvas klints galā pacēlās balta villa ar skatu uz zilzaļām ūdens dzīlēm un dārdošiem viļņiem. Uz noenkurotas, astoņdesmit pēdu garas jahtas komanda lepnos formas tērpos bija gatava jebkurai kaprīzei, kāda vien ienāktu prātā vīrietim un sievietei, kas dzīvoja villā uz klints. Aiz baltās celtnes bija ierīkots eksotisks peldbaseins, kurā sieviete izbaudīja sava patvēruma tīro gaisu un klusumu. Zem audekla nojumes, kas vējā viegli plivinājās, gaidīja dzīru galds: auksts kaviārs, vēsi omāri un krabji, cukurā sasaldēti augļi, sieri no visām zemeslodes malām un ledus spainīšos četras šķirnes vīna. Apkalpotāju nebija. Abi mīlētāji gribēja būt vieni.

Sieviete izkāpa no marmora baseina pa izliektām, baltām kāpnītēm un izgāja caur diviem korintiešu pilastriem, kur saulē gaidīja ar plīša dvieļiem apklāti atpūtas krēsli.

Viņas kustības bija laiskas. Viņa jutās satraukta un saldi uzbudināta seksam.

Viņa nenovilka peldkostīmu. To izdarīs viņš. Tveicīgajā gaisā atlaidusies atpūtas krēslā, sieviete pievērsa skatienu televizoram, kas bija novietots ēnā zem svītraina sauljuma. Televizors bija ieslēgts. Kā vienmēr. Viņa kaut ko gaidīja.

Brīdi vēlāk no mājas iznāca vīrietis, un “Ray-Bans" sau-

lesbrillēs atspoguļojās vizuļojošais baseina ūdens. Garais, baltais peldmētelis bija vaļā, zem tā nekas nebija pavilkts - vīrietis bija kails. Sieviete skatījās, kā viņš lēni nāca pie viņas. Vīrietis bija garš, lokans, muskuļains, ar spēcīgiem gurniem; viņš gāja olimpiskā zelta medaļnieka solī.

Viņš piegāja pie atpūtas krēsla. Sieviete gausi pastiepa roku. Viņai šķita, ka izkusīs no karstuma, kas viļņiem kā mi-rāža plūda no villas baltajām sienām. Viņa sagrozījās uz biezā dvieļa, tīksminādamās par krēmkrāsas plīša auduma pieskārienu kailajai ādai.

Vīrietis noliecās. Viņa juta stiprās rokas viegli pieskaramies savām kājām. Viņš spēlējās ar peldkostīma saitītēm un noskūpstīja viņas augšstilbu iekšpusi.

Bet, kad viņa roka slīdēja tālāk un pirksti kā meklēdami virzījās uz priekšu, sieviete negaidot viņu apturēja.

Vīrietis paskatījās uz viņu, cenzdamies uztvert aiz milzīgajām saulesbrillēm viņas sejas izteiksmi. Viņš ieraudzīja, ka sievietes acis ir kā piekaltas pie televizora.

Viņš palūkojās ekrānā. Beidzot rādīja to, ko viņa bija, gaidījusi - ziņu pārraidi pa satelītu no zemeslodes otras malas.

Tur bija redzamas divas bēres. Vienas - Hjūstonā, otras - Beverlihilzā. Pietiekami svarīgas bēres - pasaules mērogā.

Viņa maigi uzlika roku uz vīrieša galvas un gandrīz izklaidīgi glāstīja viņa matus, lūkojoties sēru procesijās: vienā -uz Kalifornijas palmu fona, ar cilvēkiem, kas ieradās garos limuzīnos, ar baltu katafalku, jo tika apglabāta sieviete; otrā -zem svelmainās Teksasas saules, ar vīriem, kas no melniem līķratiem cēla zemē zārku, kurā gulēja vīrietis. Tajā brīdī viņa neatradās uz klinšainās, nomaļās salas, gatava dižai, seksuālai idillei. Viņa domās bija atpakaļ... atpakaļ tur, neiedomājamā ceļa sākumā, kas beigās noveda pie abām bērēm vienā dienā tūkstoš piecsimt jūdžu atstatumā vienu no otras...

Janvāris

1

Ārste Linda Markusa sēdēja pie tualetes galdiņa, pacēlusi roku, lai sukātu matus, te pēkšņi viņa izdzirdēja kādu

skaņu.

Roka palika gaisā. Ap locītavu bija zelta ķēdīte, no kuras nokarājās burvīgs taurenītis. Kad viņa negaidot sastinga, klausīdamās naksnīgajā tumsā, taurenītis smalkajā ķēdītē trīsēja un mirguļoja lampas gaismā.

Linda spogulī nopētīja guļamistabu. It kā nebija nekā neparasta. Augsta karaliska lieluma gulta, satīna baldahīns, sakrokots matracis-viss maigā persiku krāsā. Uzgultas baltais slimnīcas uzsvārcis, blūze, svārki un medicīnas soma, kuru viņa bija nometusi pēc nogurdinošās dienas ķirurģiskajā nodaļā. Itāliešu kurpes atradās uz paklāja blakus iedeguma krāsas zeķēm.

Viņa ieklausījās. Viss bija klusu.

Viņa atsāka sukāt matus.

Cik grūti atslābināties! Bija tik daudz, par ko domāt, kam pievērst uzmanību: pacients intensīvās terapijas nodaļā, ķirurģiskās nodaļas vadības apspriede no rīta, joprojām neuzrakstītā runa Apgabala mediķu asociācijas gadskārtējai sanāksmei.

Tad viņa atcerējās mulsinošos, diezgan uzstājīgos televīzijas producenta Bcrija Grīna telefona zvanus - viņš bija atstājis ziņu, ka sarunai nebūs medicīnisks raksturs. Tātad jāatrod laiks, lai piezvanītu viņam.

Atkal tā pati skaņa! Zaglīga, tāda klusa skaņa, it kā no ārpuses kāds censtos slepus iekļūt iekšā...

Lēni nolikusi matu suku uz galdiņa starp kosmētikas piederumiem un smaržām, ārste Linda Markusa ievilka elpu, aizturēja to un pagriezās atpakaļ.

Viņa skatījās uz logiem, kam priekšā bija aizvilkti aizkari. Vai troksnis nāca no ārpuses?

Ak Dievs, vai logi bija ciet?

Viņa notrīsēja. Viņa skatījās uz biezajām samta drapē-rijām. Pulss paātrinājās.

Ritēja minūtes. Greznais Luija XV laika pulkstenis virs marmora kamīna tikšķēja, tikšķēja, tikšķēja...

Aizkari sakustējās.

Logs bija vaļā!

Linda aizturēja elpu.

Aizkariem paveroties, istabā ieplūda vēss gaiss. Uz šampanieša krāsas paklāja krita ēna.

Linda pielēca kājās un nevilcinoties skrēja uz ģērbtuvi. Aizcirtusi aiz sevis durvis, viņa iegrima tumsā; taustīdamās gar sienu, viņa virzījās uz slepeno atvilktni.

Tajā vajadzēja būt revolverim.

Sameklējusi atvilktni, Linda izmisīgi atrāva to vaļā un taustīdama meklēja. Aukstais metāls, tam pieskaroties, šķita piedauzīgs; tas bija garš, smags un ciets. Vai tas izšaus? Vai tas maz bija pielādēts?

Atgriezusies pie ģērbtuves durvīm, Linda piespieda pie tām ausi un klausījās. No plašās guļamistabas nāca neskaidrs troksnis: nokrakšķēja loga skārda aploda, nošalca aizkari, un uz paklāja klusi nodipēja gumijas zoles.

Viņš bija iekšā. Viņš bija guļamistabā.

Linda norija kaklā iesprūdušo kamolu un ciešāk sažņaudza rokā ieroci. Ko viņa ar to iesāks? Ak šausmas, vai šaus, vai? Viņa sāka trīcēt. Sirds strauji pukstēja.

Ja nu tam tur arī bija ierocis?

Linda klausījās. Svešais grozījās pa istabu. Viņa satvēra rokturi un mazliet pavēra durvis. Vispirms viņa ieraudzīja tikai tukšu istabu. Tad...

Tur viņš stāvēja. Pie tālākās sienas blakus gleznai viņš gudroja, kā atvērt mazo seifu.

Linda nopētīja iebrucēju. Ar profesionālu ārstes aci viņa saskatīja zem melnajām biksēm un cieši piegulošā džempera ar augstu apkakli trenētu vīrieša augumu. Vecumu nebija iespējams noteikt, jo seju un matus sedza melna, adīta slēpotāju cepure, tomēr ķermenis bija muskuļains un labi veidots.

Linda nekustējās, neelpoja, tikai vēroja, kā viņš lietpratīgi atver seifu un meklē, kas tur ir iekšā.

Tad viņš pēkšņi pagriezās, it kā sajutis, ka tiek novērots. Viņa skatiens pavērsās uz ģērbtuves durvju pusi, un Linda ieraudzīja tumšu acu pāri, kas bažīgi lūkojās cauri maskai; melnais adījums izcēla skarbu muti un masīvu žokli.

Viņa pakāpās atpakaļ no durvīm, izstieptajās, trīcošajās rokās turot revolveri. Vienīgais gaismas stars, kas ieslīdēja istabā, uztvēra platīna taurenīti, kas drebēja zem rokas locītavas, mezdams sudrabainu ēnu uz neilona apakšsvārkiem.

Linda pakāpās vēl atpakaļ, cik bija iespējams, un stingri nostājās, skatienu piekalusi durvīm un uzlikusi pirkstu uz mēlītes.

Durvis viegli, it kā pārbaudot pavērās. Tad tās bija pavi-

sarn vaļā, un uz maigi apgaismotās guļamistabas fona parādījās melns siluets.

Vīrietis paskatījās uz ieroci, tad viņai sejā. Kaut ari galvu sedza maska, Linda sajuta viņa mulsumu -- tumšajās acīs pazibēj a n edrošība.

Viņš paspēra soli uz priekšu un iegāja ģērbtuvē. Tad sekoja vēl un vēl viens solis.

- Nenāc klāt! - Linda teica.

- Man nav ieroča, - viņš sacīja.

Viņa balss skanēja apbrīnojami maigi un sulīgi, tā bija nostādīta balss - kā aktieriem. Viņš bija izteicis tikai trīs vārdus, bet Linda jau uztvēra tajos tādu kā neaizsargātību.

- Ārā! - viņa iesaucās.

Svešais joprojām skatījās. Nu viņi atradās tikai trīs pēdas viens no otra; zem ciešā džempera Linda redzēja izspīlētos muskuļus un krusu ritmisko cilāšanos.

- Klausi., ko saku! - viņa uzsauca nomērķēdama. - Es šaušu, ja tu nevāksies prom.

Tumšās acis maskētajā sejā viņu vēroja. It kā tikko būtu kaut ko atklājis, vīrietis ierunājās ar neticības pieskaņu balsī.

-Jūs esat skaista, - viņš teica.

- Lūdzu...

Vīrietis piegāja vēl tuvāk.

- Piedodiet, - viņš sacīja. - Es nezināju, ka ielaužos mājā pie dāmas.

Lindas balss noskanēja kā čuksts.

-Beidz!

Viņš paskatījās uz kaklarotu, kuru nupat bija izņēmis no sienas seifa. Tā bija gara pērļu virtene ar mezglu galā.

- Man nav tiesību to ņemt, - zaglis teica, pacēlis kaklarotu augšup. - Tā pieder jums. Tā jums piestāv.

Ārste Linda Markusa kā sastingusi vērās tumšajās acīs un ļāva rokām melnajos cimdos pārlikt kaklarotu viņai pār matiem un ļaut tai atdusēties uz kailajām krūtfm tieši virs apakšsvārku mežģīnēm.

Spriedze naksnīgajā klusumā pieauga, kad zaglis, skatienu nenovērsdams, lēnām novilka cimdus un sakārtoja pērļu mezglu tā, ka tas iegūla viņai starp krūtīm.

Lindai aizrāvās elpa no viņa pieskāriena.

- Es negribēju jūs nobiedēt, - viņš teica klusā, intīmā

balsī.

Maska atradās tikai pāris sprīžu no viņas sejas. Tumšās acis apēnoja melnas skropstas un melnā maska. Linda redzēja viņa muti, šaurās, taisnās lūpas un baltos zobus. Viņš pielieca galvu un jau maigāk sacīja:

- Man nebija tiesību jūs nobiedēt.

Lūdzu! - viņa čukstēja. - Nevajag...

Viņš pacēla roku un pieskārās Lindas plecam. Viņa juta, ka noslīd apakšsvārku lencīte.

. - Ja jūs patiesi gribat, lai es aizeju, - viņš teica, - es nozudīšu.

Lindas un svešinieka skatieni satikās. Nu bija lejā arī otra lencīte, Lindas rokas nolaidās, un ierocis nokrita uz biezā paklāja. Vīrieša pirksti kustējās tikpat lēni un prasmīgi kā tad, kad viņš atvēra sienas seifu, tic izjuta Lindas kaistošo ādu un izbaudīja viņas trīsēšanu. Kad mežģīnes un salīns noslīdēja no viņas krūtīm, Linda aizvēra acis.

- Nekad neesmu redzējis tik skaistu sievieti kā jūs, -viņš teica. Viņa rokas uzmanīgi glāstīja. Viņš zināja, kur pieskarties, kur apstāties, kur apskaut. - Dzeniet mani prom, -viņš atkārtoja, pielicis savas lūpas gandrīz pie sievietes lūpām. - Pavēliet man, - viņš teica.

- Nē, - viņa izdvesa, - neaizej...

Kad viņu lūpas saskārās, pār Lindas augumu izskrēja trīsas. Pēkšņi viņa izmisīgi iekāroja šo vīrieti. Tepat un tūlīt.

Viņš apskāva Lindu. Viņa sajuta aso džempera adījumu pret savām kailajām krūtīm. Vīrieša rokas glāstīja viņas muguru un apstājās zem biksīšu gumijas. Linda tik tikko spēja paelpot. Viņa skūpsti smacēja. Viņa mēle piepildīja viņas muti. Viņa dedzīgi kļāva klāt vīrietim savus gurnus un juta viņa spēku.

“Vai tas ir iespējams?” Linda neprātā brīnījās. “Vai iespējams, ka beidzot, pēc visiem šiem gadiem, es varētu ar šo svešinieku...”

Tad klusumu pārtrauca troksnis. No guļamistabas atskanēja rupja, uzstājīga pīkstēšana.

Viņš pacēla galvu.

- Kas tad tas?

- Mans peidžers. Pie velna!

Linda pasteidzās viņam garām pie savas somiņas, satvēra mazo kastīti un to apklusināja.

- Man jāpiezvana. Vai tas telefons ir īsts? - viņa jautāja, norādot uz naktsgaldiņu, kur stāvēja buduāra stila telefona aparāts. - Vai varu pa to piezvanīt?

Vīrietis nostājās pie ģērbtuves durvīm, atbalstījās pret tām un salika rokas uz krūtīm.

- Paņemiet klausuli, un telefoniste pieslēgs jūs pilsētas līnijai.

Griežot numuru, Linda skatījās uz vareno augumu melnajās drēbēs un juta, ka kļūst aizvien īgnāka. Viņa bija uzsākusi spēli. Nejauši viņai bija izdevies iegūt dažas stundas atpūtai pirms došanās atpakaļ uz slimnīcu, bet šī iespēja atkal zuda.

- Pacienta asinsspiediens ir krities, - pa telefonu ziņoja intensīvas terapijas māsiņa. - Pec arsta Keina ciemam, viņam ir asiņošana.

-Skaidrs! Vediet viņu uz ķirurģisko! Sakiet, lai Keins sāk operāciju. Esmu Beverlihilzā. Apmēram pēc divdesmit minūtēm būšu klāt.

Viņa nolika klausuli, ne reizi sarunas laikā nenosaukusi savu vardu, - intensīvās terapijas nodaļas māsas pazina Lindas balsi, - un tad pagriezās pret svešinieku maskā.

- Piedodiet, - viņa teica, aši noņēmusi pērļu kaklarotu, un sāka ģērbties. - Neko nevar darīt.

- Ir jau labi. Man arī žēl.

Linda paskatījās uz vīrieti. Viņa neredzēja tā seju, bet balss izklausījās patiešām līdzjūtīga. Taču Linda zināja, ka vīrietis tēlo. Viņam maksāja, lai viņš iztaptu klientei.

Saģērbusies viņa paņēma slimnīcas uzsvārci, medicīnas somu un steidzās uz durvīm. Linda apstājās, lai mazliet skumīgi uzsmaidītu vīrietim, domājot, kā varētu būt bijis. Tad viņa izņēma no maciņa simts dolāru naudaszīmi un nolika uz galdiņa pie durvīm. Viņš to būtu saņēmis pēc tam. Tā nebija viņa vaina, ka viņus iztraucēja.

- Bet es jau neko neizdarīju, - vīrietis klusi teica.

- Tiksimies nākamreiz.

Linda izgāja gaiteni, kāds varēja būt elegantā, gaumīgi diskrētā viesnīcā. Viņa steidzās garām aizvērtām durvīm un pameta skatienu pulkstenī. Viņai patiesi nevajadzēja šodien riskēt un nākt uz “Taurenīti”, viņai taču intensīvās terapijas nodaļā bija pacients. Bet virta jau dažas nedēļas bija gaidījusi šo apmeklējumu, ko neatliekamu slimības gadījumu dēļ vajadzēja atlikt vairākas reizes.

Griežoties ap stūri, Linda satika kalpotāju, jaunu sievieti

melnos svārkos un baltā blūzē ar zelta diegiem izšūtu taurenīti

uz krūšu kabatiņas.

>

- Vai viss kārtībā, kundze? - viņa jautāja.

Kalpotāja nezināja ārstes Markusas vārdu - visas “Tau-

renīsa” biedres bija anonīmas.

- Mani izsauca uz darbu.

- Vai partneris derēja?

Viņas piegāja pie lifta.

- Lielisks. Es gribētu tikties vēlreiz. Bet pirms tam piezvanīšu.

- Ļoti labi, kundze. Uz redzēšanos!

Kad durvis aizvērās, Linda aši noņēma no sejas melno arlekīna masku un salocījusi ielika to somiņā. Viņa saberzēja vaigus, lai nepaliktu iespiedumi.

Lifts noveda ārsti Markusu līdz pirmajam stāvam, kas bija vienā līmenī ar ielu, un viņa atradās pie misiņā un sarkankokā mirdzošā "Fanelli” - izslavēta Beverlihilzas vīriešu apģērbu veikala. Viņa izsteidzās laukā pa stikla durvīm, kas izgāja uz Rodeodraivu, un nokļuva spožajā janvāra pēcpusdienā. Linda uzlika milzīgās saulesbrilles un deva zīmi kalpotājam mašīnu stāvvietā. Bija brīnišķīga, skaidra Dicnvidkali-fornijas diena-diena, kas līdzīga citronkoku birztalai,Linda nodomāja un vēlējās, lai viņai būtu kāds mīļš cilvēks, ar kuru kopā to pavadīt.

Bet neviena nebija un, iespējams, nekad nebūs. Viņai nācās ar to samierināties trīsdesmit astoņu gadu vecumā pēc divām izirušām laulībām un daudzām neveiksmīgām attiecībām.

Tomēr, viņa nodomāja, skatīdamās uz vienkāršo, pieticīgo “Taurenīša” fasādi, tur bija kāds, ar kuru kopā pavadīt tik skaistu dienu... bet viņai jābūt slimnīcā un viņam jātiekas ar citām sievietēm.

Kalpotājs piebrauca ar Lindas sarkano ferāri, viņa devīgi pasniedza dzeramnaudu un iekļāvās Vilšīras bulvāra straujajā satiksmes plūsmā. Atvērusi logus, lai ļautu vieglajam vējam izpūst gaišos matus, Linda juta, ka smaida un iesmejas.

- Es atgriezīšos! - viņa uzsauca briesmīgajai Bcver-lihilzas satiksmes plūsmai.-Lai nāk kas nākdams, “Taurenīt”! Es atgriezīšos!

2

Kad Džeimijs pirmo reizi kails peldējās Hailendas jaunkundzes baseinā, viņš domāja, ka viņas nav mājās. Džeimijs izkāpa ārā un nopurinājās dzestrajā rīta saulē, tad paskatījās augšup un ieraudzīja viņu stāvam pie otrā stāva loga un lūkojamies lejup. Džeimijs iztrūkās. Tad nobijās. Bagātā Bcver-lija Hailcnda varēja panākt, ka viņš nekad vairs nedabūs darbu ne Dienvidkalifornijā, ne jebkur citur.

Džeimijam par pārsteigumu, sieviete nekustējās. Viņa nekliedza un nesauca milzīgā Beverlihilzas īpašuma sargus. Vispār nebija nekādas reakcijas. Viņa tikai stāvēja, ar roku pieturēdama aizkaru, un nenovērsa no viņa skatienu. Tad Džeimijs, uztraucies, ka tūlīt uzradīsies Beverlihilzas policisti un aizvedīs viņu prom, steidzīgi uzvilka džinsus un ķērās pie baseina tīrīšanas. Kad viņš laiku pa laikam palūkojās augšup, Hailendas jaunkundze joprojām stāvēja turpat.

Džeimijs zibenīgi pabeidza darbu un brauca prom, un nākamās dienas noraizējies gaidīja zvanu ar uzaicinājumu ierasties pie priekšniecības atskaitīties par peldēšanos klienta baseinā - ar pliku dibenu] Savādi, bet rājiens nesekoja.

Otro reizi Džeimijs peldējās baseinā, pārdroši izaicinādams pats savu likteni. Viņš secināja, ka Hailendas jaunkun-

dze ir mājās, jo viņas vispārzināmais iemīļotais rolsroiss - Sudraba Mākonis - stāvēja garāžā. Viņš arī redzēja, ka šoferis darbojas ap “Excalibur”. Minēdams, vai viņa atkal pienāks pie loga, Džeimijs pieteikdamies ar skaļu plīkšķi ienira baseinā.

Kad pēc pāris minūtēm viņš kails un pilošs izkāpa ārā, Hailcndas jaunkundze stāvēja augšā un novēroja viņu.

Jocīgi, atkal nebija nekādas reakcijas.

Šorīt bija pienākusi trešā reize. Džeimijs piespieda zvanu pie kaltajiem dzelzs vārtiem, un drošībnieks pārbaudīja viņa personību. Tad viņš aizbrauca ar baseinu apkopes mašīnu pa garo pievedceļu uz mājas otru pusi, kur viņam bija paredzēts pavadīt visu jauko ritu, tīrot 1 lailcndasjaunkundz.es milzīgo itāliešu stila peldbaseinu.

Džeimijs paņēma nepieciešamos instrumentus, tīrīšanas līdzekļus, apstājās un pameta skatienu uz māju. Viņajau slavēja pie loga.

Džeimijs gandrīz pamāja viņai, tomēr atturējās. Viņš nostājās, rokas uz gurniem salicis, un nopētīja zilzaļo, mirdzošo ūdeni, it kā nevarēdams ko izlemt. Džeimijs domāja. Viņa grib, lai es to izdaru.

Kaut arī Hailcndas jaunkundze atradās pastāvīgā masu mediju uzmanības lokā, par vientulīgo dāmu īstenībā bija zināms ļoti maz. Viņa viena pati apdzīvoja milzīgu māju Bever-lihilzā, viņai visapkārt bija sekretāri, konsultanti un liekēži, viņa bieži braukāja privātā lidmašīnā no viena krasta uz otru, starp viņas draugiem bija ievērojamākie politiķi un kinozvaigznes, katru sezonu viņa rīkoja kārtīgas viesības, un viņai bija elegantākais baseins, kādu vien Džeimijs apkalpoja. Be-verliju Hailendu apvija noslēpumainības plīvurs. Vismaz visiem citiem tā šķiet, Džeimijs domāja, attaisīdams džinsiem rāvējslēdzēju. Bet ne viņam. Džeimijs izlēma, ka ir viņu izpratis.

Beverlija Hailenda bija pazīstama ar savu nelokāmo morāli. Viņa atbalstīja Morālās tikumības kustības dibinātāju, televīzijas sprediķotāju rcvcrcndu - kā nu viņu tur sauca. Visi dēvēja šķīsto Hailendas jaunkundzi par mis Klīrīgo, kura sakniebtām lupām neatzina neko tādu, kas izklaidētu. Bet Džeimijs secināja, ka viņai ir savs neķītrs noslēpumiņš. Viņa guva prieku, noskatoties, kā jauni vīrieši kaili peldas viņas baseinā. Ak, pie velna! Ja izdotos viņu satracināt, varbūt viņa uzaicinātu Džeimiju padraiskoties pa viņas dolāru banknotēm, Džeimijs pazina izsūtāmos zēnus, kuri nēsāja zelta “RoIex” pulksteņus, jo apkalpoja tādas vecas Beverlihilzas dāmītes.

Viņš attaisīja rāvējslēdzēju un tad kaitinoši lēni novilka džinsu bikses. Brīdi pastāvēja uz baseina malas, ļaujot kundzei labi apskatīt savu augumu, ar kuru viņš tā lepojās un sūri grūti strādāja, lai turētu to formā, un tad ienira. Kā ass nazis viņš gludi un līdzeni ieslīdēja siltajā ūdenī. Džeimijs torpedēja baseinu visā tā garumā, un tad baseina otrā galā atkal parādījās spožajā saules gaismā viņa zeltainā galva. Nu viņš sāka riņķot. Nevērīgi, slinki, garās rokas vēzēdams un ūdeni šķeldams, bez piepūles viņš peldēja turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, līdz atlaidās uz muguras, ļaudams ūdenim plūst pāri augumam un mirdzēt iedegušajai ādai.

Kad Džeimijs, pat neaizelsies, izkāpa no ūdens, viņš izstiepa rokas pāri galvai un nopurinājās. Džeimiju uzbudināja apziņa, ka viņu novēro. Viņš juta, ka dzimumloceklis piebriest, un tas viņam bija pa prātam, jo lika loceklim izskatīties lielākam. Tad viņš uzvilka džinsus un ķērās pie baseina tīrīšanas.

Pēc kāda laiciņa paskatījies augšup, Džeimijs redzēja, ka Beverlija Hailenda ir prom.

Beverlija palaida vaļā aizkaru un aizgriezās no loga. Viņa bija uzzinājusi puiša vārdu. Džeimijs.

Tad viņajaunekli aizmirsa.

Viņas kabinets bija ļoti lietišķs. Atšķirībā no visas pārējās grezni un eleganti iekārtotās mājas Beverlijas Hailendas kabinets izcēlās ar praktiskumu, un tajā nebija nekā lieka. Viņas un personiskās sekretāres divi lieli sarkankoka rakstāmgaldi, kompjūters “Macintosh Plus” un “Canon" kopētājs. Viņas enerģiskā sekretāre Megija vēl nebija ieradusies darbā. Viņu gaidīja vēstules, kuras jānodiktē, bija jāizpēta viesu saraksti, lūgumi ziedot žēlsirdībai, jāizskata ielūgumi, lai izspriestu, kurus Beverlija pieņems un kurus noraidīs. Beverlija Hailenda ieņēma direktores amatus vairākās lielu korporāciju valdēs, Amerikas Sieviešu internacionālās sapratnes pilnvaroto valdē, vadīja Losandželosas Kultūras resursu komitejas ko-mercnodaļu un darbojās prezidenta Humanitārajā un mākslas komj'ejā. Viņai bija personiskā grāmatvedība. Grāmatvedei bija jāvcic uzskaites darbi, publicistei šodien jāsacer trīs raksti presei. Vēl Beverlijai kalpoja divas sekretāres un sabiedrisko attiecību darbiniece.

Apsēdusies pie galda, Beverlija ielēja zāļu tēju no sudraba kannas Sevras tasītē. Rīta gaisā izplatījās tējas aromātiskā smarža. Viņa nepiebēra cukuru un noknibināja tikai vienu plānu citrona cepumu, kas bija nolikts uz šķīvja. Piecdesmit viena gada vecumā Beverlija Hailenda stingri ievēroja diētu.

Viņa paskatījās uz galda novietotajā kalendārā, tas bija iestrādāts senlaicīgā zelta ietvarā, un to viņai bija uzdāvinājis izdevējs, kurš ļoti gribēja publicēt viņas dzīvesstāstu.

Kalendārā ar sarkanu bija apvilkts datums - 11 . jūnijs.

Beverlija Hailenda gaidīja šo dienu. Tieši tad Losandže-losā notiks republikāņu sapulce. Katrs viņas solis, katrs elpas vilciens bija veltīts tikai un vienīgi tai dienai.

Viņa droši zināja, ka prezidenta vēlēšanās iesaistij ies pats apņēmīgākais vīrs, kurš bija nodibinājis “Labās vēsts” draudzi un miljardiem dolāros vērtējamo televīzijas evaņģēlisko raidījumu impēriju. Kad pērnajā gadā viņš paziņoja, ka plāno stāties Amerikas augstākās varas iestādes priekšgalā, Beverli-ja bija sajūsmināta. Šāda lēmuma pieņemšana nozīmēja, ka īstenojas viņas sapnis. Tagad viņi ar pilnu tvaiku darbojās, organizējot jūnija priekšvēlēšanu sanāksmi kandidātu izvirzīšanai. Beverlijas satraukums pieauga no dienas dienā - viņai bijatasjāpaveic.

Ar saviem sakariem un miljoniem viņa parūpēsies, lai tas izdotos.

Beverlija dzēra kanēļa tēju un skatījās uz viņa fotogrāfiju spožā metāla ietvarā. Viņš to bija parakstījis ar piebildi: “Lai slavēts Dievs!” Pretim staroja viņa neatvairāmais, dievišķais smaids.

Reverends bija saticies ar Beverliju Hailcndu (ikai nejauši, kā garāmejot labdarībai par godu rīkotajās pusdienās un plaši reklamētajos sabiedriskajos pasākumos. Viņš ļoti maz zināja par Beverliju, toties viņa labi pazina reverendu. Gadiem ilgi Beverlija Hailenda bija skatījusies “Labās vēsts stundu” un nokavēja tikai vienu pārraidi, kad gulēja slimnīcā ar komplikācijām pēc operācijas. Lēnās atveseļošanās laikā viņas personiskajā palātā ievietoja videomagnetofonu, lai viņa varētu vērot dievkalpojumu ierakstus, un, kā Beverlija pastāstīja presei, kad bija iznākusi no slimnīcas, “Labās vēsts stunda” esot veicinājusi viņas ātrāku izveseļošanos. Viņa stāstīja reportieriem, ka, vērojot ekrānā garīdznieku un klausoties viņa dinamisko balsi, dvēseli pildījis spēks piecelties no gultas un atgriezties darbā.

To pašu Beverlija uzrakstīja vēstulē un aizsūtīja viņam, pievienojot čeku par vienu miljonu dolāru.

Viņa paskatījās uz kalendāru. Vienpadsmitais jūnijs.

“Labās vēsts” draudze bija lielākā “elektroniskābaznīca” Savienotajās Valstīs. Tā raidīja savu programmu katru dienu simtiem televīzijas stacijās, reizi nedēļā izdeva žurnālu, tai piederēja ierakstu kompānija, divas aviolīnijas, un katru mēnesi tā pelnīja miljoniem dolāru. Pētījumi liecināja, ka gandrīz deviņdesmit procenti dienvidu statu iedzīvotāju vismaz reizi nedēļā skatījās vai klausījās “Labās vēsts stundu”, patiesos skaitļus pat nebija iespējams aprēķināt.

Reverends, bez šaubām, bija varens vīrs.

Viņš savās runās uzsvēra tikumības nozīmi.

Nolikusi krūzīti uz apakštasītes, Beverlija piecēlās no galda un neviļus atkal piegāja pie loga. Viņai mugurā bija brīvi krītoša plata, gara kleita. Bāli zilā zīda auduma metri nošalca pret kailajām kājām. Ar roku pieturēdama aizkaru, viņa no mājas, kas atradās uzkalnā, noskatījās uz krāšņo, tc-rasveidīgo dārzu. Brīnišķīgā, prasmīgi izveidotā vide veidoja ainavu, kas šķita neticama, ja bija zināms, ka turpat netālu jaunai tirdzniecības dienai mostas drudžainais Beverlihilzas biznesa un veikalu rajons.

Bcvcrlijas Hailendas skatiens pievērsās baseinam.

Sekretāre bija ziņojusi, ka vīrieti saucot par Džeimiju.

Beverlija vēroja, kā viņš virzīja baseina tīrāmo suku cauri citronzaļajam ūdenim. Viņa muskuļainā mugura spīdēja no sviedriem; saules stari rotaļājās uz iedegušās, brūnās ādas. Garie, blondie mati pēc peldes žuva, krizdami kā vikingam līdz pleciem. Džinsu bikses bija pārāk apspīlētas. Nez kā viņš tajās vispār varēja pakustēties. Dibens bija apaļš un bezkaunīgs - tāds, kādi jau patīk mūsdienu meitenēm.

- Atvaino! - Beverlijai aiz muguras atskanēja aizelsusies balss. - Iestrēgu uz Sandjego maģistrāles! Atkal!

Beverlija pagriezās un ieraudzīja iesteidzamies savu sekretāri Megiju ar somu pār plecu, pilnām rokām dokumentu, vienā vēl ādas portfeli.

-Neraizējies, - Beverlija teica pasmaidīdama. - Mums vēl ir mazliet laika.

- Varu saderēt, ka tā ir sazvērestība, - Megija nomurmināja un, lai nomierinātos, sniedzās pēc telefona. Piespiedusi virtuves pogu, viņa teica: - Ar katru ritu satiksme kļūst arvien briesmīgāka. Varu zvērēt, ka vienas un tās pašas mašīnas aizņem vienas un tās pašas stāvvietas. Sveicināti, vai virtuve? Te runā Megija. Atsūtiet, lūdzu, kafiju! Un dāņu šokolādi. Paldies!

Megija Kcrna četrdesmit sešu gadu vecumā bija apaļīga un bija nolēmusi tāda arkpalikt.

Stumdīdama papīrus pa galdu, viņa nebeidza purpināt par autobusu kompānijas sazvērestību, kas spiež cilvēkus izmantot šo satiksmes līdzekli.

- Vienas un tās pašas mašīnas stāvvietās, varu apzvērēt, ka tās tikai aiztur satiksmi.

Beverlija vēlreiz palūkojās uz jauno, blondo baseina tīrītāju.

- Ak! - Megija iesaucās, kad tika ienesta kafija un dāņu šokolāde.

Viņa ieslēdza televizoru, un Beverlija nekavējoties aizgriezās no loga un apsēdās uz samta dīvāna. Abas sievietes kailām kājām sēdēja un vēroja ekrānu.

Katru dienu pirms darba uzsākšanas viņas noskatījās “Labās vēsts stundu”. Pat tad, kad Bevcrlijai vajadzēja ceļot un viņas lidoja pa valsti privātajā lidmašīnā vai kad uzturējās viesnīcā citā pilsētā, viņas vienmēr sāka dienu ar reverenda pārraides noskatīšanos.

Garīdznieka galvenie uzbrukuma mērķi bija prostitūcija un pornogrāfija, un vēl viņš bija producējis filmu, kas bija satriecoši uzskatāmi vērsta pret abortiem. Viņš organizēja reidus uz pieaugušo kinoteātriem, sūtīja Bībeles un centīgus jaunos sludinātājus Četrdesmit otrās ielas tumsā, uz Holivudas bulvāri, un līdzīgi Beverlijai Hailendai gādāja, lai no avīžu stendiem liktu aizvākti žurnāli “Playboy”.

Viņš solīja, ka izmēzīs Ameriku, ja viņu ievēlēs par prezidentu.

‘‘Labās vēsts” dziedātāji ģitāru pavadījumā uzsāka možu himnu, un uz ekrāna parādījās viņš, burtiski vai kliegdams uz televīzijas skatītājiem.

- brāļi un māsas, es jums nesu labo vēsti!

Šim vīrietim patiesi piemita magnētisks spēks. Viņš izstaroja spēku - kā drakons, kas spļauj uguni. No televizora ekrāna nāca īsta svelme. Enerģiskais cilvēks raidīja ka elektrisko lādiņu. Rcvcrenda lielā popularitāte pat neticīgo vidū nevienu nepārsteidza. Viņš bija tirgonis - īsts un neviltots. Reiz kāds žurnālists nīgri izmeta, ka elektrizētais “labās vēsts” dibinātājs varētu pārdot ķengurus austrāliešiem. Bet reverends pārdeva Dievu. Dievu un krietnumu.

Šīsdienas sprediķa uzbrukuma galvenais mērķis bija žurnāls ar nosaukumu “Beefcake”, tas it kā bija domāts sievietēm, bet kailo vīriešu pavedinošo pozu dēļ bija populārs starp homoseksuāliem.

9

- Mana labā vēsts šodien nāk no Pāvila vēstules romiešiem, - reverends kliedza pāri visai Amerikai. - Pāvils ir teicis, ka cilvēku lielās muļķības del Dievs ļāvis viņiem darīt nekīt-

5 ) 5 9 9 >

rības, pēc kādām kāro viņu sirdis. Cilvēku rīcības dēļ Dievs piešķīris viņiem kaunpilnas kaislības. Pat sievietes nevis pilda to dabisko uzdevumu, kas uzlikts viņu dzimumam, bet perversi pievēršas nedabiskām izdarībām.

- Brāļi un māsas' - reverends klaigāja, milzu soļiem maršējot pa studiju. - Ar sāpošu sirdi man jāatzīst, ka mūsu brīnišķīgajā zemē ir grēka un izvirtības perēkļi. Ļaunuma perēkļi, kur sātans vairo savus mīluļus. Tādas vielas vājina mūsu varenās valsts spēku. Kā Amerika var palikt pasaules varenākā valsts numurs viens, vadone, pie kuras pēc palīdzības galu galā griežas visas pasaules tautas, ja mēs savā vidū paciešam tādas ļaunuma izdarības? Ja vīri apmeklē prostitūcijas mājas, kas notiek ar svētīto laulību? Ja sievietes pārdod savu miesu, kā bērni var izaugt šķīsti un pazīt Dieva vārdu?

Reverends kratīja pirkstu pret debesīm un aši noslaucīja norasojušo pieri ar baltu kabatlakatiņu.

- Es saku, ka mums jāiznīcina tic grēka un izvirtības nami! Mums tie jāatrod, lai kur tie būtu, un jāsagāž! Mēs nesīsim taisnības lāpas, pieliksim pie neķītrajām sienām un skatīsimies, kā tās deg - līdzīgi sātana paša elles ugunīm!

-Āmen! - Beverlija Hailenda noteica.

- Āmen! - Mcgija atkārtoja.

Kad raidījums bija beidzies, viņas vēl brīdi pasēdēja klusumā. Tad Beverlija nopūtās un sacīja:

- Ķersimies pie darba! Līdz sanāksmei palikuši tikai seši mēneši. Un mums vēl tik daudz jāpaveic!

Kamēr sekretāre paņēma no rakstāmgalda dienas uzdevumu sarakstu, Beverlija Hailenda atkal piegāja pie loga un paskatījās ārā.

Viņa vēl paspēja ieraudzīt, kā baseina tīrīšanas mašīna dodas prom pa garo iebraucamo ceļu.

Sekss ar nepazīstamu vīrieti Trūdijai Steinai nebija nekas jauns. Tā viņa parasti pavadīja sestdienas naktis. Tomēr sekss ar svešinieku tādos īpatnējos apstākļos noteikti būs kas jauns, viņa nosprieda, paskatījusies augšup uz taurenīša attēlu virs ēkas durvīm.

Tas viņu neiedomājami satrauca.

Trūdija paņēma čeku no automašīnu stāvvietas kalpotāja un noskatījās, kā viņš novieto viņas elektrozilo korveti. Negaidot viņa sajuta pēkšņu baiļu uzliesmojumu.

No kā gan būtu jābaidās? Galu galā viņas māsīca Alekša te nācajau nedēļām ilgi, Alekša, kura gari un plaši bija stāstījusi Trūdijai par šīs mājas fantastiskajiem brīnumiem. “Tur tu vari īstenot jebkuru savu fantāziju, ” Alekša stāstīja. Uz turieni gāja ārste Linda Markusa, kam Trūdija bija projektējusi un uzcēlusi sauļošanās klāju un atpūtas vietu viņas pludmales mājai. Pēc Aleksas vārdiem, ārste Markusa bija “Taurenīša” biedre pat vēl ilgāk. Īstenībā tieši Linda Markusa bija ieteikusi Trūdijas māsīcu par kluba biedri, jo abas bija tuvas draudzenes kopš medicīnas skolas laikiem. Un tad šeit ieradās Trūdija, trīsdesmit gadus veca, un, kaut ko meklēdama, stāvēja uz Rodeodraivas ietves, lai pārkāptu pār slieksni

un īstenotu savu visvairāk iekaroto fantāziju. Patiesi-paldies ārstei Markusai!

Alekša bija paskaidrojusi, kā darbojas “Taurenītis”. Tā kā tas bija mazs, privāts “klubs”, katrs tā biedrs drīkstēja ievest vēl vienu personu. Ārste Markusa bija izvēlējusies labāko draudzeni Alekšu, un Alekša savukārt nolēma rekomendēt savu māsīcu Trūdiju. Pirms divām nedēļām, tūlīt pēc Ziemassvētkiem, Trūdija ieradās pie direktores uz pārrunām un orientāciju. Pirms trim dienām viņa saņēma savu īpašo rokassprādzi, un nu viņa arī bija pilntiesīga kluba locekle ar visām tiesībām un privilēģijām, kādas “Taurenītis” piedāvāja.

Trūdija uzlocīja mēteļa apkakli un paraudzījās uz ēku aukstās janvāra dienas spožumā.

Ko piedāvāja “Taurenītis”...

-Trūdija, es tev varu apgalvot, - bija teikusi māsīca, - ka “Taurenītis” paspējis izdarīt ar mani brīnumus. Tas palīdz man saprast pašai sevi un tikt ar sevi galā. Varbūt tas izglābs arī tevi.

Izglābt. Trūdija to ļoti cerēja. Nebeidzamie un pazemojošie vienas nakts sakari ar vīriešiem, kuri tā arī vairs nepiezvanīja vai arī rīta gaismā, kā izrādījās, bija viena vienīga vilšanās, - šie sakari veda Trūdiju Stcinu pa līkloču taku uz nekurieni. Viņa izmisīgi gribēja kaut kur nokļūt ar kādu.

Tā, pirmais solis bija sperts.

Viņa spēra šo soli pa Beverlihilzas vīriešu apģērbu augstas klases veikala “Fanelli” stiklotajām durvīm ar mīklaino taurenīša zīmi virs atturīgās fasādes. Trūdija pazina šo veikalu- pirms daudziem gadiem viņa te bija nopirkusi “Loire Valley ” darba kreklu savam draugam, bet viņš to tūl īt pat bija uzdāvinājis savam draugam. Elegantais veikals bija ar misiņa un sarkankoka apdari un šobrīd pilns ar cilvēkiem, kuri deva atpakaļ vai mainīja Ziemassvētku dāvanas.

Trūdija uz bridi apstājās, lai nomierinātu pukstošo sirdi. Viņa pazina pūlī dažas sejas: lūk, filmas režisors, kuram viņa bija ierīkojusi baseinu; slavenā rokzvaigzne Mikijs Šenons, kurš par varēm pūlējās, lai netiktu ievērots; un pie tualetes piederumiem Trūdija ieraudzīja pazīstamo sabiedrības dāmu Bevcrliju Hailendu.

Uz mirkli Trūdijai ienāca prātā: nez vai viņa arī nav augšstāvu slepenās biedrības locekle? Bet visi zināja, kāda nelokāma “Labās vēsts” draudzes aizstāve ir Beverlija Hailenda un cik tikumisks un priekšzīmīgs ir viņas dzīvesveids. Turklāt Trūdija redzēja, ka viņas delnu nerotā nodevīgā rokassprādze ar taurenīti.

Trūdija, laužot ceļu cauri pircēju pūlim, zināja, ka vairumam no viņiem nebija ne mazākās nojautas par to, kas notiek augšstāvā. Direktore viņu par to bija pārliecinājusi. Cilvēki te nāca iepirkties, un tikai ļoti nedaudzi līdzīgi viņai devās dziļāk veikalā un redzami virpināja aproci, kas bija darināta no smalkām zelta ķēdītēm un maza, burvīga taurenīša.

Beidzot Trūdija tika veikala viņā galā, kur modeļu demonstrētāji rādīja tērpus pircējiem, kas bija sasēdušies apkārt. Šo veikala daļu uzmanīja īpašs apkalpojošais personāls, sievietes melnos svārkos un baltās blūzēs, kam uz kabatas bija izšūts taurenītis. Prūdija zināja, ka viņas strādāja atsevišķi no pārējā veikala. Tikai viņas zināja ceļu uz slepeno liftu.

Trūdija bija redzējusi ne mazumu modeļu demonstrētājus vīriešus. Daži viņas darbinieki papildus strādāja citur par modeļiem. Mūžam nosauļojušies, muskuļaini no smagā darba, parasti ar zeltainām cirtām, viņi izskatījās vienādi labi gan zīdajakās un pelēkās flaneļa biksēs, gan arī noputējušos džinsos un T veida krekliņos. Trūdija saprata, ka “Taurenīša” modeļi varēja likt kaunā viņas vīriešus. Viņa redzēja, kāpēc,

zināju īsto iemeslu, kapec viņi tik lieliski izskatās. Tam nebija nekāda sakara ar to, kādas drēbes viņi uzvilkuši.

Trūdija apsēdās, atteicās no piedāvātās tējas vai perjē un vēroja ikdienas modes skati, kas elegantajā “Fanelli” notika katru dienu.

Savaldzināta viņa uzmanīja durvis uz modeļu ģērbista-bu. Cits pēc cita no tās iznāca vīrieši, lēni iedami garām sēdošajiem apmeklētājiem, no kuriem lielākā daļa bija sievietes. Modeļi izrādīja visdažādākos tērpus - gan ādas žaketes, gan pat pidžamas - un paši arī bija visdažādākā tipa un vecuma, ar dažādiem fiziskiem dotumiem un izturēšanos. Kaut kas visām gaumēm, Trūdija nodomāja, satraukumam pieaugot.

Misiņa pulkstenis, tāds pats kā uz kuģiem, tikšķēdams pie sienas skaitīja minūtes, un no paslēptās ģērbtuves iznāca laukā vīrieši, smaidīdami staigāja un pozēja, un atkal nozuda. Pircēji piecēlās, gāja prom, ieradās jauni un apsēdās aizgājušo vietās. Vairums devās prom ar pirkumiem rokās (bet neviens, Trūdija redzēja, neiekāpa īpašajā liftā, kas atradās veikala dziļumā).

Pētīdama modeļu demonstrētājus - vienu ar Arnolda Svarcenegera augumu, viņš bija uzvilcis zvejnieka kamzoli, tad mazu, stiegrainu aziātukung-fubrīvi kratošā tērpā-, Trūdija ievēroja vēl divas sievietes, kas šeit sēdējajau tikpat ilgi, cik viņa. Trūdijas skatiens pievērsās viņu plaukstu locītavām. Sievietes nēsāja tādas pašas aproces ar taurenīti kā Trūdija.

Un tad Trūdija ieraudzīja viņu.

Sudrabainiem matiem, cēls, izskatīgs, apmēram sešdesmit gadus vecs, viņš demonstrēja smalku, melnu kašmira mēteli. Trūd ij ai pēkšņi aizrāvās elpa. Viņš bija neatvairāms.

Viņu. Trūdija izvēlēsies viņu.

Tagad, kad bija pienācis īstais bridis, lai sāktu īstenoties viņas fantāzija, Trūdija pēkšņi nokaunējās un sajuta neizskaidrojamu nevēlēšanos. Esmu tik daudzas reiz.es vīlusies...

Paskatoties uzTrūdiju Steinu, varētu likties, ka viņai pie vīriešiem ir satriecoši panākumi: viņa bija izskatīga gara auguma blondīne, moderni ģērbusies, uzbužinātu, elegantu frizūru un brauca ar mašīnu, kas maksāja trīsdesmit tūkstošus dolāru. Darbā viņa vilka šortus un vieglus krekliņus bez krūštura, izrādīdama savu iedegušo, sportisko augumu; un viņa vienlaikus izrīkoja divdesmit vīriešus. Bet nelaime bija tā, ka pārāk daudzi Trūdijā redzēja tikai kārtējo blondīnīti ar tukšu galvu, bagātu darboni, kas viena pati neliek galā saspringtajā būvniecības biznesā, un tāpēc viņai nepieciešams blakus vīrietis.

Trūdija noskatījās, kā pievilcīgais, sirmais modelis nozūd ģērbtuvē. Trūdija lāva sev atplaiksnīt atmiņām, kuras parasti glabāja dvēseles tumšākajā stūrītī.

Tas notika naktī apmēram pirms gada. Peldsezona tuvojās beigām - Trūdijas kompānijai visvairāk darba bija pavasarī un vasarā, jo baseinus galvenokārt ierīkoja tieši tad. Tajā novembrī tika pabeigti pēdējie darbi - iedarbināja ūdenskritumus, izveidoja vajadzīgo ainavu un Grcgs Olsons, Trūdijas betonēšanas darbu vadītājs, vīrietis, ar kuru viņa vairākus mēnešus bija draudzīgi flirtējusi, beidzot nopietni devās viņai uzbrukumā.

-Trūdija, sezona drīz beigsies,-viņš teica, vārdus gari stiepdams tādā manierē, kas viņai bija iepatikusies. - Mums vairs nebūs jāstrīdas par darba jautājumiem. Vai tu nevēlētos iedzert kopā ar mani?

Taisnības labad jāsaka, Gregam Olsonam bija nauda,

viņš brauca ar “Allante", varēja izvēlēties jebkuru sievieti un

necentās visādā veidā izrādīt savu vīrišķību kā daudzi citi. Tā

;

nu Trūdija nolēma, ka viņa sabiedrībā varēs justies droši, un neizrādīja īpašu pretestību. Sākumā viss bija labi. Pusdienas un dejas restorānā Sanvinsentā, Losandželosas rietumu daļā. Pēc tam brauciens tveicīgā vakarā pa Klusā okeāna krasta maģistrāli. Un tad - viņi apstājās stāvvietā! Kā neprātīgi pusaudži.

Trūdijai tas ļoti patika. Piedzīvojumam bija mīļa, jaunavīga nevainības noskaņa. Tādēļ viņa padevās ātrāk, nekā bija domājusi. Pēc tam, purinādams smiltis no drēbēm un nākdams atpakaļ uz mašīnu, Gregs viņai teica:

-Nu, skuķēn, tu gan biji varena! Tu mūs esi piemuļķojusi!

- Kā to saprast? - viņa, iesēdusies atpakaļ mašīnā, jautāja, jau zinādama atbildi un baidīdamās no tās, tomēr gribēja to izdzirdēt. Trūdija vēlējās, kaut nebūtu nekur braukusi ar Grcgu Olsonu, būtu labāk paklausījusi savam nemaldīgajam instinktam, kas bija čukstējis: “Uzmanies! Viņš kaut ko perina.”

- Mēs visi domājām, ka tu esi lezbielc. Daži puiši pat bija ar mieru derēt.

Sākoties jaunai baseinu ierīkošanas sezonai, Trūdija atrada sev citu betonēšanas darbu vadītāju. Viņa sev arī noteica jaunu dzelzs likumu: nekad neielaidies ar vīriešiem, ar kuriem tev ir darba attiecības.

Tā palika pāri tikai sestdienas naktīs vientuļnieku bāros atrastie svešinieki, bet tic, kā izrādījās, bija tik steidzīgi, savtīgi un neuzticami mīļākie, kas pēc tam tikai izmeta: “Vai tev bija labi?”

Atkal iznāca sirmais modelis, un Trūdijas sirds sāka straujāk pukstēt.

Šoreiz viņam mugurā bija ādas mētelis ar divrindu pogām, joslu un uzplečiem, ap kaklu bija balta zīda šalle. Kad modelis gāja garām, Trūdijai šķita, ka viņš tai īpaši uzsmaida. Trūdija paskatījās uz abām sievietēm: viena jau bija prom, bet otra kaut ko rakstīja uz papīra lapiņas un padeva kalpotājai.

Trūdija ātri atvēra somiņu un izņēma mazu piezīmju burtnīcu. Pēkšņi viņa nobažījusies izbijās, ka vīrietis jau būs paņemts. Kāpēc viņa bija tērējusi laiku, te tik ilgi sēdēdama!

Rakstot viņai trīcēja rokas. Neticami! Fantastiski!

- Ko tu mēdz darīt “Taurenītī”? - viņa bija jautājusi māsīcai Aleksai.

- Visu, Trūda, kas tik vien ienāk prātā. Viņi ir ļoti pakalpīgi.

- Un Linda Markusa? Ko viņa tur dara?

- Lindai patīk kostīmi. Viņa dod priekšroku maskām -gan pati ir maskā, gan vēlas, lai partneris arī būtu.

Maskas! Trūdija domāja, nervozi nododama pārdevējai papīra lapiņu. Un kā būs ar viņas sirmo mīļāko? Vai viņš patiešām spēs piepildīt Trūdijas fantāziju, vai viņa patiešām ies augšā un tur viss noliks taisni tā, kā viņa uzrakstījusi uz papīra?

Trūdijai nebija ilgi jāgaida. Minūtēm ritot, viņa sēdēja, rokas žņaudzīdama, viņa-Trūdija Steina, kas parasti izcēlās ar vēsu savaldību, kad runa bija par ikdienišķu seksu, - tagad Trūdija lūdzās, kaut tā otra sieviete nebūtu atņēmusi viņai modeli ar sudrabainajiem matiem. Tad atkal parādījās pārdevēja, nomurminādama: -Nāciet man, lūdzu, līdzi! - un Trūdija sekoja sievietei uz privāto liftu.

Viņa stundām ilgi bija mocījusies, pirms devās uz īpašo “satikšanos”. Gadu gaitā, organizējot baseinu ierīkošanas biznesu, viņai bija nācies sūri un grūti cīnīties, lai iekļūtu vīriešu pārvaldītajā darba laukā, lai varētu pavēlēt būvlaukumos. Viņai bija jāiemācās apslāpēt dabisko sievišķību un pieņemt skarbu, agresīvu izturēšanās stilu. Ja viņa tā nedarītu, neviens no viņai pakļautajiem vīriem neuztvertu viņu nopietni un darbs neveiklos. Trūdija to zināja, tādēļ rīkojās enerģiski un izdarīgi, lai pierādītu, ka var būt tikpat noderīga kā jebkurš vīrietis.

Darbā viņa centās noslēpt savu sievišķību un pielīdzināties vīriem, valkādama šortus un krekliņus (krūtis viņa nevarēja noslēpt), bet, kad nometa mapi ar tehniskajiem zīmējumiem un nevajadzēja bravūrīgi un nekaunīgi runāt ar saviem padotajiem, un varēja gatavoties naktij pilsētā, Trūdija pārvērtās un kļuva ultrasievišķīga. Pirmajam vakaram “Taurenītī” viņa nopirka īpašu tērpu - bieza auduma svārkus līdz potītēm un spilgti zilu zīda blūzi - un tam pieskaņotus sudraba auskarus un kaklarotu. Iespaids, ka viņa saistījās ar būvniecības darbiem, bija zudis, un Trūdija izskatījās kā īsts sievišķības iemiesojums.

Apkalpotāja veda viņu pa klusu gaiteni garām cieši aizvērtām durvīm un beidzot sasniedza telpu pašā gaiteņa galā, kur maigā balsī teica:

- Nāciet te, lūdzu!

Trūdija tā arī darīja.

Tad durvis aizvērās, un viņa palika viena mazā, intīmā ēdamistabā, kas bija gaumīgi iekārtota-ar provinciālu franču dīvānu, krēsliem, plauktiem, kas pilni ar grāmatām, un biezu paklāju. Galds jau bija klāts - uz balta linu galdauta bija porcelāna un kristāla trauki un sveces. Sudraba spainītī dzesējās šampanietis; pieklusināta gaisma maigi apspīdēja kristāla pcl-nutrauku un vāzi ar vienu vienīgu rozi. No neredzama atskaņotāja skanēja mūzika.

Trūdija nespēja noticēt, ka var justies tik nervoza. Trūdija Steina, kuru tēvs bija mācījis vienmēr kontrolēt situāciju, atrasties vadībā! Pat sestdienu nakts gājienos, kad viņa satikās ar svešiem vīriešiem un pārveda viņus mājās, viņa bija tā, kas izvēlējās objektus. Bez bažām vai šaubīšanās.

Tagad viņa bija saspringta un pati par sevi pārsteigta. Pie velna, ko es le daru?

Bet vai tēvs viņu nebija mācījis tiekties pēc zvaigznēm, īstenot sapņus, kurus loloja sirds? Vai tēvs neiemācīja viņai visu par būvniecību, vai neveda viņu uz būvlaukumiem jau tad, kad viņa bija maza meitene, iedvešot savam vienīgajam bērnam pašapziņas, individualitātes un neatkarības sajūtu? Vai viņas vecāki nestrīdējās tikai par šo vienu jautājumu? Sofija gribēja, lai meita, pēc vecas tradīcijas, atrod vīru un kļūst par labu sievu un māti, Serns uzstāja, ka pasaule un laiki mainījušies un viņa meita var kļūt, par ko vien vēlas. Scms Stcins, Trūdijas atmiņā pats taisnīgākais un godīgākais vīrs, kurš ir staigājis pa zemes virsu, līdz pat traģiskās un pāragrās nāves stundai bija mācījis meitu sapņot un sapņus padarīt par īstenību.

Vai tad to viņa tagad nedarīja “Taurenītī”? Meklējag/ā-biņu, kā teica māsīca. Dzirdēdama pa gaiteni tuvojamies soļus, Trūdija cerēja, ka viņa varbūt šajās sienās radīs atbildi, varbūt atklās, ko meklē, kas ir tas spēks, kas dzen viņu sestdienas vakaros laukā no mājām un it kā spiež nonākt dažkārt bīstamos sakaros ar nepazīstamiem vīriešiem, kuri viņu nebūt neapmierināja. Trūdija te bija ieradusies, ne tikai lai meklētu seksu -to viņa varēja dabūt jebkur citur. Viņa cerēja šeit rast atrisinājumu.

Istabas otrā galā atradās vēl vienas durvis. Tagad tās atvērās, un viņš ienāca. Trūdija neticēja savām acīm - maigi apgaismotajā, intīmajā telpā viņš izskatījās pat vēl labāk. Vīrietis bija izsmalcināti ģērbies. Trūdija secināja, ka melnā vilnas žakete ir no Pjēra Kardāna, un tā viņam derēja kā uzlieta. Pelēkas bikses, pērļu pelēks zīda krekls un kaklasaite sarkana vīna krāsā. Pats vīrietis bija garš un slaids, pašapzinīgi platiem pleciem. “Viņš varētu būt lielas korporācijas atbildīgs darbinieks,” Trūdija nodomāja, “vai universitātes rektors.”

Vīrietis piegāja pie Trūdijas un uzrunāja viņu klusā, apvaldītā balsī:

- Ļoti priecājos, ka varējāt šovakar atnākt. Pusdienas drīz tiks pasniegtas. Vai jūs neapsēstos?

Viņš pieskārās Trūdijas elkonim un aizveda viņu līdz zilam samta krēslam.

- Vai nevēlaties iedzert? - viņš jautāja, pieejot pie alkoholisko dzērienu bāra.

- Balto vīnu, lūdzu, - viņa nočukstēja, brīnīdamās pati par savu kautrību.

Vīrietis pasniedza Trūdijai glāzi ar garu kājiņu un pats turēja rokā kausu, kurā bija tumšs šķidrums. Viņš brīvi, it kā būtu pats savās mājās, apsēdās blakus krēslā un nolika kausu sānis, tā arī tam nepieskāries.

Trūdija paskatījās uz savu vīnu. Pēkšņi viņa atguva pašapziņu, satiekoties ar pelēko acu skatienu. Viņa pārsteigta atklāja, ka nezina, ko teikt, kā tagad uzvesties. Tās taču nebija sestdienas medības! Par šo te viņa maksāja!

- Es patlaban lasu loti interesantu romānu, - vīrietis teica, pasniedzies uz galdiņu blakus krēslam. Viņš parādīja Trūdijai grāmatu. - Vai esat to lasījusi?

Trūdija paskatījās uz virsrakstu. Jā, viņa bija to lasījusi.

- Ko jūs par to domājat?

- Tā nekas. Kaut gan ne tik laba kā viņa agrīnie darbi.

- Kā tad tā?

- Ak, nu... - Trūdija iedzēra malciņu, lai iegūtu laiku. Lai saņemtos.

Kas ar viņu bija noticis? Visus gadus, ko viņa bija pavadījusi kopā ar tēvu, viena no abu iemīļotajām nodarbēm bija dedzīgi strīdi par grāmatām un teorijām. Tēvs bija iemācījis viņai debatēšanas mākslu un trikus, un viņa tik labi to apguva, ka gadu pirms tēva nāves jau bieži viņu uzveica.

Pēkšņi Trūdija aptvēra, kur tas suns aprakts. Viņa bija zaudējusi iemaņas. Astoņus gadus lietojot baseinu biznesa žargonu un bāros atbildot uz jautājumu: “Kāda ir tava zodiaka zīme?” - viņa bija notrulinājusi savu debatēšanas prasmi. Tagad sirmais sarunu biedrs aicināja pamēģināt to atjaunot.

Tieši to viņa bija lūgusi. To bija uzrakstījusi zīmītē apakšstāvā.

- Manuprāt, šoreiz viņš ir bijis paviršs, -Trūdija runāja par grāmatas autoru. - Viņa agrākie darbi pamatojās uz konkrētām atziņām un rūpīgu vielas izpēti. BcL šis sižets ir sadomāts. Jāatceras, ka viņa pēdējais darbs iznāca pirms desmit gadiem. Kopš tā laika- nekā! Kad izlasīju šo, man bija tāda sajūta, ka rakstnieks vienu rītu pamodies un aptvēris - tā jau viņš var nogrimt aizmirstībā! Tad viņš sasaucis kopā draugus un teicis: “Hei! Vai ir kādi priekšlikumi?”

Vīrietis klusi iesmējās.

- Varbūt jums ir taisnība, bet es vēl neesmu beidzis lasīt. Pataupīšu spriedumu vēlākam laikam.

- Kā jūs sauc? - Trūdija negaidot pavaicāja. - Kādā vārdā man jūs uzrunāt?

- Kā jūs gribētu mani saukt?

- Tomass, - viņa teica. - Jūs izskatāties pēc Tomasa.

Vīrietis iedzēra un atsāka sarunu par grāmatu.

- Kaut arī neesmu pabeidzis šo grāmatu, tomēr iebilstu pret jūsu domām par rakstnieka darbiem. Jūs uzskatāt, ka viņa iepriekšējo romānu pamatā ir stabilas atziņas. Bet viņa pirmā grāmata? Skaidri redzams izdomājums.

Trūdija sarauca uzacis.

- Bet tā bijapirtnāl Turklāt rakstīta sešdesmitajos gados. Viņš bija jauns un naivs, varētu teikt, ka viņš izmēģināja spēkus. Viņš vismaz visu apšauba.

- Un vai tad šajā grāmatā viņš neapšauba?

-Jūs to vēl neesat izlasījis. Kad tiksiet līdz desmitajai nodaļai, redzēsiet, kā viss sižets izirst.

- Esmu lasījis desmito nodaļu un iebilstu, ja rūpīgāk papēta pamatstruktūru, tad...

Saruna ritēja pilnā sparā. Atguvusi pašpārliecību, Trū-dija nometa kurpes un pavilka kājas zem sevis uz krēsla. Tomass atkal ielēja vīnu un joprojām oponēja viņas domām. Tad atskanēja pieklājīgs klauvējiens pie durvīm un oficiants ienesa ēdienkarti. Trūdijai negribējās ēst. Viņa jutās pārāk saspringta un aizrāvusies ar pārrunām. Viņa ar Tomasu nebeidza strīdēties, kamēr apkalpotājs nolika svaigus spinātu un sēņu salātus un sajauca tos. Trūdija uzbruka Tomasa secinājumiem, bet kaviārs un krējums sakusa biezā zupā; Tomass aizstāvējās, un pa to laiku lika pasniegts cālis ar baziliku un maziem, sarkaniem kartupeļiem. Viņi nepievērsa ne mazāko uzmanību saldajam ēdienam, olu krēmam, un kafija atdzisa. Trūdijai gūstot arvien lielāku pārsvaru, viņas baseina zaļās acis liesmoja; kad uzvara pārgāja Tomasa pusē, viņa sāka runāt skaļāk. Viņa bēra vārdus kā pupas un bieži pārtrauca sarunas biedru. Paliekusies uz priekšu, Trūdija uzbudinājumā spēlējās ar garajiem auskariem un arvien vairāk iekvēlojās par katru viņa izvirzīto šķērsli.

> 5

Trūdija sāka spēji apzināties vīrieša klātbūtni. Viegla angļu apavu ādas smarža, zelta “Rolex” mirdzums, rūpīgi kopti nagi. Caur un cauri augstākā klase. Nekāda sakara ar džinsiem, aizsargķiverēm un primitīvu seksu. Tomass uzklausīja viņu un īstajā reizē piekrita viņai. Viņš bija novilcis žaketi un palaidis vaļīgāk kaklasaiti. Viņš bija noliecies pāri galdam Trūdijai pretim, tikpat dedzīgi un dziļi aizrāvies ar sarunu kā viņa. Trūdija juta, kā joņo sirds; viņa noreiba. Negaidot viņa uzbudinājās. Un ļoti satraucās.

-Jūs kļūdāties,-viņš teica.

- Nē! Šo tematu es pārzinu vislabāk. Jums jāizlasa Vi-tingtons, lai pilnībā saprastu...

- Viiingtons ir īpatnis.

Trūdija pieleca kājās no krēsla.

-Tas ir jūsu viedoklis, Tomas, nevis fakts.

Viņa sāka staigāt pa istabu, pagriezās apkārt un gāja atpakaļ. Trūdija uztvēra savu attēlu spoguli - vaigi viņai dega, acis drudžaini mirdzēja. Ak Dievs, viņa bija uzbudināta! Pēkšņi viņa sajuta, ka iekāro šo vīrieti vairāk par visiem citiem pasaulē un, ja viņš pieskarsies, viņa tūliņ uzliesmos.

Tomass jau bija piecēlies kājās un steidzās pie viņas. Ar stingru skūpstu viņš pārtrauca Trūdiju pusvārdā - debates bija beigušās, un sieviete čukstēja:

- Ak mans Dievs, pasteidzies,pasteidzies\

Viņi mīlējās uz biezā paklāja. Kad Trūdija orgasma brīdi iekliedzās, viņai šķita, ka mirst... nekad viņa nebija piedzīvojusi tik spēcīgu, plosošu baudu. Tad viss bija beidzies, viņa mirkli vel gulēja vīrieša apskāvienos un pārdomāja tikko pavadīto vakaru. Ļoti sen, varbūt pat visā mūžā viņai nebija izdevies piedzīvot tik lielisku seksu. Tomass viņu glāstīja un skūpstīja, un Trūdija tik tikko spēja noticēt, ka tas viss ir reāli.

Tad viņai prātā ienāca jautājums. Viņa gribēja uzdot šo jautājumu Tomasam, bet tādējādi tiktu izjaukta burvība. Tātad viņa jautāja pati sev, bet atbildi nezināja.

Kas slēpjas aiz šīs noslēpumainās darbības vīriešu apģērbu veikala “Fanelli” augšstāvā? Kas to bija izdomājis? Kas iesāka? Kas vadīja? Un kas īstenībā bija “Taurenītis”?

4

Ņumeksika, 1952. gads

Reičelas pašas agrīnākās bērnības atmiņas saistījās ar pamošanos nakts vidū, kad viņa dzirdēja māti kliedzam. Viņa atcerējās, ka bija izrāpusies no gultiņas - viņa pat varēja būt autiņos - un tipināja prom pa gaiteni uz otru istabu. Durvis bija pusvirus. Reičela zināja, ka mamma ar tēti ir tur. Viņa atcerējās, kā māte kaila stāvēja, ar rokām un ceļiem atbalstījusies pret gultu, bet tētis it kā ar vēderu no mugurpuses grūstīja viņu, un māte raudāja un lūdza, lai viņš beidzot.

Tikai četrpadsmit gadu vecumā Reičela atklāja, ko vecāki bija darījuši.

Reičelas Dvaieres dzimšanu klāja divi noslēpumi. Viņa neko no tā nenojauta, līdz kādu dienu - viņai toreiz bija desmit gadi un viņa bija atstāta viena treilerā, jo vecāki bija aizgājuši uz vietējo ceļmalas krodziņu, - Reičelai kļuva garlaicīgi.

Garlaikošanās izraisa nemieru, un nemiers var radīt ziņkārību, kas savukārt noved pie atklājumiem. Dažkārt pie nevēlamiem atklājumiem. Tā tas notika ari ar nobružāto karaļa

Edvarda laiku cigāru kasti, kas bija pabāzta zem virtuves izlietnes aiz lupatām un tīrīšanas līdzekļiem.

Desmit gadu vecumā Reičela bija pāragri attīstīta, kaut arī nebija mācījusies skolā (par to bija parūpējies viņas tēvs bezdarbnieks, kurš ceļoja apkārt), un gudra. Viņas lasīšanas prasme sniedzās pāri vidējam līmenim -tādā veidā viņa pašmācības ceļā bēga no nabadzīgās posta dzīves grāmatu fantāzijas pasaulē -, un viņai bija vērīga acs. Ar vienu skatienu Reičela pamanīja, ka cigāru kaste riav tur nejauši nobāzta, bet ir rūpīgi paslēpta. Rcičelas izdomas bagātais prāts tūliņ iztēlojās, ka tā ir bagātību lādīte.

Viņa to atvēra. Starp maldinošu lenšu kolekciju, izbalējušām dzimšanas dienu apsveikumu kartītēm, gredzenu un vecām kinobiļetēm desmit gadus vecās meitenes uzmanību saistīja divas lietas. Viena bija fotogrāfija, otra - oficiāla izskata dokuments.

Tā kā Reičela prata labi lasīt, viņa pēc mirkļa uzzināja, ka tā ir laulības apliecība. Tajā bija ierakstīti viņas vecāku vārdi un pilsētas nosaukums, kādu Reičela nekad agrāk nebija dzirdējusi-Beikersfilda, Kalifomijā. Toties datums lika viņai cieši padomāt.

Apliecībā bija rakstīts, ka tēvs un māte salaulājušies 1940. gada 14. jūlijā.

Bet Reičela zināja, ka ir dzimusi 1938. gadā.

Tātad viņai bijuši divi gadi, kad vecāki apprecējušies. Tas varēja nozīmēt tikai vienu: viņš nebija Reičelas īstais tētis!

Meitenei tas ļoti patika, un viņa nepievērsa vajadzīgo uzmanību fotogrāfijai, kurā ar savu bērnišķīgo atjautību ieraudzītu kaut ko satraucoši pazīstamu nogurušajā, jaunajā sievietē slimnīcas gultā ar jaundzimušiem bērniņiem katru uz savas rokas.

Vēlāk naktī, klusi kā pelīte gulēdama treilerā uz dīvāna zem segas un gaidīdama, kad tēvs aizmigs (viņa vienmēr centās būt cik vien iespējams nemanāma, kad tēvs bija mājās, īpaši kad viņš bija piedzēries), Rcičela sāka domāt par fotogrāfiju.

Tad viņu pārņēma apskaidrība.

Kaut arī sieviete izskatījās jaunāka, tā bija Reičelas māte.

Bet kas bija tie divi bērniņi?

Krietni pēc pusnakts, kad treilers, kura sienas bija tik plānas, atdzisa un iestājās tuksneša klusums, Reičela izlavījās no gultas, paņēma kabatas bateriju, ko viņi izmantoja, kad tika atslēgta elektrība - tas atgadījās visai bieži -, un izvilka no paslēptuves cigāru kasti, kuru pirms tam dienā bi ja rūpīgi nolikusi atpakaļ. Viņa izpētīja fotogrāfijā redzamos mazuļus. Nevarēja būt nekādu šaubu. Viens izskatījās tieši pēc viņas attēla, kuru māte glabāja maciņā.

Rcičela sarauca pieri. Ja tā bija viņa, kas redzama fotogrāfijā, pēc piedzimšanas, kas tad bija otrs bērns?

Reičela gaidīja izdevīgu brīdi. Ar māti ne vienmēr bija viegli uzsākt sarunu. Ja viņa negulēja piedzērusies vai viņai nebija “sliktais rīts”, viņa sēdēja treileru stāvvietas kantorī un klausījās pa radio Arturu Godfriju. Dažkārt tomēr Dvaiera kundze bija pieejama, parasti tad, kad tēvs atradās vienā no pēkšņajām prombūtnēm. Tajās reizēs Reičelas māte neizjuta vajadzību pieliet pie kafijas burbonu; viņa mazgāja un cirtoja matus, tīrīja treileru un runāja par ģerāniju stādīšanu putekļainajā apkārtnē. Tādās dienās Reičela izdzirdēja māti dungojam, no viņas sejas bija nozudušas grumbas, viņa staigāja izgludinātā kleitā un smējās līdz ar kaimiņiem. Tieši tādā dienā Reičela piegāja pie mātes, kura karināja veļu uz auklas un dziedāja “Mīlas gūstekni”, turēdama mutē koka knaģus, un uzdeva satraucošo jautājumu.

Pārtīk godīgs bērns, lai tas viņai nāktu par labu, - tā Dvaiera kundze bieži domāja par Reičelu. No kurienes Rci-čelai šī tieksme runāt patiesību? Tā, piemēram, šodien sper vaļā, ka atradusi noslēpto cigāru kasti un izpētījusi tās saturu. Nevar taču bērnu iekaustīt par tādu godīgumu, pat ja viņa atzīstas, ka bāzusi degunu, kur nevajag.

- Mamm, vai es esmu dzimusi ārlaulībā? - meitene jautāja, norādot uz nesaskaņu datumos starp viņas dzimšanas un vecāku kāzu dienu.

- Kur tu gan samācies visādus tādus vārdus, mīlulīt? -Dvaiera kundze jautāja, noglāstīdama bērna brūnos matus. - Tās grāmatas pie visa vainīgas! Nezinu nevienu sīko, kas šitā lasītu. -Tad viņa noliecās putekļos un maigi saņēma meitu aiz pleciem. - Nē, mīļumiņ. Tu neesi ārlaulībā dzimusi. Tam nav nekāda nozīme, kad mēs ar tēvu sareģistrējamies. Galvenais, ka mēs to izdarījām. Tu esi Rcieela Dvaiere. Viņš tev deva savu uzvārdu.

- Bet... - Reičelai trīcēja apakšlūpa. Viņa tā bija cerējusi no mātes dzirdēt ko citu. - Tātad viņš ir mans īstais tētis?

- Skaidrs, ka ir, mīlulīt!

- Es iedomājos, ja jūs apprecējāties vēlāk, ka man ir cits tētis.

- Saprotu, mīļā, saprotu, - māte maigi atteica, uztverot bērna sāpes un daloties tajās. - Bet viņš ir tavs tētis. Tu piedzimi, pirms mēs apprecējāmies. Viņš nav no tiem, kas sēdēs uz vietas. Viņam patīk brīvība. Bet es viņam teicu, ka viņam ir pienākums pret mani un bērnu. Toreiz bija karš, un mums likās, ka viņu iesauks armijā. Tā viņš mani paņēma par sievu.

- Vai tētis bija karā, mamm? - Reičela īsti nezināja, kas ir “karš”, taču bija pietiekami daudz dzirdējusi citus runājam par to kā par kaut ko cienījamu. Varbūt tomēr bija par ko tēti mīlēt.

Tomēr Rcičelas māte nopūtās.

- Nē, mīļā. Tavs tētis neizgāja medicīnisko pārbaudi. Kaut kas nebija kārtībā ar plaušām. Tāpēc viņš dažreiz tā dusmojas. Citi vīri karoja, bet viņš nc.

Tad Reičela pajautāja par otro bērnu, un pār mātes seju pārslīdēja ēna, kaut arī plašajās debesīs nebija neviena mākonīša.

- Otrs bērniņš nomira, mīļā, - viņa atbildēja tikko dzirdami sausajā tuksneša vējā. — Viņa bija tava dvīņumāsiņa. Nomira pāris dienu pēc tavas piedzimšanas. Viņai bija vārga sirds.

Un Reičelai, kā parasti, grāmatas palīdzēja aizmirst sāpes un vilšanos. Grāmatas aizvēra durvis uz ļauno un atvēra labā pasauli. Reičela neatcerējās, kau bija izlasījusi pirmo grāmatu, neatcerējās laiku, kad nebūtu lasījusi. Viņas māte kādu dienu bija atnesusi aizlienētas grāmatas par Diku un Džeinu un iemācījusi meitai lasīt; Reičela gandrīz nemaz nebija mācījusies skolā. īsu brīdi Lenkasterā, Kalifornijā, vēl vienā neauglīgā tuksnesī, kur viņa sēdēja pirmajā vai otrajā klasē. Ne visās skolās viņa bija izsmiekla objekts - piemēram, Mohavi mācījās vēl tādi bērni, kas bija līdzīgi viņai. Tomēr reiz bija šausmīgs laika posms, kad tēvam izdevās dabūt darbu benzīna uzpildes stacijā, tad viņi kādu brīdi īrēja māju un Reičelai nācās apmeklēt īstu skolu. Bērni zobojās par viņas kailajām kājām un pārāk īsajām kleitām. Izjūtot žēlumu pret nabaga bērnu, kas neņēma līdzi uz skolu maizītes un kam nebija naudas, lai paēstu kafejnīcā, skolotāja reiz pacienāja Reičelu ar savām pusdienām. Bet aizvainojums pat tik mazam bērnam bija pārāk liels, un Reičela visu izvēma. Skolotāja pārskaitās, it kā meitene to būtu darījusi tīšuprāt, un vēlāk vairs Reičclai neko nepiedāvāja.

Tomēr Rcičela ilgi nepalika tajā skolā. Tēvs, kā parasti, zaudējajauno darbu un nākamo gadu pavadīja uz sociālās palīdzības rēķina, lamādams valdību un uzsākdams bāros kautiņus ar jebkuru vīru, kas vien bija ģērbies formas tērpā.

Lasīšana bija Reičclas lielākā prasme un talants. Viņa nesaprata, kāpēc apkārtējie to uztvēra kā nezin ko īpašu. Galu galā, ja kaut kas sagādā prieku, tad pie tā jāturas un tas jāattīsta vēl vairāk. Grāmatas deva viņai šo prieku, vienīgo prieku bērnībā. Katru reizi pārceļoties uz jaunu pilsētu, aprodot ar jaunu vidi un sejām, baidoties no jaunās vietas, lūdzoties, lai tētim izdodas paturēt.«? darbu un lai viņi paliek šajā pilsētā tik ilgi, līdz viņa ar kādu sadraudzēsies, katru reizi, kad tēvs nāca mājās piedzēries un lamājās, ka viņu atkal atlaiduši, un neizbēgami mocīja māti - no guļamistabas skanēja kliedzieni un lūgšanās -, katru reizi izmisums un vilšanās padziļināja viņas vientulību un atsvešināšanos no pārējās pasaules, un Rei-čela meklēja glābiņu grāmatās.

Dažkārt viņas ar māti lasīja abas divas. Viņas sēdēja mazajā treilerā un pēc kārtas lappusēm skaļi lasīja.

- Izglītība ir kā zelts, - māte tad mēdza teikt, - es gribu, lai tev būtu labāka dzīve nekā man, Rcičela, Gribu, lai tu par kaut ko kļūsti un esi laimīga.

Tomēr māte un meita lasīja ne jau tādēļ vien, lai izglītotos, bet arī lai rastu glābiņu, viņas palīdzēja viena otrai aizmirsties fantāzijas pasaulē.

Reičelas bēgšanai no realitātes bija vēl viens iemesls. Reiz, kad viņai bija vienpadsmit gadu, viņa gluži nejauši to atklāja.

Viņa sukāja matus pie spoguļa netīrā moteļa istabā, kur viņi uz laiku bija apmetušies. Māte bija dabūjusi apkalpotājas vietu šajā motelī. Un tēvs devās “darba medībās” mazajā, drūmajā pilsētelē, kurā viņi nesen bija ieradušies, kaut kur starp Fīniksu un Albukcrki, un Reičela atkal bija atstāta viena pati.

Viņa izmēģināja dažādas matu sasukas, kādas noskatījās no kinožurnāla, un pēkšņi aptvēra - viņa nebija glīta. Reičela izbailēs saprata, ka īstenībā bija patiešām neglīta.

Tajā laikā populārākās kinozvaigznes bija Betija Grcib-la un Veronika Leika - Reičela turēja žurnāla attēlus blakus savai sejai, lai tiklu skaidrībā, kas viņā nebija pareizi.

Pēc vienpadsmit gadus vecās meitenes domām, nepilnību saraksts bija bezgalīgs. Biezas uzacis, mati taisni kā gludināmais dēlis, viegli atvirzīts zods un-pats ļaunākais-neciešams deguns.

Lai sāpīgo atklājumu padarītu vēl nepatīkamāku, it kā viņa pati jau to nezinātu, tēvs dzēruma dullumā kādu vakaru pēc “darba medību” dienas izmeta:

- Ak debestiņ, tas bērns jau kļūst arvien nesmukāks!

Bērna vaibsti visu laiku mainās un kopš mazām dienām ir mānīgi. Tikai pusaudža gados tie atrod savu vietu un nostiprinās. No sešu gadu vecuma Rcičclas seja bija ikdienišķi parasta-viņa izskatījās tāda pati kājebkurš cits rotaļlaukumu apmeklētājs. Bet, kad viņai palika vienpadsmit gadi, viņas seja pamazām ieguva īstās formas.

Savādi, deguns bija kā ērglim - zēnam tāds labi atbilstu. Vīrietis ar tādu degunu izskatītos agresīvi skaists. Par nelaimi, sievietei, vēl jo vairāk mazai meitenei, tāds uzkrītošs deguns nepiestāvēja, Reičela to saprata.

Nākamos pāris mēnešus viņa sevi novēroja cerībā, ka daba izlabos kļūdu un tas ir tikai īslaicīgs periods. Jo vairāk Reičela skatījās, jo vairāk aptvēra, ka nekas nemainīsies, un tad viņa sāka izvairīties no sava spoguļattēla. Tāpēc, kad viņi pavadīja ziemu Galupā, Ņūmeksikā, un laipna kaimiņiene līdzcietīgi piedāvāja Dvaiera kundzei un viņas neglītajai meitai ielikt mājās ilgviļņus, Reičela tik skaļi protestēja, ka kundze apvainojās un pēc tam izvairījās no Dvaieriem.

Bet Reičelas māte saprata meitu un tagad neveikli un nemākulīgi centās uzmundrināt bērnu un sniegt Reičelai mīlestību, kuras viņai tik acīm redzami un izmisīgi pietrūka.

Nelaime tā, ka Dvaiera kundzi savā varā bija sagrābis alkohols un pazemojumi. Lai apmierinātu savu neapmierināmo vīru, Reičelas māte staigāja viņam līdzi pa krodziņiem, kopā ar viņu dzēra arī mājās un ļāva sevi pazemot. Mīlestība uz meitu izpaudās epizodiski, neīstā brīdī un bieži netrāpīja mērķī.

Bet bija cilvēki, kuri prata izrādīt mīlestību un kurus Reičela varēja applūdināt ar savu dabisko vēlmi pēc īstas mīlas, - šie ļaudis dzīvoja grāmatās.

Reičela lasīja visu, kas gadījās pa rokai. Dažkārt tie bija veci kinožurnāli, prom aizmesti “Life” vai “Post”. Grāmatas jauniešiem viņai gadījās dabūt reti. Toties Reičela aizgūtnēm lasīja Nensijas Drū detektīvslāstus. Vietējā bibliotēka atvēra vārtus uz viņas fantāzijas pasauli, un gandrīz katrā apdzīvotajā vietā, lai cik maza vai panīkusi tā būtu, bija bibliotēka. Pat treileru apmetnē, kur Reičela dzīvoja, kad viņai bija desmit gadi, un kur bija nolaista benzīna uzpildes stacija, veikals un krodziņš jūdzēm tālu no jebkādas pilsētas. Bet treileru apmetnes kantorī bija grāmatplaukts. Kad ļaudis devās prom, viņi atstāja savas pamatīgi nobružātās grāmatas nākamajiem, kuri savukārt apmainījastfvo.v vecās grāmatas pret iepriekšējām. Tas bija vecās dāmas, treileru stāvvietas pārzines Simonsa kundzes, izgudrojums, un Reičela aši izpētīja plauktu.

Vientuļa, bikla, neglīta, pēc maiguma alkstoša, Reičela ielika kautrīgu plaukstu neredzamu rakstnieku izstieptajās

rokās un glābās satraucošajā iedomu pasaulē. Viņa piedalījās Frenka Slotera un Frenka Jerbija piedzīvojumos, viņa gāja pa senlaicīgām takām kopā ar Miku Vakari un Lū Volasu; viņa aizrāvās ar Pērļu Baku un pārdzīvoja nevainīgu mīlu pret rakstnieci, viņa pētīja zvaigznes ar Azimovu un Heinleinu. Rcičela lasīja visu; katra grāmata pavēra savu ceļu uz aizmirstību, sniedza savu balvu, mierinājumu un prieku. Kopumā grāmatas radīja fantāzijas pasauli, kas stiprināja Reičelu un saglabāja viņas sirdi tīru un uzticīgu. Artura Klārka kosmonauti bija labsirdīgi, krietni un drošsirdīgi; Reičelai Dvaierei šie vīri bez miesas un asinīm bija vienīgie mīlamie.

Savādi, kaut gan Reičcla pati pret savu gribu bij a spiesta lasīt daudzus pieaugušo romānus, tomēr viņa palika ziņkāri naiva un dvēseliska. Vēlākos gados viņa nosprieda, ka tajā laikā viņas prāts laikam nav pieņēmis neko reālu vai līdzīgu viņas mājas dzīvei un automātiski to atvairījis. Deviņu gadu vecumā viņa izlasīja “Mūžīgi Embera”, bet, ja viņai kāds būtu jautājis, viņa nevarētu izskaidrot Emberas pagrimšanas iemeslus. Reičelai pietika ar to, ka Embera dzīvoja romantiskā gadsimtā, valkāja vecmodīgus tērpus un viņu aplidoja eleganti vīrieši. Cili notikumi - ārpuslaulības grūtniecība, apkaunojums un pamešana - viņu neskāra.

Kas ir kas, viņa saprata vēlāk, bet četrpadsmit gadu vecumā Rcičela joprojām bija krietna, viegli ievainojama un pavisam nesagatavota dzīves triecieniem.

Lija lietus. Plosījās viena no tām tuksneša vētrām, kas nezin no kurienes uzrodas un negaidīti beidzas. Treilerā skanēja briesmīgs troksnis.

Šis treilers nebija tas, ko Dvaieri īrēja, kad Reičelai bija desmit gadi, kopš tā laika viņi bija dzīvojuši piecos citos. Tie ne ar ko neatšķīrās. Visi bija tādi paši: šauri, netīri, nošķie-

bušies uz vienu pusi, iepriekšējo īslaicīgo iemītnieku dvakas un vilšanās pārmākti.

Tēvs visu dienu bija dzēris. Rcičcla cerēja, ka lietusgāze piespiedīs viņu pa nakti palikt kaut kur ārā. Nespodrās, drebelīgās spuldzītes gaismā viņa bija aizrāvusies ar “Marsiešu hronikām”. Reičela bija neprātīgi iemīlējusies kapteinī Vail-derā un vēlējās atrasties debesīs sena marsiešu kanāla krastā. Māte bija aizgājusi pa lielceļu uz moteli, kur pārvaldnieces kantorī jaunais “Philco" televizora aparāts rādīja tālā dienvidaustrumu tuksneša iedzīvotājiem “Tcksasas zvaigzņu teātri”.

Trīs stundas piepūlējusi acis, Reičela bija spiesta nolikt grāmatu sāņus. Viņai žņaudza un sāpēja vēders. “Tas mums, sievietēm, ir jāizcieš, mīļumiņ,” māte, cik vien maigi spēdama, viņai bija paskaidrojusi pirms gada, kad Reičelai sākās mēnešreizes. Tā kā meitene nemācījās skola nedz sestajā, nedz septītajā klasē, viņai nebija iespējas apgūt sieviešu higiēnas mācību. Asiņošana satrauca Rcičclu, un kādu dienu Dvai-cra kundze ieraudzīja meitu raudam, Reičela viņai paziņoja, ka mirstot. Bet māte atnesa paketes, parādīja Reičelai, kā tās lietot, un tad neveikli mēģināja izskaidrot, kas ar viņu notiek.

- Sāpes ir mūsu nasta, mīļā. Sievietes pierod pie sāpēm, tās turpinās visu mūžu. Kad dzimst bērni, tad ir jācieš pašas trakākās sāpes. Tādēļ jau man pēc tevis vairs bērnu nebija.

- Kāpēc? - Reičela jautāja patiesā nevainībā. - Kāpēc mums jācieš sāpes?

- Nezinu. Cik atceros, Bībelē par to ir rakstīts. Laikam tas ir sods par to, ko izdarīja Ieva.

- Ko tad Ieva izdarīja?

- Viņa ievilka Ādamu grēkā, mīļā. Viņš bija tīrs, bet Ieva padarīja Ādamu netīru. Mēs, sievietes, kopš tā laika par to maksājam.

Tad Dvaiera kundze stomīdamās turpināja izskaidrošanu, saistot kopā menstruācijas ar bērnu dzemdēšanu, bet tas viņai visai labi neizdevās, jo pati bija diezgan neizglītota par sievietes ķermeni un tā funkcijām. Tādējādi Reičela maz ko iemācījās no šīs sarunas.

Un tā nu tajā lietainajā naktī viņa nolika grāmatu sāņus, lai norītu pāris aspirīna tablešu, un, klusībā pati sevi nosodīdama, cerēja, ka māte vētras dēļ paliks motelī. Tad Reičela varētu lasīt visu nakti un dedzināt dārgo elektrību, ko vecāki tik tikko drīkstēja atļauties.

Iegājusi šaurajā virtu vītē, Reičela sajuta izsalkumu. Plaukti bija patukši - kā jau vienmēr. Toties saldētavā viņa atrada liellopu gaļas gabalu. Dvaiera kundze gan bija vienkārša, skarba sieviete, kas izskatījās tāda pati kā visi nelaimīgie apkārt-ceļotāji dienvidrietumu tuksnesī, tomēr viņai piemita talants, kas viņu izcēla pārējo vidū. Viņa prata pagatavot vienreizējus hamburgerus. Recepti viņa bija dabūjusi no kādas vecas sievietes, kurai viņa pusaudzes gados uzkopa māju.

- Neparasta ēdiena noslēpums, - vecā dāma bija stāstījusi, - ir garšvielās.

Dvaiera kundze bija iemācījusies uzlabot hamburgeru garšu ar timiānu, taragonu, rozmarīna šķipsniņu un mazliet paprikas. Gadu gaitā viņa bija pilnveidojusi garšvielu recepti līdz pilnībai tā, ka vairs nespēja to nodot tālāk vai uzrakstīt. Viņai to lietošana iznāca tikpat dabiski kā elpošana. Un, lai arī kur Dvaieri aizceļoja, ļaudis vienmēr jūsmoja par Dvaiera kundzes hamburgeriem.

To cepšanas māksla bija pārgājusi arī uz Dvaiera kundzes meitu. Rcičclai saskrēja mutē siekalas, iedomājoties, kā zobi iecērtas sulīgā, pikantā hamburgerā ar kečupu un milzum daudz sinepju.

Kamēr gaļas gabaliņi čurkstēja uz pannas, viņa plīts

uguns nespodrajā gaismā lasīja marsiešu sāgu. Pēc brīža, kad “mēness salti lēja savu gaismu” un kapteinis Vaildcrs nolaidās ar savu komandu pameslā marsiešu pilsētā, Reičela izdzirdēja pie treilera piebraucam mašīnu.

Domājot, ka tā ir māte, Reičelai ienāca prātā, ka mamma būs nosalusi un izmirkusi. Viņa uzvārīs ūdeni, un abas padzers tēju. Tad viņa atcerējās, ka tas var būt tēvs, kuru kāds pudelesbrālis atvedis mājās, un Reičelu pārņēma bailes.

Viņš ienīda meitas grāmatas. Apvainojās uz tām. Turklāt Reičela nesaprata, kāpēc.

- Tāpēc, ka viņš pats nav ticis pie izglītības, - māte kādu vakaru paskaidroja, kad viņš izmeta pa logu veselu klēpi bibliotēkas grāmatu. - Viņš netika tālāk par piekto klasi. Tas viņu kaitina. Tāpēc jau viņš nevar nekur noturēties darbā. Kad viņš redz, ka tu tik labi lasi, nu...

Reičela neizprata, kāpēc tēvs ir tik naidīgi noskaņots pret viņu. Dažkārt, pacēlusi acis no darāmā - trauku mazgāšanas, lāpīšanas, pusdienu gatavošanas viņa ieraudzīja tēvu pētām viņu ar tumšu, neizdibināmu izteiksmi sejā. Rokā viņš turēja kārbu ar alu vai burbonu - tas bija tajās dienās, kad viņš saņēma sociālās palīdzības naudu. Aizmiglotā skatiena pavadīta, Reičela juta neizskaidrojamu baiļu tirpuļus.

Savādi, viņš bija tēvs un tomēr - svešs cilvēks.

Viņi dzīvoja kopā četrpadsmit gadus, bet Reičela viņu nepazina. Viņa gatavoja tēvam pusdienas, mazgāja viņa drēbes, dzirdēja vannasistabā urinējam, tomēr viņš palika nepazīstams kā svešinieks no lielceļa. Spriežot pēc tā, kas bija rakstīts grāmatās, viņai vajadzēja būt tēva “mazajai meitiņai”. Viņš nāca un gāja kā noslēpumains pansionāta iemītnieks, pamodās stenēdams un lamādamies, devās tikai sev zināmās gaitās, bet māte aizvadīja dienu, bažīgi lūkodamās pulkstenī un cauri aizkariem.

īstenībā tikai pirms diviem gadiem, kad Rcičelai bija divpadsmit, viņa aptvēra, ka māte baidās no tēva. Tas gan nenāca kā pārsteigums. Tas, ko viņa piedzīvoja, vēl autiņos gulēdama, joprojām atkārtojās ar šķebinošu regularitāti.

Viņa kurpes aizšļūca pa vienkāršo dēļu grīdu, aizcirtās guļamistabas durvis, tā ka noskanēja viss treilers, tad māte sāka bezcerīgi klusi lūgties, jo atskanēja sitieni un beidzot elsošana. Nākamajā rītā uz Dvaicra kundzes sejas bija redzami zilumi; tēvs izstampāja laukā un nepārnāca mājās kādas trīs četras dienas. Reičcla to visu novēroja platām acīm, neko nesaprazdama, un klusi cieta, tāpat kā māte, un, tāpat ka māte, nekad neiedomājās, ka kaut ko ir iespējams mainīt. Ja jau māte nepretojās, tad Rcičela arī ne.

Bet - viņš nekad neaizskāra Reičelu.

Tagad viņa sastingusi stāvēja pie plīts un klausījās, kā mašīnas rūkoņa laukā saplūst ar lietus plīkšķēšanu. Aizcirtās durvis. Kāds uzsauca: ar labu nakti! Riteņi ieslīdēja dubļos, un mašīna aizrūca proin. Uz koka kāpnītēm atskanēja soļi. Beidzot pagriezās durvju rokturis.

Rcičelai negaidot kļuva bail. Vai tāpēc, ka viņa juta žņaudzošas sāpes vēderā, vai arī tāpēc, ka jutās tik sievišķīga un līdz ar to neaizsargāta? Viņa atkāpās pret virtuvītes šauro leti un, sirdij dauzoties, skatījās uz durvīm.

Nu jau viņa saprata, ka tā nav māte, kas atgriezusies no

moteļa.

>

Durvis atsprāga vaļā, un meitene aizturēja elpu. Dvaicrs mirkli grīļojās uz sliekšņa, tad krišus iekrita iekšā un aizcirta durvis aiz sevis. Viņš neskatījās uz Reičelu, un šķita, ka viņš nemana meitas klātbūtni. Pilēdams kā salijis, pinkains suns, viņš aizvilkās līdz skapītim, izvilka pudeli un atgāzās uz nodriskātā dīvāna.

Kad viņš aizspēra sāņus vienu no Reičelas grāmatām, Reičela nenovaldījās.

- Neaiztiec! - Un tūlīt viņa to nožēloja.

Sarkanās acis beidzot viņu ieraudzīja.

-Ko ta’?

- Tā ir... bibliotēkas grāmata. Ja atdošu to sabojātu, man būs jāmaksā.

- Maksāt! Ko tu sajēdz no naudas! - tēvs skaļi iebļāvās. - Tu neesi nekas cits kā nolādēts parazīts! Ja nebūtu manis, tu ciestu badu. Ej un sameklē sev darbu, tu jau esi liels skuķis!

Reičela aiz šausmām nespēja izteikt ne vārda.

Viņš samiedza acis, kā pirmo reizi ieraudzīdams meiteni.

- Cik tev ir gadu?

-Tev vajadzētu zināt, tēti.

- Tev vajadzētu zināt... tēti... - viņš mēdījās. - CIK TEV GADU?

- Č-četrpadsmit...

Viņa uzacis pašāvās uz augšu.

- Tā ir? - Viņš nopētīja Reičelu no galvas līdz kājām. Reičela sāpīgi apzinājās, ka viņa ir basa, šortos un Pītera Peņa blūzītē, kam iztrūkusi poga.

- Vai tev ir draugs, Reičela? - viņš pārsteidza meiteni ar jautājumu.

Draugs! Kā lai viņa, cauru dienu tupēdama treilerā, satiktu zēnus? Turklāt zēni ar savām pūtītēm nevarēja līdzināties lielceļa laupītājiem un romiešu centurionicm.

Nezināma iemesla dēļ viņas klusēšana sadusmoja vīrieti. Varbūt tās bija viņas bailes. Dažkārt suņus aizkaitina bailes.

Viņš pieslējās kājās; Reičela pavirzījās tālāk gar leti.

- Nejēga, - viņš norūca. - Baidās no sava tēva.

Reičela centās izrādīt kaut kādu drosmi.

- T-lu mani neiebiedēsi.

- Iebiedēsi! - Viņš iesmējās. - Ha-ha! Vai tu dzirdējies, ko! Cik smalki tu izsakies! Tev patīk smalki vārdi, vai ne, mazā meitene?

Reičela atkāpās vēl tālāk.

Taču viņš virzījās aizvien tuvāk.

- Jēziņ, cik tu esi nesmuka! Paskat tik!

-Lūdzu, tēli! Nevajag...

- Neieto! Tur nu es netieku gudrs, kā varēju uztaisīt tādu nesmuku skuki!

j

Nu jau viņš rēgojās Reičelai pavisam tuvu, grīļojās un smirdēja pēc liķiera.

- Tu esi bailīga kuce. Tāpat kā tava māte. Viņa ir gatavais kājslauķis! Un kur šovakar ir mana mīļā sieva? Kāpēc negaida mani, lai izpildītu visas manas vēlēšanās? Man no jums abām metas nelabi!

Viņš centās satvert Reičclu. Vispirms viņš nenoķēra meiteni. Bet viņš turējās stingrāk uz kājām, nekā Reičelai bija licies. Otro reizi viņš uzminēja meitenes kustību un sāpīgi satvēra viņu aiz plaukstas.

- Kāpēc tu vēl ko smalki neizmuldies? Tas mani padara niknu. Labāk izlamājies!

- TĒTI! - Reičela centās izrauties. Viņš saķēra otru plaukstu un apgrieza meiteni riņķī.

Lietus plītēja treilera jumtu. Tas skanēja kā šāviņu zalve, it kā kapātu tūkstošiem krusas graudu. Tad nodārdēja pērkons un treilers sašūpojās. Tas vēlreiz sašūpojās, kad Deivids Dvaiers apgrieza apkārt savu meitu un, ar vienu roku turēdams viņas plaukstas, ar otru rāva nost viņas šortus.

-Tev patīkas smalki vārdi, kuce! Tev patikās, pirms mēs apprecējāmies? Vai atminies? Atminies, kā pazemoji mani savu draugu priekšā? Ar savu skološanos koledžā.

- Nē, tēti! - Rcičela kliedza. Rcičcla cīnījās. Bet viņš cieši turēja meiteni. Viņa juta, kā spēcīgā roka pārplēš viņas šortus. Viņš tos norāva gar gurniem.

-Vai atminies, kā es pirmo reizi to izdarīju? - viņš bļāva. - Tajā naktī, kad tu teici, ka mums vairs nebūšot bērnu. Kad tu vainoji mani, ka es tiku vaļā no otra bērna? Jēziņ, tu draņķe, mēs neatstājām īsto! Rcičcla ir nesmuka! MĒS NEATSTĀJĀM ĪSTO! Ja tu negribi vairāk bērnu, es varu par to parūpēties. Te tev būs vēl viens sma-alks vārds. So-domija! Kā tev tas patīk?

Sāpes.

Rcičela kliedza.

■ Atrāvās durvis, un iekšā iebrāzās lietus šalts. Nograndu pērkons, un naktī atskanēja vēl viens troksnis - tāda mīksta, plakšķoša skaņa, kā arbūzam nokrītot uz asfalta. Tad tēvs atlaida viņas rokas, atvēlās nost, un sāpes izslīdēja no viņas ķermeņa. Rcičcla instinktīvi krita uz priekšu un sakampa savus šortus. Viņa šņukstēdama, neko neredzēdama, rāvās uz šauro guļamistabu, galvā nebija nevienas domas, tikai viņa radīto sāpju apziņa, sāpes, kas briesmīgākas par vēdera žņaudzējiem, bērnu dzemdēšanu un pat - Rcičela zināja - nāvi.

Viņš to bija izdarījis. Viņš to bija izdarījis Reičelai.

Kad Reičela atkal juta ap sevi snaikstāmies rokas, viņa cīnījās kā satrakota kaķe. Bet tad viņa izdzirdēja mātes balsi.

- Nē, mīļumiņ! Tā esmu es! - Un Rcičcla atslāba.

Brīdi Reičela ieslīga mierinošā tumsā, tad atvēra acis

un ieraudzīja, ka guļ uz dīvāna un māte viņu uzmanīgi mazgā. Uz virtuves grīdas, atgāzies pret zemākajām atvilktnēm, gulēja tēvs.

- Vai viņš ir miris? - Reičela jautāja.

- Nē, mīļumiņ, nava gan. Es viņam zveļu ar pannu. Bet viņš ir dzīvs.

Rcičela sāka klusi un rūgti raudāt, seju rokās ieslēpusi.

- Mamm, kāpēc viņš to izdarīja? Kāpēc viņš man to nodarīja?

Dvaierakundzei nenāca vārdi pār lūpām. Viņa salasīja dvieļus, paņēma ūdens bļodu un teica:

- Tu atlabsi. Pēc pāris dienām neko vairs nejutīsi.

Rcičela asarām noplūdušu seju paskatījās uz māti.

- Tu ļauj viņam to darīt! Visu laiku!

- Man nekas cits neatliek, mīļā. Man jāļauj.

- Vai tu atveseļojies?

Dvaiera kundze atspiedās pret virtuves izlietni un paskatījās uz meitu. Pēkšņi sapņainajai, četrpadsmit gadus vecajai pusaudzei bija pieauguša cilvēka acis...

-Tu nesaproti, mīļā. Starp vīru un sievu ir...

- Ja viņš būtu mans vīrs, - Reičcla elsodama teica, - es viņu nogalinātu!

-Neņem tādus vārdus mutē, mīlā! Tu nezini...

Rcičela gribēja piecelties sēdus, bet tas bija sāpīgi.

- Kāpēc tu paliec pie viņa? Viņš ir briesmonis.

- Nē, nē! Savā ziņā jau viņš mani mīl. Viņš tikai iekšēji cieš. Pagātnē, ilgi pirms tavas dzimšanas, daudz kas notika...

- Viņš teica, ka tu esi atdevusi otru bērnu. Ko tas nozīmē?

Dvaiera kundze nobāla.

- Ak Dievs, - viņa nočukstēja. - Vai viņš to pateica?

- Mamm, man ir tiesības zināt!

Dvaiera kundze brīdi lūkojās uz meitu, klausīdamās laukā norimstošajā lietū, negaisam virzoties tālāk; viņa klusībā pieņēma lēmumu un apsēdās Reičelai blakus uz dīvāna.

- Mīlā, - viņa klusi iesāka, saņemdama meitas rokas

9 7 5 7 5

savējās. - Kad es gāju uz slimnīcu, lai tevi laistu pasaulē, mēs bijām izpostīti. Mums nebija ne plika graša pie dvēseles. Tolaik bija depresija, un tavs tēvs, tev tas ir jāsaprot, reiz bija labs cilvēks... Tā nu mums piedzima dvīnītes, bet nepietika naudas, lai samaksātu slimnīcas rēķinu. Vienu dienu uz slimnīcu atnāca kāds vīrs. Teica, ka esot jurists. Viņš pazīstot jauku pāri, kas loti vēloties adoptēt mazu meiteni. Viņi maksāšot tūkstoš dolārus, tā viņš teica.

Rcičela nenovērsa acis no mātes.

Dvaiera kundze nervozi pārlaida skatienu vīram, kas bezsamaņā gulēja uz virtuves grīdas, un klusi turpināja:

- Es biju pret to. Bet tavs tētis mani pierunāja, viņš teica, ka mums vajadzīga nauda un bērns būšot labā ģimenē. Ja mēs noraidīšot piedāvājumu, viņš teica, mums būšot divi bērni, bet. kādus apstākļus bez naudas mēs viņiem varēsim radīt? Viņš tikmēr uzstāja, mīļā, līdzēs padevos. Kopš tā laika katru dienu pateicos Dievam, ka izlēmu pareizi. Es ceru, Rei-čela, ka tava māsiņa dzīvo kādā skaistā, lielā mājā, iet uz ballēm...

- Tu - tu pārdevi manu māsu?

- Nerunā tā, Reičela! Tu to nevari saprast. Bet, lai nu būtu kā būdams, - viņa paskatījās uz bezsamaņā guļošo vīru, - tev jātiek no šejienes prom. Tu te nevari palik t.

Rcičela gribēja iebilst, bet apzinājās, ka mātei ir taisnība. Šoks pamazām pārgāja, un Reičela sāka raudāt.

Dvaiera kundze neveikli apskāva meitu.

-Tagad uzklausi mani, mīļumiņ. Tevjābūt stiprai un drosmīgai. Tev jāliek no šejienes prom. Šovakar pat. Cik vien tālu iespējams. Esmu pamanījusies sakrāt dažus dolārus bez tava tēva ziņas. Ja tu rīkosies uzmanīgi, kādu laiku iztiksi. Brauc uz Kaliforniju. Uz Beikersfīldu. Apmeties jauniešu kopmītnēs. Tas nav dārgi, un viņi par tevi gādās. Tikai nesaki, ka tev ir četrpadsmit gadi, citādi paziņos policijai. Te būs kādas man agrāk pazīstamas sievietes adrese. Viņai pieder skaistumkopšanas salons. »Saki, ka esi Naomi Bērgesas meita, - viņa ielika Reičelas makā salocīta papīra gabaliņu, - un viņa tev dos darbu. Viss būs kārtībā. Tu esi gudra meitene. Pusnaktī nāk autobuss no pilsētas. Tev jāpagūst uz to.

- Bet tu brauksi kopā ar mani!

-Nē, nevaru. Man jāpaliek pie viņa.

- Un jāsamierinās ar viņa ļaundarībām?

- Reičela, - māte klusi teica. - Es viņu mīlu.

- Kā tu to spēj?

-Tu esi pārlieku jauna, lai to saprastu, mīļā. Bet reiz, kad tu būsi pieaugusi, iemīlēsies un visu sapratīsi.

Reičela klusēdama ilgi sēdēja, apzinādamās savas sāpes un pazemojumu, un skatījās uz cilvēku, kas pie tā bija vainīgs.

-Tev jābrauc, - māte atkal sāka steidzināt. - Viņš drīz atžirgs.

Reičela viņu drūmi uzlūkoja.

- Ko viņš tev darīs, mamm?

- Neraizējies nu par mani, es tikšu ar viņu galā.

Reičela vēl brīdi domāja, tad jautāja:

- Kā tev liekas, vai viņa izskatās līdzīga man? Mana

māsa.

Dvaiera kundze pārsteigta palūkojās uz meitu.

- Nezinu, mīļā. »

- Mēs esam dvīnes.

- Ir jau divu veidu dvīņi. Vieni ir līdzīgi, bet otrie, nezinu, kāpēc, tādi var arī nebūt. Es nezinu, kādas bijāt jūs.

- Ceru, ka viņa ir skaista, - Reičela klusi teica. - Nevis neglīta kā es. Zini, mamm, es viņu gribu sameklēt.

- Ak... - Dvaiera kundze izbijās. - Kāpēc tu to gribi darīt?!

- Tāpēc, ka viņa ir mana māsa. Ja viņa zina, ka ir nopirkta, cs viņu mierinātu, izstāstīdama iemeslu.

Dvaiera kundze atmaiga, ieraugot alkas un vientulību meitas acīs. Viņa saprata Reičelas izmisīgo vēlēšanos kādu mīlēt un kādam piederēt. Viņa pati to izjuta katru sava mūža dienu.

-Tu piedzimi Holivudā, Kalifomijā, Reičela. Nezinu, varbūt viņa joprojām ir tur. Es tev izstāstīšu visu par to adoptēšanu. Bet tas nav daudz. Tagad tev jātiek no šejienes prom.

Pēc piecpadsmit minūtēm, tēvam joprojām guļot uz grīdas, Reičela stāvēja uz sliekšņa, turot rokā nobružātu somu. Uz tās bija uzlīmēti burti P un O, bet tie piederēja kādam citam. Rcičclai līdzi bija tikai fotogrāfija ar māti un dvīnītēm, pāris bērnības suvenīru un “Marsiešu hronikas” - neatdotā bibliotēkas grāmata.

Gan mātes, gan meitas acīs vīdēja sāpes - it kā Reičela ar māti skatītos vienā un tajā pašā spogulī. Negaiss bija rimies, nakts mierīga. Četrpadsmit gadu vecajai Reičelai nebija ne jausmas, kurp viņa dodas, bet atvadoties viņa teica:

- Es atgriezīšos, mamrn. Es atradīšu māsu, un mēs atbrauksim tev pakaļ. Atstāsim tēli un visas trīs būsim viena ģimene. Es par tevi gādāšu, mamrn, Tev vairs nebūs jāsamierinās... - viņa paskatījās uz grīdas guļošo, nejūtīgo vīrieti, kurš viņai nekad neko nebija nozīmējis, -... ar to.

Dvaiera kundze apskāva meitu un asaru pilnām acīm noskatījās, kā viņa viena pati pa dubļiem aiziet uz tālo lielceļu.

5

i

Kleita bija skaista, bet neērta. Tā žņaudza krūtīs, rāva tās uz augšu un saspieda vidukli tik cieši, ka viņa tik tikko spēja elpot. Tomēr Lindai Markusai patika savs attēls spoguli, kurā bija redzams viss augums. “Daiļava” no pagātnes. Trausls, izsmalcināts pielūgsmes objekts.

Ak Dievs, viņa nodomāja, kādreiz sievietes tiešām tā jutušās.

Pagājusi nost no spoguļa, viņa aplūkoja guļamistabu. Tā izskatījās kā sapnis. Atlasa aizkari, milzīga gulta ar biezu atlasa segu un pieskaņotu atlasa baldahīnu virs tās - tikai sārti, rožaini toņi. Plīša paklājs, smalkas, apzeltītas mēbeles, jaukas gleznas pie sienām, vāzēs svaigi ziedi. Viss ļoti sievišķīgi un romantiski.

Šajā pašā istabā pirms nedēļas viņai bija “rendezvous” ar laupītāju, bet to pārtrauca zvans no slimnīcas. Linda no jauna norunāja ierašanās laiku “Taurenītī”. Bet nepārtraukti kaut kas visu izjauca. Vispirms nevarēja viņa. Pēc tam nevarēja viņš.

Savādi. Lindā uzliesmoja greizsirdība, uzzinot, ka viņa nevar būt kopā ar vīrieti tieši tajā naktī. Pirmo reizi pēc tam, kad viņa vairākus mēnešus bija apmeklējusi “Taurenīti”, Lin-

da apzinājās, ka viņas partneris apkalpo citas kluba biedres. Pirmo reizi viņa juta Ipašniecisku tieksmi. Ārprātu Linda sev iestāstīja: viņš ir noalgots mīļākais. Viņš apkalpo cita sievieti. Bet emocionāli Linda bija pārsteigta par savām domām: viņš ir mans. Viņš pieder man.

Ar šo vīrieti viņa bija kopā trīs reizes. Pirms tam bija gadījušies daždažādi, bet neviens viņu neapmierināja un viņai nepalīdzēja. Un tad Linda satika “viņu”. Tas notika viņas izfantazētajā Venēcijas naktī. Senos laikos Venēcijas iedzīvotāji Sv. Marka laukumā pastaigājās maskās. Ideja bija radusies pēc tam, kad Linda noskatījās filmu “Amadejs”. Vīrietis, viss tērpies melnā - ar melnu apmetni, melnu masku -, ielauzās viņas istabā un izsmalcināti mīlējās ar viņu.

Toreiz Linda gandrīz izjuta orgasmu.

Tā nu viņa atkal lūdza šo vīrieti.

?

Nākamajā reizē viņš bija lielceļa laupītājs no balādes. Straujš, spēcīgs, bet vienlaikus maigs, viņš ielavījās pie Lindas istabā, kur viņa izšuva, un mīlējās ar viņu. Arī tad viņa nonāca līdz tādai seksuālai baudai, kādu nekad iepriekš nebija izjutusi. Trešajā reizē, kad Linda piezvanīja uz “Taurenīti” un pasūtīja to pašu partneri, viņa izteica vēlēšanos, lai viņš būtu zaglis.

Tomēr satikšanos bija izjaucis peidžers. Šovakar bija paredzēts, ka vīrietis parādīsies Pilsoņu kara konfederātu virsnieka formā un maskā gluži kā no karnevāla. Lai arī kādos apstākļos, taču Linda pieprasīja, lai viņas vīrieši būtu maskās. Viņa negribēja redzēt mīļākā seju un negribēja, lai vīrieši redz viņējo. Maska aizsargāja viņas personību.

Linda paskatījās uz rokas locītavu un atcerējās, ka noņēmusi pulksteni. Viņa bija nolēmusi šīvakara fantāzijai ļaut pilnu vaļu. Novilkusi moderno apģērbu un ietērpusies kostīmā, kas bija īpaši viņai nolikts, Linda novietoja visas savas

mantas ģērbtuvē un aizvēra durvis. Aizvērt durvis nozīmēja aizzīmogot Šodienu. Noliedzot Šodienas piederumus - somiņu, pulksteni, peidžeru, zeķubikses -, viņa varēja vieglāk atgriezties Vakardienā.

Tas bija nepieciešams, lai eksperiments izdotos.

Linda no pieredzes zināja, ka partneris var ierasties jebkurā mirklī. Īpaši tad, ja bija tādi vēsturiski scenāriji. Viņa zināja, ka dažas kluba biedres neapgrūtināja sevi ar skatuves dekorācijām un kostīmiem. Viņas tikai pieprasīja sev vēlamo modeli, paņēma istabu un bez kādiem teatrāliem izpušķojumiem ķērās pie seksa. Citas - kā Linda pati -juta nepieciešamību pēc spēles un izlikšanās un priecājās par to.

Tādā veidā Linda Markusa cerēja atrisināt savu problēmu.

Un tāpēc Linda atradās šeit, “Taurcnīti”, nevis slimnīcā vai lasīja medicīniskus žurnālus, vai rakstīja runu Apgabala mediķu asociācijas svinīgajām pusdienām. Parasti Lindas dzīve bija saistīta tikai ar viņas darbu; viņa atlicināja ļoti maz laika sabiedriskām aktivitātēm vai atpūtai; viņa atradās šeit, lai atrastu līdzekli, kā tikt galā ar savu problēmu. Bet, būdama ārste, kas ārstē pati sevi, viņa juta, ka ir grūti apslāpēt profesionālo interesi, līdz ar to ārstēšana nedeva rezultātus un problēma palika.

Krinolīnam viļņojoties un maigai sveču liesmai metot sapņainu atblāzmu uz priekšmetiem telpā, Linda staigāja pa plīša paklāju un centās iejusties lomā. Bet nespēja.

“Cik daudz kluba biedreņu viņš satiek vienā dienā?” Linda prātoja. (Mēs šeit visas esam biedrenes, direktore bija skaidrojusi Lindai pārrunas laikā. Nevis klientes vai pircējas, bet biedrenes. Un mūsu vīrieši ir partneri.) Galu galā - cik reižu dienā vīrietis, lai arī cik jauns un spējīgs, var dabūt to uz augšu? Cik reižu viņš spēj apmierināt sievieti?

Katru reizi jau viņam nav jāejakulē, Linda sev teica.

Viņa atvairīja tādas domas. Tās nenāca par labu. Viņa šeit atradās, lai mīlētos, nevis analizētu vīriešu fizioloģisko loģiku. Linda vēlreiz atgādināja sev, ka jāatstāj aiz durvīm zinātnieces ziņkāre un medicīniskā domāšana. Citādi eksperiments neizdosies.

Gaitenī atskanēja soļi! Linda apcirtās pret durvīm un skatījās. Durvju rokturis pagriezās.

Negaidot ārstei Lindai Markusai aizrāvās elpa. Viņa visu aizmirsa. Visas domas izgaisa, vērojot zeltīto rokturi lēni griežamies un iedomājoties roku, kas vēra durvis, vīrieti, kam piederēja šī roka, stingros muskuļus, stūraino zodu, zemo, patīkamo balsi.

Tajā pirmajā naktī kopā ar šo vīrieti - lai arī kas viņš bija - viņa gandrīz, gandrīz...

Durvis lēni atvērās. Linda ievilka elpu.

Vispirms viņa ieraudzīja nospodrinātus zābakus, tad garu roku pelēkā piedurknē ar zelta izšuvumiem. Beidzot zem pelēkās konfederātu ģenerāļa cepures maskas slēptu seju. Tad maiga, izsmalcināta balss teica:

- Esiet sveicināta, kundze!

Linda stāvēja pilnīgi nekustīga. Viņi laikam algo profesionālus aktierus, viņa domās sev teica. Viņš tēlo loti labi.

Tad: nolādēts, Linda! Ļaujies taču fantāzijai!

Bet daudzie ar medicīnu saistītie gadi bija attīstījuši Lindas analītisko prātu. Viņai bija grūti fantazēt, viņa nespēja atvairīt savu aso, vērtējošo domāšanu, kādu bija devusi medicīniskā izglītība.

Ak Dievs, viņš ir skaists!

- Ceru, ka neiztraucēju jūs, kundze, - atskanēja samtaina balss, un vīrietis piemeta roku pie pelēkās filca cepures.

Bet lajā brīdī, kad Linda gaidīja, ka viņš pienāks un noskūpstīs viņai roku vai darīs ko citu tikpat iestudētu, vīrietis viņu pārsteidza ar jautājumu:

- Vai atļausiet džentlmenim kaut ko iedzert?

Linda apmulsusi pavērās apkārt. Vai viņam tā bija jāsaka?

- Tur laikam gan netrūkst liķieru...

Vīrietis piegāja pie galdiņa un pacēla karafi, kas bija pildīta ar dzintarkrāsas šķidrumu. Iedzēris no kristāla glāzes, viņš caur acu caurumiem maskā nopētīja Lindu. Melnajā maskā bija redzamas melnas acis ar melnām skropstām.

Linda juta, kā viņai paātrinās pulss.

- Vai mēs, kundze, esam jau iepriekš tikušies? - vīrietis klusi vaicāja.

- Es... - Linda nevarēja dabūt vārdus pār lūpām.

- Es meklēju savu draudzeni. Viņu sauc Šarlote. Vai jums ir bijusi tā iespēja ar viņu iepazīties?

Linda stāvēja kā apdullusi.

Gaisu pildīja spēcīga rožu smarža. Daudzo sveču gaisma it kā kustējās, izlocījās un izplūda pa visu istabu. Linda juta, kā viņu pārņem telpas romantiskā atmosfēra.

Bet viss taču bija iestudēts!

Tomēr, lai būtu kā būdams, Linda sāka ļauties iespaidam. Tas viņai sagādāja prieku. Viņa gribēja, lai burvība iedarbojas...

Melnās, mirdzošās acis nemeklēja sievieti, vārdā Šarlote. Tās bija šeit Lindas Markusas dēļ, jo Linda bija pieprasījusi taisni šo vīrieti un jau izjuta pēc viņa īpašnieces tieksmi.

- Es nezinu, kas man tagad būtu jāsaka. Vai tad... kas ir Šarlote?

Smaids vīrieša sejā viegli parāva masku uz augšu.

Šodien atšķirībā no iepriekšējās reizes, kad viņam bija slēpotāja maska, Linda redzēja vīrieša sejas apakšējo daļu. Jā... viņš bija skaists.

- TacI es būšu sajaucis adreses.

Linda samulsa. Vai viņš bulu atsūtīts uz nepareizu istabu? Nē... tas noteikti bija viņas pasūtītais partneris. Bet ko lai tagad...

Vīrietis, turēdams rokā kristāla glāzi, pienāca pie viņas.

- Bet, ja nu tā, - viņš klusi teica, - es pat nemēģināšu vairs meklēt Šarloti.

Viņš nostājās Lindai cieši klāt. Viņa palūkojās augšup. Kā viņa varēja aizmirst, cik garš ir šis vīrietis! Negaidot uzvēdīja pazīstamā smarža. Viegla vīriešu odekolona dvesma. Tā pati, kas iepriekšējās reizēs. Kā sauca to smaržu? Viņa taču zināja...

Vīrieša plauksta pieskārās Lindas vaigam. Slaidie pirksti noglāstīja sejas aprises, lūpas, plakstiņus. Viņš nesteidzās; viņa kustības bija gurdenas, gandrīz slinkas, it kā abiem būtu paredzams pavadīt kopā veselu nakti.

- Vai atļausiet džentlmenim stādīties dāmai priekšā? -viņš maigi jautāja. - Mani sauc Bjū.

Viņš nolieca galvu un viegli piekļāva savas lūpas Lindas lūpām.

Linda nopūtās. Cik lieliski! Nekādu vārdu, seju, šaubu, ko gan viņš domās pēc tam, nekādas vajadzības izskaidrot problēmu, kura nodarbina Lindu, kāpēc bija izjukušas viņas divas laulības un vienmēr skaudri izbeidzās jaunas attiecības. Viņam nebija tiesību brīnīties vai jautāt. Viņam gluži vienkārši bija jādara savs algotais darbs. Un Lindai jātiek mājās izārstētai.

Viņa atbildēja uz skūpstu.

“Bjū” sāka rīkoties. Viņš lēni novilka pelēkos virsnieka formas svārkus, tad linu kreklu. Atlētiskais torss, kaut gan

Linda jau divas reizes to bija redzējusi, atkal lika aizrauties elpai. Ne pārāk muskuļains - tieši tik daudz, lai brīdinātu, kāds spēks lajā slēpjas. Jā, tas nebija pārāk muskuļains. Šajā skaistajā vīrietī nebija nekā pārspīlēta. Tādi nebija pat ne skūpsti, ne meklējošie glāsti, it kā abi būtu kopā pirmo reizi. Cik bieži gan, pirmo vai otro reizi satiekoties ar vīriešiem, kuri izskatījās maldinoši smalkjūtīgi, Lindai bija nācies pieciest steidzīgus, alkatīgus skūpstus, ātru biksīšu noraušanu, priekšlaicīgu uzmākšanos ar savu erckciju, kad viņa tam vel nebija gatava!

Linda sajuta Bjū uzbudinājumu. Viņa to juta caur mežģīņu un atlasa metriem, caur konfederāta vilnas biksēm. Cik tas bija brīnišķīgi! Novilcināt noslēpuma atklāšanu, pārdzīvot gaidu nojausmu! Nesteidzināt viņu. Viņš varētu šo to pamācīt citiem vīriešiem.

Tad pēkšņi Bjū kļuva neatlaidīgs. Viņš izvēlējās pašu pareizāko ritmu - tieši tobrīd Linda vēlējās, lai viņš pasteidzas, jo pašas satraukums pieauga. Linda elpoja īsiem vilcieniem, cieši ar rokām un lūpām piekļāvusies pie viņa. Linda juta, kā viņa pirksti attaisa uz muguras kleitas pogas. Atlasa augšdaļa noslīdēja lejā, bet viņa joprojām slēpās zem mežģīnēm, kokvilnas, lentēm un korsetes. Bjū labi prata tikt galā arī ar to visu un prasmīgi viņu joprojām skūpstīja, cieši apskāvis.

Tad Linda bija palikusi tikai biksītēs. Aši viņu pacēlis, Bjū aiznesa Lindu uz dīvāna un maigi apguldīja. Turpinājās skūpsti uz sejas, kakla, krūtīm. Linda novaidējās, un viņš ilgāk pakavējās ar skūpstiem pie viņas krūšu galiem, liekot Lindas augumam izliekties un viņai beidzot izdvest:

- Tagad...

Bjū novilka zābakus un bikses. Bet, kad viņš aizskāra biksīšu gumiju, Linda viņu apturēja.

Tā viņš gulēja uz Lindas, skūpstīja, glāstīja viņu un noveda līdz uzbudinājuma kulminācijai. Viņa roka paslīdēja starp Lindas kājām, bet viņa bez vārdiem to pastūma atpakaļ. Tad Bjū, pats sevi vadīdams, iegāja viņā, atbalstījies uz elkoņiem, lai caur melno masku varētu skatīties Lindai sejā. Lindu valdzināja tumšās, dedzīgās acis. Kopā sakļautiem ķermeņiem Linda gulēja šā skatiena gūstā.

- Nāc, - viņa čukstēja. - Bjū, lūdzu, nāc!

Bet viņš kustējās lēnā, sapņainā okeāna viļņošanās ritmā. Linda apvija rokas viņam ap kaklu un kājas ap gurniem.

- Nāc! - viņa čukstēja. - Lūdzu! Ātrāk!

Viņai šķita, ka acīs aiz maskas pazib apjukums. Tad viņa augums saspringa. Viņa kustības kļuva straujas. Viņš aizvēra acis. Koncentrējās.

- Jā! - viņa aizsmakusi izdvesa. — Jā!

Beidzot viņš nodrebēja, novaidējās un tik cieši pierāva Lindu sev klāt, ka viņai aizsitās elpa.

- Vai sasniedzāt orgasmu? - jautāja psihoterapeite.

Linda staigāja šurpu turpu pa paklāju.

-Zināt-nē. Ārprāts! - Linda apstājās un paskatījās uz ārsti Virdžīniju Reimondu, kas pītā krēslā sēdēja ar muguru pret elpu aizraujošu skatu uz Losandželosu. - Mūžam viens un tas pats, - Linda turpināja. - Mīlēšanās notiek vienreizēj i, bet es it kā palieku malā. Nespēju neko ar sevi iesākt. Lai ari ko viņš darītu, lai ari kā mani tas satrauktu, es pilnībā neatsaucos. Kustos līdzi. Runāju, saku, ko vēlos. Un tad... nekā. Kad viss ir beidzies, atgriežas aizvainojums.

- Aizvainojums pret kādu vai pret ko? - jautāja ārste Reimonda.

Linda uzsmaidīja psihoterapeitei.

- īsti nezinu. Varbūt uz ārstiem, kas mani bērnībā tik daudz reižu operējuši. Varbūt uz trauku ar karsto ūdeni, kas mani applaucēja. Varbūt uz savu māti. Uz visiem vīriešiem, kuri pēc kāda laika nozuda un nepalīdzēja izārstēt manu frigidi-tāti. Laikam uz visu pasauli.

Linda apstājās pie loga, kas stiepās gar visu sienu, un paskatījās ārā. Janvāris, burvīga Dienvidkalifornijas diena. Tālumā ņirbēja zilais okeāns, palmas bija koši zaļas, un nevainojamo ainavu papildināja gubu mākoņi. Lejā uz ielas atradās milzīga izkārtne. Uz tā bija pazīstama cilvēka seja - Morālās tikumības kustības dibinātājs. Linda pāris reižu bija redzējusi TV viņa “Labās vēsts stundu”. Reverends, bez šaubām, bija ārkārtīgi spēcīgs runātājs. Neticami, cik daudz sekotāju bija ieguvis šis fundamentālais kristietis! Aptaujas liecināja, ka reverendam ir lielas iespējas jūnijā vēlēšanās uzvarēt kā republikāņu pārstāvim.

Linda novērsās no loga un apsēdās uz pītā dīvāna sārti oranžajiem spilveniem. Ārstes Reimondas kabinets bija miera pilns paradīzes dārzs drudžainās mūslaiku lielpilsētas vidū. Linda te nāca jau gandrīz desmit gadus.

- Es ļoti, ļoti gribu satikt cilvēku, ko mīlēt, - Linda klusi teica. - Man nepatīk dzīvot vienai. Es gribētu vīru un bērnus. Es tik ļoti centos, lai abas manas laulības izdotos. Es patiesi centos.

Ārste Reimonda pamāja. Linda Markusa bija sākusi viņu apmeklēt tolaik, kad izjuka pirmā laulība. Lindas vīrs paziņoja, ka nevarot vairs ciest sievas nakts dežūras slimnīcā un izsaukumus neatliekamos gadījumos.

- Viņš teica, ka gribētu kaut reizi aiziet kopā ar mani uz kino! - Linda viņai toreiz stāstīja. Bet gan Linda pati, gan ārste Reimonda zināja īsto šķiršanās iemeslu. Tam nebija nekāda sakara ar laiku, ko viņa pavada darbā. īstais iemesls bija Lindas frigiditātc.

Pēc četriem gadiem otrais vīrs bija atkārtojis tos pašus vārdus, paziņodams, ka esot noguris no Lindas peidžera, kas nemitīgi pārtrauc viņu sabiedrisko (dažkārt arī seksuālo) dzīvi. Un atkal Linda un viņas psihoterapeite zināja īsto bēgšanas iemeslu.

Otrā laulība bija turpinājusies tikai vienpadsmit mēnešus. Pēc tam ārste Rcimonda uzklausīja Lindas īso sakaru at-stāstus, tie visi bija neveiksmīgi, un galu galā Linda bija padevusies.

Linda paskatījās pulkstenī. Atsaukusies uz televīzijas režisora Berija Grīna zvanu un atklājusi, ka viņa birojs atrodas tajā pašā ēkā, kur ir viņas psihoterapeites kabinets, Linda bija norunājusi ar Grīnu tikšanos pēc iknedēļas seansa pie ārstes Reimondas.

- Viņam esot man darbiņš, - Linda pastāstīja ārstei. - Darbiņš! It. kā man nebūtu darba pāri galvai!

- Bet tu taču piekriti, vai ne? - Virdžīnija Reimonda jautāja.

- Esmu glaimota, ka viņš izvēlējies mani. Tas taču ir aizraujoši: strādāt studijā, mācīt kinozvaigznēm, kā tēlot ārstus. Es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka neskatos viņa šovu, lai gan draugi atzīst viņa uzvedumu “Pieci ziemeļos” par vienu no populārākajiem televīzijas raidījumiem. Viņš uzaicina mani par tehnisko konsultanti. Tas varētu būt interesanti.

- Kaut ari tu tik tikko tiec galā ar saviem dienas darbiem.

Tad viņas pievērsās Lindas problēmai.

-Tu jau, Virdžīnija, zini, kāpēc es tā cenšos, lai man neatliktu neviena brīva brīža, - Linda klusi teica. - Tad man nav jāiet uz savu tukšo māju, kas man pastāvīgi atgādina, ka esmu trīsdesmit astoņus gadus veca un vairāk par visu pasaulē vēlos ģimeni. Bet, lai būtu ģimene, ir vajadzīgs vīrs, un, lai dabūtu vīru, man jātiek vaļā no nolādētās guļamistabas problēmas. Paklau... - Linda pavirzījās uz dīvāna malu un nopietni paskatījās psihoterapeitei acīs. - Es tik ļoti gribu sevi izārstēt un tik ļoti vēlos būt normāla, ka tam taču vajadzētu notikt viegli!

Linda piecēlās un atkal sāka staigāt pa kabinetu.

- Es tā vairs nespēju dzīvot, Virdžīnija, slimnīca man kļuvusi par galveno manā mūžā, un tas ir tādēļ, lai es aizmirstu faktu, ka esmu viena. Tāpēc nolēmu kaut ko darīt, apzināties savu problēmu un censties to novērst. Un, kad mana draudzene Džordžija pastāstīja par klubu “Taurenītis” un kā tas palīdz viņai, arī es izmēģināju laimi.

- Vai tam bija kāda jēga?

- īsti nezinu. Es pilnībā nespēju ļauties fantāzijai. Manuprāt, ja es to varētu sasniegt - ja uz mirkli pārvērstos par ko cilu -, tad varbūt reizi par visām reizēm atbrīvotos no sava lāsta.

- Vai tev šķiet, ka fantazēšana palīdzēs?

- Jā, ja es kļūtu par citu cilvēku, es pārvarētu seksuālo aizturi. Varbūt, ja iedomāšos sevi par Mariju Anluancti, es spēšu gultā atraisīties! Nezinu. Vaina slēpjas tur, ka esmu pieradusi atbildēt par jebkuru situāciju un kontrolēt to, tādējādi nespēju ļaut, lai fantāzija ņem virsroku.

Linda aizgriezās no loga un paskatījās uz savu psihoterapeiti. Virdžīnija Rcimonda gadiem ilgi pūlējās palīdzēt Lindai - problēmu bija radījusi trauma bērnībā, līdz ar to tā nebija īsti psiholoģiska, tāpēc ārste nebija iebildusi, kad Linda nolēma iestāties “Taurenītī”.

- Bet tas var būt bīstami, - viņa tomēr brīdināja. - Tu vari neatrast to, ko meklē.

Tomēr Linda viņai bija atbildējusi:

- Esmu ar mieru uzņemties risku. Izaicinājums mani nebaida.

- Kādas ir tavas domas par maskām? - Linda atkal pievērsās ārstei. - Vai tās palīdzēs?

- Kā jau esmu teikusi iepriekš, ja tu neatbrīvosies, tu nekad neizbaudīsi seksu. Maskas dod tev vajadzīgo atslābumu. Tās ļauj tev izbaudīt izdomāto psihodrāmu - vai nu ar laupītāju, vai konfederātu virsnieku. Maska ierobežo tevi, Linda Markusa, un ļauj kādai citai personībai ņemt virsroku. Tu baidies no seksa, Linda, vai, pareizāk sakot, no atraidījuma savu rētu dēļ. Tikt vaļā no bailēm - tas ir viens no svarīgākajiem soļiem, lai baudītu seksu.

- Bet vai līdzēs?

-To rādīs laiks. Un tev jāiemācās atbrīvoties.

Linda klusēja. Domās viņa jau veidoja nākamo scenāriju - ar savu mīļāko maskā.

6

Elpaso, Rietwnteksasa, 1952. gads

Reičcla izsalkusi vēroja virtulus. Cauri stiklam bija redzams, kā spīd glazūra, cukura pūderis, daži virtuļi bija ar biezu šokolādes un riekstu vai putukrējuma kārtu, tur bija ari viņas iemīļotie saldie, apaļie, ar sarkanu ievārījuma pildījumu. Viņa jau otro dienu atradās Elpaso un nebija ēdusi, kopš izkāpa no Greihaundas autobusa. Ja kāds viņai nebūtu nozadzis maciņu, viņa tagad ne tikai paēstu, bet arī būtu ceļā pareizajā virzienā - uz Kaliforniju.

Bet viņa bija viena un bez naudas svešā pilsētā, nogurusi, izsalkusi un netīra, un viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko tagad darīt.

Ar acs kaktiņu viņa vēroja vīru aiz letes, kurš krāva uz lieliem šķīvjiem sildītas pupas. Pēdējā vielā, kur viņa bija mēģinājusi pārnakšņot, īpašnieks viņu burtiski izmeta uz ielas. Bet šī pilsēta uz Teksasas štata robežas, kur pāri jau bija redzama Riogrande Meksikā, bija bīstama vieta vientuļai, četrpadsmit gadus vecai meitenei. Dienā Reičcla bija staigājusi un staigājusi pa meksikāņu tirdziņiem, kur tūristi pirka tekilu “José Cuervo” un kreppapīra puķes, viņa ilgojās, kaut

viņai būtu pāris peso, lai varētu nopirkt ko ēdamu, lāgiem viņa atpūtās katoļu baznīcās, kur meksikāņu un indiāņu sievietes, aptinušas ap galvu melnas šalles, lūdza Dievu. Nu jau bija nakts, un tūristi atradās drošībā viesnīcās. Rcičela centās būt cik vien iespējams nepamanāma piedūmotajā kafejnīcā, cerēdama, ka viņai liks mieru un ļaus sēdēt pie galda visu nakti patvērumā no aukstā vēja un lasīt grāmatu. Kaut ari viņa nebija pasūtījusi neko ēdamu. Pat ne kafijas tasi.

Rcičclai nekad nebūtu nācis prātā pasūtīt ēdienu, ja viņai nebija naudas, ar ko samaksāt, un pēc tam gaidīt, kas notiks. Iedzimtais godīgums pasargāja viņu.

Bija pusnakts, un trokšņainajā kafejnīcā pulcējās bezmiega mocītie. Vairums no viņiem izskatījās pretīgi savā bezcerībā, un arī tāpēc Reičela centās sarauties, cik vien varēja, maza un neredzama, sakņupuši aiz plastmasas palmas, seju ieslēpusi dūrēs un acis cieši pievērsusi grāmatai. Viņa tuvojās “Marsiešu hronikas” pēdējam stāstam “Miljonu gadu pikniks”, kad tas būs izlasīts, viņai pat nepaliks pēdējais mierinājums -grāmata.

Reičela domāja par māti. Viņa daudz domāja. Autobusā no Albukerkes Reičela visu ceļu bija raudājusi un vairākas reizes gandrīz izlēkusi ārā, lai skrietu atpakaļ uz mājām. Bet viņa saprata, ka mātei ir taisnība. Vienu reizi viņš to bija Rci-čelai nodarījis. Nebija iemesla, lai viņš to nedarītu atkal.

Ja vien viņa nebūtu iekāpusi nepareizajā autobusā! Taču Reičela bija tik apjukusi un visu laiku raudāja, ka gandrīz tikai Elpaso, Teksasā, atklāja savu kļūdu. Viņa bija paredzējusi braukt uz Kaliforniju! Un, kad Reičela izkāpa no autobusa, lai kaut ko uzkostu, viņa ieraudzīja, ka maciņš ir pazudis. Visa nauda un tās sievietes adrese, kurai piederēja skais-tumsalons Beikersfīldā! Rcičclai nebija pat desmit centu monētas, lai piezvanītu mātei.

Reičcla pacēla galvu un sastapās ar svešinieka skatienu. Viņš stāvēja pie letes, un viņam bija bakurētaina seja un mugurā ādas žakete. Meitenei nepatika šis skatiens.

Reičcla centās pievērst visu uzmanību grāmatai. Rejs Bredberijs rakstīja: “Māte bija slaida un maiga, un viņai ap galvu bija savīta zeltaina matu pīne, gluži kā tiāra...” Un Rei-čela sāka raudāt.

- He, sīkā, kas ta’ nu?

Izbijusies viņa paskatījās augšup. Blakus stāvēja vīrietis ādas žaketē un blenza lejup. Reičcla sajutās maza un neaizsargāta.

- Ko tu te dar’ tik vēl’, mazais? - vīrietis smīnēdams jautāja. - Vai negribi kompāniju?

Reičcla norija asaras.

- N-nē, paldies! Man nav vajadzīga kompānija.

- Jā! Kā ta’! - Vīrietis pavilka krēslu un apsēdās Rci-čelai blakus. - Ko tu sak’, vai tu negrib’ ar man’ papriecāties?

Viņš asi smirdēja pēc alus.

Reičcla izmisīgi paraudzījās viņam garām, cerēdama notvert aiz letes stāvošā vīra skatienu. Bet viņa tur nebija, tikai pāris miegainu apmeklētāju sakņupuši sēdēja pie kafijas krūzēm.

- Eima! - svešais teica, un viņa balsī izskanēja nepacietība. - Es tepatās tuvumā dzīvo. Mēs abi labi papriecāsimies. Man ir daži draugi, tie tev ar patiks.

Reičelai dobji sitās sirds - viņa jutās iedzīta slazdā.

-Tu ir badā, tik maza un kaulaina. Man mājā ir ēdiens.

- N-nē, paldies!

- Saderēsim, ka tu ir aizmukusi. Tas ir pret likumu, vai zin’! Es pasauks pogainos, un šie tev’ arestēs.

Reičelai iepletās acis.

Vīrietis saņēma meiteni aiz plaukstas locītavas. Tvēriens bija karsts un mikls.

-Nac! Es var’ saderct, ka mums ies jautri.

- Nē! Es... es kādu gaidu!

-Jā? Ko?

-M-manu draugu.

- Draugu! Tu? - Svešais iesmējās, galvu pret griestiem atmetis. - Klau, skuķu, es ir visādas redzējis, bet tev nu jāpiešķir medaļa. Ja tev ir draugs, tad es ir Romas pāvests.

- Piedod, jūsu svētība, - pēkšņi svešajam aiz muguras atskanēja kāda balss.

Rcičcla pavērsa skatienu augšup. Jauns, slaids puisis ar gandrīz rudiem matiem viegli smaidīja, raudzīdamies uz Ādas Žaketi.

- Tā nu sagadījies, ka tā ir manas meitenes roka, kuru tu esi sakampis.

Sekoja īss klusuma brīdis, tad Ādas Žakete palēcās, iepleta rokas un noteica:

- Labs ir! - un izmetās ārā.

- Viņš neatgriezīsies, - teica draudzīgi noskaņotais jauneklis. - Vai ar tevi viss kārtībā?

Reičelai acis sariesās asaras. Viņa tik ļoti ilgojās pēc mātes!

- Ei! - jauneklis teica apsēdies. - Kas tad nu? Paklau, nav jau nemaz tik traki, vai ne?

Kaut kas viņa balsī un savāds maigums viņa acīs apturēja meitenes asaras un ļāva labāk aplūkot svešinieku. Reičela neprata vērtēt pieaugušos pēc izskata, bet, pēc viņas domām, jauneklis varēja būt treileru parka vadītāja deviņpadsmit gadus vecais dēls. Tikai viņš bija glītāks nekā parka vadītāja dēls. Patiesību sakot, viņš bija skaists. Un viņam piemita apburošs smaids.

- Ko tik jauka mazulīte viena pati dara šeit vēlu naktī? -viņšjautāja.

Un tad Reičela iemīlējās.

- Klau, - viņš teica piecpadsmit minūtes vēlāk, kad uz galda jau stāvēja uzkodas un “Nehi" pudele. - Es parasti mēdzu teikt, ka aizbēgšana neko neatrisina. Bet, vai zini, tu esi pareizi rīkojusies, man rādās, ja ar tevi tā gadījies.

Atbilstoši savai būtībai, jo citādi Rcičcla nemaz neprata, viņa bija ātri izklāstījusi visu savu nelaimi, un svešinieks klausīdamies ik pa brīdim līdzjūtīgi māja ar galvu.

Tad viņš nodrebinājās un teica:

- Ak tu, nabadzīte!

Svešinieku sauca Dcnijs Makejs, un viņš bija ceļā uz Sanantonio. Reičela uztvēra, ka viņš ir teksasietis, pēc viņa izrunas - viņš pabeidza teikumu ar kāpjošu intonāciju, kā uzdodams jautājumu, piemēram: “Esmu ceļā uz mājām?” Vai: “Gadu pavadīju Kalifornijā?”

Viņš aizdedzināja cigareti “Camel” un turpināja:

-Nupat demobilizējos no armijas. Dienēju Ordas fortā, Kalifornijā. Ek, nebija nekādas jēgas tur palikt. Tā nu braucu mājās-uz Teksasu. Vai negribi šauties man līdzi?-viņš jautāja, maksājot rēķinu. - Paceļam mēs varētu izdomāt, ko tev tagad darīt.

Bet Reičela vairs neuztraucās par to, kas ar viņu notiks. Denijs Makejs bija laipnākais cilvēks, kādu viņa savā mūžā bija satikusi, un viņš solīja, ka parūpēsies par Reičelu. Un meitene viņam ticēja.

Viņi apstājās motelī pie lielceļa un likās gultā. Nenotika nekas īpašs, patiesību sakot, ja Reičela būtu vairāk pieredzējusi, viņa atzītu Deniju par nekam nederīgu mīļāko, bet Reičela neko nezināja, un viņai bija vienalga. Tāpat viņa neraizējās par to, ka četrpadsmit gadu vecumā zaudē nevainību. Viņa bija cerību un laimes pārpilna, jo cita cilvēciska būtne

turēja viņu savas rokās un mierināja ar savu siltumu, pirmo reizi skūpstīja viņu un stāstīja, ka viņa ir skaista. Tam nebija nozīmes, kas notika ar viņas augumu, tas nekas, ka sāpēja (tās nebija tik stipras sāpes, kādas viņai bija nodarījis tēvs, jo šīs viņa sajuta kā dabiskas sāpes, kādas jau sievietēm jācieš). Reičela Dvaicrc pirmo reizi savā īsajā mūžā bija neizsakāmi laimīga, jo beidzot viņai bija kāds, ko mīlēt, un tas bija galvenais.

Nākamajā dienā viņi šķērsoja Riograndi un iebrauca Meksikas robežpilsētā. Tur Reičela pirmo reizi izmēģināja vēl kaut ko.

Viņa piedzērās.

Un viņa izcieta vēl citas sāpes.

- Pacieties, mīlulīt, - Rcičela neskaidri sadzirdēja De-nija balsi. Viņa bija nobijusies, tomēr ne pārāk, jo, pirmkārt, bija gandrīz līdz nemaņai piedzērusies un, otrkārt, savā apmātībā domāja, ka dara kaut ko Denija labā. Denijs bija aizvedis meiteni uz svešo istabu virs krodziņa un devis rīkojumus pašai resnākajai meksikānietei, kādu vien Rcičela bija redzējusi, un pats sēdēja Reičelai blakus, turēdams viņas roku, kamēr karsta sāpe šāvās cauri viņas augšstilba iekšpusei.

Nākamajā rītā Denijs Reičelai izstāstīja, ka viņa zaudējusi samaņu un viņš nogādājis Reičelu atpakaļ uz moteli. Nu viņš bija uztraucies par Reičelu - rūpējās par meiteni un pat pagādāja viņai aspirīnu pret sāpēm.

- Es lepojos ar tevi, mīlulīt! Dažas sievietes to tik labi nespēj pārciest.

Reičela aizgāja uz vannasistabu, lai paskatītos, kas tad ar viņu izdarīts, un apstulba no pārsteiguma. Kājas augšstilbā, iekšpusē, tikai pāris collu no intīmās vietas, rēgojās tetovējums.

Mazs taurenītis.

Tik reāls, tik dzīvs, ka Reičela varētu apzvērēt - tas nolaidies trīsuļo uz bālās miesas.

- Kā tev patīk? - Denijs jautāja, durvīs stāvēdams.

-Sāp...

- Pāries.

Reičela uzlūkoja viņu.

- Kāpēc, Dcnij? Kāpēc tu to izdarīji?

Viņš iegāja vannasistabā un apskāva meiteni. Noskūpstījis Reičelu uz galvas, viņš teica:

- Tāpēc, ka es gribu, lai tu man piederētu. Tādā veidā tu visa esi mana.

Šiem vārdiem Reičela nespēja pretoties. Kaut arī viņa juta sāpes, kaut arī viņas ķermenim bija nodarīts pāri, Reičela vairāk par visu dzīvē alka kādam piederēt. Ja taurenītis nozīmēja to, tad viņai tas sagādāja tikai prieku.

Nākamajā dienā viņi brauca uz Sanantonio.

Reičela lepna un laimīga sēdēja blakus Denijam vecajā fordā, vērodama, kā Teksasas apvidus pakāpeniski mainās no tuksneša uz auglīgu lauksaimniecisku zemi. Ceļš veda cauri līdzenumam ar kalkainu balta māla augsni, kur nekas neauga un joslām nīkuļoja zemi krūmi. Beidzot viņi tuvojās Kalnu zemei, kur auga nevis krūmi, bet koki, un kur, kā Dcnijs stāstīja, bija viena govs uz pieciem, nevis piecdesmit akriem. Pamestību pamazām nomainīja apdzīvotas vietas - benzīna uzpildes stacijas, rančo, veci meksikāņu mājokļi, kas bija celli no saule apdedzinātiem māliem un salmiem, un, kad viņi tuvojās ceļamērķim, Reičela cerēja, ka drīzumā jau skanēs kāzu zvani.

Viņai patika novērot Deniju pie stūres, kā viņš vada automašīnu. Jo vairāk viņa skatījās uz puisi, jo skaistāks tas viņai šķita. Deguns bija mazliet izliekts, un rēta darīja muti šķību -tās esot kautiņa sekas, Denijs paskaidroja, - bet, pēc Reičelas domām, mazās nepilnības tikai vērta Deniju vēl pievilcīgāku. Viņam bija ļoti biezi, gandrīz rudi mati, kas lielā vilnī krita pāri pierei. Zaļās acis raudzījās laiski un visu laiku bija it kā puspievērtas, un Denijs rotaļīgi viltīgi prata iesāņus uzmest viņai skatienu. Viņa augums bija saspringts un stiegrains un vienmēr atradās kustībā. Denijs nekad nepalika mierā-vai nu grozīja pirkstos cigareti, vai bungoja kādu ritmu pie stūres. Reičelajuta, cik saspringts ir Denijs, it kā viņš būtu pielādēts ar pārāk lielu enerģiju un meklētu iespēju izlādēties. Kad viņš pavērsa gurdās acis uz Reičelu un savilka vienu lūpas kaktiņu smaidā, meiteni caurstrāvoja kā zibens. Denijs Makejs bija burvīgs.

Reičcla vairs nesapņoja par to, ka jāatrod Kalifornijā māsa, tagad viņai bijajauns sapnis.

- Jā, - Denijs ierunājās, noregulējis automašīnā radio uz staciju, kas spēlēja gospeļu mūziku. - Es kaut ko sasniegšu. Reiz es būšu liels vīrs, ar kuru vajadzēs rēķināties!

Reičela pasmaidīja un saspieda viņa roku.

- Es gaidu, kad varēšu satikties ar taviem vecākiem, Denij.

- Man nav nekādu vecāku, - Denijs atteica.

Sanantonio pilsēta atradās Meksikas kalnaino apvidu

sākumā, un Reičelai šķila, ka viņa iebrauc senajā Spānijā. Aiz satraukuma kā apreibusi, viņa skatījās, kā Denijs vada sagrabējušo fordu garām skaistām, vecām misijām, meksikāņu laukumiem un pa ielām, kurām bija tādi nosaukumi kā Sole-dada, Nueva un Floresa. Romantiski noskaņotajai Reičelai šķita, ka šeit joprojām valda Mežonīgie Rietumi, ieraugot ielas, kam vārdā Hjūstona un Kroketa. Viņi brauca garām pusgru-vušām mājām, kas bija būvētas spāņu stilā, lielām dienvidnieku celtnēm un parastām bodītēm, kuras bija tādas pašas kā mazajās pilsētiņās Arizonā un Ņūmcksikā. Tad viņi nogriezās ap stūri, un Reičclai aizrāvās elpa, jo priekšā atradās Alaino. Reičelabija lasījusi par Alaino aplenkšanu, par drosmīgu vīru grupiņu, kas cīnījās par teksasiešu neatkarību, par traģiskajiem varoņiem Džeimsu Boviju un Dciviju Kroketu.

Kas to varēja iedomāties, viņa te dzīvos kopā ar Deniju!

Beidzot viņš piebrauca ar automašīnu pie mājas, kas izskatījās pēc vecas fermas. Tā nīkuļoja pa daļai nokaltušas ozolu birzs malā, un apkārt tai auga mežonīgas, dzelkšņainas bumbieres. Nekoptā, aizaugušā zālienā gulēja lauku pikaps bez riteņiem. Aiz mājas varēja redzēt izžautas veļas rindas. Denijs pieteica Reičclai, lai gaidot, un devās augšā pa kāpnēm. Viņš vienu reizi piesita pie durvīm, un tās atvērās.

Denijs nozuda ilgāk, nekā Reičela bija domājusi, un viņa nolēma palasīt. Aizvērusi grāmatu Elpaso kafejnīcā, viņa kopš tās dienas nebija vairs to atvērusi. Reičela atcerējās, ka līdz beigām palikušas trīs lappuses. Tēvs bija apsolījis mātei un zēniem parādīt īstus marsiešus.

Apgriezusies otrādi, viņa atvēra uz pakaļējā sēdekļa somu ar savām nedaudzajām mantām un meklēja starp tām grāmatu, bet tās tur nebija.

Pēc kāda laiciņa nāca atpakaļ Denijs.

- Mans draugs teica, ka mēs pāris dienu te varot pārgulēt, līdz atradīsim paši savu mājvietu. Kas tad nu lēcies?

-Esmupazaudējusi savu grāmatu!

- Gan tak dabūsim tev citu!

Tas bija mazs, skumīgs nams, Reičela to juta, tiklīdz bija pārkāpusi pār slieksni. Pirmais, kas iesitās nāsīs, bija asa netīru autiņu smaka. Tad viņa ieraudzīja pie gludināmā dēļa nevīžīgu sievieti, kas klausījās to pašu gospeļu mūziku, kuru automašīnā bija uzgriezis Denijs. Viņa tik tikko ievēroja Rei-čclu. Aši pametusi augšup skatienu no gludināmā dēļa, no kura cēlās tvaiks, viņa vārgi pasmaidīja un pievērsās atkal monotonajam darbam. Rcičela redzēja garu drēbju pakaramo rindu ar svaigi izgludinātiem svārkiem un kleitām un saprata, ka sieviete nodarbojas ar veļas mazgāšanu. Telpas dziļumā aiz citām durvīm nepārprotami bija dzirdama veļas mazgājamās mašīnas švīkstošā, ritmiskā skaņa.

Rokas aiz muguras biksēs sabāzis, istabā ienāca jauns vīrietis ar mīkstiem, gaišiem matiem apmēram Denija vecumā. Viņš stādījās priekšā, ka esot Boners Pcrviss, un aizveda Reieelu un Deniju cauri ēdamtelpai, kur Reičcla redzēja uz galda nenovāktus brokastu traukus. Sīrupā mirka kūkas atliekas, un uz šķīvja bija atkususi balta speķa šķēle; neapsegtā sviesta traukā tupēja muša.

Boners Perviss ieveda viņus guļamistabā, kur stāvēja dzelzs gulta bez palagiem, ar netīru un izgulētu matraci; pie sienas virs galvgaļa karājās Jēzus bilde.

- Te bija vecā Toma istaba, - Denija draugs neizprotami noteica.

- Pa pirmo, Boncr, - Denijs ierunājās, īpašnicciski aplicis roku ap Reičelas pleciem. - Mums te būs labi, vai ne, dārgumiņ?

Meitene staroja kā saulīte un domāja, ka šī istaba ir pils.

Divas nedēļas viņi tajā gulēja uz palagiem, kurus bija aizņēmušies; ik vakaru viņi aizmiga un no rīta pamodās, vecās, apnikušās veļas mašīnas nebeidzamās dūkoņas pavadīti.

Denijs katru dienu atstāja Reičelu vienu pašu, bet meitene neiebilda. Atšķirībā no viņas tēva Denijs tiešām meklēja darbu. Rcičela nezināja, ar ko nodarbojās Boners; abi divi izturējās noslēpumaini, ja runa bija par viņu gailām, bet Reičela nešaubīgi ticēja, ka drīz viņa un Dcnijs dzīvos paši savā mājā. Viņa skaidri zināja, ko tad darīs. Vispirms viņa pieliks dzeltenus aizkarus. Tad viņa dabūs ģerāniju sēklas un iedēstīs tās durvju priekšā, lai cilvēki zinātu, ka nāk uz māju, kurā valda draudzība. Viņa iegādāsies arī pavārgrāmatu. Nebija jau tā, ka Dcnijs un Boners sūdzētos par viņas prasmi gatavot ēdienus. Pārnākuši mājās, viņi kā izsalkuši vilki aprija Reičelas īpašos, garšvielām bagātos hamburgerus un atkal nozuda uz visu vakaru. Bonera māte uzteica Reičelu, ka viņa esot īsta Dieva dāvana, jo meitene viņu atbrīvoja no saimniekošanas virtuvē un jāva nodoties gludināšanai.

Trīs reizes nedēļā atbrauca furgoniņš ar netīro veļu un aizveda prom tīro. Un trīs reizes nedēļā Boners ņēma naudu no mātes.

Dcnijs mīlējās ar Reičelu katru nakti. Viņa pie tā pierada un vairs par to nedomāja, īpaši tāpēc, ka tas neturpinājās ilgi. Tetovējums bija sadzijis (arī otrs savainojums, kā jau viņas māte bija teikusi, sadzija), un Reičelai sagādāja prieku, kā Dcnijs tūliņ pēc tam aizmiga, viņu apskāvis.

Vienīgais tumšais mākonis, kas bojāja Reičelas laimi, bija tas, ka viņa nevarēja dabūt rokā māti.

Sanantonio atradās tālu no Albukcrkes, bet Reičela bija pārliecinājusi Deniju, lai ļauj viņai piezvanīt uz treileru parku. Reičela izmisusi izdzirdēja, ka Dvaieri devušies prom nezināmā virzienā.

Reičela nolēma, ka reiz uzsāks viņu meklēšanu. Tad, kad viņa būs Dcnija Makeja kundze un spēs kārtīgi parūpēties par savu māti.

Kādu vakaru Dcnijs pārnāca ar labiem jaunumiem.

- Kravā mantas, mīlulīt, - viņš paziņoja. - Vedīšu tevi prom no šejienes.

- Dcnij! - Reičela izsaucās un iesmējās. - Kurp mēs brauksim?

-Tad jau tu redzēsi. Tas ir pārsteigums.

Viņi ceļā apturēja, lai nopirktu pārtiku, un tad izbrauca no pilsētas centra, pāri upei, lidz nokļuva uz ielām, kur bija bāri, pie durvīm meitenes un drausmīgi daudz vīriešu. Kā Reičela ievēroja, tic bija ģērbušies formas tērpos.

- Tālāk ir divas gaisa kara flotes bāzes, - Denijs teica, līkumodams ar savu fordu pa tumšo ielu. - Zēni lidotāji nāk te papriecāties.

Ielas galā, kur sākās dubļi un lauki, Denijs palēnināja automašīnas gailu. Reičela ieraudzīja ļoti savādu skatu. Turpat ielas galā, kur visi veikali jau bija tumši, stāvēja spoži apgaismota māja - kā pils ar apaļiem tornīšiem un lieliem, izvirzītiem logiem, un bezgaumīgi spilgtiem ornamentiem visapkārt. Logos dega gaisma, tā ka varēja redzēt mājas dzelteno fasādi ar baltām apmalēm. Blakus piegružotajā laukumā, kuru ierobežoja dzelkšņainas bumbieres, stāvēja daudz automašīnu, un no mājas atvērtajām durvīm skanēja lēta krogus mūzika.

Denijs uzmanīgi gar malu apbrauca ar mašīnu mājai apkārt un apstājās, lai aizsmēķētu “Camel”, un tad teica:

-Eima, Reičela!

Cauri slēgtai verandai viņi iegāja spilgti apgaismotā virtuvē, kur gaisā vēdīja pikanta ceptas cūkgaļas smarža. Reičela ieraudzīja pie virtuves letes melnādainu sievieti mīcām mīklu; pīrāgam sagriezti svaigi persiki milzīgā bļodā gaidīja savu kārtu. Virtuve bija ļoti liela, Reičela tādu vēl nebija redzējusi. No krāsns nāca karsta svelme.

- Sveikiņi! - sieviete smaidīdama draudzīgi teica, pacēlusi acis no darba.

Dcnijs lika Rcičelai apsēsties un pagaidīt, viņš tūlīt būšot atpakaļ.

Rcičela noskatījās, kā viņš nozūd, durvis nošūpojās vien, un iekšā ieplūda mūzika un tāda kā kovboju bļaustīšanās, tad viņa mulsi pavērās apkārt.

-Ak tu debestiņ, -teica melnā sieviete, slaucīdama rokas baltajā priekšautā. - Tu tak esi vājākais radījums, kādu man gadījies redzēt! Tu jau noteikti gribi ēst. Sēdies tcitan! Kamēr tu gaidīsi, vari tak iekost!

Rcičela darīja, ko viņai lika, un drīz viņai priekšā uz galda atradās siltas ābolkūkas gabals ar vaniļas saldējumu virsū un glāze auksta piena.

- Mani sauc Eulalija, - sacīja melnādainā, atgriezusies pie pīrāgu cepšanas. - Bet kā tev vārdā?

-Rcičela.

-Smuks vārds. No kurienes tu esi, bērnin?

Saldējums kusa uz siltās kūkas. Rcičela nolika dakšiņu un ar karoti ņēma saldējumu.

- No Ņūmeksikas, - viņa atbildēja.

- Labvakar, mīļā! - no durvju puses pēkšņi atskanēja spalga balss.

Rcičela paskatījās un ieraudzīja kādu sievieti. Nekad viņa nebija redzējusi tik izkrāsotu seju, un Reičela nosprieda, ka sievietei jābūt bagātai, ja viņa to var atļauties. Pēdējās nedēļās, kuras Reičela bija pavadījusi kopā ar Dcniju, viņa bija aizmirsusi savu neglīto ārieni, bet nu sievietes pētīgais skatiens lika meitenei atkal, tāpat kā agrāk, kautrēties par savu izskatu.

- Stāvi nu rāma^1 Es tevi neapēdīšu Hmm.. Cik tev gadu?

- Četipadsmit.

- Vai tev jau ir mēnešreizes?

%

-Es... es, ja...

-Labi. Uzzināšu no Denija.

It kā būtu noklausījies aiz durvīm, ienāca Denijs.

- Nu, kā tu domā? - viņš jautāja sievietei.

- Diezgan neglīta, vai ne?

Denijs pasmīnēja.

- Reičelai ir pašai savi apslēpti dārgumi.

Reičela nostājās Denijam pie sāniem, saņēma viņa roku un teica:

- Denij, vai nu mēs varam iet?

- Nē, diemžēl ne. Redzi, Heizela ir mana sena draudzene, un viņa ir tik augstsirdīga, ka atļauj tev strādāt pie viņas. Es negribu, lai Heizela nodomātu, ka mēs esam nepateicīgi.

Reičela izbrīnījusies samirkšķināja acis.

- Strādāt pie viņas? - Viņa paskatījās uz melnādaino sievieti, kas mīcīja mīklu, it kā atrastos virtuvē viena pati un būtu par kaut ko dusmīga. - Kādu darbu, Denij?

-Tev būs jādara tas, ko Heizela tev liks.

- Tu domā - par kalponi? Vai te ir viesnīca, Denij?

- Gan jau būs labi. Ei, es varu saderēt, ka tev pat patiks.

- Kas patiks? Ko tu gribi, Denij, ko lai es daru?

Denijs pēkšņi sadrūma. Viņa balss sāka skanēt kā mācītājam un seja ieguva bargi tēvišķīgu izteiksmi.

- Mīļā Reičela, sūrā patiesība ir tāda, ka mums vairs nav naudas un es nevaru atrast darbu. Mcs vairs nevaram dzīvot uz kakla Boneram un viņa mātei, tātad vienam no mums ir jāstrādā. Heizela ir ar mieru, ka tu šeit strādāsi. Kaut arī tu esi nepilngadīga un viņai jau ir pietiekami daudz meiteņu. Tas nebūs ilgi, saldumiņ. Apsolu. Tad mēs pārcelsimies paši uz savu māju, kā jau tu gribēji.

- Bet... - Reičela paskatījās uz sievieti, kura stāvēja durvīs un kā garlaikodamās pētīja sev pirkstu nagus. - Kas man būs jādara?

- Jābūt mīļai pret apmeklētājiem, un tas ir viss. Mīļai kā, nu, namamātei...

- Dcnij, nē...

- Tas ir pavisam viegli. Cik zinu, tas ir pats vieglākais naudas pelnīšanas veids. Tu tikai guli uz muguras, un klienti visu izdara.

- Ak Dievs, Denij! Nē!

Vīrieša rokas ciešāk aptvēra Reičelas plecus.

-Tagad paklausies! Esmu nodzinies kā suns, meklēdams darbu, bet bez kādas jēgas. Tagad tev jāiegulda sava daļa. Tu taču negribi būt parazitē un dzīvot man uz kakla, vai ne tā?

Rcičelai galvā negaidot iedunējās tēva balss: “Tu -parazitē! ”

- Denij, - viņa šņukstēja. - Lūdzu, neliec man...

- Paklausies, Reičcla! Nu jau tu esi pieradusi pie seksa. Tu zini, ka tas nav nekas īpašs, tev tikai jāaizved Heizelas klienti augšā uz savu istabu un jāliekas guļus, tāpat kā tu darīji kopā ar mani.

Reičela nu jau raudāja pavisam atklāti.

Denijs izmisis uzlūkoja Heizelu. Tā paraustīja plecus un teica:

-Jauniņās jau parasti sākumā raud. Gan viņa tiks tam

pāri.

-Velns lai parauj, Reičela! Man ir jāsatiek Boners, un es jau kavēju. Beidz tēlot mazu bērnu! Ja tu šitā, tad aizmirsti mani! Tad es eju prom un dabūšu sev meiteni, kura mani patiešām mīl.

- Denij! Es mīlu!

- Ja tā būtu, tad tu tc neceltu tik lielu brēku par neko. Dieva dēļ! Tev būs jumts virs galvas, ēdiens un alga. Hcizcla, pats par sevi saprotams, naudu atdos man, lai es varētu krāt mūsu nākamajai ligzdiņai. Bet es tev ari došu. Tu varēsi nopirkt sev skaistas drēbes.

- Es negribu drēbes, Dcnij! - Reičcla raudādama teica, un asaras lija viņai pāri vaigiem. - Es gribu tikai tevi!

- Bet es negribu tevi, ja tu uzvedies kā savtīga kuce! -Denijs atgrūda meiteni un pagrieza viņai muguru.

-Dcnij! -Rcičelaiekliedzās.-Neatstāj mani! Es nespēju dzīvot bez tevis!

- Izlem nu, mīlulīt, - Heizela klusu teica. - Tev ir tikai viena izeja. Ja tu nodod savu vīrieti, viņš nozudīs no lavas dzīves.

Reičcla ar pavērtu muti skatījās uz sievieti. Tad viņa nožagojās un apvaldīja elsas. Smagi nopūtusies, viņa ar roku noslaucīja pilošo degunu. Uz mirkli Rcičela izskatījās vēl daudz jaunāka par saviem četrpadsmit gadiem. Viņa izskatījās pēc mazas meitenes.

Heizela apmierināta nopūtās, it kā viss notiktu pēc viņas prāta, jo Rcičela picskrējapie Dcnija, apskāva viņa bargo muguru un iešņukstējās.

- Neatstāj mani! - viņa raudādama lūdza. - Es darīšu visu, ko tu gribēsi, Dcnij! Tikai nepamet mani!

Denijs smaidīdams pagriezās atpakaļ.

- Re, tā ir mana meitene, - viņš teica. Viņš apskāva Rcičelu un noskūpstīja. Tad viņš turpināja: -Es jau saprotu, ka tev nav viegli, sveša vieta - un vispār. Nu tad klausies, ko es tev teikšu. Es atbraukšu otrdien un aizvedīšu tevi uz Alaino. Vai tev tas patiktu?

Reičela pamāja un piekļāvās viņam vēl ciešāk.

- Labi, nu man jāiet. Mēs abi ar Boneru esam šo to izdomājuši. Heizela te par tevi parūpēsies.

- Bet, Dcnij... - Reičela čukstēja. - Ar... ar citiem vīriešiem?

Denijs pieskārās viņas degungalam.

-Es tev atklāšu kādu noslēpumu. Vislabāk tu varēsi tikt ar to galā, ja aizvērsi acis un iedomāsies, ka tas esmu es, kas to dara. Vai tu to iegaumēsi?

Reičela ielūkojās Denija laiskajās un maldinošajās acīs, kas pavēlēja pakļauties un kam piemita tāda vara pār viņu, un Reičela juta, ka piekrītoši pamāj.

-Tiksimies otrdien. Tā būs īpaša diena- tikai tu un es, mēs abi. Aizbrauksim uz Litllarcdo un paēdīsim gardākos kukurūzas plāceņus un pupas, kādus vien tu esi dabūjusi. Ko tu par to teiksi?

Viņš vēlreiz noskūpstīja meiteni un aizgāja.

Turpmākos notikumus Reičela tik tikko aptvēra. Jauna meksikāniete, vārdā Karmelita, uzveda Rcičelu augšstāvā un teica, ka viņas dzīvošot vienā istabā. Viņa parādīja Rcičelai vannasistabu un kā ievietot tamponu, jo Heizela pieprasīja, lai visas meitenes to lietotu, un tad atstāja Reičelu vienu.

Klauvējiens pie durvīm pēc kāda brīža šķita tik kautrīgs un tādā vietā gandrīz vai smieklīgs pat Rcičelai. Viņa izdzirdēja pati sevi sakām:

- Iekšā! - un skatījās uz vīrieti, kurš kautrīgi ienāca pa durvīm.

Viņš nervozi uzsmaidīja Rcičelai un sāka automātiski izģērbties. Būdams jau kails (Reičela vēl pēc daudziem gadiem joprojām atcerējās tievās, garās kājas un ļengano locekli), viņš jautāja:

- Vai tu nevilksi neko nost?

Reičela kustējās kā sapnī. Blūze, šorti, kokvilnas apakšveļa, kas vietām bija saplīsusi. Tad viņa atcerējās, ko bija teicis Denijs. Viņa nogūlās, skatījās griestos un papleta kājas.

Apmeklētājs bija pietiekami taktisks, lai nodzēstu uguni, un tad Reičela juta, kā iegrimst gulta.

Viņa aizvēra acis. Uz spilvena noritēja asara. Denij, sirds Reičelai lūza. Denij...

7

Kad tiesnesis teica;

- Atzīstu apsūdzēto Mikiju Scnonu par nevainīgu, -sūdzētājs pielēca no krēsla un iekliedzās: - Ar to tu cauri netiksi, draņķis tu tāds!

Tiesas zālē sākās gatavā elle.

Slavenā rokzvaigzne Mikijs Šenons saspringa kā atspere, gatavs trūkties kājās. Bet Džesika Frenklina uzlika plaukstu uz. Mikija rokas, pavēlēdama viņam sēdēt. Viņa noturēja Mikiju, kamēr tiesnesis sita ar āmuru, aicinādams pie kārtības. Tad, pārliecinājusies, kajaunais, karstgalvīgais Mikijs nemetīsies virsū tam, kurs viņu tikko bija nosaucis par draņķi, Džesika piecēlās un trakojošā orkāna vidū skaļā balsī pārkliedzaburzmaino tiesas zāli:

- Jūsu godība, es pieprasu nekavējoties aizturēt Vokera kungu, lai tiktu aizsargāta mana klienta drošība.

Sūdzētāja advokāts piecēlās un savukārt iesaucās:

- Jūsu godība, es protestēju!

Fotogrāfi un avīžnieki spiedās zālē uz saviem pļaujas svētkiem. Tā bija viena no tām gardajām slavenību prāvām, kas deva vielu sensacionāliem virsrakstiem. Kamēr šī nesaprašanās izraisīja advokāta un klienta dedzīgu domu apmaiņu

čukstošās balsis, Džesika Frenklina savaldīgi kontrolēja situāciju. Ņemot vērā vispārzināmo Mikija Senonakarstasinību, tas bija īsts brīnums.

Septiņu gadu laikā, kopš Džesika bija Mikija advokāte, viņa lieliski bija iemācījusies valdīt pār savu klientu. Mikijs toreiz bija jauns, nevienam nepazīstams aktieris, bet Džesika nupat pabeigusi augstskolu un izlikusi sava biroja izkārtni Saulrieta bulvārī. Mikijs, neveikls un apmulsis jauneklis, kuru apkrāpis negodīgs aģents, ieradās pie viņas pēc palīdzības. Džcsikai izdevās atgūt Mikija naudu no aģenta, un kopš tā laika viņa sniedza konsultācijas Mikijam par līgumiem, par darba strīdiem, nepameta Mikiju, kad viņš nevarēja samaksāt, un galu galā izveda Mikiju Šenonu slavas saulītē. Kad Mikija dziesmas ieguva pirmās vietas rangu tabulās un viņš gandrīz vienā dienā kļuva slavens, viņš savukārt nepameta Džesiku un nesaistījās ar kādu no gadsimta pilsētas spožajām, pazīstamajam firmām, kurās visām lielām slavenībām bija aģenti un advokāti. Mikijs Scnons palika nelokāmi uzticīgs jaunajai advokātei, kas bija viņu atbalstījusi tad, kad Holivudā neviens cits jurists neveltītu viņam ne mirkli sava laika. Tagad, šajā spirgtajā janvāra rītā, Mikijs plūca savas uzticības augļus.

Kad bēdīgi slavenais zvaigžņu fotogrāfs Less Vokcrs, pārāk uzmācīgi vajādams Mikiju, bija izprovocējis Mikiju izraut Lesam no rokām fotoaparātu, sadragāt to pret ietvi un izraut un izgaismot filmiņu, Vokcrs iesūdzēja rokzvaigzni par bojājumu nodarīšanu un pieprasīja piecus miljonus dolāru atlīdzību.

Mikijs izmisumā aizgāja pie Džesikas, un tā viņu nomierināja, ka uztraukumam nav pamata. Viņi iesniegs pretprasību. Džesika veiksmīgi aizstāvēja savu klientu ļaužu pārpilnajā tiesas zālē, plaši izklāstot, līdz kādām galējībām nonācis fotogrāfs - sekojis Mikijam Senonam bīstami tuvu viņa mašīnai, neļāvis izbraukt no stāvvietas, ļaunprātīgi vajājis ik minūti, ik stundu -, tātad Mikijs prasīja restitūciju par morālajām ciešanām, ko izraisījušas fotogrāfa radītās bīstamās situācijas.

Un tiesnesis nolasīja spriedumu Mikija Scnona labā.

Kad kņada norima un tiesas zālē iestājās klusums, tiesnesis paziņoja par Vokcra kunga pagaidu aizturēšanu un noteica nākamās tiesas dienas datumu, lai lemtu par īsta cietumsoda iespēju. Skaistais rokmūzikas, miljoniem meiteņu pielūgsmes objekts Mikijs Senons, metās ap kaklu savai advokātei un vērienīgi noskūpstīja viņu tieši uz lūpām.

Viņi bija uzvarējuši.

Ārpusē uz kāpnēm Džesiku un viņas klientu nekavējoties aplenca reportieri, televīzijas kameras un cilvēku bars. Džesika, uzvaras priekā starodama, skaļā un triumfa pilnā balsī pašapzinīgi sniedza interviju, un preses ļaudis pierakstīja, ka Džesika Frcnklina, Mikija Scnona “enerģijas pilnā advokāte, tiesas zāles dinamomašīna, jauka un sievišķīga, ģērbusies labi pašūtā kostīmā, ar somiņai un kurpēm pieskaņotu mapi rokās”...

Džesika labprāt būtu piedalījusies svētku pusdienās “Spago”, bet viņas darbadiena bija visnotaļ aizņemta. Pirmām kārtām viņai bija no lidostas jāatved vīrs, pēc tamjāstei-dzas atpakaļ uz biroju uzrakstīt dažus dokumentus un tad jātiek uz svarīgu tikšanos ar labāko draudzeni Trūdiju.

Tikusi galā ar pienākumiem tiesā, Džesika drāzās pa Sandjego maģistrāli savā jūras zilajā kadiljakā “Fleetwood”. Tātad Trūdija viņai pastāstīs kaut ko noslēpumainu. Kaut ko par “Taurenīti”.

- Tev katrā ziņā ir jāatvēl man brītiņš laika! - Trūdija vakar pa telefonu bija teikusi. Viņa runāja no satraukuma aizžņaugtā balsī. - Man tev jāizstāsta par “Taurenīti”. Tu neticēsi savām ausim!

Un tas bija viss. Cik raksturīgi Trūdijai - teatrāli un noslēpumaini! Viņa spēja iztaisīt traģēdiju no tā, kas pēc tam, kā izrādīsies, būs pavisam parasts notikums. Tomēr tieši tas Džcsikai patika TrOdijā - kā viņa pārspīlēja, atdzīvināja parādības. Trūdijas mīlestība uz dzīvi reiz pirms gadiem bija izglābusi Džesiku no nāves. Daļēji arī tieši tas cieši saistīja abas sievietes.

Džesikai par izbailēm, viņa nokavēja lidmašīnas nosēšanos. Džons jau stāvēja pie bagāžas slīdlentes, gaidīdams savas somas. Viņš uzsauca sievai: - Sveika, mīlā! - un no-skūpstīja viņu uz vaiga.

Džons Frcnklins bija izskatīgs vīrietis. Iesirmie mati padarīja viņu vecāku par saviem četrdesmit gadiem, bet viņš sevi uzturēja lieliskā formā, skriedams piecas jūdzes dienā un trīs reizes nedēļā spēlēdams rokasbumbu. “Brooks Brothers” trīsdaļīgie uzvalki un brīvi pašapzinīgā stāja lika cilvēkiem uz viņu atskatīties. Džesika nešaubījās, ka lidojuma laikā no Romas pirmās klases stjuartes viņam pievērsušas īpašu uzmanību.

Kad viņi izgāja no lidostas, Džons īgni paraudzījās apkārt un teica: ,

- Migla - kā jau parasti!

Džesikai gan rādījās skaista diena, bet viņa neiebilda.

- Kāpēc tu nokavēji? Es tev vakar pateicu ielidošanas laiku.

- Biju tiesā. Mikija Šenona lieta... - Džesikas balss izdzisa.

Džons Frenklins neskatījās uz sievu. Kad krustojumā iedegās zaļā gaisma, viņš gāja taisni uz priekšu, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi. Džesika steidzās viņam blakus. Vīra

sejā bija iegūlis raksturīgais, drūmais skatiens, pierē bija krunka - šādus vaibstus viņš bija lieliski izkopis, gadiem sēžot konferenču galda priekšgalā. Šodien viņa seja pauda neapmierinātību par sievas karjeru. Pēc Džona Frenklina uzskatiem, Mikijs Šenons bija uzpūtīgs panks, kas lielo narkotikas, un tādi cilvēki nepavisam neatbilda Frcnklinu līmenim. Un Mikijs Šenons nekādā ziņā nebija īstais klients Džcsikai.

Kad viņi nonāca automašīnu stāvvietā, Džons jautāja:

- Kāpēc tu atbrauci ar kadiljaku?

Džcsika nezināja, ko atbildēt. Viņai būtu vajadzējis par to padomāt pirms izbraukšanas no mājām. Bet tad viņai prātā bija tikai tiesa. Džons ienīda viņas automašīnu. Džesikai tā bija izklaides industrijas juristes cīņas un sasniegumu gadu simbols, turpretī Džonam tā šķita vienkārši bezgaumīga.

- Tu zini, ka man labāk patīk braukt ar “BMW”, - viņš

teica.

- Es netiku līdz mājām. Braucu taisnā ceļā no tiesas nama.

Džons iesēdās blakus šofera sēdeklim un ieslēdza gaisa kondicionētāju, kaut gan diena bija ziemīgi vēsa.

- Kā gāja? - Džesika jautāja, nervozi izvadīdama lielo mašīnu no pārāk šaurās vietas. Braucot viena vai kopā ar Trūdiju, Džcsika varēja traukties ar kadiljaku kaut pa slaloma trasēm, bet vīra klusā atturība virmoja gaisā, un Džesika pēkšņi nespēja labi vadīt mašīnu. - Vai veiksmīgi?

Džons nopūtās un atpogāja vesti.

- Es izmetu ārā Frederiksonu un iecēlu viņa vietājaunu atbildīgo. Rezultāti neliks ilgi gaidīt, - viņš sausi pasmaidīja. - Jauno darbinieku es nozagu “Telekomam”.

Džesika mirkli brauca klusēdama, cenzdamās paspēt uzbraukt uz Sandjego maģistrāles ziemeļos, bet palaida to garām un dabūja braukt apkārt, un Džons sēdēja viņai blakus, nerunādams vairs nc vārda.

Kad viņi lika uz īstā ceļa un iekļāvās kopējā satiksmes straume, Džons beidzot ierunājās:

- Un kā tev gāja Senona lietā?

Džesika satvēra ciešāk automašīnas stūri. Viņa joprojām juta no rīta pārdzīvotā lielā sasprindzinājuma sekas. Uzvaras baudu.

- Mēs uzvarējām.

- Tad jau labi. Ceru, ka tas ķēms tev samaksās. Vai tu izdarīji to, ko es tev lūdzu attiecībā uz dārznieku?

Džesika iekoda lūpā. Viņa bija aizmirsusi. Viņa bija pārāk aizņemta ar domām par tiesu un aizmirsa ieturēt dārznieka algu, līdz viņš nesamaksās par ūdens smidzinātāju, kuru it kā bija salauzis.

- Džon, - Džesika uzmanīgi iesāk a. Viņai kaut kas bija jāsaka. Džesikai ļoti negribējās to darīt, bet labāk bija brīdināt vīru iepriekš. - Vēl par Senona prāvu...

- Kas tad nu vēl?

Džesika pameta iesāņus skatienu uz Džona stingro patricieša profilu.

- Baidos, ka es atkal būšu avīzēs.

- Velns parāvis, Džesika! - Džons zemā balsī iesaucās. -Vai tu reiz beigsi pievērst sev vispārējo uzmanību! Mūžam tad es esmu tas, kam jācieš! Tiklīdz aizeju uz valdes sēdi, tā visi lo vien runā kā par jaunāko kinozvaigzni, kuru pārstāv mana sieva. Kā tev liekas, vai manu pašcieņu neaizvaino tāda reputācija, it kā es būtu tikai Džesikas Frenklinas virsi

- Piedod! - Džesika teica, ar atvieglojumu ieraudzīdama tuvojamies Saulrieta bulvāra ugunis.

-Es pēcpusdien aiziešu uz sporta zāli. Tev taču jābrauc atpakaļ uz savu biroju, vai ne?

-Jā, man jāsakārto dokumenti. Turklāt es vakariņošu ar Trūdiju restorānā “KateMantiUni”...

Džons paskatījās uz sievu.

- Esi uzmanīgāka ar to vakariņošanu! Izskatās, ka tu atkal esi kļuvusi resnāka.

Ieraudzījusi savu draudzeni nākam pa ielu un vilcinoties nostājamies durvīs, Trudija pielēca kājās un metās Džesikai pretī, lai viņu apskautu.

-Apsveicu, Džesa!-Trūdi ja iesaucās gavilējošā balsī. - Bija jau arī pēdējais laiks sadot tam nelietim Vokeram!

Džesika uzsmaidīja apmeklētājiem, kuri noskatījās, kā viņa ar Trūdiju iet pie galdiņa. Vēsts par Mikija Scnona šīrita uzvaru jau bija aplidojusi pilsētu, un visi par to vien runāja. Kad Džesika aizelsusies ar plašu žestu un pietvīkušiem vaigiem apsēdās, viņa izdzirdēja pie blakus galdiņiem atzinīgu murdoņu. Pašlaik viņa gozējās slavas saulītē, un viņai tas patika.

- Nu tev gan ies augsti! - Trudija aiz uztraukuma tik tikko spēja nosēdēt. - Ak Dievs, kaut es tur no rīta būtu varējusi tikt! Pa radio teica, ka Šenons esot tevi noskūpstījis! Tieši uz lūpām!

Džesika atkal nosarka. Kaut nu Džons to neuzzinātu!

- Es tev saku, Džesa, - Trudija starodama aizrautīgi turpināja, lepna par draudzenes panākumiem. -Tagad jūs ar Fredu nevarēsiet no klientiem ne atkauties.

Džesika iesmējās un papurināja īsos, brūnos matus. Viņa jutās slavas kalngalos.

- Es ceru!

- Un ko teica Džons?

-Tu taču pazīsti Džonu, - Džesika klusu atbildēja, burzīdama salocīto salveti.

Trūdija redzēja, kā apdziest spožums draudzenes acis.

- Viņš nav apmierināts, vai ne?

- Bet viņam ir taisnība. Prāva izvērtās tādā kā cirka izrādē. Gaisotnei gan vajadzēja būt cienīgākai.

.....Nestāsti nu, tev tas viss ļoti patika! -Trūdija nogrozīja

galvu. - Ak, Dzēsa, kad tu beidzot sapratīsi, ka esi precējusies ar kretīnu?

- Tā nav taisnība. Džons ir labs vīrs...

- Beidz aizstāvēt to ākstu! Labāk pasūtīsim ko ēdamu, esmu izsalkusi.

Restorāns “Kate Mantilini” tobrīd bija Losandželosas galvenā pusdienošanas vieta, kur slaveni viri un kinoļaudis sacentās pēc labākajiem galdiņiem; vīrieši, ģērbušies “Members Only” un “Rive Gauche”, sēdēja nodalītos kabinetos kopā ar sievietēm dimantos un safrizētiem matiem. Trūdija pasūtīja sev gaļu un sviestmaizi, kam sekoja krējuma saldējums ar augļiem, bet Džesika atļāvās tikai salātus.

Trūdija skatījās, kā draudzene zelē salāta lapu, un kļuva aizvien īgnāka. Viņa bija gribējusi sarīkot kārtīgas orģijas par godu uzvarai tiesas procesā. Bet viņas draudzenes ēdiena šķīvis izskatījās tāds, it kā Džesika būtu par kaut ko nosodīta. Trūdija nojauta, ka Džons būs atkal Džesikai kaut ko pateicis par viņas svaru.

Džesikas lielākā vājība bija viņas neprātīgās bailes no resnuma, un Trūdija zināja, ka Džons izmanto šīs bailes, tādējādi iegūstot it kā varu pār sievu. Džesika bija kā apmāta ar problēmu par savu svaru; reiz šī apmātība bija viņu gandrīz iedzinusi kapā.

Tas notika koledžas laikos, pirms trīspadsmit gadiem Santabarbarā, kad viņas, ļoti atšķirīgas istabas biedrenes, satikās pirmkursnieku kopmītnē; neaptverami kautrīgā Džesika Maligana, kas tikko bija beigusi Katoļu meiteņu skolu, un

Trūdija Stcina, nekautrīgā vīzdegune, Sanfernando supermei-tene, kura deklarēja, ka viņas senčos noteikti ir bijusi shiksa. Viņas gandrīz nekavējoties izjuta savstarpējas simpātijas, jo Džesika pirmo reizi bija sastapusies ar tik brīvdomīgu un neprātīgu būtni kā Trūdija, un Trūdija savukārt gandrīz godbijīgi uzņēma Džesikas nesatricināmo garīgumu un sirds skaidrību. Īstenībā Trūdija toreiz bija apskaudusi Džesiku -divpadsmit Katoļu skolā aizvadītie gadi bija izveidojuši izcilu un izglītotu jaunieti ar ļoti labām sekmēm mācībās. Savukārt Trūdija bija salasījusi šādas tādas zināšanu drumslas no sava tēva, futbola sacensībām un ballītēm Tafta vidusskolā. Trūdija Steina bija sabiedrības dvēsele un vietējā skaistuma karaliene, viņa tikpat labi kā zēni prata labot automašīnu, bet ar mokām spēja dabūt vidējo atzīmi mācībās, lai tiktu koledžā. Bet viņa jau nepavisam negrasījās kļūt par advokāti - kā Džesika; Trūdija bija nolēmusi sekot tēva pēdās celtniecības biznesā.

Reiz kādā lietainā vakarā, kad tuvojās gala pārbaudījumi, Trūdija atklāja patiesību par savu gudro, pārcentīgo istabas biedreni - Džesika burtiski bija mērdējusi sevi badā.

- Tu maz ēd, - šobrīd, sēdēdama restorānā “Kate Man-tilini”, Trūdija aizrādīja Džesikai, košļādama sviestmaizi ar gaļu. - Vai tu neesi izsalkusi?

-Esmu ļoti izsalkusi. Bet Džons atkal liek man novājēt.

- Velns parāvis, Džesa, tev nav jābadinās. Būtu man tavs viduklis!

- Nē, Džonam ir taisnība. Man vairāk jārūpējas par sevi.

-Tev vajadzētu viņu pasūtīt...

Džesika pasmaidīja.

- Lai nu ko es negribu, bet tikai ne strīdēties ar Džonu. Tu zini, cik man grūti paciest viņa dusmas. Es daru visu, lai valdītu miers.

-Viņš tev ir iestāstījis, ka tu esi visā vainīga. Varbūt tu neesi ievērojusi, ka laulība sastāv no diviem cilvēkiem?

- Lūdzu, Trūdija! Vai mēs nevarētu beigt? Kas gan ir tā satraucošā lieta, par kuru tu gribēji man pastāstīt? Vakar telefona sarunā tu kaut ko ieminējies par “Taurenīti”.

Trūdija izklaidīgi rotaļājās ap vienu garo auskaru. Kā lai viņa iesāk sarunu par “Taurenīti”? Viņai ļoti gribējās panākt, lai ari Džesika kļūst par kluba biedri, ļaut, lai viņa izbauda neaprakstāmo satraukumu un apmierinājumu, ko nevar rast reālajā pasaulē. Šķīrusies no sava sirmā mīlētāja milzīgas eiforijas uzplūdā, Trūdija bija nolēmusi, ka “Taurenītis” noteikti palīdzēs ari Džesikai.

- Nu tad tā, - Trūdija iesāka, - vai atceries manu māsīcu Alekšu?

- Pediatri? Jā.

- Viņai ir draudzene, ķirurģe, viņas kopā studēja medicīnu. Nu un Alcksas draudzene iesaistīja viņu tādā kā privātā klubā, un tagad es arī tur esmu biedre... - Pametusi acis apkārt, vai neviens neklausās, Trūdija pieliecās tuvāk Džesikai un klusā balsī izstāstīja par vakaru veikala “Fanelli ” augšstāvā.

Kad viņa beidza, Džesika iesmējās un teica:

-Tu taču nerunā nopietni!

- Ļoti nopietni, Džesa.

- Bet... - Tagad Džesika paskatījās pār plecu un pazemināja balsi. - Tāds kā bordelis, vai? Kur klienti ir sievietes un vīrieši ir, nu - kas tad viņi ir?

- Viņus sauc par partneriem.

- Es tam neticu. Tepat - Beverlihilzā? Kā gan kaut ko tādu var saglabāt slepenībā?

- Es taču neiešu to izpļāpāt kuram katram, turklāt varu iedomāties, ka pārējās jūtas tāpat. Mēs riskējam, jo tas ir nelikumīgi. Iespējamo kluba locekļu atlase notiek ļoti rūpīgi. Neviens avīžnieks vai policists tur nevar ielavīties.

- Izklausās, ka tas ir bīstami. Vai nevar pielipt kādas slimības, piemēram, AIDS?

- Tas ir drošāk nekā gadījuma sakars sestdienas naktī. Partnerus regulāri un bieži pārbauda, un viņiem iesaka lietot prezervatīvus.

- Bet kāpēc tu to dari, Trūdija? Tev jau nu nevajadzētu maksāt par seksu. Ar tavu izskatu!

- Tas nav tikai sekss, Džesa, lai gan lielā mērā tomēr ir gan. - Trūdija pastūma nost šķīvi un sniedzās pēc kafijas tases. - Tas ir kas vairāk. Tā ir ...fantāzija. “Taurenītī” var īstenot, kādu vien fantāziju vai scenāriju velies. Tas ir tā, it kā uz brīdi padarītu sapņus par realitāti.

Džesika iesēdās dziļāk krēslā, un viņas lielās, brūnās acis nodeva, ka viņa ir ieinteresējusies. Jā, patiesi, Trūdija varēja iesaistīties tādā pasākumā - Trūdija vienmēr uzņēmās risku, izaicināja likteni un briesmas.

- Ko tu īsti tādu vakar piedzīvoji, ko nekur citur nespētu atrast?

Trūdija sarauca pieri, jo patiesībā viņa nezināja atbildi. Gan šodien, gan vakar visu laiku viņas prātu nodarbināja pārdomas par iemeslu, kāpēc viņai šķita, ka tikšanās ar sirmo partneri viņu tik īpaši apmierinājuši.

- Viņš ir pirmšķirīgs mīļākais, - Trūdija gandrīz čukstus teica, zilzaļajām acīm veroties kaut kur tālumā. - Ļoti uzmanīgs... rūpējās, lai sagādātu man baudu. Bet... - Viņa pārlaida rokas pār blondajiem matiem. Tomēr bija vēl kaut kas, ko viņa nevarēja formulēt. - Varbūt tā bija fantāzija. Apziņa, ka mēs neesam pazīstami, neiedosim viens otram savu telefona numuru un neizliksimies, ka vēlamies satikties. - Viņa paskatījās uz Džesiku un papurināja galvu. - īsti nezinu, taču tobrīd, kad iegāju pa durvīm tajā istabā, īstenība vairs neeksistēja. Visas manas bailes, nepatikšanas, vilšanās uz pāris stundām izzuda. Es kļuvu pilnīgi brīva un varēju izsapņot savu sapni.

Abas draudzenes mirkli skatījās viena uz otru, ļaužu pilnā restorāna troksnim virmojot apkārt, tad Džesika klusi teica:

- Priecājos, ka tas tevi dara laimīgu.

Trūdija paliecās uz priekšu.

- Es gribu, Džesa, lai tu arī to izmēģini. Tev arī jāizbauda tāda laime.

-Man!-Džesika iesmējās un papurinājaīsi apgrieztos, brūnos matus. - Es to nekad nespētu izdarīt, Trū.

- Kāpēc ne?

- Nespētu, un cauri!

Bet Trūdija redzēja, kā, Džesikai protestējot, viņas acīs zib interese. Viņa juta, ka draudzeni kautkur tās būtībā intriģē šī ideja, Džcsikas slēptā tieksme uz piedzīvojumiem cīnās ar veselo saprātu. Tieši tas darīja Džesiku Frenklinu par tik labu advokāti - viņa nevairījās no riska un nelaida garām iespējas.

-Trū, es esmu precējusies. Kāpēc man būtu jāapmeklē “Taurenitis”?

-Vai tad tu nefantazē? Vai tāpēc, ka esi precējusies, tev ir zuduši sapņi, vai?

- Nē, - Džesika klusi atbildēja, iedomājoties savas slepenās ilgas, kādam viņa dažkārt ļāvās vēlu naktīs, kad Džons un apkārtējā pasaule klusēja un gulēja, bet viņa saspringta nervozēja par kādu gaidāmo prāvu. Vienmēr viens un tas pats: mīļš kovbojs Rietumkrasta bārā. Viņa līdz pēdējam sīkumam uzbūra savā fantāzijā situāciju un vīrieti, viņu sarunu, kā viņš paskatās, pieskaras, noskūpsta... tad viņa mēdza iesligt miegā un fantāzija pārgāja sapnī ar stundu ekstāzes, pirms viņa pamodās, atgriezās atpakaļ konkurējošā pasaulē. Bet tas bija tikai sapnis. Īstenībā viņa to nevarētu izdarīt.

Trūdija klusēja, dzēra kafiju un skatījās uz pārpildīto restorānu. Viņa neuzmāksies. Uz “Taurcnīti” varēja iet tikai pēc pašas vēlēšanās, ja juta vajadzību. Un, kaut arī ārēji šķita, ka Džesikas dzīve ir lieliska - viņai bija veiksmīga karjera, skaists, slavens vīrs, brīnišķīga māja Saulrieta bulvārī -, Trūdija zināja, ka draudzenes dzīvē izmisīgi kaut kā trūkst. Kaut kā tāda, ar ko Džesika mocījās kopš bērnības un kas viņu pirms trīspadsmit gadiem gandrīz iedzina nāvē.

Trūdija patiešām raizējās, redzot, ka Džesika tik tikko pieskaras salātiem. Nedrīkstēja atkārtoties tās šausmas, ko Trūdija pārdzīvojusi pirms trīspadsmit gadiem, kad Džesika saslima ar anoreksiju un tikai Trūdijas ātrās rīcības dēļ izglābās no nāves. Visus šos gadus Džesika cīnījās ar fantoma sajūtu, kas mocīja viņu dienu un nakti, - patoloģiskām bailēm no aptaukošanās. Trūdija bija atbalstījusi Džesiku bada paš-šaustīšanās dienās, kad varmācību pār pašas ķermeni izraisīja dziļi slēptas ilgas pēc atzīšanas. Džesika koledžas pirmajā kursā bija speciāli badojusies, bet pēc tam viņai izdevās kontrolēt anoreksiju. Tagad viņa bija slaida, taču ne vāja, viņa bija veselīga, ar atbilstošu svaru. Bet, kad viņa skatījās spogulī, tad it kā vēroja kaut ko acīm neredzamu, un šis neredzamais tēls viņu biedēja.

- Džesa, neuzskati to par bordeli, - Trūdija klusi ierunājās'. - Uztver to kā sapņu un fantāziju īstenošanas vietu.

- Vai tādēļ to sauc par “Taurenīti”?

- Es nezinu, kāpēc to sauc par “Taurenīti”.

- Kas ir tie cilvēki, kuri to vada?

- Nav ne jausmas.

- Ak, Trūdija, - Džesika teica, lēni papurinādama galvu. - Tas izklausās bīstami.

-Bet atvest mājās svešinieku no “Peppy’s” sestdienas nakti - vai tas nav bīstami?

- Es to nedaru. Man ir Džons.

- Nē. Džonam esi tu. Tā ir atšķirība.

Džesika paskatījās pulkstenī un gribēja paņemt rēķinu.

Trūdija pasteidzās pirmā, sacīdama:

- Es maksāšu, Džesa! Bet tu tomēr padomā par to, labi? Ja es rīt iesniegšu tavu vārdu, tad, vienalga, tikai pēc pāris nedēļām tu varēsi saņemt “Taurenīša” aproci.

- Nē, - Džesika noteica, pārmezdama somiņas siksnu pār plecu un pagrūzdama atpakaļ krēslu. - Tas nav domāts man, Trū. Tu esi viena. Tev tas ir citādi.

Viņas kopā devās uz durvīm, apstājoties, lai uzvilktu jakas. Laukā metās tumšs, un bija auksts. Uz ielas bija satiksmes sastrēgums, un automašīnas stāvēja uz vietas.

- Vēl kaut kas, - Trūdija teica un atvadoties apskāvās ar Džesiku. - “Taurenītī” ir visdažādākā veida telpas, ne tikai slepenas viesistabas. Tur ir guļamistabas, smalkas vannas-istabas... - Trūdija parāva apkakli augstāk, lai apsegtu vaigus. - Un krodziņš ar zāģu skaidām uz grīdas, un mūzikas automāts atskaņo Keniju Rodžeru. - Viņa uzsmaidīja Džcsikai. -Tikai padomā par to, citu neko es nelūdzu!

Džesika spēja domāt vairs tikai par vienu - par “Tau-rcniti'\ Viņa atgriezās mājās tik izklaidīga, ka nedzirdēja vīra saucienus no kabineta. Džons iznāca hallē un noņēma lasāmās briiles.

- Mīļā! Vai ar tevi viss ir kārtībā?

Džesika pagriezās pret viņu.

-Ko? Ak jā!

Džons gāja viņai pretī, rokas izpletis.

- Ārā laikam ir auksts. Tev seja pavisam sasārtusi.

Džesikai patika vīra siltais un tajā pašā laikā spēcīgais apskāviens. Māja jauki smaržoja, kalpotāja gatavoja pusdienas. Džesika nolēma izmest muļķīgo “Taurenīti"’ no galvas.

- Kā noritēja tikšanās ar Trūdiju? - Džons jautāja, kad viņi roku rokā iegāja kabinetā.

-Jauki. Parastās sieviešu pļāpās.

Džesika pagāja nostāk un paņēma pasta sūtījumus. Pirmajā aploksnē bija ielūgums uz labdarības pasākumu pie Beverlijas Hailcndas.

Džesika ar Džonu jau bija apmeklējusi Beverlijas Hailcndas māju; Beverlija Hailenda bieži rīkoja dažādas labdarības akcijas, lai pievērstu cilvēku uzmanību svarīgiem jautājumiem. Šīs viesības bija paredzētas par godu televīzijas garīdzniekam, prezidenta kandidātam.

- Mums laikam jāiet turp, Džesa, - Džons teica, ieraudzījis ielūgumu. - Reverends ir krietns cilvēks. Es viņu labprāt redzētu Baltajā namā.

- Jā, - Džesika izklaidīgi piekrita, klausīdamās, kā Džons apsēžas un ieslēdz televizoru. Neko neredzošām acīm viņa skatījās uz ielūgumu. Beverlija Hailenda bija pazīstama kā stingras morāles paraugs un cīnītāja par sabiedrības likumību. Nez ko darītu šī dāma, Džesika brīnījās, ja uzzinātu par slepeno uzņēmumu virs “Fanelli”!

“Taurenītis”...

īstenot savus sapņus.

- Tas ir dārgi, - Trūdija bija viņai teikusi, - bet tu, Džesa, to vari atļauties. Tas maksā tikpat, cik iestāšanās lepnā klubā. Tas notiek ļoti smalki, slepeni. Tu ieej veikalā ar aproci uz rokas, un īpašs pārdevējs tevi atrod. Tu nopētī modeļus, izlem, ar kuru gribi tikties, uzraksti to uz zīmītes, arī to, vai tev nav kādas īpašas vēlmes - uzvilkt krinolīnu vai lai tevi aplido Dons Žuans un viņi atnāks un pasauks, kad viss būs sagatavots.

Džesika papurināja galvu un sāka izskatīt vēstules, bet tad izdzirdēja televīzijas ziņās pieminam savu vārdu.

Viņa laikus paspēja ieraudzīt sevi ekrānā uz tiesas nama kāpnēm reportieru un skatītāju ielenkumā starojam uzvarā pār Lesu Vokcru. Ar interesanta kameras trika palīdzību viņa izskatījās gara. Sejā skaidri atspoguļojās uzvaras prieks. Skatītājs noteikti atzītu Džesiku Frenklinu par pašpārliecinātības un pašapzinības iemiesojumu. Tad ekrānā parādījās fotoattēls - Mikijs Senons tiesas zālē skūpsta savu advokāti.

- Šovakar, - ziņu diktore teica, - Frenklina kundzi noteikti apskauž miljoniem pusaudžu meiteņu, kam Mikijs Še-nons šogad ir roka superzvaigzne.

Televizors apklusa, un Džons, nometis tālvadības pulti, spēji pietrūkās kājās. Viņš paskatījās uz Džesiku. Viņai pārskrēja auksti drebuļi.

- Neticami, kā tu varēji ļaut tam notikt, - viņš teica. -Tas pazemo gan mani, gan tevi.

- Džon, es...

Vīrs izgāja no istabas.

Džesika metās viņam pakaļ.

-Pagaidi! Es tur neko nevarēju iebilst. Mikijs mani pārsteidza negaidot. Mēs bijām tik laimīgi, ka tika iztiesāts mums par labu...

Džons pagriezās pret sievu.

- Pirmām kārtām - es jau pašā sākumā biju pret to, ka tu uzņemies Šenona advokātes lomu. Par spīti maniem stingrajiem iebildumiem, tu pārstāvēji Šenonu. Tu esi izrādījusi apbrīnojamu nesaprātību.

- Bet ko tad Mikijam var pārmest?

- Ak Dievs, paskaties taču uz viņu! Viņš ir panku rokeris, Džesika. Un katrā ziņā viņš ir arī narkomāns.

Mikijs nelielo narkotikas, Džesika klusībā protestēja. Viņš pat piedalās pretnarkotiku reklāmās televīzijā.

- Ja tu iedomājies, ka tas veicinās tavu un Freda biznesu, tad rūgti maldies. Tas tikai atvedīs uz tavu biroju pretīgus tipus un padarīs tevi vel smieklīgāku, nekā tu esi. Ja tev nav iebildumu, es vakariņošu viens.

Džons gribēja aiziet, bet Džesika satvēra viņu aiz rokas.

- Džon! Lūdzu, neesi tāds!

- Ko cilu tu gaidi no manis, ja cs, atbraucis mājās, redzu kaut ko tādu\ - Viņš parādīja uz kabineta durvīm. - Man rīt no rīta ir ļoti svarīga tikšanās, bet kā spokaina ēna man sekos manas sievas fiasko.

Džesika meklēja vārdus, ko atbildēt, lai viņu pārliecinātu, ka no rīta tiesas zālē nav noticis nekas slikts, ka Džons kļūdās par Mikiju Senonu un viņas tiesu praksi. Bet vārdi nenāca pār lūpām. Acīs sanesās vilšanās asaras.

- Piedod! - viņa čukstēja. - Es nedomāju, ka tā notiks. Tev taisnība, man vajadzēja rīkoties saprātīgāk. Tas vairs neatkārtosies, es tev to apsolu.

Džons vēl mirkli skatījās, tad viņa bardzība mitējās.

-Nu, nu, meitenīt,-viņš teica. -Es taču veselu nedēļu biju prom. Nestrīdēsimies, labi?

Džesiku pārņēma atslābuma vilnis, un viņa iesmējās.

Džons apskāva viņu un sasildīja ar savu ķermeni.

- Kādas muļķības, - viņš teica, turot sievu apkamptu, -pirms septiņiem gadiem Mikijs Šenons atdotu diezin ko, lai viņu nofotografētu, bet tagad viņš staigā apkārt, dauzīdams kameras. Iedomīgais nelietis!

Visi taču zina, ka nelietis ir Less Vokers! Džesika gribēja iebilst. Ko tu teiktu, ja tevi vajātu dienu un nakti un spiestu zibspuldzi, kur vien pagriezies ?

- Es teikšu tā, - Džons sacīja, pacēlis viņas seju skūpstam. -Vakariņas lai pagaida, labāk aiziesim uz guļamistabu.

Tā parasti beidzās viņu strīdi, gultā, - Džons tādā veidā lika viņai saprast, ka ir piedevis, un Džesika gulēja tumsā ar sajūtu, ka nekas nav atrisināts un problēma palikusi. Un, kā parasti tādās reizēs, Džesika mierināja sevi ar iztēles radītu ainu - nepazīstamais kovbojs krodziņā...

Ejot pa spokaino, zāģu skaidām klāto grīdu un tuvojoties smaidošajam sapņu princim, viņai prātā iešāvās biedējoša doma: tā vairs nepaliks tikai fantāzija...

Sanantonio, Teksasa, 1952. gads

- Vai redzi? - teica Karmelita, norādot Reičelai uz papīra strēmelīti. - Tā tu vari rēķināt un rēķināt!

Reičcla paskatījās uz papīra lapiņu, kas bija izplēsta no lētas piezīmju burtnīcas, un vārgi pasmaidīja.

- Ak tu, nabadzīte, - Karmelita teica, nolikusi zīmuli un papīru sāņus, un apņēma roku ap draudzenes pleciem. - Neuztraucies! Šoreiz viņš atbrauks. Es to zinu. Tāpat kā pagājušo reizi es to nosapņoju.

Bet Reičela izvairījās no viņas un piegāja pie loga. Tas bija tik netīrs, ka gandrīz nevarēja redzēt cauri. Viņa gribēja vienīgi saskatīt lejā uz ielas piebraucam Denija fordu...

Reičcla to darīja jau ceturto otrdienu pēc kārtas. Tieši tik ilgs laiks bija pagājis, kopš Denijs viņu atstāja Heizelas mājā.

• - Kāpēc viņš nebrauc, Karmelita? Kāpēc pat nepiezvana? Vai viņš ir aizmirsis mani?

Meksikāniete uzlūkoja istabas biedreni bēdīgām acīm. Mēneša laikā viņas bija cieši sadraudzējušās. Gan tāpēc, ka bija jaunākās šajā namā - Karmelitai nupat bija palicis

piecpadsmit gan tāpēc, ka cerēja un gaidīja, kad viņu mīļotie vīrieši aizvedīs viņas prom no šejienes. Karmelitanebija satikusi Manuelu četrus mēnešus. Bet viņa zināja, ka draugs nav viņu aizmirsis un atrodas Sanantonio. Viņš regulāri savā-ca no Heizelas Karmelitas algu.

- Es nezin’, amiga. Tie vīrieši jau ir tik aizņemti! Viņiem daudz darba.Varbūt viņš atbrauca, bet tu biji ar klientu. Ei! Reičela?

Reičela joprojām bezcerīgi lūkojās logā. Viņa bija pavisam novājējusi. Pirms četrām nedēļām Heizcla bija sūdzējusies par meitenes kaulaino augumu, bet tagad šķita, ka Rei-čcla drīz izgaisīs pavisam. Lai gan biznesam tas nekaitēja. Dažiem vīriešiem patika tādas meitenes. Vājās rokas un kājas un izspiedušies ceļgali lika viņai izskatīties daudz jaunākai par četrpadsmit gadiem. Tādēļ Hcizela pieprasīja, lai Reičela sapin matus divās garās bizēs, un aizliedza viņai krāsot lūpas.

Ja viņš šodien neatbrauks, Reičela nolēma, es nogalināšos.

- Skaties! - Karmelita uzsauca un atvēra vēl vienu lētā blociņa lapu. - Tas tev paliks!

Reičela vēroja, kā draudzenes brūnie pirksti uzraksta uz papīra vēl pāris ciparu. Reičela saprata, ka Karmelita cenšas viņu izklaidēt un novērst domas no Dcnija. Reičela apzinājās, ka draudzene jūt līdzi viņas sāpēm; abām bija vienādas ciešanas. Divas izstumtas meitenes šajā pasaulē, kurā viņām neatradās vieta, - viņas atrada veidu, kā mierināt viena otru.

Tajā pirmajā dienā pirms mēneša Reičela pārsteigta atklāja, ka Karmelitas mierinājums ir skaitļi.

Reičela torīt, aizgājusi uz virtuvi, ieraudzīja Karmclitu sēžam pie galda kopā ar vēl dažām meičām, kas bija ģērbušās kimono vai apakšveļā. Reičela pievienojās viņām, lai redzētu, ko dara jaunā istabas biedrene, un, tāpat kā pārējās, priecājās par brīnumainajiem trikiem ar skaitļiem.

- Laikam man tas ir iedzimts, - Karmelita vēlāk ēdot paskaidroja. - Mana n'a, tante, ar kuru es kopā dzīvoju, stāstīja, ka es esot spēlējusies ar skaitļiem, nevis kā citas mazas meitenes ar lellēm. Tic ir man galvā, vai tu saproti? Man galvā šaudās skaitļi. Es tos Jūtu. Nezinu, kāpēc, bet es pazīstu skaitļus un zinu, ko tie dara.

-Tev vajadzētu redzēt, kā viņa saskaita skaitļu rindu? -teica viena no meičām, runājot tādā pašā veidā kā Denijs, teikuma beigās balsij paceļoties uz augšu. - Mēs mēdzam saderēt, cik ātri viņa to var izdarīt? Es uzrakstu divdesmit skaitļus četrās rindās, un, tikko es pavelku līniju, Karmelitai jau rezultāts ir rokā. Viņa mūs vienmēr uzvar.

- Manuprāt, tu varētu izmantot tādu talantu, - Reičela sirsnīgi teica jaunajai draudzenei. Reičela nebija gulējusi, visu nakti viņa bija trūkusies augšā un domājusi par Dcniju. Skarbajā rīta gaismā Reičela ieraudzīja citu meiteņu bālās sejas un tukšos skatienus un aptvēra rūgto patiesību par savu stāvokli. Viņa bija laimīga, ka uz mirkli var aizmirst sevi. - Tu varētu strādāt kādā birojā, - viņa ieteica meksikānietei. - Tu varētu būt grāmatvede.

Bet Karmelita bija papurinājusi galvu un aizvērusi blociņu.

>

- Es nav skolota. Ko es māku? Varu saskaitīt skaitļus ātrāk nekā aritmometrs, bet ar mokām uzrakstu savu vārdu. Nē, amiga, skaitļi man tikai sagādā prieku, tā ir spēlīte, kas ļauj uz brīdi aizmirsties. Es esmu tur, kur man jābūt. Es to zinu.

Un četras nedēļas vēlāk Karmelita atkal centās izklaidēt Reičclu.

Bet Reičela spēja domāt tikai par Deniju.

Atvērās guļamistabas durvis, un Reičela pēkšņās cerībās apcirtās otrādi Tomēr tā bija tikai Bella, viņu draudzības trešais vienojošais posms. Viņa bija vecāka - Bellai bija septiņpadsmit - un bija uzņēmusies tādu kā gādību par pārējām divām. Bella mierināja Rcičclu pirmās šausmu pilnās dienas un remdēja viņas sāpes, kad meitene raudāja tā, ka sirds lūza vai pušu. Reičela un Karmelita bija mazas meitenes, bet Bella salīdzinājumā ar abām jau pieaugusi sieviete. Trīs gadus, kurus Bella pavadīja Heizelas iestādē, viņa bija izdzīvojusi kā veselu mūžu.

- Piedod, mazulīte, -• viņa teica. - Tā esmu tikai es. Kaut cs būtu Denijs! Patiešām!

Otrdienas rīti Heizelas mājā vienmēr vilkās lēni, īstenībā varētu teikt - mironīgi. Tad astoņpadsmit meičas, kas šeit dzīvoja, mazgāja veļu, lāpīja, rakstīja vēstules (tās, kuras prata rakstīt) vai visu dienu gulēja. Ja Rcičclai būtu normāla dzīve, viņa pavadītu laiku, gremdēdamās grāmatās. Tagad viņa gaidīja Deniju.

- Paklau, - Bella jautāja, - ja viņš neatbrauks, vai nāksi kopā ar mani uz kino? “Ziedu laiks”, Reičela! Nu aiziesim uz “Majēstie ”! Es izmaksāšu. Man ir pietiekami daudz naudas.

-Tu jau sešas reizes esi redzējusi to filmu, - Karmelita teica, apsēzdamās vienā no divām vienādām gultām un pētīdama jauno laku uz nagiem.

- Un skatīšos vēl sešdesmit reizes, ja gribēšu. Nu, Reičela, vai iesim?

Bet Reičela tikai īgni papurināja galvu.

Bella saskatījās ar Karmelitu, tad piegāja pie jaunākās draudzenes un, uzlikusi roku viņai uz pleca, klusi teica:

- Varbūt viņam ir salūzusi mašīna. Tā var gadīties, vai ne?

- Viņam šodien ir jāatbrauc, Bella. Viņam ir jābūt.

- Un ko tu darīsi, ja viņš neatbrauks?

-Aizbēgšu.

Bella nogrozīja galvu.

- Bērniņ, mēs visas sapņojam par aizbēgšanu. Bet tur jau tas joks, ka pat sapņos mēs necik tālu nevaram tikt. Mums nav nedz naudas, nedz mašīnas, nedz arī, galvenais,patvēruma. Ja tu aizbēgsi, kur tu iesi, ko darīsi, kur dzīvosi? Tu pat nezini, kur ir tavi vecāki!

Bella runāja gandrīz visu Heizelas mājas iemītnieču vārdā. Lielākā daļa te bija izaugušas vai, izmisuma dzītas, atnākušas pēc pajumtes un aizsardzības. Hipiju komūnu laiks un jauniešu braukšana ar autostopiem vēl bija tālā nākotnē. Šīs meitenes pārdeva savu miesu un sapņoja, ka reiz ar cieņu varēs pamest šo vietu vīrietim zem rokas.

Bella sapņoja par Kaliforniju. Visi teica, ka viņa izskatoties ļoti līdzīga Sūzanai Heivardai; viņai arī bija tikpat ugunīgi mati. Bella ilgojās kļūt par slavenu kinoaktrisi, un, gatavojoties šai dienai, kam noteikti vajadzēja nākt, viņa dzīvoja kinožurnālu pasaulē. Istabas sienas bija nolīmētas ar “Photoplay” attēliem, viņa krāsoja tādas pašas lūpas kā kinodīvas un mēģināja atdarināt viņu stilu ar to mazumiņu naudas, ko nopelnīja pie Heizelas. Pašlaik modē bija neilona cimdi, un Bella tos vairs nenovilka, lai arī kā svīda rokas. Viņa valkāja rožainus svārkus ar pūdelīšiem un blūzi ar maisveidīgu augšdaļu, tādu kā untuma dēļ reiz bija uzvilkusi Džcina Rasela. Bellai pat bija neīstas Diora smailpapēžu kurpes “satriec viņus”, tikai viņa vēl nebija iemācījusies ar tām staigāt. Kad pienāks uzaicinājums - un septiņpadsmit gadus vecā Bella bija pārliecināta, ka tas noliks, - viņa negribēja ierasties Holivudā nesagatavota.

Viens no iemesliem, kas izcēla Reičclu Bellas acīs, bija fakts, ka meitene tur bija dzimusi. Kad Reičela pirmo reizi to pastāstīja, tikpat labi viņa varčtu būt Bellai teikusi, ka ir dzimusi uz Marsa, jo Bella to uzklausīja skeptiski. Bet, kad Reičela parādīja Bellai dzimšanas apliecību, Bella skatījās uz to kā uz svēto relikviju, jo tajā bija rakstīts: māte - Naomi Bērgesa; bērns - Reičela; dzimšanas vieta: Prezbiteriešu slimnīca Holivudā, Kalifomijā.

Bella sirsnīgi pieķērās Reičelai ari citu iemeslu dēļ. Meitene bija neparasti godīga - šādu vērtību reti varēja atrast Heizelas mājā. Reičela mēdza būt atbruņojoši vaļsirdīga un vienmēr runāja taisnību. Tātad, ja Reičela teica, ka uzskata Bellu par vienu no skaistākajām meitenēm, tad visi zināja, ka Reičela tā arī domā. Mazo, skumjo Reičelu apvija ari ievainojami bas aura, kas pat gaužām nocietinātās sirdīs izraisīja mātes jūtas. Vairs nespēdamas mīlēt sevi vai vīriešus, kuri viņas izmantoja, viņas ņēma savā gādībā noklīdušo, pamesto avi ar aizkustinoši neglīto sejiņu.

Turklāt Reičela gatavoja vienreizējus hamburgerus. Reičelai bija tāda burvju recepte gaļai, ka vairākas meitenes pat uzbarojās. Un, kad Karmelila parādīja viņai, kā jāpieliek jalapeno pipari parastiem ceptiem kartupeļiem, pēc Reičelas barojošajām pusdienām bija varcn liels pieprasījums.

Tomēr pati labākā Reičelas īpašība bija viņas stāstītājas talants.

Vienmuļajās dienās, kad viņas garlaikojās un pārāk aizdomājās par savu nožēlojamo dzīvi, nāca Reičela ar neiedomājamiem piedzīvojumu stāstiem par tālām zemēm. Reičela pati neko neizdomāja, bet tam nebija nozīmes. Šis meitenes taču nebija lasījušas nevienu grāmatu - ne vecu, ne jaunu. “Džeina Eira”, “Aizspriedumi”, “Kapteinis Blads” - visu viņas dzirdēja pirmo reizi.

Varbūt Reičelu mīlēja vairāk par citām tāpēc, ka viņa spēja ticēt, - šī uguntiņa bija nodzisusi visās, varbūt tikai tajās sirdīs ne, kuras vel nebija nocietinājušās. Ja tik skumjās acīs mirdzēja cerība, tad arī pārējām tā nezuda. Visvairāk Hei-zelas mājā cerību nezaudēja Karmelita, kas skaidri zināja, ka reiz Manucls atnāks viņai pakaļ, un Bella, kura sapņoja, kā Holivudas producents iesoļo pa Heizelas durvīm, ierauga Sū-zanai Heivardai līdzīgas acis un aizved Bellu tālu prom.

Viņas visas trīs sapņoja.

Tomēr tajā dienā, ceturtajā otrdienā pēc Reičelas ierašanās, trauslais sapnis bīstami tuvojās sabrukumam. Denijs neieradās, kā bija apsolījis, viņi nebrauca uz Alamo, neēda pusdienās burritos. Dažas meičas, redzot, kā Reičcla katru otrdienu sēž pie loga, kļuva vai trakas aiz vēlēšanās sagādāt Denijam Makejam ciešanas.

Bet pēkšņi Rcičela, rokas pie loga rūts piespiedusi, iesaucās:

- Re, tur viņš ir! Denijs! Denijs ir klāt!

Visas pieskrēja pie loga un paskatījās ārā. Patiesi, tas bija viņš, materializējusies vēlēšanās stāvēja lejā uz ielas. Denijs Makejs ar gandrīz sarkaniem, rīta saulē mirdzošiem matiem, ar žilbinoši baltu kreklu, nevainojami izgludinātām biksēm, nospodrinātām kurpēm. Viņš bija garš, slaids, izskatīgs, un visas viņam piedeva, jo viņš galu galā bija ieradies.

Reičela apskāva draudzenes, pameta vēl skatienu spogulī un metās lejā pa kāpnēm.

Denijs jau bija apakšā virtuvē un runājās ar Hcizelu, kura teica:

- Viņai klājas labi, bet šis tas vēl jāiestāsta. Ir dažas sūdzības.

-DENIJ!

Viņš atpleta rokas, un Rcičela iekrita viņa apskāvienā.

- Sveika! - Dcnijs uzsauca, mīļi smiedamies un noskūpstīdams Reičelu. - Kas tad nu?

- Ak, Denij, Denij! - Reičela tik cieši, cik vien atļāva vājās rokas, turēja viņu, zodu iespiedusi viņam krūtīs. - Ak, Denij, tu atnāci!

- Ei, mīļumiņ, es tak teicu, ka būšu. Paskat, ko es tev atnesu.

Reičela lūkojās uz margrietiņām, it kā tās būtu dimanti, paņēma pušķīti rokā un aizvirpuļoja apkārt telpai.

- Ak, Denij! Cik skaisti! Neviens man nekad nav dāvājis ziedus!

Viņa piegāja pie bufetes un izņēma trīs piena glāzes.

-Es iedošu tās arī Karmelitai un Bellai. Labi?

- Pats par sevi saprotams! - Denijs smiedamies teica.

- Viņām neviens nedāvina puķes. Un margrietiņas, Denij! Tās ir tik jaukas! Kā saules stari!

Kad ziedi mazajās vāzītēs bija sakārtoti, Reičela starodama pagriezās pret draugu.

- Ak, Denij! - viņa vēlreiz atkārtoja. - Ziedi!

- Es teicu, ka būšu, - Denijs sacīja pasmīnēdams. - Tu taču nešaubījies, vai ne?

- Nu...

- Un vai tu vēl gribi redzēt Alamo?

-Jā! Ak jā! Un vai mēs ēdīsim burritosl

- To es varu nokārtot.

- Un pastaigāsimies pa krastmalu un ieiesim veikalos?

Denijs iesmējās un apskāva Reičelu.

- Dabūsi visu, ko sirds vēlas, mīlulīt! Es tikai gribu, lai tu būtu laba meitene, jā?

- Es darīšu visu, ko tu teiksi, Denij, - Reičela čukstēja, piekļāvusies vīrietim pie krekla.

Denijs paskatījās pāri uz Heizelu, kura viegli pamāja.

- Klau, mīlulīt, - viņš teica. - Pirms mēs iesim, ko tu teiktu, ja mēs uzkāptu augšā tavā istabā un mazliet parunātos?

ReiČelaparāvās atpakaļ un paskatījās uz Dcniju.

-Par ko?

Viņš pabužināja meitenes matus un pieskārās viņas degungalam.

- Neesi nu tik niķīga! Es tikai gribu ar tevi pabūt vienatnē. Ei, vai ta’ neatceries, ka pagājis vesels mēnesis, kopš neesam likušies?

Rcičcla uzmeta lūpu.

-Zinu. Es skaitu katru stundu kopš tavas aizbraukšanas.

Denijs atrāva rokas no Rcičelas un pakāpās atpakaļ.

- Tu tak man tagad nepārmetīsi, ko? Es negribu sev tādu meiteni, kas man brūk virsū tā kā sieva. Eima augšā!

Reičela devās viņam līdzi, atstājot trīs mazās vāzītes ar margrietiņām lejā virtuvē.

Viņi iegāja brīvā guļamistabā, un Denijs klusi aizslēdza durvis. Kad viņš pagriezās atpakaļ, Reičela smaidīdama sēdēja uz gultas un teica:

- Es tā priecājos, Dcnij, ka tu esi te!

- Paklau, Reieela! - Viņš apsēdās meitenei blakus. - Hci-zcla teica, ka ar tevi esot vienas nepatikšanas. Es šito nevaru pieļaut. Viņa tak izdara mums pakalpojumu, vai tu to nezini?

Reičela nodūra skatienu.

- Zinu.

- Kāpēc la’ tu neuzvedies, kā pienākas? Man tas nāk tikai par ļaunu.

Rcičcla pacēla lūdzošas acis.

- Dcnij, viņa man liek darīt tik šausmīgas lietas! Man katru rītu ir nelabi! Es visu laiku vemju!

Denijs sarauca pieri.

- Vai la’ tu nelieto tamponu, ko viņa tev iedeva, ko?

- Jā, - Reičcla nepacietīgi turpināja. - Ne jau par to ir runa. Man ir nelabi no tā, ko man liek darīt. Daži klienti ir... ir briesmīgi. Viņi spiež man darīt ar viņiem briesmīgas lietas.

- Paklau, Reičela, - Dcnijs maigi teica, aplicis roku viņai ap pleciem. - Nav nekādas jēgas spuroties pretī. Tev ar viņiem jāsadarbojas. Beigu beigās - šī tak ir priekamāja.

- Prieka! - Reičcla raudulīgā balsī iesaucās. - Kā vīrieši var rast prieku no tā, ko mēs te darām? Manuprāt, ja vīrieši un sievietes mīlējās, tad abiem jājūt prieks.

- Ei nu, Reičela! Tu te ne ar vienu nemīlējies. Tev maksā par to, ka tu ļauj tiem večiem sevi drātēt.

Reičcla aizklāja ausis ar rokām.

- Lūdzu, nerunā tā, Dcnij! Es ienīstu to vārdu. Viņi to lieto, kad ir kopā ar mani. Viņiem patīk tā runāt, kamēr viņi to dara. Un tad man kļūst nelabi.

- Nu labi jau, labi, - Denijs teica, piebļaudams viņu sev klāt. - Ilgi tas vairs nevilksies, Reičela. Tici man!

- Vai tev jau ir darbs, Denij?

- Es tev teicu - beidz man brukt virsū! Vai es nesolīju, ka parūpēšos par tevi?

- Jā, bet...

- Vai es šodien neatbraucu? Vai neatvedu tev puķes? Un kā tu pret mani izturies?

- Ak, Dcnij! Lūdzu, nedusmojies uz mani! Es tikai vēlos, lai mēs visu laiku būtu kopā.

- Vai tu domā, ka es to negribu? Nav nemaz tik viegli atrast darbu. Puiša cilvēkiem ir grūtāka dzīve nekā jums, skuķiem. Par mums neviens negādā.

- Es par tevi gādāšu, apsolu.

Denijs atmaiga.

-Es zinu, ka tu to darīsi, mīlulīt. Tomēr tev ir jāklausa Heizelai.

- Bet tas ir tik briesmīgi...

-Es tev teikšu tā. Parādi man, ko tev liek darīt. Tad tev būs vieglāk ar ciliem. Aizvērsi acis un iedomāsies, ka tas esmu es.

Dcnijs novilka lejup līdz cirksnim meitenes roku, kas pretojās.

- Nu, izdari man to, ko tu dari klientiem. Nu - kā? Pēc tam mēs iesim apskatīt Alamo un paēst burritos. Ko tu par to saki?

Rciēela valdīja asaras. Viņa ļoti gribēja izstāstīt, ka vēlas visu pavisam citādi, - kaut viņu mīlestība būtu tīra un skaista; kaut Denijs palīdzētu viņai aizmirst šausmas, kurās viņa dzīvoja. Bet Dcnijs skatījās ar valdonīgām, zaļām acīm, laiskām un reizē stindzinošām, un Reičela atkal padevās to burvībai. Kad viņš atvilka biksēm rāvējslēdzēju, ievadīja viņas roku iekšpusē un viegli nospieda meiteni uz ceļiem, Reičela tik tikko valdījās, lai nesāktu raudāt'un viņai nekļūtu nelabi. Viņa tikai vēlējās, lai Denijs viņu mīlētu un rūpētos par viņu. Tas bija vienīgais, ko viņa vēlējās šajā pasaulē.

9

Tur nu viņš bija. Izkāpa no sava “GMC4x4”.

Trūdija pārskaitusies uzlika rokas uz gurniem.

- Bili! - viņa iesaucās. - Beidzot tu esi klāt!

Bills pasmaidīja aiz lidotāja saulesbrillēm. Trūdija nešaubījās, ka ar šo smaidu viņš sagūstījis ne vienas vien sievietes sirdi. Tikai ne šodien. UzTnidiju tas neiedarbosies.

Kā pastaigādamies viņš nāca pa zālienu paviršā gaitā -“kā kundze vēlas”. Viņš bija viens no tiem egoistiskajiem vīriešiem, kuri apzinās savu vīrišķīgo skaistumu. Viņš pamāja elektriķiem, kas pārbaudīja ierīkoto instalāciju. Visi atņēma viņa sveicienu. Vairums strādnieku bija meksikāņi, daži gaišmataini, bez krekliem - vecie, labie zēni.

-Sveika,Trūdija!-Billsuzsauca, pienācis tuvāk.-Kas lēcies?

Trūdija vai trakoja no dusmām, bet viņai vajadzēja savaldīties.

- Bili, - viņa kā skaldīt noskaldīja, izvirzījusi zodu uz priekšu. - Kāpēc šim baseinam nav trīs cauruļvadu līnijas? Tu zini, ka maniem baseiniem lādi ir. Vai tu izlasīji darbu sarakstu? Vai tu vispār ieskatījies uzmetumā?

- Nu, nu! - Bills iesmiedamies viegli attrauca. Janvāra

saule rotaļājās viņa matos, un viņš to labi apzinājās. Viņš maksāja par īpašo griezumu, kad cirtas uztvēra gaismu. Deju grīdas apgaismoj urnā tāda frizūra vienmēr iedarbojās nekļūdīgi. Aiz tumšajām brillēm viņa acis nopētīja Trūdiju. Varbūt šoreiz nelīdzēs ierastais šarms. Jā, viņš bija dzirdējis, ka Trūdija esot dzelžaina lēdija.

-Atbildi godīgi, Bili!

TākāBills veica skārdnieka darbus, viņam pie savu pienākumu pildīšanas bija jāstājas tūlīt pēc bedres izrakšanas. Pirms divām dienām viņš piezvanīja un pateica, ka darbiņš paveikts. Tad Trūdija deva rīkojumu liet betonu. Sema Bren-da brigāde, kārtīga puiša laba brigāde, ķērās šorīt pie darba. Pulksten astoņos atskanēja telefona zvans.

- Paklau, Trūdija, - Sems teica, - vai tad tev parasti nav trīs cauruļvadu līnijas?

Tā nu viņa zvanīja Billam un pavēlēja, lai tas ierodas, cik vien ātri spēj kustēties. Kāpēc tāda steiga? Tāpēc, ka cements cietēja, un, lai izcirstu trešo līniju, nāksies velnišķīgi pastrādāt.

- Paklau, - viņš tagad jautāja, - kāpēc tu esi tik nikna?

- Kāpēc tu neierīkoji trīs cauruļu līnijas?

Bills viņu atzinīgi novērtēja. “Glīts putniņš”, viņš nodomāja. Mugurā krekliņš un šorti, kādus nekad nenēsātu darbu vadītājs vīrietis. Bills bija pārliecināts, ka aiz dižmanīgās ārienes slēpās nevarība kā jebkuram sieviešu radījumam.

- Manuprāt, tāda lieluma baseinam nav vajadzīgas trīs līnijas.

- Nestāsti man, kas vajadzīgs, kas ne! Maniem baseiniem visiem ir trīs cauruļu līnijas, tāpēc ka es būvēju labākos baseinus Dienvidkalifornijā! Tev jāizpilda mani norādījumi.

Nu jau viņa devās uzbrukumā. Viņš izturējās tik jauki un nepiespiesti, cenšoties izskaidrot, kā jāstrādā, bet viņa nāk virsū kā tāds Šērmena tanks. Ak, šīs sievietes, kas grib tēlot vīriešus! Trūdijai Steinai acīmredzot jāparāda, kur ir viņas vieta.

- Es to arī izdarīju, vai tad ne?

- Nē, neizdarīji vis, - Trūdija nosvērti atteica. - Ātri gādā atpakaļ savu brigādi, un līdz rītrītam lai trešā līnija būtu kārtībā!

- Paklau, sirsniņ! Vai tu saproti, ko nozīmē visu pārtaisīt? Tad jau jāzāģē cauri betonam!

- Grauz betonu kaut ar zobiem! Trešajai līnijai jābūt iekšā.

Bills skatījās uz sievieti. Spriežot pēc tā, kā cilājās Trū-dijas krūtis, varēja saprast, cik viņa nikna. Bet viņš arī varēja sadusmoties.

- Nekādā ziņā, - viņš klusi teica.

Trūdija atbildēja tikpat klusi:

- Labi. Man te kaut kas ir tev paglabāts. - Trūdija pacēla plastmasas atkritumu maisu, kas gulēja viņai pie kājām. Viņa to atvēra un rādīja Biliam. - Vai redzi, Bili?

Viņš piesardzīgi ielūkojās. Maisā bija astoņas vai desmit tukšas alus kārbas.

- Jā-a... un tad?

- Sems tās atrada šorīt atkritumu maisā. Bili, tavi strādnieki darba laikā dzēruši.

- Ei nu, nekādā ziņā...

- Nekādu “nekādā ziņā”!

-Tās varēja te atstāt jebkurš, piemēram, Sema brigāde...

- Sems ir īsts kristietis, Bili, un tu to zini. Viņam ir kārtīga brigāde. Viņš teica, ka atradis tās kārbas šeit šorīt, un es viņam ticu! Tātad vainīgi ir tavi strādnieki.

Bills nervozi sagrozījās.

- Nu un tad...

- Manās būvēs nedzer! Skaidrs^7

Bills piesardzīgi vērojaTrūdiju. Nepiespiestā izturēšanās bija zudusi.

- Ko tu ar to gribi teikt, Trūdija?

-Es gribu, lai tu cērt pušu betonu un ievieto trešo cauruļvadu līniju. Ja ne, zvēru, ka es parūpēšos, lai tu vairs šajā zemē nedabū nevienu pasūtījumu.

Mirkli viņš klusēja, novērtējot Trūdiju un situāciju. Tad izpleta rokas un teica:

-Tiešām! Kas nu tur liels? Tūlīt sadabūšu savus puišus.

-Un nekādas dzeršanas!

-Jā,jā, skaidrs!

Viņš pagriezās un devās prom, purpinādams kaut ko par trakām maitām. Trūdija apgriezās uz papēža un aizgāja gar dziļo, pelēko, sauso baseinu. Cietpauris, viņa nodomāja. īsts cietpauris!

Trūdija paskatījās pulkstenī. Jāpārbauda vēl divas būv-bedres un tad jābrauc uz Džesikas biroju. Šajā pēcpusdienā viņas ies uz “Taureniti”. Džesikai sarunāta tikšanās ar direktori un jāsaņem dalībnieces aproce.

Frcnklinas un Mortona birojs atradās Saulrieta bulvārī mazā grieķu templī, kas bija iespiests starp dižmanīgām, federālā stilā celtām ārstu, advokātu un arhitektu iestādēm. Te bija augsta īres maksa, bet arī maksātspējīgi klienti. Džesika ar Fredu bija kompanjoni un strādāja kopājau septiņus gadus, sacenšoties ar lielām juridiskajām firmām, kas bija izvietotas gadsimtu pilsētas debesskrāpjos. Džesikas un Freda priekšrocības slēpās draudzīgā personiskā sadarbībā ar klientiem. Viņus neuztrauca “modes preču” firmas izkārtne. Klientu saraksts bija neliels, bet tas auga augumā Mikija Šenona prāvas dēļ. Viņi abi zināja, ka nepieciešams uzvarēt vel pāris līdzīgās lietās un tad beigsies cīņa par eksistenci.

Džesika stāvēja birojā un skatījās uz vīru ar drūmu seju. Pretējās puses advokāts bungoja ar pirkstiem pa ādas portfeli, kuru turēja sev uz ceļiem.

- Frenklina kundze, - viņš teica, - te ir summa, kuru pieprasa jūsu klients.

-Jā, Hačinsona kungs. Tikai jāsaka-pieprasīja. Pagājušas vairākas nedēļas kopš datuma, par kuru mēs vienojāmies. Tagad mēs pieprasām miljonu dolāru.

Iezvanījās iekšējo sakaru telefons. Džesika pacēla klausuli un teica:

- Es liku mani netraucēt!

Balss otrā pusē ziņoja, ka pieņemamā telpā gaida Trū-dija Steina.

-Ak jā, paldies! Piedāvājiet viņai tasi kafijas un sakiet, ka drīz būšu.

Pēc tam Džesika nolika klausuli, sakrustoja rokas uz galda un turpināja:

- Hačinsona kungs, jūs zināt, ka strauji tuvojas tiesas diena, un esmu pārliecināta, ka jūs apzināties tiesas simpātijas pret manu klientu. Mēs uzvarēsim, un tiesa piešķirs mums divus miljonus dolāru. Bet mans klients ir ar mieru tagad pieņemt vienu miljonu, lai izvairītos no neērtībām un sasprindzinājuma, kas saistīts ar tiesas procesu.

Advokāts ilgi un domīgi uzlūkoja Džesiku. Rons Ha-činsons pirmo reizi tiesājās ar Džesiku Frcnklinu, un, kaut arī viņam nepatika notikumu gaita, viņš apbrīnoja pretinieces neatlaidību. Viņas uzvara nebija garantēta, bet viņš augstsirdīgi piedāvāja visu nokārtot: nolikt šodien viņai uz galda trīssimt tūkstošus dolāru aizzīmogotā paciņā. Tomēr Džesika Frenklina stūrgalvīgi pieprasīja vel. Viņš brīnījās, cik gan ilgi viņa riskēs, lai zaudētu visu.

- Mēs vienojāmies par trīssimt tūkstošiem! - Hačin-sons uzlika pirkstu uz čeka un pastūma to uz priekšu pa galdu. -Ņemiet to tūlīt, vai ari tiksimies tiesā, un jūs nesaņemsiet ne penija.

- Mēs tagad prasām miljonu, Hačinsona kungs.

Hačinsons redzēja pēc Džesikas sejas, ka viņa nepiekāpsies. Viņš paņēma atpakaļ savu čeku, strupi atvadījās un izgāja no kabineta.

Pirms satikšanās ar Trūdiju, kura gatavojās vest draudzeni uz “Taureniti”, Džesika iegāja pie Freda pastāstīt par Hačinsonu. Freds Mortons, pāragri zaudējis visus matus uz pakauša, pārslidināja roku pār gludo galvvirsu un teica:

-Es nezinu, Džesa. Vai tu esi pārliecināta, ka mēs izturēsim? Mēs taču nevaram būt droši, ka uzvarēsim. Izredzes ir labas, bet risks pastāv.

Džesika pasmaidīja.

- Esmu ar mieru uzņemties risku, un tu?

Trūdija, izveicīgi manevrēdama ar savu korveti starp mašīnām pa Saulrieta bulvāri, uzmeta draudzenei skatienu un jautāja:

- Vai tu nervozē?

Džesika iesmējās.

-Esmu ieintriģēta!

- Priecājos, ka nolēmi iestāties.

- Es gan neesmu simtprocentīgi pārliecināta, ka man jāapmeklē tāda vieta kā “Taurenītis”, bet tu izraisīji manī ziņkāri. Gribu tur iekļūt un paskatīties, kas tur notiek.

- Tici man, tur viss ir brīnišķīgi! Pagājušajā sestdienā es atkal aizgāju.

Džesika paskatījās uz Trūdiju.

- Ko tu šoreiz darīji?

- Izvelējos to pašu partneri. Savu intelektuālo mīlētāju. Pirmajā reize viņš bija tik labs, ka neredzu iemeslu, kāpēc vajadzētu viņu nomainīt. Šķiet, ka lielākā daļa dalībnieču prasa atkal un atkal vienus un tos pašus vīriešus. Tādējādi izveidojas sava veida attiecības, gluži kā ar savu psihoterapeitu.

- Terapeitu! Varētu padomāt, ka tā ir seksa klīnika.

- Savā ziņā tā ari ir, vai ne?

Džesika nopētīja Trūdijas profilu, blondo matu vilni, garos sudraba auskarus, zilzaļās acis. Džesika bija mūžam apskaudusi Trūdijas skaistumu.

- Ko jūs ar savu intelektuālo partneri darāt?

- Mēs strīdamies un pēc tam mīlējāmies.

- Un tevi tas apmierina?

Trūdija ātri mainīja braukšanas joslu un uzbrauca uz Beverl ikanj ondrai vu.

- Milzīgi apmierina. Es tev nevaru izskaidrot, kāpēc neviens vīrietis, kuru es satieku, nesniedz man gaidīto. Parasti manī paliek nepiepildījuma sajūta. Pat ja es liekos gultā ar puisi un ar seksu viss ir kārtībā, es tomēr atgriežos mājās bez pilnīgas labsajūtas apziņas. Bet ar Tomasu abas reizes tas bija kā dinamīta sprādziens. Varbūt tas tā ir anonīmās situācijas dēļ - viņš nezina, kas esmu es, kā mani sauc, - vai arī tāpēc, ka es kontrolēju, kas notiek. Nezinu. Cenšos rast atbildi, bet neizdodas.

Kad viņas iegriezās Rodeodraivā, Džesika paskatījās laukā pa logu. Ko tieši viņa cerēja atrast slepenajā namā “Tau-renītis”? Kāpēc viņa nolēmusi iestāties šajā klubā? Viņa zināja, ka tas zināmā mērā ir saistīts ar riskēšanu, jo tieši tādēļ jau viņai patika tiesas prāvas: neko nevarēja paredzēt, garantēt, viņu gaidīja vai nu uzvara, vai zaudējums, un katra diena,

katia jauna prāva ncsajaunus izaicinājumus. “Taurenīti” viņa uztvēra kā kaut ko līdzīgu. Tomēr bija arī kas vairāk - kopš Trūdija bija izstāstījusi Džesikai par “Taurenīti”, Džesika juta neizskaidrojamu prasību kļūt par “Taurenīša” biedri. Vai tāpēc, ka, par spīti Trūdijas apgalvojumiem, cik “Taurenītis” drošs, tomēr eksistēja briesmu elements?

- Kā es varu būt pārliecināta, ka mani nešantažēs? - Džesika jautāja, kad viņas apstājās veikala "Fanelli” priekšā. - Man jādomā par karjeru, par savu biroju.

- Ja var ticēt manai māsīcai Aleksai, kuru tur ieveda viņas draudzene Linda Markusa, un tai sievietei, kas savukārt tur bija ieteikusi viņu, šis klubs darbojas vairākus gadus un ne reizi neviens nav šantažēts, pat ne tuvu tam. Galu galā - kā tas varētu notikt? Partneriem nav ne mazākās nojautas, kas mēs esam. Mūsu vārdi nav zināmi. Tikai direktorei ir pieejami saraksti, bet viņajau nu nerunās.

- Tomēr noslēpumam jānāk gaismā agrāk vai vēlāk. Lai tik avīzes kaut ko saož - un mēs iekļūsim lielās nepatikšanās!

Trūdija žilbinoši uzsmaidīja Džesikai.

- Vai tas mūs kaut reizi ir atturējis no iecerētā?

Pienāca automašīnu stāvvietas kalpotājs, un Trūdija iedeva viņam atslēgas.

Viņas nolēma, ka Trūdija iepirksies “Fanelli’' apakšstāvā, bet Džesika pa to laiku ar pārdevēju dosies uz liftu. Gaidīdamas pārdevēju, abas pavirši izskatīja dārgu mēteļu rindu. Klusā balsī, tā, lai neviens cits nedzird, Džesika jautāja:

- Ko Alekša te dara, kad nāk?

- Mana māsīca, lai gan ir ārste, īstenībā, pati to neapzinoties, ir māksliniece. Viņa meklē mežonīgus, neparastus sižetus. Daži no tiem ir tiešām izsmalcināti - ar kostīmiem, butaforijām - visu. Viņa dzīvo vienās fantāzijās.

- Vai viņa prasa vienu un to pašu partneri?

- Aleksai patīk dažādība. Katru reizi cits puisis, cila

vide.

Džesika nenoliedza, ka viņu uzbudina izredzes izbaudīt seksu ar citu vīrieti, lietpratēju. Viņa apprecējās ar Džonu, būdama jaunava, un kopš tā laika bija kopā tikai ar viņu. Dže-sika vienmēr bija uzskatījusi, ka vīrs gultā ir labs - viņa pat reizēm izjuta orgasmu -, bet viņai nekā nebija iespējams salīdzināt. Viņa pat īsti nezināja, vai ir apmierināta pēc seksa vai nav. Viņai patika mīlēties ar Džonu, bet dažkārt viņa labāk palika viena savos sapņos ar izfantazēto kovboju.

Džesika pārdomāja, ka nez vai Trūdijai taisnība par “Taurenīti” kā vietu, kur var atrast ko vairāk par seksu. Vai sieviete gūst baudu un piepildījumu, realizējot dzīvē savas iedomas? Vai tādā veidā varēja pārvarēt vecas fobijas, tabu un, nometot veco, sasniegt katarsi?

“Bet kāpēc es te esmu?” Džesika klusībā brīnījās, kad pienāca pārdevēja un teica, ka direktore vēlas viņu redzēt. Pārsteigta pati par sevi, Džesika pēkšņi atcerējās Džonu. Tātad tam bija kāds sakars ar viņas vīru Džonu.

Pārdevēja pavadīja Džesiku augšā un ieveda istabā, kas bija gaumīgi iekārtota bāli tuksnesīgos toņos, ar greznu paklāju uz grīdas, sausiem ziediem indiāņu keramikas traukos, Džordžija O’Kīfa reprodukciju pie sienas un kafijas galdiņu, uz kura stāvēja kristāla karafe ar baltvīnu, divas glāzes garām kājiņām un šķīvis ar mazām maizītēm. Džesika apsēdās un saprata, ka nervozē.

Viņai atkal ienāca prātā Džons, kurš it kā sekoja un vajāja viņu.

Džesika zināja, ka Džonam tas patiktu; viņam patika sevi iztēloties par sievas sargu, sirdsapziņu. Jāatzīst, ka tā varbūt arī bija. Viņa pati tam ļāva notikt. Džons bija ienācis Džc-sikas dzīvē saspringta pārejas perioda laikā-kad viņa beidza koledžu un iestājās juridiskajā fakultātē. Bērnībā un pusaudzes gados viņas sirdsapziņa un vadonis bija tēvs un baznīca. Tad viņa sāka mācīties koledžā atrautībā no tēva autoritātes un beidzot arī zaudēja interesi par baznīcu. Iepazīšanās ar Džonu tūlīt aizpildīja tukšumu viņas dzīvē. Jau pirmajās satikšanās reizēs Džons pamācīja, ko viņai vilkt mugurā, ieteica, ar ko draudzēties un ar ko nc, restorānā pasūtīja viņas vietā ēdienus, izvēlējās filmas, ko skatīties. Džcsika viņam to lāva. Viņa bija iemīlējusies un priecīga, ka var izpatikt.

Problēma radās tobrīd, kad viņa saņēma juristes grādu, kļuva profesionāle savā darbā, bet viņu lomas nemainījās. Pat šorīt pirms došanās uz biroju un tikšanās ar Hačinsonu Džons bija izteicis kritiskas piezīmes par viņas apģērbu. Mīļā miera labad viņa uzgāja augšstāvā un pārģērbās.

Astoņu laulības gadu laikā viņa ne reizi nebija ignorējusi vīra domas.

Tagad viņa ignorēja Džonu pašā briesmīgākajā veidā un pēkšņi apzinājās, kāpēc grib iestāties “Taurenītī”, - lai slepeni pārkāptu Džona likumus. Džesika noreiba.

“Taurenīša” direktore, gara un slaida sieviete, pēc Džc-sikas domām, apmēram piecdesmit gadus veca, ģērbusies elegantā kostīmā, satiekoties neminēja savu vārdu. Viņa ienāca un sasveicinājās ar Džesiku, sirsnīgi paspiežot roku. Tad abas apsēdās un tūlīt uzsāka sarunu.

Nauda pārgāja no rokas rokā - dalībnieces vienmēr maksāja skaidrā naudā -, un Džesikai tika izsniegta zelta aproce ar taurenīti, kas šūpojās ķēdītē. Direktore izskaidroja noteikumus, bet Džesika tos jau bija dzirdējusi no Trūdijas. Kad direktore Džesikai paprasīja: - Vai jums ir kādi jautājumi? - Džesika atbildēja: - Par partneriem. Kas viņi ir? Kā viņus noalgo?

- Diemžēl to es jums nevaru atklāt. Mēs aizsargājam viņus, tāpat kā dalībnieču anonimitāti. Lūdzu, neuztraucieties, viņus rūpīgi pārbauda gan psiholoģiski, gan fiziski, jums ne no kā nav jābaidās. Jāpiebilst, ka kluba likumos ietilpst noteikums: kluba biedres un partneri nedrīkst draudzēties ārpus šī nama sienām. Dažas biedres uzaicināja partnerus pie sevis uz mājām vai satikties viesnīcā. Drošības dēļ mēs to aizliedzam. Šī iemesla dēļ neļaujam viņiem atklāt savus īstos vārdus un dzīvesvietas. Dalībniecēm pašu drošības labad jābūt tikpat piesardzīgām un nav jānosauc savi vārdi.

- Kas šeit pazīs mani?

- Tikai es un mana palīdze. Telefona numurs ir tikai šajā telpā, un viena no mums vienmēr būs klāt. Mums ir kompjūterā ziņas par katru kluba biedri, bet tās ir kodētas un pieejamas vienīgi man un asistentei. Tur mēs ierakstām biedres personiskās vēlmes un sūdzības, ja tādas ir. Ja jūs, piemēram, nevēlaties meklēt partneri no modeļiem veikalā - dažām dāmām nepatīk šis process -jums tikai jāpiezvana un jāatstāj izvēle mūsu ziņā. Daudzas lūdz katru reizi vienu un to pašu partneri; ja jūs tā vēlaties, mēs to ierakstīsim. Ja, piemēram, jūs kaut kādā ziņā neapmierina partneris, arī tas tiks atzīmēts, un otru reizi jūs viņu vairs neredzēsiet. Būtu daudz vieglāk, ja jūs dotu mājienu, ko tieši vēlaties atrast “Taurenītī”.

“Cik savādi,” Džcsika domāja, “ir sēdēt Šajā istabā un izstāstīt sievietei, kuru pazīst tikai īsu brīdi, savas sirds slēptākās ilgas.” Tomēr viņa jutās apbrīnojami droša un neapdraudēta, kaut arī atradās neparastā vidē. Tas daudzējādā ziņā bija direktores nopelns - viņa izturējās sirsnīgi un draudzīgi; viņa bija tā tipa sieviete, kuras klātbūtnē cilvēki atraisās, izkrata sirdi un pēc tam jūtas labāk.

-Trūdija teica, ka jums esot tāda telpa, kas pārveidota par kovboju krodziņu... - Džesika tikai tad, kad jau bija ierunājusies, aptvēra, ko jautā.

Lejā, veikalā, bija modelis, ģērbies Kenijas safari, ar gaišiem matiem un interesantu seju. Viņš atgādināja policistu no populāra televīzijas šova, turklāt izskatījās pēc Džesikas izfantazētā mīlētāja...

- Vai vēlaties sākt šodien? -jautāja direktore, pēc tam kad Džesika bija izklāstījusi savu sapņu scenāriju.

Nē, šodien viņa nevarēja te palikt. Džesikai bija jālido uz Lasvegasu un jātiekas ar nākamās tiesas prāvas lieciniekiem.

- Nākamnedēļ, - viņa teica. - Es jums piezvanīšu.

Džesika vēlreiz sarokojās ar direktori un devās prom,

domādama: vai es patiesi atgriezīšos un apciemošu kovboju krodziņu? Vai pirmo reizi mūžā ļaušu sevi mīlēt svešam vīrietim?

Izgājusi gaitenī, kur viņu gaidīja asistente, lai pavadītu lejup uz veikalu, Džesika vairs nešaubījās, ka atgriezīsies.

Viņai bija tas jādara.

10

Sanantonio, Teksasa, 1953. gads

Reičela jau bija gadu nodzīvojusi Sanantonio, kad atklāja Dcnija Makeja noslēpumu. Tajā gadā puisis bija iekšēji pārvērties, un Reičela domāja, kas varētu būt šīs pārmaiņas iemesls. Tad viņa atklāja noslēpumu.

Kādā no nedaudzajiem Rcičclas brīvajiem vakariem viņi aizbrauca uz honky-tonk pilsētas nomale. Meitene jau bija pieradusi, ka viņi tik reti satiekas, jo Denijs nekad neatbrauca tad, kad bija solījis, bet parādījās, kad viņa puisi vismazāk gaidīja, un Reičelai tas nebūt nepatika. Kad viņi šķīrās pēc tāda izklaidēšanās un mīlēšanās vakara, Reičela uz brīdi bija laimīga. Tad vilkās diena pēc dienas, Denijs nerādījās arvien ilgāk, un Reičela slīga tādā depresijā, ka klienti sūdzējās Heizelai. Tūlīt brīnumainā kārtā Denijs atkal uzradās, un viņi brauca atpūsties.

Tieši tā notika tajā vakarā, kad sesto nedēļu no Dcnija nebija ne ziņas, ne miņas. Reičela krita izmisumā un jau izmeta Heizelai, ka dosies meklēt Dcniju, te pēkšņi viņš uzradās kā no zila gaisa ar savu vīpsnu uz lāpām un zaļo acu hipnotisko, laisko skatienu. Denijs tā prata savaldzināt Reičelu,ka viņa aizmirsa, cik nelaimīga jūtas, aizmirsa garo, ilgo vientulību; acumirklī Reičela atkal bija laimīga un Denija labā ar mieru darīt visu uz pasaules.

Reičela nezināja, ka Denijs tādējādi ietekmē lielāko daļu cilvēku un ka viņa nav nedz pirmā, nedz pēdējā, kura pakļāvusies puiša valdzinājumam.

Denija pievilcība lielā mērā bija dabas dota jau no dzimšanas. Tomēr Reičela pēdējā gada laikā aptvēra, ka daudz ko viņš bija pats apguvis. Denijam bija sava izstrādāta maniere, kā iet, kā uzvesties. Reiz Reičela nejauši ieraudzīja viņu stāvam spoguļa priekšā un izmēģinām ironisko sāņus skatienu, seksuāli draisko izskatu, kuram, kā viņš zinīņa, retais spēja pretoties. Denijs rūpīgi gādāja arī par savu apģērbu. Kad viņi pirmo reizi satikās Elpaso, Denijs likās tīrs un kārtīgs, bet viņa drēbes bija sliktas kvalitātes. Tagad viņš ģērbās dārgi, tērēdams naudu, kuru nopelnīja Reičela, “gulēdama uz muguras”.

Denijs bija arī citādi pārvērties. Reičela nevarēja izprast, par ko tieši ir runa, līdz nejauši atklāja viņa noslēpumu, kas bija noglabāts automašīnas pakaļējā sēdeklī.

Reičela viņam bija ieminējusies: -Man ir auksti, Denij, -bet viņš neko neatbildēja. Viņš tikai, kā parasti izklaidīgs, sēdēja, bungodams ar pirkstiem pa stūri un kustinādams ceļgalu augšup lejup, kā jau vienmēr kustības un svešādas enerģijas pārņemts, no kuras tā arī nevarēja atbrīvoties. Tad Reičela pagriezās otrādi uz sēdekļa un pasniedzās atpakaļ pēc segas, kas gulēja uz grīdas viņai aiz muguras. Un tad viņa ieraudzīja Denija noslēpumu.

Reičela jautāja:

- Kas tas?

Deni js, ieraudzījis, kas noticis, pēkšņi nogrieza mašīnu ceļa malā un spēji nobremzēja, tad izrāva segu viņai no rokām un uzkliedza:

- Ko tu ložņā pa manām mantām?

Rcičcla nobijās, ka Denijs varētu viņai iesist. Viņa teica:

- Piedod! Man bija auksti...

- Paskat, ko tu izdarīji, - viņš murmināja, pārliecies pāri sēdeklim, lai savāktu grāmatas un papīrus.

- Kas tas ir, Denij? Kas tas viss ir?

-Nu bet ko tad tas atgādina? - viņš aizstāvējās, izvairīgi lūkodamies sāņus.

- Tu taču nelasi, Denij! Tev pat nepatīk grāmatas. -Ieraudzījusi trīs savītos riņķus ar koši zilo skolas emblēmu, Reičcla acis vien iepleta. - Ak, Denij! Vai tu ej skolā?

Denijs uzmeta viņai piesardzīgu skatienu.

- Jā. Un kas tad ir?

- Tas ir brīnišķīgi!

Denijs lēni saslējās, uzmanīgi vērodams Rcičclu.

-Jā?

-Tas ir pats brīnišķīgākais, kas vien pasaulē var būt! -Rcičcla apskāva rokas ap puiša kaklu un noskūpstīja viņu. - Kāpēc tu man to neizstāstīji?

Denijs atrāvās no meitenes un atzvila atpakaļ savā sēdeklī. Viņš izņēma no kabatas cigaretes un grozīja paciņu pirkstos.

- Gribēju tevi pārsteigt.

- Tas ir pārsteigums, Denij! Labākais pārsteigums, kādu vien var vēlēties. Grāmatas - cik jauki, un tu lasi\ Ko tu, Denij, skolā mācies?

Denijs paraudzījās uz Rcičelas seju, kas lepnumā staroja, uz viņas smaidošajām acīm un arī juta atgriežamies pašapziņu.

- Es mācos, lai kaut kas būtu, Rcičela. Nedomā, ka es tāds palikšu visu mūžu. - Viņš sāka runāt straujāk; ceļgals cilājās augšup un lejup. Enerģija, kas dienu un nakti dzina

Deniju, lauzās uz āru. Reičela to burtiski sajuta. - Es sāku jaunu dzīvi, Reičela, - viņš teica. - Man apnicis metāties starp padibenēm un salašņām. Gribu nokampt kārtīgu kumosu no sitās pasaules. Bet, ja tu neesi skolots, necik tālu neliksi. Tāpēc es eju skolā un mācos.

Viņš runāja tik apņēmīgi, ar tādām degošām acīm, ka Rcičelai aizrāvās elpa. Tādu spraigumu viņa vēl nebija Dcnijā jutusi; Denijs elektrizēja auksto vakara gaisu ar savu kaislo mērķtiecību. Reičelai ienāca prātā mežonīga doma, ka Denijs varētu aizdedzināt uguni, tikai kaut kam pieskaroties vien.

- Šis te vīrs, - Denijs teica, rādīdams uz vienu no grāmatām, - viņš zina, kas ir vara. Un viņš, Reičela, zina, kā pie tās tikt.

Meitene izlasīja grāmatas virsrakstu - “Valdnieks”, autors - Makjavelli.

- Viņš dzīvojis pirms simtiem gadu, Reičela, bet viņš ir sapratis. Tas vīrs ir sapratis! - Denijs paplikšķināja pa grāmatu. - Viņš raksta, ka tikai muļķis paļaujoties uz laimi, tāpēc ka laime ir mainīga, un tā nu viņš zaudē. Es nepaļaušos uz laimi, Reičela. Es pats izlauzīšu sev ceļu. Vara gaida mani, un es to izmantošu. Bet vara pati nekrīt parastu vai dumju cil vēku rokās. Tā gaida mani, lai es to satveru.

Denijs, viss sasprindzis, iededzies un nemiera pārņemts, apklusa. Viņš grozīja cigarešu paciņu pirkstos, kājas pēda dauzīja automašīnas grīdu. Galva grozījās no vienas puses uz otru, un acis kaut ko meklēja. Viņš atcerējās notikumu, kas bija uzvedis viņu uz jaunā ceļa.

Tas bija atgadījies pirms gada - neilgi pēc ierašanās Teksasā. Viņš, Boners un vēl kāds draugs vakarā piedzērās un nolēma aplaupīt vietējās baznīcas ziedojumu urnu. Īstenībā to izdomāja trešais puisis, Denijs ar Boneru tikai gāja viņam līdzi. Ceļā uz baznīcu visi trīs deviņpadsmit gadus vecie jaunekļi apstājās, lai kāpnēs izčurātos, un tur viņus notvēra policija. Denijs un Boners saņēma sodu, bet trešais tika palaists brīvībā. Deniju un Boneru nosūtīja labošanas darbos, bet trešais izgāja sveikā cauri, jo bija policijas šefa dēls.

Vara, Denijs domāja, mocīdamies pirmās briesmīgās dienas kolonijā, pirms abi ar Boneru vēl nebija aizbēguši. Re nu, ko darīja vara. Tā pavēlēja, un ļautiņi dancoja. Tā pacēla pirkstu, un cilvēki kustējās. Tā kontrolēja situāciju un pasūtīja mūziku. Vara, īsta vara. Un, svīzdams karstajā Teksasas saulē ar šauteni bruņota sarga uzraudzībā, Denijs apņēmās, ka reiz viņam piederēs vara. >

Denijs skatījās cauri vējstiklam un vēlreiz atcerējās Makjavelli vārdus: zaudēs tas vīrs, kurs visu laiku būs krietns; valdniekam, kurš izturēs, jāmācās būt ne tikai krietnam. Valdnieku nedrīkst apgrūtināt morāle un ētika; viņam jābūt pa pusei lauvam, pa pusei lapsai.

Dcnija lūpās iezagās viegls smaids. Viņš juta, kā šie vārdi ielaužas viņa dvēselē un skar pašu alkaināko stūrīti. Visa viņa trauksme un enerģija tikai gaidīja īsto izpausmi. Tagad viņš to bija atradis. Denijs zināja, kurp iet.

- Dcnij, par ko tu gribi kļūt? - Reičela jautāja. - Ko tu mācies?

Jauneklis pavērsa pret Reičclu laisko acu skatienu.

- Vai tu esi lasījusi šo grāmatu?

Meitene papurināja galvu. Reičela neko nebija dzirdējusi par Makjavelli; viņa nezināja, kādas gudrības slēpjas plānajā sējumā.

- Makjavelli apgalvo, ka prātīgs cilvēks seko lielu vīru darbiem un atkārto tos. Aleksandrs sekoja Ahillejaparaugam, un Cēzars atdarināja Aleksandru. Viņi zināja, ka lieli vīri kļūst lieli ar saviem darbiem.

Denijs paņēma vēl vienu no noplukušajām grāmatām un parādīja to Reičclai. “Kā Cēzars iekaroja Galliju”.

Pasmaidījis viņš teica Reičclai:

- Redzi, to es mācos. Es mācos kļūt par lielu vīru.

Rcičela jutās tik laimīga, ka burtiski uzskrēja pa sētas puses kāpnēm un ielidoja virtuvē, ļaujot durvīm aizcirsties aiz muguras.

Denijs mācījās!

Pilnīgi patstāvīgi viņš bija iestājies vakarskolā. Viņš mācījāsl

Reičclai no prieka aizrāvās elpa. Viņa tik tikko spēja valdīties; viņa varētu apskaut kaut visu pasauli. Denijs bija iededzinājis viņā savu kaislīgās godkāres liesmu. Denijs nešaubīgi bija pārliecinājis meiteni, ka reiz viņš sasniegs iecerēto.

Viņš kļūs par svarīgu personu. Un Reičela tad stāvēs

viņam cieši līdzās.

>

Heizelas salonā bija viesības. Meitenes svinēja kāda pastāvīgā apmeklētāja dzimšanas dienu, liķieris pludoja, un atskaņotājs dārdināja mūziku. Rcičela uzskrēja otrajā stāvā, aizrautīgi vēlēdamās izstāstīt labos jaunumus Karmelitai.

Karmelita Reičclai bija pirmā īstā draudzene, protams, arī Denijs bija viņas draugs. Reičela līdz šim ne ar vienu nebija veselu gadu draudzējusies, kur nu vēl dzīvojusi vienā istabā! Starp abām meitenēm bija izveidojusies īpaša un reta tuvība, kas viņas vienoja ciešāk par visām Heizelas nama iemītniecēm. Viņas bija ļoti atšķirīgas, Karmelita - tik bezgala skaista, bet neizglītota, un vienu vilktin vilka pie otras. Viņas bija līdzīga, bet ne vienāda vecuma, par ko abas pasmējās. Kad Rcičela kļuva piecpadsmit gadus veca, brīdi viņas bija vienādas, bet, kad Karmelitai palika sešpadsmit, viņa ķircināja Reičeiu par bērnišķību, un Reičela savukārt sauca Karmelitu par veceni. Nākamajā gadā, kad Reičelai paliks sešpadsmit, viņa jau gatavojās vilkt draudzeni uz zoba, sacīdama, ka sešpadsmit gadi nav nekas liels, un, kad Karmelitai pēc pāris nedēļām paliks septiņpadsmit, zobošanās sāksies no gala.

Pati ciešākā saikne, kas abas vienoja, bija kopīgie sapņi.

Rcičclas sapnis jau it kā sāka īstenoties. Dcnijs - izglītots! Pilns godkāres! Reičela nebrīnītos, ja Denijam kādu dienu piederētu personiskā benzīna uzpildes stacija vai viņš strādātu valsts darbā, piemēram, pastā! Tad viņam pienāktos noteikta alga, viņi varētu nopirkt māju, auklēt bērnus un viss būtu brīnišķīgi.

Viņa ieskrēja istabā, kurā dzīvoja kopā ar Karmelitu, un jau gribēja izklāstīt jaunumus, bet atklāja, ka draudzenes tur nav.

Viegli saraukusi pieri, Reičela pārlūkoja mazo telpu. Lejā, viesībās, Karmelitas nebija, un viņa arī neko nebija teikusi, ka vakarā kaut kur aizies. Varbūt negaidīti ir ieradies Ma-nuels...

Reičela jau pagriezās, lai ietu lejup, kad pamanīja pa vannasistabas durvju apakšu spīdam gaismu.

Lielākajai daļai istabu Heizelas trīsstāvu Viktorijas laika mājā bija kopīgas mazas vannasistabiņas. Tās bija iekārtotas viesu ērtībām, ne jau nu domātas meitenēm. Reičelai un Karmelitai bija veicies - viņu guļamistaba atradās stūrī, un tādēļ meitenēm piederēja pašām sava maza tualetes telpa. Reičelai šķita, ka dzird tekam ūdeni, bet īsti gan viņa to nevarēja saprast, tāpēc ka apakšstāvā dārdēja mūzika un sienas vibrēja vien.

Reičela pieklauvēja. Atbildes nebija.

Nolēmusi, kaKarmelita mazgājas dušā, Reičcla pieklauvēja skaļāk.

Pūlis lejā sāka dziedāt. Pāris piedzērušo bļaustījās. Rci-čcla pieliecās klāt durvīm, lai viņu sadzirdētu cauri trokšņiem.

- Karmelita! - viņa sauca.

Piespiedusi ausi pie durvīm, Reičcla gribēja noskaidrot, vai ar draudzeni nav kas atgadījies. Mūzika lejā uz mirkli apklusa, un otrpus durvīm Reičela izdzirdēja vannasistabā atskanam stikla džinkstoņu.

- Karmelita! - viņa pēkšņi uztraukusies iekliedzās.

Viņa padauzīja pa durvīm, tad mirkli padomāja un rāva

vaļā rokturi. Heizela jau pirms daudziem gadiem bija izņēmusi no durvīm slēdzenes - šajā mājā vientulība bija pārāk dārga prece.

Pavērusi durvis pāris sprīžu platumā, Reičela sauca:

- Karmelita! Ko tu tur dari?

- Ej prom...

- Kas gan tev lēcies? Vai tu raudi?

- Ej... ej vien...

Reičela plati atvēra durvis un tūlīt ieraudzīja draudzeni, kas bija atbalstījusies pret izlietni ar saplēstu stikla šķembu uz delnas locītavas.

- Nē! - Reičela iekliedzās.

Izšāvās tieva asins šalts.

Reičela iemetās vannasistabā. Viņa satvēra draudzeni aiz rokas.

-- Ārā! - uzbrēca viņai Karmelita, grūzdama Reičelu nost. Viņa pārtvēra lausku otrā rokā un cirta to labajā locītavā. Reičela saķēra viņu un izrāva stiklu no plaukstas.

-Nedari to...

Karmelita satrakojusies atvairījās un nikni sauca:

- Liec mani mierā!

Reičela uz mirkli ieraudzīja Karmelitas sasisto un uztūkušo seju, tad draudzene paķēra st ikla lausku un vēlreiz grieza sev otrā rokā, un Reičela metās viņai klāt.

Sākās cīņa. Vannasistaba bija maza; viņas uzgrūdās sienām un izlietnei. Reičela turēja Kamielim ciet, piespiezdama viņu izmest stiklu. Sasistā liķiera pudele zem kājām sagraizīja Reičelas kurpes un Karmelitas čības.

- Lūdzu, - Karmelita elsoja, - liee mani mierā...

- Es neļaušu tev to darīt!

>

Reičelas plauksta noslīdēja gar Karmelitas asiņaino delmu. Uz brīdi viņa atlaida vaļā tvērienu un tika atgrūsta pret sienu. Draudzene centās sakampt pudeles lausku, bet Reičela viņu sagrāba ciet. Abas, vienādi spēcīgas, mirkli cīkstējās, negūdamas uzvaru. Tad Karmelita pēkšņi sabruka un sāka raudāt.

Reičela aizveda viņu uz gultu, paķēra pirmo, kas gadījās pa rokai - rītasvārku jostu -, un ātri apsēja pārgriezto locītavu. Reičela pati tā trīcēja, ka tikko spēja kārtīgi apsaitēt savainojumu, Viņa bija nobijusies un bez elpas.

-Tu neesi dziļi iegriezusi, - viņa tik vien spēja pateikt. - Manuprāt, artērija nav skarta...

- Lūdzu, ej prom! - Karmelita Šņukstēja. - Es negribu dzīvot.

Reičela pielēca kājās, ieskrēja vannasistaba, paspēra stikla šķembas nost no ceļa un atgriezās pie gultas ar diviem dvieļiem - vienu mitru, otru sausu. Karmelita gulēja, roku uzlikusi uz sejas. Viņa tik rūgti raudāja, ka Rcičelai pašai saskrēja asaras acīs. Vispirms uzmanīgi nomazgājusi ievainoto roku, Reičela notīrīja ar asinīm notašķīto Karmelitas seju un kaklu.

Reičela nezināja, ko teikt. Viņa bija pārāk apstulbusi, pārāk satriekta. Karmelilai mugurā bija tikai apakšsvārki. Reičela ieraudzīja svaigus sasitumus un zilumus.

- Kurs... - viņa beidzot izmocīja. - Kurs to izdarīja, Karmelita?

Kad raudāšana rimās, Karmelita noņēma roku no sejas un pievērsa skatienu griestiem.

- Manuels, - viņa izdabūja pār lūpām.

Reičela bija satriekta.

- Manuels! Bet kāpēc?

- Viņš atklāja, ka es pietaupu mazliet naudas. Dzeramnaudu, tu jau zini. Heizela viņam izstāstījusi.

- Bet tā ir tava nauda, Karmelita! Tā nāk papildus. Tā ir dāvana no klientiem. Manuclam nav uz to tiesību.

- Ir, ir. Man nevajadzēja to slēpt. Viņš ir tik labs pret mani. Kad man vajag, viņš iedod naudu.

Reičela neticīgi skatījās uz draudzeni.

- Viņš ir labs pret tevi?

Karmelita pasvaidīja galvu, nepaceldama to no spilvena. Nedzīvām acīm viņa skatījās uz Reičclu un klusi jautāja:

- Kāpēc tu mani apturēji?

- Kas tas par jautājumu? Tu esi mana draudzene, Karmelita. Mana vienīgā draudzene. Es nedrīkstēju to pieļaut!

- Es gribu mirt, - meitene šņukstēja, un viņas krūtis atkal sāka cilāties elsās. - Es vairs negribu tā dzīvot.

Reičela izmocīja smaidu.

-Tev jādzīvo, Karmelita. Tev ir tikai sešpadsmit gadu.

- Man ir sešpadsmit gadu, un es esmu ielenc! Es pat neprotu ne lasīt, ne rakstīt! Esmu galīgi nekam nederīga! — Viņa apgriezās otrādi un paslēpa seju spilvenā.

Reičela, sēdēdama uz gultas malas, gaidīja, līdz draudzene atkal sāka raudāt. Karmelitas balss atskanēja dobji, kā no tālienes.

- Lūdzu, ļauj man mirt! Ja tu mīli mani, ļauj man mirt!

Reičelas krūtīs iedūra auksta sāpe. Nakts pēkšņi bija kļuvusi melna, tukša un ļauna. Mūzika un smiekli no apakšējā stāva griezās ausīs un skanēja kā izsmiekls. Pirmo reizi šogad Reičela atkal jutās maza, ievainojama, pamesta un acumirklī saprata Karmelitas jūtas. Varbūt arī viņai nāve sniegtu labāko atrisinājumu.

Tad viņa atcerējās ar Deniju pavadīto vakaru, viņa brīnišķīgo noslēpumu un to, cik labi viņa bija jutusies, atgriežoties mājās un skrienot augšā pie Karmelitas, lai izstāstītu jaunumus. Reičclu atkal pārņēma cerības un optimisms, un viņa uzlika plaukstu uz draudzenes rokas, teikdama:

- Tev vēl ir daudz kā tāda, Karmelita, kāpēc vērts dzīvot. Tu tagad nevari mirt. Vēl ilgi ne.

Karmelita apsviedās otrādi un asaru pilnām acīm skatījās uz Reičclu.

- Kuru tu centies apmuļķot? Mums nav vērts dzīvot! Nevienam par mums nav nekādas daļas! Mums nav nedz ģimenes, nedz draugu. Pat mūsu čaļi izturas pret mums kā pret kādām nejaucībām. Kad tu beidzot nāksi pie prāta, Reičela! Vai tu domā, ka Manuels pirmo reizi ar mani tā izrīkojas? Domā, ka pēdējo?

Reičela iekoda lūpā. Denijs varētu viņai iesist, bet nekad nespētu tā sadauzīt kā Manuels Karmclitu.

- Klau, - viņa iesāka, - es šovakar uzzināju brīnišķīgu jaunumu. Denijs mācās skolā!

Karmelita aizgriezās.

- Nu un tad?

-Tas nozīmē, ka viņš sevi pilnveido. Tas nozīmē, ka mēs mūžīgi tā nedzīvosim! Tātad viņam ir sapņi un godkāre, un tie var palīdzēt tikt pie labākas dzīves.

Karmelita skumīgi pasmaidīja.

- Reičcla, tu esi sapņotāja, riet vai tu nezini, ka sapņi nav īstenība? Tic ir tikai sapņi un nekas vairāk.

- Nē, tā nav! Sapņus var padarīt par īstenību! Vai tu to nesaproti?

- Iedomas vien, nekas cits.

- Dažiem cilvēkiem -jā. Sapņi parāda, ko mēs spējam. Tu jau zini manu sapni, Karmclita. Es gribu kļūt par Denija sievu, dzīvot skaistā mājā un audzināt bērnus. Sapnis piepildīsies, tā būs. Par ko tu sapņo? Izstāsti!

-Nē.

- Izstāsti savu sapni par biroju!

- Man nav nekādu sapņu.

-Ir gan! Tu esi man jau teikusi. Lūdzu, es gribu dzirdēt!

Karmelita skatījās griestos. Viņa dziļi ievilka elpu un lēni iesāka savu stāstu. Viņas augums drebēja. Viņa atkal bija tuvu asarām.

- Es iedomājos sevi strādājam glīti iekārtotā birojā, -viņa klusi iesāka. - Līdzīgi “Feldman’s Realty" vai ceļojumu aģentūrai. Kad eju pa ielu garām tādām vietām un ieskatos iekšā, redzu meitenes sēžam pie galdiem, runājam pa telefonu, rakstām ar mašīnu vai smaidām apmeklētājiem. Un es redzu sevi...

Karmelita aizvēra acis.

- Es redzu sevi sēžam pie viena no galdiem. Uz galda vāzē stāv neļķe. Varbūt ir arī kartīte no pateicīga klienta, kurš atsūtījis apsveikumu. Man ir ļoti moderna rakstāmmašīna, elektriskā, un visi mani uzrunā par Sančesas jaunkundzi. -Karmclita atkal nopūtās.

- Kas tev ir mugurā?

- Kaut kas ļoti skaists. Varbūt svārki ar pieskaņotu žaketi. Un cimdi. Kad eju pa ielu, vīrieši nesvilpj, jo es esmu cienījama. Bet tas ir tikai sapnis...

- Tas ir brīnišķīgs sapnis. Ja tu to kārtīgi izsapņo, ieej tajā iekšā un izdzīvo to, tu vari to padarīt par īstenību.

Karmclita pagrozīja galvu no vienas puses uz otru.

-Tā ir tikai fantāzija, Reičela. Fantāzija nav īstenība.

- Uzklausi mani...

- Nē! Uzklausi tu mani! - Karmclita pievērsa sāpju pilno skatienu draudzenei. - Tu staigā ar galvu mākoņos, Reičela. Vai pēc tam, kad gadu esi dzīvojusi Heizelas mājā, tev nav viss skaidrs? Nevienai no mums nav izejas!

- Es atsakos tam ticēt.

- Kā es dabūšu darbu birojā, Reičela! Es pat neprotu lasīt! - Karmclita atkal sāka raudāt. - Man ir sešpadsmit gadu, un es pat neprotu uzrakstīt savu vārdu!

- Bet tev padodas skaitļi, Karmelita, un tas jau ir labs sākums.

- Tas man nelīdzēs, jo es neprotu lasīt.

Reičela skatījās uz draudzeni, uz viņas skaisto seju, ko Manuels bija sakropļojis. Viņa klausījās mūzikā, kas skanēja apakšstāvā, un meiču smieklos - tic galvenokārt bija māksloti, jo arī viņas sapņoja un vēlējās būt jebkur citur, tikai ne Heizelas mājā. Reičela redzēja ciešanas Karmelitas acīs, un tās nolija pār viņu kā auksta rīta dūmaka. Viņa centās atrast vārdus, kas uzmundrinātu, palīdzētu.

Un tad viņai atausa gaisma.

- Karmelita, - Reičela pēkšņi satraukta iesaucās, - es zinu atrisinājumu!

- Liec mani mierā!

- Paklausies! - Reičela uzlika roku Karmelitai uz pleca. - Tu vari iemācīties lasīt.

-Vai tu esi traka? Liec mani mierā! Es jau tev teicu, ka reiz mēģināju. Neizdevās. Manuels pārskaitās. Turklāt - vai tad man ir laiks iet vakarskolā?

- Tev nav jāiet vakarskolā! Tu vari mācīties tepat uz vietas, un Manuels to neuzzinās.

Karmelita viņu uzlūkoja.

- Ko tu tur runā?

- Es tev mācīšu lasīt.

-Tu?-Karmelitabrīdi skatījās uz Reičelu, tad aizgriezās. - Nekas neiznāks. Es esmu par vecu.

Reičela pielēca no gultas un pieskrēja pie sava skapīša. Paņēmusi grāmatu, viņa nāca atpakaļ un pielika to Karmelitai pie acīm.

- Skaties! Vai redzi šo burtu?

-Nu?

- Vai tu zini, kas tas ir par burtu?

-Nē.

- Tas ir burts “K”. Burts, ar kuru sākas tavs vārds. Un skaties, - Reiēela šķirstīja lapas un norādīja uz nejauši izmeklētiem vārdiem, - lūk, atkal “K”. Tiklīdz tu redzi šo burtu, tā zini, tas ir “K”, kā kaķis. Lūk, - viņa šķirstīja lapas, - un lūk! Un šeit ari. Karmelita, kas tas ir par burtu?

Meitene saviebusies skatījās uz to, ko Reičela norādīja.

- Es nezinu.

- Skaidrs, ka tu zini. Kas tas ir?

- “K”?

- “K”, Karmelita! Tagad tu pazīsti vienu burtu.

- Cik pavisam ir burtu?

- Divdesmit seši.

Karmelita klusu iesmējās un nomurmināja:

- Santa Mana!

-Tu vari iemācīties, es zinu. Es tevi mācīšu. Mums būs stundas starplaikos starp klientiem un brīvdienu rītos. Mēs iesim uz bibliotēku, un es tev parādīšu, cik tur daudz grāmatu. Karmelita, bibliotēkā ir grāmatas, no kurām var iemācīties, kā kļūt par sekretāri, kā rakstīt ar mašīnu, kārtot grāmatvedību! Kad tu iemācīsies lasīt, tev vairs nebūs šķēršļu!

Karmelita skatījās uz grāmatu Rcičelas rokās. Tā bija ar atlocītām lapām, apvākota ar avīzi, un Reičela to lasīja pēdējās pāris dienas. Karmelitu pārņēma skaudība- spēt uz mirkli paglābties no realitātes! Spēt lasīt stāstus, atvērt grāmatu un mācīties, piemēram, mācīties rakstīt ar rakstāmmašīnu, mācīties strādāt birojā, būt cienījamai. Karmelitu sagrāba pēkšņa cerība. Viņa aizmirsa sāpes - gan sirdī, gan locītavās - un piepeši vēlējās iemācīties visus divdesmit sešus burtus, likt tos kopā, tad lasīt grāmatas un īstenot dzīvē savus sapņus.

- Nezinu, - viņa nedroši, bet jau ar interesi teica.

- Mēs to varam paveikt, Karmelita. Kopā! Es tev palīdzēšu!

- Labi, - draudzene klusi piekrita. - Lai tikai Manucls neuzzina.

Reičela apskāva savu bēdumāsu.

- Neuztraucies! Tas būs mūsu noslēpums.

Tāds pāls kā Denija brīnišķīgais, brīnišķīgais noslēpums.

11

Izstrādāt nepaklausības plānu ir viens, bet pavisam kas cits - to izpildīt.

Džesika gāja cauri drūzmai vīriešu modes preču veikalā līdz tā galam, kur viņu gaidīja pārdevēja, un juta pārsteidzošas, neizskaidrojamas bailes. Ārēji viņa atgādināja parastu jaunu, veiksmīgu, konservatīvi ģērbušos sievieti ar možu un pašpārliecinātu stāju, īsiem, brūniem, viļņojošiem matiem. Bet iekšēji Džesiku pēkšņi bija pārņēmušas ļaunas priekšnojautas. Viņai uzmācās neredzami rēgi.

Tēvs, kurš visu Džcsikas bērnību bija apvaldījis savu mīlestību pret bērniem, un viņiem nācās to izpelnīties tikai ar augstiem sasniegumiem un īpašiem nopelniem. Tēva dēļ Džesika reiz sevi gandrīz nomērdēja badā, lai tikai iegūtu viņa atzinību un mīlestību. Garīdznieki, kuri valdīja pār mūķenēm un līdz ar to pār visām meitenēm, atsvešināti, briesmīgi, un tam, ko viņi teica, bija jānotiek. Tad Džons, kuru, kā Džesika ticēja, viņa mīlēja, bet kurš viņu mulsināja un bieži lika viņai justies nedrošai. Viņi negribēja, lai Džesika iet augšā uz slepeno “Taurenīti”.

Bet vai Trūdija nezin cik reižu nebija atkārtojusi, ka Džc-

šikai jākļūt par patstāvīgi domājošu sievieti? Ka Džonam pienācis laiks nodot vadības grožus viņas rokās? Astoņus gadus Džesika bija ticējusi, ka ir personība un arī laulības dzīvē saglabā savu individualitāti, ka ir atšķirīga no vīra. Advokātu birojs, klienti, tiesas prāvas to pierādīja. Vai tad ne? Tomēr, kopš viņas dzīvē bija ielavījies “Taurenīša” tēls un vairs nebija prom dabūjams, viņa sāka sev uzdot jautājumus. Pirmais jautājums: kāpēc es nevaru iestāties šajā klubā? Man ir tiesības izvēlēties, vai tad ne? Džesika bija sapratusi, ka viņas autonomija ir tikai iluzora, Džons bija tas, kas viņu veidoja, un viņa nebija patstāvīga sieviete. Tā nu viņa izlēma spert pirmo soli pretim patstāvībai. Pirmo reizi mūžā Džesika kaut ko darīja bez atļaujas.

- Labdien, kundze! - sveicināja pārdevēja ar izšūtu tau-renīti uz blūzes. - Sekojiet man, lūdzu!

Ko darītu Džons, tēvs, baznīca, ja uzzinātu par šo viņas soli? Lifta durvīm aizveroties, apslāpa veikala “Fanelli” kņada un Rodeodraivas satiksmes dunoņa, Džesika atstāja spokus, kas viņu garīgi vajāja, tur, ārā, un pēkšņi palika viena un brīva, gatava redzēt dzīvē savu fantāziju.

-- Ko tu dari “Taurenītī”? - viņa bija vaicājusi Trūdijai. - Tā gluži vienkārši ieej istabā - un viņš jau ir priekšā?

- Dari, ko vien vēlies. Tev jāizstāsta viņiem, kā tu gribētu, lai tas notiek.

Kā lai tas notiek...

Džesika sekoja kalpotājai uz gaiteni ar garu grīdsegu un pa ceļam lūkojās uz slēgtajām durvīm. No istabām nenāca ne skaņas; apkārt valdīja savāds klusums. Vai aiz šīm durvīm pašlaik bija sievietes? Kādus sapņus viņas īstenoja?

Apkalpotāja apstājās pie aizvērtām durvīm un teica:

- Ja vēlaties, varat iet iekšā.

Džesika juta, kā dauzās sirds. Durvis - kā jau jebkuras viesnīcas durvis. Pie velna, ko viņa ieraudzīs aiz tām?

Viņa atvēra un iegāja iekšā.

Taisni iekšā savā iedomu pasaulē.

Viss izskatījās tieši kā viņas sapnī: zāģu skaidas uz grīdas, noplukuši galdi, mūzikas automāts, kas atskaņo Keniju Ro-džersu, nespodra gaisma, vienā pusē bārs, pie kura stāvēja vientuļš kovbojs, kāju pret misiņa margām atbalstījis, džinsos, kovboja kreklā, melnu Stetsona cepuri atstūmis pakausī. Viņš klausījās mūziku, pielicis pie lūpām dzērienu.

Kad durvis aiz Džesikas aizvērās, atstājot ārpusē apkalpotāju, gaiteni, Rodeodraivu un realitāti, kovbojs paskatījās uz viņu. Uz viņa lūpām rotaļājās viegls smaids.

- Sveicināta! - viņš mierīgi teica.

Džesika paraustīja somas siksnu.

-Sveiks!

-Vai drīkstu izmaksāt dzērienu?

Džesika paskatījās uz bāru. Aiz tā atradās liels spogulis, radot plašāku telpas iespaidu, plauktos rindojās liķiera pudeles. Mirkli viņa vilcinājās - kā viņai dauzījās sirds! - tad piegāja pie bāra un nolika somiņu.

- Neviena nav?

-Nē, kundze. Mēs esam vieni. Ko vēlaties?

Džesika paskatījās uz vīrieti. Jauns, pāri divdesmit gadiem, ar pašapzinīgu smaidu sejā. Viņš lēni noņēma cepuri un izbrauca pirkstus caur smilškrāsas matiem.

- Balto vīnu, lūdzu, - Džesika teica.

Viņš apgāja apkārt letei un, paņēmis zem tās pudeli, vaicāja:

- Kāds tagad laiks? No rīta šķita, ka līs.

- Nē, - viņa atbildēja, elpai mazliet aizraujoties. Viņa vēroja, kā skaisti veidotās rokas izņem vīna glāzi un ielej no pudeles. Krekls ar mazām pērļu podziņām apspīlēja plecus. Augšējās pogas bija vaļā, varēja redzēt krūtis.

-Vēl nelīst...

- Nevaru pierast pie Kalifomijas ziemām, - viņš smaidīdams teica un pasniedza vīna glāzi. Viņu pirkstu gali saskārās. - Manā dzimtajā pusē sniegs tagad jau būs līdz ausīm!

Džcsika aizgriezās. Viņa nezināja, ko piebilst.

Vīrietis apgāja bāram šinī pusē un paņēma savu alu. Viņi stāvēja, ilgi klusēdami, un Džesika centās neskatīties savā attēlā spogulī, jo vīrietis viņu pētīja. Beidzot viņš ierunājās:

- Izskatās, ka šovakar būsim te vieni.

Džesika pamāja.

Kā viņai sitās pulss...

No mūzikas automāta plūda lēna un padrūma melodija.

-Vai nevēlaties padejot?

Džons bija vienīgais, ar kuru viņa bija dejojusi, vienīgais vīrietis, kura ķermeni viņa bija jutusi. Brāļi viņu apskāva uz īsu mirkli, un tēva tuvumu Džesika neatcerējās. Tāpēc tik savādas šķita svešā vīrieša rokas, kuras viņa juta sev apkārt, viņa tuvums un ādas siltums cauri kreklam. Džonam bija stingra miesa; šim kovbojam arī. Tikai citādā, netveramā veidā. Viņš arī smaržoja citādi. Viņš vadīja Džesiku ar ļoti stingru tvērienu. Viņi tik tikko saskārās. Džesika neskatījās uz vīrieti, bet koncentrējās uz kādu punktu virs viņa pleca. Tagad viņa ieraudzīja rotājumus uz sienām kovboju krodziņa stilā; tur bija kāpšļi un segli, un vecmodīgi sludinājumi, piemēram, par bārddziņa pakalpojumiem-pieci centi. Viņa nenovērsa skatienu no sienām, izlasīja visus paziņojumus, kamēr vīrietis vadīja viņu pa deju grīdu, dziesmai kļūstot arvien sērīgākai un maigākai, lad viņš pievilka Džesiku sev tuvāk, līdz abu krūtis un vēderi saskārās, un Džesikas kautrība izgaisa, viņa ļāva savām rokām apskaut partnera kaklu un pati ļāvās fantāzijai.

Cik viņai bija labi!

Kad dziesma beidzās, viņi atgriezās pie bāra. Kādu brīdi abi pļāpāja par laiku, par nesvarīgām lietām, tad Džesika, pati sev negaidot, pajautāja, kā viņu sauc.

-To pasakiet jūs, - viņš atbildēja.

- Ko? - Džesika nesaprata, tad, atcerējusies kluba noteikumus, sacīja: - Lonijs, - un pati jutās pārsteigta. Viņa neskaidri atcerējās filmu ar jauko kovboju, vārdā Lonijs. Tā nu tas viņai nejauši ienāca prātā.

- Labi, kundze, - vīrietis teica, - mani sauc Lonijs, un es labprāt jūs vēlreiz uzaicinātu uz deju.

Sekoja otra lēna deja, un šoreiz Džesika pati piekļāvās vīrietim. Kantrīvestema balādes skaņām vadot pāri dejā, viņu skāviens kļuva ciešāks, līdz Džesika piespieda seju pie vīrieša kakla ar domu: lūk, tas patiesi ir noticis...

Vīrieša lūpas skāra viņu tieši īstajā brīdī. Džesika vairs nebaidījās, nenervozēja un nekautrējās. Līdz šim viņa bija skūpstījusies tikai ar Džonu - it kā viņš būtu veidojis sievas muti. Tagad jauna mēle un lūpas pārvērta viņas muti, sniedza citu, labāku skūpstu.

Tad viņš iečukstēja Džcsikai ausī:

- Saki, ko tu vēlies!

Džesika atplēta acis. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko viņa grib. Džons nekad nejautāja, viņš tikai uzņēmās vadību, un sieva bez iebildumiem sekoja. Džesiku uzbudināja pēkšņais jautājums. Aizliegumi pazuda kā vecas drēbes. Viņa jutās brīva, patiesi brīva, kā gatava lidojumam, kā neredzama būtne, kura var atļauties visu.

- Visu, - viņa drudžaini nomurmināja. - Es gribu, lai tu dari visu un jebko...

Viņi turpināja deju, šūpojoties mūzikas ritmā, piespiedušies viens otram, kamēr viņa rokas paslīdēja zem blūzes un atāķēja krūšturi. Viņš glāstīja Džesikas krūtis un skūpstīja viņu; Džesika piekļāvās vīrietim ar tādu kaislības spēku, kādu vēl nebija jutusi. Nekādu likumu, standartu, grēku nožēlas, vīra nolieguma. Džesika pēkšņi atbrīvojās no aizspriedumiem; viņa baudīja sevi, Loniju, seksu.

Tad viņš uzcēla Džesiku uz galda. Norāva biksītes, savilka svārkus līdz viduklim un ieguva viņu tik spēji un ar tādu spēku, ka sievietei aizrāvās elpa.

Viss notika ļoti ātri. Džesikai reiba galva. Viņa strauji tuvojās tam burvīgajam bezdibenim, kurā tik reti krita kopā ar Džonu, bet, pirms viņa to sasniedza, Lonijs atkāpās, viņš nometās ceļos un mīlējās ar viņu citā, pilnīgi jaunā veidā.

Džesika turēja rokas Lonija matos un vaidēja.

Tad vīrietis atkal iegāja viņā. Viņš mazliet pacēla Džesiku, paliecās uz priekšu un piespieda savu muti viņas lūpām. Džesika kļāvās viņam klāt. Viņai šķita, ka varētu vai aprīt Loniju. Viņas augums pletās arvien plašāk, un viņa ilgojās, kaut tas nekad nebeigtos. Kad viss bija galā, viņš vēl ilgi turēja Džesiku apskautu; un tad viņi atkal sapņaini slīdēja apskāvušies pa grīdu mūzikas pavadībā, skūpstīdamies nu jau maigi un uzmanīgi.

Kad Džesika gatavojās doties prom, viņa saprata, ka šovakar noticis kas īpašs. Kaut kas vairāk par vienreizēja seksa atklājumu. Kaisles mutulī kopā ar Loniju viņa beidzot bija nonākusi līdz savai dziļi slēptajai būtībai un atklājusi apraktu avotu. Sekss ar Loniju deva ne tikai fizisku baudu - viņa bija ieguvusi brīvību.

Džesika brauca lejā ar liftu, un viņai radās savāda ilūzija; viņa il kā bija izaugusi gara. Viņa jutās neizskaidrojama personiskā spēka pilna. Džesika labi saprata, ka spērusi neatgriezenisku soli, kam gaidāmas tālejošas sekas.

Nu viņa reiz nebija paklausījusi Džonam. Tātad viņa to varēja izdarīt atkal.

12

Sanantonio, Teksasa, 1954. gads

Kad Rcičelai palika sešpadsmit gadi, viņa joprojām dzīvoja Heizelas mājā. Meitenes viņai par godu sarīkoja balli un uzaicināja dažus pastāvīgos klientus. Heizela atkorķēja šampanieti, kas nedzirkstīja, un taupīgi salēja krūzītēs.

- Uz mūsu iemīļotās meitenes veselību! - viņa augstsirdīgi teica, un visi iedzēra. Visi klātesošie atzina, ka Reičela no laimes staro.

Reičela staroja tāpēc, ka glabāja noslēpumu.

Šī arī bija viņas brīnišķīgākā dzimšanas diena. Bērnībā viņas dzimšanas dienas nāca un gāja kā parastās ikdienas. Reiz viņas māte to atcerējās un apsolīja Rcičelai vakarā pagatavot īpašus hamburgerus, tā būšot sevišķa maltīte, un Reičela pati varēšot palīdzēt pildīt mazos garšvielu trauciņus un pat pielikt šķipsniņu pie gaļas. Bet māte nozuda uz visu dienu ar savu vīru vietējā bārā un, kad vēlu vakarā atgriezās, atrada Reičelu turpat, kur no rīta bija meiteni atstājusi, gaidot uz hamburgeru gatavošanu, taču viņa kārtējo reizi sastrīdējās ar vīru, viņai atkal lika zila acs un tātad pārgāja vēlēšanās kaut ko cept.

Šo dienu gan nevienam neizdosies sabojāt.

Pat. Dcnijam ne.

Meitenēm tika svētku brokastis, un Eulalija izcepa treknu šokolādes torti ar krietnu zemeņu virskārtu. Dāvana tika nopirkta par kopigi savāktu naudu, jauna grāmata - “Ringa pavēlnieks”. Rcičela raudāja no laimes. Beidzot viņa bija atradusi sev ģimeni.

Pirmais ciešanu un vemšanas laiks tagad vairs bija tikai atmiņās. Tās viņa glabāja tumšā dvēseles nostūri. Turpat atradās vīrieši, kas viņu katru nakti izmantoja. Šajā ziņā Heizelas mājā nekas nebija mainījies, un Rcičela iemācījās sevi nodalīt no tā. Viņa atdeva savu miesu, bet dvēseli paturēja. Kamēr viņi fiziski darīja ar Reičelu, ko gribēja, meitene attālinājās, aizmirsdamās savās fantāzijās. Kad viņa no rīta pamodās, viss bija aizmirsts, un Reieela atkal atradās citu meiteņu sabiedrībā.

Visas meitenes bija viņas māsas, viņa tās mīlēja, pat Frcneiju, nēģerieti, kurai bija ass, loti smags raksturs un ar kuru bija grūti saprasties. Reieela nebija aizmirsusi māli un zvērestu kādreiz viņu atrast, bet pagaidām ģimeni Reieclai aizstāja meitenes Heizelas mājā. Viņas turējās kopā. Palīdzēja cita citai. Kad vienai gadījās nepatikšanas, pārējās pulkā devās palīgā. Ja vajadzēja naudu, tad kopīgi to savāca. Bez iebildumiem aizdeva zeķes un lūpukrāsas. Dalījās bēdās un priekos. Ja kāds jautātu, kā gan tādā drūmā posta vietā kā Heizelas netīrais bordelis iespējams rast kaut mazāko laimi, Heizcla pirmā atzītu, ka galvenokārt par to jāpateicas Rci-čclai.

Vispirms jau - kā gan citas spētu bēdāties par savu likteni, ja apkārt staigāja tāda maza, neglīta radībiņa! Lai cik slikti klātos citām meitenēm, lai cik dziļi viņas grimtu, viņas tomēr bija izskatīgas - dažas pat īstas skaistules. Bet Reieela

Dvaiere šeit bija ieradusies neglīta un no gada gadā kļuva vēl neglītāka. Reičelu pašu gan, šķiet, tas neuztrauca. Tad Hei-zcla turpinātu - ja jau Reičela tik viegli samierinās ar savu izskatu, tad pārējām jāpieņem viss, ko dzīve ar viņām dara.

Reičela palīdzēja cilvēkiem. Viņai patika darīt tiem labu. Viņa, piemēram, gatavoja ēst tā, kā neviens nespēja atdarināt, meitenes visu notiesāja, un pat klienti jau pirka. Viņa mācīja Karmelitai lasīt, un, pēc Heizelas domām, tas nu bija nepārspējams brīnums.

Tikai ne mirkli nedomājiet, Heizelaaši piemetinātu, ka Reičela ir pilnība. Tas nu nepavisam nav tā. Viņa pārāk daudz sapņoja. Viņa visu laiku urbās grāmatās. Dažkārt aizmirsa izpildīt uzdoto mājas soli, un tad citai vajadzēja to veikt viņas vielā. Un klienti, Heizela nopūstos, klienti joprojām sūdzējās. Reičela gulēja gultā kā sastingusi, nepiedalījās, neiedrošināja un nepaslavēja klientu par darbiņu. Ja vecis izdod piecus dolārus par sievieti, viņš gaida kaut mazliet entuziasma, spēles, ak Dievs, izturēšanos kā pret vīrieti. Vai tad tas bija par daudz prasīts? Bet Reičela bija kā apmāta Denija Makeja dēļ; mīlestību viņa taupīja tikai viņam. Sievietei tas nebija veselīgi.

Pie velna, Heizela nodomāja un padevusies attaisīja otru šampanieša pudeli. Nav ko skaust Rcičclai mazliet laimes. Meitene patiesi izskatījās laimīga, kaut gan Denijs vēl nebija ieradies.

Heizela nezināja, ka Reičelu dara laimīgu viņas noslēpums.

Kaut arī Ileizelas māja bija kļuvusi par Reičelas ģimeni un meitenes par viņas māsām, Denijs par tēvu, brāli un vīru, Reičelas mīlas izsalkušajā sirsniņā valdīja tukšums. Viņa gribēja bērnu.

Viņa no laika gala bija iedomājusies, cik brīnišķīgi ir būt mātei. Pat toreiz, trīspadsmit gadu vecumā, kad viņai sākās mēnešreizes un māte skaidroja par asiņošanu, sāpēm un bērniem, dzemdību šausmām, pat tad Reičela klusībā nodomāja: nē, tas ir brīnišķīgi, ja tev ir bērns.

Tas nāca no viņas pašas auguma! Viņu varēja sajust, kā viņš dzīvo iekšpusē, ir atkarīgs no viņas,prasa pēc viņas un, kad iznāca, tad bija tik bezpalīdzīgs: raudāja pēc glāstiem, aizmiga mātes rokās un alka pēc mīlestības, kādu vien māte spēj dot. Pienāks laiks, kad Reičclai būs pašai savs bērniņš-tas bija viņas senlolotais sapnis -, un, kad tas notiks, viņa mīlēs savu mazuli labāk par visām citām mātēm pasaulē.

Šī diena bija tuvāk, nekā Reičela bija iedomājusies.

Reičelas raksturs nepieļāva krāpšanos. Viņai nenāca ne prātā zagt pīrādziņus, kad viņa cieta badu Elpaso, viņa nekad neslēpa klientu doto naudu, kā dažas citas meitenes, un Rci-čela nekad necenstos piesaistīt sev Deniju ar bērna palīdzību. Viņa zināja, ka dažas meitenes tā rīkojās. Viņas apzināti palika stāvoklī, lai piespiestu savus draugus viņas apprecēt un aizvest no priekamājas. Reizi pa reizei kāds klients apprecēja meiteni un aizveda sev līdzi. Daudzām sievietēm grūtniecība nozīmēja glābiņu. Tāpat būtu ar Rcičclu. Taču viņa neko ne-izplānoja.

Viņa patiesi bija aizmirsusi ielikt tamponu tajā naktī, kad gulēja ar Deniju.

Tāpēc viņa zināja, ka tas ir Dcnija bērns.

Ar klientiem viņa ārkārtīgi rūpējās par aizsarglīdzekļiem. Viņa bezgala vēlējās bērnu, bet ne jau no šiem vīriešiem. Tam vajadzēja būt mīlestības bērnam, ieņemtam mīlestībā un mīlētam no brīža, kad tas sakustējās viņai zem sirds. Tieši tāds būs Denija bērns. Kādreiz viņi apprecēsies -viņš joprojām centās Reičelai to iestāstīt-, un meitene neļāva šim sapnim mirt. Kad viņi apprecēsies, Reičelai būs Dcnija bērni un Reičela būs labākā sieva un māte visā pasaulē.

- Klau, dārgumiņ, -Heizela teica, kad balle bija beigusies un meitenes izklīda parastajā ikdienas gaidīšanā.— Ja De-nija šovakar nebūs, tev jāstrādā.

Reičela izlikās nedzirdam. Viņa sēdēja pie galda, rūpīgi salocīdama papīru, kurā bija ietīta dzimšanas dienas dāvana. Viņa to ieliks dažādām piemiņas lietiņām domātajā cigāru kastē, kas bija līdzīga tai, kuru māte bija paslēpusi zem izlietnes.

- Redz, tava dzimšanas diena nedod tev īpašas priekšrocības. Atkinsa kungs ir pilsētā un gribēs tevi satikt.

Reičelai iekšās viss sagriezās. Atkinss bija ceļojošs Bībeļu tirgotājs un viens no nepatīkamākajiem apmeklētājiem. Meitenes bija laimīgas, kad viņš pievērsās Reičelai; tas atbrīvoja viņas no nepatīkamā apkalpošanas darba. Reičela viņam iepatikās tieši viņas atsvešinātības dēļ. Viņam palika tas, ka Reičela guļ klusa un nekustīga. Viņam arī patika sakrustot Rcičelas rokas viņai uz krūtīm, pirms viņš rāka, viņš arī lūdza aizvērt acis. Reičelai nebija grūti to veikt, tomēr nelabums nāca tāpat.

- Denijs būs šeit, - viņa klusi teica.

- Esmu to jau dzirdējusi agrāk, - Heizela atcirta.

Kad darba devēja nozuda, Eulalija, stāvēdama pie izlietnes, kas bija pilna ar ziepjainu traukūdeni, nomurmināja:

- Ak Dievs, paklausies, kā tas vējš auro. Ziemel’s nāk! Vai, kā lietu vaj’dzēj’! - Viņa paskatījās uz Rcičelu un maigi piebilda: - Neļauj tai vecajai govij brukt tev virsū, bērniņ! Meitenei jābūt priecīgai savā dzimšanas dienā. Denijs būs te, Dievs tā ir nolēmis.

Reičela neļāva Hcizelai sabojāt sev noskaņojumu. Denijs atbrauks šovakar. Jā, divu gadu laikā viņš bieži aizmirsa vai bija aizņemts darīšanās kopā ar Boneru, un mācības arī prasīja daudz laika un enerģijas. Tomēr viņš mīlēja Reičelu un atnāks viņas dzimšanas dienā.

Turklāt Reičela ar jaunu apņēmību sev iestāstīja - viņa bija stāvoklī un vairs negulēs ne ar vienu citu vīrieti.

Denijs viņu aizvedīs no šejienes. Šovakar.

- Hei, bērniņ! - atskanēja Bellas balss no durvju sliekšņa. - Kāda liela balle!

Reičela ieraudzīja abas savas draudzenes. Viņa tām uzsmaidīja.

- Paldies par grāmatām!

- Vai zini, nav viegli atrast tev grāmatu, kuru tu vēl neesi lasījusi! - teica Karmclita un devās cauri virtuvei pie kafijas kannas.

- Vai tu to lasīsi? - Reičela pavilka viņu uz zoba.

- Santa Mana! Tu esi tik stingra skolotāja!

Pirms gada, abām par prieku un izbrīnu, izrādījās, ka Karmclita ir attapīga skolniece. Reičela nedēļas laikā viņai iemācīja alfabētu, grāmatas par Diku un Džeinu viņajau lasīja pēc mēneša. Drīz Karmelita ķērās pie vidusskolas grāmatām un beigās pie pieaugušo romāna. Tas viņai prasīja ilgu laiku, viņa bieži boksterēja, bet jau tika galā ar bibliotēkas grāmatu apmēram divās nedēļās - viņai patika vēsturiski romāni par Bībeles tēmām un stāsti par svētajiem.

Karmclita ielēja sev kafiju no kannas, kas mūžam vārījās, pielika daudz trekna piena un trīs karotes cukura, tad izvilka vairākas aploksnes no mākslīgā zīda kimono un pamāja Reičelai.

- Vēl sešas jāaizsūta, - viņa teica.

Reičela staroja. Draudzene jaunapgūto prasmi pirmkārt izmantoja, lai uzrakstītu vēstuli krustvārdu mīklu žurnālam ar jautājumu, vai viņiem nav vajadzīgas skaitļu mīklas. Žurnāls piekrita un samaksāja Karmelitai piecus dolārus par pirmo mīklu. Tagad Karmelita nemitīgi izdomāja jaunas mīklas un sūtīja tās prom. Viņa noguldīja naudu bankā uz konta. “Ja tikai Karmelitai pietiktu pašpaļāvības atstāt Heizelu un turpināt mācības!” Reičela skumji nodomāja. Ar savu iedzimto talantu uz skaitļiem nebija iemesla, kāpēc Karmelita nevarētu īstenot sapni par cienījamu darbu birojā.

Par nelaimi, līdzīgi vairumam meiteņu šajā namā Kar-melitai bija iedzīta apziņa, ka viņa atrodas tieši tur, kur ir viņas vieta.

Vienīgi Bella kopā ar Rcičelu pretojās šim uzskatam.

Bella stingri turējās pie pārliecības, ka ar savu Sūzanas Heivardas izskatu ir domāta kam labākam un šī ir tikai pagaidu apstāšanās. Vieta, kur uzkrāt naudu un gaidīt izdevību. Izdevību viņa gaidīja, skatoties filmas un sapņojot. Šodien viņai ap galvu bija šalle, kas slēpa simt divdesmit piecas matadatas, kuras saturēja īsās cirtas. Kad modē nāca pūdeļa griezums, Bellai tas bija. Tāpat kā “Capezio” kurpes un platas plastmasas jostas. Līdz ar televizora parādīšanos Heizelas “pieņemamā istabā” Bella vēl jo vairāk sekojajaunākajai modei. Tagad viņa atdarināja Dorotiju Kilgalenu un Lūsiju Rikardo. Reiz Holivuda aicinās viņu. Viņa negribēja izskatīties pēc lauku skuķes.

Reičela izgāja no virtuves. Viesu pieņemamā zālē skanēja radio. Dažas zemas balsis sajaucās ar meitenīgiem smiekliem. Bija jau pievakare, un bizness izvērsās. Klusu aizvērusi durvis un atbalstījusies pret tām, Reičela skatījās uz abām draudzenēm.

Viņai pietrūks Bellas un Karmelitas, kad Dcnijs viņu aizvedīs. Ja viņi atradīs sev māju Sanantonio, viņa nāks ciemos pie meitenēm un ņems līdzi savu bērniņu, lai tad viņas to apbrīno - ak un ai! Reičclas mazulis būs laimīgs, jo viņu mīlēs tik daudzas tantes.

Varbūt reizēm viņa atstās bērnu pie Dcnija un pati pēc veca ieraduma kopā ar Bellu un Karmelitu aizbrauks ar auto-bušu uz pilsētu un ieies veikalā nopirkt kādu kinožurnālu un “Coty” sejas pūderi. Viņām patika pavadīt otrdienas, sēžot veikalā pie galdiņa un izdomājot jaunus saldējumu veidus. Reičelai tie izdevās vislabāk, viņai bija trīs saldējuma šķirnes -ar riekstiem, putukrējumu un ķiršogu galā. Dažreiz veikalā ienāca labākās sabiedrības dāmas ar nezin cik metru gariem svārkiem un apakšsvārkiem, gludi skūti jaunekli atvēra viņām durvis, un pārdevējs viņas uzrunāja par kundzēm. Bella, Kar-mclita un Rcičela novēroja sabiedrības dāmas un klusībā ilgojās, kaut viņas paša., būtu tik cienīgas. Ja kāda reizēm pameta skatienu uz viņu pusi, Rcičela uzsmaidīja, bet nekad nesaņēma pretim smaidu. Lai cik kārtīgas un tīras viņas centās izskatīties izejamos tērpos, kurus otrdienā vilka mugurā, viņām neizdevās nevienu apmānīt, ka ir tikai padibenes. Labākās sabiedrības meitenes nekad neielaidās ar padibenēm. Tās meitenes ar vīzdegunīgām zirgastēm sarunājās par dejām un futbolu, viņām tādas kā Bella, Karmelita un Reičela vispār neeksistēja.

Stāvot virtuves durvīs, Reičela skatījās uz abām draudzenēm un klusu teica:

- Man jums ir kas sakāms.

Bella šķirstīja nosmulētu žurnālu “Life”.

- Kas ir, mazulīte?

Reičelai sirds dauzījās, cik uztraukta viņa bija.

-• Man būs bērns.

Karmelita apsviedās otrādi.

-Ko?

- Man būs bērns. Vai tas nav brīnišķīgi?

Karmelita un Bella saskatījās.

- Nu? - Reičela tik tikko spēja valdīt satraukumu.

- Vai Dcnijs zina? - Karmelita jautāja.

-Šovakar viņam izstāstīšu. Viņš mani vedīs vakariņas.

> ? >

Uz kādu īpašu vietu pie upes. Pagaidīšu līdz tam laikam.

- Ko tu domā darīt? - Bella jautāja, nolikusi žurnālu

sānus.

■>

- Ko darīt?

- Jā, tu taču saproti, - Karmelita atkārtoja. - Ko tu darīsi?

Reičela apmulsusi raudzījās uz viņu.

- Par ko tu runā?

Abas atkal saskatījās, un Karmelita saņēma Reičclu aiz rokas.

- Nāc, amiga, - viņa klusi teica. - Mums jāaprunājas.

Saraukusi pieri, Reičela ar draudzenēm apsēdās pie galda.

- Man šķita, ka jūs priecāsieties par mani, - viņa teica. - Kas tad ir noticis?

- Mazulīt, lieta ir tāda, - Bella iesāka, - ka, mūsuprāt, Denijam tas nepatiks.

- Ko? - Reičela iesmējās. - Vai jūs jokojat, vai? Mēs par to vien runājam, cik bērnu mums būs! Mēs pat zinām, kur pirksim māju, tiklīdz viņš pabeigs skolu un pietiks naudas.

Bella saskatījās ar Eulaliju, kas stāvēja pie izlietnes, bet Karmelita ar pirkstu vilka apļus pa galda virsu. Tas sniedzās pāri viņu saprašanai, kā Reičela, pavadījusi divus gadus Hcizelas mājā, spēja būt tik naiva!

Gandrīz visām meitenēm bija “draugi” - vīrieši, kuri atveda viņas uz šejieni, reižu reizēm apciemoja un pievāca visu naudu. Meitenes pietiekami daudz tēloja, izlikās un pašas sevi apmānīja, bet sirdī ikviena no viņām saprata, kas īstenībā ir viņu vīrieši. Suteneri, žigolo, nelieši. Nekas cits. Apvārdojuši sievietes, viņi izmantoja tās un dzīvoja uz to rēķina, tā rīkojās Denijs un tāpat ari Karmclitas Manuels. Viņi nebija labi draugi vai kārtīgi vīri, kādus včlčtos meitenes, viņi bija vīrieši. Un sievietēm bija nepieciešami vīrieši. Apliecinājumam, aizsardzībai. Sieviete viena nespēja likt galā. Sieviete bez vīrieša savā ziņā bija neveiksminiece, nepilnvērtīga persona, “tukša vieta”. Vīrietis deva sievietei jēgu, savu vietu notikumu secībā; pat ja viņa bija vīrieša ielasmeita, viņa tam piederēja, un tas bija galvenais.

Bet Reičela bija pārsniegusi visas robežas. Viņa bija noticējusi Denija saldajām runiņām. Viņa akli izlikās neredzam Dcnija trūkumus un saskatīja viņā tikai bruņinieku, kas viņu Elpaso izglābis. Sasodīts, Karmelita un Bella reizē nodomāja. Nabaga nelaimes čupiņa, viņa būtu iemīlējusi pirmo, kurš izrādītu viņai laipnību. Pat suni.

Un, pēc viņu abu domām, Denijs Makejs arī bija suns.

-Jūs kļūdāties! -Reičcla iesaucās, nelaimīga un aizvainota par abu draudzeņu reakciju. Viņas nepazina Dcniju tā, kā viņu pazina Reičcla. Viņš būs sajūsmināts, izdzirdējis jauno ziņu.

- Kas ar tevi ir? - Denijs kliedza.

Reičelas prieks izzuda kā nebijis.

- Es teicu, ka esmu stāvoklī.

Denijs sita ar roku pa stūri.

- Pie velna, es neticu! Kā tas varēja notikt?

Reičela sāka lauzīt rokas.

- Nezinu, Denij. Ne jau ar nolūku. Tu zini, cik es esmu uzmanīga. Tajā naktī mēs bijām kopā, es biju tik laimīga, ka aizmirsu...

Denijs vai ieurbās ar acīm Reičelā.

- Tu gribi man iestāstīt, ka tas ir mausi

Reičela parāvās atpakaļ no šausmīgā skatiena vīrieša sejā.

- Velns ar ārā! - Denijs murmināja, sitot pa stūres ratu. - Neticu. Neticu - un cauri! Nolādēts, Reičela! Viss sāka virzīties uz augšu. Skola, nākotnes plāni...

Viņš paskatījās ar tik ļaunu skatienu, kādu Reičela nekad nebija redzējusi. Tas viņu biedēja.

- Labi. Ko tad, pēc tavām domām, lai es daru?

- Ko lai tu dari?

-Jā. Tu to izdarīji speciāli. Ko tu gribi no manis? Lai es līksmoju?

- Mēs taču apprecēsimies...

Denijs atrāvās tālāk no viņas un skatījās laukā uz brauktuvi.

- Velns ar ārā, es tam neticu! Mēs neprecēsimies, to tu vari izmest no prāta.

- Bet, Dcnij, - Reičela lūdzās, sniegdamās pēc drauga. -Man likās, mēs taču reiz salaulāsimies. Ja mēs to neizdarīsim tagad, bērns piedzims ārlaulībā!

Denijs uzmeta Reičelai neticīgu skatienu.

-Tu tiešām esi vienreizēja! Es nevaru tagad precēties. Man vēl gads jāmācās skolā un pēc tam jāatrod darbs. Dieva dēļ, es tagad negribu ne sievu, ne bērnu!

Reičela sāka raudāt. Viss notika galīgi aplam. Tā viņa nebija iztēlojusies. Viņa bija paredzējusi, ka tiks mīļi apskauta, saņems apliecinājumus, ka viss būs kārtībā, iespējams, ka būs jābrauc pāri robežai, lai steidzīgi salaulātos, tad kaut kur viņu gaidīs mājiņa ar ģerānijām...

Denijs iedarbināja mašīnu.

- Kur mēs brauksim? - Reičela jautāja reizē ar cerībām un bailēm.

Denijs neatbildēja. Viņš tikai vadīja veco fordu, naidīgi klusēdams. Reičela gribēja iegrimt nodriskātajā ādas sēdeklī un pazust. Viņa nespēja apslāpēt klusos Šņukstus, kas Deniju tikai vēl vairāk satracināja.

Reičelai par pārsteigumu, viņi piebrauca pie Boncra mājas. Aiz tās, tāpat kā aizvien, karājās izžautā veļa un iekšā darbojās veļas mazgājamā mašīna. Reičela te nebija atbraukusi jau divus gadus. Viņa pieķērās neprātīgai idejai, ka De-nijs izlēmis viņu atstāt pie Pervisa kundzes līdz bērna piedzimšanai. Jā, tā varētu būt. Viņa palīdzētu nabaga sievietei mazgāt veļu...

- Gaidi te! - viņš teica un izkāpa no mašīnas.

Reičela vēroja, kā Denijs ieiet mājā. Viņas nemiers pieauga. Pēkšņi viņa jutās drausmīgi vientuļa, vēl vientuļāka nekā izsalkuma pilnajā naktī Elpaso, vēl vientuļāka nekā jebkad savā mūžā.

Denijs iznāca pēc maza brītiņa, viņš izskatījās bargs un nepieejams. Ne vārda neteicis, viņš iesēdās mašīnā, piedeva gāzi un drāzās Heizelas mājas virzienā.

Eulalijas “ziemeļvējš” bija ticis līdz Sanantonio, tagad sāka līt auksts lietus. Denijs brauca kā maniaks pa tukšajām ielām, bremzēm griezīgi kaucot uz stūriem, līdz tika uz ceļa, kurš veda gar upi un kur ļaunu vēstījošā klusumā stāvēja slēgtas priekamājas. Viņš apstādināja mašīnu nolaistas ķieģeļu ēkas priekšā un teica:

- Kāp ārā!

- Kur mēs esam, Denij?

- Es teicu - kāp ārā!

Neizskaidrojamas bailes lika Reičelai piespiesties pie sēdekļa.

- Kas šeit ir par vietu, Denij?

- Saki paldies, ka man ir sakari.

- Sakari... - Reičela skatījās uz veco māju, kāpnēm un dzelteno gaismu kāpņu galā.

-Nē, nē, Denij! - viņa iekliedzās. -Tikai ne to!

- Tu nevari to paturēt, Rcičcla. Tev jātiek no tā vaļā.

- Nē! - viņa kliedza, rokas kā aizsargādama salikusi uz vēdera. - Es gribu savu bērnu! Denij, lūdzu! Nenogalini manu bērnu!

Denijs izvilka viņu ārā no mašīnas. Reičela nokrita uz ceļiem.

- Bļauj, cik gribi, - Denijs viņai piedraudēja. - Te neviens tevi nedzird. Es tevi brīdinu. Ja tu to nedarīsi, nekad vairs mani neredzēsi.

Tupēdama uz slapjās ietves ar rokām un kājām dubļos, Reičela paskatījās uz augšu. Denijs kā kalns slējās pār viņu. Viņa nebija iedomājusies, ka Denijs ir tik garš.

Negaidot galvā ieskanējās skaļa un skaidra balss, gluži kā dzirdētu to tepat blakus. Māte teica: “Reiz, kad tu būsi pieaugusi sieviete, tu iemīlēsies un sapratīsi, kas par lietu. Es palikšu kopā ar tavu tēvu, lai viņš dara ko darīdams.”

Reičela paslējās uz ceļiem un aptvēra ar rokām Denija kājas.

- Lūdzu, Denij! - viņa šņukstēja. - Nenogalini manu bērnu. Tas ir viss, ko es savā dzīvē vēlos. Es jau mīlu viņu. Un viņš mīl mani, es zinu. Es gribu viņu iznēsāt.

- Iesim! - Denija balss jau kļuva garlaikota. - Mums nav laika te tupēt visu nakti. Mums ir veicies, ka čalis ar mieru tevi pieņemt tūlīt pat. Viņš prot ātri paveikt savu darbinu.

9

Reičela pacēla acis uz melni nokrāsotajiem logiem.

- Vai viņš ir ārsts?

- Paklausies, Reičela! Viņš ticis galā ar simtiem meiteņu. Mums viņš to izdarīs par lētu samaksu.

Reičela paskatījās uz savu draugu.

- Lūdzu, Denij! Es darīšu visu. Zvēru. Es labi uzvedīšos. Darīšu visu, ko Hcizcla liks. Darīšu visu, ko prasīs klienti. Tikai... nespied man nogalināt manu bērnu.

Dcnijs saņēma viņu aiz rokas un uzrāva kājās. Reičela tik tikko vairs pretojās. Viss sāka vērsties par jaunu murgu -tā nevarēja būt īstenība. Spēks, kam viņa nevarēja pretoties, dzina viņu augšā pa drausmīgajām kāpnēm, iekšā pa brūnām durvīm telpā, kas bija pilna ar kastēm un noputējušiem palagiem apklātām mēbelēm. Viņa noskatījās, kā Denijs pieiet pie pretējām durvīm, pieklauvē un klusi kaut ko nomurmina. Atslēga pagriezās, un durvis atvērās. Atspīdēja šķebinoši dzeltena gaisma.

- Denij, tu mani paguvi noķert pēdējā brīdī, - vīrieša balss draudzīgi sveicināja Dcniju kā vecu draugu. - Man ir darīšanas. Bet tev es atradīšu laiku. Kura tev tur ir šoreiz?

- Šo tu nepazīsti.

Dcnijs paliecās uz priekšu un kaut ko iečukstēja vīrietim

ausī.

Reičela skatījās uz Deniju. Kura tev tur ir šoreiz?

Vīrietis pakāpās atpakaļ, lai Reičela varētu ieiet.

- Novelc svārkus, biksītes un zeķes, ja tev tādas ir. Nogulies uz tā galda!

Reičela nekustējās.

- Ej! - Denijs pavēlēja.

Reičela paskatījās uz viņu. Bargās, zaļās acis zem puspievērtiem plakstiņiem turēja viņu savā varā. Reičela juta viņa varu, Denija Makcja magnētismu, kam viņa nespēja pretoties. Reičela darīja, kā viņai bija pavēlēts. Kamēr viņa noģērbās, kautrīgi paturot krūšturi un blūzi, svešais ievietoja medicīniskā metāla traukā, kurā bija asi kodīgs šķidrums, garus metāla priekšmetus. Palags uz galda bija tīrs, un pie galda kājas stāvēja kaudze baltu, svaigu dvieļu. Reičelu pārsteidza arī kaste ar salvetēm, līdz viņa aptvēra, kam tās.

-Ņem! - svešais teica, pasniedzot glāzi ar ūdeni un divas tabletes. - Ņem! Tās ir pret sāpēm.

Mirkli abu skatieni satikās, un tajā brīdi Reičela ieraudzīja, ka vīrietis nav slikts cilvēks. Viņam bija labsirdīga seja- kā rotaļu lācim, piedodošas acis un bārdas rugāji. Viņš arī ir upuris.

Reičela iedzēra zāles un nogūlās uz galda.

- Paplet kājas, - Denijs lika. - Liec tās tur iekšā!

Reičela līdz šim nekad nebija bijusi pie ārsta un nebija

redzējusi ginekoloģisko krēslu. Denijs viņai palīdzēja. Reičela dzirdēja, kā svešais mazgā rokas.

- Vai tu nevari ātrāk? - Denijs jautāja. - Es jau tā kavēju.

-Jāpagaida, kamēr iedarbosies narkotika, citādi viņa

bļaus kā aizkauta.

>

-Lai! Neviens nedzirdēs.

- Denij, - Reičela murmināja, sniedzoties pēc viņa rokas. - Denij, lūdzu, nerunā tā! Lūdzu, nenogalini manu bērnu!

- Ei! — svešais vīrs teica. - Vai tad tas ir pret viņas gribu?

- Dari to - un beigta balle!

-Es nevienu nepiespiežu, tu to zini, Makej. Meitenei jānāk labprātīgi. Citādi es neesmu ar mieru.

- Es tev teicu - dari to!

- Ved viņu prom no šejienes! Es netaisīšu abortu pret viņas gribu. Velns parāvis, Makej, tas jau tā ir riskants bizness. Mana licence ir apdraudēta katru reizi, kad es taisu to skrāpēšanu. Meičas, kuras nāk labprātīgi, klusē. Kā es varu būt drošs, ka šī turēs muti?

-Es par viņu galvoju. Un es galvoju vēl par kaut ko. Ja tu to nedarīsi, es pa visu ielu izkladzināšu tavu vārdu. Tad redzēsim, cik ilgi tu paturēsi savu licenci.

Mirkli valdīja sasprindzis klusums. Rcičela skatījās netīrajos griestos un ieraudzīja divas vaboles ar ragiem kopā. Brīdi viņa cerēja. Viņa lūdzās - Dievs, lūdzu, ļauj man paturēt manu bērnu! Es visu mūžu gādāšu par viņu. Es vairs nebūšu ielasmeita.

Tad viņa dzirdēja svešo vīrieti sakām:

- Lai notiek!

Viņa nenolaida no griestiem acis, bet tās pildījās ar asarām.

- Nedari to, Denij, - viņa čukstēja. - Nedari to man. Ļauj man paturēt bērnu. Es iešu prom. Apsolu, ka tu mani vairs neredzēsi.

Denijs no augšas paraudzījās uz viņu. Garš, lokans un skaists. Acīs mirdzēja Reičelai pazīstamā gaisma. Tas nozīmēja, ka Denijs kontrolē situāciju - ne viņa, ne abortu taisītājs nespēja pretoties. Pēkšņa nojauta Reičelai atklāja, kāds Denijs būs nākotnē. Tas viņu nobiedēja.

Rcičela juta, ka svešinieka pirksti piekļūst vietai, kur viņa bijajutusi tik daudz svešu vīriešu pirkstus.

- Hmm! Interesants tetovējums! Kas tas ir - vai taurc-nītis? — viņš jautāja.

- Dari, kas darāms! - Denijs atcirta.

Izrādījās, ka svešajam bijusi taisnība, viņš sāka par agru. Narkotika vēl nebija iedarbojusies, kad metāla instruments skāra maigo dzemdi. Rcičela iekliedzās tik skaļi un griezīgi, ka pat Denijs mirkli izbijās.

• Sagriezās virpulis Un aprija Rcičclu. Viņa kļuva par sāpju un ciešanu kamolu. Viņai iekšā tika ietriekta degoša lāpa. Mans bērns! kliedza viņas prāts. Es nespēju tevi glābt! Nespēju tev palīdzēt!

Viņa sāka raustīties. Denijam nācās uzgulties viņai virsū, lai noturētu mierā. Reičela to neapzinājās. Viņa sevi rc-dzeja iesūktu garā, melnā tunelī; ausīs šalca vējš. Viņa atcerējās visus vīriešus, kas bija izvarojuši viņas ķermeni - tēvu, Deniju, Hcizelas klientus -, un tagad bija šis svešais ar saviem slepkavības instrumentiem.

No viņas ķermeņa tika izrauta dzīvība, dvēsele brēca pret šausmīgāko no varmācībām un pagrimumiem - vīrietis sodīja sievieti par viņas dabisko stāvokli un, jūtot, kā dzīvība, mazā dzīvība un viņas pašas dzīve, lēni mirst, viņa ieraudzīja lielu, tumšu vilni veļamies sev pretim. Kā melna, ļauna jūra. Un beigās - naids. Reičela Dvaiere beidzot atklāja naidu. Un viņa sev zvērēja. Nekad, viņa sev solīja, dzirdot traukā notinkšķam instrumentus un noplakšķam gumijas cimdus, ko svešais bija novilcis sev no rokām, - nekad viņa vairs neļaus vīrietim aizskart savu augumu.

Tad viss bija cauri. Tas nebija vilcies ilgi. Vēl tikai dzeļoša skalošana, gandrīz tikpat sāpīga kā kasīšana, un tad svešais lēni salika viņas kājas kopā.

Denijam bija viņa jānes uz mašīnu - viņa nespēja paiet. Tabletes tomēr bija spēcīgas. Viņa sajuta, ka ķermeni pārņem savāds stingums. Reičelai šķita, ka peld pa kāpnēm. Starp kājām viņa sajuta kaut ko biezu un nepatīkamu - asinis, viņa zināja.

Viņi brauca klusēdami. Reičela gaidīja asaras, kas viņu atbrīvotu, bet kaut kāda iemesla dēļ nespēja raudāt. Tagad ne.

Kad viņi piebrauca pie Hcizelas mājas, Denijs neizkāpa no mašīnas. Motoram rūcot, viņš pagriezās pret Reičelu. Viņa sejā bija redzams pretīgums.

- Kāp ārā! - viņš uzsauca. - Ej izgulies!

- Denij, - Reičela murmināja. - Tu nogalināji manu bērnu.

- Jūs, sievietes, no mušas iztaisāt ziloni. Tev vajadzētu, uz ceļiem krītot, man pateikties, ka izglābu tevi no nepatikšanām. Kā, pēc tavām domām, tu būtu strādājusi ar lielu vēderu? Vēl trīs mēneši, un Heizela tevi izmestu aiz ausīm. Es tev izdarīju pakalpojumu, nepateicīgā kuce!

- Tu nesaproti.

- Kāp ārā, skaidrs? Man no tevis metas nelabi - līdz riebumam! No pirmās dienas, kopš tevi te atvedu.

- Dcnij!

- Vai tev ir smadzenes vai nav? Kāpēc, tavuprāt, es vispār gāju pie tevis? Aiz labas gribas? Trakā! Tāpēc, ka Heizela mani sauca, lai es vedot tevi pie prāta. Tiklīdz tu nesadarbojies, tā viņa mani sauca...

-Nē! Denij!

- Pielika ar vienu vakaru, lai tu atkal dziedātu kā putniņš un apmierinātu klientus, līdz tev no jauna uznāca melnie.

Reičela aizspieda ausis ar rokām.

- Nē! Tā nav taisnība! Tu mīlēji mani!

- Ak ārprāts, vai es esmu akls vai dumjš? - Viņš saņēma Reičelas plaukstu locītavas un atrāva rokas no galvas. - Tu esi neglīta, Reičela! Vai ir iespējams mīlēt tādu neglīteni kā tevi? Vai kāds vīrietis vispār to spēj?

- Lūdzu, beidz...

- Heizela varēja tevi izmantot klientiem, kam ir nenormālas prasības, - Dcnijs auksti turpināja. Viņa acis grieza kā nazis. Un Reičela saprata, ka pirmo reizi redz īsto Deniju. -Tu man krietni nopelnīji. Ar tavu pelnīšanu es varu iet skolā un kaut ko sasniegt. Bet tagad tu vairs man neesi vajadzīga. Tagad man ir labāki un drošāki avoti, kā pelnīties. Tu biji pakāpiens manā dzīvē, un nu mūsu ceļi šķiras.

- Tad kāpēc tu nejāvi man paturēt bērnu?

-Tāpēc, ka es dodos prom. Paskaties uz mani un iegaumē! Ieklausies šajā vārdā un atceries: Denijs Makejs! Es reiz būšu liels vīrs. Visi mani cienīs. Man būs vara. Tāpēc es negribu, lai virs manas galvas karātos pagātnes atliekas. Es iegūšu miljonus. Negribu, lai tu ar savu bandubērnu varētu mani šantažēt. Tagad tev nekā nav par mani. Man pat nav jāatzīst, ka esmu tevi pazinis. Un nu vācies ārā no manas mašīnas!

- Tu tā nedomā! - Reičela elsoja. -Tu melo. Tu mīlēji mani. Tā bija.

- Mīla! Tu biji nolādēts izdzimums, Reičela. Tavs lielais deguns visu laiku iebāzts pasaku grāmatās. Marsiešu pasakās, ko tu lasīji Elpaso. Tev pietika dūšas tās lasīt pirmajā naktī, kad es pārgulēju ar tevi. It kā tā grāmata būtu svarīgāka par mani. Es to izmetu ārā!

Reičela pēkšņi apklusa. Viņa skatījās uz Deniju.

- Manu grāmatu? - viņa čukstēja, domājot par kapteini Vailderu un to, kā viņu bija valdzinājis šis tēls.

Kapteinis Vaildcrs nekad nenogalinātu viņas bērnu.

- Reičela, - Denijs gurdi noteica. - Vai tu, lūdzu, tagad neizkāptu?

-Jā,-viņa blāvi atbildēja.-Es izkāpšu. Bet pirms tam es tev kaut ko gribu pateikt. Tu tikko pieminēji mūsu pirmo nakti. Vai zini ko, Denij? Man bija četrpadsmit gadu, un es biju jaunava. Kopš tā laika esmu gulējusi ar simtiem vīriešu. Vai zini ko? Tu, Denij, esi lempīgs nemākulis.

Denijs tik stipri iebelza Reičelai, ka viņa ar pieri atsitās pret paneli.

Kad Reičela pacēla galvu, asinis tecēja lejā pa seju.

-Tu domā, ka redzi mani pēdējo reizi, Denij Makej. Bet tā nebūs. Reiz es tev atriebšos par to, ko tu man esi nodarījis.

Denijs savieba seju greizā smīnā uz vienu pusi.

- Kā tad tu iedomājies man atriebties?

- Tu teici, ka dosies prom. Es arī došos prom. Reiz es arī būšu bagāta un varena. Bet es būšu bagātāka un varenāka par tevi.

Denijs atmeta galvu un iesmējās.

-Ei nu! Kā tad tu nopelnīsi savus miljonus? Kā ielenc? Paklau, mīļumiņ, ar tavu izskatu tu nemūžam netiksi ārā no Hcizelas mājas. Tu te tupēsi līdz savai nāvei. Bet tagad... -Viņš pasniedzās, atgrūda durvis Reičelas pusē un izgrūda viņu ārā. - Vācies!

Viņa izlidoja uz ietves. Kad Denijs aizcirta durvis un ieslēdza ātrumu, Reičela uzmeta viņam pēdējo, ilgo skatienu, lai atcerētos viņa seju un iededzinātu Dcnija Makeja vārdu savā sirdī. Atceries manu vārdu, viņš bija teicis.

Viņa to darīs. Viņa arī nekad, līdz pat nāvei, vairs nestrādās Heizelas labā. Viņa dzīvos, lai atriebtos Denijam Make-jam.

Februāris

13

- Vai tu būsi mana mamma? - jautāja maza meitenīte, apskaudama Lindu ap kaklu.

Saņēmusi nabaga apsaitētās rociņas, ārste Linda Markusa pastūma tās atpakaļ zem segas, teikdama:

-Tev ir mīļš tētis, kas par tevi rūpējas. Vai tad tu nemīli

tēti?

- Jā... - Sešus gadus vecās meitenītes sejiņa savilkās grumbās gluži kā pieaugušajiem. - Bet es vēlos, lai man būtu arī mamma.

Linda pasmaidīja, noglāstīja bērna matus - tik, cik bija palicis pāri pēc ugunsgrēka, - un piecēlās no gultas.

- Es atnākšu atkal rīt, vai norunāts?

Rētainā mutīte savilkās smaidā.

- Oki doki! - meitenīte atteica.

Atgriezusies māsu istabā, Linda izdarīja dažas piezīmes bērna slimības vēsturē. Vecākā māsa, kas bija nostājusies Lindai blakus un caurskatīja bērnu nodaļas kartītes, jautāja:

- Daktere, kā viņa jūtas?

- Transplantētie audi dzīst labi. Nākamnedēļ laikam varēsim pārvest viņu uz vispārējo nodaļu.

- Ļoti ceru. Mums jāatbrīvo gulta.

Ārstes Markusas izskats šodien nepavisam neiederējās Svētās Katrīnas slimnīcas bērnu apdegumu nodaļā. Kaut arī viņa bija aizņēmusies balto laboratorijas uzsvārci, apakšā varēja redzēt vakartērpu, un mati bija moderni safrizēti un salaboti, auskari mirguļoja antiseptisko vielu atspīdumā, stetoskops karājās kaklā blakus dimantu kaklarotai. Linda bija saposusies viesībām Beverlihilzā, kur gatavojās doties kopā ar Bēriju Grīnu, televīzijas producentu. Pirms aiziešanas no slimnīcas viņa vēl pēdējo reizi bija ienākusi apraudzīt bērnus.

- Ārste Keina atbildēs uz man domātiem telefona zvaniem, - viņa paskaidroja māsiņai. - Es gan šaubos, vai kaut kas atgadīsies.

Māsa zīmīgi pasmaidīja.

-Nekad nekas negadās, kad jūs atdodat savu peidžeru citam. Tiklīdz tas ir atkal jūsu rokās, tā - pīk-pīk-pīk! Vai zināt, daktere, mani šie zvani ir iztraucējuši visādās kutelīgās situācijās.

Iedomājoties “Taurenīti” un pārtraukto satikšanos ar “laupītāju”, Linda iesmējās.

- Kādreiz būs jāsalīdzina mūsu piedzīvojumi!

Tikusi galā ar saviem pienākumiem slimnīcā, Linda nolika balto virsvalku uz apmeklētāju pakaramā, salocīja stetoskopu un ievietoja somiņā un brauca ar liftu lejā uz halli, kur jau nepacietīgi šurpu turpu staigāja Berijs Grīns.

“Izskatīgs vīrietis,” Linda nodomāja. Apmēram piecdesmit gadus vecs, elegants un saposies uzvalkā, pie tam Berijs Grīns bija gudrs, labsirdīgs un apveltīts ar bagātu humora izjūtu. Linda apzinājās, ka var zaudēt pretošanās spēju un ļauties viņa valdzinājumam. Tomēr viņa saprata, ka jāsavaldās, jo iespējamās seksuālās attiecības starp abiem var beigties ar vilšanos.

- Kā es ienīstu slimnīcas! - Bcrijs izsaucās, kad viņi izgāja pa durvīm vakara gaisā.

Linda iesmējās.

- Un to sakāt jūs! Cilvēks, kas radījis un veidojis populāro televīzijas uzvedumu par medicīnu!

- Ko es tur varu piebilst? Esmu mazohists.

Linda iekāpa limuzīnā, šoferim turot atvērtas pakaļējās durvis, un Bcrijs apsēdās viņai blakus un izņēma no maza bāriņa dzērienu, bet Linda nevarēja atturēties nepaskatījusies uz ceturtā stāva logiem, aiz kuriem bija bērnu apdegumu nodala.

j

Vai tu būsi mana mamma?

“Dievs ir mans liecinieks, ka es to gribētu,” Linda nodomāja, limuzīnam traucoties pa Klusā okeāna piekrastes maģistrāli. “Bet bērnu radīšana ir saistīta ar seksu, un ar seksu man ir problēmas.”

Viņa vēroja, kā satumsušais okeāns plešas pret zvaigžņoto apvārsni, un atkal iedomājās par “Taurenīti”.

Par savu partneri.

Pagājušajā nedēļā viņš bija konfederātu virsnieks. Nākamo trešdien viņš atkal būs kāds cits - tik īpašs un satraucošs, ka Linda nevarēja vien sagaidīt vakaru. Tas būs brīnišķīgs un vienreizējs sapņa piepildījums, un viņa visiem spēkiem centīsies ļauties savai fantāzijai, tā ka, iespējams, izdosies to īstenot.

- Jūs esat aizklīdusi domās kaut kur tālu prom, - Bcrijs viņai blakus ierunājās.

Linda satrūkusies viņu uzlūkoja. Tad viņa pasmaidīja.

- Domāju par saviem mazuļiem. Nabaga apdegušajiem upuriem. To nevar saprast, pirms tas nav noticis ar pašu. Šiem bērniem ir nepieciešama īpaša aprūpe.

- Esmu pārliecināts, ka jūs viņiem to nodrošināt.

- Jā, - Linda piekrita, skatīdamās Berija Grīna smaidošajā sejā.

Viņš bija glīts, un Linda juta, ka viņai nāk tikai par labu saskarsme ar cilvēku, kas nav mediķis. Viņai turklāt patika būt kopā ar cilvēku, kuram rokās, tāpat kā viņai, ir vadības groži un vara. Lindas plašais paziņu loks sastāvēja no tādiem vīriešiem un sievietēm, un Berijs Grīns nenoliedzami bija viens no ietekmīgākajiem vīriem, ar kādu vien viņai bijusi darīšana. Si bija abu pirmā satikšanās; un nez vai viņš vēlreiz uzaicinās Lindu tikties un vai viņa piekritīs.

Māja kalnā bija tik spoži apgaismota, ka izskatījās pēc partenona tūristu gaidās.

Beverlija Hailenda bija pazīstama ar savām krāšņajām viesībām; viņas ielūgumus neviens nenoraidīja. Tāpēc automašīnu straume sākās jau no Saulrieta bulvāra, piepildīja Beveriikanjona ceļu līdz pat Hailendas mājai un pašlaik plūda cauri dzelzs vārtiem. Berija limuzīns pievienojās šai parādei, un pēc piecpadsmit minūtēm viņi abi ar Lindu devās augšā pa pils kāpnēm.

Kalpotāji sveicināja sabraukušos viesus, palīdzēja novilkt mēteļus un noņemt apmetņus un dāmām izsniedza mazas ziemas rožu vītnes. Viesības galvenokārt notika aiz mājas terasveida dārzā, kur zem svītrotas nojumes “New Age” spēlēja Kitaro un Vangeli. Zem milzīga baldahīna bija klāti gari dzīru galdi: tie vai lūza no lieliem, saldinātiem šķiņķiem, īpašiem liellopu gaļas cepešiem, spīdīgām pildītām ribiņām; ik pēc soļa stāvēja baltā tērpies šefpavārs ar griežamo nazi rokā. Linda izgāja pa franču durvīm vēsajā nakts gaisā un ieraudzīja fantastiski izkārtotus salātus, pasakainas saldējuma skulptūras, traukus, kas saglabāja ēdienus siltus. Oficianti virpuļoja starp viesiem ar uzkožamo paplātēm, uz kurām bija milzu vīnogas, pildītas ar zilu sieru, norvēģu maize, pārlieta ar zaļo piparu želeju, garneles, austeres, sieri, izgreznotas olas. Izēšanās jau notika, pirms ciemiņi aizkļuva līdz vakariņu nojumei. Beverlijas Hailendas viesībās galvenokārt notika līdzekļu vākšana, un šīs nebija izņēmums. Šoreiz tika vākti līdzekļi “Labās vēsts” dibinātājam un vadītājam, slavenajam televīzijas evaņģēlistam, kas šogad cerēja kandidēt prezidenta vēlēšanās. Ar morālā krietnuma sludināšanas zizli rokā valdzinošais re-verends atradās soli priekšā citiem konkurentiem, un viņam bija laba iespēja uzvarēt jūnijā kā republikāņu kandidātam. Pietiekami daudz cilvēku bija ar mieru maksāt piecsimt dolāru par priekšrocību nobaudīt Hailendas jaunkundzes slavenās virtuves delikateses un pakavēties slavenību sabiedrībā, tādēļ Linda nešaubījās, ka tiks savākta krietna summa.

Hailendas jaunkundze reverendam nebija nekāda sīkā zivtele. Visi zināja, ka viņa kampaņām nepieciešama nauda, daudz naudas; priekšvēlēšanu sapulces visos štatos visā valstī prasīja pamatīgu finansiālu atbalstu. Ja reverendu jūnijā izvirzīs, viņam būs jāsaka liels paldies Beverlijas Hailendas enerģiskajiem centieniem.

Linda labi nepazina sabiedrībā populāro dāmu, viņa to bija tikai pāris reižu redzējusi dažādos labdarības pasākumos. Linda gan bija dzirdējusi, ka neviens īsti nepazīst Beverliju Hailcndu. Kad Beverlija neatradās sabiedrības uzmanības centrā, viņa dzīvoja vientuļi, nebija precējusies, ne ar vienu saistījusies, kaut arī viņas vārds bieži tika pieminēts tenku lapās kopā ar senatoriem un korporāciju vadītājiem.

Linda ieraudzīja daiļo Beverliju stāvam starp viesiem uz ekstravagantās terases, kura, kā stāstīja, esot būvēta pēc līdzīgas terases Versaļā. No šī attāluma mājasmāte neizskatījās piecdesmit gadu veca. Platīnblondie mati bija saņemti atpakaļ, lai uzsvērtu skaisto un izteiksmīgo profilu, mugurā

viņai bija atturīgs, melns, garš tērps ar melnu ūdeļādās apmetni vēsā februāra vakara dēl.

Berijs palika sarunājamies ar savu draugu filmu direktoru, kuru viņš jau pāris nedēļu bija centies satikt, bet Linda ļaužu drūzmai līdzi izgāja dārzā.

Te pulcējās vesels slavenību zvaigznājs. Kinozvaigznes, rūpniecības dūži, ietekmīgas, bet sabiedrībā nepazīstamas sejas. Tad vēl politiķi, dažas svarīgas personas no Losan-dželosas universitātes, Lindas slimnīcas galvenais ķirurgs, divi populāri plastisko operāciju ķirurgi un daždažādi liekēži. Vismaz pieci simti cilvēku, Linda novērtēja, un visi luncinājās ap burvīgo Hailendas jaunkundzi, kas kustējās tā, ka, šķiet, pat vētrā neviena matu šķipsniņa nepakustētos viņas nevainojami savītajā, gandrīz vecmodīgajā franču bizē.

Linda gandrīz jau ienira pūlī, kad pamanīja vienu no oficiantiem, kas gāja viņai garām ar sudraba paplāti un šampanieša glāzēm rokā, un Linda pārsteigta prātoja, kur gan viņu iepriekš redzējusi, bet, kad saprata, sastinga kā zemē iemieta.

Viņš bija Lindas partneris “Taurenītī”.

Pirms gada, tikko iestājusies klubā, Linda bija satikusies ar vīriešiem bez maskām. Doma, ka nepieciešama lielāka anonimitāte nekā tikai kluba radītā aizsardzība, radās trešās “salikšanās” reizē, kad Linda aptvēra iespēju nejauši ieraudzīt kādu no partneriem ārpus “Taurcnīša”, piemēram, slimnīcā uzņemšanas telpā, kur viņai jāsniedz tam pirmā palīdzība. Kopš tā laika viņa satikās ar partneriem, būdama maskā. Šis jauneklis ar sērfotāja iedegumu bija viņas trešais partneris. Un te nu viņš staigāja Beverlijas Hailendas viesībās ar dzērienu paplāti rokā.

Linda vēroja viņu. Viņš uzmeta Lindai skatienu, uzsmaidīja viesiem, pasniedza šampanieti un atkal palūkojās

uz viņas pusi. Uz mirkli abu skatieni krustojās. Tad viņš aizgriezās un bez mazākās pazīmes, ka būtu Lindu atcerējies, turpināja apkalpot viesus.

-Mūsu vīrieši ir pilnīgi diskrēti,-“Taurenīša” direktore pirms gada bija Lindu sarunā pārliecinājusi. - Jums nav jābaidās par sava noslēpuma atklāšanu, un jūs nevarat nonākt nepatīkamās situācijās.

Vērojot, kā vīrietis nozūd aiz vakarkleitām un smokingiem, Linda atcerējās savu īpašo partneri “Taurcnītī”, mīļāko maskā, un izsmalcināto, iztēles radīto ainu, kuru viņa piepildīs nākamās trešdienas naktī. Ja fantāzijas īstenošana izdosies un, kā ticēja viņas psihoanalītiķe ārste Rcimonda, Linda beidzot izveseļosies, viņa varēs brīvi ar visu sirdi un bez bailēm saistīties ar kādu vīrieti, līdzīgu pievilcīgajam Berijam Grīnam.

Linda paskatījās uz Beriju un ieraudzīja viņu aizrautīgi sarunājamies ar kādu vīrieti un sievieti. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja nojaust, ka runa ir par naudu. Linda nolēma kaut ko ieēst.

Paņēmusi ceptas austeres rezēdu mērcē un glāzi šampanieša “Cristal”, Linda atslīga krēslā pie baseina blakus cilvēkiem, kuri klusi sarunājās vai sparīgi ēda.

Linda atkal pamanīja oficiantu ar sērfotāja iedegumu. Viņš bija ģērbies īsā, sarkanā žaketē un šaurās, melnās biksēs. Blondie mati cirtojās virs iestīvinātās, baltās krekla apkaklītes. Puisis virzījās cauri pūlim ar kaķa lokanumu un vieglumu. Ne viena vien sieviete viņu atzinīgi noskatīja.

Linda atcerējās jaunekli gultā, un tas viņai atkal lika domāt par partneri maskā. Direktore bija apgalvojusi, ka “Taurenīša” apmeklētājas bieži pieprasot atkal un atkal vienus un tos pašus partnerus. īstenībā tikai dažas kluba biedres katru nedēļu gribēja ko jaunu. Tā bija iespējams nodibināt

drošas, ērtas, seksuāli apmierinošas attiecības bez jebkādām saistībām.

Linda skumji nodomāja, ka patiesībā būtu ļoti jauki iegūt tādu draugu, kopā audzināt bērnus, kopā novecot un kopā pavadīt naktis gultā. Viņa nevainoja abus savus bijušos vīrus, ka viņu laulība tika šķirta. Linda apzinājās, ka viņa pali ir bijusi vainīga, mūžam nepatiesi atrunājoties ar galvassāpēm, operācijām agri no rīta, nogurumu pēc nakts dežūras.

Vakars tuvojās izskaņai. Pūlis viļņojās un šūpojās kā nemierīga jūra. Cilvēki kontaktējās vai izvairījās no kontakta, dižojās, lielījās vai saprātīgi palika ēnā-kā ārste Linda Markusa, kuras domas klejoja citur. Viņa paņēma piedāvāto speciāli sagatavoto lasi un siera kūku, bet laipni atteicās no sātīgiem saldajiem ēdieniem un liķieriem. Dzerdama Kenijas kafiju, viņa ievēroja Beriju Grīnu virzāmies no viena cilvēka pie nākamā un prātoja, vai viņi otrreiz vēl satiksies. Līdz šim viņu likšanās noritēja profesionālā līmenī, studijā, strādājot ar televīzijas iknedēļas seriāla “Pieci ziemeļos” scenāriju. Tad viņš uzaicināja Lindu uz šīm viesībām, un viņa, mirkli vilcinājusies, izjuzdama nelielas bailes, bija piekritusi.

Mūzika pēkšņi apklusa, un Linda ieraudzīja Beverliju Hailendu uzkāpjam uz mazās skatuves blakus mūziķu grupai. Viņa pacēla rokas, aicinot būt uzmanīgiem. Tas bija apbrīnojami, cik kluss varēja būt tāds daudzums ļaužu. Tiklīdz bija norimušas sarunas un mūzika, Bevcrlihilza pēkšņi šķita kā tuksnesis. Kalnu nesasniedza ne skaņa.

Bevcrlija pārliecinoši un līdzsvaroti paskaidroja, kādēļ reverends šovakar nav varējis ierasties uz viesībām - viņš atrodoties slimnīcā pie sava mazākā bērna, kuram izdarīta apendiksa operācija, - tad viņa pārgāja pie reverenda vēlēšanu platformas paskaidrošanas, pārliecinot viesus, lai viņi atbalsta vienu no vērtīgākajiem nācijas mērķiem.

- Mēs iztīrīsim savas pilsētas, - viņa sacīja, -ja reverends kļūs prezidents, ar “Labās vēsts” palīdzību mēs novāksim sodrējus no Amerikas sejas.

Atskanēja aplausi, un mūziķi atkal sāka spēlei. Lindai blakus parādījās Berijs, viņš atvainojās, ka pametis Lindu, bet tas neesot bijis no brīva prāta, un, kad viņi vēlāk iesēdās rolsroisā, viņš uzaicināja Lindu uz nakts kafijas tasi, bet Linda atteicās, aizbildinoties, ka viņai agri no rīta paredzēta operācija.

- Tev, Bcva, atkal bija vētraini panākumi, - Mcgija Kerna teica, sekojot savai saimniecei augšā pa milzīgajām vītņveida kāpnēm.

Visi viesi bija prom; muzikanti novāca aparatūru, un apkopēji drošības sargu uzraudzībā klusēdami tīrīja apkārtni. Abas sievietes iegāja Bcverlijas guļamistabā, kur apteksne francūziete klāja atlasa palagus un nolika zīda mežģīņu naktskreklu. Milzīgā marmora vannasistabā cita francūziete pildīja saimniecei vannu ar karstu ūdeni un izsmidzināja gaisā eksotisku eļļu smaržas.

Megija aizsvieda prom kurpes un pa biezo paklāju piegāja pie maza galdiņa ar vēla vakara uzkožamajiem. Ielējusi divas glāzes vēsa perjē, viņa vienu pasniedza Beverlijai un tad gurdi atkrita ar bāli zilu zīdu apvilktā, mīkstā krēslā.

- Jā, viss noritēja labi, - Beverlija piekr ita, pasniedzot melnās ūdeļādas apmetni apkalpotājai. Tad viņa piegāja pie galda un paņēma no svaigo dārzeņu šķīvja burkānu. Viņa nebija ēdusi visu vakaru.

Arī Mcgija nebija ēdusi, jo vadīja viesību norisi, bet atšķirībā no Beverlijas, kura centīgi ievēroja diētu, viņa kāri ķērās pie vakariņām.

- Pēc trim nedēļām, - Beverlija teica, pieejot pie loga

un paskatoties ārā aukstajā februāra naktī, - būs Ņūhempšīras priekšvēlēšanu sanāksme.

Megija uzlūkoja viņu, un uz mirkli abu skatieni satikās. Tad Bcverlija atkal pievērsās logam.

Viņas abas sajuta sasprindzinājumu nolikuma gaidās.

Četrdesmit sešus gadus vecā sekretāre ilgi uzlūkoja savu darba devēju. Beverlijas slaidais augums pauda nelokāmību, par spīti spriedzei un nemieram. Kopš reverends bija pavēstījis, ka vēlas kļūt par prezidentu, šis nemiers neatstāja ne vienu, ne otru. Divdesmit gadus, kopš Megija strādāja par sekretāri, reverends vienmēr bija atradies rūpīgā Beverlijas uzmanības lokā. Beverlija nekad nepalaida garām televīzijā “Labās vēsts stundu”, viņa sekoja katram evaņģēlista solim. Tagad, kad viņš tiecās uz Balto namu, Beverlija stāvēja viņam cieši blakus.

Īstenībā tā bija apsēstība.

“Kur tā novedīs?” Megija sev jautāja, noliekot tukšo šķīvi un uzvelkot kurpes.

Pirms iziešanas no guļamistabas viņa vēlreiz paskatījās uz Beverliju. Sieviete atradās kaut kur tālumā - kā transā. Nebija jēgas atvadīties - Beverlija to nedzirdētu. Tad Megija paskatījās uz galdu un ar sarkanu apvil kto datumu -11. jūnijs. Tik tuvu, jau tik tuvu...

Pēc brīža Beverlija atjēdzās, atlaida apkalpotājas, aizslēdza durvis un lēni ar atdzesētā perjē glāzi rokā sāka staigāt pa istabu.

Jā, viesības bija izdevušās. Beverlija bija ieguvusi daudz jaunu balsu reverenda labā. Piliens jūrā, protams, bagātajai “Labajai vēstij”, kam jau tagad piederēja miljards dolāru un miljons sekotāju. Viņa bija palielinājusi to skaitu un nostiprinājusi vēl vienu pakāpienu ceļā uz varu.

Beverliju Hailcndu nekas nespēja atturēt no virzības

uz pašām virsotnēm. Viņa veltīja sevi šim mērķim. Arī šovakar organizētās viesības piederēja pie kāpņu posma, pa kurām viņa tik alkaini traucās. 11 .jūnijs - atlicis mazāk par pieciem mēnešiem. Kaut arī rcvcrcnds bija tik loti populārs un viņam bija liels vēlētāju skaits, viņš pagaidām nevarēja kandidēt. Divi pārējie republikāņi apsteidza viņu. Ja viņš jūnijā grib kļūt par kandidātu, Beverlijai gatavošanās vēlēšanā??* jāpasteidzina. Nekas, pilnīgi nekas nestāsies ceļā viņas centieniem.

Viņa apsēdās uz gultas malas un paņēma no galda fotogrāfiju zelta ietvarā. Skaists, valdonīgs smaids pletās viņai pretim. Apakšā bija paraksts un piebilde: “Svētīts tas Kungs!” Be-verlija bija piecdesmit vienu gadu veca, un, kaut būtu jāpaiet vēl piecdesmit vienam, viņa sasniegs mērķi.

Virsotnes. Pašas virsotnes. Kopā ar reverendu Deniju Makeju.

14

Ņumeksika, 1954. gads

Denijs Makejs, Denijs Makejs, vilciena riteņi uz sliedēm čukstēja. Denijs Makejs, Denijs Makejs...

Kad nokauca svilpe, Rcičela uztrūkās. Mirkli viņa apjukumā nesaprata - kur viņa atrodas? - tad atcerējusies neērti sagrozījās un paskatījās ārā pa logu.

Tuksnesis. Cik tālu vien sniedzās skatiens - tuksnesis.

Gandrīz pirms divarpus gadiem viņa jau reiz te bija braukusi, bet šī Rcičela Dvaiere, kas devās uz rietumiem no Teksasas Albukerkcs virzienā, pilnīgi atšķīrās no bailīgās četr-padsmitgadnieces, kura bija iesēdusies nepareizā Greihaundas autobusā. Vājajai, mazajai meitenei nebija nekādas jēgas, kurp doties. Bet sešpadsmit gadus vecā Reičela, mūžību izdzīvojusī jaunā sieviete, to zināja precīzi.

Viņai jādara viss, lai Denijs Makejs reiz samaksātu par savu noziegumu.

Kad uzliesmoja sāpju vilnis, Reičela sakampa vēderu un aizturēja elpu. Kad sāpes pārgāja, viņa paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas tikai divas stundas kopš pēdējās tabletes.

Tās nemaz neiedarbojās. Sāpes kļuva arvien briesmīgākas. Satraukumā viņa saprata, ka asiņo.

Paskatījusies apkārt uz nedaudzajiem vilciena pasažieriem - paldies Dievam, viņi galvenokārt snauda savās sēdvietās Reičela piecēlās un ļoti lēni devās uz tualeti vagona galā. Tur viņas satraukums pārgāja šausmās, redzot asins daudzumu.

Īstenībā viņa pludoja.

Apvaldot izbīli, viņa atkal paskatījās pulkstenī. Vilciens iebrauks Albukerkē pēc nepilnas stundas. Viņa izkāps un sameklēs aptieku. Tad viņa centīsies atrast māti.

Tas bija pirmais, ko Reičela nolēma, kad pameta San-antonio,-jāsameklē māte. Kaut arī Reičela zināja, ka vecāki pirms diviem gadiem aizbraukuši no treileru parka, tomēr Reičela apmēram nojauta viņu atrašanās vietu. Kad Deivs Dvaiers kārtējo reizi pārcēlās, viņš nekad nedevās tālu, bet turpat uz nākamo mazo pilsētiņu ar bāru. Reičela cerēja, ka viņi joprojām ir Ņūmcksikā. Māte parūpēsies par viņu.

Turpmākā nākotne Rcičelai bija neskaidra, bija tikai viens tālejošs plāns. Denijs Makejs...

Ieņēmusi vēl vienu morfija tableti, viņa aizvilkās atpakaļ uz savu vietu un sabruka. Karmelita bija viņai iedevusi tabletes, jo viņai pašai reiz ticis izdarīts aborts.

Karmelita...

Reičela aizvēra acis un iedomājās draudzenes skaisto olīvkrāsas seju. Vakar no rīta šī seja, lielās, brūnās, skumju pilnās acis pamodināja Reičelu, kura vēl gulēja.

- Piedod, cimiga, - meksikāniete teica. - Heizela mani atsūtīja, lai tu kravājot mantas. Tev esot jāiet prom. Te ir tava alga.

Vel arvien apdullusi no iepriekšējās nakts ciešanām, Reičela īsti nesaprata.

- Kurp gan... - viņa čukstēja, aiz vājuma tikko spēdama parunāt. - Kurp lai es eju?

- Tas tev pašai jāzina, amiga. Tev jātiek no šejienes prom. Citādi, viņa teica, izmetīšot tevi. Viņa to izdarīs. Reiz jau es to redzēju.

Migla sāka izgaist.

- Vai Heizela met mani ārā?

Karmelitas acis bija asaru pilnas.

- Viņai neesot savā mājā vajadzīgas nepatikšanu taisītājas.

Taču Rcičela zināja īsto iemeslu, kādēļ Heizela viņu dzen prom. To bija licis darīt Denijs.

Bella un Karmelita, asarām līstot, palīdzēja Reičelai savākt viņas nedaudzās mantas. Abas iedeva viņai tik daudz naudas, cik nu pašām bija, un pavadīja ReičeJu ar autobusu līdz vilcienam; stacijā viņas apkampās un atkal apraudājās.

- Kaut es varētu braukt tev līdzi, amiga! - Karmelita sacīja. - Bet man ir jāpaliek pie Manuela, tu jau saproti...

- Būs jau labi, - Rcičela atteica. - Es saprotu. - Un tā arī bija. Rcičela to pārāk labi saprata.

- Klau, - Karmelita turpināja, cieši turēdama Rcičelas roku, - ja tev manis ievajagas, piezvani, un es skriešus aizskriešu. Vai dzirdi? Ja tu iekulies nepatikšanās, ja tev vajadzīga nauda vai jebkas, zvani Karmelitai! Vai tu man to apsoli?

Rcičela apsolīja un savukārt piebilda:

- Tu arī dari tāpat. Ja tev vajag manis, sūti ziņu, un es būšu klāt.

Rcičela skatījās uz garām slīdošo tuksneša ainavu un nesaprata, kāpēc to tik neskaidri redz. Viņa aizvēra acis un gaidīja pārejam sāpes. Reičela jutās slima, bezcerīgi slima. Kā vienmēr, kad viņas ķermenim bija jāpārdzīvo kas nepatīkams, viņa novirzīja domas uz kaut ko labu. Prātā ienāca San-antonio, pilsēta, kuru viņa bija paguvusi iemīlēt. Rcičela atcerējās laukumus, katedrāles, piparotās meksikāņu pusdienas mazās, mājīgās kotedžās, vakarus upes krastā, kur krūmājos izvietotās lampas apgaismoja jaunicrīkotas, bruģētas ietves, arkveida tiltiņus gājējiem un ūdenī gondolas, kurās kareivji mīlējās ar savām draudzenēm. Denijs viņu reiz bija laivā izvizinājis lampu un mēness staru gaismā...

Pēkšņa, dzeļoša sāpe vēdera lejasdaļā uzrāva Rcičelu stāvus. Krampjaini sarāvusies, viņa aizgainīja pagātni un koncentrējusies sāka domāt par nākotni. Turpmāk viņa domās par to, kas būs, nevis par to, kas jau bijis.

Vispirms viņa sameklēs savu māti, Rcičela nozvērējās, jauniem sāpju viļņiem veļoties pāri. Atkal izveseļojusies un atguvusi spēkus, viņa dosies uz Holivudu un sameklēs savu dvīņumāsu...

Morfijs neiedarbojās, Rcičela dega kā ugunī. Dega no slāpēm. Iedomājusies ūdenskrānu vagona galā, Reičela pietrūkās kājās. Savādi - sēdeklis bija slapjš.

Vilciens sazvāļojās, un viņa zaudēja līdzsvaru. Tad viņa it kā izdzirdēja kādu kliedzam, bet varbūt atkal svilpa vilciens?

Reičela ieraudzīja virs sevis vispirms miglainu, tad jau skaidri saskatāmu seju. Lūpas smaidīja, bet acis - ne. Acis bija bažu pilnas.

- Kā tu jūties? - svešinieks vaicāja.

Kā es jūtos?

Reičela centās sakopot domas. Jūtas. Sāpes. Jā, bija sāpes. Pirms laiciņa. Tagad tās jau bija zudušas. Ķermenis bija tāds kā sastindzis. Viņa gulēja uz muguras. Vilciens nekustējās. Vai tas būtu apstājies?

- Kur es esmu? - viņa jautāja.

- Slimnīcā. Tu pakriti, kad vilciens, tuvojoties stacijai, sāka bremzēt. Vai atceries?

- Nē...

Svešinieks apsēdās uz gultas malas un ielūkojās Rei-čclai sejā.

- Cik tev gadu? - viņš jautāja.

-Sešpadsmit.

Viņš izskatījās pārsteigts. Cik tad viņam likās? Ka viņa ir vecāka? Vai jaunāka?

- Vai es esmu Albukcrkē? - Reičela jautāja ar izkaltušu

muti.

- Jā. Biļetē bija teikts, ka tu brauc līdz šejienei. Vai kādam tevi vajadzēja sagaidīt? Vai mums kādam jāpiezvana?

Reičela bridi padomāja, un tad viņai sagribējās raudāt.

-Nē. Man nav neviena. Vai jūs esat ārsts?

-Jā.

- Kas ar mani notika?

Viņa balss sadrūma.

- Tu zaudēji daudz asiņu, bet nu jau būs labi. Tev pāris dienu vēl jāpaguļ, un tad tu būsi vesela.

-Es jūtos tik savādi...

- Tāpēc ka esi pamodusies pēc operācijas.

- Operācijas?

- Neuztraucies, - ārsts maigi teica. - Nu jau tev briesmas vairs nedraud.

Pēc pāris dienām ārsts ienāca atvadīties no Reičelas, kad viņa gatavojās izrakstīties no slimnīcas. Pašās beigās viņš negribīgi teica:

- Man ļoti žēl, Reičela, - viņa balsī skanēja patiesa nožēla, - bet, lai kurš to izdarīja, viņš ir rīkojies kā miesnieks. Diemžēl... - viņš atklāti pavērās meitenē, - diemžēl tev vairs nekad nevarēs būt bērni.

Pagāja piecas dienas, līdz Rcičela atlaba, un, iznākusi no slimnīcas, viņa taisnā ceļā devās uz treileru parku, savu pēdējo dzīvesvietu Ņūmeksikā.

Bija ziema, un zemi klāja sniegs. Auksts vējš vilka cauri džemperim, kad viņa stāvēja un skatījās uz noplukušo, mazo treileru, kurā bija pavadījusi pēdējo savas bērnības dienu. Tad Reičela devās uz kantori, lai tur kaut ko uzzinātu par savu māti.

Kantorī sēdēja jauna vadītāja - arī treileru parka priekšnieki mēdza pārcelties no vienas vietas uz citu. Bet šai sievietei bija zināma parka vēsture, viņa to bija saņēmusi no savas priekšteces - tādas pašas tenku vāceles.

- Dvaieri? - viņa pārjautāja. - Jā. Ir dzirdēj’si. Kādus pār’s gadus atpakaļ. Viņa šo nomušīj’se.

Rcičela stāvēja aukstajā telpā, un ziemas vējš raustīja plānās sienas.

- Nogalināja viņu? - Reičela atkārtoja.

-Jā. Tas tik bij’s pārīt’s, tā man stāstīja. Kādu nakti šis piedzēries, un viņa belzusi ar pannu šim pa galvu. Bet no tā viņš nav bijis beigts. Cik dzirdēju, toreiz viņš atjēdzies, kaut gan viņa to bija gan gribējusi izdarīt! Nē, viņa pabeigusi to

darbinu nedēļu vēlāk - ar nazi.

> >

Dzeļošais Ņūmcksikas vējš beidzot bija ticis klāt Rci-čelas augumam un stindzināja viņas kaulus. Reičela jutās kā no jauna iedzērusi morfiju.

- Kas pēc tam ar viņu notika?

- Nezinu gan. Viņa nozudusi. Policija viņu meklējusi, bet šī jau sen bijusi prom.

“Kas notika, mamm?” Reičela domāja, ejot atpakaļ uz staciju. “Ko viņš izdarīja, ka tu biji spiesta pārkāpt robežu? Vai tas bija pēdējais piliens, tāpat kā man ar Dcniju? Mēs abas esam viena otras cienīgas, vai ne, mamm?”

Pirkdama biļeti uz Losandželosu, Reičcla apņēmīgi nolēma: “Es tevi sameklēšu, māt! Tāpat kā sameklēšu māsu. Tad es par tevi rūpēšos un mēs atkal būsim viena ģimene.

Tā bija karsta novembra diena, un smogs smagi klājās pār Dienvidkaliforniju. Iespaidīgā Jūnionstacija Reičelai atgādināja Sanantonio klasisko spāņu stilu. Viņa izsteidzās tai cauri un, iznākusi laukā, nokļuva izslavētajā saules svelmē. Visapkārt slējās palmas.

Taksometru stāvvietā viņa pajautāja ceļu uz Holivudu, un viņai pateica, ar kuru autobusu jābrauc. Reičela noskaitīja sīknaudu un apsēdās uz soliņa gaidīt. Autobuss nokavējās pusotras stundas. Stundu vēlāk Reičela izkāpa no tā, un pirmā doma, kas viņai iešāvās prātā, bija: Holivuda nemaz nav tāda, kādu es to iedomājos!

Reičela bija pietiekami daudz klausījusies “ekspertes” Bellas stāstos. Reičcla neredzēja ne lielas mājas, ne baseinus, ne sievietes ūdeļādas kažokos. Noplukušu, vecu veikalu rindas, kafejnīcas un bezgalīga automašīnu virtene. Vispirms viņa noīrēja istabu ļoti mazā, vienkāršā motelī, samaksājot par nedēļu uz priekšu un tādējādi iztērējot gandrīz visu naudu, kas bija palikusi pāri pēc Albukerkes slimnīcas rēķina, pēc tam viņa devās paēst. Hamburgeru un zemenes. Tā bija viņas pirmā maltīte vienatnē.

Kafejnīcā viņa apjautājās, vai nevar dabūt darbu. Kāpēc gan ne, īpašnieks atbildēja. Vai jūs esat strādājusi par oficianti? Nē? Piedodiet!

Pēc ceturtās kafejnīcas Reičela iemācījās melot. Viņa sameklēja īpašnieku un apgalvoja, ka esot pieredzējusi oficiante, kam nepieciešams darbs. Viņš ilgi jo ilgi nopētīja meitenes seju - un atteica.

Atkal izgājusi uz ielas, Reičcla brīnījās, ko gan tas cilvēks tādu bija ieraudzījis, kas lika viņu noraidīt. Neizskatīgā seja? Vai arī viņš nenoticēja, ka Reičclai astoņpadsmit gadu?

Nostaigājusi vēl trīs jūdzes karstumā un četras reizes noraidīta, Rcičela atgriezās motelī un ieslīga dziļā miegā, neredzot nekādus sapņus.

Nākamajā rītā Reičcla pamodās, neganti izsalkusi, tomēr atļāvās iedzert tikai kafiju. Tad viņa, mainījusi virzienu uz pretējo pusi, atkal devās prom pa ietvi.

Iztēlē gluži kā rēgs viņai līdzās gāja mīļā draudzene Karmelila. Reičcla rada mierinājumu iedomātajā draudzenes klātbūtnē, klausījās, kā viņa uzmundrinoši čalo, pāris reižu pat pieķēra sevi skaļi atbildam. Kaut viņas kopā būtu aizgājušas no Heizelas!

Reičela Holivudu redzēja bezformīgi izpletušos bezgalīgā tālumā, palmu zari tveicē ļengani nokarājās, ļaudis neizteiksmīgām sejām steidzās garām. Visur bija gandrīz vienādi īpatnēji restorāni; uz ielām pārdeva sviestmaizes ar desu, kas atgādināja sombrero; oficiantes bija ģērbušās teatrālos kovboju tērpos, kājās bija skrituļslidas, citām pie blūzēm bija piesprausti lieli kabatlakati. Visur skanēja viena un tā pati atbilde: darbinieki nav vajadzīgi.

Ejot garām spoži apgaismotam “Grauman’s Chinese Theater” un skatoties uz tūristiem, kuri stāvēja un pētīja cementā iemītās kinozvaigžņu pēdas, Reičcla juta, ka viņu sāk pārņemt izmisums. Viņa to atvairīja. Viņai jāturpina ceļš. Ja ne sevis, ja ne mātes, tad sava mērķa dēļ. Kad cīņas spars noplaka un atkal sāka mākt vientulība un izmisums, viņa atcerējās Deniju Makeju. Kad vēders jau kauca no izsalkuma un pēdas bija uztūkušas no uzberztām milzu tulznām, kad netikļi tumšās ieliņās runāja viņai rupjības, kad viņa dzirdēja cilvēkus blakusistabā strīdamies un kaujamies un viņa jau gribēja aizbēgt no šausmīgās Holivudas, Reičela atcerējās Dcniju Makeju. Šīs domas neļāva viņai sabrukt.

Trešajā dienā viņa nolēma, ka sāks meklēt māsu.

- Es tev varu pateikt tikai divas lietas, - māte bija teikusi. - Tu piedzimi Prezbiteriešu slimnīcā, un advokātu sauca Haimans Levi.

Tā nu Reičela moteļa istabā izpētīja telefona grāmatu. Losandželosā nebija daudz Haimanu Levi. Tikai vienam bija advokātu birojs. Reičela piezvanīja, atbildēja sekretāre. Reičela lūdza sarunāt tikšanos.

- Kādā jautājumā? - sekretāre prasīja.

- Tā ir pavisam personiska lieta.

Reičelai lūdza, lai ierodas pēcpusdienā pulksten trijos.

Tik svarīgam notikumam par godu Reičela, cik labi vien varēja, izgludināja savu jaukāko blūzi un svārkus un rūpīgi saģērbās. Tad viņa devās uz autobusa pieturu gaidīt nenovēršamo brīdi.

Kā par brīnumu, viņa paspēja tieši laikā Levi birojā, kas atradās Rietumu avēnijā.

Birojs bija pavisam necils, nevis tāds kā televīzijā redzētie. Tomēr varēja nojaust, ka tas pastāv jau sen. Reičela domāja, ka māsas kartīte varbūt ir tajā skapī aiz sekretāres muguras. Sirds sāka joņot straujāk. Kaut uz dīvāna viņai blakus sēdētu Karmelita un Bella!

Reičelai pateica, ka Levi kungs mazliet kavējoties, tāpēc viņa piecēlās un sāka staigāt. Sekretāre vērīgi nopētīja viņu. Reičela saprata, ka izskatās drausmīgi jauna, lai viena pati apmeklētu advokātu. Kaut nu viņu neizmestu ārā! Viņai bija vajadzīga tikai māsas adrese. Reičela iztēlojās, kam jānotiek pēc tam. Brīnišķīga satikšanās, viņas atgūs sešpadsmit gadu garumā nokavēto; viņas māsa noteikti ir bagāta un pieprasīs, lai Rcičela dzīvo pie viņas, un abas beidzot kļūs īstas māsas.

Reičcla apstājās pie sienas, kur bija piekārts ierāmēts diploms. Tur bija rakstīts, ka Haimans Levi pabeidzis Sten-fordas universitātes Juridisko fakultāti 1947. gadā.

Pirms septiņiem gadiem.

Rcičela pārsteigta skatījās uz diplomu. Haimans Levi pat deviņus gadus pēc viņas dzimšanas vēl nebija bijis advokāts!

Šis nebija īstais advokāts.

- Piedodiet, - viņa mulsi teica sekretārei, - esmu kļūdījusies.

Reičcla izsteidzās pa durvīm, un tās aizcirtās viņai aiz muguras.

Kad pēc brīža pa tām pašām durvīm ienāca advokāts Levi, sekretāre joprojām izskatījās apmulsusi.

- Piedod, nokavējos, Dora, - viņš teica, skatīdamies apkārt pieņemamajā telpā. - Kur ir kliente, kas mani gaida pulksten trijos?

Dora paraustīja plecus.

- Viņa te bija atnākusi, Levi kungs. Tad pēkšņi metās prom. Tīrais bērns. Varbūt tikai palaidņojās.

Levi kungs pasmaidīja un devās uz savu kabinetu. Pie durvīm viņš pagriezās un jautāja:

-Vai tēvs vēl nav zvanījis?

- Viņš joprojām sēž tiesā.

- Kad viņš piezvanīs, lūdzu, pasaki, ka man ar viņu jāsaskaņo sešas jaunas adopciju lietas.

- Skaidrs, Levi kungs, - sekretāre atbildēja, un Haimans Levi, juniors, iegāja kabinetā, kurā strādāja kopā ar savu tēvu.

Reičela ilgi gulēja gultā, raudādama tā, ka viņas sirds vai lūza. Viņa tik ļoti bija cerējusi sameklēt māsu. Māte ir nezin kur prom, māsa nav atrodama - nu viņa tiešām bija viena pati pasaulē.

Tad, piespiedusi sevi atcerēties Deniju, viņa piecēlās, pārģērbās, nomazgāja seju un atkal devās meklējumos.

Pēc pāris dienām viņa tiks izlikta no moteļa un būs uz ielas. Viņai vajadzīgs darbs. Tūlīt.

Pavirši acis uzmetot, naktī Holivuda izskatījās krāšņa. Palūkojoties vērīgāk, atklājās traipi tās vaigā. Reičelai sāpēja sirds, ejot pa ļaužu pilno ielu un redzot pie māju namiem un laternām prostitūtas. “Manas māsas,” Reičela nodomāja. “Manas vienīgās, īstās māsas.”

Viņa iegāja vēl piecās kafejnīcās un visās piecās tika noraidīta. Vismaz viens kafejnīcas īpašnieks godīgi pateica, ka viņa ir par jaunu.

-Vajadzīga atļauja strādāt, - viņš teica. - Tev nav astoņpadsmit.

Nogurusi un izsalkusi Reičela nostājās uz divu ļoti dzīvu ielu krustojuma. Uz visiem četriem stūriem cerīgi slaistījās jaunas sievietes. Reičela paskatījās uz apgaismotajiem ielu uzrakstiem - Hailendas avēnija un Bcverlikanjonrouda. “Tādam noplukušam rajonam tik skanīgi vārdi,” viņa nodomāja.

Viņa vēroja prostitūtas un vīriešus, kas automašīnās lēnām brauca sievietēm garām, lai nopirktu viņas.

Vecs stāsts - kā klinšu kalni: sievietes sevi pārdeva, vīrieši viņas pirka. Kāpēc nekad nenotika otrādi?

Varbūt viņām netiek dota iespēja, Reičela nolēma. Arī sabiedrības nosodījums. Meitenes lika audzinātas citādi nekā zēni. Meitenēm vajadzēja būt jaunavām, liekoties laulības gultā, bet no zēniem gaidīja, lai viņiem jau būtu pieredze. Cik gadsimtu jau meitenēm mācīts, ka “labas” meitenes aktīvi nemeklē seksu, sievišķīgāk ir gaidīt un tikt aplidotai. Sešpadsmit gadus vecajai Reičelai šķita pilnīga bezjēdzība tāda attieksme pret priviliģētajiem vīriešiem un nabaga apspiestajām sievietēm. No romāniem Reičcla zināja, ka iepriekšējās paaudzēs viņas māsas tika pakļautas nebeidzamam grūtniecības stāvoklim. Sieviete, kas apkrāvusies ar bērniem un lielu vēderu, taču neinteresējas par seksu. Tātad - “nenomaldīsies no ceļa”.

Un Reičelai ienāca prātā doma - bet ja sievietes varētu tikpat brīvi baudīt seksu kā vīrieši? Ja zustu bailes no grūtniecības? Vai viņas kļūtu seksuāli agresīvas? Vai ietu uz ielas un meklētu pašas? Ja vīrieši sevi pārdotu, vai sievietes viņus pirktu?

Reičela ievēroja uz ielas arī jaunus vīriešus, kas sevi pārdeva, bet viņa zināja, ka arī tie ir domāti vīriešiem.

Reičela pagriezās un paskatījās uz mazas, necilas ēdnīcas izkārtni virs loga. “TONIJA KARALISKIE BUR-GER1” - tā vēstīja lepni burti. Reičela ielūkojās iekšā. Pie letes sēdēja trīs cilvēki. Galdiņi bija tukši.

Šķita, nav cerību, ka šeit būtu vajadzīgs kāds darbinieks, neizskatījās, ka viņi pat spēj samaksāt elektrības rēķinu, taču Reičelai bija jāmeklē, viņa nedrīkstēja apstāties. Denijs Makejs, Denijs Makejs...

Pie kases aparāta nogurusi blondīne vīlēja nagus. Viņa pat nepaskatījās uz Rcičelu, kad meitene teica:

- Es, lūdzu, gribētu satikt īpašnieku.

Blondīne ar īkšķi norādīja it kā virtuves virzienā mazās ēdnīcas galā. Šoreiz viņa nemelos par savu vecumu, Reičela nolēma, jūtoties tikpat nogurusi kā blondīne. Meli neatmaksājās.

Viņa iegāja mazā, mazītiņā virtuvē. Plikpaurains neliela auguma vīrietis notraipītā, baltā priekšautā stāvēja pie galda un gatavoja hamburgeru pildījumu. Reičela nokrekšķinājās. Vīrietis pacēla galvu.

-Jā? Ko vaj’g?

- Vai jūs esat Tonijs?

- Nē-e. Tonijs jau pirms četriem gadiem nomira. Es nevaru atļauties pārkrāsot izkārtni. Ko tu gribēji?

- Man ir vajadzīgs darbs.

Vīrietis viņu uzlūkoja.

Vienkārši vārdi un vaļsirdīgais izteiksmes veids lika viņam nolikt hamburgeru gaļu un noslaucīt rokas priekšautā.

- Kāds darbs?

- Vienalga, kāds.

- Vai tu esi strādājusi par viesu apkalpotāju?

-Nē.

- Cik tev gadu?

-Sešpadsmit.

Viņš noskatīja meiteni no galvas līdz kājām. Ak Dievs, cik vāja! Un drēbes! Pestīšanas armija tādas neņemtu pretī. Aizkustinošs, mazs bērns.

- Kur tu dzīvo, mīlulīt?

- Vīlinā - motelī.

Vīrietis saviebās.

- Tajā žurku bedrē! Tas jau ir divas jūdzes no šejienes. Vai tu kājām atnāci?

Reičela pacēla vienu kāju. Kurpes papēdis bija pavisam nodilis.

Vīrietis papurināja galvu.

- Paklau, mīlulīt! Tu esi par jaunu. Es nedrīkstu tevi pieņemt darbā. Man būs nepatikšanas. Tev taču ir jāiet skolā, vai ne?

- Esmu izsalkusi, - Reičela klusi teica. - Un man nav naudas.

- Kur ir tava ģimene?

- Man nav ģimenes.

-Vispār nav?

-Nē.

Saimnieks parāva uzacis uz augšu. Prātā iešāvās meitenes uz ielas. Cik daudz līdzīgu stāstu bija dzirdams tur, laukā!

- Tu nedrīksti strādāt ēdamzālē, - viņš domīgi teica. - Pusdienlaikā te nāk policisti. Vai tu varētu mazgāt traukus?

- Jā! - Reičcla tik aši, tik cerību pilna atsaucās, ka vīrieša cietā sirds atmaiga.

- Paklau, mīlulīt! - Viņš piegāja Reičelai klāt un paskatījās pa apaļo logu durvīs, kas veda uz ēdamzāli. - Mēs ar sievu saimniekojam šajā ēdnīcā. Sieva sēž kasē. Mums ir tikai divas viesu apkalpotājas. Es pats gatavoju ēst. Bet... - Viņš paberzēja zodu. - Dažreiz mums ir daudz darāmā.

-Lūdzu!

- Es tev došu darbu tik ilgi, kamēr tu šeit turēsies un neiekulsies nepatikšanās...

- Apsolu, - Reičela klusi teica.

Saimnieks ievēroja, ka meitene ir savādi saspringta. Viņa

izskatījās pēc tādas, kura nekad nesmaida. Ciešāk ielūkojoties

meitenes sejā, viņš redzēja pieauguša cilvēka acis - vairāk

nekā pieauguša, viņas acīs bija pat veca cilvēka pieredze, it

kā ļoti veca un nogurusi dvēsele bulu ielidojusi jaunajā, vājajā

ķermenī.

•>

- Alga nebūs liela, - viņš lēni teica, brīnīdamies pats par savu augstsirdību. Divdesmit gadus cīnoties par eksistenci, viņam nebija gadījies tāds vājuma brīdis. - Bet tu vismaz varēsi dzīvot tīrākā vietā nekā Vilina. Manai māsai pieder kārtīga pansija Čerokī, Saulrieta bulvāra otrā pusē.

- Es strādāšu kārtīgi, - Reičela klusi teica. - Jums nebūs nekādu nepatikšanu.

Saimnieks ielūkojās spriedzes pilnajās, brūnajās acīs un gandrīz izbijās. Lai ari kas būtu nolicis ar šo meiteni, lai arī kādi pāridarījumi vai murgi lika viņai izturēties tik saspringtai, viņam negribētos būt par šīs meitenes ienaidnieku.

- Nu tad sarunāts! - viņš teica un izstiepa taukaino roku. - Mani sauc Edijs. Tā ir Laverna, mana sieva.

Rcičela nedeva roku. Viņa negribēja nevienam pieskarties. Tomēr viņa izmocīja vāju smaidu un teica:

- Sveicināts, Edij!

- Kā tevi sauc, bērniņ?

Viņa jau gandrīz pateica: “Reičcla Dvaiere,” - bet tad aprāvās. Šodien viņa sāka jaunu posmu savā dzīvē. Viņai vajadzīgs jauns vārds. Pēkšņi viņai prātā ienāca abi ielu nosaukumi uz stūra.

- Beverlija, - viņa teica. - Mani sauc Beverlija Hailen-

da...

15

Kaut ari Alekšu apvija tumsa, kas bija tumšāka par nakti, viņa zināja, kur atrodas.

Guļamistabā “Taurenītī”.

j

Viņa gulēja gultā kaila vēsos atlasa palagos. Tie skāra

viņas kailo ādu kā ūdens, viņa peldēja kā brīnišķīgā baseinā,

tie bija biezi, zīdaini un vizuļoja. Kā perlamutrs. Ja iedegtu

gaismu, viņa zināja, ka palagu krāsa būtu mirdzoši zilzaļa kā

okeāns, ar violetu un rozā toni, kas mainīsies ar katru viņas

ķermeņa kustību.

* >

Gaisā lidinājās viegls aromāts - tikko grieztu gardēniju smarža. Alekša iedomājās baltus ziedus, kas peld sudraba traukā ar ūdeni, maigi baltām ziedlapiņām - kā liegas zvaigznītes melnā naktī. Aromāts virmoja gaisā, piepildīja plaušas un lika justies noreibušai un vieglprātīgai, it kā viņa elpotu eksotisku, aizliegtu opiju.

Arī ausis uztvēra smaržu, tik tikko dzirdamas klusas arfas skaņas, kas plūda no paslēpta atskaņotāja, bet šķita, it kā tās nāktu no mākoņiem.

Alekša jutās gurda, bezrūpīga. Mūžīga.

Viņa tikai ar jutekļiem uztvēra, ka guļamistabā kāds ienāk. Durvīm ātri atveroties un aizveroties, pa tām ncieslī-

dēja ne gaismas Stariņš. Lai ari kas būtu ieradies uz šīm sajūtu dzīrēm, viņš ienāca no tumsas tumsā. Alekša sajuta istabā svešinieka klātbūtni. Smaržīgais gaiss saviļņojās. Viņa nojauta kailo kāju pieskārienu mīkstajam paklājam. Tad iebrucējs pienāca pie gultas, viņa elpa bija klusa, klusa.

Alekša zināja, kurš tas ir. Tas bija viņš.

Viņa gulēja pavisam nedzirdami. Sirds joņoja, miesa drebēja, un jutekļi saspringa. Viņa gandrīz juta vīrieša smaržu. Smarža atgādināja mandeles.

Palagam lēni slīdot nost no Aleksas auguma, viņa aizvēra acis. Vēss gaiss uzdvesa viņas kailajām krūtīm. Tad silta, jutīga roka tik tikko pieskārās viņas ādai - kā taurenītis lidinoties ziedam. Viņš pieskārās Aleksas krūtīm, krūšu galiem, likdams viņai ievaidēties.

Viņš apsēdās uz gultas. Alekša sajuta viņa tuvumu. Vīrieša rokas slīdēja pa viņas muguru, mute skūpstīja viņas krūtis. Viņš izsmalcināti glāstīja viņu veselu mūžību, līdz viņa ieklupa ar rokām viņa matos un piespieda viņa seju pie savas sejas.

Viņa skūpsts lika Alcksai noreibt.

Viņam bija bārda. Tas Alekšu uzbudināja vēl vairāk.

Ak Dievs, kā viņš skūpstījās!

Alekša gribēja nebeidzami izbaudīt viņa muti, mēli, bet, kad vingrais augums nogūlās blakus, viņa gribēja ko citu -vairāk satraucošu. Viņa glāstīja vīrieti. Svešinieka elpa kļuva aprauta. Alekša slīdēja un peldēja pa atlasu, mainot virzienu. Vīrietis saldi skūpstīja viņu uz vēdera un starp gurniem.

Pēkšņi viņš pacēla Alekšu un nosēdināja sev pretim. Viņi skūpstījās, sēžot tumsā ar seju pret seju, ar vienu roku viņš glauda Aleksas matus, ar otru krūtis. Viņa joprojām glāstīja vīrieti, tikai maigi, lai pārāk ātri nenovestu līdz galam, un ļāva glāstiem turpināties vēl un vēl.

Vīrietis maigi pagrieza Alekšu uz vēdera un lēni, lēni, turot rokas viņai uz krūtīm, iegāja viņā.

Alekša tūlīt pat sasniedza orgasmu.

Tad viņš pagrieza viņu atpakaļ un sāka no jauna skūpstīt. Alekša apvija rokas viņam ap kaklu un piekļāvās cieši klāt. Viņš papleta viņai kājas un meklējoši slidināja starp tām pirkstus. Alekša nerunāja - viņi nekad nerunāja -, bet viņa ar savu augumu pateica, ko vēlas. Viņa uzlika roku uz vīrieša pirkstiem un ievadīja tos sevī. Viņš skūpstīja Alekšu līdz pilnīgam noreibumam, tik cieši turēdams viņu pie sava spēcīgā, karstā ķermeņa, ka Alekša tik tikko spēja paelpot.

Tad viņš noņēma roku, uzgūlās viņai virsū un šoreiz ar visu spēku ieguva viņu. Alekša sakampa palagus, izlieca kaklu, spieda galvu atpakaļ spilvenā. Viņš bija tik stiprs...

Kad viņa otro reizi guva apmierinājumu, viņai šķita, ka sirds vai apstāsies.

Tad vīrietis atrāvās no Aleksas krūtīm, un Alekša uz brīdi viena lidinājās telpā. Bet viņa spēcīgās rokas atkal saņēma Aleksas gurnus, atsākās skūpsti, meklējumi ar mēli. Alekša apvija kājas ap vīrieša kaklu un grima karstā kaisles jūrā.

Nodrebējusi viņa iekliedzās.

Viņa sniedzās pēc vīrieša un uzņēmās vadību. Viņa neļāva tam rimties, apstāties. Dari to tūlīt, spēcīgi, ātri,ātri...

Tomēr arī tad svešinieks neaizmirsa viņu. Augums kustējās mežonīgā ritmā, bet viņa roka sameklēja to mazo vietiņu, kas pašlaik Aleksai bija galvenā. Pirksts kustējās vienā taktī ar ķermeni, līdz viņš beidza, Alekša beidza līdz ar viņu, abi vienlaicīgi.

Kad Alekša pēc brīža pamodās, viņš bija prom, un tikai smarža palagos, mīlas siltums un mitrums liecināja, ka viņš vispār te ir bijis.

16

Sanantonio, Teksasa, 1955. gads

Pirmais vārds Dcnija slepenajā “vārdu sarakstā” bija Simons Vodcls - ārsts Simons Vodels.

Sarakstā bija seši vārdi: seržants, kurš bija ziņojis par Denija kaušanos, tā ka viņš nokļuva karcerī un galu galā viņu ar kaunu atbrīvoja no armijas; skolotājs, kas reiz bija nopēris Deniju ar siksnu visas klases priekšā; meitene, kura izsmēja viņu, jo viņš bija apslapinājies, sēžot solā; un tā tālāk - vīrieši un sievietes, kuri kaut kādā veidā bija šķērsojuši viņa ceļu divdesmit divu gadu garumā un kuriem viņam bija jāatriebjas. Denijs nevienu neatstās bez atmaksas.

Denijs uzsmaidīja attēlam spogulī, sasukādams matus un virs pieres izveidodams nevainojamu cirtu. Denijam vienmēr vajadzēja stundu, lai saģērbtos: viņš to darīja pedantiski, līdz pēdējam sīkumam. Lai nekarātos nekādi diegi, lai nebūtu iztrūkušu pogu, traipu. Viņš vēl nebija bagāts, bet viņam bija izskats un vara-varas gan arī vēl nebija, bet rūpīgi izveidotais izskats par to liecināja.

Tu esi satriecošs frants, Denijs teica savam attēlam. Tu - rentnieka dēls no Rietumteksasas!

Svilpodams viņš sakārtoja frizūru un pārliecinājās, ka ne matiņš ncslicnas gaisā. Šorīt Denijs bija ļoti pašpārliecinātā noskaņojumā; vakar viņš bija pabeidzis skolu. Ar teicamām sekmēm. Tagad viņam bija diploms par vakarskolas beigšanu un droša apziņa, kāds ceļš nākotnē ejams. Viņš piepogāja iestīvinātajām aprocēm aproču pogas un paskatījās uz nodriskāto grāmatu. Tā bija Denija bībele; to viņš nēsāja visur līdzi. Viņš to zināja no galvas.

Vienīgais veids, kā paturēt iekarotu pilsētu, Makjavclli rakstīja, ir to iznīcināt. Denijs atļausies vēl vairāk: tikai to var pilnīgi iegūt, ko pilnīgi iznīcina, - pilsētu, priekšmetu vai cilvēcisku būtni.

Denijs katrā ziņā gribēja iegūt pilsētas, priekšmetus un cilvēciskas būtnes.

Vispirms viņam jāatrod īstais ceļš. Galamērķi viņš jau zināja - viņam jākļūst par cilvēku, kam ir vara; bija atlicis tikai atrast veidu, kā to sasniegt.

Svilpodams Denijs beidza ģērbties. Viņš piesita ar kāju, pagrieza galvu - uz vienu pusi, uz otru. Triju gadu laikā Denijs bija uzlādējies ar vēl lielāku enerģiju. Viņš ne mirkli nespēja rimties. Cilvēki juta vieglu nemieru, satiekot skaisto jaunekli ar ironisko, pavēlošo skatienu. Dažkārt viņš it kā atslābināja savu garlaikoto skatienu, izbeidza vārdu stiepšanas manieri, bet īstenībā viņš bija ārkārtīgi enerģisks vīrietis, kas visu laiku rotaļājās ar uguni. Denijs apzināti saglabāja šo iespaidu, jo tas lika viņam izskatīties neaprēķināmam, tādam, no kura jāpiesargājas. Tas deva varu pār cilvēkiem.

Izejot no istabas, viņš apstājās, lai pēdējo reizi sāņus pamestu skatienu spogulī. Pasaule viņu laukā gaidīja. Pietiks gādāt meitenes un alkoholu lecīgiem lidotājiem Leklendas gaisaspēku bāzē! Pietiks par grašiem vadīt mašīnas vai pārdot enciklopēdijas! Laiks virzīties tālāk.

- Atceries manu vārdu, - viņš bija teicis muļķajai sku-ķenei Reičelai pirms gada, lajā naktī, kad izmeta viņu no automašīnas. - Denijs Makejs. Visa pasaule uzzinās šo vārdu.

Un visa pasaule, viņš piebilda, iedams ārā siltajā vakarā, baidīsies no šī vārda.

Denijs aizbrauca līdz Heizelas mājai, kur dažas meitenes kimono vai pidžamās sēdēja pie televizora, skatīdamās Miltonu Bērliju. Divas sēdēja ar apmeklētājiem, liekuļoti laipni ar viņiem tērzējot. Heizela pasniedza sliktu liķieri par šausminoši augstu cenu un Eulalijas biezās sviestmaizes ar šķiņķi. Izņēmis “Camel”, Denijs aizdedzināja cigareti un pa otrām durvīm iegāja virtuvē. Eulalija klausījās radio “Davy Crockett” un novāca vakariņas, kurās bija kraukšķīgs cūkas cepetis, tomātu biezenis, mērce un persiku pīrāgs. Dažkārt Denijs parādījās no rīta, un tad Eulalija cepa uz pannas biezas Šķiņķa šķēles un tomātus. Lai nu ko varēja teikt par Hcizelu, bet viņa savas meičas labi baroja. -

- Sveika, Eulalija! - Denijs, piegājis pie ledusskapja, izņēma ledusaukstu vīnogu “Nehi”.

- Šovakar ir karsti, Dcnija kungs, - teica Eulalija un noslaucīja sviedrus, kuļot olas savai slavenajai tortei. Līdz pusnaktij tā būs pazudusi reizē ar kazeņu vīnu. Vīriešiem ir vilka apetīte, Eulalija to zināja. Ēd vienā ēšanā.

Denijs atgrūda krēslu, apgrieza to otrādi, pārlika kāju pāri un, atspiedies pret niedru atzveltni, pārskrēja ar acīm “San Antonio Light”, kas stāvēja uz galda.

- Ko tu, Eulalija, saki par tiem melnajiem Alabamā, -viņš teica, galvu grozīdams. - Lien par balto cilvēku autobusu šoferiem!

- Nekas labs tur nesanāks, Dcnija kungs. Ļautiņiem jāzina sava vieta. Melnie - apakšā, tad krāsainie, tad jūsu pabiras - un jūsu īstie pašā augšā. Tā vienmēr ir bijis, un tā tam jābūt.

Denijs viņā neklausījās. Viņš zināja, kādā kategorijā Eulalija viņu ieskaitījusi: pie pabirām. Pēc Eulalijas domām, neviens kārtīgs cilvēks nespēra kāju pāri Heizelas mājas ap-drupušajam slieksnim.

Kādreiz Denijs nelasīja avīzes un neinteresējās par jaunākajām ziņām. Tas gan bija pirms tam, kad viņš sāka apmeklēt vakarskolu. Tagad viņu interesēja visa pasaule un rīcības principi tajā. Mērķa studēšana un konkurences izpēte reiz pacels Deniju augstu pāri viņa zemiskās darbības sākumiem.

Denijs Makejs bija dzimis 1933. gadā septiņu bērnu ģimenē, tēvs nelielu laiku bija strādājis fermā, māte slimoja. Pieteicies dienēt Fortordā, Kalifornijā, naktīs, kad viņi iznesa gultas ārpusē, lai tiktu kaut nedaudz vēsumā, Denijs atcerējās bērnību un vienmēr atcerējās tikai nabadzību. Viņš, viņa māsas un brāļi vienmēr skraidīja kailām kājām un nēsāja kombinezonus bez krekliem. Viņi nepazina kārtīgu ķemmi, bet lietoja zirgu suku. Kad viņi kopā gāja uz tuvējo pilsētiņu vai vietējo skolu, tad soļoja nokārtām galvām, jo zināja, ka nav tik labi kā pārējie bērni. Tad viņi pārvācās - ak tu debess, viņi mūžam pārvācās! Lielās depresijas laikā, tāpat kā tūkstošiem citu ģimeņu, Ogests Makejs darba meklējumos vilka savu skrandaino baru cauri Oklahomai, Arkanzasai, Tcksasai un beigu beigās līdz Kalnu zemei, kur viņš atrada pagaidu darbus fermās. Viņi dzīvoja šķirbainu dēļu būdās, kurās nebija elektrības, un tualete bija vienkārši zemē izrakta bedre. Ogestam Makejam neizdevās izaudzēt labus graudus, zemes īpašnieks pasauca šerifu un ģimeni izlika ārā, un viņi satriekti, galvas noliekuši, devās tālāk.

Denijs neizauga Hārdija un Džeka Londona grāmatu varoņu vidē, kā tas bija ar kārtīgajiem zēniem no vidusšķiras;

viņa lasāmviela bija lēti žurnāliņi. Māsas vispār nemācījās skolā, tikai attīstīja savus dzīvnieciskos instinktus un pašas lauza dzīvē sev ceļu, un tika nosauktas par “sliktajām meičām”.

Vienīgais, kas piederēja puišelim un ar ko viņš lepojās, bija kaķene, kuru viņš pagatavoja no žuburota kociņa, gumijas un caurules. Viņš aizklīda tālu prom no netīrības, bezcerības un stundām ilgi ar oļiem mērķēja uz putniņiem. Viņš atklāja, ka, būdams vientuļš, rada pats savu vidi, jo tad neviens nevarēja noskatīties uz viņu no augšas un tiesāt viņu. Vienpatņa pasaulē neeksistēja pabiras vai kārtīgi cilvēki un izlikšanās. Spīdēja bezgalīga Teksasas saule, un nebeidzami pūta vējš pār nobiedēta, maza zēna galvu. Tomēr visos viņa vientulības gados Dcnija Makeja dzīvē bija kāds cilvēks.

Un viņš mīlēja šo cilvēku ar tik mežonīgu mīlestību, kas jau līdzinājās apsēstībai.

- Ieēdiet nu kādu kumosu pīrāga, Dcnija kungs, -Eulalija teica, ieliekot savu torti krāsnī.-Āboli bij’ tik saldi, ka nevaj’dzēj’ nemaz cukura.

Denijs nogrieza lielu gabalu pīrāga. Visā Sanantonio neviena sieviete necepa labākus pīrāgus par veco Eulaliju.

Kāds pa radio sāka dziedāt “Teksasas dzelteno rozi”, kamēr Denijs lasīja par Eizenhauera sirdslēkmi.

Denijam bija pilnīgi vienaldzīgs prezidenta veselības stāvoklis. Viņu interesēja un pilnībā aizrāva tikai prezidenta vara. Lūk, tā bija īstā vara. īstajās rokās tā varētu kļūt par šīs varas iemiesojumu.

Dziesma pievērsa Dcniju citām domām.

Tā nebija skumja, taču vārdi par Teksasas rozi lika Denijam pastumt avīzi sāņus un ar dakšiņu rokā izklaidīgi skatīties sienā.

Tā viņš bija saucis savu māti. Mana Teksasas roze.

Kad viņš pirmo reizi pamanīja, ka viņa māte ir skaistākā sieviete pasaule? Cik viņam bija gadu, kad viņš paskatījās pāri tukšajam virtuves galdam un pirmo reizi ieraudzīja, ka tā vairs nav tikai viņa mamma, bet smalka, gaistoša puķe - kā roze starp pienenēm! Viņš miglaini atcerējās sevi sēžam aukstā būdā, sienas vējā drebēja, divi zīdaiņi gulēja gultā un raudāja, trīs vecākie, palīduši zem lupatu segas, centās sasildīties. Mamma, noliekusies pār plīti, kas tik tikko sildīja, kaut ko maisīja, un viņas sejā staroja īpaša gaisma.

Tikai pēc daudziem gadiem viņš uzzināja, ka tuberkuloze bija vainīga pie trausluma un valdzinošā mirdzuma, ka vaigus rotāja nevis veselīgs sārtums, bet drudzis. Taču Dcnijs Makcjs bezgala mīlēja māti un redzēja tikai viņas skaistumu.

Ak Dievs, cik viņa bija cēla! Lepnums kā liesma kvēloja dziļi viņas dvēselē, un nekādas Teksasas smiltis, karstums un vējš nevarēja to izdzēst. Viņa klusēdama cieta sāpes, nežēlojās par izsalkumu, ar cieņu pieņēma žēlsirdības dāvanas, un viņa mācīja dēlam būt pašapzinīgam un nenoliekt galvu.

- Tev, dēls, par kaut ko jākļūst, - viņa mēdza teikt savā maigajā balsī. - Tavs tēvs nemāk lasīt, tāpēc mēs esam nabagi. Bet tev un mazajiemjātiek uz augšu. Es zinu, tu ienīsti skolu, bet tā tev palīdzēs dzīvē tikt uz priekšu. Tos, kuri ir skoloti, nesauc par pabirām.

Lai arī kādus mājas darbus viņa veica, lāpīja bērniem drēbes, gatavoja ēdienu no sālītas cūkgaļas, pupām un sīrupa, visu viņa darīja cēli, kā uzskatīja mazais Denijs, vērodams mātes garās, slaidās rokas un maigo kakla izliekumu. Viņa nedalīja cilvēkus kārtīgajos un pabirās.

-Visi cilvēki ir Dieva bērni, Denij,- viņa mēdza atkārtot liegā, melodiskā balsī. - Svarīgi, kāds esi tu pats.

Tikai mātes dēļ Denijs apmeklēja skolu, kailām kājām gāja garas jūdzes, lai sēdētu mokoši karstā klasē, būdams citiem zēniem par izsmiekla objektu. Viņš pacieta izglītošanos mātes dēļ, izvairījās no nepatikšanām, kala plānus. Viņš sev zvērēja, ka reiz izsitīsies uz augšu, ieradīsies šeit, aizvedīs māti prom no nekam nederīgā neveiksminieka Ogesta un iekārtos viņai māju ar dārzu un daudziem krāsainajiem kalpotājiem.

Der.ijs neko nezināja par tā laika sociālo palīdzību, valdības programmām yeselības aprūpes ziņā atpalikušajos lauku apvidos. Viņš nezināja, ka ārstiem, kuri atbrauca savos ševroletos, maksāja valsts un ka viņa ģimene bija aprūpējamo sarakstos. Toties viņš zināja, ka vīri melnajos uzvalkos ar stetoskopiem nekā nespēja palīdzēt mātei, un, kad Ogests Ma-kejs pat nesamaksāja ārstam savu mazo daļu, viņi vispār vairs nebrauca, un tā nu mātei nācās griezties pie apkaimes dziedniekiem, kas deva viņai dzert tējas un nolaida asinis. Arī tas nelīdzēja.

Tajā naktī, kad māte rnira, sniga sniegs un Denijs viens pats sēdēja pie viņas. Mazie, cieši saspiedušies, gulēja lielā dzelzs gultā pie sienas, kam spraugas bija aizlīmētas ar dzeltenām avīzēm. Tēvs un abi vecākie bērni (Bekija bija aizbēgusi ar lauksaimniecības tehnikas tirgotāju) bija aizgājuši pie trīs jūdzes attālā saimnieka izlūgties atļauju palikt šeit pa ziemu. Mana sieva ir slima, Ogests gatavojās skaidrot saimniekam, un bērniem nav ko ēst. Tā ka viņi nekādi nevarēja kravāt mantas un pārcelties.

Denijs tajā naktī bija nobijies. Viņu mocīja drausmīgas bailes. Māte klepodama gulēja otrā gultā, viņa dega kā ugunīs.

Zēns sēdēja viņai blakus, turēja drudžaini karsto roku, klausījās ziemeļu vējā, kas cilvēkiem atgādināja, ka var būt vēl kas sliktāks par elles ugunīm. Mazais Denijs spieda mammas roku un lūdzās, lai māte nemirst, bet miglaini iztēlotais Dievs cauri vējam nelikās dzirdam bērna lūgšanas.

Tad Denijs atmeta ar roku Dievam un nolēma rīkoties

pats.

- Mamm, es uz brīdi iziešu, - viņš nomurmināja.

Viņš skrēja ledainajā naktī, cik vien ātri varēdams, pa

piesnigušo ceļu. Pēc stundas viņš sasniedza pilsētas malā ārsta māju, tā mirdzēja kā Kristus tēls uz balta fona. Logi bija apgaismoti, un skanēja mūzika. Denijs pieskrēja pie durvīm, pārguris atspiedās pret tām un pēdējiem spēkiem pieklauvēja.

Ārsts Simons Vodels pats iznāca ārā - ar pusdienu salveti pār lielo vēderu.

- Kas ir? - viņš uzsauca, blenzdams uz skrandaini.

- Mamma ir briesmīgi slima! - izsaucās Denijs, vēlēdamies atrasties siltajās telpās, kur skanēja mūzika un gardi smaržoja ēdieni.

- Man ļoti žēl, dēliņ, - ārsts Vodels teica, - es tev nekā nevaru palīdzēt.

- Jums jānāk man līdzi! - Denijs izsaucās.

- Ej mājās! - ārsts noteica un aizvēra durvis.

- Viņai vajadzīga jūsu palīdzība!

Durvīm aizveroties Dcnijam deguna priekšā, viņš izdzirdēja ārstu kādam iekšā sakām:

- Man žēl, ka es vispār aizbraucu no Ņūorleānas.

Dcnijam šķita, ka viņš zaudēs prātu. Viņš dauzīja pa

durvīm un sauca ārsta Vodela vārdu. Tad skrēja apkārt mājai un centās atvērt logus, skatījās pa aizkaru spraugām. Klauvēja pie sētas durvīm un atgriezās atkal mājas priekšā.

Viņš kampa pēc gaisa, un aukstums stindzināja viņa plaušas. Rokas un kāju pēdas kļuva nejutīgas; seja svila no aukstuma. Viņš nokrita uz priekšējā pakāpiena un sāka raudāt. Tad viņš izdzirdēja iekšā zvanām telefonu. Denijs pieskrēja pie loga. Runāja ārsts Vodels. Denijs piespieda ausi pie stikla. Ārsts teica reverendam Džošuam Bilingsam, ka tūlīt būs klāt.

- Turiet viņu siltumā, līdz es ieradīšos, - ārsts sacīja. -Nav nekas nopietns. Es tomēr viņu apskatīšu.

Denijs stāvēja, atspiedies pret sienu, un noskatījās, kā ārsts izsteidzas naktī ar medicīnisko somu rokā, aptinis ap kaklu siltu šalli. Viņš iekāpa melnajā ševroletā. Mašīnai pazūdot sniegotajā tumsā, Denijs juta auksto vētru ielaužamies viņa ķermenī un koncentrējamies pakrūtē. Kā liela ledus bumba tā izraisīja milzīgas sāpes.

Simons Vodels, viņš domāja, pēdējiem spēkiem dodamies atpakaļ uz māju. Simons Vodels, Denijs prātā atkal un atkal atkārtoja, ar mokām cīnīdamies pāri kupenām pie savas mirstošās mātes. Divpadsmit gadus vecajā zēnā arvien vairāk pieauga niknums, ar katru soli, kuru viņš spēra ledainajā aukstumā, un nu jau prātā skanēja vēl viens vārds - reverends Džošua Bilingss tāpēc ka viņš bija tas, kas aizvilināja ārstu prom. Un tad, kad Denijs pašiem pēdējiem spēkiem nokļuva atpakaļ būdā, radās īpašais saraksts. Vārdi, kurus nedrīkstēja aizmirst.

Viņš raudādams sēdēja uz gultas mātei blakus, rokas lauzīdams un juzdamies pilnīgi bezspēcīgs un nevarīgs, līdz rītausmā māte, uz brīdi atjēgusies no drudža murgiem, skaidrām acīm paskatījās uz savu skaisto dēlu, pārvilka roku pār viņa gandrīz sarkanajiem matiem un teica:

- Audz, Dcnij, un kļūsti ievērojams.

Tad viņa nomira.

Denijs no niknuma un bēdām zaudēja sajēgu un uz vairākām dienām nozuda, ar kaķeni atriebdamies nevainīgajai dabai. Ogcsts Makcjs vairs nespēja kontrolēt dēlu, lai cik bieži arī liktu lietā siksnu. Kad Dcnija mīļās mammas dvēsele atstāja viņas ķermeni, dēlā iemājoja kaut kas melns un ļaunprātīgs. Divpadsmit gadu vecumā viņš bija pieaudzis vīrietis.

Dziesma beidzās, un Denijs atgriezās Iīeizelas karstajā virtuvē, kur viņu apņēma ēdiena smaržas un pa atvērtajām durvīm skanēja meiteņu smiekli. No savas vietas viņš redzēja Heizelas viesu pieņemamo telpu, kur vīrieši riņķoja apkārt ielasmeitām, tās izvēlēdamies.

Mērijas Makejas nāves naktī Denijā radās savāda, sarežģīta mīlas un naida attieksme pret sievieti. Denijs bija dievinājis savu māti, bet viņa nodeva dēlu. Denijā veidojās noteikta apziņa: pirmkārt, neviena sieviete pasaulē nekad nelīdzināsies viņa skaistajai mātei, un, otrkārt, līdzīgi mātei visas sievietes viņu nodos.

- Kas nu lēcies, Denij? Vai pīrāgs negaršo?

Viņš paskatījās uz Eulalijas sviedriem noplūdušo, spīdīgo melnkoka krāsas seju. Cilvēciskās gradācijas kāpnēs Eu-lalija pati sevi bija ierindojusi uz viszemākā pakāpiena. Viņa bija “melnādainā”.

“Labi,” Denijs nodomāja, pabeidzis ēst pīrāgu, piecēlies no galda un paņēmis “Camel”, “ja šī vecā nēģeriete uz mūžiem ir nolemta atrasties ranga tabulas apakšā, tad Denijs Makejs nekādā ziņā nepaliks baltais pabira.”

Pienāks diena, kad kārtīgie baltie ielaidīs viņu savās viesistabās un savu meitu guļamistabās. Viņš parādīs mātei, parādīs visiem, ka Denijs Makejs ir ko vērts.

Nakts Sanantonio bija tik karsta, ka viņi brauca kā cauri zupai. Denijs un Boners Perviss brīdi sprieda, ka vajadzētu aiziet uz kino, bet kinoteātrī bija ārkārtīgi sulīgs, un, ja nerādīja Džona Vcina filmu un nevarēja sēdēt pēdējā rindā ar meiteni, tad kino apmeklēšana nesniedza nekādu prieku.

Boners Perviss bija gadu jaunāks par Dcniju, un viņam joprojām metās pūtītes. Armijā viņu neņēma, tāpēc ka viņam

bija plakanā pēda, un viņš - par spīli - pārdeva lidotāju puišiem sliktu liķieri un “sliktās” meitenes. Boners bija pretstatu iemiesojums: kopš bērnības viņā iemājoja cietsirdība, kuru tēvs ne ar kādu sišanu nevarēja no viņa izdabūt, bet viņam bija skaista eņģeļa seja. Gan vīrieši, gan sievietes atskatījās, kad Boners Perviss gāja garām: īsts eņģelis Gabriels, cilvēki teica, kviešu blondie mati mīksti kā zīds, acis zilas un zodā bedrīte. Viņa smaids varot izdzīt sunim blusas, un viņam bi-ja skaistas rokas - kā sievietei. Lai gan Sanantonio tajā pusē viņam bija sava reputācija - visi zināja, ko viņš izdarījis nabaga vecajam Freda Makmērfija sunim, - tomēr ļaudis nespēja just pret viņu īstu nepatiku, viņš bija tik glīts. Tāpēc arī jaunie lidotāji viņam uzticējās un labi maksāja arī tad, kad nevajadzēja.

Līdzīgi Denijam Boneram šī vide jau šķita par sīku. Viņu dīdīja nemiers. Sanantonio pēkšņi bija pārāk maza, un Bo-nerā auga godkāre.

Tveicīgajā vakarā viņi abi nezināja, ko iesākt, tāpēc nopirka pudeli “Džeka Daniela” un Bonera vecajā pikapā brauca ārā no pilsētas, nolēmuši apciemot kādu no pierobežas pilsētiņām, kur par dolāru varēja dabūt meksikāņu ielasmeitu.

Braucot pa maģistrāli, viņi ieraudzīja skatu, kas Boneram lika nobremzēt.

- Klau, Denij! Iesim papētīt, kas tur ir.

Denijs, tikko ieņēmis malku skāņās dziras, ar roku noslaucīja lupas un paskatījās ārā pa atvērto logu. Simts jardu no ceļa liela lauka vidū stāvēja milzīga telts, kas Tcksasas melnajā naktī mirguļoja kā dzimšanas dienas kūka. Apkārt bija sabraukušas daudzas automašīnas un simtiem cilvēku -abiem Sanantonio puišiem izskatījās, ka tic bija meksikāņu sajaukums, krāsainie un nabadzīgie baltie, - visi plūda iekšā teltī, kur neredzamas ērģeles spēlēja “Kad nāk svētie” .

- Labs ir, - Dcnijs klusu atbildēja.

- Vai esi kādreiz apmeklējis augšāmcelšanās saietu? -Boners jautāja, jau vērdams vaļā pikapa durvis. - Mamma mani bērnībā pāris reižu aizveda. īsti kumēdiņi!

- Iesim paskatīties.

Viņi apsēdās aizmugurē uz sola, kas krakšķēja un draudēja sagāzties no tik daudzu cilvēku svara. Telts bija kā piebāzta, cilvēki stāvēja un vēdinājās, viņu drēbes no sviedriem bija izmirkušas slapjas un piepildīja telti ar dvaku, kāda nāk vasarā no cilvēkiem, kuri nav mazgājušies.

Reverendu iespaidīgi sauca par Biliju Bobu Magdalēnu, viņš bija ģērbies sniegbaltā uzvalkā ar melnu aukliņu kaklasaites vietā, un viņš spļāva uguni un sēru savā “sviedrēšanas sapulcē”.

Šī nebija nekāda izcilā sapulce. Tomēr Bilijs Bobs Mag-dalens prata savu biznesu, viņš zināja: lai liktu cilvēkiem šķirties no naudiņas, vispirms viņi jānobiedē ar mūžīgās elles uguns briesmām un pēc tam jāpārliecina, ka ar viņa iejaukšanos Dievs viņus apžēlos.

- Dievu var iežēlināt, - skanēja cēlais vēstījums.

Tas iedarbojās. Vakara beigās Bilijs Bobs Magdalens tā bija satracinājis un nobiedējis ļautiņus par izdarītajiem grēkiem, ka tad, kad tika nesti apkārt trauki, lajos bira dolāri un peso cerībā, ka Bilijs Bobs Magdalens aizliks labu vārdu pie Dieva.

Naudas vākšanas brīdī Denijam iešāvās prātā spoža

ideja.

Valdīja pilnīgs haoss, māsa Holija spaidīja ērģeles, brālis Bads vadīja sapulci, daži ticīgie skraidīja pa ejām un kulstīja mēli. Denijs piecēlās, noņēma kovboja cepuri un vienaldzīgi devās pa eju gar nākamo rindu. Viņi neriskēja pārāk aizrauties, lai viņus nenoķertu. Kad tik daudz cilvēku cēlās kājās, vicināja rokas, spiedās tuvāk pie Bilija Boba Magdalēna, lai tiktu svētīti, tad neviens neievēros divus jaunekļus izslīdam no telts ar cepurēm pie krūtīm.

- Ha-hā! - kliedza Boners, kad viņi skrēja uz pikapu. - Saderēsim, ka mums rokā ir piecdesmit dolāru!

Denijs klaigāja un ūjināja, atraudams durvis un ielēkdams mašīnā. Viņš izbēra cepures saturu uz sēdekļa un sāka skaitīt, bet Boners iedarbināja dzinēju un grieza mašīnu maģistrāles virzienā.

Izdzirdot sprādzienu un triecienu pret mašīnu, viņi nesaprata, kam uzdūrušies. Kad sekoja otrs sprādziens un mašīnas priekšgals noslīdēja uz leju, viņi saprata, ka cauršautas riepas. Boners iebrēcās: - Jēzus Kristus! - un nozuda zem paneļa.

Denijs šausmās skatījās, kā, putekļiem un grantij izklīstot, starmešu gaismā parādās kāda figūra. Tas bija Bilijs Bobs Magdalens, kas mērķēja ar šauteni Denijam tieši piere.

- Tā, puikas, - viņš teica, vārdus gari stiepdams. - Nāk tagadiņ ārā! Lēni un prātīgi!

Denijs pārbijies nespēja pakustēties, un Boners aiz šausmām bija pieslapinājis bikses.

- Ārā, es teicu! Kas man jādara, lai jūs, aunapieres, sadzirdētu?

Lēni, trīcošām kājām, puiši izkāpa no automašīnas un paceltām rokām skatījās uz reverenda šautenes stobru.

Bilijs Bobs Magdalens kārtīgi nopētīja Deniju. Tad, ieraudzījis Bonera bikses, nolaida šauteni lejā, nogrozīja galvu un teica:

- Pē! Nāciet man līdzi uz manu kantori!

Kantoris, kā izrādījās, bija noplucis autobusiņš ar uzrakstu uz sāniem: BILIJS BOBS MAGDALENS NES JUMS JĒZU. Iekšā bija karsti un smirdēja pēc sviedriem un viskija.

Kad puiši Bilija Boba Magdalēna un viņa šautenes pavadībā devās iekšā aulobusiņā, viņi redzēja pūli straumē nākam ārā no telts “Amazing Grace” melodijas pavadījumā.

- Ei, - Bilijs Bobs Magdalcns uzsauca, nolicis sāņus savu šauteni, - biksēs laidēji, sēžas nost, abi divi!

- Magdalēna kungs, - Boners iesāka, - mēs atdosim naudu. Mēs tikai pamuļķojāmies.

Reverends garlaikoti noelsās un iekārtojās uz čīkstošā krēsla. Pie šofera sēdekļa stāvēja galds, viņš atvēra apakšējo atvilktni un izņēma viskija pudeli. Bet ielēja tikai sev.

-Jums, kretīniem, skaidrs kā bilde, liekas, ka jūs ir va-ren gudri. Tas, kājīīs izdarījās, ir zināms jau kopš Ādama un Ievas laikiem. Jūs neapjēdz, ka mēs jūs redzēj’ cauri, tikko jūs parādījās teltī. Visa publika ir nelegālie imigranti, melnie un baltie nabagi, un tad uzreiz ierodas divi braši jaunekļi, gatavi uz nedarbiem. Es jūsos ir vīlies, puikas. Es tā kā cerēju, ka jūs būs interesantāki nekā pārējie.

Boners un Denijs vainīgi sagrozījās.

- Man jums ir priekšlikums, - Bilijs Bobs Magdalens teica, iztukšojis otro glāzi. - Ko jūs ab’ sak’ par darbu?

- Darbu? - puiši reizē iesaucās.

- Jā. Strādās manā šovā. Man vajag publikā pārīti uz-kurinātāju. Kopš māsa Lūsija un brālis Ebncrs pagājšmēnes kopā aizlaidās, mana nakts peļņa kritusies. Vai zināt, kas ir uzkurinātājs?

Puiši papurināja galvu.

Tad reverends Bilijs Bobs Magdalcns abiem izskaidroja, kā darbojas viņa sistēma. Runādams viņš atvēra grozu un izņēma pāris sviestmaižu - ar biezu liellopu gaļas šķēli, sinepēm un tomātiem -, dažus aukstus fri kartupeļus un gabaliņu tortes. To viņš piedāvāja arī puišiem, kas visu kāri notiesāja. Viskiju viņš nedeva.

-Mans triks ir aizsardzība, -reverends Bilijs Bobs Mag-dalens teica. - Vispirms es atgādinu ļautiņiem, ka Dievs ir uz viņiem makten dusmīgs un viņam kalendārā ierakstīts - šie jāizšķaida. Tad es dodu mājienu, ka man ir īpaša iespēja kaut kā tikt pie tā Kunga, piemēram, tikt klāt pie viņa auss. Pēc tam izmetu, ka par mazu summiņu varu Dievam aizlikt kādu

vārdiņu viņu labā. Visi uz šito iekrīt. Viņi ienāk manā teltī kā

> ■> >

pārbijušies grēcinieki, bet aiziet-pilnībā apdrošināti.

Viņš paņēma apgrauztu vistas stilbiņu, izmeta pa atvērto logu un atkal piepildīja glāzi.

- Es daru tā. Klusu iebraucu ar autobusu pilsētā, tur atrodu kopīgu valodu ar vietējiem garīdzniekiem. Maksāju šiem pusi, lai viņi ir ar mieru aizklapēt ciet savas baznīcas un pierunātu cilvēkus iet uz manu telti. Tā visiem tiek savs labums. Es saņemu, garīdznieki saņem, un ļautiņi uz brīdi gūst atelpu no Dieva dusmām.

Izslāpis pēc auksta “Nehi”, ar ko noskalot sviestmaizes, Denijs jautāja:

- Kurā brīdī jāparādās mums?

-Man publikā vajadzīgi savējie, lai būtu darbība. Ja uz kādiem divdesmit pieciem cilvēkiem ir viens uzkurinātājs, tad ir labs rezultāts. Kad es dodu iepriekš norunātu signālu, jūs uzvedināt, lai plaukšķina. Kad man ir cits signāls, jūs ceļaties kājās un bļaujat “alelujā!”. Kad sāk ceļot apkārt trauks, jūs šos esat tā sakurinājuši, ka viņi burtiski iztukšo kabatas! -Bilijs Bobs atgāzās krēslā un skaļi atraugājās. - Nu, puikas, ko jūs domā?

- Kāda ir mūsu dala?

>

-Jūsu daļa?-Bilijs Bobs atmeta galvu un skaļi, ierēcās. -Velns un elle! Tava daļa, dēliņ, ir tāda, ka cs tevi neaizvedu pie šerifa par to, ko tu šovakar nostrādāji! Pēc tam kad būšu sašķaidījis jums olas.

Brīdi viņš klusēja, zobus bakstīdams un novērodams abus jaunekļus. Viņš domāja par sievietēm, kuras kopējā katlā ziedo vairāk, ja ceļu pie Jēzus rāda tādi izskatīgi puiši. Nekādas līdzības arTeksasas vīriešiem.

- Pieci procenti no ieņēmuma, - viņš teica. - Sadaliet paši savā starpā. Plus braukšana ar šito autobusu un ēdiens par velti. Es varu tikt taisnā ceļā iekšā Luizianā un Oklahomā. Iespējas ir bezgalīgas. Nu, ko ta’ teiks?

Boners saskatījās ar Deniju, un abi apmainījās Smaidiem.

No rīta viņa bija pacienājusi puišus ar ceptu šķiņķi un sviesta cepumiem. Tagad viņa lika galdā lielu bļodu pupu ar gaļu un kukurūzas maizi ar ledusaukstu pienu. Dcnijs veltīja viņai savu gurdo, zaļo acu smaidu un lēni sacīja:

- Ei, kundze! Neviens nemāk tā pagatavot pupas ar gaļu kā teksasietes. Tas nu ir fakts!

' Viņš paskatījās pāri galdam uz Boneru un piemiedza tam ar aci. Iepriekšējo nakti viņi visi trīs bija gulējuši vienā gultā.

Bilija Boba Magdalēna sprediķu braucienos abi Sanan-tonio puiši atklāja daudzas vientuļas fermeru sievas, kas dzīvoja nošķirtībā un alka mazliet prieka. Vīri bija vai nu lauku darbos pārguruši, vai Bībeles aizliegumu varā, un sievas atrada mierinājumu glītajos jaunekļos, kurus varēja pavedināt uz visu. Pagājušajā naktī kokvilnas audzētāja fermera jaunā sieva, kuras vīrs bija aizbraucis uz Abilīnu, gribēja Deniju un Boneru abus vienlaicīgi. Denijam tas bija jaunums, un viņš nosprieda, ka viņam tas patīk.

Nākamajā rītā uz abu šķīvjiem atradās desmit dolāru naudaszīmes.

- Žēl, ka jūs nevarat palikt ilgāk, - viņa teica, atnesusi vēl aukstu pienu.

Denijs atgāzās krēslā un uzsmaidīja viņai savu glumāko smaidu. Fermera sievai piemita divkāršs talants - gultā viņa uzvedās kā mežonīga kaķene un galdu klāja gandrīz tikpat labi kā Eulalija.

Pirms gada, iestājušies darbā pie Bilija Boba Magdalēna, viņi aši aizbrauca uz Bonera mājām pēc savām mantām un, neatvadījušies no Pcrvisa kundzes, uzsāka ceļot apkārt. Abi draugi drīz saprata, ka nav nekāda vajadzība gulēt smirdīgajā, vecajā autobusā kopā ar māsu Holiju, brāli Badu un reverendu. Katrā pilsētiņā, lai nu kādā viņi iebrauca, sākās sacensības, kurai būs tas gods pabarot zēnus un izguldīt pa nakti. Reverends neiebilda, jaušot, uz kuru pusi vējš pūš. Notika tā, kā viņš bija paredzējis: divi sparīgi skaistuļi bija pati labākā ēsma.

Gandrīz nekavējoties uzlabojās ikvakara peļņa. Denijs un Boners tā staigāja gar solu rindām, tik sirdi aizkustinoši smaidīja un aicināja slavēt to Kungu, ka ļaudis itin viegli šķīrās no savas naudas.

Kādu nakti Ostinas nomalē Bilijs Bobs Magdalcns saindējās ar ēdienu, un Denijs izmēģināja, kā viņam padodas sprediķošanas bizness, un atklāja, ka ir desmit reizes labāks par reverendu. Pāris minūšu laikā viņa dabiskā enerģija un pievilkšanas spējas pakļāva visu publiku. Viņš cienīgi no skatuves raidīja seksa, valdzinājuma un elles liesmas, un tajā vakarā bija vislielākie ieņēmumi. Pēc tam pie Denija autobusa ieradās vesels bars sieviešu cerībā uz privātu sarunu.

Tad Boners ieteica, ka jātiek vaļā no māsas Holijas un brāļa Bada. Katrā pilsētas baznīcā bija ērģeles, un gandrīz visur ērģeles spēlēja sieviete. Tā kā Bilija Boba sapulcēs ērģeļu spēlēšana tika uzskatīta par lielu pagodinājumu, tad par samaksu nebija ko runāt. Puiši pārliecināja Biliju Bobu Magdalēnu, ka jāpamet vecā Holija un Bads Srīvportā, melns uz balta parādīdami, cik daudz reižu lielāki ieņēmumi ir viņiem trim bez tiem diviem.

Ar to vēl nebija gana. Stumdot uz šķīvja maizi un pateicoties par ābolu pīrāga šķēli, Dcnijs atkal iegrima pārdomās. Pēdējā laikā viņš bieži prātoja, ka viņi pilnībā neizmanto savas iespējas.

Katru vakaru visās pilsētās notika viens un tas pats. Bi-lijs Bobs Magdalcns spļāva uguni un sēru pār nobiedēto cilvēku galvām, tad skaistais Boners un Denijs lunkani izgrozījās un savāca naudu. Problēma bija tā, ka viņi nebija nekas īpašs.

īstenībā viņi atgādināja jebkuru Pestīšanas armijas grupu, kas ceļoja pa Dienvidiem. Pāris reižu Denijs aizgāja uz citām sapulcēm, lai paskatītos, kas notiek tur. Pieticīgi tērpta “jaunava” dresēja čūskas, septiņus gadus vecs puika miniatūrā, baltā smokingā sprediķoja, invalīdi ratiņos tika izdziedināti ar ticību, baptisti tika mērkti ūdenī un tā tālāk. Pēc De-nija domām, katrai sanākšanai bija savs pievilkšanas mag-nētiņš. Tieši tas bija vajadzīgs viņam un Boneram, lai tiktu uz priekšu. Citādi viņi paliks otrā plāna nulles.

Denijs, bez šaubām, nežēlojās. Piebiedrošanās Bilijam Bobam Magdalcnam bija pietiekami smalks gājiens. Tā viņš bija ticis prom no Sanantonio, lidotājiem un ielasmeitām; viņš braukāja apkārt un iepazina pasauli, gandrīz ik nakti ieguva sev jaunas partneres gultā, paēda un pelnīja naudu līdz turpmākajiem nākotnes plāniem.

Tāpēc ka viens bija pilnīgi skaidrs - Denijs visu mūžu nepaliks šajā darbā. Atlika tikai paskatīties uz Biliju Bobu Magdalēnu. Piecdesmit gadi - un nodzēries niecība, kas mirs kā viduvējība. Uz Dcniju Makeju tas neattiecās. Viņš beidzot bija pārbaudījis varu pār pūli, iespēju manipulēt ar ļaudīm,

likt viņiem dancot pēc savas stabules. Reiz to izbaudījis, viņš gribēja to darīt atkal.

- Diemžēl mēs nevaram palikt, kundze, - viņš sacīja, pastūmis prom tukšo šķīvi. - Reverends brīdināja, ka līdz vakaram mums jātiek Teksarkanā.

- Žēl, - sieviete noteica.

Denijs noskatīja augumu pieguļošajā katūna kleitā -nevainojami apaļš dibens. Atceroties pagājušo nakti, viņš atkal uzbudinājās.

Pametis acis uz Boneru, Denijs ieraudzīja, ka viņiem abiem prātā viena un tā pati doma.

Viņi uzsmaidīja viens otram.

Velns ar ārā, vai tad viņi jau nebija tā darījuši agrāk? Piedzirdījuši Biliju Bobu Magdalēnu tā, ka nācās palikt vienā vietā ilgāk. Tāpat kā toreiz, kad divas dvīnes viņus izsūca sausus. Denijam vēl veselu nedēļu sūrstēja, bet bija vērts piedzirdīt Biliju Bobu Magdalēnu līdz lūpai, lai viņš gulētu trīs dienas, kamēr Denijs un Boners priecājās ar māsām Makfi.

Pateikušies fermera sievai un izgājuši no virtuves, Denijs pačukstēja Boneram:

- Ko tu saki par braucienu uz pilsētu, lai nopirktu vecajam Bilijam Bobam pudeli?

Apmēram pusnaktī, kad visi trīs kaili un nosvīduši, kopā savijusies, gulēja fermera sievas gultā, Denijam ienāca prātā kāda doma.

Mums vairs nav nepieciešams Bilijs Bobs Magdalens.

Puiši gaidīja izdevību līdz vasaras beigām, kad viņi tika uz vientuļa maģistrāles posma. No izkusušā asfalta mutuļoja karstuma viļņi; tuksnesī kā izkausēts sudrabs rēgojās ūdenskrātuvju mirāžas. Jūdzēm tālu auga tikai Rietumteksasas sodība-ērkšķainās bumbieres un brikšņi. Viņi klausījās radiostaciju, kas raidīja “Heartbreak Hotel” jauna kantrīves-terna dziedātāja Elvisa Prcslija izpildījumā. Reverends Bilijs Bobs Magdalcns mocījās kārtējās paģirās.

Viņš nejutās labi jau pēdējos divus mēnešus. Veselība strauji pasliktinājās. Nez ko viņš iesāktu bez abiem zēniem, kuri tā rūpējās par viņu un vienmēr nopirka pa pudelei.

- Ei, - Boners ierunājās no autobusa dziļuma. - Ko tu zini par pilsētu, vārdā Odesa? Vai esi tur jau bijis, Bilij Bob?

Reverends tik šūpoja galvu. Šovakar viņš atkal nesprc-diķos. Denijs to darīs viņa vietā. Bet tas bija labi. Kaut arī Bi-lijs Bobs zēniem neatzīsies, Denijs bija labāks elles liesmu sludinātājs nekā viņš. Tik sasodīti izskatīgs, kad ar nekaunīgo, seksuālo smaidu žilbināja publiku! Nevarēja noliegt to, ka puika ienesa zaļos.

- Ei! - Denijs pēkšņi ierunājās. - Vai jūti?

- Ko jūtu? - Boners atsaucās.

- Nezinu... - Denijs sarauca pieri un ciešāk satvēra stūri.

- Kaut kas nav kārtībā.

- Varbūt bremzes. - Boners piegāja viņam klāt un noliecās starp draugu un reverendu, blenzdams priekšā uz bezgalīgo ceļu. Stundām ilgi garām nepabrauca neviena mašīna.

- Jāpārbauda... - Denijs lēni nogriezās ceļa malā.

- Paliec iekšā, Bilij Bob, - Boners ieteica izkāpdams.

- Ārā būs tev pārāk karsti.

Bet, kad Bilijs redzēja puišus uzsmēķējam “Camel” un grozām galvas pie priekšējā riteņa, viņš nenocietās un kāpa laukā skatīties, kas lēcies.

To viņš uzzināja tūlīt pat, kad puiši ielēca atpakaļ autobusā, teikdami, ka jāpaņem domkrats un instrumenti, iedarbināja motoru un devās prom.

Boners un Denijs atpakaļskata spogulī noskatījās, kā ma-

za, apjukusi figūra kļūst arvien mazāka. Bez krekla, bez cepures, pa pusei piedzēries, vecs vīrs palika bez ūdens nežēlīgā tuksneša vidū.

-Ū-ū-ū!

- Nu mēs esam zirgā! - sauca Denijs, piedodot gāzi un joņojot uz priekšu autobusā BILUS BOBS MAGDALENS NES JUMS JĒZU pretī, kā Denijs zināja, labākiem laikiem.

17

Holivuda, Kalifornija, 1957. gads

Reičela trīs gadus, pieņēmusi Bevcrlijas Hailendas vārdu, strādāja Edija “Karaliskajos burgeros” un dzīvoja cienījamā pansijā Čerokī, bet tad saprata: lai sāktu jaunu dzīvi, nepietiek ar vārda nomaiņu. Viņai jāmaina arī seja.

Neviens no jaunajiem draugiem gan ne ar mazāko mājienu nelika viņai manīt, ka viņa ir neglīta. Aiz neveiksmīgā kaulu un miesas veidojuma viņi redzēja klusas meitenes maigo dvēseli; kādu vakaru nezin no kurienes uzradusies, viņa uzticīgi kopš tā laika bija palikusi pie viņiem strādāt un daudz nerunāja. Viņas izcelšanās bija noslēpumā tīta, un galvenais, ka šo triju gadu laikā Edija ēdnīcā krietni uzlabojās finansiālais stāvoklis.

Cilvēki trīs rindās gaidīja vietu pie letes, Lavernai bija jārezervē viesiem galdiņi, ēdnīca tika paplašināta ar veikalu blakustelpās, kur iepriekš bija veļas mazgātava, un cauru dienu vesela brigāde piepildīja gaisu ar āmura un kalla troksni.

Tajā dienā, kad Beverliju pirms trim gadiem pieņēma darbā slaucīt grīdas, mazgāt traukus un tīrīt katlus, Edijs viņai

par brīvu pusdienās iedeva hamburgeru, un Beverlija pārsteidza saimnieku, klusi sacīdama:

- Tas nav labs hamburgers.

Edijs vēl nebija iepazinies ar meitenes godīgumu - viņš vispār nepazina godīgumu - un tāpēc noskaities atcirta:

- Ja tev nepatīk mani ēdieni, ēd kaut kur citur!

Taču meitene nevis atvainojās vai turēja muti ciet, bet klusā balsī uzstāja:

- Es zinu, kas vajadzīgs jūsu hamburgeriem.

Viņai pietika nekaunības piecelties no letes, ieiet virtuvē, izņemt no ledusskapja viņa sagatavoto gaļas masu un visu sajaukt. Edijs vai prātu zaudēja no dusmām un jau gribēja meiteni aiztriekt, bet, daļēji ziņkāres dzīts, noskatījās, kā Beverlija piesteidzas pie garšvielu plaukta un ašiem pirkstiņiem un koncentrētu sejas izteiksmi pārskata burkas un kārbas. Pēc desmit minūtēm viņš koda uzlabotā hamburgerā, un viņa garšas sajūta ziņoja, ka situsi viņa laimes stunda. Edijs izmantoja lētu hamburgeru gaļu, bet meitenes slepenā recepte lika tai garšot kā dārgam stekam, un, kad Beverlija atklāja pavjalapenos pievienošanu kartupeļiem, pārējais jau palika pagātnē.

Edijs pārdeva uzlabotos hamburgerus policistiem, prostitūtām, aktieriem bezdarbniekiem, visiem pastāvīgajiem apmeklētājiem un guva vētrainas atsauksmes. Tad - pēc Bever-lijas ieteikuma - viņš pazemināja cenu par desmit centiem, aizvāca šķīvjus, ietina burgerus vaska papīrā, un pircēju atsaucība bija nepārspējama. Valodas paklīda no mutes mutē, un sāka nākt cil vēki. Drīz ne vien apkārtējie ieradās nobaudīt vienkāršo, nepretenciozo maltīti, bet brauca arī ļaudis no San-tamonikas, Pasadeņas un pat Beverlihilzas nomales, lai paskatītos, kas šeit par traci. Viņi devās prom apmierināti un pastāstīja draugiem, ko nobaudījuši. Tad Edijam radās ideja izveidot ātrās pārdošanas lodziņu, un drīz zēla bizness uz ietves. Cilvēki piebrauca, nopirka karaliskos burgerus sainīti un devās priecāties uz pludmali, kalniem vai tuksnesi. Slava izplatījās arvien tālāk.

Tagad Edijs paplašināja biznesu, ierīkodams veikalu blakusmājā, viņš to bija nopircis ar nomas līgumu un jau plānoja atvērt vēl vienus “Karaliskos burgerus” strauji plaukstošajā Sanfcrnando ielejā.

To visu bija paveikusi Bevcrlija Haiicnda. Bet viņa to nepārvērta kapitālā, kā rīkotos jebkura cita meitene, neprasīja naudu vai balvas par panākumiem. Viņa tikai teica, ka ir apmierināta, viņa kaitinoši atturīgi, bez smaida, tomēr atklāti priecājās par Ediju. Edijs bieži brīnījās par viņu, viņas pagātni, par kuru viņa atteicās runāt, atturīgo stingumu, kurā viņa dzīvoja, augstprātību un mūžīgo atteikšanos apciemot uz pusdienām viņu un Lavernu mājās. Bevcrlija izvairījās veidot ciešāku draudzību, nevienam neļāva sev pieskarties, un, kaut gan Edijs patiešam brīnījās par viņas vārda sakritību ar ielām, kuras krustojās aiz ēdnīcas, viņš necentās neko izdibināt. Meitene bija klusa, centīga, lojāla, trīs gadu laikā ne reizi nebija kavējusi darbu un neizvirzīja nekādas prasības. Edijs darītu visu šīs meitenes labā.

-Atvaļinājumu? Vai tu esi traka? Mēs jau tā netiekam galā ar darbiem. Man jāizrīko jaunās viesmīles, Lavernai jāskatās uz nagiem tiem nemākuļiem strādniekiem, kaut kāds žurnāls nāk taisīt par mums rakstu. Un tu gribi iet atvaļinājumā?

Bevcrlija bija pieradusi pie Edija pārspīlētajiem jūtu izvirdumiem. Tie nāca un gāja kā Losandželosas Santanas vēji - karsti, stipri, nepatīkami, bet pārejoši un nebūtiski, atstājot aiz sevis tikai putekļus.

- Man trīs gadus nav bijis atvaļinājuma, - viņa klusi

teica.

- Kuram tad ir bijis? - Edijs aizgriezās no grilkrāsns un paskatījās uz meiteni.

Viņa vairs nebija “mazā” Beverlija. Trīs gadi viņa maizē bija uzlabojuši kaulaino augumiņu. Beverlija īstajās vietās bija tieši tik apaļīga, cik vajadzīgs. Edijs ievēroja, kā apmeklētāji ne reizi vien meta skatienus uz viņu. Žēl vienīgi, ka viņai bija tāda seja.

- Kur tad tu dosies atvaļinājumā?

-Nu... prom, -Beverlija atteica parastajā noslēpumainajā veidā..

Trīs gadu laikā Edijs bija sapratis, ka izdabūt no Bevcr-lijas informāciju ir tas pats, kas izlūgties seksu no Lavernas. Labāk vispār necensties.

-Cik ilgi?

-Trīs mēnešus.

Edijs nometa lāpstiņu.

Tā tik bija meitene! Patiešām!

- Piedod, mazā, - viņš atteica. - Es nevaru bez tevis tik ilgi iztikt.

- Vai tu labāk gribi palikt bez manis?

Edijs apstulba. Kopš viņi bija kopā, Beverlija nekad neiebilda pret Edija rīkojumiem. Viņa bija apzinīga, paklausīga un nežēlojās. Noklausīties tādu izaicinājumu, kas tika izteikts klusā balsī, bija tas pats, kas dzirdēt no cita kara pieteikumu.

Edijs ieskatījās neizdibināmajās, brūnajās acīs, kas slēpa kādu drausmīgu noslēpumu, un bridi domāja. Tad viņš saprata: ir jābūt kaut kam tādam, kas viņai noteikti jāizdara.

- Kad? - viņš beidzot jautāja.

- Vēl nezinu. To es pateikšu, kad zināšu.

- Mums tevis pietrūks, bērniņ, - Edijs klusu teica.

Tajā brīdī šķita, ka Beverlija apskaus Ediju. Protams,

viņa lo nedarīja. Reizēm Edijam likās, ka Beverlija izdarīs kaut ko impulsīvu, ko tādu, ko jebkurš cits cilvēks izdarītu, bet viņa vienmēr atturējās. Viņa nevienam nepieskārās un nevienam neļāva pieskarties sev.

- Paldies, Edij! - Beverlija teica un ķērās atkal pie darba - gatavot savu slepeno garšvielu sajaukumu.

Vispirms viņa apmeklēja parastus praktizējošos ārstus, kas visi kā vienā balsī paziņoja, ka nekas nav līdzams. Tad viņa pieteicās vizītēs pie ķirurgiem, pacieta smalku sejas izpēti, lai dabātu dzirdēt to pašu atbildi.

- Degunu - varbūt, - viņi piekrita. - Bet zods paliek.

Beverlija saprata, ka viņai var palīdzēt tikai speciālists.

Viņa neatlaidīgi urbās cauri telefona abonentu grāmatai un apciemoja plastisko operāciju ķirurgus. Tā kā viņa pateica, ka viņai nav nedz naudas, nedz apdrošināšanas, ārsti zaudēja jebkuru interesi; viens piedāvāja izdarīt operāciju, ja Beverlija iešot pie viņa strādāt.

“Skaistums vai pat izskatīga seja ir naudīgo privilēģija,” nosprieda Beverlija.

Tomēr meitene nezaudēja drosmi. Sēžot pie spoguļa Edija māsas pansijā un skatoties savā sejā, viņa atcerējās De-nija Makeja pēdējos vārdus:

-Tu esi dumja, neglīta kuce, Reičela!

Daļu no šī apgalvojuma viņa jau bija mainījusi - savu vārdu. Nebūs grūti pārveidot arī pārējo.

Tomēr pagāja astoņas meklējumu nedēļas - katru dienu viņa brauca uz Losandželosu. malu malās pie ārstiem, tic purināja galvu, viņa tik atkārtoja Edijam, ka drīz ies atvaļinājumā, - un nebija nekādu rezultātu. Viņa nebija tuvojusies savam mērķim ne par matu. Apņēmīgā Beverlija tāpēc nezau-

dēja drosmi. Jo grūtāk un neiespējamāk bija sasniegt mērķi, jo vairāk nostiprinājās viņas apņēmība.

V i ņapārveidos savu sej u.

Tad vienu rītu maija sākumā, patīkami siltā laikā, kad vasaras smogs vēl nebija uzsācis savu aplenkumu, Beverlija stāvēja virtuvē, jaukdama slepenās garšvielas Edija karaliskajiem burgeriem, un klausījās radio. Ziņās stāstīja, kā Ei-zenhauers sūta izpletņlēcējus uz Litlroku, krievi palaiduši kaut ko, vārdā Sputniks, pilots Džons Glcns pārspējis lidmašīnas ātruma rekordu.

- Un nu vietējās ziņas, - teica balss radio. Beverlija jau gatavojās pielikt estragonu, baziliku un salviju, kad sekoja stāsts par slavenu filmu zvaigzni, kura nokļuvusi lielā avārijā uz Pasadenas maģistrāles, un aizvesta uz “Queen of Angels” slimnīcu. - Doktors Seimors Vaizmens pastāstīja KFWB ziņām, ka Binfordes jaunkundzei bijuši nopietni sejas savainojumi, bet tagad viņas stāvoklis nostabilizējies un vairs nav kritisks. Binfordes jaunkundzei, kura pagājušajā gadā dabūja Oskaru par savu brīnišķīgo spēli filmā “Izmisušās rozes”, būs nepieciešama ilgstoša ārstēšanās, teica plastisko operāciju ķirurgs doktors Vaizmens. Tagad pārejam pie sporta ziņām. Jaunumi ! Bruklinas Dodžeri dodas uz Losandžclosu...

Beverlija vairs neklausījās. Viņa jau steidzās pie telefona abonentu grāmatas.

Seimora Vaizmena darbavieta atradās Beverlihilzā, meitene šo pilsētu vēl nebija apmeklējusi, kaut arī tā bija tik tuvu Holivudai un Beverlikanjonroudai, kas vijās apkārt un augšā kalnos virs slavenā Saulrieta bulvāra.

Beverlija piezvanīja un vienojās par vizīti. To viņai noteica pēc vairākiem mēnešiem - ārsts Vaizmens bija ļoti pieprasīts.

Tad Beverlija devās pie Edija, kas aprēķināja pasūtāmās liellopu gaļas daudzumu, un pavēstīja:

- Es iešu atvaļinājumā astotajā jūlijā. - Viņa bija pārliecināta, ka ārsts Vaizmens piekritīs.

Beverlija vel nebija redzējusi tādu ārsta kabinetu. Spīdīgas ādas mēbeles, smalki galdi ar greznām kaltas dzelzs kājām, modernas gleznas pie sienām un žurnāli, kādus viņa bija ievērojusi veikalos, bet nevarēja atļauties nopirkt. Pieņēmēja neizskatījās pēc māsiņas, viņa bija ģērbusies nevis virsvalkā, bet kostīmā. Uzgaidāmajā telpā gaidīja tikai vēl viena sieviete ūdeļādas kažokā. Jūlijā!

Beverlija aizpildīja medicīnas karti. Vecāki - miruši; grūtniecības-neviena. Viņa apsēdās gaidīt.

Pēc pusotras stundas viņu paaicināja.

Ārsta Vaizmcna pacientiem nebija biedējošas apskates telpas. Beverlija iegāja mājīgā istabā, kas atšķirībā no nevainojamās pieņemamās telpas bija apbrīnojami nekārtīga. Uz galda mētājās medicīnisko žurnālu kalni; uz plauktiem krājās visdažādākie sīkumi un piemiņas lietiņas - mazi dakterīši, kas izgrebti no riekstiem vai koka, māla ķirurgi pie operāciju galda, uzraksts “Paldies!” sarkankokā un vēl daudz kas. Nelielas dāvaniņas no pateicīgajiem pacientiem. Beverlija patlaban prātoja, kādu gan dāvanu viņa varētu dot, kad telpā ienāca ārsts.

- Tā, Hailendas jaunkundze, - viņš apsēdies teica. - Es redzu, jūs kartītē esat ierakstījusi, ka vēlaties “labot seju”. Ko tieši jūs gribat no manis?

- Es gribu mainīt savu seju.

Ārsts paskatījās uz meiteni. Viņa sēdēja stingri, mugura bija taisna kā miets, rokas cieši sažņaugtas klēpī. Apincklē-tājas savādais sasprindzinājums izraisīja ārsta ziņkāri. Viņa, tikjauna meitene, izskatījās... pārak nopietna. Vai neglītā āriene darīja viņas īso mūžu tik nelaimīgu, ka viņa dusmojās uz visu pasauli?

- Ko tieši lai es izdaru ar jūsu seju?

- Vai jums tajā kaut kas patīk?

-Jums ir ļoti skaistas acis.

- Vai varat man palīdzēt?

- Domāju, kājā. Ar nelielas operācijas palīdzību varu atspraust atpakaļ ausis, varu transplantēt zoda skrimšļus. Degunam būs vajadzīgas vairākas operācijas...

- Man nav naudas, - viņa klusi teica. - Un es neesmu apdrošināta.

Smaids ārsta sejā izdzisa. Skatiens liecināja - tad kāpēc tu te esi atnākusi?

- Vaizmena kungs, - Bcverlija klusu iesāka. - Esmu neglīta un nabadzīga. Man vajadzīga palīdzība, bet vairs nav, pie kā griezties. Jūs esat slavens ārsts. Jūs operējat kinozvaigznes. Jums nav vajadzīga mana nauda. Bet jūsu rokās ir Dieva dotas spējas, un es neticu, ka tik jauks cilvēks kājūs tās neizmantosiet, lai palīdzētu tik nelaimīgam cilvēkam kā man vienīgi tāpēc, ka man nav naudas.

Seimors Vaizmens noņēma brilles un ļoti rūpīgi noslaucīja tās baltajā virsvalkā. Tad uzlika tās atpakaļ, sakrustoja rokas, uzmeta Bevcrlijai caururbjošu skatienu un teica:

- Jaunkundzi, vai jūs smejaties par mani vai patiesi esat tik naiva? Vai jūs nopietni iedomājaties, ka drīkstat šeit ierasties un pieprasīt, lai jūs operēju/?«/' brīvu!

- Nē, kungs, - meitene atbildēja ar nelielu Sanantonio akcentu. - Es savā mūžā neko neesmu prasījusi par brīvu. Ja es ko vēlos, tad strādāju. Es jums strādāšu, Vaizmena kungs.

Man jāstrādā Edijam, jo esmu viņam pateicību parādā, un strādāšu arī jums. Cik ilgi liksiet. Tikai, lūdzu, izlabojiet manu seju!

Ārsts, domās iegrimis, viņu uzlūkoja.

-Vai jūs esat medmāsa?

-Nē.

- Vai varat rakstīt ar mašīnu?

-Nē.

-Vai protat medicīnisko terminoloģiju?

-Nē.

- Vai jums ir vidusskolas diploms?

-Nē.

Ārsta sejā atspoguļojās pilnīga neizpratne.

- Ko tad jūs varat?

- Visu, kas vajadzīgs. Varu mazgāt grīdas, traukus... -Mums šeit nav trauku, jaunkundze, un īpašs dienests

tīra grīdas. Cik jums gadu?

-Deviņpadsmit.

- Vai jūsu vecāki zina, ka esat šeit?

- Mani vecāki ir miruši.

Ārsts viegli sarauca pieri.

- Tā. Kas tad pārjums rūpējas?

- Neviens. Esmu patstāvīga kopš četrpadsmit gadu vecuma.

- Vai esat no dienvidiem?

-Kādu laiku dzīvoju Teksasā.

- Kā jūs tur dzīvojāt?

- Strādāju pie vienas sievietes, vārdā Heizela.

- Ko jūs tur darījāt?

- Heizelai piederēja bordelis. Tur es dzīvoju trīs gadus. Biju viena no viņas meitenēm, - Beverlija klusi piemetināja. - Mans draugs Dcnijs mani tur ielika.

Telpā iestājās klusums. Klusums, kas uztvēra un pastiprināja visus no ielas dzirdamos trokšņus: automašīnas lejā Rodeodraivā, augstpapēžu kurpju klikšķus, tālu sirēnu. Seimors Vaizmens vēlreiz noņēma brilles un tās notīrīja, kaut arī nebija nekādas vajadzības. Viņš negaidot kaut ko atcerējās - gadiem ilgi aizmirstu notikumu pagātnē, kuru viņš nebija atļāvies atcerēties. Kas šajā svešajā, jaunajā meitenē bija tāds, kas atdzīvināja nevēlamās atmiņas? Ārsts ieskatījās viņai acīs -jā, vienīgajā jaukajā sejas vaibstā- un redzēja dedzīgi liesmojam spēcīgu, apņēmīgu garu. Viņš iedomājās par Teksasas bordeļiem un draugiem Denijiem, kas upurēja neglītas meitenes bez vecākiem, kuri viņas pieskatītu.

Tad viņš teica:

- Man ir meita jūsu vecumā.

Tajā pašā vakarā viņš ievietoja Reičelu privātajā klīnikā un nākamajā rītā ķērās pie viņas deguna. Skrimsli viņš paņēma no meitenes septītās ribas; ausis atstāja pēdējās.

Operācijas rītā, Bcverlijai guļot uz galda, māsiņa lūdza viņai pacelt gurnus, lai varētu paslidināt apakšā plāksni - elektriskajai piededzināšanai, viņa teica. To darot, viņa pamanīja tetovējumu Bcverlijas gurna iekšpusē.

-Cik jauki! - māsiņa teica.-Taurenī tis, vai ne?

Ienāca ārsts Vaizmens ar paceltām slapjām rokām un, ūdenim tekot pa elkoņiem, paskatījās un sacīja:

- Ja vēlies, varu to noņemt, Beverlija.

Viņa atbildēja:

-Nē!

Tetovējums ik dienas atgādināja viņai Deniju Makeju.

Operācija bija sāpīga, bet Beverlija to vīrišķīgi izturēja. Vietējās anestēzijas injekcijas, deguna kaula zāģēšanas skaņas, asins garša kaklā, diegu šūšana, vientuļās dienas un naktis slimnīcā bez neviena apmeklētāja, bez ziediem palātā, nebeidzama rinda ieslīvinātii sieviešu, kuras apkopa viņas ķermeni, visas iestīvinātos tērpos, ar stīviem smaidiem, ilgas stundas uz operāciju galda un ilgas gaidīšanas stundas, uztūkusī, jēlā seja spogulī, apsēji un sakaltušas asinis - visas desmit nedēļas Beverlija domāja tikai par vienu: savu mērķi dzīvē kaut ko sasniegt. Un pienāks diena, kad viņa atkal varēs satikt Deniju Makeju.

Kad ārsts Vaizmens beidza savu darbu, Beverlija redzēja, ka viņš gandrīz pilnībā ir pārvērtis to seju, kuru nicināja De-nijs Makejs, neglītos vaibstus, kam deva priekšroku Heizelas perversie klienti, seju, kas tik ļoti saniknoja viņas tēvu. Tagad tā bija svešinieces seja.

- Kādas ir lavas domas? - ārsts jautāja, kad pēdējā dienā slimnīcā tika noņemti pēdējie apsēji un izņemti pēdējie diegi.

Beverlija nejutās īsti pārliecināta. Viņa izskatījās spokaina. Zilumi bija padzisuši, tā ka seju klāja zaļgandzelteni plankumi. Zīda diegu vietās stiepās spēcīgas, sarkanas svītras, un sejajoprojām bija uztūkusi. Tomēr bija jaušams, ka... Deguns noteikti bija mazāks, zods vairs neizvirzījās, ausis kārtīgi piekļāvās pie galvas.

- Neuztraucies, - ārsts Vaizmens mierināja, tēvišķīgi uzlicis roku uz viņas pleca. -Zilumi drīz izzudīs un uztūkums tāpat. Rētas izlīdzināsies, saule dos labu iedegumu. Vēl es tev kaut ko ieteikšu. Izrausti uzacis un dari kaut ko ar matiem. Tad tu katrā ziņā izskatīsies pēc kinozvaigznes.

Beverlija apmetās dzīvot motelī Losandželosā un vēl trīs reizes apmeklēja ārstu Vaizmcnu. Beidzot parādījās ārsta apsolītā seja, un uz pēdējo vizīti Beverlija ieradās, lai samaksātu.

- Edija ēdnīcā es pelnu deviņdesmit dolārus mēnesī, -viņa teica. - Katras divas nedēļas varu jums atsūtīt piecus dolārus. Tikai pasakiet, un es būšu klāt, dakter Vaizmen! Darīšu visu, kas nepieciešams jūsu darbavietā. Braukšu nedēļas nogalēs, ja vēlaties...

Ārsts pacēla roku.

- Beverlija, es atkārtošu tavus vārdus - man nav vajadzīga tava nauda. Kā tu mani apsūdzēji, esmu briesmīgi bagāts. Nejautā, kāpēc es tevi operēju - operācija bija vienkārša, bez kādiem medicīniskiem sarežģījumiem. Man bija veicami citi darbi, un tu radīji neērtības. Bet es tev varu kaut ko pastāstīt. Pirms divdesmit gadiem jaunajam Seimoram Vaizmenam bija pieticīga prakse jaukā, kārtīgā ielā Berlīnē. Toreiz viņu daudz neinteresēja nauda. īstenībā viņam nepatika cilvēki, kas to pielūdza. Tad pienāca drausmīga diena, - ārsta acis aizplīvurojās aiz mazajām, apaļajām brillēm, - diena, kad zaldāti aizveda viņa kaimiņus un labākos draugus. Tad jaunais ārsts Vaizmcns pārbijies, jo zināja, ka būs nākamais, izpētīja, kā ar naudas palīdzību tikt prom no Vācijas. Ārsts Vaizmcns dabūja naudu un aizveda savu ģimeni no Vācijas uz Ameriku. Bet visi viņa draugi gāja bojā nacistu krāsnīs. Vai tu saproti, par ko es runāju?

- Jā, - Beverlija čukstēja.

Ārsts nopūtās.

-Jā, tas notika ļoti sen, un tas notika pasaulē, kuras vairs nav. Kopš tā laika es ticu tikai naudai. Es pielūdzu naudu, Beverlija. Tā būs vienmēr. Ja tu esi gudra, uzklausi mani. Nauda ir vara, Beverlija. Nauda ir atslēga uz brīvību. Nauda dod iespēju darīt, ko vēlies. Vai saproti?

Meitene pamāja.

- Tomēr, - viņš pasteidzās piebilst, redzot, cik dedzīgi

viņa piekrīt un cik tumši iedegas noslēpumaina uguns viņas acīs, - reizi pa ilgiem laikiem ļaujies tīrai žēlsirdībai, kas dos spēku tavai dvēselei, lai varētu dzīvot saskaņā ar sevi. Vai saproti?

-Jā.

Ārsts ilgi uzlūkoja Beverliju. Meitene darīja viņu skumju. Viņam gribējās raudāt, redzot tik jaunu būtni stāvam uz naida un atriebības lakas, jo tieši to pauda drudžainais spīdums viņas acīs. Tieši tas bija uzjundījis negribētās pagātnes atmiņas, pirmo reizi saliekot svešo meiteni. Bevcrlija atgādināja viņam sevi pašu - sarūgtinātu, sāpinātu jauno Scimoru Vaizmenu ceļā uz jauno pasauli, kamēr mīļoto cilvēku un draugu līķi dega nacistu krāsnīs.

Viņš piecēlās un pastiepa roku. Beverlija, protams, to nepaspieda. Tā bija viņu abu atšķirība: Seimors vismaz bija iemācījies atkal mīlēt un pieskarties. Seimoram atlika tikai lūgt Dievu, kaut nabaga meitene, lai arī kādas brūces viņu mocītu, kaut viņa reiz tiktu izdziedēta un spētu piedot, ja ne aizmirst, un atkal ļautos dzīvei.

- Tagad atvadīsimies, Beverlija. Es tev vairs neesmu vajadzīgs, un man jāatgriežas pie saviem bagātajiem pacientiem. Apsoli kādu reizi mani apciemot. Un pastāstīt, ko esi paveikusi un kādu ceļu uzsākusi ar savu jauno, skaisto seju.

Beverlija izkāpa no autobusa Hailcndas avēnijā un iegāja pirmajā skaistumkopšanas salonā. Viņa tur uzturējās sešas stundas un atdeva visu naudu, tā ka neatlika pat autobusa biļetei uz mājām. Tā viņa atpakaļceļu nogāja kājām, ar somu rokā, pa pazīstamajām Holivudas ielām līdz Edija ēdnīcai.

Edijs virtuvē patlaban izmisīgi cepa hamburgerus, kad ienāca Beverlija.

- Ei! - viņš uzsauca. - Apmeklētāji te nedrīkst nākt!

- Tā esmu es, Edij, - meitene teica.

- Kas - es?

- Es, Beverlija. Esmu atgriezusies.

Edijs sarauca pieri. Viņš skatījās uz skaisto seju ar glīto degunliņu un maigo zodu, izliektajām uzacīm un platīnblon-dajiem matiem, kas vijās modernā franču bizē. Tad paskatījās lejup uz pazīstamo apvazāto, brūno somu ar uzlīmlti “P&O ” un nometa zemē lāpstiņu.

18

Trāpījusi mērķī, Džesikano prieka iekliedzās. Tad, ieraudzījusi Džona apmulsušo seju, viņa pagriezās un skrēja prom. Tālu gan viņa netika, jo sniegs bija dziļš un viņu apgrūtināja biezais apģērbs. Džons tūdaļ viņu panāca, parāva zemē un atspieda rokas pār galvu.

-Tik viegli tu cauri neliksi! - viņš sauca, turēdams sievu un berzēdams ar brīvo roku viņai sejā sniegu.

Džesika spiedza un pretojās. Vīrs gan bija spēcīgāks. Viņš tik berzēja Džesiku ar sniegu un sauca:

- Saki - “onkulis”! Nu, Džesa, saki - “onkulis”!

Viņa cīkstējās pretim, bet tad padevās un iekliedzās: - Onkulis! - un Džons viņu palaida vaļā. Bet, tiklīdz viņa bija atbrīvojusies no vīra tvēriena, tā ātri ar cimdotajām rokām saspieda sniega piku, meta un precīzi trāpīja. Pirms Džons paspēja atriebties, Džesikajau bija kājās un smiedamās skrēja prom, pār plecu vēl parādīdama mēli.

Džons, arī smiedamies, dzinās viņai pakaļ. Šoreiz viņš, noķēris sievu, apgrieza viņu riņķī, ieslēdza savos apskāvienos un noskūpstīja.

Džesika piekļāvās viņam bez elpas - noskrējusies un laimīga.

- Iesim, mīļā, - viņš teica, apkampis sievu. - Bonija un Rejs brīnīsies, kur mēs tik ilgi kavējamies.

Džesikai tas bija vienalga. Otrs pāris jau pirms stundas bija atgriezies kondo un gaidīja Frenklinus, bet gājiens kājām lejā no slēpošanas trases bija tik uzmundrinošs un deva tādu spirgtumu, ka Džesika nespēja atturēties no pikošanās.

Viņa nebija gribējusi braukt uz Mamotu pavadīt nedēļas nogali kopā ar Džona biznesa partneri un viņa sievu, jo darbā uz galda viņu gaidīja vesela gūzma dokumentu. Toties tagad viņa priecājās, ka bija piekritusi. Aizmiršanās brīvdienas -tieši tas viņiem bija nepieciešams.

Viņi nokratīja sniegu no zābakiem un, iegājuši mājā, ļāvās omulīgajam siltumam. Rejs un Bonija sēdēja pie kamīna, kur dega uguns, un spēlēja skrcblu.

- Oho! - iesaucās Džesika, nolikdama cimdus un kažokādas vesti. - Vai es nesajūtu karstvīna smaržu?

- Uz plīts ir, - Bonija atteica. - Paņem!

Džesika jau devās uz virtuves pusi, te pēkšņi Džons viņai sacīja:

- Labāk ej augšā un vispirms pārģērbies.

Džesika jau gandrīz grasījās iebilst, jo viņa ļoti gribēja iedzert ko karstu, tomēr viņa tikai noteica: - Labi, - un gāja augšā.

Uzvilkusi mīksto zīda rītakleitu, viņa izdzirdēja lejā smieklu šaltis. Bonija un Rejs lepojās ar savu skrebla spēles māku. Džesikai ne visai palika šī spēle, bet Džonam gan, un tā nu viņa padevās un piekrita vakarā to spēlēt. Pirms iziešanas no guļamistabas viņa uzmeta sev spogulī skatienu. Vaigi bija piesārtuši, tumšbrūnās acis no laimes mirdzēja. Šorīt pirms došanās slēpot viņa ar Džonu bija mīlējusies. Tas bija tik jauki! Šovakar viņi to darīs atkal.

Karstvīna glāze Džesiku jau gaidīja, kad viņa pievienojās pārējiem. Džons, sniegdams viņai vīnu, uzmeta kritisku skatienu smaragdzaļajai rītakleitai.

- Kāpēc tu tā skaties? - Džesika klusi jautāja - tā, lai pārējie nedzirdētu.

- Kad tu to nopirki?

- Pagājušajā nedēļā. Man tā šķita piemērota vakaram pēc slēpošanas. Vai tev nepatīk?

- Zaļā krāsa tev nepiestāv - tā nav tavējā, dārgumiņ. Tu taču to zini. Labi, nāc! Bonija un Rejs jau mūs gaida, lai sāktu jaunu partiju.

Viņi apsēdās uz paklāja pie zema kafijas galdiņa. Likdami kartītes uz galdiņa, viņi draudzīgi pļāpāja, ar baudu iedzerdami vīnu. Džesika daudz nerunāja; Bonija un Rejs bija Džona draugi, viņa tik tikko abus pazina.

- Es tev varu pateikt, Džon, - Rejs ierunājās, izspēlēdams četras kartītes un nopelnīdams trīsdesmit punktus, - ka varu pārdot šo māju kaut šodien par trīs reizes lielāku cenu, nekā to nopirku. Tagad vairs Mamotā neko nevar dabūt par tādu cenu, kā mēs ar Boniju maksājām pirms pāris gadiem. Es visu laiku saņemu dažādus piedāvājumus. Bet mēs tomēr to nepārdosim, vai ne, Bona?

Bonija vērsās pie Džcsikas.

- Kā tev šodien veicās?

Džesika tikai vēl mācījās slēpot. Viņa pat īsti nezināja, vai viņai slēpošana patīk. Pirms viņa paguva atvērt muti, Džons paplikšķināja sievai pa roku un teica:

- Džesai jāiet vien atpakaļ uz iesācēju kalniņu. Tev šodien tomēr neizdevās noturēties kājās, mīļā.

- Vai zināt, - teica Rejs, atkal iegūdams punktus, - ne jau kurš katrs var slēpot. Es pirmo reizi nostājos uz slēpēm septiņu gadu vecumā. Nevaru iedomāties, ka es neprastu slēpot.

Džesika klusi iebilda:

- Es saprotu, ka bērnam ir vieglāk iemācīties nekā pieaugušajam. Bērni tik ļoti nebaidās.

- Mīļā, - Džons viņu pārtrauca, - paskaties, ko tu nupat izdarīji! Kāpēc tu nespēlēji ar šo te? Tev bija lieliska iespēja. Tu neko negūsti ar savu gājienu.

Gūstu gan, Džesika nodomāja.

- Džesika, - vaicāja Bonija, - kāds īstenībā ir Mikijs Šenons?

Džesika paskatījās uz Džonu, tad uz galdiņu ar kartītēm.

- Viņš ir jauks cilvēks.

- Manas sestās klases meitenes ir vai sajukušas viņa dēļ. Kad es klasei pastāstīju, ka pavadīšu nedēļas nogali ar Mikija Šcnona advokāti, viņas vai prātu zaudēja. Es apsolīju, ka palūgšu tevi, vai nevari dabūt viņa autogrāfu manai klasei.

- Džesika cenšas izvairīties no sliktas slavas, - Džons izmeta. - Viņa nav Mikija Šenona popularitātes veicinātāja.

- Man tikai šķita, - Bonija meklēja, kur nolikt savu kartīti, un redzēja, ka vienīgā brīvā vieta nav izmantojama, - ka autogrāfs nav nekas īpašs.

- Man nav nekādu iebildumu... - Džesika ierunājās.

Džons viņu atkal pārtrauca:

- Vai tad tu nesaproti, mīļā, ka tu nevari prasīt Mikija Šenona autogrāfu? Tu zaudē pašcieņu.

Džesika palūkojās uz vīru.

- Jā, tev taisnība, - viņa piekrita. - Turklāt, Bonija, Mikijs pašlaik ir koncertccļojumā...

Uguns kamīnā rūca un sprakšķēja, dzirksteles lidoja dūmvadā. Džesika uzvarēja, apsteidzot Reju par divdesmit punktiem.

Kad visas kartītes bija izliktas un atkal apgrieztas otrādi, viņa ierosināja:

- Man vairs negribas spēlēt skreblu. Varbūt ņemsim kārtis?

Džons uzmeta viņai ašu skatienu.

- Mēs esam pārsvarā, mīļā. Labāk ej augšā un nosnaudies!

-Es neesmu nogurusi.

- Tu izskaties nogurusi. Pie tam tu šodien slēpojot tik nelāgi nokriti. Iesim! - Viņš saņēma Džesiku aiz rokas. - Es tevi pavadīšu.

Augšā guļamistabā Džons apskāva sievu un noskūpstīja uz pieres.

- Es tevi pamodināšu, kad būs vakariņas, - viņš klusi

teica.

- Vakar mēs sešas stundas spēlējām vienu un to pašu, -Džesika žēlojās, parāvusies atpakaļ. - Ir taču arī citas spēles. Kāpēc mēs nevaram kaut ko pamainīt?

-Tāpēc, ka tā ir viņu māja un viņi ir bijuši tik laipni un mūs uzaicinājuši. Pie tam tu uzvarēji. Ko tu žēlojies?

- Džon, nav runa par žēlošanos.

Džons paplikšķināja viņai pa roku.

- Paguli, un tu jutīsies labāk. Klausi, manu mazo meitenīt!

Vērojot, kā vīrs aiziet, Džesika nodomāja: es esmu tava mazā meitenīte.

Kad no lejasstāva atskanēja smieklu šalts, Džesika piegāja pie gultas un apsēdās. Viņa sāka domāt, vai tomēr nav bijis pareizi, ka viņa negribēja šurp braukt. Viņai bija vienaldzīgi Bonija un Rejs, viņai nepatika slēpot, viņa ienīda skreblu un uztraucās par darba kalniem, kas krājās viņai uz rakstāmgalda. Kaut arī apakšstāvā kompānija uzvedās jautri, Džesika jutās vientuļa.

Viņa ieraudzīja telefonu, brīdi padomāja un tad uzgrieza Trūdijas numuru.

- Sveicināti! - atsaucās balss līnijas otrā galā. - Jūs esat piezvanījusi Ģertrūdei Steinai. Es nejokoju, mani tiešām tā sauc. Pašlaik neesmu mājās, jo pērku pārtiku saviem trim izsalkušajiem, niknajiem dobermaņiem, sargsuņiem, bet, ja jūs pateiksiet savu vārdu un telefona numuru...

Džesika nolika klausuli. Viņa īstenībā nemaz nebija cerējusi sazvanīt Trūdiju. Galu galā - bija taču sestdienas vakars.

Džesika izstiepās gultā, pārvilka segu pār galvu un klausījās balsu murdoņā pie kamīna. Viņa aizvēra acis. Un iztēlojās Loniju.

Pēdējās divas nedēļas pēc neiedomājamā vakara “Tau-renīša” kovboju krodziņā Džesika tik tikko spēja domāt par ko citu. Viņas sapnis bija kļuvis par īstenību, ieguvis formu un realitāti. Kādu laiku tas Džesiku iedvesmoja, pēc tam viņas sajūsma bija noplakusi un viņa sāka domāt: kopš mans kovbojs vairs nav fantāzija, bet ir realitāte, man vairs nav par ko sapņot.

Džesika bija noslēgusi tādu kā līgumu un samaksājusi par to negaidītu cenu. Tas bija iepriekš neapjausts darījums: lai viņas sapnis kļūtu par realitāti. Tagad viņai bija grūti sapņot par vīrieti, kurš reāli eksistēja, kuru viņa varēja satikt, kad vien vēlējās, un būt ar viņu kopā.

Bet... vai Džesika to vēlējās? Vai viņa vēlējās salikties ar vīriešu kārtas prostitūtu katru reizi, kad jutās vientuļa, dusmīga vai noskaņota uz seksu? Vai tādā veidā bija iespējams atrisināt problēmas? Vai tikai uz laiku nomierināties?

Nomierināties, jā...

Divas nedēļas, kopš Džesika bija pavadījusi vakaru ar Loniju, pēc seksa ar Džonu viņa palika neapmierināta. Tas

nebija godīgi pret vīru. Džons nevarēja ne iedomāties, ka tika salīdzināts ar mīlas mākslā apmācītu profesionāli. Džesika jutās neērti un, gribēdama izlīdzināt savu vainas apziņu, kaislīgi atsaucas uz vīra tuvības mēģinājumu, ar sev neraksturīgu entuziasmu Džonu mazliet pārsteidzot. Sekss beidzās pavisam labi.

Džesika ieslīga miegā, un pēc divām stundām Džons viņu pamodināja ar vārdiem, ka vakariņas esot gatavas. Paēduši sieru un frančmaizītes kamīna priekšā, viņi nolēma vēlreiz uzspēlēt skreblu. Kaut arī Džons raidīja Džesikai neapmierinātu skatienu, viņa lūdza sevi atvainot, jo esot paņēmusi līdzi aizraujošu grāmatu.

Tā nu viņa, atlaidusies gultā, kamēr lejā pilnā sparā ritēja spēle, gaidīja Džonu un pārdomāja, vai vajadzēja piedalīties un vai viņa ir pareizi izturējusies pret vīru. Kad Džons beidzot klusu ienāca guļamistabā, Džesika nolēma, ka jāmēģina salabt.

Džons palīda zem segas, un Džesika sniedzās pēc viņa. Vīrs noskūpstīja viņu uz vaiga, noteica: - Esmu noguris, mīļā, - un pagrieza Džesikai muguru.

Kamēr Trūdijas telefona automātiskais atbildētājs uzklausīja zvanītājus, viņa pati populārajā naktsklubā “Peppy’s” Robertsona bulvārī pētīja sestdienas nakts apmeklētājus. Viņa bija atnākusi kopā ar māsīcu Alekšu, terapeites Lindas Markusus draudzeni.

Alekša vēlējās pavadīt vakaru, mazliet iedzerot un pavērojot pūli, un atšķirībā no Trūdijas viņai nebija nolūka doties mājās ar kādu svešu vīrieti. Alekša “Taurenītī” guva savu seksuālo vajadzību apmierinājumu, un viņa bija nolēmusi to izmantot līdz brīdim, kad atradis cilvēku, ar kuru gribēs veidot kopīgu dzīvi. Kopš medicīnas skolas laikiem Aleksaj ne visai veicās tādos naktsbāros, kaut arī viņai piemita austrum-ciropietes tumsnējais skaistums un bijajauks raksturs. Vaina slēpās viņas profesijā: neizdibināma iemesla dēļ vīriešiem nepalika sieviete ārste. Alekša domāja, ka viņi varbūt kaut kādā veidā jutās apdraudēti vai arī viņas zināšanas par cilvēka anatomiju radīja vīriešos vieglu neērtības sajūtu. Lai būtu kā būdams, Alekša šādos naktsklubos tālu netika. Parasti, tiklīdz viņa atzinās, kā pelna sev iztiku, tūlīt interese pret viņu atvēsa.

Tomēr Alcksai patika doties kopā ar māsīcu izklaidēties, jo ar Trūdiju bija jautri pavadīt laiku. Tā bija patīkama pārmaiņa pēc kontaktiem ar ārstiem, kad sarunas pastāvīgi atgriezās pie medicīnas.

Šovakar Alekšu pārsteidza Trūdijas neatlaidīgā uzglū-nēšana laupījumam. Alekša brīnījās, kāpēc viņa tā cenšas, ja varēja aiziet uz “Taurenīti” un iegūt visu to labāko?

Alekša nezināja un Trūdija pati to neapjauta, ka viņa kaut ko meklē. Viņa meklēja “Taurenīša” sapņus īstenojamies reālā vīrietī. Trūdijas vakari ar Tomasu bija brīnišķīgi, bet viņa labi saprata, ka tās ir tikai par skaidru naudu pirktas starpspēles. Tomass nebija īsts, un viņu abu attiecības tāpat nebija īstas. Trūdija gribēja atklāt burvību reālajā dzīvē, atrast to pašu noslēpumainību blakus vīrietim ar miesu un asinīm, tādējādi viņa varētu tam solīties un izbeigt meklējumus. Taču problēma bija tā, ka Trūdija nesaprata, kas tieši padarīja viņas vakarus ar Tomasu tik vienreizējus. Kopš iestāšanās klubā “Taurcnītis” viņa pāris reižu bija tikusies ar citiem vīriešiem, bet neviens neradīja to īpašo “dzirksteli”. Kaut viņa uzzinātu, kā pietrūka, ko viņa meklēja...

Trūdija šajā bārā varēja dabūt jebkuru vīrieti. Ar tādu izskatu, kāds bija viņai, un viņas personību tic visi gulēja pie Trūdijas kājām. Vīriešiem nebija problēmu izlemt, ar kuru kopā doties prom un ko ar viņu darīt, ja jau viņi šeit bija iera-

dusies. “Turklāt,” domāja Trūdija, smēķēdama “Virginia Slims’’ un skatīdamās uz vīrieti, kas, atbalstījies pret stabu, atbildēja uz viņas skatienu, “vientuļiem vīriešiem vispār nav zināmas vientuļu sieviešu problēmas.” Trūdija nejuta, ka viņi nopietni meklētu pastāvīgas attiecības. Cik viņai bija gadījies redzēt, vīrieši tiecās pēc ātra seksa - un cauri.

Sievietēm bija tik daudz problēmu, kas viņas sasaistīja. Vīrieši turpretī jutās tikai atbrīvoti. Pamanījusi uz deju grīdas briesmīgi tievu sievieti, Trūdija atcerējās koledžas laikus, kad Džesika un citas meitenes nakts vidū viņu pamodināja ar savu vemšanu vannasistabā. Tās pašas meitenes nākamajā dienā kāri notiesāja ēdienu - viņas riņķoja uzdzīves un badošanās karuselī. Arī Džesika tā bija darījusi. Trūdija ievēroja, ka tikai sievietes cieta no bulēmijas un anoreksijas. Kāpēc gan vīrieši ne?

Svešinieks, kurš bija stāvējis, pret stabu atbalstījies, izslējās un nāca pāri pārpilnajai deju grīdai Trūdijai pretim. Pēdējās stundas laikā viņš ar Trūdiju visu laiku saskatījās, un viņa acīmredzot bija izturējusi vizuālo pārbaudi. Arī viņš bija to izturējis. Trūdijai patika vīrieša izskats. Savā ziņā viņš atgādināja baseinu cauruļlicēju Billu, uz kuru Trūdija tā bija sabrēkusi pagājušajā mēnesī, un kopš tā laika Bills bija izturējies ļoti ledaini. Tas lāgā nederēja, jo Bills bija glīts un seksuāls vīrietis. Citā laikā un situācijā viņi abi varētu saprasties. Bet Trūdija algoja viņu darbam, un tas abus atturēja no normālām vīrieša un sievietes attiecībām.

-Sveika! - uzsaucasvešais, pienācis pie viņas galdiņa.

Trūdija viņam uzsmaidīja. Slaids, ar interesantu kreklu mugurā. Uz acīm brilles metāla ietvarā - kā hipijam sešdesmitajos gados. Tas radīja intelektuālu iespaidu. Koledžas absolvents, Trūdija minēja. īsts akadēmiskais tips.

- Sveiks! - viņa atsaucās un piedāvāja apsēsties.

Vīrietis apsēdās, pagriezās pret Trūdiju un teica:

- Kā tad būs... vai sarunāsim uz rītdienu vai jau šovakar?

Elektrozilā korvetc drāzās pa Vilšīras bulvāri pāri krustojumiem, degot dzeltenajai gaismai, un taisīja zigzagus, līkločiem mainot joslas. Mašīnai bija lejā nolaists jumts, un abām braucējām mati vējā plīvoja. Priekšā gaismas signāls mainījās uz sarkano; Trūdija nospieda bremzes pedāli, un mašīna spēji apstājās.

Alekša paskatījās uz māsīcas dusmīgo profilu un ierunājās:

- Bija laiks, kad tu būtu aizgājusi kopā ar viņu.

- Vai visi vīrieši ir spējīgi runāt tikai par tol Man ir līdz kaklam apnikušas labi pazīstamās liekulīgās runiņas!

- Tu apmeklē gadījuma tikšanās bārus un tāpēc dabū dzirdēt liekulīgas runiņas.

Trūdija saguma savā sēdeklī un papurināja galvu.

- Alekša, man ir trīsdesmit gadu. Es gribu atrast cilvēku, ar kuru varētu kopā pavadīt turpmāko dzīvi. Bet man nav vajadzīgs kurš katrs. Viņam jābūt... ak, es nezinu!

- Viņam jābūt kā tavam “Taurenīša” partnerim?

- Laikam. Ko gan vēl vairāk es varu gribēt?

Blakus nostājās automašīna, gaidot zaļo signālu. Trūdija

uzmeta tai skatienu - balts rolsroiss, Sudraba Mākonis, klasiskais piecdesmito gadu beigu modelis. Logi tumši tonēti; nebija redzams pat šoferis.

- Jauka mašīna, - ieminējās Alekša.

Mainījās gaisma, un Trūdija piedeva gāzi.

- Laikam kādas rokzvaigznes īpašums! - Trūdija iesaucās vējā, un mašīna aiztraucās.

Rolsroiss nosvērti pārbrauca pāri krustojumam un iegriezās sānielā pie augstas ķieģeļu un stikla ēkas.

Gandrīz visi mājas logi bija tumši, tikai divdesmitajā stāvā daži bija apgaismoti. Sudraba Mākonis nostājās apakšzemes ieejas priekšā, un šoferis izkāpa, lai atvērtu pasažieru puses durvis.

Beverlija Hailenda izkāpa, sacēla kažokādas apkakli un iesteidzās tukšajā mājā.

Divdesmitajā stāvā viņa atvēra lielas ozolkoka durvis, pie kurām bija plāksne ar uzrakstu “Hailendas uzņēmumi”, un devās taisnā ceļā uz biroja telpām.

- Sveika! - teica sieviete, kas viņu jau tur gaidīja.

- Piedod, ka aizkavējos, - atteica Beverlija, novilkdama kažoku un pakārdama to. - Man bija jāsagaida telefona zvans no parlamenta locekļa. Man būs vēlreiz jāuzstājas. Kas tad tev tur?

Sieviete pastiepa pretī roku ar papīru žūksni.

Beverlija tos paņēma.

- Jaunas kluba biedres? - viņa jautāja.

- Jauni partneri, - teica “Taurenīša” direktore.

- Būs jāpadomā par paplašināšanos, - Beverlija nomurmināja, ātri izskatot dokumentus. Tad viņa nolika tos sāņus uri nopietni uzlūkoja draudzeni. - Viņš paņēma naudu, -viņa teica. - Dcnijs paņēma piecsimt tūkstošus un uzaicināja mani uz savu Teksasas rančo. Es jau varētu atkal no tā izvairīties, tomēr agrāk vai vēlāk man būs ar viņu jāsatiekas aci pret aci. Viņš tik dedzīgi vēlas man personiski pateikties, ka esmu viņu atbalstījusi vēlēšanu kampaņā. Pienācis laiks ķerties pie nākamās fāzes mūsu plānā. Nodod pārējiem, ka pēc nedēļas gribu ar jums visiem tikties pirms Ņūhempšīras priekšvēlēšanu sapulces.

- Labi.

- Vai tu esi uztraukusies? - Bcvcrlija jautāja.

- Nezinu.

- Neuztraucies! Dcnijs, iespējams, ir varens, bet es esmu vēl varenāka. Nekas nevar neizdoties. Apsolu tev.

Abas sievietes saskatījās. Viņas zināja viena otras domas - ka pēc trīsdesmit pieciem gadiem Beverlija beidzot atriebsies. Vienpadsmitajājūnijā Denijs Makcjs vēlēsies, kaut nekad nebūtu piedzimis.

19

Holivuda, Kalifa mija, 1960. gads

- Šodien var labi pārdot seksu, vai tu, Beva, to zini?

Beverlija neklausījās. Viņa centīgi strādāja, pūlēdamās

tikt galā ar kafejnīcas neizprotamo grāmatvedību. Tādās reizēs viņa atcerējās Karmelitu, meiteni ar iedzimto, vienreizējo talantu, kuru tā bija spiesta aprakt kopā ar saviem pārējiem sapņiem, Karmelitu, kas pirms diviem gadiem bija pārstājusi atbildēt uz Beverlijas vēstulēm.

- Klau, Beva! Kurš, tavupāt, ir seksuālākais aktieris?

- Nezinu, - Beverlija atteica, galvu nepacēlusi no grāmatvedības uzskaites.

Rojs Medisons šķirstīja savu “Variety” un atkārtoja:

-Es tev nopietni prasu, Beva. Saki - kurš ir seksuālākais kinoaktieris mūsdienās?

Beverlija nolika zīmuli un palūkojās no savas vietas letes galā. Rojs sēdēja ierastajā stūrī, tuvāk mūzikas automātam, pie galda ar pēdējiem žurnāliem “Variety”, “Casting Call" un “ Hollywood Reporter”. Mugurā viņam bija kā parasti tīras, bet rūpīgi salāpītas drēbes, un krēslu viņš bija novietojis tā, lai

ik pa brīdim varētu pārbaudīt savu izskatu mūzikas automāta atspīdumā, rokā Rojs turēja krūzi ar aukstu kafiju, kuru bija nopircis pirms divām stundām (Rojs nekad nepirka neko ēdamu - viņš bija tik nabags, ka nevarēja atļauties Edija ēdienus), un lasīja sludinājumus. Tipisks aktieris bezdarbnieks.

- Patiešām nezinu, Roj. Es neeju uz kino.

- Ko tu saki par Polu Ņūmenu?

Kafejnīcā bija iestājies rīta apsīkums starp brokastu un pusdienu steigu - pie galdiem sēdēja tikai daži apmeklētāji.

- Kāpēc tu to gribi zināt, Roj?

- Es pārdomāju iespēju mainīt savu ārējo izskatu. Pataisīšu sevi seksīgāku.

Beverlija viņu nopietni uzlūkoja. Kaut arī viņa reti pievērsa uzmanību vīriešiem un jau sešus gadus nesaskatīja viņos nekā pievilcīga, tomēr labi redzēja, ka Roja Medisona ārējam izskatam nav nekādas vainas. Viņš patiesi izskatījās labi - tāds plastisks ekrāna elks. Edijs bieži atzīmēja, ka Ro-jam ar viņa seju un augumu nedabūt lomas ir kauna lieta. Taču Roja nelaime bija tā, ka cīņā ar okeāna haizivīm Rojs bija maza, nepazīstama zivtele. Šur un tur viņam izdevās dabūt dažas lomiņas bez teksta - reiz pat krāsainajā filmā “Bo-nanza ”, bet ar to bija par maz īstam lēcienam. Viņš piestrādāja, veikdams gadījuma darbus, kaut ko nopelnījis, tos pameta un diedelēja atkal, kad palika tukšā. Kā, piemēram, patlaban. Jau mēnesi Roja aģentei nebija nekā, ko viņam atbildēt, kad viņš tai piezvanīja pa telefonu.

- Manuprāt, tavam izskatam nav nekādas vainas.

- Pēdējais režisors, ar kuru tikos, teica, ka es esot pārāk fabiānisks. Vai tā ir taisnība, Beva?

Beverlija vēroja, kā viņš noskata sevi mūzikas automāta atspīdumā, grozot galvu no vienas puses uz otru un pieglaužot saveidotos matus atpaka] no pieres, un viņai bija vien Rojam jāpiekrīt: viņš tiešām izskatījās fabiānisks.

- Ja es tiktu pie vienas labas lomas! Runājošas lomas. Tad es viņiem parādītu, ko protu. Taču, pirms nav dabūta SAG karte, nevar tikt pie labas lomas ar tekstu. Bet, ja ne reizi neesi nospēlējis īstu lomu, SAG karti nedod. Velns par stenderi, Beva! Tikai vienu vem,vienu pašu reizi! Tad ļaudis redzētu, ko es spēju.

-Tev izdosies, Roj, - Beverlija laipni sacīja. - Reiz tev radīsies iespēja.

- Jā, - viņš noteica. - Tāpat kā veicās Edijam.

Rojs apmeklēja kafejnīcu jau astoņus gadus; viņš atcerējās ēdnīcu “Tonija karaliskie burgeri”, kad tā bija otrās šķiras ēstuve, kur tikai ielasmeitas, policisti un viņam līdzīgi aktieri ēda Edija sasmakušos burgerus. Bet tagad? Edijs brauca ar lepnu, jaunu “Edsel”, viņš guva panākumus.

Edija veiksmes pamatā bija pakāpeniskums. Tagad viņam piederēja sešas karalisko burgeru pārdotavas, un, ja pircēji iegādājās burgeru Pasadenas veikalā, viņš garantēja tādu pašu kvalitāti un garšu, kādu viņi bija izbaudījuši iepriekšējā nedēļā Santamonikas restorānā. Hamburgeru stendu virknes bija pavisam liels jaunums; Edijs bija apguvis Balto torni un Balto pili Austrumos, bet ne Rietumkrastu. Kaut kur tālu Dieva pamestajā Sanbernardīno brāļi Makdonaldi arī bija sākuši izveidot tādus stendus, bet tie nebija populāri. Sešos gados, kopš Beverlija ar garšvielām bija uzlabojusi Edija burgerus, viņš, pats sev par pārsteigumu, nāca pie apjautas, kas vajadzīgs mūsdienu sabiedrībai: ātra apkalpošana un stan-dartēdiens par zemu cenu. Edijs bija kļuvis bagāts ar saviem restorāniem, kaut arī burgerus joprojām lina papīrā un tos varēja nopirkt papīra maisiņā par desmit centiem gabalā. Edija moto skanēja: “Miljoniem cilvēku ieēduši karaliskos bur-

gerus,” - un tas bija uzrakstīts uz visām burgcru zīmēm tieši zem labi zināmā zeltītā krona.

Kafejnīcā ienāca pastnieks ar 1 iclo pasta somu pār plecu.

- Sveika, Beverlija! - viņš uzsauca, pasniegdams viņai nelielu kaudzīti ar aploksnēm.

-Sveicināts, Džonsona kungs! - Beverlija atteica, saņēmusi sūtījumu.

Pastnieks noskatījās, kā viņa rūpīgi izskata aploksnes. Viņa kaut ko gaidīja, bet viņš nezināja, ko. Fredam Džonso-nam patika skatīties uz skaisto, jauno Bevcrliju Hailendu. Viņš jau divdesmit gadus strādāja par pastnieku, bet vel nebija redzējis tik patīkamu meiteni kā Edija kafejnīcas vadītāju. Viņš cerēja, ka reiz saņems drosmi un uzaicinās Bc-verliju, piemēram, uz ķegļu spēli, bet. tad uzzināja no Edija, ka Beverlija ne ar vienu nesatiekoties. Viņai nebija drauga; īstenībā viņai vispār nebija draugu. “Kāda ir šī meitene?” Fredijs jautāja Edijam. Bet Edijam bija vien jāatzīst, ka viņš joprojām nezina par Beverliju vairāk kā pirmajā vakarā, kad viņa ienāca ēdnīcā meklēt darbu, kaut arī tagad viņa strādāja šeit jau sešus gadus.

Freds vēroja meitenes ašos pirkstus pāršķirstām aploksnes -viņai bija garas, slaidas un skaistas rokas. Tādas pašas kā pati meitene. Freds apbrīnoja Beverliju. Lai arī cik darba būtu kafejnīcā - pēdējā laikā te bija daudz cilvēku -, Be-verlijai ne matiņš neatrisa. Viņa vienmēr palika mierīga, klusa un savaldīga. Tērps vienmēr bija izgludināts un nevainojami tīrs; viņa nekad nepacēla balsi un nepārsteidzās. Beverlija atgādināja aukstu limonādi karstā dienā vai pikniku koku paēnā.

Beverlija nopūtās un nolika sāņus rēķinus un paziņojumus. Freds saprata: lai arī ko viņa tik centīgi bija meklējusi, tas nebija pienācis. Viņam iešāvās prātā, ka spētu iziet caur

uguni un ūdeni, lai sameklētu to, kas Beverlijai nepieciešams.

Bet ari Freda Džonsona pusmūža kvēle nespēja to nokārtot. Beverlija katru dienu gaidīja atbildi uz paziņojumu, kuru bija ielikusi avīzēs, lai izplatītu to pa visu valsti.

“Naomi Bērgesa-Dvaiere,” skanēja sludinājums, “atsaucieties savai meitai Reičelai, 1718, Hailendas avēnija, Holivuda, Kalifornija.”

Četru gadu laikā Beverlija nebija saņēmusi nevienu atbildi.

- Vai nevēlaties kaut ko, Džonsona kungs? Kokakolu vai ko citu?

Tāda viņa bija. Vienmēr uzmanīga un laipna. Frcds gan savās pastnieka gaitās jau bija ieturējies dažās pīrādziņu un delikatešu kafejnīcās, kur viņam tāpat tika piedāvāts uzkost. Tomēr viņš nekad neatteica Beverlijai. Fredam patika vērot, kā viņa pielej lielo kartona trauciņu ar sodas ūdeni. Viņam patika to saņemt no Beverlijas rokam un teikt:

- Paldies, tu esi eņģelis, - un noskatīties, kā viņa dažreiz pietvīkst.

Tieši jaunās Beverlijas nevainība pievilka veco Frcdu. Viņas šķīstums. Pēc Beverlijas izskata skaidri varēja redzēt, ka viņa nav pat skūpstījusies.

Kad pastnieks bija saņēmis savu ierasto dzērienu, Beverlija aizvēra rēķinu grāmatas un palika tās zem kases aparāta. Kopš Edijs un viņa sieva Laverna vairs nestrādāja kafejnīcā, Beverlija bija pārņēmusi vadītājas darbu un mēģināja tikt kaut kādā skaidrībā ar Lavernas mistisko grāmatvedību. Tāpēc Beverlijai pēdējā laikā bieži nāca prātā Karmclila.

Tajā briesmīgajā naktī pirms sešiem gadiem, kad Beverlija, toreiz Reičela Dvaiere, iesēdās vilcienā, kas devās uz Kaliforniju, viņa nozvērējās nemūžam vairs nespert kāju Tek-sasā.

Tomēr laiks dziedē brūces. Dzīvojot laipnu un krietnu cilvēku vidū, Beverlijai noplaka rūgtums, kuru viņa bija izju-lusi pret Heizelu. Beverliju no viņas šķīra gadi un daudzas jūdzes, un nu Beverlijas drošajā un kārtīgajā dzīvē, nemaz nepieminot viņas iekrājumus bankā, vairs nebija vietas senajām naida jūtām. Viņa jau ar nostalģisku patiku varēja atcerēties draudzeni Karmelitu Heizelas namā, un pēdējā laikā viņa arvien vairāk un vairāk domāja par Karmelitu un iemesliem, kāpēc viņa nav atbildējusi uz Beverlijas vēstulēm.

Bet šobrīd nevarēja būt ne runas par braucienu uz Tek-sasu. Edijs plānoja jaunas vietas nākotnes veikaliem un kafejnīcas pārbūvi, lai varētu to efektīvāk izmantot, piemēram, ierīkot automašīnu novietnes, un kafejnīcas vadību viņš bija atstājis Beverlijas rokās. Viņai nebija iebildumu. Taču tas aizņēma viņas laiku no rīta līdz vakaram. Toties viņa neizjuta vientulību; viņa varēja atrunāties no brīvā laika pavadīšanas ar kafejnīcā iegūtajiem draugiem. Aizņemtība ļāva koncentrēties vienīgajam svarīgajam uzdevumam viņas dzīvē; atriebībai Denijam Makejam.

Kafejnīcā ienāca jauna sieviete un pasūtīja divus uz oglēm ceptus burgerus. Viņa nesa uz rokām mazu bērnu, un Be-verlija, saņemdama pie kases naudu, pajautāja;

- Cik veca ir jūsu mazulīte?

- Gandrīz divi gadi, -jaunā māte ar lepnumu atbildēja. - Vai ne, Sindija?

Bcvcrlija skumji noskatījās uz bērnu. Ja viņas bērniņš dzīvotu, viņam tagad būtu pieci gadi.

- Lūdzu, - viņa piedāvāja meitenītei piparmētru konfekti.

- Saki paldies, Sindija, - jaunā māmiņa teica, un Bcver-lija noskatījās, kā viņas aiziet.

Rojs piecēlās no galda, iemeta automātā desmit centu monētu un paveras sava attēla. Marlijs Robinss sāka dziedat “Elpaso”.

- Nezinu, Beva, - Rojs Médisons ierunājās, aiziedams līdz letei un uzmezdams tievo kāju pāri soliņam. - Es tik ļoti strādāju pie sava izskata. Viņi vienkārši mani negrib.

Beverlija Roju kārtīgi nopētīja. Kaut viņš visu laiku neliktu automātam spēlēt šo dziesmu! Ārpus Dienvidiem kantrimūzika nebija modē. Viņa par to tikai priecājās, jo tā viņai atsauca atmiņā nepatīkamo.

- Varbūt tev tiešām ir jāmaina savs izskats, Roj.

Rojs uzmeta Beverlijai iztrūcinātu skatienu. To viņam

vēl neviens nebija teicis.

- Kas vainas manam izskatam?

-Tu pats jau nupat teici, ka jāmainās.

Rojs sarauca pieri. Jā, viņš tā bija teicis, tāpēc ka gaidīja komplimentus, nevis apvainojumus. Skaidrs, ka Beverlijai trūka takta izjūtas. Rojs paskatījās uz viņu. Beverlijai bija tik atklāta seja. Viņa nekad netēloja kautrīgo, nezobojās, neākstījās un tik tikko kādreiz pasmaidīja. Viņa uztvēra dzīvi ļoti nopietni un, kad viņai ko jautāja, atbildēja pavisam vaļsirdīgi.

Tātad Beverlija patiešām uzskatīja, ka Rojam jāmaina izskats.

- Svētā govs, - viņš noraizējies nomurmināja.

Bet Beverlija iznāca no letes šajā pusē un apsēdās viņam blakus.

-Tev vairākas reizes ir teikuši, ka tu izskaties pēc Fabiā-na, - viņa klusi ierunājās. - Varbūt tāpēc tevi nenolīgst. Viņiem jau ir Fabiāns. Toties viņiem nav Roja Medisona.

Nu jau Beverlija ieintriģēja Roju. Neviens, ne māte, ne māsas, ne kaimiņi, ne gadījuma draugi, nebija devuši padomu

mainīt tagadējo ārieni. Varbūt tieši tas viņam bija nepieciešams.

- Jā, bet kas ir Rojs Medisons? - viņš jautāja, pētīdams sevi spoguli aiz letes.

Beverlija apskatīja viņu.

- Nezinu, Roj. Vai tu esi mācījies koledžā?

-Nē.

- Tu izskaties pēc koledžas studenta. Tu esi līdzīgs Bo-bijam Raidelam vai Rikijam Nelsonam.

- Kas tur ļauns?

5

- Pārāk sapucējies.

- Sapucējies?

- Mākslots, bet tu tāds nemaz neesi. - Beverlija viegli sarauca pieri. - Tu izskaties pēc tāda, kam ir kas slēpjams.

- Slēpjams? - Rojs mazliet nervozi iesmējās. - Man?

- Nenēsā tādus matus!

Rojs kā aizstāvoties pacēla roku.

- Es tā cenšos, lai tic stāvētu tieši tā.

- Skaidrs. Tieši tā tic arī izskatās. Tas nav dabiski, Roj. Tas nav patiesi.

Rojs paskatījās spogulī. Kā gan matu sakārtojums varēja nebūt patiess?

- Ko tu man iesaki?

- Esi dabisks! Tāds, kāds tu esi patiesībā. Tu neesi līdzīgs pārējiem. Tev ir savs stils. Nepiespied sevi pieņemt citu personības.

- Bet viņu stilu pērk! Meitenēm tas šķiet seksīgi.

- Roj, ir dažādi seksīguma veidi, - Beverlija klusi teica. - Dažiem vīriešiem nepiestāv šāda sasuka. Viņi izskatās neīsti.

Rojs iesmējās.

- Kā tad tu tik pēkšņi esi kļuvusi par vīriešu eksperti? -

Kafejnīcā visi zināja, ka Beveriija nekad nesatikās ar vīriešiem.

- Neķepē matos želeju, - Beveriija turpināja.

- Bet tad tic būs izspūruši uz visām pusēm!

Beveriija turpināja viņu nopietni novērtēt. Rojs pats to

bija izraisījis. Viņam nevajadzēja jautāt, ja negribēja dzirdēt atbildi. Martija Robinsa samtainā balss piepildīja mazo kafejnīcu, atgādinādama dadžus, kaktusus, Teksasas tortilla, kukurūzas miltu plāceņus, uz oglēm ceptu gaļu, Sanantonio tveicīgās naktis, putekļus un mēnessgaismu.

- No kurienes tu esi, Roj?

Rojs apmulsis zaudēja piesardzību. Beveriija Hailenda nemēdza uzdot personiskus jautājumus.

- No Dienviddakotas.

- Esi dabisks! Esi tāds, kāds esi. Nemēģini tēlot izsmalcināto, tāpēc ka tu tāds neesi.

- Kā lai es to panāku?

- Nedari neko! Ļauj matiem krist dabiski. Lai vējš tos izpurina. Lieto bērnu šampūnu un vienkārši tos izsusini ar dvieli. Ļauj matiem mazliet ataugt uz ausīm, tad tev izskatīsies maigāki sejas panti.

Paraudzījusies pulkstenī, Beveriija piecēlās.

- Es kādu brīdi nebūšu, aiziešu uz mājām, Roj. Pasaki, lūdzu, Luī, lai uzmana veikalu.

Nolūkojies, kā Beveriija pakarina priekšautu un aizejot uzvelk džemperi, Rojs uzmeta pēdējo skatienu mūzikas automāta hromētajai virsmai. Bērnu šampūns!

Ar tādu algu, kādu Edijs Beverlijai maksāja, viņa varēja atļauties braukt ar mašīnu. Bet viņa negribēja tērēt naudu mašīnai un izmantoja autobusu, nopērkot ikmēneša braukšanas biļeti. Kaut gan Beveriija jau sen bija pārcēlusies no Edija māsas pansijas - tur valdīja pārāk liels troksnis viņa neīrēja lepnu dzīvokli. Bcvcrlija izvēlējās pieticīgu, mazu ēku ar sešpadsmit dzīvokļiem aiz Holivudas bulvāra. Tā bija balta, apmesta māja, apkārt auga palmas, un baseins bija tik mazs, ka nebija vērts tur nemaz lēkt iekšā. Hailcndas ielā Beverlija iekāpa autobusā un pēc divdesmit minūtēm jau nokļuva mājās. Viņai bija svarīgāki mērķi, kā izlietot naudu. Katru nedēļu viņa noguldīja naudu bankā, sev atstādama nelielu summu iztikai, kur varēja, grieza talonus, pirka nocenotas drēbes un ēda pusdienas par brīvu. Dolāri lēnām krājās. Viņa bija pacietīga, reiz viņa kļūs bagāta. Un tad viņa atradīs Deniju Make-ju.

Beverlija piegāja pie mājas tieši tajā brīdī, kad kaimiņiene Anna Heistingsa izņēma no kastītes pasta sūtījumus.

- Sveika! - viņai uzsauca pļāpīgā Anna. - Oho, vesela tonna Ziemassvētku apsveikumu! Puse nāk no mātes draugiem. Kāpēc viņa visiem dod manu adresi?

Beverlija pasmaidīja un devās augšā pa kāpnēm. Anna bija ievērojusi, ka Beverlija Hailenda reti ieskatījās savā pastkastītē. It kā viņa jau zinātu, ka tur nekad nekas nebūs atrodams.

- Neesmu tevi ilgi satikusi, - aploksnes rokās turēdama, Anna turpināja, sekodama viņai pa kāpnēm.

- Mums kafejnīcā daudz darba. Edijs aizbrauca uz Ko-vinu meklēt vietu jaunam veikalam.

Beverlija ielika atslēgu durvju slēdzenē, bet Anna apstājās viņai blakus.

- Es pastāstīju tētim par Edija burgeriem. Viņš teica, ka jūs varētu pārdot recepti un nopelnīt kaudzi naudas.

- Edijam jau daudzi piedāvājuši nopirkt slepeno recepti. Bet viņš negrib pārdot.

Tikai Beverlija un Edijs zināja, ka tā īstenībā ir viņas recepte. Tiklīdz kāds nāca ar priekšlikumu pirkt un izplatīt recepti, Edijs konsultējās ar Beverliju. Taču Beverlija vienmēr atbildēja:

- Tavi hamburgeri ir īpaši. Ja recepte būs visiem pieejama, pie tevis cilvēki vairs tā nenāks.

Edijs saprata, ka tas ir labs padoms, un atteicās pārdot recepti.

- Jā, - Anna negāja prom, kaut arī Beverlija jau devās iekšā dzīvoklī, - esmu ēdusi karaliskos burgerus. Tic ir patiešām labi.

Beverlija neaizvēra durvis kaimiņienei deguna priekšā. Viņa zināja, ka Anna Heistingsa ir vientuļa un katrā izdevīgā brīdī centās papļāpāt ar kaimiņiem. Beverlija jau bija redzējusi, kā daži viņu rupji izmet pa durvīm.

Beverlija teica:

- Vai nevēlies tēju ar ledu?

Anna vai palēcās no tāda uzaicinājuma.

Beverlija mita vienistabas dzīvoklī ar dīvānu vienā stūrī un virtuvi otrā. Bevcrlijai patika jaukais, saulainais skats no dzīvokļa uz Holivudas kalniem. Viņa bija iekārtojusi istabu ar aizkariem un spilveniem no lēta veikala, vairāk nekā tajā nebija. Beverlija dzīvoja nākotnei, līdz arto šobrīd bija spiesta nest upurus. Nākotnes vārdā viņa bija sev noteikusi stingru disciplīnu. Pirmos divus gadus, strādādama pie Edija, viņa paspēja pieņemties svarā. Pēc tam viņa nodzina liekos kilogramus un ieturēja diētu. Beverlija ēda pieticīgi - tieši tik daudz, lai saglabātu sevi formā, un neļāvās dārgām vai kaitīgām tieksmēm. Viņa nedzēra, nesmēķēja un negāja uz kino. Viņa nepirka greznas lietas, nelutināja sevi. Beverlijas Ilai-lendas askētiskā dzīvesveida stūrakmeņi bija disciplīna un smags darbs. Viss tika darīts ar aprēķinu, ka būs jāsatiekas kādu dienu ar Deniju.

Viņas likumiem bija divi izņēmumi: pirmkārt, mati, ku-ricm kairu nedēļu vajadzēja atjaunot platīnblondo krāsu, lai tie izskatītos dabiski. Reičelai Dvaierei bija jāpazūd pilnībā un uz visiem laikiem. Otrs izņēmums bija grāmatas. Beverlija tērēja naudu grāmatām. Turklāt ne tikai romāniem. Viņa pirka populārzinātnisko literatūru - par to, kā gūt panākumus dzīvē, kā tikt uz priekšu, - reālu cilvēku dzīvesstāstus, kuri nelokāmi, apņēmīgi, nebaidīdamies no riska, ar pareizo instinktu, kas vajadzīgs cilvēkiem, bija tikuši līdz pašai augšai. Pašlaik viņa lasīja Konrādā Hiltona “Esi mans viesis”.

- Kāpēc tu dienas vidū esi mājās? - Beverlija jautāja Annai - tāpat vien pieklājības dēļ. Annai Heistingsai nebija nekādas vainas, viņa tikai pārāk dedzīgi centās ar visiem draudzēties. Divdesmit divus gadus veca, mazliet par apaļu, ne sevišķi pievilcīga, Anna centās to kompensēt ar pāri plūstošu enerģiju, kas daudziem šķita uzmācīga. Bet Beverlija atcerējās, kā tas ir, kad jāstāv nomaļus un tik ļoti gribas tikt pieņemtai.

- Es šorīt darbā iesniedzu atlūgumu.

Beverlija paskatījās uz viņu.

-Cik žēl!

-Jā, man arī žēl. Tētis mani nogalinās. Un māte piemetinās, ka visu laiku jau mani no tā brīdinājusi.

Beverlija, tāpat kā visi, kam gadījās kādas darīšanas ar Annu, bija dzirdējusi šo stāstu. Pārmērīgi gādīgu un stingru vecāku meita centās uzsākt savu patstāvīgo dzīvi. Beigusi Ielejas valsts mākslas koledžu, viņa dabūja darbu Holivudā Brodvejas universālveikalā par skatlogu dekoratori. Tas bija cienījams darbs, tomēr Annas radošā daba meklēja māksliniecisku brīvību.

- Es viņiem piedāvāju lielisku projektu, kā šogad izrotāt skatlogus, - viņa aizrautīgi skaidroja. - Vai tu vari iedomāties: Ziemassvētki filmās!

-Man patiktu.

- Katrs logs būtu kā skals no filmas, piemēram: “Baltie Ziemassvētki”, “Brīnišķīgā dzīve”. Es izgreznotu logu ar dekorācijām no filmas, ar tērpiem, ar visu. Man ir draugs “Rietumu kostīmos” - tu zini.

Beverlija zināja. Annai Heistingsai visur bija “draugi”.

-Taču mans priekšnieks aizliedza. Viņš grib tikai Ziemassvētku vecīšus un rūķus. Tad es zaudēju savaldīšanos un pateicu to, ko nevajadzēja, es, Beverlija, burtiski satrakojos. Nevaru ciest, ka mani ierobežo, vai saproti?

- Ko tu tagad iesāksi?

Anna sadrūmusi maisīja tējā cukuru.

- Nezinu. Daudz vis darbu nepiedāvā tiem, kam mākslas skolas diploms. Māte grib, lai pārvācos atpakaļ pie viņiem un turpinu mācības, un dabūju maģistra grādu. Es nespēju ar viņiem kopā dzīvot, Beverlija! Viņi mani žņaudz nost!

Beverlijai par to nekas nebija zināms. Viņu neviens nekad nebija “žņaudzis nost” ar savu mīlestību.

- Mums vakar aizgāja oficiante, - Beverlija teica. - Es meklēju jaunu darbinieci. Vai negribi strādāt pie Edija?

Anna padomāja. Atklāti sakot, tas nebija nekas iepriecinošs.

- Ēdiens par brīvu, - Beverlija piebilda.

- Esmu ar mieru!

Pēc tam vairs necik daudz neatlika ko runāt, abas tikai vēl apsprieda, kā Kenedijiem ies pa Balto namu, Anna pajautāja, vai Beverlija jau ir lasījusi Erola Flinna “Mani ļaunie, ļaunie darbi”, bet Beverlija vienīgi atteica: - Ja būs laiks, izlasīšu. - Beverliju neinteresēja, kā kinozvaigzne pavada laiku, gulēdams uz lāčādām. Toties, kā uzkāpt pa karjeras kāpnēm un gūt finansiālus panākumus, jā, tas gan viņu interesēja.

“Veikt lielus darbus...” rakstīja Konrāds Hiltons, “nozīmē vispirms sapņot lielus sapņus. ” Lai nu ko, bet Beverlija visu mūžu bija sapņojusi.

Anna nesteidzās iet prom uz savu vientuļo, tukšo dzīvokli, ja bija radusies nenovērtējama iespēja pārmaiņas pēc pasēdēt pie kāda cita galda un parunāties, it kā abas būtu vecas draudzenes. Beverlijai nebija iebildumu. Viņa skatījās, kā Annas tuklās rokas pārcilā saņemtās vēstules, un klusībā pārdomāja, vai nevajadzētu vēlreiz uzrakstīt Bellai un Kar-melitai. Pēdējā vēstule pirms diviem gadiem bija atnākusi atpakaļ ar atzīmi: “Adresāts tur vairs nedzīvo.”

- Ak nē! - Anna novaidējās.

- Kas tad nu?

Anna pavicināja gaisā vēstuli.

- Atkal mana māsīca! Mīlā stundin, kaut viņa liktu mani

» •> >

mierā! Māsīca mūsu ģimenē ir bagātniece. Viņiem ir māja kalnos, un viņi ir briesmīgi snobi. Māsīca katru gadu rīko milzīgu Ziemassvētku balli, un mamma katru gadu piespiež mani tur ierasties.

- Vai tev nepatīk viesības?

-Man nav iebildumu, taču pārejās ielūgtās meitenes ierodas ar pavadoņiem. Es eju ar vecākiem. Pērn es mātei pateicu, ka vairs tur nebraukšu, un mēs pamatīgi sastrīdējāmies. “Tu satrauksi tanti Fī!” mamma sauca. “Tas nebūs glīti!” Mana māte gluži vienkārši neko nesaprot. Esmu divdesmit divus gadus veca, un man, Beverlija, nav drauga.

- Man arī nav.

Anna acis vien iepleta. Viņa skatījās uz apskaužami slaido augumu, nevainojami blondajiem matiem, brīnišķīgo seju un neticēja savām ausīm.

- Tā ir taisnība, - Beverlija turpināja. -Man nav drauga. Ja mani uzaicinātu uz viesībām, es ietu viena.

- Ko tu teiktu, ja... - Anna lēni ierunājās. Tad, atcerējusies vēstuli, viņa ātri turpināja: - Man noteikti jābūt, bet es miršu nost, ja iešu kopā ar vecākiem. Varu apzvērēt, ka Dženeta - mana māsīca - to dara speciāli, lai man nodarītu pāri! Mēs jau gadiem nesatiekam, un katra ģimene cenšas gūt virsroku. Kopš tā laika, kad mēs ierīkojām peldbaseinu pirms viņiem.

- Vai tu nevari atrast kādu, ar ko iet kopā? Tu taču noteikti pazīsti kādu, kurš būtu ar mieru tev izlīdzēt.

Anna tikai skumji papurināja galvu.

- Es mēģināju, kad man bija deviņpadsmit gadu. Zēni, kuriem es palūdzu, uzskatīja, ka uzaicinājums uz dejām nozīmē vismaz saderināšanās mēģinājumu. Tas viņus aizbiedēja. Nu gan man šodien trāpījušās divas neveiksmes!

- Ko tu gribi, kas man jādara? - Rojs Mcdisons vaicāja vēlāk - īsā atelpas brīdī pēc pusdienu steigas.

Bcverlija sēdēja ar viņu pie galda un kopā ēda jalapeno kartupeļus uz kafejnīcas rēķina. Viņa apēda trīs, Rojs norija visus pārējos.

- Vai tu nevarētu pavadīt manu draudzeni uz Ziemassvētku balli?

- Kuru?

- Manas mājas kaimiņieni.

- Kāpēc viņa pati nevar sev sameklēt draugu? Vai viņa ir neglīta?

- Viņa ir ļoti jauka meitene.

Rojs nodūra acis un pievērsās savām rokām. Atkal kāds viņu gribēja uz labu laimi savest kopā. Māte un māsas jau vienā laidā centās sagādāt viņam draudzenes. Rojs nevarēja atzīties, ka viņas tikai velti tērē laiku, ka viņu neinteresē meitenes - viņas nezināja par Roja draugiem un tā viņam bieži nācās augu vakaru mocīties ar meitenēm, kuras dedzīgi ilgojās pēc saderināšanās gredzeniem. Viņš to ienīda.

-Atvaino, Bcva! Es negribu.

- Tāpēc ka tu esi homoseksuālis?

Rojs tik asi parāva uz augšu galvu, ka viņa kakls nokrakšķēja vien. Viņš nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Tad ar mokām izspieda:

- Kādas muļķības, Beva! Par ko tu runā? Ko tu zini par tādām lietām...

Tā bija likteņa ironija, ka Beverlija pirmo reizi sastapās ar homoseksuāļiem Heizelas namā. Viņi to apmeklēja cerībā tikt ar sevi galā. Reizi pa reizei jauns, šaubu mākts cilvēks atnāca nopirkt sievieti, lai pierādītu savu vīrietību. Viss beidzās ar pārgulēšanu un līdzjūtīgu uzklausītāju meklēšanu. Prostitūtas galu galā bija tikpat vajāti radījumi kā homoseksuāļi. Beverlija bija dabūjusi dzirdēt daudz tādu stāstu.

-Paklau, Roj, - Beverlija turpināja savā mierīgajā, nopietnajā runasveidā, - Anna Heistingsa nemeklē draugu. Tā būs tikai izlikšanās. Tu mums esi vajadzīgs šai spēlei.

Rojs Mcdisons tik vien spēja kā noskatīties uz mūžam neizdibināmo Beverliju.

- Bet kā tu zini? - viņš klusi jautāja, paskatīdamies apkārt. - Vai to var redzēti

- Manuprāt, neviens pat nenojauš, Roj.

- Tad - kā tu zini?

- Roj, Anna Heistingsa ir vientuļa un nelaimīga, - Beverlija izvairījās no atbildes, kā dažkārt darīja, kad negribēja teikt taisnību un nevarēja melot. - Tās ir ģimenes viesības, un Anna izmisīgi grib izrādīties vienas māsīcas priekšā. Ar tevi pie sāniem viņa izsauks sensāciju.

Roja skatiens uzdzirkstīja pret nospodrināto, hromēto mūzikas automātu.

-Tu tā domā?

- Tu esi aktieris, Roj. Uztver to kā lomu.

- Lai notiek! - Rojs lēni atteica, beidzot pasmaidīdams pa visu seju. - Tā nav slikta ideja.

- Tātad tu piekrīti?

- Pagaidi! Kāds man no tā būs labums?

- Kā to saprast?

- Tā meitene grib izrādīt savu pārākumu pār draugiem un radiniekiem, un kas man no tā? Ja viņa vēlas mani noalgot, lai tēloju to lomu, tad viņai man jāsamaksā.

- Jāmaksā - tev?

- Jā. Kāpēc gan ne? Es taču esmu aktieris, vai tad ne? Un jūs mani algosiet lomai, vai ne?

Beverlija nopētīja viņu. “Patiešām,” viņa nodomāja, “kāpēc gan ne? Par Annas naudu viņu pavadīs pats izskatīgākais vīrietis visā ballē, Annu noteikti apskaudīs draugi, kuriem patīk Fabiāns, un viņa saņems nedalītu Roja uzmanību, jo nedraud briesmas, ka viņš flirtēs ar citām sievietēm.”

- Labi, - viņa teica, - tev samaksās.

Rojs guva vispārēju atzinību.

Anna nebija ilgi jāpārliecina, ka jāsamaksā trīsdesmit dolāri. Nākamajā dienā, ieradusies kafejnīcā veikt oficiantes pienākumus, viņa tikai uzmeta Rojam vienu skatienu - un darījums bija noslēgts. Kad Rojs atbrauca Edija jaunajā “Ed-sei”, nevainojami ģērbies, ar orhideju pušķi rokā, Anna nosprieda, ka viņš būtu bijis simts dolār u vērts.

īstais sprādziens notika ballē. Snobiskais tēvocis Els bija noalgojis kalpotājus, kas uz ielas novietoja mašīnas, vietējā grupa spēlēja tvista ritmus. Meitenes bija ģērbušās košās blūzītēs ar pērlītēm un šauros svārkos vai Žaklīnas Kenedijas “A” silueta kleitās, visām bija ponija frizūras un kājās modernas smailpapēžu kurpes. Anna bija pacentusies un uzvilkusi dekoltētu kleitu ar nepieciešamajiem garajiem cimdiem rokās. Dženeta Heistingsa, sasveicinājusies ar māsīcu, jau gribēja izmest piezīmi par viņas brīnišķīgi slaido kleitas līniju, tc pēkšņi ieraudzīja Annai blakus kaifigo vīrieti.

Ne Dženeta, ne viņas draudzenes tādu vēl nebija redzējušas. Visi pārējie pavadoņi bija ģērbušies melnos uzvalkos ar baltiem krekliem un šaurām kaklasaitēm, atpakaļ atglaustie mati saeļļoti spīdēja, turpretī Annas draugam kājās bija brezenta bikses, virs tām liels, rupji adīts džemperis, un gaišie smilškrāsas mati dabiski krita pār pieri un krekla apkaklīti, radot tādu kā kautrīga, viegli aizvainojama puiša iespaidu, kas šajā ballē atkausēja visu sieviešu sirdis. Līdz vakara beigām vairums meiteņu jau drūzmējās ap interesanto Roju cerībā notvert kādu viņa skatienu. Viņām par lielu pārsteigumu, Rojs redzēja tikai un vienīgi tuklo Annu, kura savukārt izraisīja daudzu puišu ziņkāri - kas gan Annā bija tik pievilcīgs, ka viņa noķērusi tādu puisi. Vakara gaitā viņa četriem bija iedevusi savu telefona numuru.

Pēc pāris dienām kādu rītu Rojs ienāca pārpildītajā kafejnīcā un pasūtīja divus burgerus un klāt vēl sieru. Beverlija tobrīd tīksminājās par kādas pircējas bērnu, to glāstīdama un turēdama rokās, tāpēc Rojs automātā uzlika “Elpaso”, tādējādi uzreiz pievērsdams viņas uzmanību. Kā parasti.

- Uzmini! - Rojs iesaucās, iedams pie viņas. - Vai atceries direktoru, kuru es satiku Annas māsīcas viesībās? To, kurš teica, ka viņam patīkot mans stils, un iedeva man savu vizītkarti. Vai tu, Beva, vari iedomāties? Viņš piedāvāja man lomu reklāmā.

-Brīnišķīgi, Roj!

- Lūdzu, - Rojs teica un no aizmugures kabatas izvilka maku. - Tas tev.

Beverlija paskatījās uz desmit dolāru naudaszīmi.

- Kāpēc?

- Tā ir tava daļa. Tos trīsdesmit dolārus es nopelnīju tik viegli kā neko savā mūžā. Pie tam tagad varu dabūt darbu. Esmu tavs parādnieks, Beva.

-Tu man neko neesi parādā, Roj. Es tikai gribēju iepriecināt Annu.

-Turklāt tu palīdzēji izveidot manu jauno izskatu. Ja tu būtu vakar redzējusi manu aģenti! Viņai gandrīz acis izsprāga no pieres, kad iegāju pie viņas. Viņa domā, ka man kaut kas atradīsies. Tātad esmu tev parādā, Beva. - Rojs iespieda Beverlijai plaukstā banknoti. Viņa to paturēja.

Beverlija atgriezās pie kases aparāta, kur cilvēki stāvēja rindā, lai samaksātu par burgeriem. Viņa sajuta rokā desmit dolārus. Pēcpusdienā tā nonāks bankā.

20

- Smaga trauma! Smaga trauma! - sauca balss iekšējā sakaru sistēmā.

Linda Markusa, jau gatavodamās iet dušā, pacēla galvu un paskatījās uz skaļruni pie sienas.

- Ārste Markusa - uz neatliekamo palīdzību! - balss ziņoja. - Ārste Markusa - uz neatliekamo palīdzību!

Ātri uzvilkusi zaļo ķirurga uzsvārci, Linda metās prom pa gaiteni, kaut arī bija cerējusi nomazgāties dušā un pēc tam kaut ko ieēst. Viņa negaidīja liftu, bet skrēja lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm un pēc brīžajau bija neatliekamās palīdzības telpās.

Tur valdīja haoss. Māsiņas un tehniskie darbinieki skraidīja, klādami palātās jaunas gultas, ieradās trīs rezidenti baltos virsvalkos un viens ķirurgs sporta tērpā. Linda devās taisnā ceļā uz neatliekamās palīdzības bloka radiotelpu. Skaļrunī kauca sirēna un feldšeris kliedza:

- Mums ir četri pacienti! Daudz naža dūrienu!

- Ak Dievs, - Linda izmeta, - bandu kautiņš. - Viņa paņēma mikrofonu un sacīja: - Te ārste Markusa. Vai varat noteikt katra stāvokli?

-Trijiem ir normāls, dakter. Bet ceturtais saņēmis dūrie-

nu krūšukurvja kreisajā pusē. Nāk asinis, pulss ir vājš, zīlītes paplašinātas...

- Kontrolējiet elpceļus! Un uzvelciet spiediena bikses!

Linda palūkojās uz māsiņu, kas stāvēja viņai blakus,

viņu skatieni satikās, un māsa mikrofonā jautāja:

- Kad jūs būsiet klāt?

- Pēc septiņām minūtēm.

- Velns lai parauj! - Linda nočukstēja. - Vai varat sākt intra v c n o/o ievadīšanu?

- Nē, dakter. Vēnas ir saplakušas, un jūga vēnas ir tukšas, un - nolādēts!

- Kas ir?

- Nav pulsa!

Linda ar māsiņu skatījās uz radio, klausījās, kā gaudo “ātrās palīdzības”sirēna un feldšeri ātri sarunājas.

Linda izmetās no radiotelpas un burtiski uzdrāzās virsū vecākajai māsai.

- Gatavojieties torakotomijai! - Linda sauca. - Es vēršu valākrūŠukurvi.

Pēc sešām minūtēm viņa izdzirdēja kaucam sirēnas, un balss radio kliedza: - Mēs esam klāt!

Brigāde izskrēja laukā un gādāja nestuves, griezīgi kaukdamas, piebrauca arī trīs policijas mašīnas. Linda paķēra sterilus cimdus, kad izdzirdēja kāju dipoņu pa gaiteni, un vecākā māsa ziņoja:

- Krūšukurvja ievainojums ir klāt.

Lindas māsiņajau bija sagatavojusi telpu neatliekamai torakotomijai: uz sterila galda stāvēja ribu plētēji, naži, gari instrumenti, pārsienamo kaudzes. Brigādei nebija laika pilnībā veikt sterilizāciju: viņi stāvēja tajās pašās drēbēs, kādās bija izdzirdējuši izsaukumu; cimdotās rokas bija sterilas.

Jaunekli, kurš gulēja bezsamaņā, steidzīgi uzlika uz operāciju galda; anesteziologs sāka kontrolēt elpceļus. Divi nobāluši rezidenti izdarīja vēnas sekciju gan roku, gan kāju locītavām, tehniskais darbinieks turēja gatavībā fizioloģisko šķīdumu. Linda stāvēja tūlīt aiz māsiņas, kura burtiski izlēja ādas antiseptisko līdzekli pār krūtīm; Linda izdarīja incīziju no krūšukaula lokveidā līdz pašai mugurai. Kad krūšukurvis bija atvērts, sāka tecēt asinis.

Linda pasniedzās un saņēma zēna sirdi. Sirds dobumā nebija asiņu.

Viņa paskatījās zēna sejā. Viņam nevarēja būt vairāk par četrpadsmit piecpadsmit gadiem.

Viņš ir tik jauns, viņa nodomāja un izmisīgi sāka masēt sirdi. Lūdzu, neļauj viņam mirt...

Zālē iestājās klusums. Seši sadrūmuši cilvēki vēroja, kā ārste Markusa izdarīja sirds masāžu, viņas roka bija asinīs līdz elkonim, uz pieres sviedri.

Lūdzu! Lūdzu, dzīvo!

- Neizdosies, dakter, - anesteziologs teica.

Linda nelikās viņu dzirdam. Viņa aizvēra acis. Pusnolie-kusies pār bezsamaņā guļošo jaunekli, sāpošu muguru, Linda turpināja nerimstošo masāžu.

- Viņa smadzenēm pārāk ilgi nav bijis skābekļa... - anesteziologs iesāka.

- Pagaidiet! - Linda viņu pārtrauca. - Manuprāt...

Linda sajuta rokā vieglu kustību. Tad sirds sāka palielināties.

Linda vērsās pie vecākās māsas.

- Vai kardioloģijas brigāde ir gatava?

- Jau gaida blakus.

- Sakiet viņiem, ka zēnam ir pārplēsts kreisais kambaris. Sašūšu...

Pēc divām stundām viņa sēdēja ķirurģiskās nodaļas ārstu atpūtas telpā. Vecais ārsts Keins diktēja pa telefonu rīkojumu, un divi ķirurgi snauda, atlaidusies krēslos.

-Linda, tu izskaties šausmīgi!

Linda novērsās no pacienta slimības vēstures, kuru pašreiz rakstīja, un, uzmetusi ārstam Mendosam iznīcinošu skatienu, teica:

- Paldies!

- Nē, nē! Patiešām. Tu izskaties briesmīgi. Tu pārāk daudz strādā.

Linda nopūtās, aizvēra mapi un iekārtojās uz ērtā dīvāna. Lielais krāsu televizors bija noregulēts uz ziņām, kas tika raidītas pulksten sešos; Linda skatījās uz ekrānu, bet neko neredzēja.

- Labi, labi, Hosē, - viņa gurdi piekrita. - Es strādāju par daudz. Šodien ir mana septītā diena, kad strādāju ar “ātrās palīdzības” atvestajiem.

Mendosa saviebās. Neviens no ārstiem necieta šos izsaukumus. Tādu jezgu parasti centās uzgrūst dežurējošiem ārstiem un jaunajiem.

- Klau, draudziņ, - viņš teica, - tikai nesaki, ka tev vajadzīga nauda.

Nē, Lindai nebija vajadzīga nauda. Bet viņa nevarēja pateikt skaistajam ortopēdijas ķirurgam, kura sabiedriskā dzīve līdzinājās žurnāla “People” aprakstiem, ko tieši viņai vajadzēja. Vārdu sakot, viņai vajadzēja tikt prom no vientulības, kas viņu vajāja pašas mājā okeāna krastā.

Vientulība uzglūnējaun gaidīja viņu katru nakti, ledaina vientulība karājās virs sāļu vēju appūstajām ārdurvīm, gatava aprīt Lindu, tiklīdz viņa iegāja mājā un iededza uguni. Tā piesteidzās tāpat kā mūžīgā viļņu šalkoņa, un Linda palika stāvam uz sliekšņa starp krastā izskalotajiem baļķiem un planējošām kaijām, nespēdama pakustēties.

Kā viņa varēja pateikt šim vīrietim, kuram meitenes bariem riņķoja apkārt un kurš katru vakaru apmeklēja viesības, ka viņa baidās pati no savas mājas?

“Ātrās palīdzības” pacienti bija kā attaisnojums, ka viņa varēja palikt slimnīcā un pārgulēt kādā dežūrtelpā. Viņa varēja darboties, būt aizņemta, strādāt līdz spēku izsīkumam, tā, lai prātā nenāktu nekādas citas domas. Svētās Katrīnas slimnīca atradās tuvu krastam un Klusā okeāna piekrastes maģistrālei, tāpēc neatliekamās palīdzības plašais medicīnas komplekss nodarbojās ar milzīgu daudzumu autoavāriju, sērfošanas, laupīšanas un kautiņu upuriem. Linda bez mitas izmeklēja, noteica diagnozes, šuva un operēja pacientus. Viņa dzēra milzīgus daudzumus stipras, melnas kafijas, ēda sakaltušu dāņu maizi un zaudēja svaru. Zaļais virsvalks nokarājās, kad viņa to uzvilka.

Linda juta Hosē Mendosas pētošo skatienu, bet ignorēja to. Kad viņš pirms trim gadiem sāka strādāt Svētās Katrīnas slimnīcā un tika atzīts par prasmīgu ķirurgu, starp kura pacientiem bija slaveni sportisti un kinozvaigznes, Hosē pievērsa uzmanību vientuļajai ārstei Markusai, kura allaž turējās savrup. Viņa atvairīja tuvināšanās mēģinājumus stingri, tomēr draudzīgi. Toreiz Linda bija palikusi viņam neizprotama mīkla, un arī tagad viņa bija mīkla. Hosē zināja, ka viņa nav precējusies un viņai arī mīļākā nav, kā vēstīja slimnīcas īpaši aktīvais baumu birojs. Izskatījās, ka Linda tikai strādāja.

- Vai drīkstu dot padomu, draudziņ? - Hosē jautāja.

Linda paskatījās uz viņu. Hosē Mendosas seksualitāti tikai palielināja pelēkais operāciju virsvalks. Kur nu vēl starojošā latīņa pievilcība, tā ka nebija nekāds brīnums, ka visas slimnīcas māsiņas bija viņā iemīlējušās.

- Redz, ka! - novilka vecais ārsts Kcins. - Paskaties tik!

Linda un Hosē pievērsās televizoram.

Ekrānā bija redzams Denijs Makejs iznākam no Amerikas iepriekšējā prezidenta rezidences. Visiem par pārsteigumu, viņš tikko bija akceptējis Dcnija Makeja kandidatūru prezidenta postenim. Denijs smaidīja un māja kamerām, roku sievai ap vidu aplicis, reportieru pūļa ielenkts. Šis vīrs bija apņēmības pilns iekļūt Baltajā namā.

- Paskat tik, - atkārtoja vecais ārsts Kcins. - Kas to būtu domājis, ka Makejs dabūs viņa atbalstu? Tagad citiem sacensības dalībniekiem ir par ko padomāt!

-Vai jūs domājat, ka viņu jūnijā ievēlēs?- Hosē jautāja.

Ārsts Kcins piecēlās un devās laukā no istabas.

- Mani tas nemaz nepārsteigtu. Viņš jau ir kļuvis par nacionālo varoni.

- Viņš ir ari gudrs, - ārsts Mendosa rāmi piebilda. - Viņš dara visu, vienīgi nenāk un nepaziņo, ka ir nākamais Džons Kenedijs.

Viņi vēl brīdi skatījās televīzijas ziņas, tad beidzot citi ārsti atstāja atpūtas telpu un Hosē ar Lindu palika vieni. Hosē piecēlās, izslēdza televizoru un paskatījās uz Lindu.

- Kājūtas tavs pacients? Jaunais gangsteris.

- Viņš ir komā, bet aknu un nieru funkcijas ir atjaunojušās. Manuprāt, viņš atveseļosies.

Hosē Mendosa domīgi uzlūkoja sievieti, kas sēdēja uz dīvāna, tad pagrūda krēslu viņai pretī un apsēdās, elkoņus uz ceļgaliem uzlicis.

- Vai drīkstu parunāt ar tevi, draudziņ? - viņš klusi jautāja.

Linda pasmaidīja un noņēma zaļo papīra cepurīti no galvas. Tik labi bija ļaut kondicionētāja vēsajam gaisam uzpūst uz sakarsušās pieres. Viņa bija uzlikusi cepuri, kad gāja uz operāciju agri no rīta, un tā ari nebija to noņēmusi.

- Par ko tad tu gribi runāt? - viņa jautāja, iemetot cepuri atkritumu grozā.

- Kāpēc tu sevi tā nodzen?

Linda paskatījās uz vīrieti. Viņai pretī raudzījās godīgas un sirsnīgas acis.

- Kāpēc cilvēki vispār tā dara? - viņa klusi pajautāja. - Man tas ir darbs. Tu sevi nodzen citādā veidā.

Hosē nopietni pamāja.

- Nestrīdos. Pēdējo reizi es iegriezos savās mājās pagājušās nedēļas nogalē, lai paņemtu tenisa raketi. Bet mans trakums mani vismaz izklaidē. Tu, draudziņ, visu brīvo laiku aizpildi ar darbu. Tas nav veselīgi.

Linda jau gribēja piecelties, bet Hosē viņu ar roku maigi apturēja.

- Došu tev padomu, - viņš teica. - Es jau agrāk esmu redzējis cilvēkus tā rīkojamies. Viņi nostrādājas līdz nāvei, lai kaut ko aizmirstu, citi — lai ar kaut ko piepildītu dzīvi. Citi - lai bēgtu no kaut kā. Bet es tev teikšu, draudziņ, ka tas nav atrisinājums.

- Ko tad tu pats dari? - Linda klusi jautāja.

Hosē atliecās taisni un pievērsa skatienu sienai.

- Kādreiz savā zemē es biju precējies. Bet viņa nomira. Kad viņa izgaisa no manas dzīves, gaisma tajā nodzisa. Tagad esmu iegādājies daudz draugu un katru vakaru eju uz viesībām. - Viņa acis atkal pievērsās Lindai. - Bet, kā jau teicu, tas nav atrisinājums.

Linda atbildēja uz viņa skatienu. Cauri aizvērtajām durvīm bija dzirdami ķirurģiskās nodaļas trokšņi: brauca ratiņi, māsiņas deva rīkojumus, pa iekšējo sakaru sistēmu skanēja balsis. Linda iedomājās Beriju Grīnu. Viņš atkal bija zvanījis, lai aicinātu uz satikšanos. Linda vilcinājās un gandrīz jau gribēja iet. Bet. galu galā atteicās, jo nevelējās nokļūt guļamistabā. Vismaz pagaidām vēl ne, kamēr viņa ar “Taurenīša” palīdzību vēl nebija atrisinājusi savu problēmu.

- Kāpēc tu negribi ar mani aiziet vakariņās? - Hosē Mendosa jautāja. - Mēs varētu parunāties.

Linda ielūkojās tumšajās, sirsnīgajās acīs un pasmaidīja.

- Viss būs kārtībā, Hosē, - viņa klusi atbildēja. - Paldies par rūpēm!

Apmulsis Hosē Mendosa noskatījās, kā Linda iziet no atpūtas istabas.

21

Teksasa, 1963. gads

“Manuels mani gandrīz, nogalināja! Reičela, Tev man jāpalīdz/”

Karmelitas izmisuma pilnās vēstules teksts atkal un atkal skanējaBeverlijas galvā, kad viņa zilajā “Corvair” traucās pa maģistrāli no Ņūmcksikas uz Teksasu. Radio atskaņoja “Telstar”.

Karmelita nebija rakstījusi piecus gadus. Tad pēkšņi pagājušajā nedēļā Reičelai Dvaierei uz kafejnīcu pienāca vēstule.

“Mēs briesmīgi sastrīdējāmies,” Karmelita rakstīja. “Manuels mēģināja mani nogalināt. Es vairs tā nespēju dzīvot, Reičela. Mēs reiz viena otrai apsolījām palīdzēt nelaimē. Ceru, ka saņemsi manu vēstuli, jo šoreiz esmu nokļuvusi īstās nepatikšanās.”

Beverlija atstāja kafejnīcu Annas lleistingsas pārziņā un nu brauca automašīnā pa Teksasas plašumiem. Pirmo reizi pēc deviņiem gadiem.

Gaisā jautās pārmaiņas. Beverlija to sajuta. Pasaule virzījās uz priekšu aizvien ātrāk un ātrāk. Krievi bija uzsūtījuši

kosmosā cilvēku, visi dejoja tvistu, par nacionālo apsēstību bija kļuvušas bumbu patversmes. Beverlijai šķita, ka pasaule atrodas bezdibeņa malā un Amerikā tik ilgi zināmais dzīvesveids pēkšņi radikāli un uz visiem laikiem mainīsies.

Konkrēti viņa neko nevarētu paskaidrot. Viņa to juta, lai gan nevarēja ne redzēt, ne sataustīt. Visas pazīmes par to liecināja: arvien biežāk sadumpojās apspiestie Dienvidu nēģeri; folkmūziķi, bītņiki guva publikas popularitāti; pat filmu saturs bija mainījies - visu prātus nodarbināja spiegi un slepenie aģenti. Beverlija to visu redzēja pāri plašajam Teksasas tuksnesim uz briesmīga mākoņa fona, kuram bija sēnes forma.

Kas izraisīja šīs pārmaiņas? Bumba? Arvien lielākas briesmas no aizokeāna?

“Telstar” izskanēja, un “Beach Boys” sāka dziedāt “Surfin' U.S.A.”. Kas noticis ar pēdējo desmit gadu nevainīgo, provinciālo dzīvesveidu? Un ja nu tas bija tikai sākums, kā čukstēja viņas intuīcija, tad kas notiks turpmāk?

Lai arī kāda nākotne gaidītu aiz horizonta, vienu Beverlija zināja noteikti: viņa būs bagāta.

Gada sākumā Edijs apbalvoja Beverliju ar desmit procentiem sava uzņēmuma “Karaliskie burgeri” akciju. Četrpadsmit burgeru pārdotavas guva krietnu peļņu, un Beverlija sāka saņemt pamatīgas di videndes. Kad viņa nolēma, ka ienākumi nepalielinās tik ātri, kā viņai gribētos, viņa paklausīja Edija padomam un nopirka Enkino jaunu māju. Viņa tajā nedzīvoja; viņa to izīrēja kādai ģimenei. Mājas vērtība pamazām cēlās; Sanfernando ieleja piedzīvoja celtniecības uzplaukumu. Tad Beverlija atkal izņēma no bankas savus ietaupījumus un nopirka vēl divas nelielas mājas, kuras tūlīt izīrēja. “Visas trīs mājas Sanfernando ielejā nes skaidras naudas straumi,” viņa domāja, šķērsojot Pekosas upi. Beverlija plā-

noja vēl nopirkt mājas Tarzana kalnos, kur tām bija skaista apkārtne un peldbaseini. Pašlaik tās pārdeva par divdesmit tūkstošiem; pēc desmit gadiem, Edijs garantēja, tās būšot desmitreiz vērtīgākas.

Tomēr Beverlija rīkojās uzmanīgi ar savu naudu. Edijs viņu centās pierunāt, lai pērk vērtspapīrus un obligācijas, bet viņa turējās pie sava bankas konta. Sanfernando ieleja bija perspektīva pilsēta; viņas veselais saprāts teica priekšā, ka ieguldījumi augs. Taču viņa izvairījās no riskantākām spekulācijām, kādās ielaidās Edijs un Lavcrna. Edijs ar sievu pārcēlās ari uz modernu, jaunu māju, turpretī Beverlija joprojām mitinājās mazajā dzīvoklītī Čerokī. Visi dolāri tika taupīti nākotnei.

Zilā “Corvair”, ar kuru Beverlija brauca cauri Sonoras pilsētai, nebija jauna mašīna, un viņa to bija nopirkusi vairāk vajadzības spiesta nekā ērtību labad. “Karalisko burgeru” menedžerei nācās ceļot pa Dienvidkaliforniju un pārbaudīt veikalus. Karaliskie burgeri tagad maksāja piecpadsmit centus gabalā; jalapeno kartupeļi - divpadsmit centus. Pārbaudīta kvalitāte nodrošināja arvien lielākus panākumus. Beverlija ļoti tiecās pēc panākumiem.

Siltajā novembra rītā viņa brauca uz Sanantonio pa to pašu maršrutu, kuru reiz bija veikusi kopā ar Deniju. Viņa to darīja ar nolūku. Ceļojums bija kā rūgta tonika. Katra nākamā jūdze deva jaunu spēku viņas dvēselei. Aiz muguras palika Rietumi, tuvojās centrālās Teksasas Kalnu zeme, un Beverlija arvien vairāk saspringa. Viņa jau redzēja pazīstamas ainavas, kas reiz bija aizrāvušas nejēgu četrpadsmit gadus veco Rei-čelu Dvaieri, kura, iemīlējusies DenijāMakejā, brauca pretī savai iznīcībai. Beverlija ciešāk sažņaudza stūri un piespieda sevi atcerēties tās senās dienas; viņa saglabāja dzīvas atmiņas, dusmas un atriebības garšu.

Tu teici, ka esi vīrs, kas panāks savu, viņa bija teikusi tajā naktī, kad Denijs viņu izmeta no mašīnas.Labi... es būšu bagātāka un varenāka par tevi.

“Beach Boys” apklusa, un radio sāka raidīt reklāmu. Sanantonio dīdžejs ziņoja vietējos jaunumus.

- Prezidents Džons Kenedijs, lai samierinātu strīdīgās puses - demokrātisko bloku, ko vada gubernators Džons Ko-nelijs, un liberālo koalīciju senatora Ralfa Jārboro vadībā -ieradies privātā vizītē Tcksasā. Prezidentu sagaidīja priecīgs ļaužu pulks, kad viņš brauca garām savā ierastajā zilajā lin-kolnā. Viņš lūdza noņemt plastikāta aizsargsliklu, lai varētu stāvēt kājās un māt. Viņu pavada sieva Žaklīna šajā ceļojumā, kas beigsies Dalasā nedēļas beigās.

Dabas ainava mainījās. Tuksnesis pārgāja kalnos un aramzemē. Priekšā gaidīja Sanantonio.

Beverlija ilgi sēdēja automašīnā pie Heizelas mājas.

Viņa te neatbrauca taisnā ceļā. Vispirms viņa bija apstājusies pie Bonera Pervisa mītnes, tur pagalmā spēlējās bērni un lieveņa priekšā rēja suns. Nez kā klājas Dcnija savādajam draugam ar eņģeļa seju un viņa vergojošajai nabaga mātei? Tad Beverlija aizbrauca līdz vietai, kur pirms deviņiem gadiem atradās drūma ķieģeļu celtne, kurā viņu piespieda šķirties no vēl nedzimušā bērna. Tur tagad slējās zaļa māja ar puķupodiem uz palodzēm. Tomēr atmiņas viņu dedzināja. Boners un viņa māte varbūt jau sen bija prom, bet.no Beverlijas atmiņas neizzuda netīrās veļas smaka un dzelzs gultas krakšķēšana, kurā Denijs viņu katru nakti izmantoja. Abortu taisītājs bija nozudis, taču kāpņu laukums ar dzelteno gaismu galā - tas bija.

Beverlija iedarbināja motoru. Sanantonio nebija viņas galamērķis - Karmelita te vairs nedzīvoja. Izmisuma pilnā

vēstule bija atnākusi no Dalasas. Beverlija tikai izbrauca cauri atminu pilnajai pilsētai. Viņa zināja, ka nekad vairs neizmantos šo cēlu.

5

No Sanantonio līdz Dalasai bija divi simti septiņdesmit jūdžu, tāpēc Beverlija atrada ne visai dārgu moteli ceja malā un nakti pavadīja pārdomās, kā viņai sameklēt Karmelitu.

Uz aploksnes nebija atpakaļadreses. Vai nu no bailēm, vai steigā Karmelita nebija uzrakstījusi, kur dzīvo. Vājā cerībā Beverlija izskatīja telefona abonentu grāmatu. Viņa atrada vienu Karmelitu Sančesu. Beverlija uzgrieza numuru, bet tā bija sveša sieviete. Atlika braukt uz Dalasu un mēģināt tur atrast draudzeni. Pirms deviņiem gadiem viņas bija devušas viena otrai solījumu, un Beverlija neaizmirsa solījumus.

Trešdienas vakarā viņa ieradās Dalasā ar divām kvēlām cerībām: ka viņa paspējusi laikā, lai glābtu Karmelitu, un ka izdosies pārliecināt draudzeni doties viņai līdzi uz 1 lolivudu.

Pabraukājusi mazliet apkārt, pa iespējamām vietām, kur varētu atrast seno draudzeni - nojaušot, ka Karmelita joprojām ir prostitūta, - Beverlija iekārtojās viesnīcā “Bar-No-ne” pilsētas vecajā daļā. Tiklīdz soma atradās sasmakušajā istabā, viņa uzsāka Karmelitas meklēšanu.

Beverlija nolēma, ka ir atlicis tikai viens ceļš, kā atrast draudzeni. Beverlija šur tur bija izmetusi pa vārdam un cerēja, ka baumas no mutes mutē sasniegs Karmelitu. Daudzas sievietes uz ielas ar aizdomām skatījās uz jauno blondīni. Vai viņa esot no policijas, dažas jautāja. Cilas gribēja zināt iemeslu, kāpēc viņai vajadzīga Karmelita. Vairums gluži vienkārši atbildēja, ka nekad par tādu nav dzirdējušas, un aizgriezās. Beverlija uzstāja. Viņa katrai izstāstīja, ka apmetusies “Bar-None” un tur gaidīs Karmelitu. Pirmo reizi deviņos gados Beverlija nosauca savu īsto vārdu:

- Lūdzu, nododiet, ka viņu meklē Reičela Dvaiere!

Tā bija gara un nenoteikta gaidīšana. Ceturtdienas rītā

agri Beverlija apsēdās tumšajā, noplukušajā “Bar-None” vestibilā uz ērta krēsla pretī galvenajai ieejai. Viņa sēdēja nepakustēdamās, tikai aizgāja uz tualeti un vēlāk blakus kafijas veikalā nopirka sviestmaizi ar šķiņķi. Cilvēki nāca un gāja -garāmgājēji, vecāks pensionāru pāris, jaunieši, jaunlaulāto pāris ķīvēdamies, divas vecmeitas vecmodīgās kleitās. Neviens nepievērsa īpašu uzmanību klusajai sievietei, kas sēdēja, cieši sakļāvusi kopā kājas, rokas klēpī, ar seju pret durvīm. “Bar-None” bija viesnīca, kurā katrs samaksāja rēķinu un citu darīšanās nejaucās.

Vakarā viņa atkal staigāja pa ielām, no kurām kārtīgas vidusšķiras meitenes izvairījās, bet Reičelu Dvaieri tās nebaidīja. Ielasmeitas un suteneri noskatījās uz garāmejošo jauno sievieti, brīnīdamies, ko viņa te dara un vai nemeklē nepatikšanas. Viņus pārsteidza Reičelas mierīgā gaita, it kā viņa ietu pa parastu ielu un runātu ar parastiem cilvēkiem, it kā prasītu, cik pulkstenis, izjautājot par ielasmeitu. Viņi nezināja, ka jaunā sieviete ar kluso balsi īstenībā kādreiz bijusi

viņu māsa.

>

Joprojām nebija ne informācijas, ne atsaucības. Beverlija atgriezās “Bar-None” nogurusi un izsalkusi. Bet apņēmības pilna. Viņa neatkāpsies - viņa bija ari pacietīga. Viņa atradīs Karmelitu.

Piektdienas rītā viņa atkal sēdēja ērtajā krēslā, rokā turot plastmasas krūzi ar kafiju un klausoties ziņās pa radio, kas atradās aiz reģistrācijas galdiņa.

- Prezidents Kenedijs šorīt teica runu, - ziņoja radio. - Prezidents ar kundzi atrodas uz “Air Force One” un gatavojas nolaisties Dalasā vienpadsmitos četrdesmit. No turienes prezidents ar pirmo lēdiju brauks desmit jūdzes cauri Dalasai, kur ļaudis uz ielām jau gatavojas viņu sagaidīt.

Beverlija saslējās. Durvis stāvēja kāda sieviete, nedroši lūkodamās apkārt. Kāda jauna sieviete.

Karmclita.

Viņu skatieni satikās pāri blāvajai telpai. Beverlija cēlās kājās, bet Karmelita lēni nāca tuvāk, glīto seju saraukusi. Viņai tuvojoties, Beverlija juta kaklā sakāpjam kamolu. Uzplaiksnīja atmiņas!

Karmelita paspēra pāris soļu atpakaļ.

- Vai jūs mani meklējāt? - viņa jautāja.

Beverlija pamāja.

- Mani draugi sacīja, jūs esot likusi pateikt, ka Rcičela esot šeit. Kur viņa ir?

- Viņa stāv tavā priekšā, Karmelita, - Beverlija klusi ierunājās. - Vai tad tu mani nepazīsti? Es esmu Reičela.

Karmelita pielieca galvu. Sejā atplaiksnīja apjukums.

- Tu neesi Reičela.

- Esmu gan. Mani sauc Reičela, - Beverlija teica. - No Hcizclas mājas Sanantonio. Mēs pēdējo reizi redzējāmies pirms deviņiem gadiem, kad tu mani iesēdināji vilcienā, kas devās uz Kaliforniju. Mēs apsolījām ziņot viena otrai, ja vajadzēs palīdzību. Tu atceries.

Karmelita samiedza acis.

- Vai tu joko, vai? Tu neesi nekāda Reičela!

-Esmu. Es tev iemācīju lasīt. Tev patika izgudrot skaitļu mīklas. Tu, Bella un es - visas trīs draudzējāmies.

- Reičela? - Karmela nočukstēja, joprojām šaubīdamās.

- Man stilba iekšpusē ir tetovējums. Taurenītis.

Karmelitas tumšbrūnās acis plati iepletās.

- Taurenītis! - viņa iesaucās. - Svētā Dievmāte! Reičela!

Viņa, reizē smiedamās un raudādama, apķērās ar rokām Beverlijai apkārt, un abas apskāvās.

- Neticu savām acīm! - Karmelita sauca, acis slaucīdama. - Reičcla, tu atbrauci! Kā biji solījusi. Bet... tu tagad esi tik skaista! Kas ar tevi noticis?

- Es visu izstāstīšu. Bet vispirms, Karmelita, - kā tev klājas? Ko Manuels tev nodarīja? Tava vēstule...

Karmelita pārlaida acis vestibilam un klusi jautāja:

- Vai mēs varam kaut kur iedzert kafiju?

Viņas aizgāja uz mazu restorāniņu ceļa malā, kur šoferi mielojās ar kraukšķīgiem, ceptiem cāļiem un medus cepumiem. Karmelita izēda šķīvi ar ribiņām, kas bija ceptas uz oglēm, un karstu kukurūzu, bet Beverlija paņēma tikai salātus un krūzi karstas kafijas. Karmelita negribēja runāt par Ma-nuclu, tāpēc Beverlija izstāstīja vecajai draudzenei visu, kas noticis, kopš viņas nav sarakstījušās. Kad Beverlija izstāstīja par plastisko operāciju, Karmelita ar patiesu ziņkāri viņu nopētīja.

Beigusi savu stāstu, Beverlija jautāja:

- Bet kā tev klājās? Kāpēc tu pameti Heizelu?

- Ak, Manuels iekļuva nepatikšanās ar policistiem. Mums vajadzēja ātri nozust. Nakts melnumā. Es piezvanīju Heizelai no Dalasas un pateicu, kur esmu. Teicu, lai pārsūta manas vēstules. Bet viņa to nedarīja. Man nāca čeki par miklām no žurnāliem. Maita!

- Kāpēc tu vairs neatbildēji uz manām vēstulēm?

Karmelita noskaloja pirkstus ūdens glāzē un noslaucīja

papīra salvetē.

- Redzi, arniga. Mēs vairākus gadus sarakstījāmies. Sākumā bija labi. Mēs vēl bijām draudzenes. Bet tad es sāku redzēt, kā mūsu pasaules atšķiras. Tu bij’ tur, kārtīgi dzīvoji.

strādāji - un tā, bet cs, kā biju, tā arī paliku iclcne. Es vairs nedrīkstēju tev rakstīt, tā nebija pareizi.

- Mēs joprojām esam draudzenes, Karmelita, - Bever-lija teica. - Izstāsti, kas atgadījās!

Karmelita burzīja rokās papīra salveti. Viņa runāja klusi, un garie, melnie mati kā priekškars krita abpus sejai.

- Šoreiz viņš mani pa īstam pārbiedēja. Mēs sastrīdējāmies. Manuelam ir vēl viena meitene. Viņš apgalvo, ka nevarot būt vīrs tikai vienai sievietei. Es viņu noķēru kopā, un mani pārņēma greizsirdība. Es viņam iesitu. Viņš izvilka nazi...

Karmelita pacēla lielās, brūnās acis, kuras Beverlija atcerējās vēl no tiem laikiem, acis, pilnas to pašu sāpju, mulsuma un kauna.

- Tu neticēsi, bet mani izglāba viņa draudzene. Viņa ielēca vidū starp mums un apturēja Manuelu. Viņš mērķēja sirdī, bet nazis trāpīja te. - Karmelita palika roku zem saules pinuma. - Es nedēļu nogulēju slimnīcā. Atnāca policija un izprašņāja mani. Viņi mani pārbaidīja. Policija domā, ka viņš mani izsekos un nogalinās. Tāpēc es palūdzu māsiņai papīru un uzrakstīju tev vēstuli.

- Es braucu šurp, tiklīdz to saņēmu.

Karmelita izvairījās no viņas skatiena.

- Es nemaz neticēju, ka tu to saņemsi. Nezināju, vai tu vēl strādā tajā ēdnīcā. Kaut cs nebūtu to sūtījusi!

- Kāpēc tad tā?

Karmelita jau jutās nedroši un neomulīgi. Pēdējās stundas laikā, kamēr abas bija kopā, viņa sāka saprast, ka Reičela ir pārāk mainījusies. Tagad viņa bija cienījama un kārtīga sieviete. Nu jau Reičela piederēja pie augstākas šķiras, Karmelita aptvēra, vērojot, kā apmeklētāji steidzīgi cits pēc cita pamet restorānu. Reičelai vairs nebija pat tā vārda, kāds viņai

bija agrāk, bet Karmclita pati joprojām palika pie padibenēm. Tagad Reičelabija Beverlija Hailenda. Jauns vārds un jauna seja. Viņām vairs nebija nekā kopīga. Karmclita saprata, ka sēž kopā ar svešinieci.

- Paklau, kur viņi visi iet? - Karmelita jautāja. Viņa paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz viens. Tad viņa atcerējās: -Ak jā, drīz brauks garām prezidenta autokolonna.

- Karmelita, - Beverlija iesāka, - brauc man līdzi!

- Uz kurieni?

- Uz Kaliforniju. Brauc man līdzi un sāc jaunu dzīvi!

Karmelita apjuka.

- Lai es pametu Teksasu?

-Jā.

- Nē, nē!

Beverlijas balss kļuva maigāka.

- Karmelita, vai tu esi laimīga?

Meitene paraustīja plecus.

- Kurš tad ir?

- Tu būsi, ja brauksi man līdzi. Es tev došu labu darbu. Tu varēsi mācīties skolā. Tev patiks Kalifornija.

Karmelita papurināja galvu.

Beverlija uzlika plaukstu uz draudzenes rokas un turpināja:

- Vai atceries, kā mēs mēdzām abas kopā sapņot? Tu gribēji iet skolā un pēc tam dabūt darbu kādā birojā- ar rakstāmmašīnu un telefonu. Tu to spēsi, ja brauksi man līdzi, Karmelita, Kalifornija sapņi īstenojas!

Karmelitas spānietes acīs kaut kas iemirdzējās, kaut kas tāds, ko Beverlija reiz bijarcti, reti ieraudzījusi. Šķita, ka viņa it kā skatās vīziju, sapni vai tēlu. Karmelita izjuta acumirklīgu cerību vilni, cerības iespēju. Tas jau bija noticis toreiz, kad viņa iemācījās izlasīt pirmos vārdus, pārdeva žurnālam pirmo mīklu. Sekundes desmitdaļā tumšajās acīs atplaiksnīja cerība, ilgas pēc labākas dzīves. Tad tas viss acumirkli nodzisa, tāpēc ka Karmelita neprata cerēt un sapņot, pārāk ilgi viņa bija radināta samierināties ar savu briesmīgo dzīvi. Viņa nebija apguvusi prasmi cerēt.

- Par vēlu, amiga, - Karmelita teica, galvu nodūrusi, un skatījās uz sadriskāto salveti savās rokās. - Es vairs nevaru aizbraukt.

- Kāpēc ne?

- Esmu par vecu. Man ir divdesmit pieci gadi. Un Ma-nuels...

- Bet tu taču viņu nemīli!

>

Mīlēt! Manuelu? Varbūt kādreiz, pirms daudziem gadiem, viņa bija to mīlējusi. Tagad viņš bija vīrietis, kurš aizsargāja Karmelitu, atņēma viņai naudu un izrīkoja viņu. Ma-nuels varēja būt labs pret viņu, bet sodīja tad, kad Karmelita bija to pelnījusi. Viņa nevarēja atstāt Manuelu. Viņš pieņēma visus lēmumus, pat noteica, kā viņai ģērbties. Viņi abi bija kopā, kopš Karmelitai bija trīspadsmit gadi. Manuels bija daļiņa no viņas pašas.

Karmelita reti pārdomāja savu dzīvi, savu eksistenci.

Viņa dzīvoja tikai vienai dienai, veda vīriešus uz savu mazo istabiņu un pārdeva savu miesu, bezcerīgi nedomājot par savu nākotni. Par ko tad lai viņa domātu? Manuels domāja viņas vietā. Kā pagājušajā naktī, kad viņa pateica, ka atkal ir stāvoklī. Manuels tikai noteica: “Man ir viens, kurš tev izlīdzēs.'’ Par spīti noziedzīgajam dzīvesveidam, Karmelita San-česa bija īsta katoliete un katru nedēļu gāja nožēlot grēkus. Nu viņai atkal būs jāatzīstas briesmīgā grēkā - vēl vienā abortā. Bet Manuels tā bija izlēmis. Karmelitai nenāca ne prātā domāt pašai ar savu galvu, pretoties viņa rīkojumiem,

piecelties kājās un teikt: “Nekādus abortus. Es paturēšu savu bērnu!”

Abas sievietes klusēja, Karmclita tāpēc, ka vairs nezināja, kādēļ te atrodas, bet Beverlija tik ļoti gribēja atrast īstos vārdus, lai pārliecinātu draudzeni doties viņai līdzi.

-Paklau! - Karmclitacēlās kājās.-Manjāiet, vai zin’! Manuels netiks gudrs, kur esmu palikusi.

Beverlija, manevrējot ar “Corvair” satiksmes sastrēgumā netālu no Hemonsa ielas, tomēr centās pārliecināt Kar-melitu.

- Ja tu baidies, ka Manuels tevi Kalifornijā atradis, par to gan neuztraucies! Viņam tas neizdosies. Vari mainīt vārdu. Vai atceries, ka gribēji, lai tevi sauc par Karmenu? Pārmaini visu - tāpat kā es.

Karmelita nervozi viņu uzlūkoja. Patiesi, pastāvēja reālas briesmas, ka Manuels varētu viņai sekot. Tomēr ne jau tikai tāpēc viņa nedrīkstēja pamest Manuelu. Viņai līdzīgas meitenes tik vienkārši nemainīja savu dzīvesveidu uz kārtīgu nodarbošanos. Tā nemēdza notikt.

Beverlijai uz mēles bija vēl kas sakāms - pēc pāris gadiem Karmclita vairs nebūs tik jauna, glītais izskats būs zudis, Manuels pametīs viņu kādas jaunākas dēļ, un tad viņai nāksies pašai cīnīties par savu eksistenci, un kam gan vajadzīga nolietota ielasmeita, -bet Karmclita jau pati to saprata. Viņa, tāpat kā Beverlija, to apzinājās jau pirms deviņiem gadiem, kad abām bija tikai sešpadsmit.

Sastrēgums bija milzīgs. Pabraukusi garām Teksasas skolu grāmatu depozitārijam, Beverlija iestrēga. Visa Dalasa sagaidīja prezidentu.

Viņa palika uz Elmas un Hjūstonas ielas krustojuma. Priekšā no visām pusēm stāvēja mašīnas. Aiz viņām autobuss vārda tiešā nozīmē uzgrūdās “Corvair” buferim, signalizējot kā negudrs.

Karmelita nolamājās spāniski un iesaucās:

- Vai viņš neredz, ka mēs nekur netiekam! Ko viņš taurē?

Negaidot satiksmes plūsmā radās brīva vieta, un Bever-lija piedeva gāzi. “Corvair” šāvās uz priekšu, sprauga aizvērās, atstājot autobusu ar drausmīgo šoferi kā dinozauru ledājos.

Beverlija strauji nogriezās sānielā un tika prom no pūļiem, kas gaidīja prezidentu.

- Man jābrauc atpakaļ uz Holivudu, - viņa teica Kar-mclitai ceļā uz “Bar-None". - Es jau šovakar došos ceļā. Ja tu pārdomāsi un nolemsi braukt man līdzi, es būšu viesnīcā līdz pulksten sešiem.

Bet Karmelita zināja, ka nekur nebrauks.

Denijs Makcjs signalizēja un centās dabūt zilo “Corvair” nost no ceļa. Cik viņš varēja redzēt, blondīne pie stūres neskatījās uz priekšu, bet tikai tarkšķēja ar blakussēdētāju, taču mašīnu straume plūda un plūda.

Beidzot pavērās brīva vieta. Denijs Makejs signalizēja un uzkliedza: -Ei! Nu! Brauc! -Un mazā “Corvair” metās uz priekšu un nozuda sānielā.

- Ārprāts, - teica Boners Perviss, kas sēdēja viņam blakus, - vai tas nav trakums?

- Ek, tas ir tikai tāpēc, ka vecais Džeks Kenedijs atbraucis.

Denijs nepacietīgi sita ar kāju, cenšoties tikt ārā no mudžekļa. Viņš nebija ieradies Dalasā, lai skatītos uz prezidentu. Viņam bija šeit paredzētas svarīgas darīšanas.

Diena nebija nemaz tik silta, taču Denijam metās karsti.

Viņu urdīja tāds nemiers, ka āda šķita gandrīz vai degam. Viņi darbojās jau septiņus gadus, pirms septiņiem gadiem viņi bija pametuši veco Biliju Bobu Magdalēnu tuksnesī un aizbraukuši ar viņa autobusu, un kopš tā laika Denijs pelnīja vairāk naudas, nekā viņam sapņos rādījās. Kaut arī viņš daudz tērēja skaistām sievietēm un viesnīcām, viņš visu laiku arī krāja, lai varētu uzsākt savu slavas ceļu. Dalasā Denijs gribēja nopirkt sev kādu īpašumu, pagrozīties ļaudīs, iegūt jaunus kontaktus, kas atvieglotu panākumu kāpienu. Viņš bija trīsdesmit gadus vecs, ar kontu bankā, - laiks mazāk nodarboties ar sprediķošanu, bet vairāk padomāt par personisko interešu īstenošanu.

Deniju joprojām dzina uz priekšu tā pati enerģija, kas nebija devusi viņam mieru Sanantonio. Pa visu Teksasu bija izplatījusies Denija neatvairāmā sprediķotāja slava; viņa rīkotās sapulces bija tik plaši apmeklētas, ka teltī nepietika vietas, un Denijs tās noturēja zem klajas debess. Cilvēkiem patika trauksmainais, jaunais sludinātājs, kurš nekad nevarēja palikt mierā. Denijs mūžam kustējās, grozījās, mētāja galvu uz vienu un otru pusi; pat tad, kad viņš ar savu laisko acu skatienu sēdēja un runāja savā gausajā intonācijā, viņā jautās spriedze.

Denijs juta sevī augam spēku un elektrizētu enerģiju, kas lauzās ārā. Viņam vairs nepietika ar sprediķošanu. Tek-sasa bija par mazu. Denijs gribēja, lai viņam kaut kas pieder, lai viņš var vadīt. Šodien Dalasā viņam bija jāsaliek cilvēks, lai uzsāktu sarunas par biroja celtniecību un varbūt kādu apartamentu. Denijs alka pēc īpašuma, un nu viņš finansiāli bija spējīgs tādu iegūt.

Uz autobusa sāna rēgojās uzraksts “DENIJS MAKEJS NES JUMS JĒZU”. Tas nebija Bilijam Bobam nozagtais autobuss. Tas bija liels, jauns, spīdīgs modelis ar guļamistabu, vannasistabu un virtuvi. Denijs pats nemēdza vadīt autobusu, to darīja Borens. Personiskai lietošanai Denijam piederēja balti hromēts “Lincoln Continental”. Tā kā Denijs bija nolēmis pārdot autobusu un iekārtoties uz dzīvi Dalasā, tad pats brauca pie pircēja. Savā ziņā Denijam bija žēl lielā, spožā satiksmes līdzekļa. Viņam ar to saistījās labas atmiņas. Tomēr nevarēja mūžam palikt pie viena un tā paša. Kā atgādinājumu tam viņš bija uzlīmējis uz paneļa mazu Napoleona krūšutēlu. Denija mērķis bija vara, un sprediķošana teltīs bija tikai viens pakāpiens uz to.

- Paskat! - Boners norādīja.

Viņi atradās uz viadukta. Lejā uz Meinstrītas viņi ieraudzīja prezidenta divpadsmit mašīnu autokolonnu. Māsa Sjū, kas nesen bija pievienojusies Denijam, raudzījās aizmugurē pa logu un spiedza:

- Džekija! Paskaties, Mārša! Tā ir Džckija!

- Velns ar ārā! - nomurmināja Denijs, bremzējot pie “Stop” zīmes un meklējot savu “Camel”. Denijs apbrīnoja un apskauda Kenedijus, kuri zināja, kā panākt pūļa sajūsmu, viņš nākotnē arī cerēja iegūt tādu pašu varu.

Pliukt!

- Kas tad tas? - Boners iesaucās.

Pliukt! Pliukt!

- Šauj, - Denijs teica.

- Ak Dievs! - kliedza māsa Sjū. - Ak Dievs!

- Kas... - Denijs paskatījās lejup. Prezidenta limuzīns bija apstājies. Džekija bija noliekusies pār vīru, gubernators Konclijs savādi atkritis sievas rokās.

Tad sākās haoss. Cilvēki skrēja, krita gar zemi; drošības dienesta aģents kliedza uz Lindona Džonsona mašīnu: - Gulties! Gulties! - Džekija, nometusies uz ceļiem, rāpoja uz mašīnas aizmuguri.

Tad prezidenta mašīna drāzās prom, drošības dienesta mašīna sekoja tūlīt aiz tās, aģents stāvēja kājās, turēdams rokās automātu.

Dcnijs, neticēdams savām acīm, skatījās, kā apakšā joņo mašīnas, tad pēc mirkļa tās jau parādījās uz ceļa viņiem priekšā, un Denijs, iesaucies: - Johaidī! - iedarbināja autobusu.

-Jēzus, Denij- kliedza Borens, sasprindzis līdz pēdējam. - Prezidentu nošāva!

Sjū un Mārša pakaļējā sēdeklī sāka kliegt.

Denijs daudz neprātoja, viņš pat neaptvēra, ko dara un kāpēc. Viņš tikai drāzās pakaļ abām automašīnām, samazināja ātrumu uz sešdesmit jūdzēm stundā, kad tās samazināja, un cieši turējās tām aiz muguras.

Ieraudzījis tālumā dzeltenbrūnu trīspadsmitstāvu slimnīcu, Denijs saprata, ko viņi dara. Prezidenta automašīna piebrauca pie neatliekamās palīdzības ieejas, un pāris sekunžu laikā divi bezsamaņā guļošie vīri jau bija novietoti uz nestuvēm.

Denijs strauji apturēja autobusu, tā ka pārējie trīs pasažieri sazvēlās uz priekšu. Pagrūdis Boneru sāņus, Denijs izlēca ārā.

- Ei! - Denijs skriedams kliedza. - Kas noticis?

Drošības dienesta vīri viņu apturēja, autokolonnas policisti viņu grūda atpakaļ. Denijs stāvēja un skatījās. Džckija joprojām turējās pie vīra. Uz svārkiem un kājām viņai bija asinis. Denijs redzēja, kā viņa līdzi nestuvēm ieiet: pa divviru durvīm un tūlīt tām priekšā nostājas aģenti.

- Kas tur notiek, Denij? - Borens bez elpas pieskrēja klāt. - V ai viņš ir dzīvs? Kas viņu nošāva? Denij!

-Ak Dievs,-Denijs noelsās.-Es nezinu. Ak debestiņ, es nezinu.

Pie Pārklendas slimnīcas piebrauca jaunas automašīnas.

Ļaudis skrēja no šķērsielām, daži kliedza, citi raudāja, vēl citi kā zombiji gāja, mēmi klusēdami. Policija neļāva viņiem pieiet pie ēkas. Reportieri steidzās iekšā pa durvīm; televīzijas ziņu dienests, cik vien ātri spēdams, izlika zālienā kameras. No lielas Dalasas radiostacijas jau bija ieradies pikaps. Cilvēki, bezpalīdzīgi apkārt lūkodamies, meklēja kādu atbalstu.

Uz prezidentu tika šauts. Pasaules gals bija klāt.

Dcnijs satriekts skatījās apkārt. Kāda melnādainā, nometusies ceļos zālē, raudāja tā, ka asaras lija pār vaigiem. Viņa sita sev pa krūtīm un skaļi gaudoja. Citi stāvēja un skatījās uz slimnīcu, rokas salikuši, bālām, apstulbušām sejām. Dcnijs ieraudzīja, kā Sjū un Mārša, viena pie otras turēdamās, izstreipuļoja no autobusa. Visi centās kaut ko uzzināt.

Cik smagi bija ievainots prezidents?

Pūlis kļuva arvien lielāks. Cilvēki nāca uz slimnīcu, lai būtu tuvāk savam ievainotajam vadonim. Denijam viņi atgādināja izspārdītu skudru pūzni. Panikas pārņemtie leksasieši kustējās bez kāda noteikta virziena vai jēgas.

Un tajā mirklī Dcnijs aptvēra savu sūtību.

Savu vietu vēsturē.

- Ei! - viņš iesaucās. - Ei! - Viņš skrēja uz autobusu un uzrāpās uz tā jumta. - Brāļi un māsas iekš Kristus! - viņš kliedza, rokas atpletis. - Lūgsim Dievu par mūsu mīļo prezidentu!

Un viņi visi acumirklī piederēja Denijam. Beidzot kāds bija ierunājies, kāds stāvēja pūļa priekšā kā signāluguns, vīrs ar autoritatīvu balsi teica to, ko viņi bija gribējuši dzirdēt -pazīstamus, mierinošus vārdus -, un visi kā iidot lidoja pie viņa, gluži kā bites uz medu.

Denijs skatījās lejup uz izbiedētajām, cerību pilnajām sejām un saprata, kas darāms. “Viņi ir kā bērni,” Denijs nodomāja. “Nomaldījušies, mazi bērni. Viņi lūdzas, lai kāds viņus paņem pie rokas. Lai vada viņus.”

- Es nezinu, kas notiek tā nama iekšienē, mani brāļi un māsas, - Denija balss skanēja pāri cilvēku galvām. - Bet es zinu, ka vīram, kas guļ slimnīcā uz nestuvēm, nepieciešamas mūsu lūgšanas. Mums jārunā uz Dievu un jāļauj Viņam zināt, ka mēs negribam, lai Viņš šodien ņem Džonu Ficdžeraldu Kenediju pie sevis. Mums jāsniedz Dievam sava mīlestība un jālūdz, lai Viņš jūt vajadzību redzēt, cik mēs esam vērti.

- Āmen! - kāds iekliedzās.

- Mēs zinām, ko vainos par to, kas šodien noticis! -Dcnijs sauca. - Viņi vainos Teksasu! BetTeksasa nešāva uz mūsu mīļo prezidentu. Tas bija velns, kas šāva! Grēks un izvirtība, kas nežēlīgi klīst pa mūsu pasauli, šāva uz Džonu Kenediju! Ja svētītais vīrs tur nomirs, - viņš rādīja ar roku uz slimnīcas durvīm, - tad viņu būs nogalinājusi mūsu grē-cība un Dieva zaimošana!

- Āmen, brāli! - kliedza Boncrs.

Dcnijs iekarsa, tāpat kā viņš iekarsa sprediķu sapulcēs teltī. Ja viņš reiz bija iesācis, viņu nekas vairs neapturēja. No viņa plūda enerģijas pārpilnība, kas bija vērsta pret pūli. Ķermenis dega, balss skanēja, un vārdi plūda un plūda.

Viņš nometās uz ceļiem un salika rokas zem zoda.

- Dievs Tēvs debesīs, - viņš sauca, - lūdzu, uzklausi mūsu lūgšanas! Mēs esam nožēlojami grēcinieki un esam pelnījuši Tavu dievišķo lāstu. Bet mēs lūdzam Tevi - neatnem mums šodien Kenediju! Mēs esam kā mazi bērni. Mums vajadzīgs mūsu tēvs!

- Āmen! - pūlis sauca. Daži nokrita uz ceļiem, rokas salikuši lūgšanā. Visu sejas bija kā piekaltas valdzinošajam jauneklim, kas, uz ceļiem nometies, tupēja uz autobusa, viņa rudie mati saulē mirdzēja kā oreols.

Denijam bija brīnišķīga balss. Tā pavēlēja. Pārliecināja. Sagrozīja ļautiņiem prātus. Viņam piemita vēl viens talants -viņš prata raudāt.

Pār viņa seju sāka ritēt asaras, kamēr viņš izkliedza savu lūgšanu Dievam. Viņa balss īstajās vietās nodrebēja, viņš nevaldāmi šņukstēja. Un pūlis raudāja viņam līdzi.

Minūtes ritēja. No klusējošās slimnīcas nenāca ne skanas.

Denijs pielēca kājās un ļāva vaļu dusmām.

- Mums jārāda Dievam, ka neesam pelnījuši tādu sodu. Mums jārāda Dievam, cik ļoti mēs mīlam to vīru, kurš guļ slimnīcā. Brāļi un māsas iekš Kristus, upurēsim sevi mūsu ievainotā prezidenta vietā. Upurēsim sevi Dievam viņa vietā! Zvērēsim atbrīvoties no grēka un sātana, apsolīsim atgriezties uz taisnās takas - Džona Kenedija vārdā!

Pūlis vai prātu zaudēja. Viņi kliedza. Viņi solīja, zvērēja Dievam visu, kaut tikai Viņš ļautu prezidentam dzīvot.

Denijs, rokas izpletis, stāvēja ar muguru pret sauli, slaidais augums drebēja no kaisles un enerģijas pieplūduma. Ra-dioziņu brigāde bija apmetusies netālu no autobusa; Denija runa aizskanēja pāri pusei Tcksasas. Gaidot jaunas vēstis no slimnīcas, televīzijas filmēšanas grupa bija pagriezusi kameras pret Deniju un ļāva lentei griezties.

- Es jums saku, brāļi un māsas, - Denijs auroja, -lūdziet Dievam piedošanu un tūlīt pat! Tūlīt pat uz vietas apsoliet, ka esat gatavi nest upurus, lai glābtu mīļoto prezidentu! Brāļi un māsas, nejautājiet, ko prezidents var līdzēt jums, bet pajautājiet sev, ko jūs varat darīt prezidenta labā!

- Alclujā! — visi kliedza.-Āmen, brāli! Slavē to Kungu!

Boners Perviss apstulbis stāvēja nomaļus. Viņš bija redzējis Deniju vadām vētrainus sprediķus, bet nevienu nevarēja salīdzināt ar to, kas notika šeit. Boners skatījās uz cilvēku pielūgsmes pilnajām sejām, kas bija vērstas uz Deniju. Viņi piederēja Dcnijam, viņi bija gatavi lekt kaut bezdibeni Denija dēļ. Boneram tas atgādināja vecās filmas par Hitleru.

Negaidot viņš atcerējās notikumu pirms trim gadiem. Viņi bija iebraukuši mazā pilsētiņā Kalnu zemē, un Denijs-nervozs un uzbudināts - kaut ko meklēja. Vakarā, kad sapulce bija sasniegusi apogeju, Denijs nozuda. Pēc četrām stundām viņš atgriezās - savādi bāls un mierīgs. Nākamajā dienā 8 o-ners radiopārraidē dzirdēja, ka noslepkavots pilsētiņas ārsts Simons Vodels, viņš bija nodurts gultā ar nazi, un policija visus apkārtnē iztaujāja. Protams, simtiem cilvēku apzvērētu, ka Denijs tajā nakti ap vienpadsmitiem atradies teltī. Denijs pazina pūļa psiholoģiju, viņš hipnotiski lika cilvēkiem ticēt ilūzijai. Bet Denijs nebija teltī - Boners to zināja. Fiziski viņa tur nebija, tikai reliģiski histēriskā pūļa iedomās Denijs tur stāvēja. Pēc vairākiem mēnešiem policija apsūdzēja šajā slepkavībā kādu narkomānu, kuru ārsts Vodels būšot pārsteidzis, kad tas zadzis narkotikas.

Atceroties to nakti un vērojot savu labāko draugu manipulējam pie slimnīcas ar pūli kā ar uzvelkamām lellēm, un dzirdot Deniju kliedzam: - Kenedija gars dzīvos! - par ko Denijs tūdaļ kļuva slavens, Boners Perviss negaidot ielūkojās nākotnē un no satraukuma nodrebēja.

Karmelita Sančcsa izdzirdēja jauno ziņu, iegājusi naktsklubā, kur Manuels ar draugiem mēdza spēlēt kārtis un nodarbojās ar narkotiku tirdzniecību. Dibcntelpā viņu gaidīja Manuels, lai vestu pie abortu taisītāja, bet Karmelita nokļuva tikai līdz bāram, kur stāvēja radio. Šveicars, sastindzis kā manekens, atbalstījies pret slotu, skatījās uz radio, un acīs viņam bija asaras.

-Apmēram pulksten vienos dienā pēc centrālā standart-laika, - teica ziņotājs,-prezidents Džons Ficdžeralds Kene-dijs Pārklendas slimnīcā ar šautu brūci galvā miris.

Karmelitai pēkšņi laiks apstājās-tāpat kā visai nācijai. Mašīnas joprojām brauca, skolēnus veda mājās no skolas, telefonu tīkls bija noslogots līdz pēdējai iespējai, bet Kar-melita stāvēja kā sastingusi sasmakušā Dalasas striptīzkluba tumsā. No radio skanēja balss, kas piepildīja visu bāru. Kar-melita nepazina runātāju, jo gadiem ilgi nebija dzirdējusi šo balsi, tāpēc viņa nezināja, kurš ir tas, kas visus aicināja nest upurus, lai Kenedijs dzīvotu.

Karmelitai acīs saskrēja asaras un viss augums saguma no milzīgajām bēdām.

Viņa skatījās uz radio un juta runas spēka iedarbību uz sevi - it kā lieli vilni apņēma viņu. Šo runu viņa dzirdēs vēl nedēļām ilgi, jo to atkārtos televīzijas un radio stacijas visā valstī, slaveno “reverendaDenija” runu, ko tas spontāni teica pie slimnīcas, kurā mira Kenedijs. Dcnija Makeja spēcīgā runa satraucoši iedarbojās vienlīdz uz jauno prostitūtu, kā arī uz daudziem citiem cilvēkiem, un, tāpat kā daudzi cili, Karmelita sāka domāt: “Jā, man ir jāsāk jauna dzīve!”

Un pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība.

Dievs vairs negribēja, ka viņa ir ielasmeita.

Karmelita Sančesa bija pieradusi krist ceļos. Viņa to darīja netīrās viesnīcu istabās ar bezvārda klientiem, viņa to darīja katru svētdienu baznīcā. Šoreiz viņa pirmo reizi nometās ceļos uz linoleja grīdas striptīza naktsklubā.

Viesnīcas “Bar-None” kalpotāja pie reģistrācijas galdiņa klusi šņukstēja. Divi veci vīri ar stingu skatienu sēdēja uz dīvāna. Bcverlija Hailenda apstājās pusceļā viesnīcas vestibilā un sadzirdēja radio runājam pazīstamu balsi.

Viņš bija šeit, Dalasā. Pāris jūdžu attālumā.

Līdzīgi visiem pārējiem Amerikā Beverliju savā ziņā ietekmēja Denija Makeja aizkustinošās lūgšanas. Taču Beverliju tās ietekmēja pavisam citādi.

Saspringta viņa stāvēja kā sastingusi. Tad viņa viegli nodrebēja un nogrozīja galvu.

Viņš bija šeit.

Viņa varētu iesēsties mašīnā un...

Bet viņa nekustējās. Denijs bija kā piekalis Beverliju viesnīcas vestibilam. Denijs lika viņai atteikties no grēka un nešķīstas dzīves. Viņš lika pieņemt Jēzus Kristus mīlestību. Viņš lika upurēties Džonam Ficdžeraldam Kenedijam. Viņš lika Beverlijai, Denijs lika viņai prezidenta dēļ atgriezties uz taisnās takas. Un, viņam runājot, Beverlija dzirdēja Denija Makeja balsī to, kas bija nojaušams pirms daudziem gadiem, - varu.

Tagad viņa nešaubījās, ka Denijs Makejs ir vīrs, kas dzīvē panāks savu.

Pirms deviņiem gadiem viņš to bija paredzējis un izmetis Beverliju no automašīnas. Un nu viņš izmantoja cilvēkus savā maniakālajā tieksmē tikt dzīvē uz augšu. Viņš izmantoja šim nolūkam par pakāpienu pat mirstošo prezidentu.

Stāvot drūmā vestibila vidū, dzirdot automašīnas signalizēšanu, kādu skrienam pa ielu, kalpotāju klusu šņukstam, Denija Makeja balsi radio, Beverlija pēkšņi ļoti vēlējās, lai viņš kļūst slavens.

Tāpēc ka reiz viņam nāksies krist. Viņa to panāks. Un Beverlija gribēja, lai Denijs krīt no iespējami augstāka punkta. Lai arī cik ilgu laiku tas prasītu, viņa pacietīsies. Viņa gaidīs un novēros. īstajā brīdī viņa ieradīsies pie Denija un nogrūdīs viņu pāri malai bezdibenī.

- Reičcla? - jautāja dreboša balss.

Beverlija pagriezās. Durvīs stāvēja Karmelita ar ceļasomu rokā.

- Reičela, — viņa teica, - es braukšu tev līdzi.

Marts

22

Viņa rāmi gulēja vannā, kamēr masāžas strūklas spēcīgiem, pulsējošiem karstā ūdens glāstiem skāra viņas kailo ķermeni. Viņa peldēja veselā izjūtu jūrā. Katra miesas daļiņa lika glāstīta, sildīta, maigi ieberzēta ar eļļainu, iesmaržinātu ūdeni. Gaiss dvesmoja pēc jasmīniem, gardēnijām, lavandām; vannasistabas stūrī stāvēja papardes, vīteņi un baltās lilijas, pilnas ar rasu no ūdens tvaikiem. Gurdu kustību viņa pasniedzās pēc kristāla glāzes un lēni iedzēra vēsu baltvīnu. Tad palieca glāzi un ļāva vīnam mazliet izlīt uz karstajām krūtīm. Negaidītais aukstums pēc tāda karstuma lieliski uzmundrināja.

Viņa aizvēra acis un atbalstīja galvu pret melno marmoru. Lielā vanna bija milzīga - tajā varēja gandrīz peldēt. Elektriskie apgaismes ķermeņi bija no zelta un izveidoti gulbja formā. Malahīta podos visapkārt vannai zaļoja augi un tropu ziedi, visas sienas bija spoguļos ar zeltītiem ietvariem. No melnā marmora vannas veda kāpnes, un no to gala pa visu vannasistabas grīdu aizstiepās biezs, pūkains paklājs. Uz misiņa servējamā galdiņa stāvēja ledus spainis ar vīna pudeli, sudraba vākiem klāti šķīvji ar dažādiem svaigiem sieriem, kraukšķīga franču maize, Šokolādes trifeles, itāliešu

cepumi, papajas šķēles, melone un ananass. Blakus stāvēja pat sudraba patvāris ar karstu Vincs kafiju, mazliet izplatīdams kanēļa aromātu tvaika pilnajā gaisā.

Sajutusi uz kailajiem pleciem vieglu dvesmu, viņa atvēra acis. Viņš smaidīdams stāvēja durvīs. Viņš bija ienācis klusu, bez mazākā troksnīša. Skaists jauneklis ar muskuļainu ķermeni un gariem, blondiem matiem. Viņam mugurā bija balts tenisa tērps, un viņš bija nosvīdis; viņš izskatījās pēc Vimbldonas turnīrā uzvarējuša čempiona.

Viņa vēroja, kā vīrietis izaicinoši lēni noģērbās. Vispirms viņš novilka pāri galvai kreklu, izstiepjot torsu. Tad kurpes un zeķes. Beidzot šortus. Viņš bija viscaur blonds -viņš bija pati pilnība.

Lēni un apdomīgi viņš kāpa augšā pa pakāpieniem pie dziļās vannas. Viņa vēroja katru muskuļu un ādas kustību. Vīrietis iekāpa karstajā ūdenī un nostājās viņai starp kājām, skatīdamies lejup uz viņu. Zilajās acīs un plānajās lūpās slēpās augstprātība un iedomība. Viņai aizrāvās elpa.

Vīrietis notupās ūdenī un, rokas viņai uz ceļiem uzlicis, pieliecās un noskūpstīja viņu. Viņa saldi smaržoja.

Plunčādamies aromātiskajā ūdenī, viņi skūpstījās tā, ka ūdens šļakstījās pāri uz biezā paklāja. Tad viņš piecēlās, apņēmis viņu ar kājām. Sieviete pasniedzās un glāstīja viņu, līdz vīrietim sākās erekcija. Prezervatīvs jau gaidīja vannai blakus. Viņai patika šī spēles daļa. To uzlikusi, viņa paņēma vīrieša locekli mutē. Jauki garšoja pēc ķiršiem. Tā bija patīkama sajūta.

Vannasistabas durvis vēlreiz bez trokšņa atvērās. Šoreiz klusi aiz sevis aizvēra durvis ļoti tumšādains, gandrīz melns vīrietis. Kamēr viņas mute intīmi spēlējās ap tenisistu, viņa vienlaikus vēroja otro vīrieti izģērbjamies. Arī viņš bija pati pilnība.

Tumšādainais iekāpa vannā un, paslīdējis viņai aiz muguras, apņēma viņu ar kājām un uzlika rokas viņai uz krūtīm, bet blondais mīlnieks pa to laiku notupies iegāja viņā.

Viņa aizvēra acis un lāvās neizsakāmai baudai. Abi vī-rieši skūpstīja, glāstīja viņu, neatstājot neaizskartu nevienu miesas daļiņu. Mugura atbalstījās pret stingrām, muskuļainām krūtīm, stipras rokas apskāva viņas vidukli, raupjas, stiegrainas plaukstas glāstīja krūtis, kamēr otrs, spēcīgs ķermenis kustējās starp viņas kājām, rokas turēja viņas gurnus, mute bija pret muti, izsūcot vai visu elpu laukā, un ar jasmīnu iesmaržinātais ūdens šļācās pāri vannas malām.

Viņa no baudas gandrīz kliedza.

Visi trīs kustējās vienā ritmā. Vīrieši izcēla viņu no ūdens un uzlika uz mīkstā paklāja. Gaišmatis ielēja glāzē vīnu un, uzpilinājis viņai uz krūtīm, visu nolaizīja. Tad nolika viņu uz. sāniem un turpināja skūpstīt jau jēlās lūpas. Viņa, cieši piekļāvusies, virpināja pirkstus viņa garajos, gaišajos matos.

Otrs mīlnieks, paņēmis no šķīvja ar sudraba vāku šokolādē mērcētu zemeni, iebāza to viņai mutē.

Tad viņi, uz brīdi pārtraukuši mīlēšanos, ķērās pie ēdiena, lai izbaudītu “Taurenīša” virtuves smalkos gardumus. Abi vīrieši ņēma ēdienu no traukiem un pēc kārtas baroja sievieti dažādos erotiskos veidos. Viņi dzēra vīnu, tad kafiju un ēda saldos, treknos itāliešu cepumus.

Tad viņi vēlreiz pēc kārtas ieguva sievieti - tik lēni, lai viņas bauda pēc iespējas tiktu paildzināta, līdz viņa beidzot izteica pirmo vārdu trīs stundu ilgajā laikā - tas izskanēja kā dziļš, apmierināts vaids: - Pietiek...

23

Holivuda, 1969. gads

Anna Heistingsa vairāk par visu pasaulē gribēja tikt gultā. “Šausmīgi,” viņa domāja, “trīsdesmit viena gada vecumā joprojām būt jaunavai. īpaši mūsu dienās!”

Iebraukusi ar “Mustang” rezervētajā laukumiņā mazajā automašīnu stāvvietā aiz “Tonija karaliskajiem burgeriem” (Edijs, sentimentālu jūtu vadīts, bija paturējis šo nosaukumu), viņa iedomājās tās meitenes Holivudas avēnijā, kas, cerību pilnas, stāvēja uz ielas, ģērbušās izšūtos, zilos džinsos, kailām kājām, gariem matiem. Viņas arī dabūja, ko gribēja!

Annu dažkārt vai biedēja šis modernais laikmets. Viņa it kā bija pamodusies pēc ilgu gadu miega - svešiniece svešā zemē. Kā Vanvinklas jaunkundze. Visapkārt brāzmoja revolūcijas: rasu, pretkara, kultūras, seksuālās...

Pēdējā laikā viņa galvenokārt domāja par seksu.

“Kā lai par to nedomā?” viņa sev jautāja, ieiedama kafejnīcā pa sētas durvīm, pamādama strādniekiem un virzīdamās uz durvīm ar plāksnīti “PRIVĀTI”. “Ja rādija tādas filmas kā “Pusnakts kovbojs”, “Mati” un visur bija izlīmētas reklāmas “Ak, Kalkuta!” - ar miesu, miesu un miesu! Tele-

vīzijas ziņas rādīja Vudstokas bērnus, kas kaili mīlējās zālē, brīvi un laimīgi. Sievietes tagad lietoja tabletes. Beidzot viņas varēja būt seksuāli agresīvas. Tas bija brīvās mīlas un liberālā seksa laiks. Ak Dievs, to darīja visi\

Nu, varbūt visi ne,” Anna nosprieda, klusi ieiedama kabinetā un aizvērdama durvis. Beverlija sēdēja pie galda, izskatīdama rīta pasūtījumus. Karmena sēdēja pie otra galda, un pirksti viņai lidot lidoja pa kalkulatoru.

Viņas nepiedalījās seksuālajā revolūcijā.

Cik gadu Anna pazina Beverliju Hailendu? Desmit, viņa

v

izrēķināja. 1959. gadā viņas bija satikušās vecaja mājā Cc-rokī. Kaut arī abas kopš tā laika strādāja pie Edija, Beverlija tomēr Annai bija un palika noslēpums.

Apbrīnojami, Beverlijas Hailendas dzīvē nebija vīrieša, kaut arī viņa patiešām bija skaista. Ne tikai pēc ārējā izskata, kas bija satriecošs, bet arī pēc gailas un manierēm, un viņas dvēsele bija skaista. Anna redzēja, ka Beverlija gan kustējās, gan runāja pareizi, viņa bija maiga, līdzsvarota, ar klusu balsi. Viņa izskatījās nevainojami “Mary Quant” minisvārkos un baltās zeķēs. Viņai pat bija vecmodīgā franču bize, kas Sa-sonu un Naidželu Deivisu nepavisam neapmierinātu.

Beverlija bija arī finansiāli nodrošināta. Ne nu gluži bagāta, bet viņai bija ienesīgi ieguldījumi Ielejā, turklāt viņai piederēja daļa “Karalisko burgeru” pārdotavu. Viņai vajadzēja būt vienai no tām jaunajām sievietēm Losandželosā, kuras ir visvairāk iekārojamas un piemērotas, un tomēr, cik nu Anna zināja, Beverlijai nebija vīrieša. Desmit gadu laikā - neviena drauga. Viņa pat ne ar vienu nesatikās. Anna bija apjēgusi, ka Beverlija velta savu dzīvi tikai darbam. Īstenībā viņa tā ziedojās darbam, tik garas stundas pavadīja “Karaliskajos burgeros”, ka Edijs un Lavemajau gandrīz pavisam bija atkāpušies no vadības.

“Kāpēc,” Anna izbrīnījusies desmito reizi prātoja, “kāpēc Beverlija izvairās no vīriešiem?”

Un tad vēl šī Karmena Sančesa, kompānijas grāmatvede! Tajā pirmajā dienā pirms sešiem gadiem, kad Beverlija bija atvedusi Karmenu uz kafejnīcu un paziņojusi, ka viņa šeit strādās, Anna nosprieda - ahā! - re nu, te ir atbilde. Beverlija itin vienkārši dod priekšroku sievietēm. Bet Karmenai drīz piebrieda apaļš puncis, un dzemdībās viņa lamāja kādu Manuelu.

Piecus gadus kopš mazās Rozas piedzimšanas Karmena ievēroja celibātu. Ari viņa laikam negribēja nonākt nekādās darīšanās ar vīriešiem.

“Bet Karmena,” Anna domāja, “vismaz kaut reizi ir pazinusi vīrieti.” Par ārkārtīgi noslēgto Beverliju, kura nelaida nevienu sev klāt ne fiziski, ne garīgi, Anna nezināja absolūti neko. Un Anna jau nezin kuro reizi brīnījās, vai patiesi Beverlija būtu seksuāli tikpat nevainīga kā viņa?

- Kur ir Debija? - Anna jautāja, nometusi somiņu, atlaidusies uz dīvāna un uzcēlusi kājas augšā.

Beverlija, nenovērsusi skatienu no vēstulēm, īsi atteica:

- Debija no mums aizgāja.

Anna novaidējās. Vēl viena!

- Kurp viņa devās? Uz Sanfrancisko? - Uz turieni bija aizbēgušas iepriekšējās divas sekretāres.

- Nezinu. Viņa gluži vienkārši šorīt ienāca un paziņoja, ka vairs neesot Debija Svarca, bet tagad viņu saucot Narcise un viņai jādodas prom meklēt savu karmu.

Anna nogrozīja galvu. Pašlaik viņām bija problēmas paturēt labus darbiniekus.

Beidzot Beverlija viņu uzlūkoja.

- Kā gāja?

- Reseda veikalā bija mazas nepatikšanas, bet es atlaidu

vadītāju un viņa vietā iecēlu viņa palīdzi. Manuprāt, viņai izdosies. Mēs vairs nedrīkstam tajā rajonā saņemt Veselības ministrijas sūdzības.

- Vai vēl kas?

Anna pamasēja kājas. Viņa tagad bija “Karalisko bur-geru” tirgotavu menedžere un bieži dabūja apmeklēt četrpadsmit visas apkaimes veikalus. Annas galvenais pienākums bija kvalitātes pārbaude - visās pārdotavās vajadzēja saglabāt vienu augsta standarta līmeni.

- Karmenai taisnība. Visur krītas realizācija. Kopš Mak-donalds pērn nāca klajā ar “bigmakiem”, “Karaliskie burgeri” pakāpeniski zaudē pircējus. Visi mani darbinieki piekrīt, ka mums jāsāk ražot dubultburgerus. Un vēl, pēc manām domām, mums veikalos jāievieš jaunas mikroviļņu krāsnis.

Beverlija piekrītoši pamāja un kaut ko uz papīra atzīmēja.

Viņai uz galda valdīja juceklis, un tas nu nemaz neizskatījās pēc Beverlijas, kura bija punktuāli kārtīga gan attiecībā uz sevi, gan uz māju Beverlihilzā. Anna pāris reižu bija viesojusies viņas spāņu stila mājoklī, kas atstāja iespaidu ar savu kārtību. “Karalisko burgeru” restorānos Beverlija pieprasīja tādu pašu disciplīnu. Viņas dzīvē nebija vietas netīrumiem un nekārtībai.

Bet Beverlijai neizdevās noturēt sekretāres, un Edijs neinteresējās par paša kompānijas darbu, tāpēc viņa arvien vairāk apkrāvās ar dokumentiem un bija spiesta uzņemties to kārtošanu.

Tā, piemēram, Šorīt viņai bija jāizskata biezā aploksne, kas bija pienākusi no avīžu izgriezumu dienesta.

Anna brīnījās par vēl vienu noslēpumu Beverlijas dzīvē. Tā bija Beverlijas apsēstā aizraušanās ar Deniju Makeju.

Anna labi zināja pašpārliecināto Teksasas sprediķotāju.

Visi, kas skatījās televīzijas ziņas, lasīja avīzes vai iegāja grā-matveikalā, pazina slaveno smaidu. Kopš saviļņojošās runas pie Pārklendas slimnīcas Dalasā toreiz, 1963. gadā, Denijs Makejs bija kļuvis par slavenību. Tagad, Makejajaunajai grāmatai “Kāpēc Dievs paņēma Kenedijus” kļūstot par bestselleru, viņa slava tikai auga.

Anna nezināja, kas saista Beverliju ar valdzinošo re-verendu, bet viņa nojauta, ka sakaram jāslēpjas kaut kur tālu pagātnē. Lai arī kādas būtu bijušas viņu attiecības. Beverlija klusēja kā kaps. Un rīkojās kā apsēsta.

Kaut vai, piemēram, tie avīžu izgriezumi. Pirms sešiem gadiem, atgriezusies no Dalasas, Beverlija noslēdza vienošanos ar šo dienestu. “Visu par Deniju Makeju,” viņa bija teikusi. Lai cik sīku piezīmi, vienalga, kādā avīzē, tā bija jāsūta viņai. Reizi nedēļā Beverlija pētīja biezo aploksni ar ziņām par DenijaMakeja aktivitātēm. Pašlaik Beverlija sēdēja pie galda ar saspringtu sejas izteiksmi un pētīja izgriezumus par Denija ceļojumu uz Vjetnamu, kur viņš bija sprediķojis karavīriem.

Anna piecēlās un piegāja pie biroja mazā ledusskapja. Izņēmusi “Metrecal” bundžiņu, viņa lēni ielēja dzērienu glāzē un iegrima domās par seksu.

Tas bija absurds, bet viņa joprojām bija jaunava. Viņa pati nevarēja to īsti izskaidrot, ja nu vienīgi nebija nemaz tik daudz puišu, kuri viņai patiktu. Viņa bija aizņemta darbā un sabiedriskajos pasākumos nejutās īsti savā ādā. Annai jau bija trīsdesmit viens gads, un viņa bija patstāvīga. Viņa jutās veca sabiedrībā, kas orientējās uz jauniešiem. Tie, kas mācījās vidusskolā piecdesmitajos gados, jau šķita dinozauri. Kad apkārt grozījās tik daudz jaunu meiteņu precību gados, apaļajai trīsdesmitgadniecei Annai Heistingsai atlika maz iespēju.

Kamēr viņa nebija satikusi Stīvu.

Stīvs Faulers bija politisko zinātņu profesors, un viņi satikās gadsimta pilsētā pretkara demonstrācijā. Policija viņus gandrīz kopā arestēja, un viņi tik tikko izglābās, ielēkdami Stīva Faulera folksvāgenā un aizbēgdami. Tad viņi kopā aizgāja uz veģetāriešu restorānu, lai gudri parunātos; vārds pavārdam, un, pirms Anna pati to saprata, viņa jau bija piekritusi uzaicinājumam kādreiz apciemot Stīvu dzīvoklī un uzsmēķēt “zālīti”.

Šovakar tam vajadzēja notikt.

Viņa nekādā ziņā nebija iemīlējusies Stīvā; Annai viņš pat īsti nepatika. Toties viņš bija gudrs, inteliģents cilvēks, apzinīgs (pagājušajā gadā viņam bija izteikts rājiens par studentu kūdīšanu iet ārā no klases un nenākt atpakaļ, kamēr Niksons nebūs atsaucis karaspēku no Vjetnamas), un viņš kā garāmejot bija izmetis, ka viņam patīkot Rubensa tipa sievietes.

Viņš bija vecāks par Annu un deva mājienu, ka ir ļoti pieredzējis mīlnieks.

Tad Anna nolēma spert izšķirošo soli un uzzināt to, ko līdz šim nebija iepazinusi. Šovakar viņai atklāsies noslēpums, un viņa tik tikko spēja valdīt satraukumu.

- Ja es vairs neesmu nepieciešama... - viņa teica, izdzērusi “Metrecal”.

Beverlija pasmaidīja un atbildēja:

- Ņem brīvdienu! Tu esi to pelnījusi.

Anna iesmējās un steidzās ārā. Paņemt brīvdienu! Kā tad! Viņai tik daudz vēl darāmā, pirms viņa sešos ieradīsies Stīva dzīvoklī: jānopērk jauns kostīms, jāsakārto mati, jāiz-taisa manikīrs un - galu galā - jātiek līdz ģimenes plānošanas centram pēc tampona...

Kalkulators skanēja - klik-klak-klak! - un parādīja

sliktas ziņas. Karmena izrāva garo papīra lapu, acumirklī izskatīja pēdējos skaitļus, tad uzmeta lapu uz Beverlijas galda.

- Drīz mums sāksies nepatikšanas, amiga, - viņa teica, -ja Edijs ātri un operatīvi nerīkosies.

Beverlijai nevajadzēja lasīt skaitļus. Viņas jau sen bija pārspriedušas šo tematu, kopš tā laika, kad skarbā realitāte sāka graut viņu būvētās celtnes pamatus: “Makdonaldi” un “Kentuki ceptie cāļi” strauji pārņēma “Karalisko burgeru” monopola rajonus.

Satraucoša situācija. Kopš Edijam un Lavernai ienāca pietiekami daudz naudas, lai atļautos spēlēties ar dārgām rotaļlietām un doties nepārtrauktos ceļojumos, Edijs bija zaudējis interesi par pašu kompāniju.

- Vadi tu! - viņš pirms diviem gadiem bija Beverlijai teicis un izvalsējis ārā no kafejnīcas, šķindinādams jaunā “Lincoln Continental” atslēgas. Edijam pietika, lai viņa restorāni un pārdotavas apgādātu viņu ar mašīnām, jahtām, lidmašīnu biļetēm, pārējais viņu vairs neuztrauca.

Viņš zināja, ka Beverlijai var uzticēt kompāniju “Karaliskie burgeri”, lai tic nestu peļņu. Viņa čakli strādāja. Viņai vajadzēja tikai vienu - darbu. Tātad Edijam bija brīvas rokas.

Kamēr “Karaliskie burgeri” pilsētā vienīgie gādāja garšīgu, labu ēdienu par lētu cenu rūpīgā, tīrā vidē, viss bija kārtībā. Bet, kopš parādījās citi ātrās apkalpošanas ēdienu veidi, “Karaliskie burgeri” zaudēja savas pozīcijas. Un itin pamatīgi.

Pērn Beverlija centās pierunāt Ediju uzsākt plašāku darbību.

- Laid kompāniju Ņujorkas biržā. Pārdod akcijas. Mēs varam būt tikpat vareni kā “Makdonaldi”.

Bet Edijam tāpat bija labi. Turklāt tas viņu neinteresēja.

- Nē-e, - viņš atteica. - “Karaliskie burgeri” ir ģimenes

bizness. Mums nav jāiesaista sveši cilvēki. Mums ir tik precīzi rēķini. Mums klājas labi. Ļautiņi jau nez cik ilgi rij tavus pikantos burgerus un kartupeļus un nevar rimties. Viņi ir pieradināti, vai nav pareizi?

Nepareizi.

Sabiedrība pieprasīja lielos burgerus un plašāku piedāvājumu klāstu. Lai izdzīvotu, Edija burgeriem vajadzēja mainīties laikam līdzi.

- Rādās, ka nav labi, Beverlija, - Karmena izteicās, atvērusi ledusskapi un izņēmusi “Fresca”. Plauktiņi bija pilni ar zilzaļām kārbām, un pieliekamajā telpā stāvgrūdām līdz griestiem stāvēja diētiskie bezalkoholiskie dzērieni. Kad paklīda baumas, ka tagadējie dzērieni tiks aizliegti un cukura aizvietotāji būs rūgtāki un negaršīgāki, viņas pasūtīja tik daudz “Fresca ” un “Diet Rite”, cik sagāja pieliekamajā telpā.

- Kur ir Edijs? - Karmena jautāja, apsēdusies uz dīvāna, kuru Anna nupat bija atbrīvojusi.

- Kur vel viņš varētu būt? Skaidrs, ka Santamoniķas lidlaukā.

Tā bija Edija jaunākā “rotaļlieta” - “Cessna 172”. Viņi ar Lavernu mācījās lidot.

- Vai mēs turpināsim kroņa burgeru ražošanu?

- Mums tas jādara. Un uzliksim cenu par četriem centiem mazāku nekā “bigmakam”.

- Un kā ar cāļiem?

- Ja nolemsim pārdot cāļus, tad tiem jābūt citādi pagatavotiem. Varētu, piemēram, cept uz karstām oglēm.

Beverlijas sejā atspoguļojās Karmenai labi pazīstamais dz iļais saspri ndzināj ums.

Atšķirībā no Annas Hcistingsas Karmena zināja visu, ko vien varēja zināt par Beverliju Hailendu. Viņa zināja arī to, kas slēpās aiz avīžu izgriezumu vākšanas.

Karmenas dzīve bija krasi pārvērtusies kops vecajiem Dalasas prostitūtas laikiem. Viņa bija pabeigusi vidusskolu, dzīvoja jaukā dzīvoklī Vestvudā, audzināja gudru un veselīgu meitu, pelnīja labu algu, strādādama par kompānijas “Karaliskie burgeri” grāmatvedi, un draudzējās ar Beverliju, Annu un Roju Medisonu. Bet viņa, tāpat kā Beverlija, neļāva apslāpt senajam naidam un dusmām. Ievainojumi bija pārāk dziļi un atmiņas pārāk sāpīgas. Karmena zināja, ka Beverlija velta sevi visu, lai atriebtos Denijam, un šajā viņas lielajā plānā ietilpa arī “Karalisko burgeru” vadīšana - tā vairoja viņas bagātību un varu, kam vajadzēja kalpot visuvarenai atmaksai. Karmena to pilnībā saprata. Arī viņa sapņoja reiz atdarīt Ma-nuelam, jo viņš to bija pelnījis.

Līdzīgi draudzenei Karmena uz visiem laikiem bija tikusi vaļā no vīriešiem.

•>

Tajā liktenīgajā novembra dienā Dalasā daudzi cilvēki impulsīvi bija pāršķīruši jaunu lapu savā dzīvē. Kenedija pēkšņā nāve izjauca līdzsvaru, kas valdīja pasaulē. Cilvēki jutās pamesti un atrauti cits no cita. Viņi meklēja veidu, kā izpirkt grēkus, par kuriem acīmredzot lika sodīti. Pēc prezidenta noslepkavošanas samazinājās noziedzību skaits; baznīcas tika apmeklētas simtiem reižu vairāk; cilvēki aizmirsa vecās pārestības, atdeva parādus, atvainojās, salīga mieru. Cilvēki zvērēja uzticību Dievam un cits citam. Un pēkšņi sāka sevi pārbaudīt un nebija apmierināti ar rezultātu. Daudzi, kā, piemēram, Karmena, pārdzīvoja gandrīz reliģisku atklāsmi. Viņi gribēja mainīties uz augšu.

Bet, šokam norimstot un pasaulei atgriežoties vecajās sliedēs, zvēresti un lūgumi izgaisa no atmiņas un vairums cilvēku atgriezās ierastajās taciņās. Tikai ne Karmena San-česa. Viņas iemīļotā un cienītā prezidenta negaidītā un pār-

agrā nāve atstāja Karmenas dvēselē smagu zīmogu. Viņa pildīja savu solījumu Dievam. Viņai bija jāattīrās.

Dažkārt Karmena iežēlojās par pasauli, piemēram, kad saņēma uzslavu no skolotājiem Ielejas koledžā vai kad pabeidza Losandželosas Biznesa skolu, vai kad Rozā sāka iet bērnudārzā, jā, tad Karmena mīkstināja savu spriedumu sabiedrībai. Tajās retajās reizēs viņa skatījās uz saspringto Be-verliju, un viņai bija žēl draudzenes.

Karmena zināja, kādi rēgi vajā Bcvcrliju Hailendu. Be-verlija izmisīgi mīlēja bērnus - pietika kaut vai paskatīties, kā viņa ar savu pieķeršanos smacēja vai nost mazo Rožu, -bet viņai pašai nevarēja būt bērni tā iemesla dēļ, ko Denijs viņai bija nodarījis. Karmena zināja, ka Beverlija bija pat izrēķinājusi neradītā bērna dzimšanas dienu un katru gadu vienatnē šajā dienā sēroja.

Karmena skatījās uz platīnblondo, krāšņo matu mākoni lampas gaismā, kad Beverlija noliekusies pētīja ziņu izgriezumus, un domāja, kas gan notiks tajā dienā, kad Beverlija beidzot atkal satiksies ar Dcniju.

- Vai tu kādu brīdi iztiksi bez manis? - Karmena jautāja, izdzērusi “Fresca”. -Man jāaizbrauc līdz skolai un jāizņem Rozā.

Beverlija pacēla galvu un pasmaidīja.

- Bez šaubām, Karmena! Atved viņu šurp! Man ir dāvana meitēnam.

- Atkal? Tu viņu izlutināsi, pirms es to paspēšu. - Karmena izgāja ar veselu kaudzi grāmatu rokās - viņa atkal mācījās eksāmenam grāmatvedībā.

Palikusi kabinetā viena, Beverlija no jauna ķērās pie izgriezumu pētīšanas. Paskat, ziņojums par atgadījumu Vik-torvilā, Mohavi tuksnesī.

Virsraksts vēstīja: VIKTORVILA KĀDA SIEVIETE VAINO DENIJU MAKEJU SAVA VĪRA NĀVĒ.

Beverlija iegaumēja šo vārdu: Mcgija Kerna kundze. Tad viņa atvēra atvilktni un izņēma Kalifornijas štata karti.

Anna bija pārbijusies līdz nāvei. Smieklīgi, protams, sekss taču bija tikpat dabisks kā ēšana vai gulēšana. Visi ar to nodarbojās.

Viņa centās, cik spēja, justies nepiespiesti. Viņa sēdēja Stīva apbrīnojami nekārtīgajā dzīvoklī (kas turklāt lika nepatīkami vilties), klausījās skaļi uzliktos “Pink Floyd”, dzēra vīnu, tupēja uz grīdas ar sakrustotām kājām, kaut ari istabā bija mēbeles, un māja ar galvu, klausīdamās Stīva samežģītajā stāstā par Baba Ram Das un psihodelisko kustību. Stīvs lietoja tādus vārdus kā “atsvešinātība”, “šablonisks”, “izvējot galvu”. Pie sienām karājās Pītera Maksa plakāti, svecēm bija ģenilāliju forma, un kafijas galdiņš bija kā nokaisīts ar beigtiem tarakāniem.

Kad Anna tika līdz ceturtajai vīna glāzei un centās pavisam nezaudēt dzirdi, klausīdamās “Grateful Dead”, viņa sāka kaut ko saprast. Stīvs ar visu savu bārdu, kas jau bija sākusi sirmot, un Bulova pulksteni bija gatavais liekulis. Tomēr viņš bija vīrietis. Viņš taču bija apsolījis “labu seksu” pēc pāris kopīgi izsmēķētām cigaretēm. Nu jau viņš paijāja Annu, un tas laikam nozīmēja to, ka jāieiet blakustelpā un jāieliek gumijas uzmava.

Iegājusi dzīvoklī, viņa vispirms devās uz guļamistabu un nolika tur somiņu un mēteli. Tagad viņa atkal iegāja tajā un aizvēra aiz sevis durvis.

“Jūs varat ielikt uzmavu kaut stundu agrāk, bet tad tā zaudēs efektivitāti,” ģimenes plānošanas centra māsiņa bija skaidrojusi. “Jo vēlāk ievietosiet, jo labāk.”

Anna bija īpaši piesardzīga. Lai nu ko, bet viņa negribēja, ka kļūtu grūta.

Aši novilkusi biksītes, viņa iegrūda tās somiņā. Viņa steidzās. Mūzika viesistabā tika nomainīta uz kaut ko sulīgāku, tas nozīmēja, ka Stīvs bija gatavs un gaidīja viņu. Anna tik ļoti gribēja izskatīties aukstasinīga un pieredzējusi! Viņa nomirtu no kauna, ja Stīvs uzminētu, ka viņai tā ir pirmā reize.

Gumijas uzmava atgādināja miniatūru disku, tikai tā bija vidū mīksta un gumijota, ar stingru malu. Izņēmusi želejas tūbiņu, viņa ar to kārtīgi apzieda malas un vidu arī. Tad uzmanīgi ielika želeju atpakaļ somiņā. Anna negribēja, lai Stīvs ienāktu un ieraudzītu viņas nodarbošanos. Pretapaugļošanās līdzekļi neliecināja par aukstasinību. Tie atņēma seksam spon-tānumu, bet visam taču vajadzēja nolikt brīvi, nepiespiesti.

“Salokiet, lūk, tā,” māsiņa bija rādījusi. “Turiet starp diviem pirkstiem un saspiediet malas kopā tādā te veidā. Tiklīdz šādā stāvokli esat to ievietojusi vaginā, tā atlēks vaļā un cieši pieguls pie dzemdes kakliņa.”

Ārsta kabinetā tas izskatījās tik vienkārši. Bet tagad Annai trīcēja rokas, želejas bija par daudz un viņa nevarēja neko izdarīt.

Anna kārtīgi saspieda uzmavu un jau pieliecās, lai to ievietotu, bet tā izspruka viņai no pirkstiem, pārlidoja pār istabu, ar plīkšķi atsitās pret sienu un aizslīdēja aiz tualetes galdiņa.

Anna šausmās skatījās uz sienu.

- Anna? - atskanēja Stīva balss aiz durvīm. - Kad tu nāksi?

- E-eju!

Steidzīgi sakārtojusi svārkus, viņa metās pie durvīm un tās atvēra.

Stīvs stāvēja pilnīgi kails ar piebriedušu locekli.

- Vai!... - Anna noelsās.

Stīvs paņēma viņu aiz rokas un ieveda viesistabā, kur jauki dziedāja Donovans. Annai sirds skali sitās. Viņa tā īsti līdz šim nebija redzējusi peni. īstenībā nemaz nebija redzējusi. Attēlos gan tos, protams, bieži rādīja. Pēdējo reizi viņa to bija sajutusi vidusskolas saiešanā pirms četrpadsmit gadiem.

Stīvs nogrūda viņu uz milzīgā matrača un sāka skūpstīt.

Anna mēģināja iejusties. Viņa kustējās, centās sevi seksuāli uzbudināt (jo viņš jau nu nekādā ziņā to nedarīja), bet spēja domāt tikai par uzmavu, kas bija aizkritusi aiz tualetes galdiņa, un to, ka nu viņa neizsargāsies. Kad viņa iedomājās, ka Stīvs būtu jāaptur, vīrieša rokas jau ķērās pie paša būtiskākā.

Tomēr Anna jau bija nonākusi tik tālu, ka viņu tas sāka interesēt, viņai tik ļoti vairs negribējās būt kaut kādai izdzim-tenei, jo šajā gadsimtā jaunavas...

- Pagaidi... - viņa bez elpas izdvesa, jo Stīvs pēkšņi metās viņā iekšā. Par ātru. Viņa vēl nebija tam gatava. Blūze joprojām bija aizpogāta. Viņš pat nebija pieskāries zem krūštura, ko tā vēlējās Anna.

Stīvs gulēja viņai virsū, acis aizvēris, un tik strauji tiecās viņā iekšā, ka Anna nobijās.

Anna pasniedzās, lai viņu novirzītu. Stīvs pārprata viņas nolūku, nomurmināja: - Ak, dārgā! - un pabeidza viņai plaukstā.

Megijas Kernas māja atradās jaunā rajonā, kur jaunas ģimenes iekopa zālienus un kur žogi vēl nenorobežoja kaimiņu no kaimiņa. Avīžu izgriezumā bija uzrakstīta sievietes adrese, tāpēc Beverlijai nesagādāja nekādas grūtības viņu atrast.

Viņa piezvanīja pie durvīm un izdzirdēja bērna raudas.

Atveroties durvīm, Beverlija ieraudzīja sev pretim ļoti skaistu seju cirtainu, zeltaini rudu matu ielokā. Bet zaļās acis bija ļoti, ļoti skumjas un aizpampušas no raudāšanas. Megija Kerna turēja rokās zīdaini.

- Jā? - viņa jautāja.

- Vai jūs esat Kerna kundze?

-Jā.

- Mani sauc Beverlija Hailenda. Vai jums nebūtu mazliet laika ar mani parunāties?

- Piedodiet! Lai ko jūs pārdotu, mani tas neinteresē.

- Es neko nepārdodu, Kerna kundze, - Beverlija laipni atteica. - Es avīzē izlasīju, kas ar jums atgadījies.

Zaļajās acīs kaut kas iedzirkstījās. Megija iesaucās:

- Es vairs negribu runāt ne ar vienu reportieri! - Un viņa jau vēra ciet durvis.

- Lūdzu! - Beverlija uzstāja. - Es neesmu reportiere. Saprotiet, es reiz pazinu Deniju Makeju. Tas bija sen, sen. Es saprotu, ko jūs esat izcietusi.

Viesistaba bija ļoti tīra un kārtīga, iekārtota ar pavisam jaunām mēbelēm, kas vēl smaržoja pēc veikala. Drīz vien Beverlija uzzināja, ka Megija un viņas vīrs Džo tikai pirms četriem mēnešiem bija pārcēlušies uz Šejieni no Sandjego. Sī bija viņu sapņu māja. Džo pat bija sācis būvēt rotaļu namiņu pagalmā abiem bērniem.

Megija uzvārīja kafiju un ienesa svaigu riekstu pīrāgu. Zīdainīti viņa iekārtoja drošībā uz dīvāna starp diviem spilveniem, un Beverlija nespēja ne acu atraut no bērniņa.

Izrādījās, ka Megijai nesagādāja grūtības runāt par to, kas bija noticis. īstenībā viņa pat gribēja par to runāt.

- Džo, vai zināt, bija slima sirds. Tāpēc mēs aizbraucām no Sandjego. Ārsts teica, ka viņš pārāk nervozējot. Mums esot vajadzīgs apvidus, kur ir mierīgāks dzīves ritms. Džo bija vecāks par mani. Viņam bija Četrdesmit divi gadi, bet man ir divdesmit seši. - Megija pacēla bērniņu un piespieda sev pie krūtīm. - Viņš bija kara varonis ar apbalvojumiem, -viņa klusi teica. - Korejā.

Megija stāstīja to pašu, ko Beverlija jau bija izlasījusi avīzē. Kā Džo gājis no viena speciālista pie cita, lai izārstētu savu slimību, bet- bez panākumiem. Tad, pirms diviem mēnešiem, Viktorvilā ieradies Denijs Makejs. Slavenais Dcnijs Makejs, kas šobrīd Vjetnamā sprediķoja nedisciplinētajiem karavīriem.

- Viņš uzcēla telti ārpus pilsētas, - Megija turpināja. - Visi gāja turp - galvenokārt aiz ziņkārības. Es līdz tam nebiju apmeklējusi tādas sapulces. Mēs ar Džo esam kristieši. Katru svētdienu mēs ejam baznīcā. Bet tas bija kas jauns. Turklāt bijām dzirdējuši, ka Denijs Makejs ari dziedinot.

Beverlija arī to zināja no avīžu izgriezumiem. Visās Dienvidu rajonu avīzēs bija publicēti attēli. Denijs Makejs izdzen velnu no histēriskas sievietes, Denijs Makejs liek paralizētam bērnam staigāt. Viņš pat uzdrošinājās paziņot, ka atgriezis cilvēku no nāves.

Un ļaudis tam ticēja.

Tāpat kā šī nabaga sieviete ar bērnu uz rokas.

- Mēs ar Džo aizgājām uz Denija sapulci, - Megija teica. - Es gāju, ziņkārības dzīta. Bet Džo... - Viņa nopūtās, un viņas acis kluva miklas. -Es zinu, ka dziļi dvēselē viņš ti-cēja Denija dziedināšanas spējām. Mēs bijām dzirdējuši par viņa brīnumiem.

Pārējo Beverlija saprata.

Sapulce notika Denijam Makejam raksturīgajā veidā, neprātīgi reliģiozā uzbudinājumā, un Džo Kcrns, pēkšņa impulsa vadīts, pielēca kājās un skrēja uz skatuvi, lūdzot, lai

viņu izārstē. Aculiecinieki vēstīja, ka tas bijis dramatisks brīdis, kad Denijs plātījies ar rokam un Džo noģībis. Bet liecinieki nepastāstīja ne policijai, ne reportieriem, ka Denijs licis Džo, lai atmet sirdszāļu lietošanu. Nē, kungi, neviens nebija dzirdējis reverendu Deniju to sakām.

Bet Džo Kerns to bija dzirdējis un paklausīja reveren-dam Dcnijam - viņš vairs nelietoja zāles, jo tā esot neuzticēšanās Dievam, - un pēc nedēļas Džo Kernam bija smaga sirdslēkme un viņš nomira.

Megija no bēdām gandrīz sajukusi prātā. Viņa gājusi uz policiju, uz laikrakstu redakcijām, apsūdzēdama slepkavībā Deniju Makcju, kurš joprojām uzturējās pilsētā. Bet Dcnijam bija spēcīgi sakari ar dažiem vietējiem varasvīriem, un nekāda izmeklēšana netika veikta, turklāt nākamajā dienā Megija Kerna esot atlaista no darba.

- Es zinu, ka Denijs Makcjs lika viņiem tikt no manis vaļā. Vispirms viņš nogalināja manu vīru un tagad grib nogalināt mani!

Beverlija izņēma no somiņas linu kabatlakatiņu un iespieda to Megijai rokā. Jaunā atraitne kādu bridi raudāja, tad atkal savaldījās.

- Es biju ļoti laba darbiniece, Hailendas jaunkundze. Strādāju par sekretāri. Es rakstu ar mašīnu deviņdesmit vārdus minūtē un stenografēju simt divdesmit. Sandjego es saņēmu lielu algu. Arī šeit es kārtīgi pelnīju vienā brokeru firmā. Es esmu laba darbiniece - un nebija iemesla mani atlaist.

Sāpju un dusmu pilnām acīm viņa skatījās uz Bcvcrliju.

-1 Iailendas jaunkundze, es sevi uzskatu par krietnu kristieti. Bet es jums saku, ka no sirds vēlos, lai to nelieti Deniju Makeju pakar!

Tad viņa paskatījās guļošā bērna sejiņā un iekšēji sabruka.

- Ko man turpmāk darīt? -- viņa čukstēja. - Džo bija strādājis tikai divus mēnešus. Viņam nepienākas nekādi, pabalsti. Bērēm aizgāja mūsu pēdējie ietaupījumi.

- Kerna kundze, - Beverlija sirsnīgi teica. - Es jūtu līdzi jūsu ciešanām.

- Kāpēc pasaulejūsmo par to cilvēku?-Megija murmināja, slaucīdama asaras no vaigiem. - Kā cilvēki neredz viņa īstos nolūkus? - Zaļās acis atkal uzlūkoja Beverliju, šoreiz drosmes un izaicinājuma pilnas. - Šausmīgi, visi tic nabaga cilvēki, kas teltī, viņi visi meta naudu uz naudas vākšanas šķīvjiem, izmisuši, sakropļoti, slimi, bez cerībām, un atdeva viņam savu naudu. Vai cs vienīgā redzu īsto Dcniju Makeju? Viņš ir Briesmonis!

- Es arī viņu pazīstu, Kerna kundze. Es viņu pazīstu jau sen. Redziet, - Beverlija maigi uzlūkoja mātes rokās guļošo zīdaini. - Man arī augtu bērns, ja nebūtu Denija Makeja. Viņam vai viņai būtu četrpadsmit gadu...

Saule meta garus starus cauri plānajiem aizkariem uz skaistajām, jaunajām mēbelēm, par kurām vel nebija samaksāts. Ārpusē klaigāja un smējās bērni. Šajā jaunajā rajonā Džo un Megijai līdzīgi pāri ieradās uz ilgu laiku dzīt dziļi zemē saknes, audzināt bērnus starp draugiem un kaimiņiem un tad varbūt baudīt nodrošinātas vecumdienas, apmierinātiem ar sava darba augļiem.

Denijs Makejs nogalināja ne tikai cilvēkus - viņš nogalināja arī sapņus.

- Kerna kundze, - Beverlija klusi jautāja. - Vai nevēlaties braukt uz Losandželosu un strādāt pie manis?

Kad Beverlija iegāja birojā, sagatavojusies visu vakaru strādāt, lai paveiktu nokavēto, jo brauciens uz Viktorvilu bija aizņēmis visu rītu un pusdienlaiku, viņa pārsteigta ieraudzīja,

ka Anna un Karmena vēl ir turpat. Abas raudāja, un Beverlijas izbrīns pārauga satraukumā.

- Ak, Beverlija! - Anna vaimanāja. - Kāda šausmīga

ziņa!

Beverlija klusēja. Viņa tikai stāvēja durvīs un skatījās uz draudzenēm.

- Edijs un Laverna, - Karmena teica. - Lidmašīna nogāzusies okeānā pie Malibu. Beverlija, viņi abi ir gājuši bojā!

Testaments tika nolasīts pēc nedēļas. Piedalījās visi Edijam tuvākie-pat Rojs Medisoņs, kas atlika filmēšanos savā populārajā televīzijas spiegu seriālā. Viņi visi skatījās uz advokātu, kurš nolasīja Edija un Lavernas pēdējos vēlējumus.

Absolūti viss - “Karaliskie burgeri”, mazais golfa laukums Venturā, mašīnu mazgāšanas stacija Vilšīrā un vīriešu apģērbu veikals Beverlihilzā, saukts “Fanelli”, - viss tika novēlēts Beverlijai Hailendai.

24

Džeimijs neko nespēja ar sevi iesākt. Kailāpelde Bever-lijas Hailendas baseinā viņu bezgala uzbudināja.

Kops pirmās uzdrīkstēšanās toreizjanvārī viņš jau septiņas reizes bija to darījis, un šī diena arī nebūs nekāds izņēmums, par spīti pelēcīgajiem marta laika apstākļiem. Bet Džeimijs nepaguva. Viņš stāvēja kailām kājām un krūtīm, rokas jau uzlicis uz bikšu rāvējslēdzēja, gaidāmās peldes uzbudināts - par godu savai darba devējai -, te pēkšņi, nez no kurienes uzradies, kāds nāca pa taku baseina virzienā.

Tas bija jauns vīrietis peldbiksēs, ar dvieli ap kaklu. Pienācis tuvāk, viņš uzsauca:

- Sveiks! Vai drīkstu ātri iemesties, pirms tu sāc liet tur iekšā ķimikālijas?

Džeimijs apmulsa, jo līdz šim Bcverlijas Hailendas īpašuma robežās nevienu nebija saticis, bet tad viņš aši atkāpās un teica:

- Protams! Būsi mans viesis.

Jauneklis, kuram pēc izskata varēja dot apmēram divdesmit gadus, pateicās, nometa dvieli sāņus un ienira. Nopeldējis pāris apļu, viņš parādījās Džeimija pusē un izkāpa ārā.

- Ū-ū! Cik labi! Man vajadzēja noskaloties pēc vakar-nakts ārprāta!

Džeimijs vēroja, kā puisis nosusinās, un brīnījās, cik brīvi viņš atļāvās nopeldēties Hailendas jaunkundzes peldbaseinā. Pie velna, kas viņš tāds bija?

- Klau, - jauneklis ieminējās, berzēdams matus ar dvieli. -Tu izskaties kaut kur redzēts. Vai mēs būtu jau tikušies?

Džeimijs paņēma baseina birsti un iegremdēja to ūdenī.

- Nezinu. Varbūt.

-Ei! Varbūt “Peppy’s"!

- “Peppy’s”?Tajā geju diskobārā, kas atrodas Robert-sona ielā? - Džeimijs iesmējās. - Tur tu mani neatradīsi. Diez vai manai draudzenei tas patiktu.

- Tad Losandželosas universitātē? Varbūt tu esi students?

-Nē-e. Es mācījos Kalifornijas štata Nortridžā. Dramatisko mākslu.

- Ā, aktieris! Vai tu esi kur filmējies? Varbūt tur es tevi esmu redzējis?

- Jā, man ir bijušas dažas lomiņas. Pirms pāris mēnešiem spēlēju “Visi mani bērni”.

- Tu nejoko?

Džeimijs skatījās, kā jauneklis nesteidzīgi izpilda dažus stiepšanās vingrinājumus un acīm redzami jūtas kā mājās.

- Vai tu esi Hailendas jaunkundzes draugs, vai?-Džeimijs lēni iesāka.

- Tā varētu teikt.

- Vai pie viņas ir patīkami strādāt?

-Nezinu. - Viņš noliecās pie purngaliem, tad iztaisnojās. - Es pie viņas nestrādāju. Kāpēc tu tā prasi?

- Man tikai ienāca prātā. Viņai varētu būt sakari izklai-

ties industrijā. Viņa varētu palīdzēt, ja tu saproti, ko cs ar to domāju.

Svešais jauneklis paņēma dvieli, apmeta ap kaklu un brīdi uzlūkoja Džeimiju.

- Jā, - viņš lēni atteica. - Es saprotu, ko tu ar to domā.

Abu skatieni uz mirkli salikās, tad jauneklis strupi noteica:

- Nu, man jāiet! Paldies, ka pagaidīji, kamēr es nopeldos. Ceru, ka neaizkavēju tevi. - Un viņš nozuda prom pa taku.

Džeimijs noskatījās viņam pakaļ. “Peppy’s” - puisis bija teicis. Geju bārs. Vai viņš grasījās Džeimijam uzmākties?

Sī doma lika Džeimijam nodrebēt. Tā bija šīs pilsētas nelaime. īpaši filmu industrijā.

Ja apkārt klīda tādi tipi, tad bijariskanti vilkt nost bikses, un Džeimijs negribīgi atvairīja seksuālo noskaņojumu, paturēja bikses kājās un ķērās pie Beverlijas Hailendas baseina tīrīšanas.

Džo tuvojoties solārijam, viņa soļus varēja dzirdēt uz marmora grīdas. Aši saģērbies “Port Authority " un “Stubbies”, izžāvētiem matiem, valdzinošu smaidu uz lūpām, viņš parādījās durvīs.

- Labrīt, dāmas! - Un viņš ienira vīnogulāju un paparžu audzē.

Beverlija un Megija Kerna pirms ķeršanās pie dienas darbiem patlaban mielojās ar grauzdētu maizi un olām, kas bija vārītas bez čaumalas, un tēju. Tuvojās Ņūhempšīras priekš-vēlēšanas, un Beverlija bija ielikusi daudz naudas pareizo politiķu kabatās, lai nodrošinātu Denija uzvaru.

Megija noskatījās, kā Džo apsēžas un paņem augstu glāzi ar apelsīnu sulu.

-Nu? - viņa jautāja. - Ko tu uzzināji?

Jauneklis, pašpārliecināts par savu glīto izskatu un personību, atslīga krēslā un dāvāja viņai savu žilbinošo smaidu.

- Viņš nav gejs, nav precējies, bet viņam ir draudzene. Neliela izglītība - dramatiskā skola. Prot izteikties, nemēr-kaķojas. Izskatās veselīgs. Labi zobi, iespējams, ka apvilkti. Un alkst pēc darba. Ļoti alkst.

Megija paskatījās uz Beverliju, kura viegli pamāja.

- Vai jums nav žēl izstāstīt, kam jums tas vajadzīgs?

Megija atplēsa cukura paciņu ar pazeminātu kaloriju

skaitu un iebēra to tējā.

- Mums jābut uzmanīgiem ar tiem, kas ienāk pa šiem vārtiem.

- Kāpēc jūs, kā parasti, neliekat drošības dienestam viņu pārbaudīt?

- Arī privātaģents dažkārt visu nevar uzzināt, Džo. Paldies par iegūto informāciju!

- Skaidrs! - Paraustījis plecus, Džo piecēlās. - Viņš droši vien iedomājās, ka taisos viņam piecirst.

-Džo!

Viņš iesmējās.

- Piedod, manam! - Džo noliecās un noskūpstīja Megiju uz pieres.

- Tante Beva, tiklīdz jums būs vajadzīga palīdzība, es esmu īstais darītājs. Tiksimies vēlāk!

Megija iesmējās un papurināja galvu.

- Ak, šie mūsdienu jaunie vīrieši!

- Jā, - Bevcrlija noteica, domās aizklīdusi pie Džeimija, baseina zēna. - Jaunie vīrieši...

25

Holivuda, 1971. gads

No spožās saules gaismas iegājusi tumšajā restorānā, Beverlija, sekodama vadītājai, neievēroja vīrieti, kas pie bāra uz viņu noskatījās. Viņš bija liela auguma, labi ģērbies, tumšādains. Viņš nenovērsa skatienu no Beverlijas, kas lika aizvadīta stūrī pie maza, aiz augiem daļēji paslēpta galdiņa. Tikai viena svece apgaismoja viņas seju. Parasti baltās sievietes neatbilda viņa gaumei, bet šī patiesi bija izskatīga, un viņš vienīgi nodomāja, ka nez vai platīnblondie mati ir dabiski.

Vīrieti sauca Džonass Bjūkenans, un zem jakas viņam makstī karājās revolveris.

Bjūkenans vienīgais stāvēja pie bāra. Viņš zināja, ka vēlāk te sanāks ļaužu, ka biezs. Bet tagad bija tikai pāri diviem dienā; pūlis saradīsies ne agrāk par četriem.

Viņš lēni dzēra un slepeni novēroja jauno blondīni. Viņa oficiantei kaut ko pasūtīja, tad izņēma no somiņas bloknotu un sāka rakstīt. Bjūkenans redzēja, ka sieviete ik pa brīdim uzmet skatienu pulkstenim.

Izdzēris glāzi, Bjūkenans atstāja naudu uz letes, atpo-

gāja jaku un, pārliecinājies, ka nekas nav izspiedies uz āru, Icni devās stūra galdiņa virzienā.

Vīnogulāju mudžekļa aizsegā viņam izdevās pieiet nepamanītam. Viņš nopētīja sievieti, kuras gaiši zeltainie mati sveces gaismā vizēja un roka ātri rakstīja blociņā. Sievietē jautās kluss sasprindzinājums, it kā viņa tik tikko spētu nosēdēt uz krēsla un vienā mirklī kā atspere varētu pielēkt kājās un aizskriet.

Nez vai viņa skries prom, kad ieraudzīs viņu.

Beidzot viņš nostājās pie galdiņa. Sajutusi, ka pie viņas kāds pienācis, sieviete pacēla galvu. Abu skatieni satikās.

- Vai Hailendas jaunkundze? - Džonass Bjūkenans jautāja.

Telefona sarunā viņš nebija teicis, ka ir melnādainais. Viņš to nekad nedarīja. Tādā veidā viņš pārbaudīja nākamos klientus. Bieži vien virvi uzmeta vienu skatienu tumšādaina-jam vīrietim - un prom bija.

Bet šis sievietes acīs neparādījās ne zibsnis, viņa tikai atbildēja:

- Jā. Un jūs esat Džonass Bjūkenans?

Viņš pamāja.

- Sēdieties, lūdzu! Vai varu jums ko pasūtīt?

- Nē, paldies! Ja mēs uzreiz varētu ķerties pie lietas, Hailendas jaunkundze...

Beverlija izņēma lielu aploksni un nolika viņam priekšā uz galda.

- Lūk, te ir visa informācija, kas ir manā rīcībā. Piedodiet, tur nav daudz.

- Pa telefonu jūs teicāt, ka jau esat izmantojusi trīs pri-vātaģentūru pakalpojumus. Vai viņi neko neuzzināja?

- Te ir viss, kas savākts.

Bjūkenans paskatījās uz aploksni. Pārlieku plāna. Tad

viņš nopētīja savu klienti. Nez cik daudz viņa varēja atļauties? Pēc izskata bagāta. - Džonass Bjūkenans bija iemācījies cilvēkus novērtēt pēc ārējā veidola. Tomēr, kad viņš pa telefonu nosauca savas cenas, viņai nebija iebildumu.

- Labi, - Bjūkenans noteica un izlika uz galda aploksnes nožēlojami niecīgo saturu. Viņš juta, ka viņu sāk pārņemt īgnums. Toreiz, kad viņš bija aizgājis no policijas un atvēris pats savu privātdetektīva aģentūru, viņam nenāca ne prātā, ka vairums izskatāmo lietu saistīsies ar bagātu balto vecāku aizbēgušu bērnu meklēšanu vai bagātu balto meiteņu pazudušiem radiniekiem. Viņam vispār nepatika saistīties ar baltajiem, un tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņš pameta policiju. Diemžēl tieši viņiem bija nepatikšanas un nauda.

- Izstāstiet man, ko zināt!

- Pēdējo gadu laikā algoju cilvēkus no trim dažādām aģentūrām, bet neviena neatrada pilnīgi neko, kas būtu saistīts ar manu māti. Viņa pazuda gandrīz pirms divdesmit gadiem. Vēstulē, kas šeit ir jūsu priekšā uz galda, esijiu uzrakstījusi visu, ko par viņu atceros. Dzimšanas vieta, meitas uzvārds, skolas, kurās viņa mācījusies, un tā tālāk. Manuprāt, pametusi Ņūmcksiku, viņa, iespējams, ir atgriezusies Kalifornijā.

- Bet pirms manis noalgotie vīri neatrada ne pēdas no viņas?

Beverlija papurināja galvu. Bjūkenans ievēroja, ka viņai ir valgas acis. Tomēr viņš bija arī iemācījies, ka nedrīkst ļauties, lai asaras viņu maldinātu.

-• Man jums jāsaka, Hailendas jaunkundze, - Džonass teica, aizkustinājumam pieaugot, - ka es jums neko nevaru apsolīt. Vel jo vairāk tāpēc, ka trim citiem detektīviem jau nav veicies.

Tagad viņš gaidīja viebšanos, asaras uz vaigiem un lūgšanos, ka viņam, lai tur vai kas, jāatrod jaunkundzes māte.

Nē, Džonass ieraudzīja rāmu skatienu un izdzirdēja klusu balsi.

-Es jūs saprotu, Bjūkenana kungs. Es augstu novērtēšu visu, ko jūs manā labā izdarīsiet.

Vīrietis mēģināja iekļaut Hailendas jaunkundzi vienā no divām kategorijām, kādās nebija grūti sadalīt baltos cilvēkus. Vieni bija hipiji vai liberālie, kas aizstāvēja melnos, paši patiesi ticēja, ka viņiem ir vienalga, kāda cilvēkam ādas krāsa, un dedzīgi centās draudzēties un to pierādīt, bet otrie bija rasisti, kuri saprata, ka ir nemoderni, tāpēc pieņēma liekulīgu liberālismu, lai visi domātu, ka viņiem nav iebildumu pret melnajiem. Desmit gadu laikā Džonass bieži bija kļuvis par mērķi gan vieniem, gan otriem: viņi vēlējās, lai viņus redz kopā sabiedrībā, lai viesībās piedalītos arī melnās rases pārstāvis, un sievietes aiz ziņkāres vēlējās uzzināt, vai par melnajiem vīriešiem dzirdētais ir patiesība. Džonass vēl nebija paspējis ierindot Beverliju Hailendu nevienā no šīm grupām. Bet viņš paspēs.

- Jūs teicāt, ka meklējat arī māsu, - viņš ierunājās, sagrozīdamies krēslā. Džonass bija liela auguma vīrs - koledžā viņš bija futbola komandas slavenība. Parastie krēsli viņam gandrīz vienmēr bija par mazu.

- Dvīņumāsu, - Bcvcrlija atbildēja. - Viņa adoptēta tūlīt pēc mūsu piedzimšanas, pirms trīsdesmit trim gadiem. Es īstenībā atradu advokātu, kurš bija kārtojis adopciju, bet toreiz biju par jaunu, lai to saprastu. Kopš tā laika birojs ir mainījis adresi, un es neesmu varējusi sameklēt ne Haimanu Levi, senioru, ne arī junioru.

Džonass nošņācās. Šī būs ne tikai bezcerīgi ilga, bet arī nereāla lieta. Bērns, kuru pirms trīsdesmit trim gadiem adoptējuši nezināmi cilvēki ar pazuduša jurista starpniecību, sieviete, kas pirms divdesmit gadiem aizbēgusi no vīra un nekā-

dā ziņā nejāt vēlēšanos, lai viņa tiktu atrasta. Džonass gan pašlaik nebija īpaši aizņemts - baltie cilvēki mēdza viņu aicināt uz viesībām, bet nesteidzās ielaisties ar viņu biznesa darīšanās.

- Nevaru dot nekādas garantijas, Hailendas jaunkundze. Jūsu māsas meklēšana var aizņemt ilgu laiku, neapšaubāmi būs jāmeklē daudz dokumentu...

- Esmu gatava maksāt, Bjūkenana kungs.

Bagātniece, Džonass nodomāja. Varbūt samaitāta Be-

verlihilzas dāmiņa, kas savā mūžā nevienu dienu nav strādājusi.

- Jums jāatceras, ka jūsu māte ir pieaudzis cilvēks un varbūt nevēlas, lai viņu atrod.

- Es zinu, ka viņa to negrib, Bjūkenana kungs. Viņa noteikti visiem spēkiem cenšas, lai viņu neatrod.

- Kāpēc tā?

- Viņa ir nogalinājusi cilvēku. Tieši tādēļ arī aizbēgusi.

Džonass izbrīnījies skatījās uz Beverliju Hailendu.

- Ko viņa nogalinājusi?

- Manu tēvu. Viņa nodūrusi manu tēvu. Policija tā arī nav viņu atradusi.

Pēkšņi viss bija mainījies. Un pēc pusstundas, kad Džonass Bjūkenans bija uzzinājis par notikumiem Dvaieru ģimenē un par Beverlijas bērnību, kā viņa klīdusi apkārt pa valsts dienvidrietumiem, un saņēmis pirmo čeku, viņš ar citām acīm novērtēja savu jauno klienti.

- Darīšu, ko varēšu, - viņš piecēlies apsolīja.

Arī Beverlija piecēlās un pastiepa roku.

- Es zinu, Bjūkenana kungs.

Detektīvs paskatījās uz slaido, balto roku un saņēma to. Viņas plaukstas tvēriens bija vēss un stingrs.

- Vai drīkstu jautāt, - viņš teica, - kāpēc jūs izvēlējāties mani?

-Jūs bijāt viens no vairākiem manā sarakstā. Man patika jūsu reklāma dzeltenajās lapās. - Viņa pasmaidīja. - Tad es ievācu dažas ziņas pārjums un nospriedu, ja jau jūs esat tumšādainais, tātad strādāsiet centīgāk.

Džonass Bjūkenans skatījās uz Beverlijas smaidīgo seju. Tad, par spīli sev pašam, Džonass uzsmaidīja viņai pretim.

Bija karsta diena, un gandrīz trīssimt cilvēku bija sapulcējušies uz Holivudas Tirdzniecības palātas sanāksmi. Be-verlija tajā bija ieradusies pirmo reizi, jo pēc Edija nāves viņa bija palātas locekle, viņa joprojām maksāja ikgadējās biedra naudas un pati savām acīm gribēja redzēt, kas tur notiek.

No visiem trīssimt cilvēkiem labi ja ducis bija.sievietes. Vienai no viņām piederēja Holivudā vesela rinda skaistum-salonu. Cita, atraitne, bija mantojusi vīra uzņēmumu. Visas viņas bija daudz vecākas par Bcvcrliju. Un visas jau droši vien agrāk arī bija apmeklējušas šīs sanāksmes.

Klausoties komercpalātas prezidenta ievadrunu, Be-verlija atcerējās tikšanos ar Džonasu Bjūkenanu pirms četrām nedēļām. Viņa acīs bija lasāms, ka Beverlijas uzdevums ir bezcerīgs gadījums.

To pašu bija secinājuši arī trīs iepriekšējie detektīvi.

- Atmetiet ar roku, Hailendas jaunkundze! Jūsu māte negrib, lai viņu atrod, un, lai sameklētu jūsu māsu, ir vajadzīgs vismaz kāds pieturas punkts.

Pirmais privātdetektīvs atrada visvairāk. Viņš ziņoja, ka Naomi Dvaiere pārmainījusi uzvārdu atpakaļ uz Bergesu un kādu brīdi dzīvojusi mazā pilsētiņā Nevadā, un tad, kā do-

māja liecinieki, pārcēlusies uz Kalifomiju. Kādu laiku pavadījusi Rcdingā, strādājusi par pavāri zīdaiņu namā, un tad pēdas nozuda. Tas noticis pirms piecpadsmit gadiem. Par dvīņumāsu varēja pateikt tikai to, ka Haimans Levi, seniors, ir miris un dēls vairs nepraktizē Kalifomijā. Prczbitcriešu slimnīcā nebija ne ierakstu, ne liecinieku, kas dotu kādu informāciju par adopciju.

Otrais detektīvs nedarīja neko, tikai, kā Bcvcrlija nojauta, ņēma naudu. Pēc diviem mēnešiem Beverlija bija lauzusi ar viņu noslēgto līgumu.

Trešais šķita daudzsološs, bet viņš tik vien spēja kā atkārtot pirmā darbu. Un, protams, paņemt naudu.

Tagad Beverlija bija nolīgusi Džonasu Bjūkenanu. Viņam bija vairākas priekšrocības salīdzinājumā ar iepriekšējiem: viņš bija strādājis par policistu, viņam varēja uzticēties (tā ziņoja bijušais kolēģis), un viņš bija melnais.

Bezcerīgs gadījums - tā pirms mēneša bija paudis viņa skatiens. Bet Beverlija tam neticēja. Nekas nebija bezcerīgs. Vismaz tik ilgi, kamēr cīņa turpinājās.

Pēc četru nedēļu klusēšanas viņš beidzot piezvanīja. Birojā Bcverliju gaidīja ziņas no DžonasaBjūkenana. Viņš braucot atpakaļ uz. Losandželosu, un šovakar viņiem jāsatiekas.

Viņam esot jauna informācija par Beverlijas māti un māsu.

Komercpalātas prezidenta ziņojuma temats bija: “Holivudas pati nopietnākā problēma. Problēma, kura jāizskata nekavējoties, un jāatrod tai risinājums. Ja ne, cietīs bizness un rezultātā cietīs ari pilsēta.”

Beverlija skatījās un klausījās.

Zāles priekšā atradās maza skatuvīte, un uz tās pie gara galda sēdēja vairāki vīrieši ar skatu uz Holivudas biznesa pārstāvjiem. Priekšā sēdošie bija ģērbušies dārgos uzvalkos

un, kā Bcvcrlija nodomāja, droši vien bija iespaidīgos amatos, kā, piemēram, prezidents, priekšsēdētājs, galvenais izpilddirektors. Holivuda bija slavas un bagātības pilsēta, kaut gan zem ārējā spožuma slēpās noplukuši pamati, bet šie vīri bija pilsētas vara. Beverlija dzīvoja un strādāja Holivudā jau astoņpadsmit gadus, un viņai ļoti rūpēja pilsētas nākotne, tāpēc viņa īpaši uzmanīgi klausījās prezidenta runā.

Tagad viņš stāstīja par automašīnu novietošanu. Pēc viņa runas iznāca, ka tā ir Holivudas lielākā problēma. Pilsēta bija pieblīvēta un pārpildīta, un automašīnu novietošanai trūka vietas. Līdz ar to galvenos bulvārus diendienā aizņēma tūristu un darba cilvēku satiksmes plūsma, bet vakaros pa pilsētu vēl vizinājās pusaudži. Prezidents uzsvēra, ka zāle neesot neviena, kurš nepiekristu: pārpildītās ielas un automašīnu novietņu trūkums kaitīgi atsaucas uz biznesu. Tas kaitēja arī viņam pašam.

Beverlija pazina šo vīrieti. Viņu sauca Dramonds, un viņam piederēja lielākais veikals pilsētā, tas atradās Holivudas biznesa centra pašā sirdī. Viņam piederēja četri stāvlaukumi blakus veikala ēkai, bet, tā kā tie bija ierīkoti pirms divdesmit gadiem, tad septiņdesmito gadu satiksmei tādus vairs nevarēja uzskatīt par piemērotiem.

Beverlija sāka prātot par veikalu un automašīnu stāvvietām. Viņa ar Karmenu un Megiju Dramonda veikalā šad un tad iepirkās. Vairākas stāvvietas bija iežogotas, un kalpotāji tās apsargāja. Ja cilvēki iepirkās veikalā, tad stāvēšana pienācās par brīvu, bet, ja ne vai arī bija kārtojami darījumi citur bulvārī, tad bija jāmaksā pārmērīgi augsta cena. Visa nauda bira Dramonda kunga kabatā. Ja jau viņam piederēja labākās automašīnu stāvvietas pilsētā, Beverlija nesaprata, kas tad viņam “kaitēja”.

Redzot zālē dažus cilvēkus piekrītoši pamājam, Beverlija

saprata, ka viņai ir laimējies. Kad bankrotēja benzīna uzpildes stacija blakus kafejnīcai, Bevcrlija to nopirka, nojauca un ierīkoja tur stāvvietu. Divos gados pēc “Karalisko burgeru” mantošanas viņa bija paplašinājusi savu kafejnīcu. Jaunā stāvvieta darbojās dienu un nakti, un kafejnīca plauka.

Prezidenta runa tuvojās nobeigumam, un tagad sekoja priekšlikums - iemesls šīs sanāksmes sasaukšanai.

- Mūsu biznesa apvienībai ir jāuzņemas atbildība par stāvvietām, tāpēc jānodibina fonds un jāfinansē stāvvietu rekonstrukcijas darbi, kas nākotnē atrisinātu satiksmes un stāvlaukumu problēmu.

Beverlija ieskatījās lapiņā, kas viņai tika izsniegta pie durvīm. Tajā bija ierakstīts prezidenta runas apkopojums un priekšlikums. Jauno stāvvietu vajadzēja celt kā piecu līmeņu garāžu ar vietām diviem tūkstošiem automobiļu.

Viņa izlasīja, ka garāžas ieteicamā atrašanās vieta paredzēta uz stūra - tieši pretim Dramonda veikalam.

Kad prezidents beidza runu, zālē atskanēja aplausi. Tad palātas locekļus aicināja pie mikrofoniem izteikt piezīmes un ieteikumus. Bevcrlija vēroja mazu rindiņu pie mikrofona ejā gar viņas vietu un atkal sāka prātot par kafejnīcu.

Kafejnīcai klājās labi. Labāk nekā jebkad. Toties kaut kas nebija kārtībā ar pārējām pārdotavām. Karmena ziņoja, ka ieņēmumi nav tik lieli, kā vajadzētu būt, kaut arī Beverlija bija veikusi dažādus uzlabojumus, pieņēmusi vairāk cilvēku, sākusi pārdot “kroņa burgeru” un cāli, kas cepts uz restēm. Pēc grāmatvedības atskaitēm, “Karaliskie burgeri” joprojām palika soli iepakaļ “Makdonaldiem” un “Kentuki ceptajiem cāļiem”. Beverlija un Anna, kas bija atbildīgas par kvalitāti, aši apbraukāja visu Dienvidu rajonu, lai noteiktu vājos punktus.

Viņas neatklāja neko nozīmīgu. Veikali bija tīri, apkalpo-

sana parastajā līmeni, ēdiens atbilda standartam. Tās bija gluži tādas pašas ātrās apkalpošanas ēdnīcas kā visas pārējās - ar jauniem, diezgan vienaldzīgiem oficiantiem un zināmo uzrakstu “VAJADZĪGI DARBINIEKI” logā. Bija pagājuši divi gadi, kopš Beverlija mantoja “Karaliskos burgerus” un ieviesa pārmaiņas, no kurām Edijs bija atteicies, un viņa gaidīja daudz straujāku augšupeju. “Kā gan pietrūkst?” viņa minēja.

Beverlija pievērsa uzmanību vīram pie mikrofona, ievērojamam Holivudas nekustamā īpašuma pārvaldniekam. Viņš teica:

- Dramonda kungs, esmu pārliecināts, ka runāju visu klātesošo vārdā, pateicos jums par jūsu brīnišķīgo runu! Mēs to atbalstām pilnībā vārds pa vārdam! - Viņš pieliecās tuvāk mikrofonam, un viņa balss kļuva zālē par skaļu. - Izmantojot izdevību, Dramonda kungs, gribu pateikt jums un pārējiem valdes locekļiem, ka jūs veicat velnišķīgi grūtu darbu, pūloties pilsētas labā!

Beverlija uzlūkoja vīrieti pie mikrofona. Viņš taču to nedomāja nopietni! Katram bija skaidrs, ka priekšlikums par stāvvietu kalpoja tikai un vienīgi Dramonda interesēm. Tad Beverlija aptvēra, ka, spriežot pēc tā, kā šis vīrs klanījās tiem tur, uz paaugstinājuma, runa varēja būt, vienalga, par ko, tāpat viņš lišķīgi pateiktos.

Atskanēja pašķidri aplausi, un sekoja nākamā uzstāšanās. Mandžoni, triju mākslas galeriju īpašnieks Saulrieta bulvāri, atkārtoja iepriekšējā runātāja uzslavas un balsoja par stāvvietas-garāžas projektu. Trešais izteica jaunu priekšlikumu - par atkritumu vākšanu -, un tas tika ierakstīts nākamās sanāksmes darba kārtībā.

Tuvojās balsošana par stāvvietas celtniecību. Vel pāris cilvēku gaidīja pie mikrofoniem, vēdinādamies no karstuma un slaucīdami sviedrus no pieres, kamēr vīri uz paaugstinā-

juma pieklājīgi uzklausīja sūdzības un uzslavas, bet sekretāre skaitīja minūtes.

Beverlija skatījās, klausījās un pētīja sanākušo ļaužu pūli, un secināja, ka visiem šiem cilvēkiem ir kaut kas kopīgs. Viņi bija Holivudas biznesa sabiedrības pārstāvji. Tomēr viņiem pietrūka vienotības. Viņi šķita kā tāda nemierīgu cilvēku grupa, kas meklēja virzienu, kurp doties. Pāris rindu tālāk viņa izdzirdēja klusas sarunas.

- Visas tās sapulces ir vienādas... - priekšā viens teica. - Citreiz vairs nenākšu.

Un Beverlija nodomāja: “Kāda jēga no šāda cilvēku organismu saieta, ja viņi nespēj vienoties un sasniegt mērķi?”

Beverlija paskatījās uz mikrofonu, kas bija novietots viņas ejā. Vēl viens cilvēks stāvēja un runāja. Viņš izvirzīja jautājumu, ka Santamonikas bulvāri saradies daudz zema līmeņa teātru. Prezidents Dramonda kungs nomierināja vairāku apģērbu veikaliņu īpašnieku, ka arī šo problēmu izskatīs un apspriedīs. Bet, kad veikalu īpašnieks aizgriezās no mikrofona, Beverlija redzēja pēc vīrieša sejas, ka viņš nejūtas neko paveicis.

“Kāpēc citi nerunā?” Beverlija brīnījās. Daudzu sejās viņa skaidri saskatīja neapmierinātību. “Kāpēc viņi nepretojas prezidenta priekšlikumam?”

Tad Beverlija saprata, ka viņi baidās no šī Dramonda kunga.

Dramonds jau bija gatavs sākt balsošanu par naudas vākšanu stāvvietas būvniecībai, kad pēkšņi Beverlija piecēlās un devās pie mikrofona.

- Lūdzu, es gribētu runāt, - viņa teica.

Visu acis pievērsās Beverlijai. Sievietes reti apmeklēja šādas sanāksmes un vēl retāk tajās uzstājās, un tās, kuras to darīja, neizskatījās jaunas un pievilcīgas kā šī.

- Manuprāt, prezidenta kungs, - Beverlija iesāka, - jūs pievērsāties Holivudas problēmām no nepareizās puses.

- Kā tad tā?

- Manuprāt, stāvvietas nav mūsu aktuālākā problēma.

- Ak tā! - Dramonda kungs iesaucās. - Un kas tad ir?

- Redziet... - Beverlijai bija jāpadomā. Viņa bija piecēlusies, pēkšņa impulsa vadīta, īsti nezinot, ko teiks. - Mūsu pilsētā ir daudz problēmu, bet mašīnu novietošana nav tā svarīgākā.

Dramonda kungs saskatījās ar priekšsēdētāju, kurš sēdēja viņam blakus, un pacietīgi atbildēja:

-Jaunā dāma, mūsu sapulcēs mēs, protams, visiem dodam iespēju izteikt piezīmes un pārmetumus. Tomēr, jaunkundze, jums jārunā konkrētāk. Iesaku jums pārdomāt savas idejas un izteikt tās nākamajā sapulcē. Tagad ķersimies pie balsošanas par stāvvietām.

- Bet, Dramonda kungs, mēs neesam gatavi balsot.

-Jaunkundz, kājās sauc?

- Beverlija Haiienda.

Publiku pāršalca murdoņa. Dramonda kungs pārsteigts viņu uzlūkoja. Beverlija Haiienda? Vai meitene apzinājās, ka viņai ir tāds pats vārds kā divām galvenajām Holivudas ielām?

- Labi, - viņš uzjautrināts noteica. - Es uzaicināju zālē sēdošos izteikties, un, kā redzat, jūs esat pēdējā. Un tagad esiet tik laipna, ejiet atpakaļ uz savu vietu...

- Par šo tematu noteikti ir arī citi viedokļi! - Beverlija palūkojās zālē. Visi viņu vēroja, bet neviens viņai nepievienojās.

Dramonda kungs un priekšsēdētājs vēlreiz izsmējīgi saskatījās, un prezidents augstprātīgi žēlīgā balsī teica:

- Mēs novērtējam jūsu bažas, Hailendas jaunkundze,

tas ir ļoti slavējami, ka jūs tas interesē, bet, kā redzat, citu viedokļu nav. Tagad, lūdzu, sēdieties, lai mēs varam ķerties pie darba.

Beverlijai sirds krūtīs joņoja. Viņa juta trīssimt skatienus, kas bija pievērsti viņai. Kāpēc viņi nevēra vaļā muti? Viņi taču negrasījās atbalstīt tādu nožēlojamu priekšlikumu?

- Manuprāt, pirms mēs balsojam, prezidenta kungs, es gribētu uzsvērt, ka paredzētā stāvlaukuma būvniecība izmaksās ļoti dārgi un nauda nāks no mums visiem, kas esam šeit klāt.

Dramonda kunga uzjautrinājums pārvērtās īgnumā.

- Jūs neesat īsti stādījusies priekšā, jaunā dāma. Kādu biznesa nozari jūs pārstāvat?

- “Edija karaliskos burgerus”.

Dramonds smaidīja. Gandrīz iespurdzās.

- Skaidrs! Hamburgeri. Labi, Hailendas jaunkundze, es ticu, ka jums ir dažas vērtīgas idejas, bet šaubos, vai jums biznesā ir pietiekami liela pieredze...

- Es gribēju teikt, Dramonda kungs, ka paredzētā stāvvietas būvniecība dos lielu labumu tieši jums.

Tagad publika saviļņojās. Dramonda balss tonis kļuva ledains.

- Stāvvietas celtniecība dos labumu visiem, Hailendas jaunkundze.

- Jā, bet tā atradīsies tieši pretī jūsu veikalam.

Beverlija izdzirdēja sev apkārt kolektīvu noclšanos. Dramonds sastinga. Nu jau viņa balsī jautās draudi.

- Tur ir vienīgā brīvā zeme.

Beverlijai sirds dauzījās. Visi skatījās uz viņu, īpaši jau Dramonds.

- Cik atceros, - viņa turpināja, - brīvas vietas ir ari Saulrieta bulvārī un daudz kur citur, un jebkura no tām palīdzētu

sīkajiem tirgotājiem, pie kuru veikaliem vispār nav automašīnu stāvvietu.

- Jūs, protams, domājat par sevi.

- Man ir veicies, jo man ir stāvvieta pie veikala. Es šeit runāju par Mandžoni kungu un Pītersena kungu, kuriem jārēķinās ar parastiem iežogojumiem. Dramonda kungs, jūsu veikalam ir četras stāvvietas, kāpēc lai jaunceļamā garāža neatrastos kaut kur tirdzniecības rajona cilā vietā?

Daži zālē iesaucās:

- Viņai ir taisnība. Jā! Kāpēc ne Fērfaksā?

Priekšsēdētājs iesita ar āmuru pa galdu un iekliedzās:

- Kārtību! Diskusijas beigušās, balsosim par...

- Piedodiet, - Beverlija viņu pārtrauca, - es taču vēl neesmu beigusi runāt!

- Jaunā dāma, jūs jau savas domas esat izteikusi, tagad...

- Padomāsim par Holivudas problēmām un to, kā mēs varam tās risināt. Paskatieties sev apkārt! Ko jūs šodien redzat uz ielām? Prostitūtas, klaiņojošus bērnus, narkotiku tirgoņus, klaidoņus uz kāpņu laukumiem! Apkārtējā vide ir degradējusies. Mums ir seksveikali un neķītras ielas!

Atskanēja vairāki izsaucieni:

- Runājiet! Pastāstiet patiesību!

- Vārds “Holivuda” ir zināms visā pasaulē. Divi miljoni tūristu gadā apciemo Holivudu tās vārda dēļ. Un ko viņi redz, kad ierodas šeit? Tirdzniecības veikalu caurbrauktuvi. Bērnus bezpajumtniekus, kuri kļūst par laupījumu narkotiku tirgoņiem un perversajiem. Meitenes un zēnus, kas stāv uz ielām un pārdod savu miesu. Klaidoņus, kam nav, kur iet un dzīvot, ubagus ar pastieptām rokām. Un jūs mums gribat iestāstīt, ka galvenā problēma kstāvvietas!

Publika iesmējās. Pēkšņi cilvēki cēlās kājās un steidzās pie mikrofoniem. Priekšsēdētājs tik sita ar savu āmuriņu.

Dramonda kungs iesaucās:

- Hailendas jaunkundze, jūs traucējat kārtību! Ja vēlaties izteikt jaunus priekšlikumus, mēs tos ierakstīsim nākamās sanāksmes dienas kārtībā...

- Jaunus! Dramonda kungs, es runāju par vecām lietām, un jūs to zināt! Es runāju par kaut ko tādu, ko palātai jau sen vajadzēja izpētīt un ķerties pie darba.

-Jaunā dāma, jūs neko nezināt par šo pilsētu...

- Piedodiet, mans kungs, es šeit esmu dzimusi. Un es te dzīvoju, kad Holivuda bija slavas zenītā, vārds Holivuda radīja burvības un fantāzijas oreolu miljoniem cilvēku visā pasaulē. Kā mēs esam varējuši tā nolaist mūsu pilsētu? Pārvērst to par vietu, kur ārzemju tūristi baidās iznākt no viesnīcas! Par vietu, no kuras jākaunas! Mums jārīkojas, prezidenta kungs. Un jārīkojas tūliņ!

Pūlis gavilēja un aplaudēja. Cilvēki centās tikt pie mikrofona ārpus rindas. Āmurs krita un krita.

Prezidents pacēla rokas, aicinādams visus apklust, un, kad kārtība atkal bija nodibināta, viņš ar vāji slēptu niknumu teica:

- Ja jums tik vienkārši izdodas formulēt mūsu problēmas, Hailendas jaunkundze, tad varbūt jums ir arī vienkāršs atrisinājums? Ja ir, es labprāt gribētu to dzirdēt!

Beverlija paskatījās uz viņu. Viņa drebēja. Viņa bija pārskaitusies. Atrisinājumu? Jā, jā, viņai bija atrisinājums.

- Kāda ir Holivudas nākotne? - Beverlija rāmi jautāja. Viņa vērsās pie visas zāles. - Kāds būs mūsu pilsētas nākotnes tēls? Kādu to redzat jūs, Mandžoni kungs, Vizersas jaunkundze? Lūkojoties gadiem uz priekšu, ko jūs redzat? Kāds ir Holivudas tēls? - Beverlija atkal runāja mikrofonā skaļā

balsī. - Tieši tas mums šodien jāizlemj. Jānolemj, kādā virzienā mēs iesim, un tad arī rīkosimies. Vai galveno uzmanību vērsīsim uz tūrismu? Vai uzsvērsim tirdzniecību? Varbūt tomēr mēs esam televīzijas un kino pilsēta? Lai kāda būtu nākotnes Holivuda, šodien jāsāk darboties. Mums droši jāsapņo par labāku dzīves un darba vietu. Mums droši jāizvirza sev augsti mērķi. - Viņa pacēla roku un sažņaudza plaukstu dūrē. -Mums droši jāatjauno Holivudas varenība!

Ļaudis bijakājās, gavilēja un plaukšķināja. Dārdēja aplausi. Cilvēki skrēja pie Beverlijas, purināja viņai roku, sita pa plecu. Prezidents uz paaugstinājuma, drūmi saviebies, vāca kopā dokumentus. Priekšsēdētājs bez panākumiem sita ar āmuriņu. Palātas locekli grūstījās apkārt, lai piekļūtu tuvāk Beverlijai, lai pateiktu, ka atbalsta viņu, ka pienācis laiks rīkoties, un vēl daudz ko citu, ko viņa nedzirdēja, jo pārāk daudz cilvēku runāja reizē un zālē valdīja elles kņada. Beverlijai reiba galva. Viņa jutās pacilāta. Negaidot viņa apjauta visu: savu mērķi, centienus, nākotni.

26

Jauneklis il kā sauļojās uz Trūdijas - piecas minūtes no priekšas, piecas no aizmugures. Dibens viņam cēlās augšā un lejā, un drīz vien viņš sabruka uz Trūdijas.

Pastūmusies sāņus un paņēmusi “Virginia Slims” cigareti, Trūdija uzmeta puisim skatienu, kas pauda: un tas ir viss?

Viņš to diemžēl neredzēja. Viņš jau snauda.

Dziļi ievilkusi dūmu, Trūdija izkāpa no gultas un aizgāja pie loga, kur varēja redzēt Losandželosas universitātes ugunis. Universitātes teritorija izskatījās kā maza pilsētiņa, un pāri ielai Studentu biedrības namā gāja vaļā traka ballīte. “Svētās debesis, meitenīt,” viņa klusi jautāja savam attēlam stiklā, “ko tu te dari?”

Viņa gan ļoti labi zināja, ko dara pie puiša, kura vārdu tik tikko atcerējās, pie divdesmit četrus gadus veca jaunekļa, kā bija nupat uzzinājusi, kam smadzenes tik vien bija kā starp kājām. Atkal bija sestdienas vakars. Un tāpēc viņa atradās šeit.

Trūdija uzskatīja, ka cilvēka mūžā ir trīs gadījumi, kad jābūt ar kādu kopā. Divi no tiem bija sestdienas naktis un svētdienas rīti. Tādēļ viņa saposās, apvienojot labāko sieviš-

ķīgo veļu un sportisku virstērpu, un kopā ar māsīcu Alekšu devās uz nejaušo satikšanās bāru, dzēra mai tais no vienreizējās lietošanas plastmasas krūzītēm. Tur grozījās parastais raibais pūlis otrreizējās lietošanas drēbēs un lētās rotaslietās, viņi sēdēja šķērsieliņā sētas pusē uz virtuves kāpnēm. Trūdija ar Alekšu patlaban pārrunāja nākotnes zīlēšanu pēc rūnām, kad jauns vīrietis baltās vasaras biksēs, kreklā, ar ādas kaklasaiti smaidīdams pienāca viņām klāt.

Trūdijai viņš uzreiz iepatikās. Viņa juta vājību pret vīriešiem, kam mati sniedzās līdz pleciem. Acis šķita gudras. Bet pavisam viņš iekaroja Trūdijas simpātijas ar vārdiem:

- Ak, rūnas! Odina un Toras spēks...

Viņi kopā aizgāja no kafejnīcas, pateikuši ar labu nakti Aleksai, kuru agri no rīta gaidīja operācija. Uz Vestvudu viņi brauca katrs savā mašīnā, Trūdija ar korveti sekoja Mailsa folksvāgenam. Nekārtīgajā dzīvoklī, kurā viņš mitinājās kopā ar vēl diviem brīvdienās aizbraukušiem puišiem, Mailss ielēja sarkanvīnu no pudeles ar skrūvējamu vāku un uzlika Spring-stīnu. Pēc piecām minūtēm Trūdija aptvēra, ka izdarījusi kļūdu.

- Parunāsimies mazliet, - viņa teica, kad Mailss jau sāka viņu lenkt.

- Par ko?

- Nu, piemēram, - viņai ienāca prātā slavena personība, - kādas ir tavas domas par Kārlu Sagānu?

- Kārlu Sagānu? Ā, tas “Kosmosa” čalis! Kolosāls šovs. Graujoša mūzika.

Tad. arī Trūdija saprata, ko izdarījusi.

Tomēr jauns vīrišķīgs ķermenis ir jauns vīrišķīgs ķermenis, un Mailss uzrādīja labu guļamistabas potenciālu. Sākumā. Pēc tam izrādījās, ka tā atkal ir tikai kļūda, un, lūk, te nu viņa kārtējo reizi sēdēja svešā dzīvoklī, seksuāli neapmierināta, vientuļa, brīnīdamās pati par savu rīcību.

Viņa bez maldīšanās atrada vannasistabu (dažos dzīvokļos tik viegli tas nenotika, īpaši ja viņa bija piedzērusies) un paskatījās uz sevi spogulī. Sieviete ar izspūrušiem, gaišiem matiem un izsmērētu grimu teica savam attēlam, ka tas ir jāizbeidz.

Taču bija tā, ka viņa nezināja, kā to izbeigt. Vismaz līdz tam brīdim, kamēr viņa atradīs īsto vīrieti, kuru meklē. Ak tu mūžs, Trūdija brīnījās, mazgājot seju, kur lai viņa atrod vīrieti, kam ir izskats, smadzenes, kas prot mīlēties un kas izturas pret sievieti kā līdzīgu? Viņai iešāvās prātā cauruļu licējs Bills. Pēdējā laikā viņš bieži ienāca Trūdijai prātā -pašai par lielu aizkaitinājumu, jo viņai Bills nekādā ziņā nepatika. Jā, viņam lieliski piestāvēja džinsu bikses, viņš prata likt caurules baseinā, bet viņā jautās īsts vīriešu šovinisms, kad viņš uzrunāja Trūdiju par “dārgo”, bet sarunājās ar viņu kā idioti.

Tad viņai ienāca prātā “Tomass”. Kas šajās tikšanās reizēs bija tik vienreizējs, ko nevarēja atdarināt ārpus “Taure-nīša” sienām? Kā pietrūka?

Trūdija atspiedās pret guļamistabas durvju stenderi un mierīgi smēķēja. Mailss noteikti bija guvis savu apmierinājumu, jo gulēja kā zīdainis. Trūdija jau gribēja viņu pamodināt, iekvēlināt un parādīt, kā īsti ir jārnīlējas, bet viņš miegā sagriezās un palaida sliktu gaisu.

Digitālais pulkstenis uz naktsskapīša rādīja mazliet pāri desmitiem. Viss vakars vēl bija priekšā.

Trūdija aizgāja uz virtuvi, atrada telefonu, uzgrieza numuru un, kad balss atsaucās, teica:

- Sveicināti, vai “Taurenītis”? Te Trūdija Stcina. Vai viņš ir dabūjams?

Trūdija klausījās un tad pasmaidīja.

- Paturiet viņu man! Esmu desmit minūšu attālumā.

27

Hjūstona, Teksasa, 1972. gads

Dažreiz kārtīgs ēdiens ir labāks par seksu.

Tā nosprieda Dcnijs Makejs, ēzdams cāļa cepeti un brūnus kartupeļus, kas no ārpuses bija kraukšķīgi, bet iekšā mīksti, un viss bija pārliets ar asu mērci. Drātēšanās ir tikai drātē-šanās, viņš secināja, noslaukot no šķīvja pēdējo kumosu un sniedzoties pēc “ChivasLabas pusdienas nekad nesagādā vilšanos.

īpaši jau labs Teksasas ēdiens.

- Labi, Bon, - Denijs teica, pieceldamies no galda un izstaipīdamies. - Laiks doties ceļā. Līdz Hjūstonai vēl divsimt jūdžu.

Boners pielēca no gultas, kur viņš lika pasjansu, un metās pie skapja, lai izņemtu no tā Denija uzvalku.

Denijs attaisīja stikla bīdāmās durvis, izgāja uz viesnīcas balkona un skatījās pār Dienvidteksasas pludmales baltajām smiltīm.

- Korpuskristi! - viņš klusi iesmējās. - Kristus ķermenis. Ir nu gan pilsētai nosaukums! - Viņš izdzēra "Chivas" un nometa kristāla glāzi lejā smilšainajā pludmalē.

Denijam patika šī pustropiskā pilsēta pie Meksikas līča. Tāpēc viņš te bija ieradies un aizvadīja veselu nedēļu, pirkdams īpašumus līča krastā. Tādā veidā viņš gribēja gūt kompensāciju par bērnību, kas bija pavadīta karstos apvidos bez ūdens. Korpuskristi lika iedomāties tālas, eksotiskas zemes, salas, kur mita brūnas un atsaucīgas meitenes, kur rums plūda kā no ūdenskrituma, kur dienas bija kā sviests un naktis kā kanēlis. Viegla un brīva dzīve, kur atlika tikai pastiept roku pēc seksa un ēdiena - ko tieši tu tajā brīdī iekāroji -, un tas iekrita tev plaukstā!

“Varbūt man nopirkt tropu salu?” Denijs nodomāja, vērojot, kā Boners rūpīgi saloka Denija dārgos kreklus un ievieto tos teļādas somā. Kaut kur Klusā okeāna dienvidos, kur iezemieši viņu padarītu par karali.

Denijs atkal iesmējās. Viņš jutās tik vareni! Trīsdesmit astoņus gadus vecs - un augstu zirgā!

Viņš bija bagāts, grāmata “Kāpēc Dievs paņēma Ke-nedijus” jau ceturto nedēļu atradās bestselleru sarakstā, viņa Hjūstonas baznīcā ļaudis nāca bariem, un viņš bija piedalījies televīzijas raidījumos. īstie slavas kalngali tika sasniegti pirms diviem gadiem kristīgā ceļojuma laikā pa Vjetnamu, kur viņš darbojās kopā ar izklaidētajiem un slavenībām, nesdams ar savu valdzinošo enerģiju Dieva vārdus pēc mājām sirgstošajiem karavīriem. Denijs bija cerējis, ka gūs tur panākumus, bet ne jau to, ka panākumi būs tik galvu reibinoši. Viņš viens stāvēja uz skatuves, izstarodams savu varenību, un piecdesmit tūkstoši karavīru viņu apsveica.

Skaņa, kad tik daudzi tevi sveic...

- Nez vai ir prātīgi braukt uz Vjetnamu, - Boners bija viņu brīdinājis. - Vjetnama mūsu laikā ir tik nepopulāra. Tauta var nostāties pret tevi.

Denijam riebās pretkara demonstranti, hipiji un vaima-

nājoši liberāļi. Viņš gribēja parādīt pasaulei, ka tic Amerikai un ka taisnība ir Amerikas pusē. Denijs stāvēja uz tās skatuves tūkstošiem jūdžu no mājām, izstiepis rokas pret karapulku, un kliedza uz debesīm.

- Es zinu, kā jūs ciešat, brāļi un māsas! Es arī kādreiz biju karavīrs. Bet man netika tas gods cīnīties par brīvibu un demokrātiju! Neklausieties neliešu balsīs tur, mājās! Cik viegli ir sēdēt uz dīvāna viesistabā un kritizēt karu, par kuru paši neko nejēdz!

Tie pūlī, kuri aizstāvēja karu, uzgavilēja un piekrītoši viņam piebalsoja. Denijs sauca:

- Seno laiku dižciltīgais romietis, vārdāLīvijs, reiz teicis, ka nepieciešams karš ir taisnīgs karš un ieroči ir svēli, ja nav citu iespēju, kā tikai lielot ieročus. Brāļi un māsas iekš Kristus, šis ir taisnīgs karš, un jūsu ieroči ir svēti!

Viņi visi vai prātu zaudēja. Ne tik daudz to vārdu dēļ, kurus Denijs teica, bet no tā, kā viņš runāja. Uz skatuves daudzu tūkstošu cilvēku priekšā viņš varēja izskatīties sīks. Bet viņa spēks plūda pār cilvēku galvām, tas vismaz kaut uz brīdi lika viņiem aizmirst, ka ir nožēlojami, draugu un ģimeņu nicināti, aizmirsti. Par to pūlis Deniju mīlēja. Tajā brīdī piecdesmit tūkstoši karavīru darītu visu Denija Makcja labā, viņi sekotu Denijam kaujas ugunī. Un Denijs to apzinājās.

Denija trupa joprojām braukāja apkārt ar autobusu, rīkojot sanāksmes, sprediķojot, jo tādā veidā Denijs vienmēr lika skanēt savam vārdam. Mājvieta atradās Hjūstonā, kur viņš bija uzcēlis baznīcu un labākajā viesnīcā īrēja augšstāvu. Denijs brauca ar baltu “Lincoln Continental”. Viņš ģērbās labākajos Rietumu uzvalkos un nēsāja baltu Stetsonu. Viņš bija apguvis prasmi dārgi un gaumīgi ģērbties, lai līdz pēdējai vīlītei viss būtu klase. Viņa sabiedrības lokā tagad grozījās

politiķi un ievērojami biznesmeņi. Ar katru jaunu Denijakā-picnu viņa skatiens vērās vēl augstāk un augstāk. Viņam piederēja vara, bet tās vēl nebija pietiekami, vēl ne...

Denijam patika mežonīgā, dīvainā pilsēta, kuras vēnās un artērijās plūda melnais zelts un kuras vārdu pirmo reizi izrunāja cilvēks, kas nolaidies uz Mēness.

Pirms sprediķiem viņš vienmēr kādu laiku pavadīja kopā ar divām vai trim mīļākajām, kuras uzturēja Hjūstonā. Garas, slaidām kājām, tērpušās kažokādās un dārglietās, visu iespējamo seksa triku pārzinātājas ieradās viesnīcas augšstāvā un sniedza Denijam iedvesmu uz sludināšanu. Tad viņš ieturēja pamatīgu maltīti, noskaloja ar “Chivas” un juta tā Kunga spēku ieplūstam muskuļos un plaukstās. Pēc tam viņš nākamās trīs četras stundas pavadīja baznīcā, izmantodams savu valdzinājumu un seksuālās pievilcības spēku, lai atgādinātu ļaudīm grēkus un dēmonus, elles uguni un mūžību, neaizmirsdams uzmanīgi pieminēt personisko kontaktu ar Dievu, un galu galā, ripojot dolāriem, solīja pestīšanu.

Nogriezies no ceļa 1 -45, Dcnijs redzēja, ka mašīnas jau straumēm plūst uz stāvvietu, un viņš skaļi iesmējās. Cik viss, kas notiek, ir vienkārši! Nauda tagad burtiski bira viņam rokās. Ja viņš gribētu atturēt ļaudis no naudas došanas, viņam tas neizdotos. Un par to visu viņš varēja pateikties idejai, kura viņam ienāca prātā pirms pāris gadiem, kad viņš vēl aizvien staroja Kenedija slepkavības dienas popularitātes saulītē.

Cilvēki, reiz dzirdējuši slaveno reverenda Denijarunu, gribēja redzēt šo cilvēku, atrasties tuvumā vīram, kurš lūdza Dievu par Kencdiju tieši pie slimnīcas durvīm. Viņi plūda uz Denija sprediķiem ar savām cerībām un naudasmakiem, lai redzētu Dieva dotu zīmi. Reiz tādā sapulcē, kad telts bija kā piebāzta, Dcnijs saprata, ka šiem ļautiņiem vajadzīgs brīnums. Lūdzu, un viņš to arī deva. Boners nomira, un Denijs

atgrieza viņu dzīvē. Neticami, cik tas izrādījās vienkārši. Viltus ižāve un iestudētā augšāmcelšanās. Viņi uz to iekrita! Penijs, protams, atzina, ka ne jau katrs sprediķotājs spēj to panākt. Pārāk daudzi bija izmēģinājuši dziednieka darbu, bet viņiem tas neizdevās. Pašam sludinātājam vajadzēja iemiesot sevī tādu spēku, kas liktu ļaudīm noticēt, un, ja viņam tāds spēks piemita, viņš varēja likt noticēt jebkam.

Penijam Makejam piemita tāds spēks.

Viņš manipulēja ar pūli, liekot tam iedomāties, ka viņi redz cilvēku nomirstam un atdzīvojamies; cits pūlis citā pilsētā pēc gada pieredzēja līdzīgu notikumu. Penijam pietika prāta nepārspīlēt. Runas izplatījās, cilvēki nāca ar cerību uz brīnumu, bet ne jau vienmēr viņi saņēma cerēto. Penijs pietaupīja savas augšāmcelšanas spējas. Sešu gadu laikā viņš “uzcēla no mirušajiem” tikai trīs reizes.

Ar io pilnīgi pietika. Viņš guva vajadzīgo sabiedrības atsauksmi. Visā valstī nebija tādas avīzes vai žurnāla, kas ik pa laikam nepieminētu Peniju Makeju. Par viņu publicēja rakstu pat žurnālā “Time ”, kaut ari uz vāka viņa fotogrāfiju vel nelika, - bet gan jau ar laiku nāks arī tas. Lai virzītos uz augšu, viņam bija nepieciešama popularitāte, tāpēc viņš rūpīgi gādāja par savu reputāciju un augstākās sabiedrības cilvēka izskatu, jo tādu nevarēja nedz kritizēt, nedz arī viņam uzbrukt. Varbūt daudzi apšaubīja viņa spēju uzcelt no miroņiem, bet, kad vajadzēja mest uz viņu akmeņus, visi atdūrās pret atbruņojoši glītu vīrieti, tik valdzinošu un elegantu, kāds parasti nebija elles uguņu sludinātājs.

Penijs aizbrauca aiz milzīgās stikla un ciedrkoka baznīcas un klausījās, kā koris dzied himnu. Tad viņš pagrieza at-pakaļskata spoguli un vēl pēdējo reizi sevi nopētīja. Kā vienmēr - nevainojams. Acis izaicinošas, seksuālas un hipnotizējošas. Viņš zināja ari sava smaida iedarbību. Viņš izstaroja

smaidu pār sanākušajiem, un visi ģība - sievietes un vīrieši. Cilvēki redzēs tevi, kāds tu izliecies, Makjavelli rakstīja. Tikai daži zinās, kāds tu patiesībā esi. Pūli vienmēr ietekmē ārējais izskats, un pasaule sastāv no pūļiem.

Denijs vel arvien lasīja “Valdnieku”. Kaut arī viņš jau to zināja no galvas, viņš bieži atlicināja brīvu bridi, lai pasmeltos tā vīra gudrību, kurš viņu bija iedvesmojis pirms septiņpadsmit gadiem. Kopš tā laika Denijs bija izlasījis daudz grāmatu. Viņš lasīja visu, kas gadījās pa rokai, - grāmatas par vīriem, kam ir vara, vai pašu varasvīru sarakstītās par viņu cīņu un metodēm, kā tikt uz augšu. Viņš zināja, kas padarīja varenus Cēzaru un Napoleonu, viņš zināja, kāpēc daži kļuva par varoņiem, bet cili nogrima aizmirstībā. Denijs zināja, kādas kļūdas nedrīkst pieļaut, kā jārīkojas pareizi un, galvenais, kā manipulēt ar cilvēkiem.

Šovakar viņš atkal bija tam sagatavojies, ieejot pa sētas puses durvīm baznīcā, kur septiņi tūkstoši cerētāju jau sita plaukstas himnas ritmā. Viņi gaidīja Dcniju Makeju, lai saņemtu viņa spēku.

Denijs parasti iesāka sprediķi lēnām, lai izjustu auditorijas noskaņojumu, viņš vispirms iztaustīja ūdeņus, pieskaņoja sprediķi atbilstoši sanākušajiem. Šovakar veicās labi. Publika bi ja aizrautīga un uzbudināta. Hjūstonas pilsēta piedzīvoja finansiālu uzplaukumu, un cilvēki nāca pie Dieva vai nu izpirkt grēkus par pārāk lielas naudas taisīšanu pārāk īsā laikā, vai arī lūgt to Kungu, lai atvēl būt starp tiem, kas pelna pārāk lielu naudu pārāk īsā laikā. Denijs viņiem izstāstīja, kādi šausmīgi grēcinieki viņi ir Dieva priekšā, un viņi tik sēdēja un atkārtoja: - Āmen! - un: - Lai slavēts Dievs!

Denijs iekvēlojās; viņš iekvēlināja publiku. Viņš kliedza un vicināja dūres; viņi arī kliedza un vicināja dūres. Viņš bļāva - alelujā! Viņi arī bļāva - alelujā! Viņš raudāja, un

viņi raudāja. Viņi bija kā māls Denija rokās. Viņš jutās labi. Viņš jutās neuzvarams. Viņš staigāja pa skatuvi, kā celdams tiltus pāri kontinentiem Dieva vārdā, viņš sita ar dūri, kā sagraudams Dieva ienaidniekus; un pūlis arvien vairāk satrakojās, un miklajā gaisā brieda reliģiskā apmātības un grēku nožēlošanas smaka; Dcnijs dzēra pūļa gaviļu un raudu skaņas - viņš reiba no pielūgsmes.

Zem stikla jumta, kam Dcnijs pats bija izdomājis dizainu, Teksasas zvaigznēm lejot svētību pār draudzi, Dcnijs domāja: šovakar tikai septiņi tūkstoši. Pienāks diena, kad viņu būs daudz vairāk, daudz, daudz vairāk...

Tieši uzveduma vidū, kad Dcnijs jau gribēja ieslegt nākamo ātrumu, ļaujot ļautiņiem uzzināt mazo noslēpumu par viņa sakariem ar Dieva ausi, baznīcas dziļumā atskanēja kliedziens.

Vispirms Dcnijs domāja, ka tas ir pārcenties grēku nožē-lotājs, un nepārtrauca darbību. Tad pēkšņi it kā rāmā dīķī būtu iemests olis un apkārt sāktu virmot ūdens apļi, cilvēki baznīcā cēlās kājās un viļņveidīgi kliedza, līdz saucieni sasniedza skatuvi.

- Čārlij, - vaimanāja kāda sieviete, - Čārlij, celies! Ak Dievs! Ak Dievs, palīdziet taču viņam!

Sākās haoss, Denija brāļi skrēja uz galējo rindu, kur ieraudzīja sievieti, kas bija notupusies ceļos uz grīdas, un vīrieti, kurš gulēja ar galvu viņai klēpī.

- Viņam ir nelabi! - sieviete kliedza. - Ar viņu kaut kas ir noticis!

- Palieciet, kur esat, - atskanēja cita balss baznīcas otrā galā. - Es eju skatīties. Nekustiniet viņu!

Dcnijs ieraudzīja plecīgu vīru ar kailu galvvidu laužam drūzmā ceļu un noliecamies pie pakritušā.

- Esmu ārsts, - viņš teica pūlim, kas bija apklusis. - Var-

būt viņam kļuva slikti tāpēc, ka šeit trūka gaisa. Visi, lūdzu, atkāpieties! Ļaujiet viņam elpot!

Ļaudis paplašināja loku, un Denijs, pagrūdis nost apkārtējos, piegāja pie pakritušā.

Vīrietis, kas bija zaudējis samaņu, izskatījās šausmīgi. Sejai bija savādi pelēka nokrāsa, lūpas zilganas. Denijs skatījās, kā ārsts noliecies piespieda ausi pie vīrieša krūtīm. Milzīgā baznīca klusēja. Septiņi tūkstoši cilvēku mēmā māņticībā gaidīja spriedumu.

- Kas noticis manam vīram, dakter? - sieviete jautāja pilnā balsī.

Beidzot ārsts izslējās, skumji uzlūkoja sievieti un klusi noteica:

- Man ārkārtīgi žēl, kundze. Jūsu vīrs ir miris.

- NĒ! - Sieviete pieplaka pie guļošā ķermeņa un histēriski šņukstēja.

Denijam pārskrēja aukstas tirpas pār kauliem. Vai viņa sprediķis būtu nogalinājis cilvēku?

Viņš palūkojās pāri uz Boneru, kurš neizskatījās īpaši priecīgs. Baznīcā atradās daudz cilvēku. Vakars bija drausmīgi karsts.

Visi stāvēja un skatījās, kā sieviete vaimanādama un raudādama rausta vira augumu, daži sāka nervozi dīdīties un mest uz Denija pusi satumsušus skatienus.

Denijs juta, kā viņam pār muguru tek sviedri. Mute bija izkaltusi. Tad viņš aptvēra, kas viņam jādara.

- Brāļi un māsas iekš Kristus! - viņš pēkšņi iekliedzās.

Visi pavērās uz viņa pusi.

Denijs pacēla rokas.

- Lūgsim par mūsu dārgā aizgājušā brāļa dvēseli, kurš atstājis mūs un nu ir guvis Dieva svētību!

- Āmen! - kāds atsaucās. Vairāki cilvēki apkart viņam piebalsoja.

- Metīsimies uz ceļiem, brāļi un māsas! - kliedza De-nijs, nokritis uz grīdas. - Slavēsim Dievu, kas paņēmis brālī no mūsu vidus taisni šajā naktī un ar Dieva žēlastību! Tātad viņš ir bijis svētīts, lai tiktu tā aizsaukts!

Cilvēki līdz ar Deniju metās uz ceļiem.

Denijs, atrazdamies tuvu sievietei un viņas mirušajam vīram, sāka skaļi skaitīt savu labāko lūgšanu, kura parasti visvairāk aizkustināja. Viņš juta ielīstam sevī jaunu spēku, tas bija daudz saldāks un pacilāja vairāk nekā no “Chivcis”, sievietēm vai ēdiena gūtais. Līdzīgi drudžainam karstumam tas joņoja cauri dzīslām gluži kā toreiz, 1963. gadā, kad ļaudis izmisumā vērsās pie viņa un viņam izdevās pati labākā runa. Denijs barojās no cilvēku vajadzībām. Viņu bads Deniju iedvesmoja.

- Brāļi un māsas, zvēru pie savas dzīvības: dārgā aizgājēja nāve ir patiesa Dieva zīme, ka šovakar pār mums visiem ir nākusi Viņa svētība! Tā ir Viņa zīme, ka Viņš ir te, kopā ar mums, un ka Viņš sniedz savu svētību mums visiem. Atvērsim savas sirdis un pieņemsim Dieva labestību! - Denijs izstiepa rokas un uzlika plaukstu uz raudošās sievietes galvas. - Lūgsim par mūsu sērojošo māsu. Dosim viņai savu mīlestību. Pārliecināsim viņu, ka Dievs viņu nav aizmirsis. Viņu patiesi Dievs ir svētījis!

- Āmen! Alclujā!

Tad viņš uzlika roku uz mirušā vīra pleca.

- Lūgsim Dievu par pāragri mirušā brāļa dvēseli, lai tā jo drīzāk priecātos par Dieva svēto tuvumu un...

Plecs nodrebēja.

- Tuvumu un...

Plecs sagrozījās.

Denijs paskatījās lejup.

Mirušais ieklepojās.

Sieviete piecēlās un skatījās lejup.

Pēkšņi baznīcā atkal iestājās klusums. Visu skatieni pievērsās sejai, kas tikko pirms brīža bija pelnu pelēka nāves ēnā, bet tagad vaigi sārtojās un lūpas vairs nebija zilas.

Vīrs atkal ieklepojās, atvēra acis, paskatījās uz sievu un jautāja:

- Kas noticis?

- Svētā debess! - ārsts nomurmināja. - Viņš bija miris! Es varu apzvērēt pie savas reputācijas! - Viņš nervozi pārbrauca ar roku pār kailo galvvidu. - Es praktizēju medicīnā četrdesmit gadus un zinu, kas ir miris cilvēks!

Visu acis virzījās no ārsta uz augšāmcēlušos vīru, atpakaļ pie ārstā un beidzot... pie Denija.

Viņš joprojām tupēja uz ceļiem. Viņš skatījās uz nobālušajām sejām sev apkārt. Uz mirkli viņš pilnīgi samulsa. Tad kāds iesaucās:

- Slavēsim to Kungu, reverends Denijs ir uzcēlis brāli no mirušajiem!

Sākās vispārējs vājprāts. Sievietes zaudēja samaņu, vīrieši krita ceļos. Ļaudis patiesi raudāja, nu vairs nevis no bēdām, bet no prieka. Viņi bija piedzīvojuši brīnumu, pēc kura mūžam bija lūgušies, patiesu apliecinājumu par Dieva klātbūtni, īstu apliecinājumu tam, ka reliģija nav tikai viltus cerība, ka tā ir dzīva realitāte, kurā viņi var rast mierinājumu un glābiņu, un tieši Denijs Makejs bija tas, kas deva viņiem šo pierādījumu.

Cilvēki ķērās viņam klāt, tvēra viņu aiz rokām, kampa aiz bikšu atlokiem, skūpstīja baltās žaketes malu. Boners izlauzās cauri pūlim un, padevis signālu pārējiem brāļiem, ko-

pā ar citiem sastā jās ap Dcniju un pamanījās viņu dabūt atpakaļ uz skatuvi.

Dcnijs bija apreibis. Viņš bija kā elektrizēts.

Mirušais.

Šoreiz tas nebija iestudēts. Tas notika patiesībā.

Dcnijs nokrita uz ceļiem, salika sakrustotus pirkstus zem zoda un uzsāka drudžainu lūgšanu Dievam. Viņš nekliedza, ārišķīgi nežestikulēja un nevicināja rokas debesu virzienā. Balss skanēja kā čuksts. Visi apklusa, lai sadzirdētu Dcniju. Un viņi izdzirdēja pašu sirsnīgāko pateicības lūgšanu pašā sirsnīgākajā balsī, kādu vien bija dzirdējuši.

- Neticami! - Boners sauca, ienācis Denija apartamentos ar baznīcas rēķinu grāmatu rokās. - Šovakar ir pati lielākā peļņa!

Dcnijs klusēdams sēdēja krēslā pie loga un cieši un nopietni skatījās ārā uz maigo Hjūstonas nakti. Viņš neko neatbildēja Boneram. Viņš koncentrēja skatienu uz Hjūstonas ugunīm un tikai sev vienam redzamām vīzijām.

Boners uzlūkoja draugu. Abi jaunekļi no Sanantonio bija nostaigājuši garu ceļu - septiņpadsmit gadu ilgumā -un viss par godu Dcnijam. Boners neiebilda, ka viņš ir tikai Denija darbinieks, nevis partneris. Boners atzina Denija prāta pārākumu: īstenībā Boners lepojās, ka vai'būt par Denija Ma-keja tuvāko uzticamības personu. Boners jau sen bija atklājis drauga spēku un labi apzinājās, ka nespēj viņam līdzināties. Bet tas, kas notika šajā vakarā, bija pavisam kas cits.

- Kā tev šķiet, Denij, kas tur atgadījās? - Boners klusi jautāja. - Kā tu domā, vai vecais dakteris kļūdījās?

Denija rokas kustējās. Pirksti grozīja sērkociņu kastīti. Kaut ari viņš sēdēja, atgāzies ērtā krēslā, kājas uz turku paklāja nepalika mierā. Viņš bija kā uzlādēts, viņš dega.

- Bon, tu taču dzirdēji tos divus reportierus. Dzirdēji, kā viņi intervēja cilvēkus, kuri atsaucās uz ārstu. Visi viņu pazīst, ciena, uzticas viņam. Un ārsts teica, ka vīrietis ir miris.

Denijs pievērsa skatienu draugam; viņš raudzījās uz Boncru caur puspievērtiem plakstiņiem.

- Vai tu tici, ka es viņu uzcēlu no mirušajiem?

Boners norija siekalas. Patiesību sakot, viņam nemaz

negribējās domāt par to, kas bija atgadījies. Dažreiz viņš baidījās no Denija. Kā, piemēram, šobrīd, kad Denijs virmoja no sasprindzinājuma, grozīja galvu uz vienu un otru pusi un sērkociņu kastīte virpuļoja viņa pirkstos. Boners prata novērtēt šīs pazīmes - tādās reizēs Denijs bija bezgala bīstams. Tā viņš izskatījās naktī pirms daudziem gadiem, kad Kalnu zemē devās pakaļ nabaga vecajam dakterim, pēc tam jau vēlāk, kad Denijs steidzīgi aizbrauca uz Kaliforniju, uz Fort-ordu, kur nokārtoja rēķinus ar kādu seržantu. Pašlaik Denijs gluži vai liesmoja un bija neaprēķināms. Boners juta, ka De-niju pilda kāda ļauna enerģija, kas dažkārt viņu vai sadedzina.

- Nu... ak, es nezinu, Denij! Saproti, kaut kas taču viņu uzcēla no miroņiem, vai tad ne?

Denijs bija pievērsis skatienu lielam zelta gredzenam sev uz kreisās rokas. Viņš to pacēla pret gaismu un ļāva tam mirdzēt un laistīties. Tad viņa lūpas lēni pavērās smaida un viņš noteica:

-Jā...

Kad pie durvīm atskanēja klauvējiens, Boners ilgi skatījās, pirms piecēlās un tās atvēra. Ja tas būs vēl viens reportieris, Boners pieklājīgi liks viņam vai viņai vākties prom...

- Vai reverends Makejs? - Gaitenī stāvēja neparasta izskata vīrietis un jautāja: - Vai reverends Denijs Makejs?

Boners viņu ar aizdomām nopētīja. Svešinieks izskatījās pēc lauka. Apmēram piecdesmit gadus vecs, bet koši sārtās

kļošenēs un apspīlētā gaiši violetā kreklā ar zelta ķēdēm uz spalvainām krūtīm. Milzīgs miera simbols karājās ādas siksnas galā.

-Frenks Holsteds, - viņš stādījās priekšā, izstiepis roku, uz kuras bija pārāk daudz gredzenu.

Sasveicinājies viņš teica:

- Ja jums nav iebildumu, es ieiešu un parunāšu ar tavu bosu par tad' maz’ biznes’.

- Kādu biznesu?

Holsteds izņēma vizītkarti un pasniedza Boneram.

- Es vadu “Labās vēsts” raidījumu organizēšanu WBET. Mēs varētu izmantot reverendu Deniju svētdienas programmām. Vai viņu interesētu sprediķošana katru nedēļu trīssimt tūkstošiem cilvēku no televīzijas ekrāna?

Boners pār plecu palūkojās uz Deniju, kurš joprojām raudzījās laukā pa logu. draudīgi klusēdams.

- Denij? - Boners jautāja.

- Ko viņš piedāvā?

Holsteds mēģināja Boneram garām ieskatīties elegantajā augšstāva apartamentā, bet tik vien pamanīja, ka Ma-kejs sēž pie loga.

- Nu, kā tad ir, vai var ieiet?

Denijs sakustējās, un Boners vēlreiz jautāja:

- Vispirms - ko jūs piedāvājat?

- Nu, tas, ko reverends šovakar izdarīja, varētu daudzus interesēt. Bet viņa baznīcā ieiet likai septiņi tūkstoši, un cik ilgi tad viņš braukās apkārt pa Dienvidiem? Turpretim mūsu televīzijas pārraides skatās simtiem tūkstošu cilvēku, kuri alktin alkst redzēt Deniju Makeju sludinām Dieva vārdu. Ko jūs par to sakāt, reverend?

Denijs paskatījās uz savām rokām. Viņš iztēlojās mirušā

vira seju, kas bija pelēka, ar zilām lūpām, vaimanājošo sievu un septiņus tūkstošus, kas apstulbuši klusēja.

Tad viņš iedomājās cilvēkus visā valstī viesistabās pie televizoru ekrāniem un savu seju, balsi un spēku, kā viņš sasniedz viņus visus, katru no viņiem...

- Laid viņu iekšā, - Dcnijs teica. - Parunāsim.

Beverlija skatījās laukā pa logu uz svešatnīgajām Hjūs-tonas naftas rūpnīcu ugunīm. Viņa tur stāvēja jau visu vakaru, klusa un domās iegrimusi. Viņa nebija pieskārusies viesnīcas apkalpotāja atnestajām pusdienām, pat burkāniem un melnajai tējai ne. Viņai bija lik daudz, par ko domāt! Viena lieta saistījās ar darījuma noslēgšanu šeit, i Ijūstonā, - “Karalisko burgeru” divdesmit pārdotavu ierīkošanu Teksasā. Otra bija Džonasa Bjūkcnana pēdējais ziņojums.

Pirms gada, pirms Holivudas Tirdzniecības palātas sanāksmes apmeklēšanas, Džonass Bjūkenans bija piezvanījis un pastāstījis, ka guvis pirmo informāciju par viņas māti un māsu.

-Jums bija taisnība par veco advokātu, - privātdetektīvs stāstīja, tajā vakarā ieradies Beverlijas birojā. - Haimans Levi, seniors, ir pirms dažiem gadiem miris. Dēls aizbraucis no Kalifornijas un, pēc Advokātu asociācijas ziņām, atvaļinājies un vairs nenodarbojas ar tieslietām. Es viņu sameklēju ar Starptautiskā ienākumu dienesta starpniecību; Holivudas nodaļā man tur strādā draugi. Haimans Levi tagad dzīvo simt jūdžu uz austrumiem no Sietlas. Viņš raksta detektīvstāstus ar pieņemtu pseidonīmu.

Džonasam Bjūkenanam bija izdevies pierunāt Levi kungu izņemt noglabātos tēva vecos ierakstus un tos izpētīt. Tas bija nogurdinošs process, bet Bjūkenans atrada, ko meklēja: Naomi Bērgesas otro meitu, kas bija dzimusi 1 Iolivudā Prcz-

bileriešu slimnīcā, bija adoptējis Singltonu pāris. Viņi nosaukuši meiteni par Kristīni.

Toreiz Džonass neko citu nebija uzzinājis. Viņš atgriezās Holivudā, lai sekotu tālākām pēdām.

Arī par māti viņš bija ieguvis jaunu informāciju. Viņš aizbrauca uz ziemeļiem, kur iepriekšējais detektīvs bija izpētījis, ka viņa kādreiz strādājusi par pavāri bērnudārzā. Par laimi, tur vēl tagad strādāja veca nēģeriete, kura pirms astoņpadsmit gadiem bijusi Naomi palīdze. Viņa Naomi bijusi ļoti mīļa, tādēļ viņa citiem detektīviem neko nav stāstījusi, lai Naomi pasargātu, bet, tā kā Džonass bija tumšādainais, viņam visu atklāja.

-Jūsu māte devusies uz Frcsno pie māsīcas Annas Bcr-gesas. Es aizbraucu uzFresno un atradu Bērgesas jaunkundzi. Viņa atteicās ar mani runāt, toties kaimiņš ļoti izpalīdzēja. Bērgesas māsīca esot pārcēlusies uz Sakramento pēc tam, kad reiz ieradusies policija. Meklēšana Sankramento turpinās, tur strādā mani turienes draugi.

Tas bija noticis pirms gada.

Kopš tā laika Džonass periodiski Beverlijai atskaitījās, bet. ziņojumiem nebija lielas vērtības. Arī Singltoni bija ģimene, kas bieži mainīja dzīvesvietu. Džonass dabūja krietni braukāt, runāties ar cilvēkiem un rakņāties pa veciem arhīviem. Tas viss prasīja laiku. Bet šorīt viņš bija piezvanījis Beverlijai uz Hjūstonas viesnīcas apartamentiem, ka viņš, lai gan diemžēl nozaudējis Singltonu pēdas, jo pāris pirms divdesmit gadiem izšķīries, tomēr saņēmis konkrētu informāciju par Naomi Bērgesas pašreizējo atrašanās vietu.

- Paldies! - Beverlija viņam pa telefonu bija pateikusies. - Lūdzu, turpiniet! Nepacietīgi gaidīšu jūsu nākamo ziņojumu.

Kristīne Singltone, Beverlija tagad domāja, skatoties

ārā uz Hjūstonas ugunīm. Mana māsa, dvīņumāsa Kristīne. Kur tu esi pašlaik, šajā pašā mirklī?

Mcgija Kerna, ieēdusi no paplātes, kas bija nolikta uz galda, noskatījās uz savu priekšnieci, kura raudzījās laukā pa logu. Kopš viņas pirms četrām dienām bija ieradušās Tek-sasā, Beverlija kļuva arvien nemierīgāka un saspringta. Me-gija saprata, ka viņu vajā senas atmiņas un apziņa, ka šeit, šajā pilsētā, atrodas Denijs Makejs. Īstenībā Beverlija nemaz negribēja braukt uz Hjūstonu, bet biznesa darījums par divdesmit veciem hamburgeru stendiem un benzīna uzpildes staciju, kurus vajadzēja pārveidot par “Karalisko burgeru” kafejnīcām, Beverlijai bija pārāk nozīmīgs, lai viņa to atstātu kāda cita ziņā. Beverlijai bija raksturīgs pašai personiski pārbaudīt katru posmu un vismazāko sīkumu.

Vērīgums un čaklums sniedza apbrīnojamus rezultātus.

Megija atcerējās to dienu pirms gada, kad Beverlija atgriezās no Tirdzniecības palātas sanāksmes. Viņa bija ieskrējusi birojā, it kā viņai kāds dzītos pakaļ.

- Rokā ir! - viņa aizelsusies sauca Megijai un Karmenai. - Es zinu, kas mums vajadzīgs!

Viņa bija sapratusi, kā uzlabot “Karalisko burgeru” finansiālo stāvokli. Beverlija bija gājusi uz sanāksmi, ziņkāres dzīta, bet atgriezās, jaunas iedvesmas uzlādēta. Viņa esot teikusi tādu runu, Beverlija pastāstīja, kas iekustinājusi ne tikai klausītājus, bet arī viņu pašu.

- Mums vajadzīga iedvesma! - viņa paziņoja, apsēdās un sāka uz papīra rakstīt plānu. -Tā ir mūsu problēma. Mūsu kompānijai trūkst iedvesmas!

Jā, Megija atcerējās, ka Beverlija patiesi atgriezās mājās enerģijas pārpilna un savu rosmi tūdaļ nodeva tālāk remdenajām burgeru pārdotavām.

Megija, Karmena, Anna un Beverlija iesēdās Annas

Heistingsas automobilī un devās ceļā pa Kaliforniju, apbruņojušās ar lozungiem, iedvesmojošām runām un rīkojumiem. Bevcrlija ar nepieredzētu enerģiju un entuziasmu ieradās visās “Karalisko burgeru” kafejnīcās, satikās ar visiem darbiniekiem, iegaumēja viņu vārdus, pierakstīja dzimšanas dienas, paspieda rokas un teica “iedvesmojošo runu”: “Mums jābūt labākiem par visiem, tāpēc ka mēs esam labāki! Jums nav jāstrādā viduvējā kompānijā, jums jālepojas ar kompāniju kā ar savējo, kā ar savu ģimeni! Mēs nevēlamies, lai mūsu darbinieki ieslīgst ikdienā un gaida tikai čeku. Mēs gribam, lai jūs censtos, sasniegtu rezultātus un uzdrošinātos sapņot.”

Lai pastiprinātu kaismīgo runu un pierādītu, ka tās nav tikai tukšas pļāpas, Beverlija izdomāja, kā visus dažādi stimulēt. Viņa izpētīja darbinieku sarakstu pēc hierarhijas - no visvienkāršākā grīdu mazgātāja un iesācēja pavāra līdz veikala vadītājam -, viņa apsolīja visiem septiņiem simtiem darbinieku, ka viņi katrs ir personība un viņus atzīmēs individuāli pēc paveiktā, apbalvos par lojalitāti un centību un viņiem vienmēr atradīsies iespēja izvirzīties un pilnveidoties. “Ja jums būs mērķis, jūs varēsiet iekļūt korporācijas vadībā.” Sai kampaņai bija panākumi. Samazinājās kavējumi un neierašanās darbā, cilvēki strādāja centīgāk. Dzimšanas dienās viņi saņēma apsveikuma kartītes un mazas dāvaniņas, tika paaugstināti amatā vai dabūja lielākas algas, Hailendas jaunkundze personiski sūtīja apsveikuma vēstules. Starp veikaliem tika rīkotas sacensības; ieviesta balva par labāko katra mēneša darbinieku; noorganizēta periodiska darbinieku novērtēšana un algas paaugstinājumu saraksts; Beverlija atsaucās uz strādnieku ieteikumiem un centās tiem personiski atbildēt. Pamazām mainījās “Karalisko burgeru” izskats un raksturs. Kompānija kļuva slavena ar to, ka rūpējās par saviem darbiniekiem neatkarīgi no tā, vai viņi pildīja kečupa

pudeles vai parakstīja čekus. Nevienu neaizmirsa, tika atbalstīts radošais darbs, kas veicināja kompānijas uzplaukumu. No pārdotavu un kafejnīcu skatlogiem nozuda izkārtne “VAJADZĪGI DARBINIEKI”, jaunieši gaidīja rindā uz darbu kompānijā, kas solīja nākotni. Līdz ar to uzlabojās ēdiens un apkalpošana, visos Rietumos parādījās jauni “Karalisko burgeru” stendi. Nākamajā mēnesī Mcgija, Karmena un Be-verlija gatavojās doties uz Ņujorku, lai “Karaliskie burgeri” sāktu Austrumkrasta apguvi.

Tas viss notika Beverlijas “iedvesmas” dēļ.

Tic nebija vienīgie Tirdzniecības palātas sanāksmes rezultāti. Tieši četrpadsmit dienas pēc Beverlijas runas palātas prezidents un priekšsēdētājs izteica viņai priekšlikumu: viņi gatavojas izveidot komiteju, kas atbildētu par to, kādai jābūt Holivudai nākamajos desmit gados, astoņdesmitajos gados, un viņi gribēja, lai Beverlija kļūst par komitejas priekšsēdētāju. Visas trīs draudzenes - Beverlija, Megija un Karmena -tūlīt novērtēja šo soli. Beverlija Hailenda bija ieguvusi atzinību biznesa aprindās - viņai uzticējās un deva varu.

Megija Kerna zināja, ka tas ir tikai sākums.

Kluss klauvējiens pie durvīm iztrūcināja Beverliju un Megiju no pārdomām. Ienāca divi vīrieši un sieviete, aizvērdami durvis aiz sevis.

- Gāja kā smērēts, - teica Anna Hcistingsa, nometot kurpes un pieejot pie galda ar ēdienu. - Viņš norija ēsmu ar visu makšķeri.

5

Beverlija noskatījās uz abiem vīriešiem, no kuriem viens rāva nost mākslīgo pliko galvvidu un bužināja garos smilškrāsas matus. Rojs Mcdisons tagad bija populārs televīzijas aktieris, un viņam bija nācies krietni vien nogrimēties, lai nomaskētos. Bet neviens no septiņiem tūkstošiem Denija baznīcā šovakar nebija pazinis aktieri ārsta lomā.

- Velns pārāvis, ja man par to nepienākas Oskars! -viņš izsaucās.

Beverlija paskatījās uz otro aktieri, vārdā Pols, kas centās iekļūt filmu industrijā un bija Roja pašreizējais mīļākais.

- Kā jūtaties? - Beverlija apvaicājās.

Pols kautrīgi pasmaidīja un atteica:

- Viss kārtībā, kundze! Esmu jau trenējies krist zemē un aizturēt elpu.

- Nerunājot nemaz par tavu lielisko grimu, - Anna iejaucās. - Mazais sūklis, kuru tu turēji rokā un ar kuru vienā mirklī noslaucīji zilās lūpas.

Rojs iesmējās, izrāva lielo vēderu no krekla apakšas un nometa to zemē.

- Velns parāvis, kas šeit par karstumu!

- Pastāstiet, kā jums gāja! - Beverlija jautāja.

Anna Heistingsa, kura bija spēlējusi sērojošās sievas lomu, iemeta mutē garneli no salātiem un atskaitījās, kā viss noticis. Viņa beidza ar vārdiem:

- Visa baznīca, arī pats Denijs tic, ka viņš patiešām atgriezis Polu no mirušajiem. Visi bija tā sakaitēti, tev vajadzēja to redzēt! Pāris reportieru ārpusē uzdeva jautājumus. Un vai zini ko? Cilvēki zvērēja: “Dakteris Čandlers! Mēs viņu gadiem pazīstam!”

Beverlija atkal paskatījās laukā uz pilsētiņas ugunīm.

-Viņi gluži vienkārši ļoti gribēja, lai brīnums reāli notiek. Viņus nevar vainot melošanā.

Beverlija nepriecājās par viltību, kuru viņi šodien bija izspēlējuši pret Deniju Makeju, bet tā tas bija vajadzīgs. Ma-kejs lielījās, ka atdzīvinājis trīs cilvēkus. Nevienu reizi izmeklēšana nespēja pierādīt pretējo. Iesaistītie cilvēki nelokāmi apliecināja, ka brīnums patiešām ir noticis. Beverlijai tas nepatika. Viņai nebija pa prātam, ka tiek apmuļķoti nevainīgi

ļautiņi, kas par savu apkrāpšanu vēl atdeva Dcnijam naudu. Viņš tos maldināja ar viltus cerību, un tas bija nežēlīgi. Vienīgi atmaskojot, ka visi trīs “brīnumi” bijuši nepatiesi, varēja apturēt cilvēku turpmāko mānīšanu. To varēja panākt ar ceturto izrādi, jo šoreiz iesaistītie cilvēki atzīs melus.

Ja Dcnijs mēģinās atkal rādīt brīnumus, viņš to nožēlos.

28

Kad Berija Grīna kabineta durvis negaidot tika atrautas vaļā, viņam no pārsteiguma izlija kafija, tomēr viņš laikus paspēja pielēkt kājās, lai nenošļakstītu bikses.

- Bcrij! - iesaucās Ariela Dibuā, pagūdama tikt vienu soli priekšā sekretārei.

- Piedodiet, Grīna kungs, - sekretāre pietvīkusi sacīja, - Dibuā jaunkundze paskrēja man garām.

- Viss kārtībā, Frena. - Berijs pamāja sekretārei, slaucīdams uz galda izlaistīto kafiju.

Krāšņajai Arielai, vienai no studijas izcilākajām slavenībām, patika dramatiski icnācieni.

- Nu, - Berijs teica, nometis kabatlakatiņu un atkal apsēdies. - Tas tik ir pārsteigums, Ariela! Par ko man tāds gods?

Ariela apsēdās ērtajā samta krēslā un pārlika vienu krāšņo kāju pār otru.

- Berij, mīļais, es gribu, lai tu manā labā kaut ko izdarītu.

- Kad tu neesi to gribējusi! - Berijs nopūtās. - Kas tad ir šoreiz?

- Es gribu, lai to maitu Latrīciju padzen no šova.

Bcriju tas nepārsteidza. īstenībāBerijs jau sen bija gaidījis šo pērkona grāvienu, kopš tā laika, kad apaļīgā Latrīcija nometa četrdesmit mārciņas, sāka saņemt fanu vēstules un scenāriju autori deva viņai garākus tekstus.

- Vai tu zini, kas ir ieplānots nākamnedēļ? - Aricla jautāja indīgā balsī.

Berijs zināja. Māsiņa Vašingtone (Latrīcija Brauna) nonāks uzmanības degpunktā. Viņai pēkšņi būs mīlas romāns ar vienu no ārstiem, sekos traģēdija, tad dramatiska, lepna atkalparādīšanās, un tas viss uz Arielas Dibuā ekrāna laika rēķina. Berijs nevarēja vainot scenāristus. Zaudējusi svaru, Latrīcija Brauna tagad bija pavisam glīta sieviete. Skatītāji rakstīja vēstules, kurās izteica vēlmi redzēt viņu vairāk. Pēc pēdējās sērijas, kad māsiņa Vašingtone veica neatliekamās palīdzības traheotomiju mazam bērnam, glābjot viņa dzīvību, bija krietni pieaugusi uzveduma popularitāte.

Berijam pašam īstenībā patika redzēt Latrīcija lielākā lomā - divus gadus viņa dabūja tikai ļoti epizodiskas lomiņas, dažkārt viņa vispār neparādījās -, bet Berijs negrasījās riskēt ar Arielas dusmu izvirdumiem. Tas, kā viņa pārmeta vienu lielisko kāju pār otru un purināja pelnu blondo matu vilni, liecināja, ka Ariela ir nostājusies uz kaujas takas.

Ne jau pirmo reizi slavenība kļuva greizsirdīga uz mazo lomu spēlētājiem vai spēlētājām un panāca, ka viņus atlaida. Latrīcija Brauna nebija tā vērta, lai viņas dēļ strīdētos ar Arie-lu. Berija Grīna dzīvē likums numurs viens skanēja tā: “Par katru cenu izvairies no nepatikšanām!”

- Labi, Ariela. Sameklēšu viņai citu šovu.

Pēc mēneša Berijs Grīns iekļuva nepatikšanās.

- Mīļā, kā klājas Džonam? Džesika!

Džesika paskatījās uz māti.

-Atvaino?...

- Tu neklausies.

- Piedod, es pārdomāju pēdējo lietu, kuru esmu uzņēmusies.

Džcsika atvainodamās uzsmaidīja mātei. Viņi sēdēja Maliganu mājā Palmspringsā stikla un marmora viesistabā ar skatu uz golfa laukumu un sniegiem klāto kalna virsotni un ēda mīkstus stekus ar ceptiem kartupeļiem. Ēdiens bija nevainojams, tāpat kā miljons dolāru vērtā māja. Džcsikas sešdesmit piecus gadus vecā māte bija ģērbusies lieliskā, citrondzeltenā sporta tērpā, tēvs gaiši sārtā regbija kreklā un audekla biksēs. Viņi abi izskatījās vingri, iedeguši un bagāti.

- Žēl, Dzēsa, ka Džons nevarēja tev šovakar piebiedroties, - tēvs teica, griezdams gaļu.

- Viņš ir Sanfrancisko. Viņa kompānija...

- Man vajadzīgs viņa padoms par ieguldījumu, ko esmu izplānojis.

- Jā, labi, - Džesika stumdīja pa šķīvi neaizskarto steku, - viņš bīis rīt atpakaļ.

Kamēr viņi sarunājās, tēvs ne reizi Džesiku neuzlūkoja. Īstenībā viņš reti skatījās uz meitu. Džcsikai reiz ienāca prātā, ka viņa biežāk redz tēva galvvidu vai pakausi nekā seju. Un, ja viņš arī nopētīja meitu ar savu salto, vērtējošo skatienu, Džesikai pēkšņi pietrūka vārdu.

Kādu laiciņu visi trīs ēda klusēdami. Džesika ik pa brīdim uzmeta acis brīnišķīgajai ainavai laukā aiz loga un vēlējās, kaut no viņas mājas būtu tāds skats. Viņa ar Džonu redzēja tikai Saulrieta bulvāri.

- Par ko ir tava lieta? - Maligana kundze jautāja.

- Ja jūs esat skatījušies “Pieci ziemeļos”...

Tēvs pacēla galvu.

-“Pieci ziemeļos”... Vai tas televīzijas šovs par slimnīcu? Muļķīgākais gabals, kādu vien esmu redzējis. Kurš grib

skatīties šovus par slimiem cilvēkiem? Es nešaubos, ka tas ir mērķēts uz garīgi atpalikušajiem.

- Man itin labi patīk šis seriāls, - Maligana kundze klusu iebilda.

- Tev - jā. Sievietes ir kā jukušas uz slimnīcām un

nāvi.

- Māt, - Džesika atsāka, - varbūt tu esi lasījusi par aktrisi no tā šova, viņa iesūdzējusi tiesā studiju un producentu par līguma laušanu.

Maligana kundze jau pavēra muti, bet viņas vietā pasteidzās atbildēt vīrs:

- Es nesaprotu, ko tā sieviete grib. Viņai piedāvāta loma citā izrādē - turklāt lielāka loma un lielāks atalgojums. Viņa no tā ar plašu žestu atteikusies, tā es dzirdēju.

-Tas ir principiāls jautājums, tēt. Viņa ir pazemota, tāpēc ka šova zvaigznei pret viņu radusies nepatika...

- Pasniedz, lūdzu, krējumu, Džesa!

- Viņa izskatās jauka, - Maligana kundze ierunājās, - pēc tam kad nokritās svarā. Kā afrikāņu princese.

- Tas ir producenta šovs, - Maligana kungs teica. - Tā ir viņa nauda. Viņam ir tiesības aktrisi izmest, ja viņš tā grib. Galu galā viņa pārkāpusi vienošanos, jo mainījusi savu izskatu.

- Tēt, līgumā nekur nav rakstīts, ka viņai jābūt resnai.

Maligana kungs uzlēja krējumu uz ceptajiem kartupeļiem un sarauca pieri.

- Helēna! Cik ilgi tu esi cepusi kartupeļus?

Džesika uzmeta mātei saniknotu skatienu un pievērsās

savam šķīvim.

Maliganu mājā, varētu teikt, nebija nekādu sienu. Viesistaba pārgāja ēdamistabā, un tai savukārt sekoja ģimenes atpūtas telpa. Tā bija izsmalcināti projektēta māja ar spīdī-

gām marmora grīdām, pilnīgi baltām sienām, izklaidus izliktām mēbelēm siltos pasteļtoņos un dažām dārgām skulptūrām. Dzims Maligans bija pensionēts biznesmenis, kas augas dienas pavadīja golfa laukumā, kamēr sieva kavēja laiku kāršu klubos, kārtojot ziedus un apmeklējot diētas ievērošanas sapulces. Visi trīs pieklusuši dzēra kafiju; laukā bija par aukstu, lai sēdētu dārzā un klausītos spāņu strūklakas šalkoņā.

Kamēr Dzims iekārtojās labākā vietā abām priekšā taisni pret televizoru un ķērās pie televīzijas programmas, Ma-ligana kundze jautāja meitai:

-Tu, mīļā, šovakar laikam esi pārāk aizņemta ar savām domām?

- Man nedod mieru jaunā lieta. Es tiešām nezinu...

Maligana kungs pāri bifokālajām brillēm uzlūkoja meitu. Viņš ārkārtīgi lepojās, kad jaunākā meita ar lieliskām sekmēm pabeidza Stenfordas universitātes Juridisko fakultāti. Viņš paredzēja Džcsikai kārtīgu advokātes praksi Palmspring-sā. Viņš to pat apsprieda ar Džesikas vīru Džonu Frenklinu, un Džons atbalstīja šo ideju. Tad Džesika viņus abus pārsteidza ar paziņojumu, ka dibinās savu advokātu biroju kaut kur Holivudā kopā ar klasesbiedru un ka viņi specializēsies izklaides industrijā. Pēc Dzima Maligana priekšstatiem, tas līdzinājās kaut kādam aģenta darbam.

- Kas tā ir par lietu? - jautāja Maligana kundze, redzēdama vīra neapmierināto skatienu pievērstu Džcsikai.

- Es pārstāvu Latrīciju Braunu.

- To, kura ir no slimnīcas šova?

- Viņa pazīst Mikiju Šenonu. Viņš Braunai ieteicis mani.

-Viņai nav ne mazāko izredžu, - tēvs pārtrauca Džc-siku. - Nenozīmīga aktrisīte pret ietekmīgu studiju un vienu no slavenākajiem producentiem Holivudā? Kāpēc tā muļķe nepieņēma viņu piedāvājumu? Tas bija loti pretimnākošs priekšlikums.

Tāpēc, tēt, - Džesika lēni atbildēja, - ka tas ir principa jautājums, kā jau es teicu iepriekš. Viņa izlēma tiesāties un lūdza mani par advokāti.　Kā tu domā rīkoties, mīlā?

Džesika paskatījās uz tēvu. Viņš urbās acīm televīzijas programmā.

Viņi klusēdami joprojām dzēra kafiju. Džesika baidījās no šīm paviršajām ciemošanās reizēm pie vecākiem - viņa to darīja tikai par prieku mātei. Viņiem nebija nekā kopīga - Džesika ar tēvu, kā parasti, nesapratās, māte nelaida garām nevienu reizi, lai neizmestu kādu piezīmi par to, ka Džesikai vēl nav bērnu. Uz vakara beigām Džesika parasti skatījās pulkstenī un skaitīja minūtes, kad varēs doties prom.

Latrīcijas Braunas lieta viņu ļoti nodarbināja, viņa pat bija pavisam nopietni uztraukusies. Džesika par to mēģināja runāt ar vīru pirms Džona aizbraukšanas uz Sanfrancisko, bet viņš neklausījās.

Vēl ļaunāk bija tas, ka presē rakstīja par Bcrija Grīna un studijas devīgo piedāvājumu Latrīcijai Braunai. Viņa to bija noraidījusi, un sabiedrības simpātijas aktrisei sāka zust. Losandželosas “Times” lasītājiem šķita, ka tas taču ir ļoti labi, ja liek piedāvāts algas paaugstinājums un jauna automašīna. Bet Latrīcija palika pie sava, jo beidzot ir pienācis laiks, viņa paziņoja, studiju milžiem pierādīt, ka aktieri nav privātīpašums, ko var izmantot un tad untuma dēļ izmest.

Visu pagājušo mēnesi Džesika apsvēra šo lietu, cenšoties atrast kaut mazāko iespēju likt klāt Berijam Grīnam. Bet viņam bija nauda un vara, turpretī Latrīcija bija melnādainā sieviete, kura pat nespēja samaksāt advokātam.

Džesika jutās kā Dāvids pret Goliātu un ļoti uztraucās par rītdienas tikšanos, jo pat nezināja, kā organizēt uzbrukumu.

Jā, tieši to viņa arī paredzēja. Jau pašā sākumā viņa zināja, ka šajā prāvā var neuzvarēt. Latrīcijas līgums burtiski padarīja aktrisi par studijas īpašumu, ar kuru drīkst darīt, ko grib. Viņa bija mazpazīstama aktrise, un, ja studija gribētu, tā varētu pat šovā likvidēt viņas lomu. Tad kāpēc Džesika bija piekritusi uzņemties lielu, ja apzinājās, ka nav nekādu garantiju uzvarēt?

Džesika nespēja nepieņemt izaicinājumu, jo Latrīcija tik dedzīgi stāstīja, ka pienācis laiks, kad beidzot jāapstājas, jāpagriežas ar seju un jāpretojas.

Tēvs ar tālvadības pulti ieslēdza televizoru “Sony”, un

iedegās četrdesmit vienu collu lielais ekrāns. Džesika uzlūkoja viņu. Jā, viņa nodomāja, pienāk brīdis, kad ir jāpieceļas un jācīnās par savu taisnību. Ja tā kārtīgi apsvērtu motīvus, kādēļ viņa palīdz Latricijai Braunai, nesagaidot pat atlīdzību, tad atklātos, ka viņa izjūt baudu, dodoties kārtīgā cīņā tiesas zālē. Tajā arēnā viņa varēja piecelties un tika uzklausīta, varbūt pat uzvarēja. Pretējās puses advokāti atradās tēva, garīdznieku un vīra pusē, pret kuriem viņa nemācēja nostāties.

Novērsusies no tēva, viņa pārsteigta ieraudzīja ekrānā Denija Makeja skaisto seju. Viņa gospeļu dziedātāji enerģiski skandēja himnu, bet pats Makejs raidīja visai Amerikai savu svēto smaidu.

Džesika jautāja mātei:

- Kopš kura laika jūs abi skatāties Deniju Makcju?

-Mēs sākām...

- Viņš ir kārtīgs cilvēks, - Džims Maligans paziņoja. - Reverends aizstāv godīgumu un tikumību mūsu valstī, es esmu pilnīgi viņa pusē.

- Bet tēt! Viņš taču apgalvo, ka runājot ar Dievu!

- Džiinijs Kārlers arī runāja. Tāpat kā Frenklins Rūz-

velts.

- Tēti! Šis cilvēks ir bīstams. Visīstākā sofistika, viņš izliekas, ka seko senām tradīcijām politikā. Lūgt un meditēt ir viens, bet pavisam kas cits paziņot, ka viņš zina Dieva vēlmes...

- Helēna, attēls nav pietiekami skaidrs. Vai piezvanīji kabeļu televīzijai, kā es tev teicu?

Džesika paraudzījās uz māli. Maligana kundze izvairījās no meitas skatiena.

Visi trīs iekārtojās zīda spilvenos un noskatījās, kā De-nijs Makejs izkliedz savu sprediķi. Džesikai viņš bija vienaldzīgs. Viņa nevarēja formulēt, kāpēc, bet kaut kas viņai šajā

vīrietī nepatika. Viņa smaids gan izskatījās neviltots, un viņš runāja it kā no sirds. Bet nēsāja ļoti dārgus uzvalkus un apkārt viņam bija liela auguma vīri ar īsiem matiem, viņi vairāk izskatījās pēc miesassargiem, nevis Dieva kalpiem.

Vakara programmā atšķirībā no rīta “Labās vēsts stundas” Denijam parasti bija viesis, cilvēks, kura dzīvi kaut kādā veidā mainījis Dievs. Divarpus miljonu skatītāju acu priekšā šis vīrs atzinās homoseksualitātes grēkā un sacīja, ka Jēzus viņu vedis pie prāta. Atzīšanās notika ļoti dramatiski un beidzās ar to, ka gospeļu dziedātāji kā sargādami sastājās ap nabaga vīru, kamēr viņš un reverends Denijs šņukstēja viens otram uz pleca.

Džesika vel nebija redzējusi Denija Makeja vakara programmu, bet bija par to dzirdējusi, jo pirmo reizi tik labā laikā rādīja tāda tipa raidījumu, kas pamazām ieguva arvien lielāku popularitāti. Viņai nebūtu nācis prātā, ka kristiešu programmai ir tik plašs skatītāju loks. Tomēr...

Džesika skatījās uz vecākiem, kuri nenovērsa acis no ekrāna. Abi divi bija katoļi.

Džesika atkal nopētīja reverendu Deniju. Nenoliedzami - viņam piemita valdzinājums. Viņa paliecās uz priekšu, turēdama kafijas krūzi abās plaukstās, un skatījās uz izrādi televīzijas ekrānā. Tas bija ārkārtīgi teatrāls, bet visiem apskāvieniem un asarām piemita cilvēcisks patoss, kas aizkustināja par Džesikas skeptisko sirdi. Nav brīnums, viņa nosprieda, ka Makejam negaidīti labi veicas. Viņa nejustos pārsteigta, ja viņš nākamnedēļ uzvarētu Ņūhcmpšīras priekš-vēlēšanās.

Parādījās reverenda Denija Hjūstonas mājvietas telefona numurs, un Džesika strauji piecēlās.

- Man jāiet.

Māte satraucās.

- Bet, mīļā, mēs taču vēl neesam ķērušies pie saldā ēdiena!

- Nespied viņu! - Džims Maligans teica, izslēdzis televizoru. - Džesika, tev vairāk jāvingro. Kāpēc tu kopā ar Džonu neskrien?

Māte pavadīja viņu līdz kadiljakam. Tuksneša nakts bija auksta; zvaigznes kā ledus gabaliņi mirgoja debesīs, it kā kalns būtu izvirdis.

- Mēs tevi tik reti redzam, - Maligana kundze teica, pastiepjot vaigu pretī skūpstam. - Tava māsa Bridžita ar bērniem brauc gandrīz katru nedēļu. Tie gan mani notrenkā!

Džesika iesēdās automašīnā un iedarbināja motoru.

- Brauc uzmanīgi, mīļā! - Helēna Maligana aizrādīja. Un vēl - vai tu man nevari dabūt Arielas Dibuā autogrāfu?

Nogriezusies no Bobhoupdraivas uz automobiļu maģistrāli, Džesika palielināja ātrumu. Viņa pēkšņi ļoti gribēja drīzāk nokļūt mājās. Viņa sažņaudza stūri un mudināja mašīnu traukties ātrāk un ātrāk. Tāpēc ka negaidot viņai prātā bija iešāvusies ideja - ierocis rītrītam. Ja viņai veiksies, Berijs Grīns piedzīvos lielāko pārsteigumu savā mūžā.

Latrīcija Brauna bija neatvairāma. Jauniegūtais slaidums darīja viņu garāku, un jaunā frizūra Latrīcijai patiesi lika izskatīties pēc afrikāņu princeses. Viņas stājā jautās lepnums un dzīvīgums, kādu pirms pāris mēnešiem nemanīja vecajā “māsiņā Vašingtonā”. Nebija brīnums, ka viņa sāka saņemt pielūdzēju vēstules un scenārija autori gribēja paplašināt viņas lomu. Lai viņa nolādētajā ļaus tai maitai Arielai pagrūst viņu no ceļa, kā tas gadījās ar daudzām citām mazpazīstamām aktrisēm! Latrīcija cīnījās ne tikai sevis dēļ, bet arī visu ekspluatēto aktieru un aktrišu dēļ un savas melnās rases vārdā.

Viņa cerēja, ka Džesika FrenJdina atradīs iespēju, kā uzvarēt prāvu. Tomēr pārsvars noteikti nebija viņas pusē. Likums arī ne.

- Parādiet man savu līgumu, - Džesika teica Latrīcijai pirmajā tikšanās reizē pirms mēneša. - Ja varēsim, iesūdzēsim viņus par atbrīvošanu bez iemesla.

Džesika lietoja arī citus juridiskus terminus - nelikumīga atbrīvošana no darba, dzimuma diskriminācija, līguma panti, darba līgums skaidrojot Latrīcijai, kādos virzienos lieta var pavērsties. Tad pēc divām dienām, kad Latrīcija atnesa līgumu un Džesika to izpētīja, juridiskos terminus nomainīja viena frāze: Latrīcijai nav ne mazāko izredžu.

Tomēr, Latrīcijai par lielu pārsteigumu, Džesika Frcnk-lina piekrita uzņemties aizstāvību. Taču Džesika pilnīgi atklāti pateica:

- Es neesmu pārliecināta, ka mēs uzvarēsim. Bet tu vari gūt kādu labumu, jo kļūsi populāra, un mūsu firma tāpat.

Pats pirmais, ko abas izdarīja, bija paziņojums presē.

- Sabiedrība jutīs tev līdzi, - Džesika teica Latrīcijai. - Mums varbūt nav juridisku tiesību, bet, ja prese slikti atsauksies uz studiju, varētu piespiest to piekāpties.

Tomēr tas neizdevās. Pirmais dialogs starp Džesiku un Beriju Grīnu parādīja, kā attīstīsies konflikts - neglābjami Grīnam par labu.

Džesikas biroja pieņemamā telpa iedvesa nemieru, tā bija izkrāsota klusinātos toņos. Smagajām durvīm aizveroties, trokšņi palika ārpusē un apmeklētāju sagaidīja grūtsirdīgs klusums. Paklājs bija biezs, mēbeles - smagas un tumšas, metāls un pulēts koks spīdēja vien. Klientu pieņēmējs, jauns vīrietis tikko pāri divdesmit gadiem, visu laiku vai nu iebāzis degunu likumu grāmatās, vai arī klabinādams rakstāmmašīnu un strādādams ar kompjūteru, piecēlās sagaidīt Braunas jaunkundzi un ieveda viņu Džesikas kabinetā.

Abas sasveicinājās, un Džesika nepacietīgi pajautāja jauneklim:

- Vai neviens nav zvanījis?

Jaunais cilvēks papurināja galvu.

- Es uzmanu telefonu vairāk nekā dzīvību, Džesa. Tici

man!

- Es tev ticu, Ken. Bet diemžēl man ar Latrīciju jābrauc pie Berija Grīna! - Džesika sarauca pieri un paskatījās pulkstenī. - Klausies uzmanīgi, tas telefona zvans ir svarīgāks par dzīvību un nāvi. Tiklīdz piezvanīs, meklē mani rokā! Es būšu pie Grīna, bet tu mani izsauc.

Kens viņai uzmundrinoši uzsmaidīja.

- Neuztraucies, Džesika! Es tikpat ļoti gaidu šo zvanu kā tu.

Džesika piemiedza viņam ar aci. Viņa bija jauneklim apsolījusi darbu, kad tas pēc trim mēnešiem beigs Juridisko fakultāti.

Berija Grīna kabinets, protams, atradās televīzijas studiju pilsētā. Sijāja viegls marta lietutiņš. Braucot ar kadiljaku, Džesika pa ceļam izskaidroja Latrīcijai, ko nozīmē šis telefona zvans. Latrīcija ievēroja, ka advokāte šorīt ir nervoza, nevis mierīga un nosvērta, kāda viņa bija parasti. Džesikas rokas uzbudinājumā žņaudza automašīnas stūri. Viņa runāja ātri, gandrīz aizraudamās, un ar kāju mazliet par stipru spieda gāzes pedāli. Bet klausīdamās Latrīcija pati satraucās. Viņai bija jāatzīst, ka Džesikas ideja ir ģeniāla. Ja viņām tas izdotos unja telefons piezvanītu laikā...

Viņas uzbrauca ar liftu piecpadsmitajā stāvā un nokļuva Berija Grīna studijas žilbinošajā birojā.

Džesika un Latrīcija, protams, bija ieradušās noteiktajā

laikā, jo vienošanās par to jau bija notikusi pirms nedēļas, tomēr dāmām lūdza uzgaidīt. Viņas apsēdās lielos samta krēslos, bet atteicās no sekretāres piedāvātā dzēriena. Abas gaidlja sasprindzinājuma pilnā klusumā. Sekretāre nedzirdami strādāja pie sava rakstāmgalda, un pulkstenis nepielūdzami tikšķēja, bet telefons nezvanīja.

Aiz milzīgajām durvīm ar metāla plāksnīti savā plašajā kabinetā sēdēja Berijs Grīns, pētīdams ceļojumu rcklāmbro-šūras un prātodams, kā lai panāk, ka ārste Linda Markusa kopā ar viņu kaut kur aizietu. Viņš bija pārliecināts, ka Linda ieinteresējusies par viņu, tikai tēlo nepiekāpīgo. Berijam Grīnam sievietes parasti nesagādāja nekādas grūtības, viņām vajadzēja vai nu Berija naudu, vai lomu šovā, vai - vēl vienkāršāk - iespēju palielīties, ka pārgulējušas ar televīzijas producentu. Linda pagaidām nepadevās. Tas viņu padarīja vēl jo vairāk iekārojamu.

Grīna sekretāre bija informējusi, ka Frenklina kundze un viņas kliente sēž pieņemamajā telpā.

- Lai pagaida! - Berijs bija atteicis.

Berijs domāja, ka liks abām pasēdēt kā uz adatām, tad ļaus pažēloties un beigās dos triecienu. Vai nu Brauna pieņem viņa noteikumus, vai viņa vispār liek izsviesta no televīzijas. Berija varā bija gādāt par to, lai viņa nekad vairs nedabū stāvēt kameras priekšā.

Džesika joprojām ik pa brīdim pameta acis pulkstenī. Viņa nespēja novaldīt trīsas ceļgalos. Latrīcija viņai blakus izskatījās atturīga un vēsa, bet īstenībā viņa tik ļoti nervozēja, ka juta kaklā sakāpjam nelabumu. Pirms četrām nedēļām viņa bija bezgala sadusmojusies, ka viņas lomu izņem no izrādes, un pārskaitusies rīkojās, pirmā impulsa vadīta. Viņa sameklēja advokāti un sāka tiesāties. Tagad, pēc četrām nedēļām, televīzijas vareno vīru nomākta, apzinādamās, ka viņu

draudi kļūst arvien reālāki, Latrīcija juta, ka viņu sāk mocīt šaubas un nedrošība.

Ak tu debestiņ, varbūt viņai patiešām būtu jāpieņem piedāvājums, kamēr kāds vispār kaut ko piedāvā, un jātēlo citos seriālos!

Latrīcija paskatījās uz Džesiku. Varbūt telefona zvans palīdzētu un viņām veiktos, bet tāda iespējamība bija pavisam neliela. Ja vispār piezvanīs, ja zvans sniegs to, uz ko cerēja Džesika. Divi lieli ja, uz kuriem balstīt savu karjeru nākotnē.

Bcrijs Grīns bija izskatījis prospektus par Honkongu un Lielo Barjerrifu un beidzot savāca grāmatiņas kopā un iebāza tās atvilktnē. Paskatījies pulkstenī pie sienas blakus apbalvojumiem, cildinājumu vēstulēm un fotogrāfijām, kur viņš redzams kopā ar slaveniem cilvēkiem, Berijs ieraudzīja, ka licis viņām gaidīt divdesmit minūtes.

Viņš piezvanīja sekretārei un lika ielaist apmeklētājas kabinetā.

- Tā, manas dāmas, - Bcrijs teica, kad Latrīcija un Džesika bija ienākušas, - tc viss ir uzrakstīts melns uz balta. Saskaņā ar līgumu, kuru tu esi parakstījusi, Latrīcija, man ir tiesības tevi izņemt no šova. - Tad viņš pievērsās Džesikai. - Ja jums būtu kāda sajēga par līgumiem, jūs saprastu, ka jūsu klientei nav nekāda pamata tiesāties. Es patiešām netieku gudrs, kāpēc jūs tērējat savu laiku ar šo gadījumu!

Džesika runāja mierīgi un lēni, lai pavilcinātu apmeklējumu ilgāk.

-Es savukārt nesaprotu, Grīna kungs, kāpēc jums būtu jāatlaiž aktrise, ja tas nav jūsu izrādes interesēs. Viņa ir vairojusi šova popularitāti, un tas savukārt dod iespējas jaunām reklāmām.

- Ar šo lomu bija radošas grūtības. Mēs gluži vienkārši nolēmām, ka viņas tēls vairs nav vajadzīgs.

- Jūs gribējāt teikt, ka Ariela Dibuā tā nolēma, - Latrī-cija iejaucās sarunā.

Džesika uzmeta viņai brīdinošu skatienu.

j

- Grīna kungs, es šo gadījumu uzskatu par nelikumīgu atlaišanu no darba...

- Dārgumiņ, jūs labi zināt, ka mums ir bezierunu tiesības darīt arLatrīciju, ko gribam. Līgums, kuru viņa ir parakstījusi, dod mums pilnīgu rīcības brīvību izmantot viņu vai neizmantot. To pat jums vajadzētu saprast. Tad kāpēc jūs tc sēžat un tērējat laiku?

Džesika zagšus paskatījās pulkstenī. Velns parāvis, kāpēc telefons nezvanīja?

- Grīna kungs, esmu nolēmusi iesniegt lietu tiesā, un jūs varat būt pārliecināts, ka zvērinātie jutīs līdzi manai klientei.

Grīns iesmējās.

- Zvērinātie mani nebiedē, Džesika.

- Piedodiet, Grīna kungs, es nezināju, ka uzrunājam viens otru vārdā.

Grīna smaids nodzisa.

- Paklau, dārgumiņ, Latrīcijai nav par ko tiesāties, un beigta balle!

Viņam abas dāmas sāka krist uz nerviem. Viņas kaitināja Beriju - turklāt taisni šobrīd, kad viņš tik labi jutās. Prātā viņam romantiski tēlojās Linda Markusa, un, ja ar viņu nekas neizdosies, tad ģērbtuvē gaidīja blondīne, kurai nagi niezēja vien parakstīt tādu pašu līgumu, kādu reiz bija parakstījusi Latrīcija Brauna. Latrīcija Brauna! Kuram gan bija ienācis prātā, ka seriālam vajadzīga nēģeriele?

Džesika aplaizīja sausās lūpas. Tā vien šķita, ka telefona zvana nebūs.

- Lai būtu kā būdams, mēs esam nolēmušas sniegt lietu tiesā, un las beigsies ar negatīvu reklāmu jums un studijai.

Grīns atkal iesmējās un izslējās savā priekšnieka krēslā. Atnākušas te tikai draudēt!

- Televīzijas popularitāti ietekmē cilvēku viedokļi -vai nu jūs to gribat, vai ne, Grīna kungs. Ja mēs tiesāsimies, manai klientei būs intervijas ar presi, viņa parādīsies televīzijā, un vai nevarētu atklāties zināmas, es teiktu, jūsuprivātās dzīves puses?

Grīns pavīpsnāja un nogrozīja galvu.

- Kuru juridisko fakultāti jūs esat beigusi? Cilvēkiem ļoti patīk lasīt par manu privāto dzīvi. Tā tik turpiniet! Pastāstiet Losandželosas “Times”, “NationalEnquirer”] Pastāstiet “Reader’sDigest”'. Aizskrieniet pie Fila Donahjū un izstāstiet visai pasaulei! Man nav nekā, ko slēpt.

Džesika iekoda lūpā un paskatījās uz Latrīciju. Viņai vajadzēja pavilcināt laiku, vēl mazliet...

-Tagad atvainojiet mani... - Berijs jau cēlās kājās. Un tad beidzot atskanēja telefona zvans un sekretāre teica, ka Frenklina kundzi steidzami sauc pie telefona,

- Es runāšu no blakustelpas, - Džesika sacīja, pielēca kājās un prom bija.

Berijs bungoja pirkstus pa rakstāmgalda nevainojamo virsmu, un Latrīcija skatījās apkārt uz grezno kabinetu, kas bija lielāks nekā viss viņas dzīvoklis. Viņa sāka ienīst cilvēku, kas sēdēja pie rakstāmgalda, ne tikai par to, kā Grīns bija izrīkojies ar viņu, bet arī par to, kā viņš izturējās pret Džesiku.

Džesika ienāca atpakaļ kabinetā un, nepametusi ne aci uz Latrīciju, apsēdās.

- Ļoti labi, Grīna kungs, - viņa apņēmīgā balsī teica. - Jūs nepārprotami atklājāt savu nostāju. Tagad es izteikšu mūsējo. Es gaidīju šo telefona zvanu. Tas bija no Hjūstonas. -

Viņa ieturēja dramatisku pauzi. - Manai klientei piedāvā nākamnedēļ piedalīties Dcnija Makeja vakara programmā. Lat-rīcija gatavojas pastāstīt plašai auditorijai visā valstī - pa to pašu kanālu, Grīna kungs, kas raida jūsu šovu, - ka viņa zaudējusi svaru, jo tas Kungs licis viņai cienīt un mainīt savu augumu, bet jūs un jūsu studija viņu par to vajājat.

Grīns skatījās uz Džesiku. Tad viņš pavērās uz Latrīciju. Viņa bija laba aktrise, pie velna, laba! Viņa pārliecinās divarpus miljonus cilvēku teikt “āmen!”, liet asaras par viņas likteni un brēkt pēc Berija Grīna asinīm.

Un viņš savu popularitāti varēs noskalot tualetē.

Grīns iedomājās Arielu. Bet ko viņa spēja padarīt? Viņu izdziedinās kažoks - Berijs viņai uzdāvinās kažoku.

Berijam Grīnam galvenais bija par katru cenu izvairīties no nepatikšanām.

Džesika, ieraudzījusi uz piebraucamā ceļa stāvam Džona “BMW", nopriecājās. Tātad Džons bija mājās no Sanfrancisko. Mēs to nosvinēsim, viņa nodomāja, iesteidzoties mājā, aši atdeva mēteli un somu kalpotājai un skrēja augšā uz guļamistabu. Es piezvanīšu uz “Spago", lai rezervē vietas. Mēs dzersim šampanieti, kamēr tas nāks pa ausīm ārā! Pasūtīsim picu ar pīli, amarelto, saldējumu, kas pārliets ar karstu šokolādi un...

Viņa ieraudzīja vīru stāvam spoguļa priekšā un pogājam pie jaunā krekla aproču pogas.

-Mēs uzvarējām! - viņa iesaucās, apķērusies Džonam ap kaklu, un noskūpstīja viņu uz vaiga. - Mēs uzvarējām, Džon!

- Kas uzvarēja, ko uzvarēja?

- Latricija Brauna. Es piespiedu Beriju Grīnu pie sienas. Sasodīts, es esmu gudra!

Džons spoguli paskatījās uz viņu.

- Ceru, ka tas neizraisīs par mums sliktu slavu.

Džesika nopūtās.

- Latrīcija mani neskūpstīja, ja tu par to uztraucies. Bet paklausies, es tev pastāstīšu, kā tiku galā ar studiju'

- Izstāstīsi automašīnā pa ceļam pie Rēja un Bonijas.

- Pie Rēja un Bonijas?

- Viņi uzaicinājuši mūs vakariņās. - Džons pagriezās un paskatījās uz Džesiku. - Vai tu esi dzērusi?

- Tikai mazliet šampanieša. Fredam vienmēr ir krājumā pudele ledū, kad mēs uzvaram...

- Cik ilgs laiks tev nepieciešams, lai sakārtotos? -Džons jautāja, paskatījies pulkstenī. - Mums pēc desmit minūtēm jābrauc prom.

Džesika samirkšķināja acis.

-Es gribēju nosvinēt mūsu uzvaru...

- Lūdzu, nesaki mūsu\ Es nekādā ziņā negribu, lai manu vārdu saista ar skandāliem.

-Tie nav skandāli...

- Lai būtu kā būdams, - viņš teica apsēdies un vilka sev kājās kurpes, - mēs varam to nosvinēt kopā ar Reju un Boniju.

Bet man nepatīk Rejs un Bonija!

- Bonijai taču ārkārtīgi patīk klausīties par taviem draugiem - kino slavenībām. Diezin kāpēc! Tam laikam ir kāds sakars ar faktu, ka viņas audzināšanā ir sestā klase. Ģērbies, Džesika!

Džesika nelaimīga paskatījās uz vīru.

- Ģērbies! - Džons pieskārās sievas rokai. - Velc melnās bikses. Tās izceļ tavus gurnus.

- Bet es gribēju nosvinēt divatā - tikai tu un es.

Džona balsī ieskanējās nepacietīgi toņi.

- Mēs ļoti labi varam svinēt kopā ar Boniju un Reju. Viņš ir mans draugs un partneris, Džesika. Kaut tu visu laiku nedomātu tikai par to, ko tu gribi!

- Džon, es negribu ar tevi strīdēties, - Džesika klusu

teica.

- Mēs nestrīdamies, Džesika. Dari, ko es tev saku, ģērbies! Viņi nesapratīs, kur mēs tik ilgi kavējamies.

Džesika skatījās uz paklāju.

- Nu, nu! - Džons pagriezās un uzlika rokas sievai uz pleciem. - Neuztraucies, mēs nosvinēsim. Tu varēsi sīki un smalki visiem izstāstīt, kā aptini Beriju Grīnu ap mazo pirkstiņu. Deru, ka viņš nespēja pretoties, ieraudzījis tavu jauko sejiņu! Bet tagad ģērbies, labi?

- Labi, - viņa klusi atbildēja. Pēkšņi viss kļuva tik slikti, ka Džesika nezināja, kā to visu labot.

29

Parīze, 1974. gads

- Sveika, Beverlija! Esmu Kristīne. Kristīne Singltone, tava māsa.

Beverlija iepleta acis. Kristīne? Mana. māsa? Vai tā patiesi esi tu ?

- Beidzot tu mani esi atradusi, Beverlija!

- Paldies Dievam! - Beverlija skrēja viņu apskaut. Bet rokas tvēra tukšu gaisu.

- Kristīne! - viņa sauca. - Kur tu esi? Lūdzu, neatstāj mani atkal...

Beverlija atvēra acis.

Viņa skatījās uz krāšņi greznotajiem griestiem, kas bija īpatnēji izkrāsoti ar ziedu un lenšu vijumiem un kur katrā stūrī lidinājās pa ķerubam. Uz brīdi viņa nespēja aptvert, kur atrodas. Viņa gulēja un klausījās, kā pukst viņas sirds; viņa juta zem sevis sasvīdušo, saburzīto palagu. Tad viņa atcerējās. Viņa bija viesnīcā - Parīzē.

Beverlija dziļi nopūtās. Atkal šis sapnis. Vakar viņai piezvanīja Džonass Bjūkenans. Pēc divu gadu veltīgas pēdu

dzīšanas izšķirtajam Singltonu pārim viņš beidzot kaut ko bija uzzinājis.

- Es uzgāju vecā avīzē rakstu, - Bjūkenans vakar pa telefonu bija pastāstījis sarunā pāri okeānam, - par dīvainu bērna nolaupīšanas gadījumu tūkstoš deviņi simti četrdesmit septītajā gadā. Tas noticis Singltonu ģimenē. Laulātais pāris naidīgi šķīries, un tēvs aizbēdzis ar deviņus gadus veco meitu. Viņi tā arī nav atrasti.

Džonass Bjūkenans pastāstīja Beverlijai, kā viņš veicis izmeklēšanu un uzzinājis pilsētu, kurā uzturējies tēvs. Viņš pētījis skolu reģistrus, bet nav neko atradis.

-Tad es sameklēju, ka divpadsmit gadu vecumā Kristīne Singltonc pēc mūķeņu rīkojuma ielikta nelielā klosterī. Centos iegūt vēl kādu informāciju, bet klostera priekšniece nelaiž pie arhīva. Es tomēr turpinu meklēšanu.

- Kas nolicis ar tēvu? - Beverlija jautāja. - Ar Singltonu?

-To es neesmu varējis noskaidrot. Laikam ir miris.

Beverlijai bija tikai vēl viens jautājums.

- Vai uzzinājāt, kāda izskatās mana māsa? Vai esat atradis kādu fotogrāfiju?

Džonass ar nožēlu pavēstīja, ka nav atradis nevienu Kristīnes Singltones fotogrāfiju.

Beverlija nekad neatļāvās sev nekādas ērtības; parasti viņa iesāka dienu ar ašu rīta dušu. Bet šajā aukstajā, sniegotajā rītā elegantajā viesnīcā “Papillon” Madlēnas ielā, kur reiz bija uzturējusies ķeizariene Zozefīne, Beverlija ilgi mērcējās karstajā burbuļvannā. Viņai bija paredzama grūta diena, vajadzēja skaidru galvu un vingru ķermeni.

Tiklīdz Beverlija bija izkāpusi no vannas un ietinusies mīkstajā peldmētelī, zvanīja telefons.

Karmenas balss skanēja ļoti tālu-parādīdamās un atkal

izdzisdama. Beverlijas trīs mēnešu ceļojumā pa Eiropu Karmena katru dienu zvanīja, saņēma norādījumus un informēja Beverliju par dažādiem finansu norēķiniem.

- Es izpētīju izdevniecību “Monument”, kā tu prasīji, Beva, - Karmena gandrīz vai kliedza, lai viņas balss būtu sadzirdama cauri sprakšķiem. - Tev ir taisnība. Ar mācību grāmatām viņiem zaudējumi vien ir, un viņi atlaiž pusi personāla. Bet žurnālam klājas labi. Tieši “Sex Kittens” pēdējo piecu gadu laikā tur “Monument’’ virs ūdens. Bet tagad vairs nepietiek ari ar to.

Kamēr Karmena runāja, Beverlija visu pierakstīja. Me-gija vēlāk atšifrēs un pievienos šīs ziņas augošajam sarakstam, par izdevniecību “Monument”.

- Vai tu izteici manu piedāvājumu?

- Viņi vai palēcās.

-Tad pērc!

Beverlija vēl aizvien runāja, kad klusu ienāca Megija ar mūžīgo ādas mapi un stenografējamo blociņu rokā.

- Kā klājas bērniem^9 - Beverlija beigās Karmenai pavaicāja. Pirms klausules nolikšanas viņa parasti par to apjautājās.

- Labi, Bcva. Viņi grib zināt, kad jūs ar Megiju brauksiet mājās.

Abi Megijas bērni, Arturs un Džo, uzturējās pie Karmenas viņas rančo Čctsvortā. Zēni bija astoņus un sešus gadus veci, un abi cieši draudzējās ar desmit gadus veco Rožu.

- Vai vari pasaukt viņus pie telefona? Mēs gribam parunāties.

Kad Karmena atteica, ka ir nakts vidus un viņa negrib modināt bērnus, Beverlija jutās vīlusies. Trīs mēnešu prom-

būtnē no Losandželosas viņa visvairāk izjuta trīs bērnu trūkumu.

- Pasaki viņiem, ka nākamnedēļ mēs būsim mājās. Saki, ka aizvedīšu viņiem dāvanas.

- Dāvanas! - iesaucās Megija, atverot durvis kalpotājam. - Tev būs jāsūta speciāla lidmašīna, lai to visu dabūtu mājās.

- Drīz būs Ziemassvētki, - Beverlija teica, kad bija nolikusi klausuli. - Es viņiem aizvedīšu dažas rotaļlietas, un tas būs viss.

Megija iesmējās un papurināja galvu. Viņai pastāvīgi bija jāatvaira Beverlijas lutināšanas centieni. Pie brioches un café américain viņas pārsprieda dienas uzdevumus. Beverlija tikai paknibināja vienu smalkmaizīti, bet Megija bagātīgi uzzieda tām sviestu un notiesāja vairākas. Kopš Megija strādāja pie Beverlijas, viņa bija pieņēmusies svarā.

Pārrunas par biznesa jautājumiem ietilpa viņu rīta rituālā. Abas kopā veidoja labu komandu. Pirms pieciem gadiem iestājoties darbā pie Beverlijas, Megijai bija septiņu gadu pieredze biržā, un viņai piemita ass prāts attiecībā uz ieguldījumu stratēģiju. “Karalisko burgeru” satriecošo panākumu dēļ Beverlijai tagad bija nauda.

Beverlija paklausīja Megijas padomam un piedāvāja biržā savas kompānijas akcijas, tādējādi iegūstot līdzekļus un paplašinot uzņēmumu ar vēl simts pārdotavām četrpadsmit štatos. “Kroņa” burgers (dubultburgers ar Bcrmudu sī-pol iem un maigu sieru) un jalapeno ar kartupeļiem, kam pievienots itāliešu siers, plus zemās cenas un kafejnīcu skaistais iekārtojums nodrošināja “Karaliskajiem burgeriem” milzīgus panākumus. Četras draudzenes strauji realizēja savus sapņus: Karmena Saneesa, kura reiz sapņoja par darbu cienījamā kantorī, bija “Karalisko burgeru” galvenā grāmatvede; Anna

Heistingsa, ieguvusi pašapziņu, draugus un poršu, bija atbildīga par kvalitāti vairāk nekā piecsimt kafejnīcās; Bcvcrlija Hailenda bija Amerikas lielākā hamburgeru ražošanas uzņēmuma valdes priekšsēdētāja, tie bija ātrās apkalpošanas uzņēmumi, kas ienesa katru gadu miljoniem dolāru.

Tagad Beverlija sāka ieguldīt naudu dažādos uzņēmu mos. Ar Megijas prasmi biržas darījumos un Karmenas lielisko biznesa izglītību, Bcverlijas kapitāls tika rūpīgi apgrozīts nesen nodibinātā korporācijā “Hailendas uzņēmumi”, kuras moto bija “Uzdrīkstēšanās”...

“Droši pieņemiet izaicinājumu padarīt Holivudu atkal varenu!” Beverlija bija saukusi pirms trim gadiem Tirdzniecības palātas sanāksmē. Tur Beverlija bija guvusi “iedvesmu”, ar kuru izgāja pasaulē un ar kuru uzsāka visu, ko vien darīja. Tajā dienā Beverlija ieguva vēl ko - viņa iekļuva biznesa komūnā. Viņa piekrita vadīt jauno komiteju, un drīz kolēģi viņu atzina par sievieti, kurai ir izturība, idejas un godkāre. Beverlija apmeklēja biznesa skolas, klubus, dažādas grupas un teica tur runas. Zāle vienmēr bija pilna.

“Metiet izaicinājumu, uzdrīkstieties!” viņa aicināja auditoriju. “Uzdrīkstieties izvirzīt augstus mērķus un izmantot izdevību. Uzdrīkstieties īstenot savus sapņus!”

Tikai retus klausītājus un skatītājus neaizrāva Bcverlijas gars un enerģija.

Tagad iedvesma Beverliju bija aizvedusi uz Eiropu. Viņa ceļoja divu iemeslu dēļ: lai atrastu vietas “Karalisko bur-geru” kafejnīcām un gūtu kādas ierosmes, ko darīt ar mantoto vīriešu apģērbu veikalu Beverlihilzā.

“Karalisko burgeru” jautājums bija nokārtots: Beverlija atvērs stendus Pikadilija laukumā Londonā, Via Veneto Romā un Elizejas laukos Parīzē. Atlika tikai atrisināt mīklu, kā, pie velna, glābt veikalu Rodeodraivā.

Kad Beverlijas apartamentos ienāca Bobs Menings, biznesa apspriede bija beigusies un abas sievietes rūpīgi pētīja laikrakstus angļu valodā, kuri bija atnesti reizē ar brokastīm.

Kā jau parasts, Beverlija vispirms meklēja kādu ziņu no citām valstīm par Deniju Makeju.

Pasaulē Deniju Makeju nepazina. Bet Amerikas Savienotajās Valstīs Makeja slava izplatījās plaši jo plaši. Kopš Dcriijs Hjūstonā bija noslēdzis līgumu ar Holsledu un uzstājās evaņģēlistu televīzijā, viņa popularitāte pieauga simtkārtīgi. Viņš bija dzimis šovbiznesa darbonis. Viņš jau labi tēloja uz skatuves savā lelli, bet kameras priekšā bija īsts dinamīts. Pirmajā elektroniskās sprediķošanas gadā viņš dubultoja WBET auditoriju. Otrā gada beigās viņš izkonkurēja Holsledu, un tagad viņam vienīgajam piederēja reliģiskās studijas. Trešajā gadā viņš nosauca sevi par “Labās vests” draudzes galvu, un nu jau viņa iknedēļas reliģisko stundu beidzot pārraidīja no Austrumkrasta līdz Rietumkrastam.

Denijs Makejs tuvojās mērķim. Un sitīs stunda, kad Beverlija gūs savu atmaksu.

Edija vīriešu apģērbu veikals “Fanelli” Bcvcrlihilzā nonāca “Hailendas uzņēmumu” paspārnē, bet Beverlija pēdējos gados bija tik aizņemta ar korporācijas veidošanu, ka veikaliem pievērsa maz uzmanības. Kad viņa to mantoja, tas neienesa lielu naudu, taču tagad Karmena ziņoja par īstiem zaudējumiem - veikals finansiāli gāja bojā. Tas notika tāpēc, ka tur pārdošanā bija vecmodīgi apģērbi. Edijs un Laverna reiz bija izvēlējušies modernus tērpus, bet tagad tie neglābjami bija novecojuši. Kad Megija un Beverlija pirmo reizi iegāja veikalā un ieraudzīja spožo apgaismojumu, Pītera Maksa plakātus, “klošenes”, Ncru jakas, hipiju lupatu atdarinājumus, viņa zaudēja valodu. Vēl vairāk viņas pārsteidza jaunie, garmatainie pārdevēji, kas džinsu biksēs slaistījās apkārt ar košļājamo gumiju mutē. Par ko Edijs bija domājis?

Beverlija gribēja kaut ko uzsākt ar veikalu, un iepirkšanās ceļojums kopā ar Bobu Meningu Parīzē tuvojās nobeigumam.

Bobs ienāca viesnīcas numurā, kad Beverlija un Megija lasīja avīzes. Viņš bija plecīgs neliela auguma vīrietis, konservatīvi ģērbies, ar bambusniedres spieķi rokā. Bobam bija sešdesmit viens gads, un sešpadsmit gadus viņš bija pavadījis slimnīcā. Ilgstošā slimība izpaudās viņa klibošanā.

Bobs Menings jau divus gadus strādāja p.ie Beverlijas un bija bezcerīgi viņā iemīlējies.

Ielējis pats sev kafiju no sudraba kannas, viņš teica:

- Sāk atkal snigt.

Beverlija pacēla galvu un pirmo reizi kopš pamošanās paskatījās ārā pa logu. Parīzes debesis bija biedējoši satumsušas; lejup krita baltas pārslas. Tās Beverlijai atgādināja pēdējo reizi, kad viņa redzēja sniegu - pirms divdesmit diviem gadiem Ņūmeksikā. Atceroties sapni un atkal dzirdot māsas balsi viņu saucam, Beverlija lūdza Dievu, lai Džona-sam Bjūkenanam veiktos.

Limuzīns lēni virzījās pa apledojušajām, šaurajām ieliņām, izvairoties no lielās satiksmes plūsmas, kas maniakāli riņķoja ap Triumfa arku. Trīs amerikāņi sēdēja, ērti iekārtojušies, ar biezām alpakas segām uz kājām, un dzēra karstu šokolādi no mazām porcelāna krūzītēm. Beverlijai uz ceļgaliem bija izklāti dokumenti, un abas ar Mcgiju pētīja tos. Megija paraudzījās ārā uz skaisto Parīzi un vēlējās, kaut Džo būtu dzīvs un kopā ar viņu redzētu pilsētu. Bobs Menings studēja informāciju par trirn modes namiem, kurus viņi šodien gatavojās apmeklēt.

Bobs īpaši ne uz ko necerēja.

Kad Bcvcrlija pirms diviem gadiem pieņēma Bobu Me~ ningu darbā savā uzņēmumā, viņam nebija īpaši daudz, ko piedāvāt. Viņš mazliet kliboja, viņam nebija nedz plašu sakaru, nedz labas izglītības Bet, viņam pašam par pārsteigumu, Beverlijai atradās viņam vieta - par vīriešu apģērbu veikala vadītāju.

Boba Meninga pienākumos galvenokārt ietilpa uzturēšanās veikalā. Viņam patika katru dienu iet uz veikalu, uzmanīt darbiniekus un pārbaudīt kasi Tad Hailendas jaunkundze pati sāka biežāk iegriezties veikalā - negaidīti parādījās un, dziļi domās iegrimusi, staigāja apkārt. Dažkārt viņa uzkāpa augšstāvā, kur viņi izīrēja telpas mazām firmiņām -ceļojumu aģentūrai, telpu dekoratoram, trim apdrošināšanas vīriem, kam bija viens rakstāmgalds un lelelons, - vārdu sakot, cilvēkiem, kuri gribēja, lai viņu adrese būtu Beverli-hilzā. Hailendas jaunkundze pieklājīgi papļāpāja ar pārdevējiem, ar Bobu, izklaidīgi pamāja ar galvu un aizgāja. V ma it kā nāca kaut k<. meklēt - varbūt iemeslu, kāpēc .vispār saglabāt veikalu. Edija veikals taču ieta zaudējumus

Tad vasarā viņa piebrauca rolsroisā Sudraba Mākonis, mērķtiecīgi iesoļoja veikalā, lika Bobam U slēgt un visus darbiniekus atlaist izmaksājot algu par sešiem mēnešiem. Viņa braucot uz Eiropu un atvedīšot jaunas preces, tā viņa teica. Veikals esot pilnībā jāpārveido un pēc sešiem mēnešiem jāver vaļā nojauna.

Vispirms Bobs, priecīgi satraukts, ielidoja Londonā un, rokas berzēdams, gatavojās lielajiem iepirkumiem. Viņš pusdienoja kopā ar Megiju tādās vietās kā Soho un Kingsroudā, turpretī Beverlija labprātāk palika viesnīcā, ja neapmeklēja modes skates Mcgija ar Bobu dzīvi apsprieda jaunās idejas. Tad satraukums pamazām pierima, kad viņi redzēja, ka Bc-verlija nebūt nav tāda paša entuziasma un dzīvesprieka pilna. Patiesībā, jo dziļāk viņa ieskatījās modes pasaulē, jo drūmāka kļuva. Beverlija teica, ka neredzot nekā jauna ne Londonā, ne Romā, neesot nekā pilnīgi jauna un aizraujoša, kas atšķirtu viņas veikalu no pārējiem.

Diemžēl Bobam bija vien viņai jāpiekrīt.

Kad limuzīns piebrauca slavenā mākslinieka Anrī Ža-pēna modes nama durvju priekšā, Bobs paskatījās uz Bcvcr-liju. Ak Dievs, cik viņa bija skaista! Viņas seja bija nevainojama. Kā varēja piedzimt tāda pilnība? Ar savu apģērbu Be-vcrlija uzsvēra auguma slaidumu un burvību - balta doktora Zivago kažokādas cepure izcēla smalki veidoto zodu un garo kaklu; baltais mīkstas kažokādas māksi mētelis un baltie zābaki lika viņai izskatīties garai; zem mēteļa, Bobs zināja, Bevcrlijai bija kostīms ar zelta kameju uz krūtīm. Viņa vienmēr ģērbās nevainojami grezni, ne uzkrītoši vai tendenciozi, bet konservatīvi, mūžīgajā klasiskajā stilā; platīnblondie mati bija pedantiski saņemti bizē. Beverlija Hailenda radīja tādas sievietes iespaidu, kura valda pār cilvēkiem un pati pār sevi.

Bevcrlijai ieejot pa durvīm, visu galvas pagriezās viņas virzienā. Uz modes skati bija sanākuši ietekmīgi cilvēki. Zālē sēdēja franču premjerministra māte, grāfiene Bosjē, lēdija Margarita Hadaveja, Blūmingdeilas vecākā prezidenta vietniece un modes nama direktore, Manhetenas disko īpašniece Sallija Viļa un itāliešu kinozvaigzne, Oskara balvas ieguvēja, kura bija pazīstama kā modes noteicēja. Visas šeit bija ieradušās noskatīties Zapēna pēdējo vīriešu modes parādi.

Šovs izvērtās tieši tāds, no kā Bobs Menings baidījās: līdzīgs visiem pārējiem.

Vienpadsmit nedēļās, ko viņi pavadīja Eiropā, viņi bija redzējuši Londonas, itāliešu un tagad ar! franču stilu ar mazām variācijām. Skaidri varēja manīt kontinentālo ietekmi:

rūtainas žaketes, tauriņveida kaklasaites, šauras bikses, vilnas uzvalki briesmīgās krāsās, afgāņu aitādas cepures. Sporta krekli ar noteiktiem rakstiem - tos varēja nēsāt pāri biksēm. Modē bija vaļējas apkaklītes, dārglietas, un vīriešu kurpju papēži beidzot bija tikpat augsti kā sievietēm. Valdīja visīstākā viendzimuma mode.

Beverlija, sēžot brokāta krēslā un dzerot šampanieti, vēroja uz “mēles” skaistos vīriešus - modeļu demonstrētājus -un juta, ka pieaug viņas aizkaitinājums. Trīs veiksmes gadi, pārvaldot “Karaliskos burgerus” un pēdējā laikā ari jaunos uzņēmumus, bija pieradinājuši Beverliju gaidīt izdošanos no visa, ar ko vien viņa saskārās. Vai Edija vīriešu modes preču veikals “Fcmelli” būtu izņēmums?

Kā viņa panāks, lai tas atšķirtos no pārējiem vīriešu modes preču veikaliem Beverlihilzā?

Beverlija skatījās uz dzirkstošo šampanieti glāzē un atcerējās pirmo reizi, kad nobaudīja labu šampanieti, - tas notika 1961. gadā, toreiz Rojs Medisons saņēma pats savu pirmo īsto seriālu. Viņš atskrēja uz kafejnīcu ar “Dom Perignon” un sāka visus cienāt. Tas esot Beverlijas nopelns, viņš augstsirdīgi pavēstīja, kad burbuļojošais vīns putoja pa visu leti. Beverlija tik atklāti esot izteikusies par Roja izskatu, ka viņš uzklausījis viņas padomu un pārveidojis to, un tāpēc, ka viņš pavadījis Annu uz māsīcas Ziemassvētku balli un tur salicis režisoru, kam iepaticies viņa izskats, Rojs sācis saņemt nelielas patstāvīgas lomiņas. Aģente ieteikusi viņam saglabāt tādu veidolu, un pamazām viņš dabūjis arvien lielākas lomas, līdz tagad viņam ir pašam savs seriāls. Un par to visu esot jāpateicas Bc-verlijai Hailendai, “lai Dievs viņu svētī”.

Tajā dienā, Beverlija tagad atcerējās, Rojs zvērēja nekad neaizmirst to, ko viņa darījusi tā labā.

Protams, kopš tiem spartiešu dzīvesveida laikiem viņa

nogaršojusi daudz šampanieša. Mantojusi Edija bagātību un izpratusi, kādas nu ir viņas īstās iespējas, Beverlija nolēma pati savas nākotnes interesēs mainīt dzīves stilu. Viņa tiecās pēc bagātības un varas. To nevarēja sasniegt, dzīvojot vakuumā, paslēpjoties un atraujoties no sabiedrības. Lai sasniegtu abus mērķus, viņai bija nepieciešami vareni un ietekmīgi draugi. Viņai jāiegūst nevainojama reputācija. Pēc rūpīgām pārdomām Beverlija pārdeva spāņu stila māju Holivudas kalnos un nopirka nelielu spāņu stila mājiņu Beverlihilzā par piecreiz lielāku summu. Viņa nomainīja ševrolē pret kadil-jaku un pēc tam pret mersedesu. Viņa noalgoja kalponi, dārznieku un tad pavāru. Viņa draudzējās ar kaimiņiem: juristiem, ārstiem, tiesnešiem, politiķiem, rakstniekiem un filmu industrijas lauka ļaudīm-cilvēkiem, ap kuriem griezās pasaule. Viņa baudīja šampanieti. Viņa rīkoja viesības un pasniedza kaviāru. Viņa izklaidēja ļaudis, kuri viņai pavēra durvis uz nākotni; viņa padarīja savu vārdu pazīstamu. Viņa aktīvi darbojās Tirdzniecības palātā un piedalījās vairākās kultūras komitejās Losandžclosā. Viņa uzturēja sakarus. Viņa bija ceļā uz mērķi.

Publiku pāršalca murdoņa, un Beverlija paskatījās augšup.

- Mesdames et messieurs, mūsdienu sportisko, aktīvo vīrieti raksturo vārdiņš “īss”, - paziņoja Arni Zapēns, un uz “mēles” parādījās slaids, iededzis jauneklis. - Bref tā mēs saucam jaunāko vīriešu pludmales apģērbu. Bikini vairs nav tikai lesfemmes īpašums, kā Pjcrs mums tik izteiksmīgi demonstrē...

“Patiesi izteiksmīgi,” Beverlija nodomāja, muskuļainajam, labi veidotajam Pjērām soļojot un pārsteigtiem, apbrīnas pilniem, skaudīgiem skatieniem viņu vērojot. Bikini tik tikko viņu aizsedza.

5

- Nepieklājīgi, - Megija nomurmināja Beverlijai blakus. - Man ļoli patīk.

Beverlija skatījās uz modeļu demonstrētāju. Iedams viņai garām, tas pavērās pār plecu un piemiedza ar aci.

- Vai tu redzēji? - Megija nočukstēja.

Beverlija redzēja gan. Un, par spīti sev pašai, juta reakciju.

- Šis vasaras tērps noderēs visos īstajos brīžos, - Antī turpināja, kad iznāca nākamais gailu skaistulis sarkanbrūnā vilnas sporta žaketē un vieglās flaneļa biksēs.

Šo modeļu demonstrētāju Beverlija vēroja jau ar zināmu garlaicību. Viņa varēja apzvērēt, ka redzējusi tādu pašu apģērbu gan Celsijā, gan Romā. Rakstains kokvilnas krekls, plata zīda kaklasaite, pieskaņots kabatlakatiņš, dzeltenbrūnus ādas kurpes ar krepa zolēm. Lai arī kur viņa brauktu, vīriešu mode visur bija viena un tā pati. Tā nepalīdzēs viņas Bever-lihilzas veikalam. Kā lai viņa sacenšas ar stabiliem veikaliem, kuriem jau ir tādi apģērbi? Tas, ka viņa atvedīs Zapēnu Edija veikalā “Fanelli”, vēl nenozīmē, ka pircēji skriešus skries turp. Droši vien arī Edijs to bija sapratis un centās to labot citādā veidā - piedāvājot lētu zemas kvalitātes preci.

- Klau, - Megija klusu teica, - paskaties uz to!

- Jaunākiem vīriešiem, - paziņoja Anrī, kad iznāca modelis džinsos ar zemu jostasvietu, ādas žaketē, gariem, pinkainiem matiem, krūtis vilinoši vaļā. Tas bija vecā Mika Dže-gera tēls, kas vienmēr atrada atsaucīgas sirdis.

- Man vienalga, - Beverlija nomurmināja.

- Ne jau apģērbs, bet čalis pats!

Beverlija uzmanīgāk pievērsās modeļu demonstrētājam un ieraudzīja, ka zem izspūrušā, saburzītā veidola slēpjas ļoli valdzinošs jauneklis. Viņam bija laba gaita, nekautrīgs solis, kas lika gurniem kustēties. Un smaids! Savādi, Beverlijai sā-

ka iepatikties ari apģērbs, kuru viņa pirms brīža bija nonievājusi.

- Kāds veikalniecisks triks, - Megija teica, pieliekusies Bevcrlijai pie auss, - paskaties uz dažu sieviešu sejām. Viņām ne tik daudz patīk apģērbs, cik viņš pats.

Beverlija noraudzījās, kā modeļu demonstrētājs pazūd no skatuves un dod vietu citam jauneklim tenisa tērpā.

- Lieliskas kājas, - Megija nomurmināja, un Beverlija pavērās apkārt uz sieviešu sejām. Tāpat kā Megija, viņas īsti nemaz neskatījās uz drēbēm.

Megija turpināja:

-Tie šorti plastmasas iesaiņojumā neizskatīsies ne desmit reizes tik labi.

Beverlija uzmeta viņai asu skatienu.

No šī brīža Beverlija vairs negarlaikojās. Viņa uzmanīgi vēroja vīriešus, kuri demonstrēja tērpus, un publikas dažādo attieksmi pret tērpiem un modeļu demonstrētājiem. Skatoties un pētot Beverlija juta, ka viņai prātā ataust kāda ideja.

Viņa uzmanīgi aplūkoja izsmalcināto, eleganto telpu. Savādi, iepriekš viņa nebija par to domājusi, bet modes nami, kas nodarbināja, aprūpēja vīriešus un ražoja drēbes vīriešiem, īstenībā izskatījās sievišķīgi... Un plašā publika, kas bija ieradusies skatīties vīriešu modi, galvenokārt sastāvēja no sievietēm.

Beverlija ievēroja tik tikko pamanāmu kontaktu starp modeļu demonstrētājiem un pircējām. Vīrieši uz “mēles” apzinājās, ko viņi vērti; viņi bija trenēti aktieri. Nav nozīmes, kas viņiem bija mugurā, viņi pārdeva preci ar smaidu, acs piemiegšanu, labi veidoto gurnu kustību. Mazas zelta pildspal-viņas kaut ko rakstīja mazos ādas blociņos. Galvas atzinīgi māja: Anrī Zapēnam tika doti signāli. Visapkārt notika tirgošanās miljoniem dolāru vērtībā, un tas notika vienīgi tāpēc, ka

Anrī Žapēnam bija īpašs ķēriens - nevis kā izdomāt tērpus, bet prast tos pārdot.

Beverlija Hailenda bija atklājusi viņa noslēpumu. Zapēns pazina savus pircējus.

Beverlija atspiedās pret krēsla atzveltni un salika rokas kopā. Viņai steidzīgi bijajābrauc mājās. Šeit viņiem vairs nebija ko darīt. Tagad viņa zināja, kā padarīt veikalu “Fanelli” par rosīgāko tirdzniecības uzņēmumu Beverlihilzā.

Tam jāizdodas.

“Fanelli” atklāšanu Beverlihilzā jaukā 1975. gada maija vakarā vadīja tā brīža labākais viesu izklaidētājs Ričards. Tie laimīgie, kuri saņēma greznos ielūgumus, bija pārsteigti par bufeti, un, kaut arī pieraduši pie visa, viņiem bija, par ko parunāt; mazas picas, pārklātas ar žāvētu šķiņķi, itāliešu sieri, melnās pupas ar piparotu desu, ceplas olas ar mandelēm, fran-ču siers, gliemeži latīņu gaumē, grieķu frikadeles un gaidītais guacamole. Desertā bija bavāriešu zemenes, augļu salāti, angļu saldais ēdiens kristāla trauciņos un vecmodīgie šokolādes cepumi. Viss tika pasniegts uz elegantiem, melniem Bc-ningtona šķīvjiem. Oficianti staigāja apkārt ar paplātēm, uz kurām bija glāzes ar šampanieti, apelsīnu sula un perjē. Tika piedāvāta triju šķirņu kafija, zāļu tēja. “Earl Grey” un piparmētru sūkājamās konfektes no “Blum’s”.

Par to, ka veikala atvēršana izdevās tik veiksmīgi, liela daļa pateicības pienācās Rojam Medisonam. Viņš ne vien pastāstīja saviem draugiem televīzijā, ka šis būs īstais gada notikums, bet paziņoja arī presei, ka piedalīsies veikala “Fanelli” atklāšanā, un Rojs Mcdisons bija tas vīrs, uz kuru daudzi gribēja paskatīties.

Viņš ieradās savā “darba tērpā”: džinsos ar kovboja siksnu ap vidu, zilā kreklā, kovboja zābakos. Smilškrāsas mali

joprojām bija gan; skaistā seja, kas kādreiz šķita līdzīga Fa-biāna sejai, bija iedegusi un apņēmības pilna. Viņš bija viens no labāk apmaksātajām slavenībām televīzijā.

Anna Heistingsa, Karmena un Megija ieradās jau itin agri, atdevušas savas automašīnas “Fanelli” privātās stāvvietas apkalpotāju ziņā. Beverlija atbrauca rolsroisā pēdējā brīdī, izturēdamās drudžainajā pēcpusdienā kā draudzīga, bet atsvešināta un noslēpumaina namamāte. Daudzi cilvēki pēc šī vakara devās mājās kalnos, pirmo reizi padomādami par skaisto, atturīgo Hailcndas jaunkundzi.

Rojs izsniedza autogrāfus tiem, kas tos lūdza; Anna Heistingsa gādāja par modes skates izdošanos; Megija tēloja saimnieci, sasveicinājās ar sabiedrībā pazīstamiem cilvēkiem un atbildēja uz jautājumiem; Karmena stāvēja nomaļus uz manot jaunos pārdevējus; Bobs Menings atradās ģērbtuvē un izrīkoja modeļu demonstrētājus.

Modeļu demonstrētāji, bez šaubām, bija visa vakara nagla.

Neviens neko tādu nebija gaidījis: nerimstoša “Fanelli” modes un dažādu aksesuāru parāde, ko rādīja skaisti, seksuāli vīrieši (Rojs Médisons pats personiski viņus sameklēja Be-verlijai;, kuri pastaigājās starp viesiem kā savējie, smaidīgi un pašapzinīgi, un nekāds uzmācīgs mikrofons neizskaidroja cilvēkiem, uz ko jāskatās.

Šiem ļaudīm nebija jāstāsta, ko viņi redz, - “Fanelli” atklāšanas viesi labi pazina Kardēnu, Lorēnu, Žapēnu un misteru Hariju. Šie ļaudis pazina modi un stilu; vajadzēja mācēt viņus piespiest nopirkt. Un viņi pirka. Dažādo lielisko ēdienu un šampanieša iespaidā smokingos un vakarkleitās tērptā aristokrātiskā sabiedrība noreiba. Viņi sāka tērēties. Kad Pols, Roja vecais draogs, kurš bija tēlojis Dcnija Makcja augšāmcelto mirušo, izgāja cauri veikalam melnā Kardēna vilnas spor-

ta jakā un rutotās biksēs, smaidīdams un intīmi pamezdams ar aci dažām sieviešu kārtas apmeklētājām, tūlīt pat tika pasūtīti seši tādi tērpi. Kad viņš pēc piecpadsmit minūtēm atkal uzradās sarkanā samta rītasvārkā virs pelēkām zīda pidžambiksēm, izskatīdamies tik neiederīgs starp “apģērbtajiem” cilvēkiem, -astoņas sievietes izdarīja pasūtījumu.

Tā tas notika visu pēcpusdienu un vakaru. Piebrauca lieli automobiļi, kalpotāji tos novietoja, veikalā ienāca sievietes - bieži vienas pašas. Viņas liekulīgā kautrībā paņēma šampanieti, noskatīja bagātīgo bufetes galdu, atcerējās diētu, uzkoda mazas porcijas un lēni pastaigājās pa veikalu, garāmejot skatīdamās uz precēm un pūli, lai redzētu, kurš tad vēl te ieradies.

Neviens nebija vīlies. Viņi atnāca, ziņkārības dzīti, un konstatēja, ka “Fanelli” ir ļoti patīkama atmosfēra. Viss bija iekārtots ar atturīgu eleganci-tas neapšaubāmi bija apģērbu un modes preču veikals, bet ne vīriešu veikals. Tā elegancei piemita sievišķība; tumšajām koka sienām, metāla pakaramiem, sarkanajiem ādas krēsliem bija sava vīrišķības deva, bet visur stāvēja ziedi, un buduāra tipa tualetes telpas sagādāja patīkamu pārsteigumu.

Pie stikla letēm ar kaklasaitēm, zeķēm un dažādiem aksesuāriem, kas bija Annas veiksmīga ideja, stāvēja Beverlija, ar patīkamu atturību sveicinādama viesus un vērodama sava jaunākā bērna veselīgo, sparīgo piedzimšanu. Kopš tā brīža, kad Bcverlijai Anrī Žapēna modes namā Parīzē bija iešāvusies prātā ideja, viņa ne mirkli nešaubījās par savu veiksmi. Viņa izveidos vīriešu apģērbu veikalu, kas domāts sievietēm. Veikalu, kur sievietes pirks dāvanas vīriem, draugiem, brāļiem un tēviem. Viņas šeit tiks aptekalētas - prospektā bija solīts, ka “Fanelli ” būs atsvaidzinoši dzērieni par brīvu, - un viņas nāks, lai paskatītos uz vīriešiem, modeļu demonstrētājiem, tikai

un vienīgi veikalā “Fanelli” katru dienu tiks demonstrēti vīriešu apģērbi, kā apliecināja prospekts. Sievietes varēs skatīties uz skaistiem modeļiem un iedomāties tādos apģērbos savus draugus un vīrus vai ari iedomāties, ka šie skaistuļi ir vīri un draugi.

Beverlija ar prieku vēroja viesus. Viņa redzēja, kā tie baudīja ēdienus, šampanieti, veikalu un paši sevi. Viņi aizies ar pozitīvu iespaidu par “Fanelli”. Viņi pastāstīs draugiem. Viņi atgriezīsies un pirks viņas Kardēnus un misterus Harijus. “Fanelli” būs labākais vīriešu apģērbu veikals Beverlihilzā. Tāpēc ka “Fanelli” bija fantāzija.

īsi pēc saulrieta, kad iestājās pavasara vakara mijkrēslis, viesi tika aicināti laukā uz “Fanelli ” izkārtnes pirmo apgaismošanu. Un viesi atkal nebija vīlušies. Šim veikalam nebija ikdienišķs uzraksts - tur pat nebija veikala nosaukuma. Tikai mazs simbols, mākslinieciski izveidots metālā un nokrāsots balti zeltains. Kad iedegās gaisma un izkārtne maigi izcēlās uz ēkas sienas, atskanēja apbrīnas un ziņkāres pilna dūkoņa.

Tas bija taurenītis.

30

Velns lai parauj, viņš bija iemīlējies!

Viņš nedrīkstēja iemīlēties kluba biedrēs - tas bija pret noteikumiem.

“Neļaujiet sevi saistīt emocionāli,” direktore viņam bija teikusi, kad pieņēma darbā “Taurenītī”. “Atcerieties, ka vairums sieviešu ir precējušās. Viņas nemeklē īstas vai pastāvīgas attiecības. Dažas jums varētu izstāstīt par savām problēmām. Katrā ziņā uzklausiet, bet palieciet malā! Sniedziet viņām to mīlu, par kuru viņas maksā. Tas palīdzēs, domāj iet par naudu, ko pelnāt. Domājiet, kā dabūt labu dzeramnaudu. Tas palīdz noslāpēt emocijas.”

Jā, viņš domāja par naudu, par dzeramnaudām un šad tad par dārgām dāvanām, bet tas nelīdzēja. Viņš bija iemīlējies vienā kluba biedrē un neko sev nevarēja padarīt.

Pelēkā marta dienā viņš ieradās Venēcijas līcī, kur ieraudzīja tikai smilšainas kāpas un niknas viļņu bangas sitamies pret krastu. Aizslēdzis mašīnu, viņš parāva rāvējslēdzēju ciet līdz zodam un gāja pret auksto vēju.

Kas viņa bija? Kā viņu sauca? Kur viņa dzīvoja?

Kā viņš drīkstēja iemīlēties sievietē, par kuru tik maz zināja? Vai viņš patiesi viņā bija iemīlējies, vīrietis sev jau-

tāja, ļaujoties Klusā okeāna sāļajam vējam, vai tā bija tikai iedoma? Vai viņš bija iemīlējies viņā vai izdomātā tēlā? Vai šī sieviete bija iekarojusi viņa sirdi vai īstenībā bija tikai rēgs, spoks, kaut kas nereāls, kas eksistēja tikai viņa iztēlē?

Pēdējās dienās viņš spēja domāt tikai par šo sievieti un jau sāka baiļoties, ka tas pārvēršas par apsēstību. Viņš gaidīja sievietes ciemošanos “Taurenīlī”, nepacietīgi klausījās, kad atskanēs direktores zvans ar zināmiem rīkojumiem. Viņam vairs nepatika pavadīt laiku ar citām kluba biedrēm, viņš vēlējās tikties tikai ar viņu vien.

Ne jau tāpēc viņš bija nolīgts. Ne jau lai mīlētu vienu sievieti. Viņam bija jāmīl visas.

Pāris pusaudžu bija uzlikuši uz mucas dēli un braukāja pa to ar skrituļslidām. Viņš vēroja, kā tie mēģināja lauzt sev sprandu.

No otras puses, ko viņa juta pret savu partneri? Pēc viņa domām, viņš pazina sievietes, redzēja viņām cauri. Vai paliesi tajās acīs mirdzēja mīla, kad sieviete gulēja viņa apskāvienos? Vai mīlēioties viņa juta patiesu maigumu un atdevību? Vai varbūt viņa atdevās kaut kādam iedomātam tēlam, nevis vīrietim ar miesu un asinīm?

Ilūzija. Jā, tāds bija “Taurcnīlis”. Nekas vairāk kā ilūzija.

Bet viņš mīlēja patiesi. Viņš to zināja. Viņš to juta tikpat droši kā auksto marta vēju sitamies sejā. Kad zvanīja telefons un direktore aicināja viņu uz “Taurenīti”, kad tā izteica vārdus, kurus viņš tik ļoti gribēja dzirdēt - esiet gatavs fantāzijai -, viņam sirds krūtīs joņoja tā, kā tas sen nebija noticis. Kopš tiem sāpīgajiem mirkļiem pagātnē, kad viņš nolēma, ka viņam mīla nav lemta. Un te nu tā atkal klauvēja pie durvīm. Viņš ieies pazīstamajā telpā, ieraudzīs sievieti, un viņu pārņems prieks, kaislība un nevaldāma vēlēšanās paturēt viņu uz vigiem laikiem.

Dažkārt viņa šķita tik viegli ievainojama. Dažkārt viņa radīja stingras dāmas iespaidu. Viņš nezināja iemīļotās nodarbošanos reālajā pasaulē, bet nojauta, ka viņa ir patstāvīga sieviete un viņai ir tāda profesija, kurā sievietes var izcelties. Tas bija nojaušams pēc šādiem tādiem sīkumiem, tomēr skaidri viņš neko nevarēja noteikt.

'Viņa bija tik noslēpumaina. Vai tāpēc viņš bija iemīlējies^7 V ai viņš bija iemīlējies noslēpumā? Ja pienāktu diena, kad šī sieviete atklātos, parādītu sevi īstenības gaismā, vai “mīla” izgaistu? Vai mīlestību dzīvu uzturēja noslēpumainība?

Vīrietis sabāza rokas kabatās un noskati; ,s, kā pusaudži lido lejā no pašizveidotā tramplīna un brīnun linā v . iā noturas taisni, kā tas izdodas tikai bērniem un kaķiem.

Nē. Viņš nebija iemīlējies ne mīklās, ne noslēpumos vai rēgos. Viņa iemīļotā bi ja sieviete ar miesu un asinīm, un, kaut arī viņš nezināja tās vārdu, viņš to pazina un arī mīlēja.

Bet kāds tam visam varēja būt atrisinājums?

Marta aukstums lika vīrietim nodrebināties. Lika arī saprast, ka viņš ir izsalcis. Blakus spīdveja trasei starp vecu sinagogu un skrituļslidu nomātavu atradās hamburgeru kafejnīca. Šajā gadalaikā vairums citu vietu bija slēgtas. Vecāki cilvēki negāja laukā no mājām, un pludmale bija tukša. Bet, tā kā daži drosminieki uzdrošinājās ziemā padzīvot pie Venēcijas līča, kādam taču vajadzēja paņemt viņu naudiņu. Silvijas burgeru pārdotava bija vaļā, un Silvija priecājās, ieraugot apmeklētāju. Viņš pasūtīja maizi ar karsto desiņu, sieru un sīpoliem un krūzi kafijas, paēda, stāvēdams turpat pie letes, un taukainās drupatas noslaucīja ar neatbilstoši mazām papīra salvetēm.

Mazliet sasildījies un apmierinājis izsalkumu, viņš pateica Silvijai: - Uz redzēšanos^1 - un turpināja ceļu.

“Mūsu biedres apmeklē “Taurenīti”, jo tas \x drošs,” direktore bija teikusi. “Mēs solām aizsardzību pret vardarbību, slimībām, un neviens neko nevar atklāt, kas viņas tādas ir. Ja pārkāpsi kādu noteikumu, tev būs par tojāatbild.”

Tieši to viņš gatavojās darīt - pārkāpt noteikumu. Gribēja pajautāt, kas viņa tāda ir.

Vai viņš riskēs? Ja nu viņš uzdrošināsies jautāt, bet viņa aizbēgs? Un nekad vairs nenāks atpakaļ uz “Taurenīti”?

Kā viņš atradīs sievieti Losandželosas plašajos džungļos?

Viņš jutās tik bezpalīdzīgs, kā sen nebija juties. Viņš nebija pie tā pieradis, tas radīja dusmas. Pieradis būt noteicējs pār situāciju, viņš bija spiests gaidīt telefona zvanu. Tas mulsināja un mocīja. Viss bija sagriezies ačgārni. Nekas nenolika pēc vispārpieņemtiem cilvēciskiem likumiem. Sieviete pieprasīja mīļāko, viņš skrēja turp, abi pavadīja vakaru lieliskā atmosfērā un mīlējoties, tad viņa nozuda un viņam palika tikai atmiņas par sievietes ķermeņa siltumu.

“Es viņai pateikšu, ka esmu iemīlējies,” vīrietis nodomāja.

Viņš apstājās un lūkojās uz pelēko, nikno okeānu. Pāri galvai pārlaidās vientuļa kaija. Tā vientuļi ieķērcās un nozuda aiz jumtiem.

Tad viņš aptvēra, cik veltīgs ir tas, ko nolēmis. “Taure-nīša” partneriem bija jārunā ar kluba biedrēm par to, ko viņas gribēja dzirdēt. “Ja es viņai atzīšos mīlestībā, viņa secinās, ka es tēloju lomu, skaistu, iemācītu pantiņu,” viņš domāja.

Bet ja nu...

Viņa skatiens aizslīdēja līdz piestātnei, kur daži veči un meksikāņu bērneļi gar malu makšķerēja.

Ja nu arī viņai ir jūtas?

Sirds viņam sāka neprātīgi joņot. Vai tas bija iespējams?

Galu gala - viņa atkal un atkal pieprasīja tieši viņu. Cik zināms, viņa nesatikās ar citiem. Vai tā varētu būt, ka arī viņa

1 ’ ’ iemīlējusies?

Bet... kā to uzzināt? Kā par to pārliecināties? Kā panākt savu, nezaudējot viņu pavisam?

Ja nu es kļūdos? Ja nu es atklāju savas jūtas - un viņa aizbēg...

Vīrieša pleci saguma. Kā lai rod drošu atrisinājumu?

Tēraudpelēkie viļņi un skaistās smiltis gar krastu nedeva atbildi. No Santamonikas puses tuvojās draudīgi padebeši. Bērni savāca savas mantas, un Silvija aiztaisīja ciet savu bur-geru pārdotavu. Vīrietis saprata, ka ir notverts slazdā, no kura nav izejas.

Iedams pret vēju atpakaļ uz automašīnu, viņš nosprieda,

ka neatliek nekas cits kā gaidīt nākamo telefona zvanu. Un

lūgt Dievu, lai nepienāk tā diena, kad tas atskanētu pēdējo • • reizi.

31

Linda tikko bija apsējusi melno samta masku, kad izdzirdēja pagriežamies durvju rokturi.

Sirds viņai krūtis strauji dauzījās, skatoties spogulī uz telpu sev aiz muguras.

Ģērbusies Luija XVI laika tērpā, viņa sēdēja dāmas buduārā, kas šķita taisnā ceļā pārcelts no Versaļas pils: mazi, apzeltīti krēsliņi ar zīda sēdekļiem, galdi no spoža sarkankoka ar bronzas apdari, smalks rakstāmgalds, nokrauts ar Sevras porcelāna traukiem, gulta ar baltu zīda pārklāju, zelta pušķiem un bārkstīm, četri gultas balsti bija apgleznoti ar mazītiņiem zelta zvaniņiem, baldahīnu rotāja grezns zelia kronis, ko turēja spārnotas sfinksas. Uz galda stāvēja vīns un kausi, šķīvji ar saldu maizi, sieru un augļiem. Gaisā virmoja sasmalcinātu rožu ziedlapiņu smarža, arfa klusi, it kā skaņas nāktu no bla-kustelpas, spēlēja menuetu.

Linda pati vairs nejutās kā atomēras produkts, bet šķita iemiesojam sevī pagājušo gadsimtu eleganci un maigumu. Mati viņai bija paslēpti zem baltas, augstas, nopūderētas parūkas, kuru apvija pērļu virtene, pāri kailajam plecam slīga trīs rūpīgi izveidotas cirtas. Bāli zilā zīda atlasa kleita ar lielo izgriezumu bija bagātīgi rotāta ar maziem izšuvumiem un

platiem, milzīgiem krokojumiem Ap kaklu Lindai bija balta mežģīņu saite zem kleitas sarežģīta korsete ar neskaitāmām aukliņām, un katra aukla pēc kārtas bija sasieta.

Linda uzmanīja durvis. Šīvakara sapni neizjauks nekādi peidžeri - par to viņa bija gādājusi. Šis vak'ars bija pārāk nozīmīgs.

Tad viņš ienāca.

Elpa aizrāvās no viņa izskata.

Atlētiskais augums bija tērpts spīdīgā, melnā samtā: krokota jaka ar platām, zeltītām aprocēm, cieši pieguļoša, melna veste, šauras samta bikses līdz ceļiem, baltas zeķes un kurpes ar lielām sudraba sprādzēm. Baltajam muslīna kreklam bija krokotas piedurknes, pie kakla - balts mežģīņu žabo. Mati - skaistie, melnie mati, kas Lindai tā patika, - bija paslēpti zem sudrabaini baltas parūkas - atglaustiem matiem, kas aizmugurē bija sasieti ar lielu, melnu samta lenti.

Viņš aizvēra durvis un palika stāvam un skatāmies uz Lindu. Linda atbildēja uz viņa skatienu - abu acis satikās spogulī

Beidzot pēc mirkļa sastinguma, kas rožu smaržas un Mocarta melodijas gaisotnē šķita ilgs kā mūžība, vīrietis spēra soli uz priekšu un eleganti paklanījās. Linda noskatījās, kā viņš teatrāli paliek kāju uz priekšu, ar labo roku izdara virpuļ veidīgu žestu un pieliecas. Tad viņš teica:

- Kundze, jūsu kalps ieradies.

Linda pasmaidīja, pagriezās krēslā un izstiepa roku.

Viņš pienāca klāt, noliecās, lai to noskūpstītu, un cauri melnajām maskām viņu skatieni sastapās.

- Man šodien galmā jūsu pietrūka, - vīrietis sāka vērpt fantāzijas pavedienu.

Linda piecēlās, plato svārku dēļ viņa bija spiesta pagriezties sāņus, un gāja ieliet saldo, sarkano vīnu sudraba biķeros. Rokas viņai viegli drebēja.

- Šaubos gan, mesjē, - viņa atteica. - Jums noteikti pievērsa uzmanību visas pils dāmas, karalieni ieskaitot.

Kad Linda pagriezās, lai sniegtu viņam trauku ar vīnu, viņa uztvēra vīrieša sejā pavīdam tādu kā tumšu, satrauktu ēnu. Tā gan acumirklī nozuda, viņš atkal smaidīja, un Lindai tas varbūt bija tikai tā licies.

Viņa tomēr bija ievērojusi šo skatienu katrā tikšanās reizē. Vai viņa mulsināja jaunekli? Skaidrs, ka tas bija tā.

- Pat karaliskā Marija Antuanete ir tikai bāla zvaigzne blakus jūsu spožumam, kundze.

Viņš paņēma biķeri. Abu pirksti saskārās. Linda ļoti centās ļauties fantāzijai. Ieejot “Taurenītī”, viņa vienmēr mēģināja atstāt aiz durvīm realitāti, medicīnu, Beriju Grīnu un savas bailes. Viņa mēģināja pārtapt par kādu citu būtni, nevis Lindu Markusu, kura nespēja seksuāli atbrīvoties. Bet izrādījās, ka tas ir gandrīz neiespējami. Tāpat vien nevarēja izmest no galvas astoņas stundas operāciju zālē, apgaitu apdegumu nodaļā, Ētikas komitejas sapulci, Apgabala mediķu asociācijas žurnālam puspabeigto rakstu, kas vēl atradās ielikts rakstāmmašīnā. Lindai piederēja pārāk liela vara pār tik daudz ko - pat seriālā “Pieci ziemeļos” viņa mācīja televīzijas slavenībām, kas darāms, - un bija pārāk grūti to visu nomest un izlikties atbrīvotai un nenomāktai.

Viņa skatījās, kā partneris maskā staigā pa buduāru, iespaidīgi kaut ko runā, cik labi lokanajam augumam piestāv melnais samta apģērbs. Balss viņam bija zema, tai piemita interesants tonis - tādu Linda pāris reižu bija dzirdējusi uz skatuves.

Kaut es varētu ļauties fantāzijai! Kaut es spētu aizmirsties! Kaut es beidzot izbaudītu sievietes laimi mīļākā skāvienos!

- Kundze!

Linda pacēla skatienu. Vīrietis stāvēja viņai tuvu blakus, tumšajām acīm cieši vērdamies Lindā. Kaut es uz brīdi varētu aizmirst visas komitejas, pacientus, medicīnas kartes! Kaut es atbrīvotos: kaut es brīvi, ar visu sirdi priecātos par tevi...

- Es... - viņa iesāka.

Pēkšņi vīrieša rokas bija Lindai uz pleciem, viņš pie-kļāva Lindu cieši sev klāt un skūpstīdams aizsmacis teica:

- Es gribu tevi iegūt! Tūlīt!

Buduārs sāka griezties Lindas acu priekšā. Tā viņš agrāk nebija rīkojies - tik impulsīvi, pirms viņa deva zīmi, ka ir gatava. Linda noreiba.

- Jā, - viņa čukstēja, - tūlīt...

Vīrietis steidzīgi nometa jaku un vesti. Muslīna krekls ar platajām mežģīņu piedurknēm bija iebāzts biksēs, un pa pusei aizsegtā maskētā seja it kā izaicināja Lindu uz dueli. Linda iedomājās viņu en garde pozā, aizstāvoties ar Kaza-novas cienīgu veiklību un straujumu.

Ar steidzīgām, neatlaidīgām kustībām raisīdams vaļā sarežģītās saites, viņš vienlaikus skūpstīja Lindu. Viņa kļāvās klāt stingrajam, uzbudinātajam ķermenim.

“Pasteidzies,” viņa lūdzās. “Ātrāk, ātrāk...”

Krinolīns ar zivju kaulu stīpām nokrita uz grīdas, un viņš palīdzēja Lindai no tā izkāpt. Tad viņš atsēja daudzās korsetes auklas, lēni, citu pēc citas, lai vairotu viņas uzbudinājumu. Viņu mutes bija kopā; viņu skūpsts bija kvēls jo kvēls. Korsete nokrita uz paklāja; viņš noslidināja linu krekla lencītes viņai no pleciem, krūtīm, tad rokas apskāva šauro vidukli un cieši piekļāva sev klāt.

Bet, kad pienāca kārta biksītēm, Linda viņu apturēja.

Paņēmusi aiz rokas, viņa veda partneri uz gultu. Tur viņa nopūta visas sveces, un telpa palika pustumsā. Viņa nogūlās gultā un pierāva vīrieti sev klāt. Viņi ilgi skūpstījās,

baudīdami viens otra ķermeni. Viņš glāstīja Lindas krūtis un skūpstīja krūšu galus. Linda pabāza roku viņam biksēs un cieši saspieda. Kad vīrieša roka sniedzās pie viņas biksītēm, Linda pavilka to atpakaļ.

- Tagad, - viņa čukstēja. - Dari to tagad.

- Nē, - viņš murmināja. - Tu esi gatava?

- Esmu.

- Ļauj man pieskarties.

-Nē.

Viņš ātri iegāja viņā bez liekiem pieskārieniem, kā Lindai tas labāk patika, un ļāva viņai pieskaņoties savam ritmam.

Viņš ilgi un maigi kustējās, skūpstīdams Lindu, glāstīdams viņas krūtis, skatīdamies viņai acīs. Viņa centās atdo-ties, ļauties fantāzijas burvībai, vismaz uz brīdi noticēt, ka viņa ir cits-brīvs, jūtīgs cilvēks. Jo vairāk viņa centās, jo neveiksmīgāk. Prātā nāca pagātnes epizodes ar citiem vīriešiem, kuri bija redzējuši viņas rētas. Tie vīrieši nekad neatgriezās vēlreiz pie viņas.

Linda atgaiņāja tādas domas un centās koncentrēties. Partneris maskā bija profesionāls mīļākais; viņš darīja, ko varēja, lai apmierinātu Lindu. Bet Linda nespēja atbrīvoties. Jo ilgāk viņš kustējās, jo vairāk viņa saspringa. Un jo mazāk prieka viņa guva. Beigās viņa tikai gulēja, analizējot, kas tad atkal ir nepareizi, pārdomāja katru kustību, katru detaļu atsevišķi. Viņa nevis izbaudīja to, kas notiek, bet izdarīja notikuma sekciju un saprata, ka viņas sapnis atkal nav īstenojies. Un tad viss bija beidzies.

“Nekas nav izdevies,” Linda nodomāja. “Fantāzijas un maskas nepalīdzēs atrisināt manu problēmu. Man jātiek galā ar savu nelaimi reālajā pasaulē ar reālu vīrieti.”

Viņa iedomājās Beriju Grīnu.

32

Beidzot tās bija klāt. Ņūhempšīras priekšvēlēšanas.

Beidzot noskaidrosies, kādi dalībnieki spēlēs uz skatuves nākamajās prezidenta vēlēšanās. Denijs Makejs bija viens no kandidātiem.

Dienvidkalifornijā lija. Bcverlija skatījās, kā laukā aiz loga piosās auksts, pelēks negaiss. Pa viesistabas aizvērtajiem logiem, viscaur apņemot viņu, spraucās iekšā vēsums un mitras zemes smarža. Bcverlija jutās viena, atrauta no visiem, izmesta uz salas okeāna vidū. Viņa uzmanīja piebraucamo ceļu, kad parādīsies rolsroiss Sudraba Mākonis ar Megiju un Karmenu. Priekšvēlēšanu rezultātiem drīz vajadzēja kļūt zināmiem; Beverlija vēlējās, kaut draudzenes atrastos šeit kopā ar viņu.

Beverlija nodrebinājās. Apņēma rokas sev apkārt. Sirds dauzījās. Vai Denijs uzvarēs?...

Beidzot viņa lietū ieraudzīja Sudraba Mākoni, kas parādījās kā rēgs. Beverlija skatījās, kā šoferis atver pakaļējās durvis. Namzinis nonāca lejā pa kāpnēm ar lietussargu rokā un ieveda abas sievietes mājā. Aizgriezusies no loga, Bcverlija šķērsoja milzīgo viesistabu, un viņas tumšzilais tērps nočaukstēja vien.

Draudzenes ienāca, no aukstuma drebēdamas un trīcēdamas. Karmena taisnā ceļā devās pie kamīna, kas sniedzās augstāk par viņu, un centās sasildīties liesmu tuvumā. Megija piegāja pie bāra, kur stāvēja sudraba kanna ar kūpošu, karstu kafiju.

- Vai ir kādi jaunumi? - viņa jautāja, paņēmusi citronu un apsēdusies uz antīkā, sarkanzilā dīvāna.

Beverlija atteica:

- Nē, vēl ne, - un paskatījās uz pulksteni virs kamīna. Viņa uzgrieza televizoru “Sony”, kas bija novietots uz sarkankoka galdiņa, un apsēdās Megijai blakus uz dīvāna.

Visas trīs vēroja ekrānu. Sejas visām trim bija saspringtas.

Megija turēja rokā kafijas krūzi, un viņas pirksti bija tā sažņaugti, ka to kauliņi kļuvuši balti. Karmena, ģērbusies vilnas biksēs un zīda blūzē, stāvēja pie kamīna, gandrīz vai neelpodama. Beverlijai sirds sitās arvien straujāk un straujāk.

Beidzot tika pārraidītas ziņas.

- Saskaitot piecpadsmit procentus nobalsojušo, vadībā ir Denijs Makejs ar četrdesmit diviem procentiem balsu...

Lietus lija arvien spēcīgāk. Tas sitās logos. Palmas šalca ap mājas sienām. Kamīnā sprakšķēja uguns, un dzirksteles lidoja augšup dūmenī. Māju piepildīja tāda kā zema, gaudojoša skaņa.

- “Labās vēsts” draudzes dibinātājs gūst uzvaru ar savas personības spēku, - stāstīja komentētājs. - Denijs Makejs nekad nav bijis politiķis. Viņš pat nav oficiāli pasludināts prezidenta kandidāts. Bet aptaujas rāda, ka viņam ir spēcīgs vienkāršās tautas atbalsts...

Kaut kur tālumā nogranda pērkons. Megija prātā skaitīja sekundes. Negaisa centrs atradās divpadsmit jūdžu attālumā un nāca arvien tuvāk.

Pulkstenis virs marmora kamīna, klusi likšķinādams, skaitīja stundas. Mcgija vairākas reizes ieleja sev kafiju; Karmena pateicās kalponei pārkārsto šokolādi un apsēdās krēslā Bevcrlijai blakus, bet viņa pat nepakustējās. Viņas skatiens bija kā piekalts televizoram.

Denijs Makejs apbrīnojamā kārtā virzījās uz uzvaru.

- Ir nobalsojuši trīsdesmit seši procenti, - ziņoja komentētājs, - rezultāts rāda, ka Denijam Makejam pieder piecdesmit pieci procenti balsu. Viņš ir iespējamais prezidenta vēlēšanu kandidāts...

Beverlija un draudzenes sēdēja, neko nerunādamas, visu garo, vēso pēcpusdienu un klausījās ekspertu ziņojumos.

- ... noteikti vada republikāņu sanāksmi jūnijā. Denijs Makejs gūst pārsvaru, lai arī cik apbrīnojami tas būtu, jo viņam nav nekādas politiskās darbības pieredzes...

-Cilvēki izdara izvēli. Denijs Makejs, valdzinošais televīzijas evaņģēlists, kas slavens ar vētraino uzstāšanos pie Pārklendas slimnīcas Dalasā tūkstoš deviņi simti sešdesmit

f

trešajā gadā un kas vēlāk personiski atbrīvoja misionāru Fre-du Benksu no Tuvo Austrumu cietuma...

Kalpotājas novāca brokastu galdu un uzklāja pusdienas, aukstus uzgriežamos, salātus, svaigus augļus. Megija uzzieda sev sviestmaizi ar šķiņķi un sieru, vēl paņēma makaronu salātus, Karmena mazliet uzkoda cepumus un puķukāpostus. Beverlija neēda.

Sāka krēslot. Kalpotājas klusēdamas apstaigāja māju un iededza gaismu. Karmena uzvilka džemperi pāri zīda blūzei, Megija ietinās ar roku tamborētā afgāņu segā. Beverlija it kā nejuta aukstumu. Viņa nejuta neko sev apkārt, tikai redzēja to, ko rādīja uz ekrāna.

Viņš bija uzvarējis. Viņš bija uzvarējis...

Visi, kas tuvāk nepazina Beveiliju, varētu domāt, ka viņa šobrīd gavilē - viņa taču tik daudz bija ziedojusi priekšvēlēšanu kampaņai. Vienīgi paši labākie draugi zināja īsto iemeslu, kāpēc Beverlija bija atbalstījusi Deniju Make-ju.

Pagājušajā gadā, kad viņš paziņoja, ka gatavojas kandidēt prezidenta velēšanās, Beverlija saprata, ka pienācis laiks atriebībai. Viņa bija lasījusi “Valdnieku” un zināja, kāda drausmīga filozofija vada Deniju. Vīrs, kurš liecas pēc labā, tiks iznīcināts, Makjavelli rakstīja. Tāpēc valdniekam, lai izdzīvotu, jāmācās būt citādam, nevis labam. Valdniekam jābūt gatavam iet pa ļaunā ceļu.

Beverlija, lasot šo grāmatu, aptvēra, kas bija iededzis savādo liesmu Denija acīs toreiz, pirms daudziem gadiem, kad viņa nejauši uzgāja Denija skolas grāmatas un viņš izstāstīja, ka viņa mērķis ir reiz k]ūt par varenu vīru. Gadiem ilgi Beverlija bija rūpīgi novērojusi Denija varas izaugsmi. Viņa jau zināja, ka reiz viņš būs jāaptur un tas būs jāveic viņai - Bcverlijai. Visus garos gadus viņa dzīvoja ar šo domu. Tagad viņai rokā bija iznīcināšanas plāns. Pirms trim mēnešiem, kad Beverlija pastāstīja Karmenai un Megijai, ka rīkos viesības, lai vāktu ziedojumus Denija Makeja vēlēšanu kampaņai, draudzenes palika pilnīgā nesaprašanā. Bet, izdzirdējušas, kāds ir Beverlijas plāns - vispirms atbalstīL un pēc tam iznīcināt Makeju -, viņas apjauta, cik gudrs ir Beverlijas nodoms.

Trīs sievietes skatījās televizora ekrānā uz labi pazīstamo, skaisto seju. Dcnijs smaidīja kamerām, un viņa liesmojošās acīs jautās kaut kas ledains.

Visi apbruņotie pravieši ir uzvarējuši, mācīja Mak-javclli. Beverlija zināja, ka Denijs dzīvo pēc šī principa. Pub-

liski viņš runāja par mieru ar krieviem, īstenībā viņš bija gatavs cīņai.

Vērojot reportieru drūzmēšanos, lai tiktu tuvāk Deni-jam, un fanātisko atbalstītāju pūli aizmugurē, Beverlija zināja, kas jādara.

Dcnijs Makejs bija jāaptur.

Aprīlis

33

No Parīzes uz Marseļu. Pāri Vidusjūrai uz Orānu. Tad ar vilcienu vai automobili, vai kājām gar Āfrikas malu uz Ka-sablanku franču Marokā. Te laimīgie ar naudas, sakaru un veiksmes palīdzību var iegūt izbraukšanas vīzas un steigties uz Lisabonu un no Lisabonas uz. Jauno pasauli. Bet... citi gaida Kasablankā, gaida... un gaida...

Viņa apstājās pie aizvērtām durvīm un pārbaudīja sevi. Ārā lija, un viņa baidījās, ka rūpīgi ieveidotā frizūra var izjukt. Bet viss bija kārtībā, mazā cepurīte un plīvurītis pār seju nebija pat mitri. Nogludinājusi ar roku smalko žaketi un svārkus, viņa vēra vaļā durvis.

Viņa nervozēja. Bija pagājusi nedēļa, iekams viņa tika līdz šejienei, sirds tā joņoja, ka viņa baidījās, kaut nepaģībtu.

Viņa iegāja mazā kafejnīcā. Ne pie galda, ne pie bāra letes nebija apmeklētāju, tomēr dzīvība jautās-pie griestiem lēni griezās ventilators, podos auga milzu palmas un papardes, telpas dziļumā klavieres atskaņoja pazīstamu melodiju. Viņa klusi aizvēra durvis un bažīgi palūkojās apkārt. Galds bija klāts, aromātiskas desiņas, franču siers, Strasbūras aknu pastēte, grauzdētas maizītes, kūpinātas austeres. Šampanieša kokteiļi jau bija salieti glāzēs: viņa zināja, ka tiem ir lieliska

garša, saldeni rugtena no konjaka, auksts šampanietis un citrona šķēlīte.

Iekārtojums bija izsmalcināts. Atlika tikai...

Otrā pusē atvērās durvis, un viņš ienāca iekšā. Sākumā viņš neredzēja sievieti; viņš nāca, dziļi domās nogrimis. Sievietei sirds sāka joņot, tiklīdz viņa ieraudzīja ienācēju. Mute izkalta. Viņš bija tik skaists tropu uzvalkā.

Vīrietis paskatījās un sastinga.

Viņa mēģināja runāt.

- Es... ak...

Viņš gaidīja, vērdamies sievietē ar tumšu skatienu.

-Rik, man ar tevi jārunā,-viņa beidzot gluži bez elpas izdvesa.

Viņš vilcinājās. Tad piegāja pie bāra un paņēma glāzes ar šampanieti.

- Es savu pirmo dzērienu taupīju mums, - viņš teica. - Kāpēc tu brauci uz Kasablanku? Vai tev citur netrūka vietu?

Viņa raustīja somiņas siksnu. Viņa bija tik uztraukta, ka trūka elpas.

- Es nebūtu nākusi, ja zinātu, ka tu šeit esi.

- Interesanti, tava balss nemaz nav mainījusies. Es joprojām to dzirdu. - Viņa tonis kļuva sarkastisks. - “Ričard, es tev braukšu līdzi lai vai uz kurieni. Mēs kopā iekāpsim vilcienā un nekad...”

- Nevajag, Rik! Es saprotu, kā tu jūties.

Tumšās acis liesmoja. Viņš nolika glāzi un gāja viņai tuvāk.

- Tu saproti, kā es jūtos? Cik sen tas bija, mīļa?

- Es neskaitīju dienas.

- Es gan skaitīju. Katru. Vislabāk es atceros pēdējo...

- Ričard! - viņa iesaucās. - Es centos palikt nomaļus. Es domāju, ka nekad vairs tevi neredzēšu. Ka tu esi izsvītrots no manas dzīves. - Acīs viņai sariesās asaras.

Nu jau viņš stāvēja tuvu blakus, un sieviete juta, kā viņš cenšas apvaldīt savu kaisli. Dziesma klavieru pavadījumā sāka skanēt skaļāk - “Laiks rit”. Ventilators lēni griezās, cigaretes dūmi vijās pa visu telpu. Viņa acis bija tumšas, dusmīgas un izaicinošas. Tas bija tik labi, tik lieliski.

Viņa sāka raudāt.

Vīrietis apskāva viņu, un sieviete paslēpa seju pie viņa kakla.

- Ak, Ričard, toreiz, kad tu aizbrauci no Parīzes, -ja tu zinātu, kā es pārdzīvoju, ja tu zinātu, kā es tevi mīlēju, kā es arvien vēl tevi mīlu...

Skūpsts pārtrauca vārdu straumi. Negaidot nozuda visas dusmas, rūgtums un pārmetumi, un palika divi iemīlējušies cilvēki trakajā pasaulē. Viņi mīlējās steidzīgi un ātri, it kā viņiem nebūtu daudz laika. Kad viņš noguldīja sievieti uz grīdas, viņa iztēlē redzēja vīzijas - franču policists, vīrieši gestapo uniformās, sapņaina izskata puisis aizdedz cigareti, jauna meitene skaļi dzied “Marseljēzu”. Viņa cieši pieplaka pie partnera un sauca viņu par Riku. Dziesma nebeidzami atkārtojās. Šampanietis glāzēs dzirkstīja, pēc brīža viņi to izdzers un labi paēdīs. Viņa reiba no sajūsmas. Piepildījās viņas dārgākais sapnis. Tieši tā, kā bija solīts. Tad viņa iečukstēja vīrietim ausī:

- Saki, Rik, saki to!

Un viņš tiešām to burvīgi pateica:

-Visās dzertuvēs visās pilsētās...

Viņa aizvēra acis un skaidri zināja, kurp turpmāk dosies katru ceturtdienas nakti.

Uz “Taurenīti”.

34

Beverlihilzo, J978. gads

“Hailendas uzņēmumu” galvenā mītne atradās jaunā, melnā stikla ēkā Vilšīras bulvārī. Mājas priekšā bija četras ar sarkaniem ķieģeļiem apdarinātas strūklakas, daudzu līmeņu garāža, stāvvieta, plašs vestibils ar avīžu stendu, aptieku un drošības dienestu un seši lifti, kas veda uz trīsdesmit stāviem. Tikai divdesmitajā stāvā bija vēl citi iemītnieki -Kenijas konsulāts un Tūristu biedrība.

Anna Heistingsa iesteidzās pa lielajām durvīm un iegāja grīdsegām izklātajā, klusinātajā pieņemšanas zālē. Viņu sveicināja tumšādainā Estere, kura ar savu afrikāņu rakstu kleitu un sprogainajiem matiem tiešām šķita vairāk iederamies kaimiņu birojos. Pirms ieiešanās savā kabinetā ar skatu uz Be-verlihilzu un Holivudu Anna apstājās, lai sasveicinātos ar Be-verliju. Viņa nebija pārsteigta, ieraugot draudzeni dziļi iegrimušu sarunā ar Karmenu un Mcgiju, un viņa zināja, par ko visas trīs runā. Anna pati bija veikusi izpēti un apgādājusi Karmenu ar nepieciešamajiem skaitļiem, kurus viņas tagad kopā studēja.

Karmena pacēla galvu, pateica Annai: - Labrīt^1 - un atgriezās pie skaitļu skaidrošanas Beverlijai un Mcgijai.

Beverlija paskatījās un pamāja. Anna devās tālāk uz savu plašo kabinetu, kur ar divu sekretāru palīdzību pārraudzīja stingru plašā “Karaliskt burgeru” tīkla kvalitātes kontroli.

Losandželosā sākās zilzaļzeltaina diena, viena no tām retajām dienām, kad Dienvidkalifornijas iedzīvotāji, kuri strādāja šai līdzīgās ēkās, nevarēja koncentrēties darbam. Beverliju gan nekas netraucēja uzmanīgi uzklausīt Karmenu -Beverliju nekad nekas netraucēja darbā. Gaisa kondicionētājs šalca pāri dārgajām mēbelēm, svaigi grieztajiem ziediem un paklājiem plašajā “Hailendas uzņēmumu” priekšsēdētājas kabinetā, kamēr pati priekšsēdētāja uzmanīgi klausījās savas grāmatvedes vārdos.

Beverlijabijadaudz mācījusies no Karmenas. Visi cienīja un apbrīnoja Karmenu, cik ātri viņa spējusi iegūt izglītību, kaut arī pirms sešpadsmit gadiem vēl bija gandrīz analfabēto bet tad ar spožiem panākumiem beidza Losandzelosas universitātes Biznesa fakultāti, taču Beverliju tas nepavisam nepārsteidza. Viņa zināja Karmenas spējas. Jau visdažādāko aromātu pilnajā Heizelas virtuvē tas bija skaidrs Karmenas augšupejai bija vajadzīga tikai pašapziņa un iespēja mācīties. Brīvība sapņot. Kaut arī Karmenai bija jārūpējas par bērnu, jāstrādā “Karalisko burgeru” kafejnīcā, viņa dienu un nakti mācījās un izvirzīja pati sev stingrākas prasības nekā skolotāji. Rezultātā viņa ieguva tik asu uztveri biznesa darījumos, ka veidoja vienu no Beverlijas Hailendas veiksmes stūrakmeņiem. Beverlija pati bieži brīnījās, kā viņai būtu klājies, ja viņa tajā liktenīgajā dienā nebūtu Dalasā Karmenu atradusi.

Šodien viņas izstrādāja stratēģiju, kā iebīdīt dažus savus uzņēmumus Denija Makeja valstībā. Bez viņa ziņas.

- Labi, - Karmena teica, - redzi, kas tev būs vajadzīgs.

Anna ir sadalījusi produktu veidus: tik daudz liellopu gaļas, tomātus, salātu galviņu un tājoprojām, lai apgādātu katru tirgotavu. - Viņa norādīja uz sarakstu ar zelta “Dunhill" pildspalvu, kuru Anna Heistingsa viņai bija uzdāvinājusi, kad Karmena nokārtoja zvērinātas grāmatvedes eksāmenus. Tā labi saderēja ar lielisko zelta ķēdi ap slaido rokas locītavu. Jāsaka gan, ka Karmenai Sančesai viss bija lielisks. Viņas kuplie, melnie mati bija sacelti uz augšu, atstājot lielas cirtas, kas krita gar nokarenajiem auskariem: viņa deva priekšroku nevis kleitai, bet loti platām “Palazzo” biksēm un vaļīgai zīda blūzei ar pārdroši atpogātām pogām. Viņa neizskatījās pēc četrdesmit gadus vecas mātes ar pusaudzi meitu.

-Esmu mazliet papētījusi un atradu labāko kompāniju mūsu vajadzībām. - Karmena norādīja uz nosaukumu lapā. - Viņi pateiks, cik liela zemes platība tev nepieciešama un kurto pirkt. Viņi zinātniski vadīs fermu darbu ar kompjūteru un modernu metožu palīdzību. Tavi restorāni būs nodrošināti ar labākajiem produktiem.

Beverlija un Megija pētīja Karmenas sastādītos sarakstus. Tas bija jauns pasākums, kādā viņas līdz šim nebija iesaistījušās.

Beverlija atkal kļuva domīga. Karmena viņai bija izskaidrojusi vertikālo un horizontālo integrāciju un atšķirību starp tām. Karmena minēja arī piemēru - par mazu ierīču ražošanas firmu. Ja kompānija vēlējās pārpirkt citu mazu ierīču ražotāju, tad to sauca par horizontālo integrāciju. Bet, ja mazo ierīču ražotājs nopirka fabriku, kas ražoja metālu šīm ierīcēm, tā apgādājot paša firmu ar izejvielām, tad to sauca par vertikālo integrāciju. Tieši to visas trīs sievietes gatavojās veikt krāšņajā maija rītā “Hailendas uzņēmumu” divdesmitajā stāvā. Viņas gatavojās izveidot kompāniju, kas apgādās ar gaļu un dārzeņiem milzīgo “Karalisko burgeru” tīklu.

Tā būs tāda kompānija, kuras vērtība sniegsies miljoniem dolāros, bet kuru Beverlija negrasījās paturēt.

Viņa to radīja tikai tādēļ, lai pēc tam pārdotu šo kompāniju Denijam Makejam.

- Viņš nedrīkst piedurt ne pirkstu “Karaliskajiem bur-geriem”, - Beverlija ļoti nopietni teica draudzenei.

Karmena drūmi nogrozīja galvu. Karmena zināja, cik dārga viņām visām bija šī kompānija: tā bija viņu nākotne un drošība.

- Neuztraucies, amiga\ Viņš dabūs tikai fermas.

- Un visas akciju sabiedrības?

Karmena gandrīz skumji pamāja. Nedz viņai, nedz Be-verlijai un Megijai nepatika tāda veida darbošanās: pornogrāfiskais žurnāls, skaistumsalonu tīkls, kas īstenībā ietvēra sevī nelegālus masāžas salonus, pussabrukušu graustu kvartāls Austrumlosandželosā. Bet bija nepieciešams to visu paturēt īpašumā. Tāpēc ka tā bija daļa no Bevcrlijas plāna.

Viņas gādās, lai Dcnijs Makejs, kurš bija kā apsēsts uz jebkādu īpašumu iegūšanu, nopirktu kompāniju, nezinot, ko tā sevī ietver.

-Un “Fanelli”!

-Ja DenijaMakeja darbinieki gribēs papētīt fermu kompānijas “meitas” uzņēmumus, uzaicināsim viņus apskatīt “Fa-nelli”. Viņi atnāks, ieraudzīs ļoti ienesīgu, likumīgu vīriešu modes preču veikalu un apmierināti aizbrauks atpakaļ uz Hjūstonu. Par pārējo viņi neko neuzzinās. - Beverlija aizvēra mapi un jautāja sekretārei: - Kādas ir tavas domas, Megija?

Viņas domas? Tāpat kā abas draudzenes, Megija uzskatīja, ka tas ir nepieciešams solis. Dcnijs Makejs atkal bija uzsācis negodīgu spēli, un vajadzēja viņu apturēt. Pirms septiņiem gadiem Beverlija bija izstrādājusi scenāriju mirušā augšāmcelšanai Denija baznīcā, lai atklātu viņa viltu. Bet Denijs vairs nekādus brīnumus neizmēģināja. Tajā naktī notikusī atdzīvināšana no miroņiem nedeva viņam neko labu; prese uzbruka Dcnijam, un viņš atmeta tāda veida teātra spēlēšanu. Turklāt, kā Megija nojauta, Denijs uzskatīja par nevajadzīgu turpināt līdzīgus trikus, jo nu viņam bija savs televīzijas šovs un pēkšņa, galvu reibinoša slava.

Tagad viņš iesaistījās cila veida darbībās, kuras skāra nevainīgus cilvēkus un no kurām Denijs pamatīgi iedzīvojās. Viņš noveda kompānijas līdz bankrotam, nopirka tās par smiekla naudu un padzina no zemes tos, kuru īpašumu gribēja izmantot. Beverlija viņu visu laiku uzmanīgi vēroja. Bever-lijas privātdetektīvs Džonass Bjūkenans, kurš tagad strādāja tikai viņai, regulāri ziņoja par Denija finansu darbībām. Viņš pletās plašumā pa visu Ameriku, gluži kā astoņkājis staipīdams taustekļus visos virzienos. Viņa vara auga no dienas dienā un bagātība vairojās; tagad Denijam Makejam piederēja gan cilvēki, gan lietas.

- Kad? - Megija bieži vaicāja Beverlijai. - Kad tu viņu savaldīsi? Kad mēs beidzot atriebsimies?

Taču īstais brīdis vēl nebija pienācis. Beverlija bija piesardzīga - viņai vajadzēja būt drošai, ka tad, kad viņa ar De-niju Makeju beidzot satiksies aci pret aci, viņai jābūt rokā visiem trumpjiem. Beverlija nedrīkstēja zaudēt. Denijs bija jāiznīcina.

Tagad viņa apbruņojās. Viņa bija nopirkusi izdevniecību “Monument" - viena pornogrāfiskā izdevuma dēļ. To, tāpat kā vēl dažus rūpīgi izvēlētus pirkumus, viņa uzliks Denijam uz makšķeres par ēsmu, un viņš to norīs. Savā alkatībā Denijs aprīs visu un nonāks Beverlijai taisni rokās. Un tad pienāks laiks, kad Beverlija vērsīs Denija Makeja alkatību kā ieroci pret viņu pašu.

-Es zinu, kā mēs noformēsim pirkumu, -Megija teica. - Caur to starpnieku firmu, kurā es reiz strādāju. Tā ir liela kompānija, un viņiem ir biroji Teksasā.

- Tātad nodarbosimies tagad ar to, Megija, tu sazinies ar šo kompāniju. Es gribu ar viņiem tikties, cik vien ātri iespējams. Karmena, palīdzi Annai! Es gribu, lai sešu mēnešu laikā jaunais uzņēmums sāktu strādāt un apgādātu mūsu restorānus. Izdomājiet nosaukumu!

Megija sakārtoja dokumentus, ielika tos portfelī un ierosināja:

- Ko tu teiktu par “Karaliskajām fermām”?

Beverlija paskatījās uz Karmenu, kura piekrītoši pamāja.

- Labi, lai būtu “Karaliskās fermas”! Es gribu, lai līdz novembrim Denijs Makcjs nopērk šo īpašumu.

Karmena sekoja Megijai laukā no kabineta, tomēr apstājusies pameta skatienu atpakaļ. Beverlija palika sēžam pie rakstāmgalda, lai vēl pāris stundu pastrādātu. Viņai bijajāuz-raksta ziņojums Tirdzniecības palātai pārjauno - astoņdesmito gadu Holivudu, vēl bija jāsagatavo pāris runu, jāizskata ielūgumi, kurus pieņemt vai atteikt; turklāt nākamajā nedēļā Beverlijai bijajābrauc uz Sakramcnto tikties ar juristiem par viņas pēdējo personisko projektu attiecībā uz abortiem. Be-verlija aizstāvēja abortu legalizāciju, bet gribēja arī izveidot konsultāciju centrus pusaudzēm, lai sniegtu palīdzību un paskaidrojumus.

- Klau, amiga, - Karmena sirsnīgi teica. - Rīt ir tava dzimšanas diena. Nosvinēsim to! Aiziesim vakariņās. Es rezervēšu atsevišķu telpu “Perrino”. Četrdesmit gadu jubilejā sieviete nedrīkst palikt viena.

Beverlija viņai uzsmaidīja.

- Paldies, Karmena! Mani neinteresē dzimšanas dienas. Viena manā mūžā ir bijusi, un ar to man arī pietiks.

Karmena skatījās pāri uz sīko puteklīšu ņirboņu pa logu ieplūstošajā saules starā un acumirklī atcerējās lēto šampanieti, kas nedzirkstīja un neputoja papīra glāzītēs, un Heizelas

balsi sakām: “Iedzersim uz mūsu mīļoto meiteni!” Tad at-

>

brauca Denijs un, aizvedis Beverliju, iegrūda viņu rokās kaktu dakterim, miesniekam.

Karmena atcerējās, kā viņas pirms piecpadsmit gadiem atkal bija tikušās Dalasā, kā Beverlija mācīja viņu sapņot un īstenot savus sapņus. Tas lika Karmenai iedomāties par visiem cilvēkiem jebkurā vecumā, kurus Beverlija iedvesmoja ar savu dedzību un godkāri, kā viņa apmeklēja klubus, koledžas, pašas veikalus un uzņēmumus, mudinotjaunus un vecus uzdrīkstēties, izmantot izdevību, piepildīt sapņus.

Ja tikai piepildītos Beverlijas pašas sapnis, cik jauka būtu dzīve! Un Karmena viņai to novēlēja, klusi aizverot sev aiz muguras durvis. Bet Džonass Bjūkenans, lai arī kā meklēja un dzina pēdas (nu jau algodams vēl citus detektīvus), nepiekļuva ne par matu tuvāk pazudušajai Beverlijas mātei un māsai. Naomi Bērgesas pēdas nozuda Medfordā, Oregonā, un Kristīne Singltone, kā Džonass atklāja, 1958. gadā bija apprecējusies ar kādu vīrieti, vārdā Raterfords, izšķīrusies un arī nozudusi.

Tad Karmena iedomājās Deniju Makeju un kā Beverlija viņa dēļ vairs nevienā neiemīlējās un dzīvoja vientuļnieces dzīvi, lai arī apkārt netrūka vīriešu, kaut vai tas pats Džonass Bjūkenans, kurš Beverliju dievināja. Karmena zināja, ka Beverlijas sirdī joprojām liesmo zvērests atriebties Denijam Makejam.

Megija pa ceļam iegrima atmiņās - kā viņa kopā ar Džo bija peldējusies Misijas līcī, pastaigājusies pa Balboa parku, gulējusi zālē un skatījusies, kā debesīs lēni peld mākoni, atmiņā atausa arī laiskās, romantiskās pastaigas pa zooloģisko dārzu. Protams, Megija samierinājās, ka tas laiks sen ir pagājis un Sandjego tagad ir pavisam cita pilsēta. Īstenībā -lielpilsēta.

Megija piebrauca pie restorāna “Outrigger” un sekoja viesu apkalpotājai, kas bija ģērbusies malajiešu nacionālajā tērpā sarongā. Iedama pa tumšo, kuģu piestātnei līdzīgo restorāna zāli, viņa domāja, nez vai Pīts būs daudz mainījies. Galu galā ir pagājuši jau desmit gadi...

Ak Dievs, viņš bija tieši tāds pats kā agrāk!

Pēkšņi Megija, apzinādamās savu apaļīgumu un juzdamās pārsteigta, cik labi izskatās vecais kolēģis un kāpēc gan viņa to nebija ievērojusi toreiz, asarām acīs apskāva bijušo bosu. Viņš atgādināja Megijai senās dienas, rāmo dzīvi, pirms tajā bija ienācis Denijs Makcjs, un Džo traģisko nāvi.

- Cik es biju pārsteigts, kad sekretāre man teica, ka tu esot zvanījusi! - Pīts Formens iesaucās. - Es viņai jautāju, vai tiešām Megija Kernal Vai esi pārliecināta, ka zvanītāja stadijās priekšā kā Megija Kerna? Tad es griezu viņas iedoto numuru un izdzirdēju tavu balsi - tādu pašu kā toreiz, kad tu vēl strādāji pie manis,-es gandrīz nokritu! Megija, tu izskaties lieliski! Kā klājas Džo? Tā taču sauc tavu vīru, vai ne?

- Džo nomira pirms desmit gadiem, Pīt, - Megija klusi atteica, kad uz galdiņa tika noliktas divas pina coladas.

Pīts saņēma Megijas roku. Viņa plauksta bija silta, sausa un mierinoša.

-Man ļoti žēl, Megija! Kāpēc tu neatgriezies Sandjego? Tu taču varēji dabūt darbu, kā jau es toreiz solīju.

Megija pasmaidīja.

- Man piedāvāja labāku darbu.

PHs un Megija ķērās klāt pie cāļa, rīsiem, dārzeņiem un pina coladas. Restorāns pamazām pildījās ar cilvēkiem.

Uz galdiem mirguļoja sveces, kas bija ievietotas sarkanos kupolos un meta ēnas uz vecajiem, pie sienām piekārtajiem tīkliem un uz dekoratīvām kuģa lādēm ar uzrakstiem “Sin-gapūra”, “Sanhaja” un “Kaira”. Aiz loga pa kreisi aizstiepās brīnišķīgais, bezgalīgi zilais Misijas līcis, lai satiktos ar bezgalīgi zilajām, no smoga brīvajām Sandjego debesīm. Megija nodomāja, ka viņai jau sen vajadzēja šurp atbraukt.

Dzerot kafiju, viņa paskaidroja savas vizītes iemeslu.

- Redzi, Pīt, - Megija teica, izlikusi uz galda papīrus. - “Karaliskajām fermām” pieder auglīgākās zemes Centrālajā ielejā. Liellopi nāk no labākajiem ganāmpulkiem. Paskaties, kādi ir ieņēmumi pēc piecu mēnešu darbības.

Pīts aplūkoja skaitļus un pārliecināts pamāja ar galvu.

- Tu saki, ka “Karaliskajām fermām” ir monopols uz ēdiena un iesaiņojuma produkcijas piegādi “Karaliskajiem burgeriem”? Kāpēc tad tavs boss grib tās pārdot'7

-• Viņa grib paplašināt “Karalisko burgeru” tīklu, un viņai vajadzīga skaidra nauda.

Pītam nevajadzēja skaidrot, cik nozīmīgs ir pirkums. Viņš pārāk ilgus gadus jau strādāja ieguldījumu biznesā. Parasti lauksaimniecības uzņēmumi netika uzskatīti par īpaši labiem ieguldījumiem - viņš no tādiem izvairītos. Bet šim bija garantēts tirgus. Un kāds tirgus' Un nc tikai tas nauda no šī pirkuma, vienalga, tiks izmantota, lai paplašinātu to pašu tirgu, kas pirka produktus no tā paša uzņēmuma.

- Es redzu, Pīt, ka tev jau tek siekalas...

- Megija, ja tu lūdz man atrast pircēju, pagaidi piecas minūtes, un es tev atvedīšu viņus simtiem'

7 5

Megija paberzēja vaigu un paskatījās laukā uz laivām līcī. Tagad nāca darījuma kutelīgākā puse.

- Jā, Pīt, es gribu, lai tu nokārtotu šo darījumu. Bet mums jau ir prātā pircējs. Redzi, mans boss ir kāda evaņģē-līsta un viņa draudzes aizrautīga atbalstītāja. Tā kā “Karaliskās fermas” ir, tā teikt, viņas lolojums, jo viņa pati tās ir izveidojusi un pati vada, viņa grib bīīt droša, ka tās nonāk kārtīga cilvēka rokās. Viņa vēlas, lai to nopērk šis sprediķo-tājs.

- Vai viņš pats arī grib pirkt?

- To mēs nezinām. Tas ietilps tavā uzdevumā.

- Kā viņa var būt pārliecināta, ka viņš nopirksi

Par to nevarēja būt ne mazāko Šaubu. Karmenai bija Dcnija Makeja finansu darījumu saraksts - tik biezs kā mācību grāmata. “Labās vēsts” draudze pelnīja miljoniem dolāru gadā, Makeju televīzijā skatījās no viena Amerikas krasta līdz otram, un viņš bija kā apsēsts uz īpašumiem. Dc-nijs Makejs pirka visu, kam vien tika klāt, ja vien pirkums nesa peļņu.

- Kur dzīvo tavs pircējs?

- Iljūstonā. Tu varētu savā Galvestonas birojā kādu sarunāt, lai tiekas ar viņu, vienojas par pirkuma noteikumiem, un komisijas naudu jūs varat sadalīt savā starpā.

- Ar lielāko prieku, - Pīts teica, savākdams dokumentus un ielikdams tos mapē. - Tūlīt ķeršos pie šī darbiņa.

Megija paskatījās pulkstenī un izbrīnā konstatēja, ka ir jau vēls. Restorānā jau drīz pasniegs vakariņas.

- Tu taču tūlīt nebrauksi atpakaļ uz Losandžclosu? -Pīts jautāja, salicis rokas uz galda un viegli paliecies uz priekšu. - Tagad pāris stundu būs slepkavnieciska satiksme.

- Es palikšu viesnīcā un došos prom no rīta.

- Varbūt paliksi pie manis?

Viņu skatieni satikās un, sirdīm strauji pukstot, nenovērsās. Megija tajā brīdī iedomājās Pīta Formcna lepno māju pie līča un blakus koku aizsegā privāto pludmali. Tad viņa jautāja:

- Ko par to teiks tava sieva?

- Karina izšķīrās no manis pirms pieciem gadiem.

Megija pēkšņi nobijās. Kopš Džo nāves viņa visu laiku

bija veltījusi abu dēlu audzināšanai un darbam pie Beverlijas Hailendas, palīdzot cel t viņas finansu impēriju. Megija turējās pa gabalu no vīriešiem. Bet Pīts tagad bija pienācis viņai bīstami tuvu - gan fiziski, gan emocionāli. Megija ieskatījās vīrieša pelēkajās acīs un, pati sev negaidot, ļoti gribēja būt kopā ar viņu.

-Tavi burvīgie, aīdic mati, - viņš klusu teica. - Atceros, kā es tos apbrīnoju, kad tu neredzēji.

- Man jau ir daži sirmi.

- Tad jau tu esi veca dāma.

- Man ir trīsdesmit pieci gadi.

- Vai tas tevi attur, Megija?

Viņa nodūra galvu un pievērsās kafijas krūzei. Kas gan viņu atturēja? Prātā viņa noteikti vēlējās Pītu. Starp abiem vienmēr bija valdījusi jauka, mīļa saskaņa. Tas taču būtu viegli - nekādu īpašu satraukumu, slēpšanos, domu, ar ko tas varētu beigties. Viņa tik sen nav bijusi kopā ar vīrieti...

- Varbūt tas izklausās neprātīgi, Pīt, - Megija klusu teica, - bet man tad būtu sajūta, ka es krāpju Džo.

- Tas nav neprātīgi. Bet vai tas ir reāli?

- Nezinu.

- Vai viņš gribētu, lai tu paliec viņam uzticīga?

Megija, apsoli, ka vēlreiz apprecēsies, no pagātnes atskanēja tāla balss. Man ir slima sirds. Es varu nomirt jebkuru bridi. Es negribu, lai tu un bērni paliekat vieni.

- Aiziesim uz dejām! - Pīts negaidot uzaicināja.

- Uz dejām?

Viņš saņēma Mcgijas roku un klusi teica:

- Ļauj man tevi pavedināt. Ļauj vismaz pamēģināt!

Megija viņu uz bridi pameta, lai piezvanītu vispirms Be-verlijai un pavēstītu, ka Pīts nodarbosies ar pirkumu, pēc tam mājkalpotājai, lai pateiktu, ka bērniem jāiedod vakariņas un jānoliek viņi gulēt, Megijas sirds dauzījās. Pirmo reizi desmit gadu laikā viņa negulēs viena.

Kāzu ceremonija notika Teksasā. Bija sapulcējušies gandrīz astoņdesmit viesu, lai apsveiktu reverendu Deniju Makeju

un viņa līgavu.

■> ®

Visi kā viens bija tādās domās, ka jaunlaulātie ir skaists pāris - Andželika vecāsmātes senlaicīgajā mežģīņu kāzu kleitā un Denijs, smalki saposies “CutterBill” ietērpā. Apbrīnotāju pulks novērtēja, ka reverends izskatās kā īsts teksasietis ar balto Stetsona cepuri galvā un smalkādas zābakiem kājās. Četrdesmit piecu gadu vecumā Denijs joprojām bija stalts un vingrs; viņam labi piestāvēja kovboja stila žakete un atbilstošas bikses. Dāmām seksuāli pievilcīgais reverends šķita romantisma apdvests, jo viņš nebaidījās raudāt pat televīzijā, bet kungiem Makejs bija īsts vīrišķības paraugs.

Grupa no Rietumiem spēlēja kantri mūzikas gabalus, un pāri leca Teksasas divsoli, tika pasniegti tradicionālie Tek-sasas ēdieni - uz oglēm cepta gaļa, ribiņas, kukurūzas vālītes, gaļas un pupu sautējums kopā ar vēsiem, atspirdzinošiem dzērieniem -, un neviens neieskatījās dziļāk līgavas acīs, lai ievērotu tajās baiļu ēnu.

- Labi, dēls, - teica džentlmenis ar sirmu galvu un uzsita Denijam pa muguru. - Vēlu tev visu to labāko!

Denijs smaidīja.

- Paldies, senator! Vai varbūt man saukt jūs par tēti?

- Es zinu, ka tu parūpēsies par manu mazo sirdspuķīti. Esmu visai lepns, ka viņa sev dabūjusi tik labu vīru.

Denijs pats arī ar sevi lepojās. Senators jaunlaulātajiem

bija pasniedzis kāzu dāvanu - desmit tūkstošus akru ganību

zemes Teksasā.

Grupa sāka spēlēt “Cotton-Eyed Joe”, un dejotāji sadevās rokās, lai izveidotu riteņu spieķu formu, bet Denijs tuvojās Andželikai, kura stāvēja kopā ar māti. Pa ceļam viņu apsveica, sita viņam pa muguru, spieda roku, teica, kāda šī esot svētīta diena un par to jāsakot paldies tam Kungam, bet, kad Denijs bija ticis pie mērķa, Andželika parāvās atpakaļ.

- Vai labi jūtaties, māt? - Denijs jautāja senatora sievai, kurai mugurā bija elegantākais tērps no “Neiman-Marcus” un dārgakmeņi mirdzēja vien.

- Lai Dievs tevi svētī, reverend, - viņa teica, slaucīdama acis ar mežģīņu kabatlakatiņu. - Es esmu lepnākā māte Teksasā.

Denijs pievērsās jaunajai sievai. Mūziķi sauca: - Ko jūs sakāt^9 - un dejotāji kliedza pretī: - Nieki vien!

Denijs piegāja Andželikai klāt, uzsmaidīja jautrajiem viesiem un klusu teica:

- Uzsmaidi mūsu draugiem, Andželika!

Meitene bija bāla. Baltāka par mežģīņu plīvuru. Viņa domāja par gaidāmo nakti, par medusmēneša apartamentiem Hjūstonas labākajā viesnīcā.

Denijs satvēra viņas roku, kas bija auksta kā ledus, un sāpīgi to saspieda.

- Tu tagad esi mana sieva, - viņš sacīja tik klusu, ka to dzirdēja tikai viņa. - Tev jādara, ko es tev lieku! Uzsmaidi mūsu viesiem, nu!

Andželika pasmaidīja. Viņa gribēja raudāt.

Denijs jutās tik lepns, kā sen nebija juties. Tas viņam tiešām smalki izdevās - apprecēt bagāta senatora vienīgo meitu. Kāda ģeniāla ideja! Padarīt Andželiku grūtu un piespiest apprecēties ar viņu.

- Tu teiksi, kā es likšu, - viņš bija brīdinājis Andželiku pirms četrām nedējām. - Vai arī es aiziešu pie tava papucīša un izstāstīšu, ka esi stāvoklī un gaidi viņa mazbērnu, kas būs bandubērns.

Andželika lūdzās un lūdzās. Viņa bija tik apmulsusi, ka nezināja, kā rīkoties. Revcrcnds viņu bija pavedinājis kādā politiskā saietā - svētkos ar gaļas cepšanu tēva rančo. Andže-likai tas nepatika - viņa saprata, ka viņai nepatīk reverends Denijs Makejs. Bet viņš ar varu paņēma Andželiku vēl pāris reižu - kad ciemojās viņu mājās, un viņa nebija uzdrošinājusies skaļi kliegt.

- Kuram viņš ticēs^9 Tev vai man? - Denijs bija jautājis.

Andželika zināja, cik vētraini tēvs atbalsta Deniju Ma-

keju un viņa “Labās vēsts” draudzi, kā viņš palīdz Denijam celt lielu, jaunu katedrāli pie Hjūstonas. Vai tēvs ticēs, ja viņa ko iebildīs pret reverendu? Tā viņa ļāva, lai notiek pēc Denija prāta. Un tad, sev par šausmām, atklāja, ka ir stāvoklī.

- Es iešu pie tava tēva, - Denijs viņai draudēja, - un pateikšu, ka tu man, savam dvēseles soģim, izsūdzēji grēkus un atklāji, ka esi dabūjusi bērnu no kāda rančo strādnieka. Kā, tavuprāt, viņš to uzņems?

Andželikai nebija tic mazākās nojautas, kā tēvs to uzņemtu. Viņas tēvs, nelokāmais kristietis, varētu viņu bez nau-das un apkaunotu padzīt no mājām.

Bailēs un šausmās Andželika piekrita, ka apprecēsies ar Deniju. Bet tagad, redzot izslāpušos dejotājus pasūtām vēl dzeramos, iedomājoties medusmēnesi viesnīcas apartamentos un to, ko Denijs tur liks viņai darīt, Andželika Makeja saprata, ka pieļāvusi kļūdu.

Denijs paskatījās pulkstenī un pārlaida acis viesiem. Boners kavējās. Kas gan viņu aizturēja?

Līgums par “Karaliskajām fermām” Denijam bija tik svarīgs, ka viņš aizsūtīja Boneru, savu labo roku, kāzu dienas priekšvakarā taisnā ceļā uz Kaliforniju. Denijs gan bija gribējis, lai Boners stāv viņam blakus laulību ceremonijas laikā, bet Boners Kalifomijā bija vel vairāk nepieciešams, jo šis darījums izskatījās pārāk labs, lai varētu noticēt, ka tas ir patiess.

Visu kārtoja Ostinas starpnieks. Denijs nespēja noticēt tādai veiksmei. Kas nezināja, ka “Karaliskie burgeri” ienes miljardu peļņu gadā? Pie velna, vajadzēja gadu gaidīt rindā, lai nopirktu vienu uzņēmumu, un jau tad cena bija pusmiljons. Un, ko tu neteiksi, tagad viņam piedāvāja lauksaimniecības fermu, kurai ir monopols apgādāt visus šos restorānus! Viņš būtu muļķis, ja netvertu mirkli. Tomēr nekad nevajadzēja aizmirst piesardzību. “Karalisko fermu” finansiālais pamats bija “ienākumi no ieguldījumiem”. “No kādiem ieguldījumiem?” Denijs bija jautājis Ostinas starpniekam. Tas neko nezināja atbildēt. Tā nu Denijs bija aizsūtījis Boneru uz Los-andželosu pārbaudīt “Karalisko fermu” akciju sabiedrības.

- Kad jūs raksiet zemi katedrāles celtniecībai, reverend?

Denijs pagriezās un ieraudzīja galveno tiesnesi.

- Tiklīdz paņemšu rokā lāpstu, Henk!

Tiesnesis iesmējās. Tāpat kā senators, viņš bija liels “Labās vēsts” draudzes piekritējs un atbalstītājs.

Denijs dažreiz pats brīnījās par savu meteoram līdzīgo lidojumu televīzijā. Viss bija sācies tajā neiedomājamā vakarā, kad sprediķa laikā viens vīrs ņēma un nomira un tad nezin kā atkal atdzīvojās. Šis gadījums bija atvedis Holstedu uz Denija viesnīcas numuru, un, var teikt, līdz ar to notika lielā eksplozija.

Televīzijas skatītāji bija kā uzburti uz viņu. Seksapīls un valdzinājums, kas no altāra elektrizēja draudzes locekļus, tikpat viegli plūda arī no televizora ekrāna. Deniju nebūt nepadarīja niecīgāku mazais ekrāns, viņa balss tāpēc nekļuva mazāk prasīga, viņš apbūra tieši tāpat kā īstenībā. Vara ir vara, Denijs saprata, vai to izmantoja gultā pār sievieti, vai lasot sprediķi pusmiljona cilvēku priekšā.

Cilvēkiem palika ne tikai viņa glītā āriene, dinamisms un jaunība. Viņš arī turējās pa gabalu no Bībeles dogmatisma. Denijs ļoti labi pārzināja Svētos Rakstus - viņš bija izstudējis Bībeli, tāpat kā “Mein Kampf” un “Profilēs irt Courage”, bet viņš deva priekšroku morāles sludināšanai, atgādinot grēcīgajiem, ka, uzklausot viņu, tic var rast pestīšanu. Ļaudis viņu uzklausīja. Un sūtīja viņam dolārus, tāpēc ka ticēja- ar naudu var nopirkt Dieva žēlastību.

Arī reliģiju bija iespējams izmantot par varas ieroci.

Makjavelli pirmais bija paudis šos vārdus jaunajam De-nijam pirms divdesmit pieciem gadiem un joprojām tos atkārtoja līdz šai dienai. Denijs Makejs bija dzīvs apliecinājums, ka grāmatā “Valdnieks” izstrādātais plāns darbojas. Tieši tāpēc 1973. gadā Denijs nodibināja reverenda Denija Makeja balvu par sasniegumiem dzīvē.

Valdnieks rāda, ka viņš apbrīno talantus, un tādēļ apbalvo spējīgus vīrus.

Katru gadu kādam kristietim - sievietei vai vīrietim -tika pasniegta gada balva. Denija fonds regulāri izsniedza naudas balvas pilsoņiem par labiem darbiem, studentiem iz-cilniekiem, kompānijām, kas ziedoja sabiedrībai. Valdniekam nekas nav svarīgāks kā viņa pilsoņu ievērojamie darbi. Denijs nodibināja koledžas stipendijas, ziedoja aizokeāna misionāru programmām, vadīja televīzijas raidījumus, kas vāca naudu narkomānu atveseļošanai.

“Labās vēsts” draudze ievāca miljoniem dolāru gadā, līdz ar to bija viena no bagātākajām baznīcām valstī. Tās dibinātājs un vadītājs Denijs Makejs ar katru svētdienu kļuva arvien slavenāks un slavenāks.

Un arī bagātāks.

Denijam radās ideja izveidot “naudas taisīšanas” kompāniju, lai vairotu savu personisko mantu. “Mēs radām viltus kompāniju,” viņš skaidroja Boneram, “un ar tās starpniecību es aizņemos naudu no draudzes. Protams, nekādas kompānijas nav un tā naudiņa ripo manā kabatā.”

Tādā veidā Dcnijs bija nopircis divas lielas ēkas birojiem Hjūstonā, tad jahtu klubu Galvestonā un nu - “Karaliskās fermas” Kalifornijā. Draudzes nauda piederēja Dievam, un ar to Denijs gatavojās uzcelt lielāko, pašu izcilāko lūgšanu namu, kādu vien tas Kungs ir redzējis. Bet paša nauda ir paša nauda, un ar to Denijs darīja, ko gribēja.

- Atvainojiet uz mirkli, - Denijs teica tiesnesim. Viņš izgāja cauri viesu pulkam, pa ceļam saņemdams apsveikumus un uz mirkli apstādamies, lai pārmītu pāris vārdu ar Hjūstonas lielākā universālveikala īpašnieku.

- Kā klājas jūsu mazajai meitiņai? - Denijs jautāja pašā sirsnīgākajā balsī.

-Labi, reverend. Pēc pāris dienām viņa tiks izrakstīta no slimnīcas. Tic ziedi, ko jūs viņai aizsūtījāt, viņu patiesi uzmundrināja.

Izkļuvis ārā no pūļa, viņš piegāja pie diviem vīriem, kas ne ēda, ne dzēra, bet neizteiksmīgām sejām stāvēja atstatu no pārējiem.

- Vai uzzinājāt reportiera vārdu? - Denijs klusu jautāja vienam no viņiem, tā ka citi nedzirdēja.

Vīrs izvilka no iekškabatas mazu piezīmju burtnīciņu. Viņš atvēra to un pasniedza saimniekam. Denijs izlasīja informāciju un drūmi pamāja. Tur bija tā reportiera vārds un adrese, kurš bija uzrakstījis kritiku par Deniju. Reportieris dzīvoja Vašingtonā - Denijs paskatījās un iegaumēja adresi.

- Uzziniet, kādā skolā mācās viņa bērns, - Denijs klusu pavēlēja, atdodams blociņu. - Kur strādā sieva. Uzziniet arī, kur dzīvo viņa vecāki. - Reportiera vecāki - tas varēja noderēt.

Viņš vēlreiz paskatījās uz vārdu un pievienoja to savam personiskajam sarakstam, tam pašam, kas reiz bija iesācies ar nelaimīgā ārsta Simona Vodela vārdu. Divdesmit piecu gadu laikā seši vārdi bija izsvītroti no saraksta. Bet vienpadsmit vēl pierakstīti. Denijs beigu beigās tiks tiem visiem klāt.

Tad beidzot ieradās Boners, lauzdamies cauri laužu ba-

ram.

Denijs atvainojās un atgāja malā, klusākā stūrītī, kopā ar draugu.

- Kā veicās?

- Atvaino, ka nokavēju ceremoniju, Denij! Es teicu pilotam, ka steidzos, bet virs Fīniksas plosījās vētra, tā ka mums nācās lidot apkārt pāri Jutai.

Deniju tas neinteresēja. Viņš nevarēja nostāvēt mierā. Viņš grozīja galvu uz vienu un otru pusi, neko nepalaizdams garām. Viņš jautāja:

- Pastāsti par braucienu! Vai satiki to Hailendu?

- Nē, viņai nebija laika, bet es satikos ar divām viņas vietniecēm.

-Un?

Boners izbrauca ar pirkstiem pa zīdainajiem rudzu krāsas matiem. Četrdesmit sešu gadu vecumā viņam joprojām bija saglabājusies eņģeļa seja. Televīzijā viņš labi izskatījās. Cilvēkiem patika viņu redzēt uz skatuves blakus reverendam Denij am.

- “Karaliskajām fermām” pieder apgāds, kas izdod mācību grāmatas, skaistumsaloni un vīriešu apģērbu veikals Be-verlihilzā. Nav nekā tāda, kā dēl būtu vērts uztraukties un iidot uz Kaliforniju.

-Tātad rit no rīta pirmām kārtām parakstīsim dokumentus.

Boners iesmējās.

- Pirmajā tava medusmēneša rītā?

Denijs palūkojās uz baltajā kleitā tērpto trauslo, jauno sievieti, kura vienā laidā centās aizslēpties aiz druknās mātes. Andželika parāvās nost no viņa, kad Denijs piegāja viņai klāt. Viņa sarāvās, kad Denijs viņai pieskārās. Labi, šovakar viņa vēl paraustīsies!

- Velns parāvis! - Denijs apmierināts nomurmināja. - Zvani uz Ostinu tūlīt pat! Saki, ka parakstīsim dokumentus šajā pēcpusdienā. Es negribu, lai tā maita Hailenda pēkšņi saprot, kādu izdevīgu pirkumu viņa mums atgrūdusi, vai nav tā?

35

Lietus smarža jau dienām ilgi slīga virs Losandželosas, bet nekāds mitrums tā arī nenāca lejā no metāliskā izskata debesīm. Kaut arī Dienvidkalifornijai nekad nepietiek lietus un tāpēc visi to gaida, tomēr biežo plūdu draudu dēļ Trūdijai lietus nepatika. Tas traucēja viņas biznesu. Nevar taču rakt baseinu dubļos. Viņa turēja īkšķi, lai lietusgāzes nesākas līdz tam brīdim, iekams viņa nav beigusi pēdējā līguma darbus. Pašlaik viņa ierīkoja baseinu Koldvoteras kanjonā kādam vīram, kurš bija ieguvis Akadēmijas balvu un bija viens no populārākajiem filmu aktieriem. Trūdijai tā būtu lieliska reklāma, ja viņas firmas zīme atrastos zvaigznes mājā.

Viņa nupat bija izbaudījusi vienreizēju seksu “Taurenī-lī” ar “Tomasu” un jutās varen pacilāta. Pāris stundu, kas šodien tika aizvadītas kopā ar viņu, bija līdzīgas citām reizēm -vispirms kāda stunda intelektuālu sarunu, kam seko spēja, debešķīga mīlēšanās. Vai tikai viņa jau nesāka pie tā pierast?

“Tagad,” Trūdija mulsi domāja, braucot ar korveti uz slavenības rezidenci, “atlicis tikai izveidot tādu pašu situāciju reālajā dzīvē. Uz visu atlikušo mūžu.”

Piebraukusi otrā pusē milzīgajai Tjūdoru stila mājai, viņa asi nobremzēja, jo neticēja savām acīm. Flīžu licēji un

seguma strādnieki jau gatavojās doties prom - viņi taču vēl nebija beiguši darbu!

Izlēkusi no automašīnas, pat piemirsusi aizvērt durvis, Trūdija metās priekšā autobusiņam, kas brauca viņai pretim.

- Ei! Ko jūs darāt! - viņa sauca šoferim. - Ko tas nozīmē? - Viņa pamāja ķieģeļu un flīžu kaudzes virzienā blakus rakuma bedrei.

- Labāk tu pati mums to pasaki! Tu mūs esi ataicinājusi par agru. Tērauds vēl nemaz nav noklāts.

-Ko?

Trūdija aizskrēja līdz lielajai, izraktajai bedrei un, rokas uz gurniem salikusi, skatījās lejup. Bedrē nebija ūdens, un nekas, pilnīgi nekas šonedēļ nebija darīts.

Bills.

Viņam jau pirms sešām dienām vajadzēja noliet tēraudu un ielikt caurules. Šoreiz viņš tik tiešām netiks sveikā cauri!

Gaišajiem matiem vējā plīvojot, Trūdija traucās pāri kalniem un īsā laikā bija atpakaļ birojā. Apturējusi mašīnu, viņa metās iekšā kabinetā, nobaidīdama savu palīdzi Keliju, kas izbijusies pacēla galvu no rakstāmmašīnas.

- Dabū man to aunapieri Billu pie telefona! - Trūdija kliedza, piesteigusies pie sava rakstāmgalda. - Nu man vienreiz pieliek! Nu man patiešām pietiek!

Viņa aizdedzināja cigareti un staigāja šurpu turpu.

Trūdijas kabinets ar stikla priekšpusi bija ļoti mazs, tajā pietika vietas tikai diviem galdiem un ledusskapim. Viņai arī nevajadzēja plašu telpu, jo viss darbs notika pie mājām iekārtojamo baseinu laukumos. Trūdijas birojs “Jaukie baseini” atradās Mazajā Santamonikas bulvārī starp senlietu veikalu un kafejnīcu, kurā varēja iebaudīt espresso kafiju un uz iesmiem ceptu gaļu; izkārtne logā bija tādā pašā zilzaļā krāsā kā Trūdijas acis - viens izliekts ūdens vilnis un nosaukums “Jaukie baseini” zem viļņa.

- Man atbild, ka viņš esot aizbraucis uz darbu, - Kctija ziņoja.

- Kā tad! Tikai ne uz manu darbu, varu saderēt. Saki, lai viņš nekavējoties kratās...

- Es jau pateicu. Viņam piezvanīs un paziņos, lai pa ceļam iegriežas pie mums.

Trūdija izsmēķēja vēl trīs cigaretes. Viņa neatcerējās, ka būtu kādreiz bijusi tik nikna kā pašlaik. Viņa zināja gan, kāpēc Bills tā rīkojās. Viņš gribēja atdarīt par tām alus kārbām pirms diviem mēnešiem. Par to, ka viņa sakliedza uz Billu visu pārējo strādnieku klātbūtnē, jo viņš nebija ielicis trīs cauruļu līnijas. Bills zināja, cik svarīgs Trūdijai ir līgums Koldvoteras kanjonā. Tādā veidā viņš parādīja, kurš ir pārāks.

Lai notiek, viņa to necietīs! Šoreiz viņš dabūs kārtīgi samaksāt. Velns parāvis, viņš galīgi sabojājajauko saviļņojumu pēc “Taurenīša”!

Tiklīdz Bills ienāca pa stikla durvīm un jau iesāka runāt: - Sveika, Trū, kas tad nu lēcies... - viņa bruka tam virsū: - Kāpēc nav pārklāts tērauds Koldvoterā? Tas draņķa baseins gaida jau nedēļu! Mani baseini negaida nedēļām, Bil!! Tu jau otro reizi esi izgāzies!

Bills apmulsis skatījās uz Trūdiju.

- Par ko tu runā?

- Netēlo te nevainīgo! Paskaidro: kāpēc tērauds nav noklāts jau pirms nedēļas, kā tu solīji?

Bills bija acīm redzami apjucis un paraustīja plecus.

- Tu taču zini tikpat labi kā es, ka paiet vismaz nedēļa, iekams nosusina gruntsūdeni.

Tagad bija pienākusi Trūdijas kārta brīnīties.

- Ko nosusina?

- Sandersons trāpīja gruntsūdenim. Vai tu nezināji? Trūdija samirkšķināja acis. Tad viņa paskatījās uz

Kctiju.

- Vai Sandersons ir kaut ko teicis?

- Ne vārda.

- Savieno mani ar viņu!

Kamēr palīdze grieza telefona numuru, Trūdija, atbalstījusies pret galdu, aizdedzināja vēl vienu cigareti. Viņa šūpoja kāju un neskatījās uz Billu. Nespēja paskatīties.

- Beidzot!

- Sveicināts, Sandersonakungs! Te runāKetija no “Jaukajiem baseiniem”, iedošu klausuli...

Bet Trūdija jau tvēra klausuli un jautāja:

- Džo? Kas tas par gruntsūdeni Koldvoteras kanjonā? Viņa klausījās, ar brīvo roku nervozi raustīdama auskaru.

- Tad kāpēc tu man nepateici? - viņa kliedza klausulē. - Nē, es neesmu saņēmusi tavu ziņojumu! Tu zini, ka man, pēc līguma, jāierīko šis baseins trīsdesmit dienu laikā! -Trūdija ieturēja pauzi. - Nē, tagad tu klausies, ko es teikšu. Ja tu trāpi pa gruntsūdeni manā baseinā, tad tev man par to jāziņo! Es to negribu dzirdēt no flīžu licējiem! Klausies, man vienalga, ko tu pateici automātiskajā atbildētājā. Nepietiek, ja tev liekas, ka es zinu. Tev man tas jāizstāsta personiski, vai tu saprati? Ja man izjuks šis darījums, es parūpēšos, lai tu raktu bedres bērnu smilškastēm un tā arī beigtu savu karjeru. Tagad brauc turp un gādā, lai baseins līdz rītam būtu sauss! Bills tur ieradīsies rīt no rīta ar visu brigādi. Džo! Un lai vairs nebūtu nekādu ziņu nodošanu.

Atvilkusi elpu, Trūdija nolika klausuli.

- Neticami!

Tad viņa paskatījās uz Billu. r

- Ū-ū-ū! - viņa noelsās.

- Jā, ū-ū-ū\

- Piedod, Bili! Tiešām. Es jūtos kā muļķe...

- Paklau, dārgumiņ, es nezinu, kas tev vainas, bet es gribētu, lai tu mani vienreiz liec mierā!

Trūdija skatījās uz Billu.

- Tev ir kaut kāds komplekss, bet es tev saku, - viņš kratīja gaisā pirkstu, - lai arī ko tu censtos te pierādīt, rādi to kādam citam, bet ne man!

Viņš pagriezās un gāja ārā. Trūdija viņam nopakaļus uzsauca:

- Pagaidi! Es taču tev atvainojos.

- Klau, mīļā, es nezinu, kurš trakais tev devis pasūtīšanas licenci, jo skaidrs, ka smadzeņu tev nav. Man nepatīk, ka mani traucē darba laikā un norāj ka tādu skolaspuiku. Turpini vien tādā pašā garā, un tu vairs nedabūsi nevienu, kam pasūtīt darbu!

- Bet man lūgšus lūdzas darbu!

- Tad kāpēc es tev esmu vajadzīgs taviem baseiniem? Lai arī ko es darītu, tas tevi tikai tracina.

- Tāpēc, ka tu esi pats labākais, kaut velns tevi būtu rāvis!

Viņi skatījās viens uz otru, ielu satiksmei dunot garām pa Mazo Santamonikas bulvāri. Iezvanījās telefons, Ketija ātri paķēra klausuli un klusu sāka sarunāties ar klientu.

- Ak debesliņ! - Bills kratīja galvu. - Kas tas ir, ka tādas maitas strādā būvniecībā?

- Es neesmu maita. Un man nepatīk, ka mani sauc par “mīļo”.

- Tici man, es tā nesaku, lai apliecinātu sirsnīgas jūtas pret tevi.

- Ja jau es esmu tāda draņķe, kāpēc tad tu esi ar mieru pie manis strādāt? Pilsētā pietiek baseinu ierīkotāju.

- Ja? Citējot kādu dāmu, varu atkārtot, ka tu esi pati labākā.

Trūdija novērsās un meklēja uz rakstāmgalda cigaretes. Pagriezusies atpakaļ, lai iedegtu kārtējo “Virginia Slims”, viņa ieraudzīja, kā Billa muskuļainās rokas un plecus apņem T veida krekls. Pēc dubļainajiem apaviem un svaigās ziepju smaržas varēja pateikt, ka viņš nāk taisnā ceļā no darba. Viņš nepavisam nebija tāds kā “Tomass”, kuram bija franču aproces, zīda kaklasaites un nekad aiz nagiem neredzēja melnumus.

- Nākamreiz, kad tev darbā radīsies sarežģījumi, uzreiz nesecini, ka vainīgs esmu es, norunāts? - Bills jau mierīgi, dusmas apvaldījis, teica.

Trūdija atmeta galvu un izpūta griestos dūmu strūklu.

- Un vēl kas. Esmu šodien zaudējis stundu laika tā trača dēļ, ko tu sacēli. Vienā citā baseinā. Tu man esi parādā.

- Es tev biju parādā tikai atvainošanos, un to tu dabūji.

Bills vēl vienu bridi noskatījās uz Trūdiju, tad atmeta

ar roku un izgāja. Trūdija izdzirdēja laukā nokaucam viņa “GMC 4x4" bremzes - un prom viņš bija.

36

Vašingtona, Kolumbijas apgabals, 1980. gads

Kad Džonass Bjūkenans beidzot sadzina pēdas Bever-lijas mātei, Bcverlija pati tajā laikā atradās Vašingtonā, lai sniegtu ziņojumu Senāta komitejai.

Noklausīšanās bija nepieciešama likumdošanas dēļ, jo kongress gatavojās samazināt to zemju daudzumu, kas pakļausies vides aizsardzības likumiem. Vebstera kungs gribēja pārvērst daļu Dienvidkalifornijas piekrastes teritorijas par jahtu ostām, bet jaunais projekts tika izskatīts pašā augstākajā līmenī, tāpēc ka protestēja Kalifomijas vides aizsardzības grupas, nāca ziņojumi no inženieriem un Vebsters gribēja izmantot valsts līdzekļus.

Beverlija bija ieradusies Vašingtonā jau dienu iepriekš un iesniegusi komitejai savu ziņojumu. Tagad viņa sēdēja un gaidīja izsaukumu. Visu rītu jau daudzi bija stājušies augsto amatvīru - septiņu senatoru, “Greenpeace ” un citu vides aizsardzības grupu pārstāvju - priekšā. Patlaban Vebsters pats sniedza savu liecību. Beverlija, sēdēdama, klausīdamās un gaidīdama savu kārtu, uzmanīja pulksteni.

Līdzko viņa tiks vaļā, tā tūlīt lidos uz Santabarbaru, kur Džonass Bjūkenans aizvedīs viņu pie mātes.

- Vcbstera kungs, - jautāja senators no Viskonsinas, - cik lielu ostu jūs plānojat celt uz šīs zemes?

- Relatīvi mazu, ser. Kājau esmu rakstījis ziņojumā, ja cs izmantotu visu zemi, tad varētu tur izvietot divus tūkstošus vienību, bet, tā kā tas kaitētu videi, es samazinu skaitu līdz tūkstotim.

Noklausīšanās zāle bija pilna ar televīzijas kamerām, presi un publiku, kas sēdēja galerijā. Beverliju nebiedēja uzstāšanās tādas lielas auditorijas priekšā - viņa to darīja jau gadiem ilgi. īstenībā viņa pali bija lūgusi, lai viņu uzklausa Senāta komiteja, jo viņi izmeklēja jautājumu, kas skāra Be-verlijas pašas iesākto kampaņu par Kalifomijas piekrastes vides saglabāšanu.

- Vcbstera kungs, - jautāja senators no Viskonsinas, -ja jūs neizmantosiet visu zemi, lai ierīkotu ostu jahtām, ko tad jūs darīsiet ar atlikušo?

- Gribu atzīmēt, senatora kungs, ka šī zeme man pieder jau daudzus gadus un tāpēc es personiski esmu ieinteresēts, lai tās izmantošana attīstītos droši un nenodarītu ļaunumu. Varu atbildēt uz jūsu jautājumu, ser, ka atdošu četrdesmit piecus procentus zemes, lai izveidotu putnu rezervātu, kājau to uzsvēru savā ziņojumā par vides neaizskaramību. Esmu nodrošinājis izpēti visām nākotnē paredzamajām sekām, kas varētu rasties ostas celtniecības dēļ. Esmu konsultējies ar zinātniekiem, ekologiem, un mans projekts nekādā ziņā neietekmē vidi.

Beverlija atkal paskatījās pulkstenī.

Džonasa telefona zvana dēļ viņai bija jāatliek iepriekš ieplānotie pasākumi Vašingtonā. Šovakar viņa bija uzaicināta uz balli Francijas vēstniecībā, un rīt viņai vajadzēja tikties ar

Bērnu aizsardzības pārstāvjiem, lai dibinātu valsts norēķinu kantori, informācijas un ziņu dienestu par pazudušiem bērniem. Viņa tiksies ar visiem šiem ļaudīm nākamajā sapulcē. Tagad viņai bija jābrauc prom. Džonass Bjūkenans beidzot bija atradis Bcverlijas māti...

Kad Vcbstera kungs beidza savu runu un savāca piezīmes, izskatīdamies apmierināts, pie liecinieku galda tika izsaukta Beverlija. Viņa nostājās pie mikrofona, preses pārstāvis viņu nofotografēja, un reportieris ierakstīja savā blociņā: ““Hailendas uzņēmumu” dibinātāja un direktore, kam pieder finansu impērija, kuras moto ir “Uzdrīkstēšanās” ... Četrdesmit divus gadus vecā Hailendas jaunkundze, pašpārliecināta un savaldīga, gatava sniegt ziņojumu pret Ērvingu Vebsteru, multikorporācijas...”

Noklausīšanos vadīja vecākais senators no Kalifornijas Džcimss Čcndlcrs, kura vēlēšanu kampaņa stingri balstījās uz vides aizsardzības kustību. Viņš uzaicināja Hailendas jaunkundzi izteikties.

- Paldies, Čendlera kungs! Gribu sākt savu ziņojumu ar jautājumu. Kam pieder piekraste? Protams, cilvēku liekulība un nezināšana liek mums uzskatīt, ka pareizi ir sadalīt planētu mazos personiskos lauciņos, kur katrs darbojas gluži savtīgās interesēs, nedomājot ne par kaimiņiem, ne pasauli kopumā. Šodien izskatāmais jautājums nav par mazu mūsu planētas daļiņu, mēs šeit runājam par zemi un visu cilvēci. Vcbstera kungs grib mūsu piekrasti. Līdz ar to mēs riskējam ar skābekļa piegādi zemei.

Beverlija ķērās vērsim pie ragiem un paziņoja, ka projekta autors gan ir pētījis, kādu ietekmi tā īstenošana atstās uz vidi, bet nav darījis to no sirds, tā ka rezultāti nav pilnīgi.

- Gribu, kungi, uzsvērt svarīgu informāciju, kas neparādījās citos ziņojumos. Vcbstera kungs ar savu plašo darbību iznīcinās paisuma un bēgumajoslas, kas ir vitāli svarīgas, lai saglabātu zemes skābekļa krājumus.

Viņa runāja skaidrā, noteiktā balsī, kas aizskanēja pa visu zāli, uz viņu skatījās kameru elektroniskās acis, reportieri un stenogrāfisti tvēra katru vārdu, un publika galerijā klausījās dziļā klusumā.

- Kungi, metāna gāzi ražo baktērijas dubļos, nogulsnēs jūras dibenā, mitrā augsnē, purvos un upju pietekās. Metāns regulē skābekli uz zemes, un šis process ir ļoti rūpīgi līdzsvarots. Ievērojamie zinātnieki Maikls Makelrojs, Džirns Lav-loks un citi uzskata, ka metāna trūkums var izraisīt bīstamu un strauju skābekļa koncentrācijas maiņu. Mēs, cilvēce, dzīvojam biosfērā, kas pati regulē līdzsvaru atmosfērā, un tā ir vitāli nozīmīga visam dzīvajam uz zemes. Vebstera kunga osta izjauks lielu un nepieciešamu smalkā mehānisma daļu.

Cilvēki zālē sakustējās. Ļaudis galerijā sāka sačukstēties. Senators Cendlers uzsita ar āmuru.

- Vēl es gribu uzsvērt, kungi, - Beverlija turpināja, - ka esmu redzējusi zemi, kuru Vebstera kungs paredzējis putnu rezervātam, un uzzināju, ka Vebstera kunga padomnieks ieteicis viņam neizmantot šo zemi ostas vajadzībām, jo tā šim nolūkam ir nederīga. Bet, kā es vēl uzzināju un uzrakstīju savā ziņojumā, šī zeme ir arī pilnīgi nepiemērota putniem!

Zeme, kurā viņš gatavojas iekārtot ostu, tūkstošiem gadu jau ir putnu apmešanās vieta, tie ir purvi un paisuma un bēguma līči, kur dzīvo putni. Bet tā zeme, kuru viņš gatavojas “atdot” putniem, nav derīga ne cilvēkiem, ne putniem, tā ir tikai dabiska barjera Kalifornijas piekrastei.

Kungi, es iesaku uz visiem laikiem likt mieru šai zemei un Vebstera kungam kompensēt ieguldījumu un peļņu. Mans fonds kopā ar citām organizācijām, kas domā tāpat, ir gatavi vākt līdzekļus, lai izpirktu zemi mūsu planētas labā!

Hailendas jaunkundze bija lūgusi Bobu Meningu aizbraukt ar rolsroisu uz Santabarbaru. Džonass Bjūkcnans tagad sēdēja mašīnas pakaļējā sēdeklī un gaidīja Bcverlijas privāt-lidmašīnas nolaišanos.

Ja tā padomā, cik apbrīnojami bija pavērsusies dzīve kopš tā laika pirms deviņiem gadiem, kad Džonass sēdēja pie bāra krēslainā restorānā, nopētīdams jaunu, gaišmatainu sievieti pie stūra galdiņa. Džonass atcerējās, kā viņš pirms tikšanās bija šaubījies, vai vēlas kļūt par Bcverlijas Hailcndas klienti. Tad viņš atcerējās neapmaksāto īri un nolēma, ka runās ar Hailcndas jaunkundzi. Ja nu būtu piecēlies un aizgājis? Dažbrīd viņš pat nobijās, iedomādamies, cik gan tuvu bijis sava mūža muļķīgākajam solim.

Taču viņš bija rīkojies ļoti gudri. Viņš sāka strādāt pie Beverlijas Hailcndas un kopš tā laika vairs pat neatskatījās atpakaļ.

Kad Džonass pirms divpadsmit gadiem aizgāja no policijas, tad viņa vienīgā vēlēšanās bija dzīvot bez raizēm. Jā, to viņš bija panācis - Austrumlosandželosas pastnieka dēls! Džonasarn Bjūkenanam klājās labi - viņš sūri strādāja, bija uzticīgs savai darba devējai un saņēma lielu algu. 1976. gadā viņš sāka strādāt “Hailcndas uzņēmumos”, slēdza savu biroju Mclrozā, atdeva savu klientu sarakstu citam detektīvam un pārcēlās uz moderno, melnstikloto ēku Vilšīrā, kur viņam bija kabinets, iekārtots vienā samtā, un personiskā sekretāre. Kopš tā laika viņš strādāja tikai un vienīgi Beverlijai Hailendai -par kompānijas drošības dienesta šefu un Beverlijas jaunā īpašuma teritorijas drošības sistēmas vadītāju Beverlihilzā. Džonass nodarbojās arī ar izmeklēšanu korporācijas un Beverlijas personiskām vajadzībām, piemēram, viņš izpētīja Ēr-vinga Vcbstera jahtu ostas projektu un urķējās Denija Makc-ja finansu afērās. Tagad Džonasarn bija privātdetektīvi, kas strādāja viņa labā, viņi bija izvietoti pa visu Kaliforniju un Dienvidaustrumos, lai turpinātu Hailendas jaunkundzes mātes un māsas meklēšanu. Ar Džonasa pēdējās izdomātās taktikas palīdzību viņa cilvēks Santabarbarā beidzot atrada Naomi Bērgesu. Citādi viņi laikam nekad neatrastu Bcverlijas māti.

Jā, patiesi, Džonass domāja, vērojot pazīstamās, mazās lidmašīnas nolaišanos un braucienu pa skrejceļu, viņš nogājis garu ceļu kopš tām dienām Melrozas birojā, kad viens pats cīnījās par izdzīvošanu, nožēlojot, ka pametis policiju. Tagad viņš brauca ar mersedesu, dzīvoja dārgā mājā Koldvotcras kanjonā, viņam bija vairāk draudzeņu, nekā viņš spēja likt galā, viņš bija vīrietis, kurš “pasūtīja mūziku”. Džonass jau kopš zēna gadiem ticēja, ka dzīvē izsitīsies uz augšu. Viņam bija ass prāts, ielaspuikas attapība, koledžas izglītība un policista darbā iegūta atjautība. Džonass gan neuzskatīja, ka visu panācis pats, vajadzēja atzīt, ka puse veiksmes bija Hailendas jaunkundzes nopelns. Kad viņš pirms deviņiem gadiem uzņēmās viņai palīdzēt sameklēt māti un māsu, viņa atļāva Džo-nasam brīvi rīkoties. Viņa nerūca ne par naudu, ne metodēm, un Džonass varēja veikt meklēšanu tā, kā uzskatīja par vajadzīgu. Beverlijaari ticēja viņam. Viņš neatrada māsu un māti, bet cītīgi pūlējās, iedams pa viņu pēdām, un Hailendas jaunkundze to novērtēja. Viņa nekad nedusmojās, nedraudēja Džo-nasu atlaist, ja viņš drīzumā kaut ko nesameklēs; īstenībā Beverlija pat viņam pateicās par to mazumiņu, ko viņš uzzināja. Cauri laikam un gadiem tas bija nolādēti maz. Jā, tā tik ir sieviete, Džonass mēdza nodomāt - un pēdējā laikā turklāt pārāk bieži. Viņas dēļ Džonasam nācās mainīt domas par baltajām sievietēm vispār. Pirms deviņiem gadiem viņš atzina, ka Beverlija, būdama baltā sieviete, neizskatās slikti; tagad viņš uzskatīja, ka viņa ir īsta skaistule. Un ari gudra. Džonass pieredzēja, ko viņa ar savu iedvesmu paveica hamburgeru jomā. Beverlija ietekmēja ari viņu uz lielu sapņu īstenošanu. Savā ziņā Beverlija Hailenda bija ari attapīga - viņai piemita vienkāršas meitenes asais vērīgums. Džonass bieži brīnījās, kur viņa iemācījusies tik labi pazīt cilvēkus.

Bobs Mcnings izkāpa no automašīnas un gāja atvērt pasažieru puses durvis. Džonass skatījās, kā Beverlija tuvojas mašīnai. Megija, kura vienmēr bija visur klāt, devās uz lidostu, lai sagaidītu Beverliju lidojam atpakaļ mājās. Džonass nebrīnījās, ka Hailendas jaunkundze gribēja braukt viena. Džonass viņas vietā darītu tāpat.

- Paldies, ka piezvanīji, Džonas, - viņa teica, iesēdusies mašīnā, un Mcnings aizvēra durvis.

Ak Dievs, cik jauki viņa smaržoja! Kā zieds, kuram Džonass nezināja vārda. Beverlija, kā parasti, izskatījās nevainojami, ne matiņš nebija atrisis, ne mazākās burzījuma vielas apģērbā. Džonass zināja, ka Beverlija Hailenda ir četrdesmit gadus veca, viņš bija redzējis Beverlijas dzimšanas apliecību, bet citādi to nevarēja ne nojaust.

- Ka noritēja noklausīšanās? - viņš jautāja.

- Labi, Džonas. Manuprāt, mēs uzvarēsim. Paldies, ka tu tik rūpīgi izdarīji izmeklēšanu! - Beverlija uzsmaidīja -skumji, kā Džonasam šķita. Tad viņa klusi teica: - Aizved mani, lūdzu, pie manas mātes!

Tā bija protestantu kapsēta. Ne Beverlija, ne viņas māte nebija reliģiozas, bet Beverlija priecājās, ka tomēr kāds ir parūpējies Naomi Bērgcsu guldīt svētītā zemē. Uz kapakmens stāvēja vienkāršs uzraksts: NAOMI BĒRGESA, 1916 — 1975. DUSI MIERĀ!

Beverlija notupās un izrāva nezaļi no zāliena. Pār viņas vaigu noslīdēja asara.

“1975. gads. Es tad jau meklēju tevi. Mēs bijām tik tuvu. Gandrīz simts jūdžu atstatumā. Mēs redzējām vienus un tos pašus saulrietus pār to pašu okeānu; jutām tos pašus lietus un vējus; lasījām vienas avīzes un klausījāmies to pašu mūziku. Piedod, ka atradu tevi par vēlu...”

Džonass no mašīnas vēroja Bcverliju, domās šaustīdams sevi, ka nebija atradis Beverlijas māti agrāk. Viņš atdotu visu, lai spētu Beverlijas jaunkundzei uzdāvināt vismaz pāris pēdējo dienu kopā ar māti. Bet Naomi Bērgesa slēpās no policijas, lai tikai viņu neatrastu. Pēdējos divos gados viņš neko nespēja uzzināt un tāpēc nolēma rīkoties radikālāk un efektīvāk. Vispirms viņš lika detektīviem pārskatīt nāves ga-dījumu sarakstus - tas nevainagojās panākumiem, un tad viņš lika izskatīt visas Kalifomijas kapsētas; tas tika darīts uz labu laimi, bet nekas cits jau vairs neatlika.

Un tas izdevās. Kad Džonasam piezvanīja un pateica, ka Naomi Bērgesa apglabāta Santabarbaras kapsētā, viņam šķita, ka nespēs to pārdzīvot. Tas nu bija pats pēdējais, ko Džonass gribēja paziņot Beverlijai.

Viņš noskatījās, kā Bcverlija nāk atpakaļ uz automašīnu. Agrāk viņš bija lielījies, ka sievietes asaras viņu neaizkustina. Likumam bija viens izņēmums. Tagad viņš tikko valdījās, lai nelēktu laukā no mašīnas un neapskautu Beverliju.

Bobs Menings vadīja lepno rolsroisu pa Santabarbaras ielām, garām bagāto pilīm un koledžas studentu kopmītnēm, līdz piebrauca pie veca viktoriāņu stila nama, kas bija mazliet līdzīgs Heizclas mājai Sanantonio. Bet šis nams nebija spoži apgaismots un pa tā logiem neplūda skaļa mūzika, arī automašīnas pie tā nestāvēja. Ēka bija noplukusi, ar dzeltenu mauriņu un vecu vīģes koku, kas birdināja augļus uz grantainā ceļa. Sētas pusē plandījās izžauta veļa: daži mazuļi spēlējās smilšu kastē, viņus pieskatīja paguruša izskata sieviete.

Beverlija tūlīt nekāpa ārā no mašīnas. Viņa sēdēja un raudzījās laukā pa logu uz pēdējo vietu, kur bija dzīvojusi viņas māte. Virs durvīm rēgojās izbalojis uzraksts: SV. ANNAS PATVERSME SIEVIETĒM.

Beverlija devās augšā pa izdilušām koka kāpnēm. Ārdurvis stāvēja vaļā. Mājā skanēja sieviešu balsis. Kāda dziedāja, cita smējās, viena raudāja. Zvanīja telefons, bet neviens neatsaucās; činkstēja zīdainis; televīzija rādīja “ziepju operu”. Beverlija iegāja iekšā un pavērās apkārt. Gaitenī uz galdiņa stāvēja lapeles par mīmu teātri, pamfleti, literatūra par dažādām žēlsirdības programmām, apraksti par pašnāvībām un narkotiskajām vielām. Pie sienas uz ziņojumu dēļa bija piesprausts dienas režīms un nezin kad nodrukāts uzraksts: CILVĒKS NEKAD NEVAR BŪT NEVĒRTĪGS.

- Vai jūs ko vēlaties?

Beverlija pagriezās un ieraudzīja gaitenī stāvam jaunu sievieti. Viņa bija ģērbusies džinsos, T veida krekliņā, un uz rokām viņa turēja bērnu. Zem vienas acs rēgojās zilums, un piere bija pārsieta.

- Lūdzu, vai varētu satikt reverendi Dreiku?

- Protams! - jaunā sieviete atteica. - Tur ir kabinets. Pagaidiet viņu tur iekšā.

Beverlija iegāja mazā telpā, kurā atradās netīrs galds, vecs metāla skapis un senlaicīga Remingtona rakstāmmašīna melnā un zeltā. Sienas bija nolīmētas ar sieviešu un visāda vecuma bērnu fotogrāfijām, apliecībām, vēstulēm un citiem papīriem, kas jau bija nodzeltējuši un atlocītām malām. Virs galda karājās vienkāršs krusts, tam blakus reliģiska glezna-Svētā Anna.

Džonass bija atradis šo vietu. Kapsētā viņš bija izjautājis cilvēkus un uzzinājis, ka Naomi Bērgesu palīdzējusi apglabāt reverende Drcika un ka révérende vada sieviešu patversmi.

Reverende Drcika nodibinājusi šo namu pirms piecpadsmit gadiem, pati visu organizēja, paļaudamās galvenokārt uz vietējiem ziedojumiem. Pat bez tā, ko Džonasam izdevās noskaidrot, bija acīm redzams, ka tnāja ir ļoti nabaga.

Bet tā bija devusi pajumti Beverlijas mātei. Te viņa dzīvoja savus pēdējos mūža gadus.

-Sveicināta! - atskanēja balss durvīs. - Esmu reverende Dreika. Vai varu jums kā palīdzēt?

Bcverlija ieraudzīja sievieti, kuru Džonass viņai jau iepriekš bija aprakstījis. Mērija Dreika, baznīcas ordinēta mācītāja, protestante, bija apmēram piecdesmit gadus veca, slaida, pilnīgi nosirmojusi, zilos džinsos un T veida krekliņā, it kā tas būtu šī nama formastērps. Vienīgā atšķirība - šai sievietei ap kaklu bija liels krusts.

- Mani sauc Bcverlija Hailenda. Ceru, ka gaidījāt mani.

-Ak jā, Hailendas jaunkundze! Lūdzu, apsēdieties! -

Mērija Dreika runāja, mazliet aizelsdamās, it kā tikko būtu skrējusi vai sparīgi apdarījusi mājas soli. - Kad Melānija pateica, ka mani kāda veļas redzēt, turklāt ne jau lūdzēja pēc pajumtes, es lūdzu Dievu, kaut ierastos cilvēks, kas ir ar mieru ziedot! Tuvojas Pateicības diena, kad mums ir atvērtas durvis un brīvas pusdienas visiem. Man vēl jānopērk simts tītaru, bet naudas nav! - Mērija Dreika plati smaidīja, un viņas seja saraucās tūkstoš krunciņās. - Varbūt jūs varētu kaut ko ziedot? Tā, - viņa salika rokas uz galda, - kā es varu jums palīdzēt?

Bcverlija īsi pastāstīja par gadiem ilgo mātes meklēšanu, kas nu ir beigusies kapsētā.

- Jā, mīlā Naomi! Mēs visi skumām, kad viņa nomira. Tomēr tas nebija nekāds pārsteigums. Viņa pie mums atnāca ļoti slima. Jūsu māte bija alkoholiķe, vai jūs to zinājāt?

- Es nojautu. Droši vien viņa tāda bija jau manā bērnībā, lai gan es neatceros.

- Naomi visu laiku runāja pārjums. Bet, cik es atceros, viņa sauca jūs par Reičelu. Viņa ar jums ļoti lepojās un zvērēja, ka jums dzīvē veicies. Es bieži domāju, kāpēc viņa jūs nemeklēja, taču mēs šeit neuzdodam jautājumus. Daudzas sievietes slēpjas no vīriem vai tēviem, kuri viņas vajā, un nevēlas tikt pazītas.

- Pastāstiet, reverende Dreika...

- Lūdzu, sauciet mani par Mēriju! Daudzi jūtas neērti, ka esmu ordinēta mācītāja. Man nav savas baznīcas. Draudze, no kuras es nācu, nevarēja pierast pie manis. Kaut kādu iemeslu dēļ cilvēkus uztrauc, ja mācītājas ir sievietes. Nevaru iedomāties, kāpēc. Nekur Bībelē nav rakstīts, ka sievietes nedrīkstētu būt mācītājas.

Viņa pasmaidīja dzīvespriecīgu smaidu, kas modināja uzticību, un Bevcrliju mierināja doma, ka viņas māte pēdējos gadus pavadījusi šīs sievietes sabiedrībā.

- Pastāstiet, Mērija, kā manai mātei Šeit klājās, es ļoti gribu to zināt.

Mērija nopūtās un atslīga krēslā.

- Naomi ieradās galīgi nomocījusies. Pēdējais vīrietis, ar kuru viņa kopā bija dzīvojusi, pret viņu ļauni izturējies. Jūsu māte tik ļoti prata mīlēt, bet viņa saistījās ar tādiem vīriešiem, kas viņu pazemoja. Tas gan ir parasts stāsts šajās sienās. Toreiz mūsu telpas bija pārpildītas... tas laikam bija tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrajā gadā. Gultu nepietika. Gulēja pat uz krēsliem. Jūsu māte teica, ka viņai esot vienalga. Viņa bija tik izmisusi un nomocījusies, ka gribēja vienīgi gulēt. Viņa iekārtojās virtuvē - guļammaisā.

Beveriija, galvu nodūrusi, skatījās sev uz rokām.

- Viņa šeit dzīvoja trīs gadus, - Merija Dreika sirsnīgi turpināja,-un pa to laiku mēs visi viņu iemīlējām. Viņa gatavoja mums ēst. īsta Dieva dāvana! Kādreiz es pati to darīju, bet man ne visai padodas. Jūsu māte gatavoja pasakainus hamburgerus!

Mērijas smaids kļuva vēl laipnāks.

- Naomi piemita arī daudzas citas labas īpašības. Viņa tā vien meklēja iespēju mīlēt. Daudzas sievietes pie mums ierodas slimas vai savainotas. Ja ir smagāki gadījumi, es vedu viņas uz slimnīcu. Pirms daudziem gadiem es strādāju par medicīnas māsiņu, un man ir labs medicīnas aprīkojums. Jūsu māte uzņēmās rūpes par slimajām, apkopa viņas, drošināja, ieteica neatgriezties pie vecās dzīves - lai gan diemžēl lielais vairums to dara. Jūsu māte šajā namā bija kā tāds mīlošs, dzīvinošs spēks. Mums vēl šobaltdien viņas ļoti pietrūkst.

Beverlija noslaucīja asaras no vaigiem.

- Pastāstiet man par savu māju!

Mērija Dreika pastāstīja, ka viņa, kā izrādījies, bijusi nevēlama konservatīvajā draudzē, tāpēc ķērusies pie uzdevuma, kuru jau sen lolojusi savā sirdī, - izveidot patversmi vajātām sievietēm. īres maksa bijusi ļoti zema, un viņa saņēmusi apkārtnes iedzīvotāju ziedojumus. Bet atklājies, ka trūkumcietēju sieviešu ir ļoti daudz, un mājā pieticis vietas tikai ierobežotam skaitam, turklāt daudzas, kas ierodas, ir grūtniecības stāvoklī vai ar bērniem, nobijušās, bez graša kabatā, bieži vien pat bez lieka apģērba gabala, tikai ar to, kas mugurā.

- Mēs saņemam daudz lietotu apģērbu, - Mērija skaidroja, - man avīzē ir laukums sludinājumiem, tur es lūdzu cilvēkus atdot mums vecās drēbes. Diemžēl mana mazā pajumte nevar atļauties tā reklamēties kā Pestīšanas armija un “Labās vēsts” draudze. Kad ļaudis ziedo naudu, viņi pirmām kārtām atceras organizācijas, kas ir vairāk pazīstamas. Tomēr mēs cenšamies. Pilsētā ir psiholoģe, kas divus vakarus nedēļā pieņem par velti. Man ir draugs ārsts, kurš nāk palīdzēt. Kā redzat, Hailendas jaunkundze, ziedot var dažādi. Mums nepieciešams, lai cilvēki ziedotu savu laiku, naudu, prasmi, ēdienu, drēbes - pat bērnu autiņus!

Iezvanījās telefons. Mērija pacēla klausuli un tik ātri runāja, ka Bevcrlijai bija jādomā-viss, ko šī sieviete dara, notiek steigā. Beigusi sarunu, Mērija Drcika paskaidroja:

- Zvanīja no veikala par maniem tītariem! Viņš varot ziedot tikai piecdesmit! Bet man vajag simtu! - Viņa smaidīja. - Hailendas jaunkundze, kad runa ir par manu meiteņu ēdināšanu, es metu kaunu pie malas. Sakiet, lūdzu, - vai atradīsiet iespēju nopirkt mums tītarus?

- Protams!

Pa durvīm ieskrēja jauna sieviete.

-Reverer.de Mērija! Sindijai sākas kontrakcijas!

- Ak ārprāts! Lūdzu, atvainojiet mani uz brīdi!

Gaidīdama Mēriju Drciku atgriežamies, Bevcrlija izņēma

čeku grāmatiņu un skatījās uz to. Viņajuta sev visapkārt veco māju, vecās smakas, trauslās cerības un sapņus. Te bija kaut kas līdzīgs Heizelas mājai: sievietes te cieta un varētu pastāstīt līdzīgus dzīvesstāstus kā viņas māsas toreiz - sen, sen. Tad viņa domāja par savu māti, kas nobijusies slēpās no policijas, meklēdama patvērumu. Kā viņa jutās, kad bija nodūrusi vīrieti, kuru mīlēja, bet nevarēja vairs izturēt viņa pazemojumus, kad bija aizbēgusi vientuļa un nelaimīga?

Bevcrlijai aizžņaudzās kakls. Acis pieplūda ar asarām. Ja es būtu tevi atradusi! Es tevi būtu aizvedusi mājās! Tu būtu atveseļojusies! Mēs varētu sapņot kopā - tā kā toreiz, sen, sen...

Mērija Drcika, atnākusi atpakaļ kabinetā, atkal bija bez elpas.

- Nabaga Sindija! Viņai dzimst pirmais bērns, un viņa ir pārbijusies. Nav viņai nekādu kontrakciju! Tikai vēders ap-sāpējies. Viņai ir tikai piecpadsmit gadu, un viņa ir patstāvīga jau kopš vienpadsmit gadu vecuma. Kāds žēlsirdīgais samarietis atveda viņu pagājušajā mēnesī uz šejieni, kad viņa apturēja mašīnas uz Krasta maģistrāles. Viņa piedāvāja seksu par ēdienu.

Mērija paskatījās uz savu ciemiņu, kura klusi raudāja, slaucīdama asaras kabatlakatiņā.

-Jūsu māte tagad ir pie Dieva, Hailendas jaunkundze, -Mērija Dreika sirsnīgi mierināja Beverliju. - Viņa noteikti ir saņēmusi Dieva svētību, esmu par to pārliecināta. Viņa ilgi nemocījās: pēdējā stundiņa pienāca viegli. Un apkārt bija cilvēki, kas viņu mīlēja.

Beverlija norija asaras un noslaucīja acis ar kabatlakatiņu.

- Nespēju ne pateikties par to, ko esat darījusi viņas labā. - Beverlija izņēma no somiņas mazu zelta pildspalvu un noņēma tai uzgali. - Sakiet man - vai daudzas sievietes nāk piejums pēc palīdzības?

- Vairāk, nekājūs varat iedomāties. Turklāt viņu skaits aug. Daudzas man jāatraida. Gluži vienkārši nepietiek vietas. Es viņām meklčjujaunu pajumti. Daži pilsoņi man reižu reizēm pilsētā palīdz. Man ir vienošanās ar vairākām patversmēm. Cenšamies izlīdzēt cita citai.

- Cik gultu jums vēl vajag, kā jums šķiet?

Mērija iesmējās.

- Vismaz desmitreiz vairāk, nekā man ir! Tālāk pa šo ielu ir veca, pussagruvusi māja, kuru es mēģinu dabūt sev. īpašnieks to jau sen grib pārdot, bet nav pircēju. Es cenšos viņu pierunāt, lai ļauj to izmantot apmaiņā pret remontu. Viņš ir stūrgalvīgs, vecs muļķis, bet nu jau sāk padoties! Laikam atdos māju, lai tikai es lieku viņu mierā! Ja es ko esmu nolēmusi, tad neatkāpjos no uzsāktā!

- Uzrakstīju jums šo te, - Beverlija teica, pasniedzot čeku, - nezinu, vai jums ir konts bankā uz Svētās Annas patversmes vārda.

- Paldies, Hailendas jaunkundze! Jūs nākat kā saukta uz manām lūgšanām.

Beverlija piecēlās un izstiepa roku.

- Man jāiet. Paldies, ka atradāt laiku, lai parunātos ar mani! Pēc tik daudziem gadiem, kopš es meklēju māti...

Mērija Drcika saņēma viņas roku un cieši paspieda.

- Es zinu. Es jūs saprotu. - Viņa turēja čeku un smaidīja. -Labais Dievs darbojas tik noslēpumaini. Vispirms viņš atveda Naomi Bērgesu uz šo māju, pēc tam - meitu. Ar šo naudu, Hailendas jaukundze, mēs pagatavosim labas Pateicības dienas pusdienas sievietēm, kuras citādi...

Viņa mulsi skatījās uz čeku.

Tad viņa lēni apsēdās un nočukstēja:

—Svētais Dievs debesīs! - Viņa pavērās uzBeverliju un jautāja: - Vai es sapņoju, vai šis čeks ir par piecsimt tūkstošiem dolāra?

- Es gribu, lai jūs uzceļat jaunu namu. Uzceliet to tieši tādu, kā vēlaties, modernu, mīlestības pilnu, lai tur varētu atrast pajumti visas sievietes, kam tas ir nepieciešams. Noalgojiet tik lielu personālu, cik jums nepieciešams, un padariet to par patvērumu sievietēm, kur viņas var atveseļoties no savām nelaimēm. Esjums atsūtīšu palīgā juristus, lai visu noorganizētu. Vai spēsiet paveikt ?

- Vai es spēšu to paveikt? - Mērija Dreika izsaucās, skatīdamās uz čeku un kratīdama galvu. - Skaidrs, ka spēšu! -Acis viņai sariesās asaras. - Lai slavēts Dievs un viņa žēlastība...

Kad viņas pēc brīža izgāja ārā pie rolsroisa Sudraba Mākonis, kam apkārt, kautrīgi skatīdamies, stāvēja bērni un jaunā sieviete, Beverlija jautāja:

- Sakiet, Mērija, - kā jūs to uzsākāt? Kāpēc izvēlējāties taisni šo darba lauku?

Mērija paskatījās saulē un samiedza acis.

- Es pirms daudziem gadiem biju precējusies. Vīrs mani pastāvīgi sita. Nezinu, kāpēc es ar to samierinājos, bet tā tas bija. Tad vienu nakti viņš piedzērās un ar dūri iesita dēlam. Es paņēmu zēnu un aizbēgu. Atradu patversmi, kuru uzturēja garīdznieks. Tur es atradu Dievu un savu aicinājumu.

- Un jūsu dēls?

- Sitiens pa galvu bija izraisījis neatgriezeniskas pārmaiņas smadzenēs. Viņš atrodas ārstniecības iestādē. Viņam

f y 9

ir trīsdesmit gadu, un viņš pat nezina, kā viņu sauc.

Pie automašīnas Mērija saņēma Beverlijas rokas. Acis viņai bija valgas.

- Varbūt es uzsāku šo misiju, lai izpirktu to grēku, nezinu. Bet es zinu, ka šodien Dievs atveda jūs kā atbildi uz manām lūgšanām. Jauno patversmi es nosaukšu par Beverlijas Hailendas pajumti sievietēm.

- Nē, es gribu, lai to nosauc par Naomi Bērgesas patversmi sievietēm. Mana māte tā arī nerada cieņu dzīvē, lai viņai tā beidzot tiek pēc nāves.

37

Operāciju zāles spilgtās ugunis krita pār nejutīgo ķermeni, kas bija apklāts ar zaļiem palagiem. Valdīja pilnīgs klusums, zumēja vienīgi anesteziologa aparāts un vienmērīgi pukstēja sirds monitors. Pie operāciju galda stāvēja četri cilvēki - viņi bija ģērbusies zaļos uzsvārčos, ar baltām papīra maskām uz sejas. Garākais no viņiem, ķirurgs, tā svīda, ka ik pēc brīža māsiņai bija jāslauka viņa piere ar auduma gabaliņu. Gaisā jautās sasprindzinājums. Katra ķirurgu brigādes locekļa acīs vīdēja bailes. Ja ievērojamais pacients nomirs, viņu skatieni pauda, notiks starptautisks skandāls.

- Skalpeli! - teica ķirurgs.

Māsiņa to pasniedza. Viņš paņēma to rokā, sagatavojies griezt stingro miesu.

- Pagaidiet! - iejaucās ārste Markusa no savas vietas kaktiņā. Viņa piegāja pie galda, izņēma ķirurgam no rokas skalpeli un teica: - Ne jau tā es jums rādīju turēt skalpeli. Ak kungs, jūs taču negriežat sālāmi!

- Pie velna, vai nav vienalga! - iekliedzās ķirurgs. - Kāda tam nozīme?

- Ir gan nozīme! - Linda kliedza pretī un nometa skalpeli uz grīdas.

- Izgriezt, - atskanēja nogurusi balss. - Izgriezt, izgriezt, izgriezti Ārste Markusa! Vai drīkstu jūs uz mirklīti?

Linda uzmeta vīrietim ķirurga tērpā vēl vienu skatienu, pagriezās uz papēža un izgāja no dekorācijām.

- Ārste Markusa, mīļā! - Režisors piegāja viņai klāt un saņēma viņu aiz elkoņa. - Saprotiet taču, ja jūs turpināsiet jaukties iekšā, mēs šo skatu nekad nebeigsim.

- Viņš ir idiots! Tā netur ķirurga nazi. Vajadzīgs prasmīgs tvēriens. Cik reižu man viņam tas jārāda?

- Mīlā ārste Markusa, - režisors klusi teica, pastumdams viņu tālāk no filmēšanas grupas. - Vai nav vienalga? Tas ir tikai televīzijas šovs.

Linda izmisusi viņu uzlūkoja.

- Klausieties! Bērijs Grīns ir noalgojis mani par tehnisko padomdevēju. Ja jūs nepieņemat manus padomus, tad kāpēc es šeit atrodos?

- Nu, nu, nomierinieties...

Linda pagriezās un devās prom.

Linda dzīvoja Malibu, mājā, kas bija celta uz klints malas pie paša okeāna. Nākot paisumam, viņa juta, ka ēkas pamatus apskalo viļņi. Ūdens šļakstījās pāri koka klājienam ārpusē, un māju piepildīja jūras sāļā smarža. Tā bija veca, neliela māja tikai ar četrām istabām un maksāja pusmiljonu dolāru.

Māja drebēja vien aprīļa nakts vēsajā lietū, kad Linda gaidīja ierodamies Bcriju Grīnu. Klusais okeāns gluži vai aplenca māju, it kā būtu nolēmis to nopostīt. Okeāns dzīvoja savā mūžīgajā, nerimstošajā ritmā; tas uzrunāja Lindu, kad nāca lielie viļņi, un čukstēja atvadas, kad sākās bēgums. Linda staigāja pa viesistabu, kur Bēthovens sacentās ar jūras dziesmām. Linda iedomājās zemūdens pasauli apakšā, kur krabji un ūdenszāles taustījās gar viņas mājas pamatiem. Viņa domāja par daudzajām naktīm, kuras viņa pavadīja gultā, klausoties okeāna skaņās un apcerot savu vientulību.

Linda pati nebija velējusies savu vientulību - tā gluži vienkārši iznāca. Viņa bija gribējusi, lai izdodas abas īsās laulības, gribēja atrast cilvēku, kam sevi veltīt, bet vienmēr tā viņas dzīvā, alkstošā, seksuālā daļiņa sastinga no vīrieša pieskāriena. Intīmās attiecības tā arī nespēja pārdzīvot tādu ledu.

Linda paskatījās pulkstenī virs kamīna. Berijs Grīns bija piezvanījis pirms stundas, lūdza nesteigties ar lēmumu - jo Linda bija uzrakstījusi lūgumu atbrīvot viņu no piedalīšanās šovā “Pieci ziemeļos ” - un teica, ka gribot ar viņu aprunāties. Tā Linda uzaicināja Beriju pie sevis, savā dārgajā mājā lietus noskalotās Klusā okeāna maģistrāles krastā.

Tad viņa izdzirdēja atskanam durvju zvanu.

Berijs bija novietojis savu poršu blakus Lindas ferāri un stāvēja vieglajā aprīļa dūmakā ar saiņiem rokās. Viņš bija pieturējis pie Viscntcs pārtikas veikala un nopircis stekus, franču maizi un pudeli šampanieša - to Linda ieraudzīja, kad viņš izlika pirkumus uz mazās virtuvītes letes, bet viņa zināja Bet ija ciemošanās īsto iemeslu un kāpēc viņa bija Beriju uzaicinājusi.

Saruna par televīziju aizņēma piecas minūtes - Berijs pārliecināja Lindu palikt.

- Es tikšu ar viņiem galā, - Berijs solīja, abiem sēžot viesistabā pie kamīna un vērojot, kā lietus smagi sitas logā. -Es likšu viņam precīzi izpildīt tavus norādījumus. Tas ir gan viens ķēms!

Tad viņi saviesīgi papļāpāja, un Berijs tik piepildīja glāzes.

Linda centās atslābināties; viņa piespieda sevi smaidīt, klausīties un pa reizei iesmieties. Viņa ļāva iedarboties šampanietim. Galu galā, viņa nosprieda, nometusi kurpes un pavilkusi kājas zem sevis, Berijs Grīns bija pievilcīgs vīrietis. Viņš lieliski sadzīvoja ar savu varu. Viņš nebija ne skaļš, ne plātīgs, ne augstprātīgs - Berijs izmantoja savu varu klusiņām. Lindai tas šķita pievilcīgi.

Viņš bija arī asprātīgs.

- Vai esmu tev stāstījis par savu brālēnu Eibu? - viņš jautāja, kad šampanietis bija izdzerts un viņš ienāca no virtuves ar Lindas vīna pudeli rokās. Viņš apsēdās uz dīvāna Lindai blakus un atkal piepildīja glāzes.

- Eibs ceļoja pa visu valsti ar vilcienu guļamvagonā. Kādu vakaru viņš cenšas aizmigt - augšējā guļvietā, bet dzird, ka apakšā sieviete atkārto un atkārto: “Ai, cik es esmu izslāpusi, ai, cik es esmu izslāpusi!” Eibs vairs nevar aizmigt, dodas uz vilciena galu, piepilda papīra krūzi ar ūdeni, nes atpakaļ un izlej to starp aizkariņiem uz apakšējās guļvietas. Tad uzrāpjas augšā, ērti iekārtojas un jau laižas miegā, te atkal no apakšas atskan balss: “Ai, cik es biju izslāpusi!”

Linda pasmējās un pacēla glāzi. Viņa juta, ka vairs negrib ēst; gaļai būs jāpalick ledusskapī.

- Jā, - Berijs kiusu teica, palūkodamies apkārt. - Jauka māja. Varu derēt, ka tā tev maksāja krietnu summiņu!

- Apmēram. Bet es priecājos, ka to nopirku.

- Tu vari prasīt kaut miljonu, un to pagrābs, pirms tu būsi uzlikusi zīmi “Pārdod!”.

- Klints pamazām izskalojas. Nevienam gan tas nerūp. Reiz te visas mājas aizpeldēs uz Havaju salām.

- Vai tu esi bijusi Havaju salās?

- Lielajā Viktorijas slimnīcā Honolulu es biju interns.

- Vai tu nejoko? Kāpēc tu nolēmi kļūt par ķirurģi?

Lindai domās aizslīdēja acu priekšā ainas - operāciju zāles, ķirurgi, sāpīgas audu transplantācijas un ārsti, kas pūlas viņu sadaktcrēt pēc nelaimes gadījuma bērnībā.

-Laikam tādēļ, lai pierādītu, ka es to spēju. Mana labākā draudzene ir bērnu ārste, viņa gan gribēja kļūt par patoloģi, bet padevās ģimenes spiedienam un smadzeņu skalošanai Medicīnas akadēmijā. Sievietes, medicīnas studentes, stingri tiek vadītas tā saukto sieviešu specialitāšu virzienā- ginekoloģija, dermatoloģija, ģimenes ārstes.

- Mūsu dienās un mūsu gadsimtā?

Linda iesmējās.

- Mūsu dienās un mūsu gadsimtā. Sievietēm ārstēm joprojām klājas grūti, kaut arī pēdējos desmit gados ir izaugusi viņu pašapziņa.

- Atceros, kā manam dēlam bija jāiet pie vasaras nometnes ārsta. Viņam bija divpadsmit gadu, un, kad viņš atklāja, ka ārsts ir sieviete, viņš atteicās iet. Manā sieva pateica, ka viņai un viņa māsām gadiem ilgi bijis jāapmeklē ārsts vīrietis, turklāt bez kādas žēlošanās, tā ka tagad pienākusi puišu kārta! - Bcrijs iesmējās. - Viņš gāja ari, bet viņam tas nepavisam nepatika.

- Es nezināju, ka tu esi precējies.

- Neesmu. Izšķīros pirms desmit gadiem.

- Es arī esmu šķīrusies.

- Kāpēc?

- Neizdevās.

Abi apklusa. Linda skatījās kamīna liesmās, bet Berijs vēroja Lindu.

- Neticami, ka tu esi viena, - viņš maigi teica. - Tik skaista sieviete.

Linda pagrieza galvu un paskatījās uz Beriju. Lindai patika vērot, kā liesmu atspīdums rotaļājas ar viņa sejas vaibstiem.

- Es taču neesmu viena, vai ne?

Berijs pieskārās viņai.

- Nē. Neesi.

Linda smaidīja. Viņa jutās silti un sapņaini. Lietus, gandrīz vai rēkdams, pilnā sparā sitās pret jumtu. Okeāns šalkoja, un māja drebēja. Pasaule ārpusē bija auksta un naidīga, bet Lindas viesistaba - omulīga, droša, zeltaina spožuma piepildīta. Viņa atslāba.

Berijs pievirzījās viņai tuvāk. Viņš sāka Lindu skūpstīt, taču nevis steidzīgi un seksuāli, bet lēni un maigi, it kā neko vairāk nevēlētos. Lai gan, protams, ar to viņam nepietika. Drīz vien viņa roka paslīdēja Lindai zem blūzes; Linda apskāva Beriju. Viņa jutās tik jauki- viņa tiešām iekāroja Be-riju.

- Iesim guļamistabā, - Berijs čukstēja.

Lindas kalpotāja bija uzklājusi gultu, tāpēc ka parasti mēdza tā darīt, kad ārste Markusa vēlu pārbrauca mājās. Bet tagad izskatījās, ka Linda būtu to īpaši veicinājusi. Berijs iekvēlojās. Skūpsti kļuva steidzīgāki. Rokas kustējās drudžaināk, jau ar zināmu nolūku.

- Pagaidi... -Linda teica. Viņa piecēlās no gultas un izslēdza griestu lampu.

Berijs nostājās viņai aiz muguras, glāstīja viņas krūtis un skūpstīja kaklu. Linda juta, ka saspringst. Viņa piegāja pie bīdāmajām stikla durvīm un aizvilka biezos aizkarus, jo no lampas, kas dega ārā, telpā ieplūda gaisma. Guļamistaba ieslīga tumsā. Viņa apskāva Beriju. Skūpstīja viņu. Piekļāvās viņam klāt. Piespieda sevi ievaidēties.

Tad viņi steidzīgi izģērbās.

Bet, kad Lindas garās bikses bija novilktas un viņa palika apakšveļā, viņa pamanīja, ka vannasistabas naktslampiņa tomēr met zināmu atspulgu guļamistabā. Linda atrāvās no

Berija un aizvēra durvis. Tagad viņi atradās pilnīgā tumsā, un Berijs nevarēja viņu atrast.

- Linda! - viņš klusu uzsauca. - Mazliet gaismas tomēr derētu.

- Man labāk patīk tā, - viņa atteica un nogūlās gultā. Tagad viņa drīkstēja novilkt biksītes, un Berijs neko neredzēja, viņa bija pilnīgā drošībā no Berija skatiena. Tas bija vienīgais veids, kā viņa varēja mīlēties - pilnīgā tumsā. Linda pie tā bija pieradusi. Viņa zināja savu guļamistabu no galvas. Viņa zināja visu, kur kas atrodas - gulta, krēsls, televizora galdiņš.

Bet Berijs nezināja.

Linda izdzirdēja dobju būkšķi un Berija izsaucienu:

- Au! Nolādēts! Pirksts!

Linda piecēlās sēdus un pasniedzās pēc Berija.

- Nāc...

- Piedod, mīļā, - viņš atteica, - bet man vajag kaut ko redzēt.

Pirms Linda viņu paspēja atturēt, viņa izdzirdēja klikšķi -un guļamistaba pieplūda ar gaismu.

Linda iekliedzās un uzvilka sev virsū vilnas segu.

- Re nu, kur tu esi! - Berijs smaidīja un kāpa gultā. Bet, kad viņš gribēja Lindu apskaut, viņa saspringa.

- Kas noticis? - viņš jautāja.

Tad Linda saprata: nekas neiznāks. Viņa nespēja turpināt. Gaisma, Berija satriektais pirksts - nekas nebija pareizi. Seksuālā vēlme nozuda, tāpat kā tas bija noticis simtiem reižu agrāk intīmajā mīlēšanās brīdī. Tas notika pret Lindas gribu, pat ja viņa izmisīgi centās to pārvarēt. Viņas ķermenis viņu nodeva. Prāts gribēja mīlēties, bet augums sastinga. Tagad, iedomājoties Beriju Grīnu guļam viņai virsū, iegūstam viņu, Lindu pārņēma pazīstamās šausmas.

Berijs skatījās uz viņu.

- Linda, kas vainas?

- Piedod! - viņa nomurmināja.

- Piedot? Par ko?

- Es nespēju.

- Kāpēc ne?

- Nevaru, un cauri!

Berijs uzlika roku uz viņas kailā pleca, Linda sarāvās.

- Kas vainas, Linda? - viņš maigi atkārtoja. - Vai esmu vainīgs?

- Nē, es pati. Labāk ej tagad prom, Berij!

- Varbūt parunāsimies? Varbūt varam kopā kaut ko izdomāt?

Linda purināja galvu, nevarēdama izteikt ne vārda, dusmīga, aizskarta, pazemota un domās nosodīdama sevi, ka atkal pasteigusies.

38

Pāris pie blakus galdiņa strīdējās.

Džesikai neuzkrītoši gribējās palūkoties, kādi viņi izskatās.

Starp galdiņiem bija novietota milzu palma; Džesika mazliet pagrieza krēslu un paraudzījās cauri lapām. Vīrietis un sieviete, abi apmēram četrdesmit gadus veci, bija aizrāvušies karstā ķīviņā, un nedz vienu, nedz otru neinteresēja, vai kāds viņus dzird. Abi drausmīgiem vārdiem apvainoja viens otru. Sieviete teju, leju raudāja. Vīrietis bija savilcis rokas drebošās dūrēs. Pēc tā, ko viņi teica, Džesika saprata, ka pāris ir precējies. Jo runa bija arī par pusaudžiem bērniem un vienu, kas mācījās.pamatskolā.

- Kā tu spēj mums to nodarīt? - viņa dzirdēja vīrieti sakām. - Kā tu vari pēc astoņpadsmit laulības gadiem tā ņemt un aiziet? Kā mēs ar bērniem bez tevis iztiksim?-Tātad pāris šķīrās. Viņi šķīrās, jo viens bija iemīlējis daudz jaunāku un, kā Džesikai izklausījās, vēlējās sākt citu dzīvi. - Es vel neesmu tik veca, - sekoja paskaidrojums. - Mūžam man nebūs četrdesmit trīs gadi. Un es tevi vairs nemīlu.-Vīrietis atbildēja aizsmakušā balsī; - Tu sevi padari par muļķi, pamezdama mani ar divdesmit gadus jaunāku. Lūdzu, nepamet mani! -

Sekoja pēdējais lūgums, un Džesika apmulsusi ātri sagriezās taisni, saprotot, ko izdzirdējusi, tātad sieva pameta vīru jaunāka vīrieša dēļ.

-Džesika! Vai tu jau izvēlējies?

Viņa paskatījās uz vīru. Četrdesmit gadus vecs un ļoti izskatīgs. Restorāna sveču gaisma tik burvīgi atmirdzēja viņa viegli iesirmajos matos.

- Es, ak... - viņa stostījās, atvērdama ēdienkarti.

Džons pievērsās trešajam pie galda sēdošajam, tas bija

vīrietis, kurš Džonam bija vajadzīgs biznesa darījumā. Džons viņam teica:

5

-Manai sievai patīk slepeni noklausīties svešas sarunas.

-Mani tikai interesē cilvēku daba, - Džesika aizstāvējās.

Džons iesmējās.

- Atzīsties nu, Džesa! Tu esi ziņkārīga.

Pienāca oficiants havajiešu sērfotāja kreklā un šauros šortos un uzsmaidīja Džesikai platu, pavedinošu smaidu.

- Ko pasūtīsiet?

Viņš varētu strādāt “Taurenītī”, Džesika nodomāja. Viņš ir lielisks.

- Džesika? - Džons jautāja. - Mēs gaidām! Ko tu vēlies?

Viņa paskatījās ēdienkartē.

- Man, lūdzu, ribiņas ar ceptiem kartupeļiem.

- Ko kundze vēlas uz kartupeļiem? Sviestu, krējumu, siera mērci?

Džons viņu pārtrauca:

- Dodiet dāmai kartupeļu vietā tomātu daiviņas. - Viņš uzsmaidīja Džesikai.

Džesikas seja sāka kvēlot. Viņa aizgriezās, tēlojot, ka pēkšņi ieinteresējusies par laivām ārā, līcī.

“Taurenītis”...

Viņa tur vairs nebija gājusi. Pēc tā mežonīgā vakara ar sapņu kovboju. Daļēji tāpēc, ka bija ļoti aizņemta, jo kopš veiksmīgās Latrīcijas Braunas lielas Džesikas un Frecla telefoni ne mirkli neapklusa; firma “Mortons un Frcnklina” tagad bija uzņēmušies saistības ar vairāk klientiem, nekā paši tika galā, un nu viņi meklēja jaunus advokātus un gatavojās paplašināt savu darbības loku. Džesika turējās pa gabalu no “Taurenīša” arī cilu iemeslu dēļ, tas bija saistīts ar sajūtu, kāda viņai bija dienām ilgi pēc ciemošanās kovboju krodziņā.

Vakars ar “Loniju” bija pasakains. Kā sapnis. Brīdi pēc tam viņa jutās viegli, gaisīgi un pati ar sevi apmierināta. Kad pirmā eiforija norima un Džesika atkal atgriezās reālajā pasaulē, viņa sāka izjust šaubas un neziņu. Džesika mulsa - kā viņa varējusi tik brīnumaini mīlēties ar vīrieti, kuru nemīlēja! Un vēl viņa nobijās. Viņa baidījās, jo juta vainas apziņu. Tā bija katoliskā sirdsapziņa, no agrās bērnības mūķeņu un mācītāju iedzītās bailes no elles. Viņa bija apgrēkojusies.

Tā Džesika vairs nespēja atgriezties “Taurenītī” un nolēma tur neiet, iekams nebūs izpratusi savas sirds un prāta vēlmes.

-Tadjau jūs pazīstat daudz slavenu cilvēku, Frenklina kundze.

Džesika paskatījās pāri galdam uz vīrieti. īsu mirkli viņa nespēja atcerēties viņa vārdu. Džesiku pārņēma šausmas. Džons būs nikns. Viņš tik ļoti bija uzsvēris, cik nozīmīgas ir vakariņas, cik svarīgi bija atstāt labu iespaidu uz šo vīrieti, kurš varēja ienest lielu naudu Džona firmā un kurš uzsvēra, ka saistās tikai ar kārtīgiem ģimenes cilvēkiem.

Kaut kāds skandināvu vārds... Viņa paskatījās uz Džonu, pirms atbildēja.

- Mani klienti gan ir tā saucamie aizkadra cilvēki... -Džesika paņēma mai tai dzērienu, - Rasmusena kungs. Scenāristi, aģenti, administratori - tikai daži ir sabiedrībā pazīstami.

Vīrietis iesmējās un teica:

- Mana sieva kā neprātīga aizrāvusies ar seriālu “Pieci ziemeļos”. Tā Latrīcija Brauna katrā ziņā ir laba aktrise. Es izlasīju visu par to, kā jūs aizstāvējāt viņas palikšanu seriālā.

Džesika juta pieaugam Džona nepatiku. Kaut ari viņš bija ērti iesēdies krēslā un izklaidīgi maisīja kokteili, tomēr viņa juta vīra aizkaitinājumu.

- Mans darbs nav nemaz tik izcils, kā varētu likties. Parunāsim par kaut ko interesantāku!

Abi vīrieši pievērsās citiem tematiem - par maratona skriešanu, par sirds pārslodzi un konkurējošo firmu, bet Džesika sēdēja un klusēja, darīdama tieši to, ko no viņas gaidīja: tēloja Džona skaisto, mīļo sieviņu.

Un viņa ļoti gribēja atrasties tālu prom no šejienes.

- Frenklina kundze, ko jūs domājat par šo Deniju Ma-keju? Vai viņam izdosies likt līdz Baltajam namam?

- Es gribētu viņu tur redzēt, - Džons atbildēja Džesikas vietā. - Manuprāt, viņam ir labas izredzes. Mēs noteikti balsosim par viņu.

- Es gan nedomāju to darīt, - Džesika atteica. - Man nepatīk Denijs Makejs.

- Kopš kura laika tu interesējies par politiku?

Vienmēr esmu interesējusies. Tas tikai esi tu, kurš uzskata, ka ne.

Pienāca jaunais oficiants, un Džons atteicās no deserta sev un sievai.

Kad viņi bija padzēruši kafiju un Džons maksāja, Rasmusena kungs vērsās pie Džesikas.

- Vai nevarat dabūt Latrīcijas Braunas autogrāfu manai

sievai?

Pāris, kurš aiz palmas asi strīdējās, piecēlās un izgāja no restorāna. Sieva raudāja.

- Džon, - Džesika iesāka, kad viņi brauca pa Klusā okeāna piekrastes maģistrāli, - Džon, mums jāaprunājas.

- Protams, mīļā! Par ko tu gribi runāt?

Džesika skatījās ārā pa logu. Pār maģistrāli klājās bieza migla: līkumi varēja būt bīstami, bet Džons šajā posmā viegli vadīja “BMW”. Te bieži notika nelaimes gadījumi.

- Džon, mums jāaiziet pie laulību konsultanta.

- Ko? - Džons aši uzlūkoja sievu, un tad viņa skatiens tūlīt atkal pievērsās ceļam. Viņš iesmējās.-Laulību konsultants! Kam?

- Es... manuprāt, ar mums nav labi.

- Nē, viss ir labi, par to nav nekādu šaubu! - Džons paplikšķināja viņai pa ceļgalu. - Tu tikai esi nogurusi.

- Džon, mums vajadzīga palīdzība. Ja es sarunāšu tikšanos, vai tu nāksi man līdzi?

- Nē. Tā esi tu, kas domā, ka mums ir problēmas. Tu arī ej!

Pēc vīra balss toņa Džesika bija sapratusi, ka temats ir izsmelts. Viņa arī negribēja uz bīstamā ceļa uzsākt strīdu. Tā viņi klusēdami pārbrauca mājās, un Džesika taisnā ceļā devās gulēt, bet Džons vēl pasēdēja pie dokumentiem. Tagad savā birojā Džesika brīnījās, kā viņai tik lieliski izdevās darboties šajā likumu, tiesu un ziņojumu pasaulē, turpretī, būdama Džona Frenklina sieva, viņa bija... nu-Džona Frenk-lina sieva.

Pieņēmējs Kens ienāca kabinetā ar pīrādziņu kasti rokā. Kad viņš vienu piedāvāja Džesikai, viņa atmeta ar roku un

teica: - Es ne! - Bet, kad viņš aiznesa kasti uz mazo virtuvīti aiz biroja telpām, Džesika pēkšņi juta nevaldāmu vēlēšanos apēst pīrādziņu.

Viņa centās koncentrēties darbam, piespieda sevi domāt par likumiem un likumībām. Viņa zvanīja, diktēja vēstules, strādāja bibliotēkā. Bet pīrādziņi neizgāja un neizgāja no prāta.

Džesika bija izsalkusi. Vakar viņa tik tikko pieskārās ēdienam. Šorīt brokastīs bija vienīgi melna kafija. Nāca jau pusdienu laiks, un Džesikai sāka reibt galva. Viņa iegāja tualetes telpā un aizvēra durvis, un nomazgāja seju pie izlietnes. Pakāpusies atpakaļ, Džesika nopētīja sevi spogulī. Šis kostīms viņai nepiestāvēja, kā Džons izteicās, tas viņu darīja resnu. Un tā ari bija.

Varbūt tāpēc, ka viņa bija resna.

Džesika pēkšņi satraucās. Vai viņa atkal pieņēmās svarā? Kad viņa pēdējo reizi bija nosvērusies? Viņa pagriezās gan tā, gan citādi, pētīja savu attēlu un jutās neapmierināta. Acu priekšā stāvēja pīrādziņi, ābolkūka, liela, kraukšķīga un salda. Mutē saskrēja siekalas. Viņai tik ļoti gribējās ēst!

Izsteigusies no tualetes telpas, Džesika iegāja mazajā virtuvītē, cerot, ka Frcds vai kāda no sekretārēm nav paņēmusi kūku. Uz galda stāvēja pīrādziņu kaste. Apkārt mētājās drupačas. Džesika piesteidzās klāt un ieskatījās iekšā.

Kāds atvieglojums! Ābolkūka bija turpat.

Paņēmusi papīra salveti, viņa rūpīgi ietina tajā kūciņu un gāja atpakaļ pie sava galda, kur viņa to noliks, turpinās darbu un ar prieku gaidīs pēcpusdienu, kad ar īstu baudu...

Džesika sastinga.

Šausmās viņa skatījās uz ietīto kūciņu.

Tas sākas atkal!

Pirms trīspadsmit gadiem Džesika Maligana, izbadēju-

sies un vāja, tikko iestājusies pirmkursniece, bija uzsākusi grotesku rituālu ar pīrādziņiem. Viņa dienām neēda, tad joņoja uz studentu ēdnīcu un, tiklīdz tur parādījās svaigi pīrādziņi, nopirka sev veselu duci, steidzās atpakaļ uz kopmītni, aizslēdza durvis un norija visus divpadsmit- kā noziedznieks bailēs, ka tiks noķerta. Tad izmeta salveti, notīrīja uz grīdas sabirušās drupačas, nomazgāja rokas un seju un nākamās dienas aizvadīja badodamās, sodot sevi par uzdzīvi.

Saslimusi ar anoreksiju un nogulējusi slimnīcā, kur viņu ēdināja piespiedu kārtā, un vēl veselu gadu ārstējusies, Džc-sika tika galā ar savu nelaimi un iemācījās valdīt pār to.

Pēc tik daudziem gadiem sākās recidīvs.

Viņa pēkšņi bija ļoti nobijusies.

- Fred, - Džesika teica, iznākusi no kabineta. - Man kaut kas atgadījies. Es šodien paņemšu brīvdienu. Vai tu tiksi viens galā?

- Jā, bez šaubām, Džesa! - Freds viņu nopētīja.

- Kā tu jūties? Tu ne visai labi izskaties.

- Viss ir kārtībā. Ja nu kādam ir steidzīgas darīšanas... es nebūšu.

Viņa brauca ar mašīnu ātrāk nekā parasti, iegriezās pirmajā benzīnuzpildes stacijā un piezvanīja uz “Taurenīt i”. Viņa runāja īsi.

-Te runā Džesika Frenklina. Es gribētu to pašu, ko pagājušo reizi. Vai pēc stundas tas ir iespējams?

Tad viņa aizbrauca uz Malibu, pusstundu kailām kājām pastaigājās pa pludmali, meklējot pati sevi smiltīs, vējā un viļņos.

Ar prātu Džesika saprata, ka nav resna. Piecas pēdas un četras collas gara, Džesika svēra tikai simt desmit mārciņas. Tomēr, kad viņa skatījās spogulī vai fotogrāfijās, viņa redzēja pilnīgu sievieti. Džesika slimīgi baidījās kļūt resna. Pienācis

laiks pārvarēt šīs bailes, Džesika domāja, brienot kailām kājām pa mitrajām smiltīm.

Džesika pagrieza seju pret okeānu un lūkojās uz apvārsni.

Universitātē istabas biedrene Trūdija bija izdomājusi tādu kā spēli, kas palīdzētu Džesikai tikt galā ar viņas māniju, viņa lika Džesikai noskaidrot, kas viņu vajā un kā ar to cīnīties.

“Ko nozīmē “resns”?” Trūdija bija jautājusi. Viņas sēdēja mazajā kopmītnes istabiņā, aizvērušas durvis uz smieklu un prieka pasauli gaitenī, lietiem plīkšķot pret logu. “Pastāsti, Džesa, - kas tas ir “resns”? Ko tev tas nozīmē?”

Džesika, pārsteigta pati par sevi, noskaitīja tādu kā litāniju. “Resnums - tā ir savu iegribu apmierināšana. Resnums ir savaldības trūkums. Resnums ir prāta trūkums. Būt resnai -tas ir piedauzīgi. Resnums - tā ir neveiksme.” Viņa bija sākusi raudāt. “Būt resnai, tas nozīmē - zaudēt cieņu. Būt resnai, tas nozīmē - zaudēt mīlestību. Būt resnai, tas nozīmē-nodot ģimeni. Resnums ir...”

“Vai tu patiesi tam visam ticiV Trūdija bija jautājusi.

“Es nezinu! Mana psihoterapeite apgalvo, ka mani uz to spiežot bailes no panākumiem. Gluži otrādi. Es paniski baidos no neveiksmes.”

Džesika nebija domājusi, ka atgriezīsies “Taurenīlī”, viņa jutās pārāk vainīga, blēdīga, un Džons varēja to atklāt. Bet, sekojot pa gaiteni “Taurenīša” apkalpotājai, Džesika nespēja vien sagaidīt, kad nokļūs gala istabā. Viņa bija ārkārtīgi satraukta un ļoti ilgojās ātrāk nokļūt tāda vīrieša apskāvienos, kurš neizmantoja seksu par sodu, bet sniedza to kā balvu. Vārdu sakot, viņai bija nepieciešams vīrietis, kurš nebūtu Džons.

Apmulsusi pati no savām domām, Džesika iekrita Lonija rokās un ļāva sevi vadīt pa deju grīdu. Kāpēc viņa jau agrāk to nesaprata? Džons izmantoja seksu par savas varas ieroci - un nu viņa darīja to pašu. Abu strīdi allaž beidzās vienādi, Džons salauza, iznīcināja Džcsiku, atņēma viņai pašapziņu un pašcieņu un tad tādu - iztukšotu un nožēlas pilnu, pavisam viņa varā - apbalvoja ar savu mīlestību. Ja Džesika nepadevās, Džons gultā pagrieza viņai muguru. Nekad viņu mīlestībai visus šos gadus, kas bija pavadīti kopā, nebija nekāda sakara ar saticību vai dvēseļu saskanu.

» 7

Kovbojs nekritizēja Džesiku, neapklusināja, nepazemoja citu klātbūtnē. Viņš maigi mīlējās ar Džesiku uz grīdas, rūpēdamies, lai arī viņa gūtu baudu, stāstīdams, cik viņa skaista, atdodams viņai cieņu un pašapziņu, turpretī Džons tādā pašā reizē to visu būtu atņēmis.

Tajā brīdī, kad Džesikas sapņu mīlētājs ieguva viņu, viņa saprata, ka jāmaina dzīvesveids, nekas vairs tā nedrīkstēja turpināties. Džesika vairs nemulsa. Viss parādījās pilnīgi citā gaismā - skaidrs kā kristāls. Viņai nav jāmeklē mierinājums pie iedomu kovboja, ja viņai ir godīgas attiecības ar vīru. Tieši to viņa gribēja. Viņai jāsper pirmais solis. Džesiku mazliet biedēja nostāšanās pret Džonu, paredzamā sadursme un iespēja daudz ko zaudēt. Bet viņa bija gatava uzņemties risku.

7

39

“No trīsdesmit tūkstošu pēdu augstuma Klusais okeāns izskatās pēc bāli zilas segas, kas noklājusi pagurušo pasauli,” domāja Bevcrlija Hailenda. Viņa lūkojās pa savas privātās lidmašīnas iluminatoru, kā caur mākoņiem tuvojās Kalifor-nijas piekraste. Viņai patika lidot-dvēselei tad it kā pieauga spārni.

Megija, kas patlaban bija iegrimusi grāmatā, tam nepiekrita. Viņa necieta lidošanu. Pat ne Beverlijas ērti iekārtotajā “Learjet”. Viņa tikai turēja rokā pilnu glāzi arvīnu un atteicās skatīties pa iluminatoru.

Pārējie Beverlijas pavadoņi lidmašīnā - preses sekretārs, personiskā kalpone un miesassargi-bija sasēdušies salonā un mierīgi lasīja vai spēlēja kārtis. Viņi ļāvās atpūtai, jo tad, kad lidmašīna nosēdīsies Sanfrancisko starptautiskajā lidostā, sāksies viņu darbs. Tad nevienam no viņiem nebūs brīva brītiņa līdz tam mirklim, kad lidmašīna atkal pacelsies.

Megija atrāva skatienu no grāmatas un nopētīja draudzeni. Bevcrlija bija ārkārtīgi bāla.

- Vai tu labi jūties? - Megija klusi vaicāja.

Bevcrlija paraudzījās uz viņu un pasmaidīja.

- Labi, - viņa nomurmināja.

-Tu neesi gulējusi.

- Neuztraucies, Megija, - Beverlija rāmi teica. - Man tiesām nekas nekaiš.

Megija tomēr uztraucās - šovakar Sanfrancisko pirmo reizi pēc trīsdesmit pieciem gadiem Beverlija aci pret aci satiksies ar Dcniju Makeju.

Vara, Denijs nodomāja, sakārtojis balto Stctsonu un spogulī sev uzsmaidīdams. Beidzot man tā ir. Pēc visiem gadiem, kurus esmu aizvadījis, tiecoties pēc tās, strādājot, pētot, ēdot un elpojot šīs varas dēļ, un nu tā pieder man.

Viņš jutās labi. Sasodīti labi. Viņš jutās tā, it kā būtu uzkāpis pasaules augstākajā virsotnē, nevis atrastos Sanfrancisko lielākās viesnīcas pēdējā stāvā. Tas, ko vakarskolnieks bija sapņojis pirms daudziem gadiem, pirmo reizi atverot Mak-javelli un lasot vārdus, kas domāti tieši viņam: Valdniekam nav vajadzīgi tikumi, bet jārada vienīgi iespaids, ka viņam tie ir, - nebeidzamie vakari klasē, garās stundas, kas tika aizvadītas, lasot mācību grāmatas, veidojot sevi, labojot valodu, ģērbjoties pēc augstākās sabiedrības modes, lai kļūtu par cilvēku, kuru ciena un uzklausa, - visa garā cīņa bija tā vērta. Drīz viņa rokās nonāks neiedomājama vara, prezidenta vara, un tad Denijs Makejs iespēs visu.

Viņš atcerējās iepriekšējā vakara preses konferenci un slepeni, saprotoši sasmaidījās ar savu attēlu. Kad reportieris viņam vaicāja par atomieroču samazināšanas līgumu ar krieviem, Denijs nodomāja: mums pirmajiem jāuzbrūk tiem neliešiem, iekams viņi nav paspējuši to izdarīt. Bet presei viņš bija atbildējis: “Miers starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Padomju Savienību ir viena no manām dedzīgākajām lūgšanām.”

Viņi abi ar Boneru Pervisu atradās vieni viesnīcas istabā. Denijs bija lūdzis darbiniekiem, kas mūžam ne soli neatkāpās no viņiem, atstāt abus uz bridi divatā pirms iešanas uz viesību zāli. Aiz aizvērtajām durvīm, kurām priekšā stāvēja divi miesassargi, Dcnija Makeja apartamentu viesistabā pulcējās vesels bars ļaužu. Viņu “puisītis” viens neies uz liftu, viņu pavadīs trīs privātsekretāri, runu rakstītājs, publicists, politiskie padomdevēji un dažādi nozīmīgi partijas pārstāvji. Šovakar būs svarīgs notikums Denija Makeja kampaņas gaitā: viņš pirmo reizi satiksies ar vienu no saviem būtiskākajiem atbalstītājiem.

ArBevcrliju Hailendu.

Denijs paskatījās uz sevi spogulī un piemiedza ar aci. Vecais Sanantonio zēns kopš 1958. gada bija tālu ticis un šajā miglainajā aprīļa vakarā varen labi izskatījās. Viņam mugurā bija dārgs kovboja tērps, kājās zābaki ar augstiem papēžiem un galvā Stetsons, ar ko lepotos pat Dž.R. Jūings. Arī ķermenis zem apģērba bija labi saglabājies. Denijs nevarēja atļauties nekādus resnus vēderus. Privātā vingrošanas zāle Hjūs-tonas savrupmājā nodrošināja Denijam piecdesmit sešu gadu vecumā divdesmit gadus jaunāka vīrieša miesasbūvi.

Denijs apzinājās, ka viņam ir lielisks augums. Viņš arī zināja, ka seksuālais smaids un viltīgais, gurdais skatiens pievilina. Viņš hipnotizēja cilvēkus; viņam piemita īpašs valdzinājums, kam retais spēja pretoties, un šovakar viņš visnotaļ liks to lietā par godu Hailendas jaunkundzei. Viņa kusīs un vakara beigās būs kļuvusi par vel vienu marioneti viņa rokās.

-Ei, Denij! -Boncrs pēkšņi ieteicās. - Vai atceries, kā mums gāja labošanas darbos?

Boners bija atspiedies pret durvju stenderi un pulēja ma-nikirēlos nagus. Viņam joprojām bija īpatnējas krāsas gaiši mati un eņģeļa seja, kas viņam bija palīdzējusi nokļūt tik daudzās gultās - toreiz, ceļojot kopā ar Biliju Bobu Magdalēnu.

Boners joprojām tika daudzās gultās, vienīgi tagad to darīja diskrēti - sava saimnieka dēļ.

- Jā, vecīt, - Boncrs pasmīnēja. - Tie labošanas darbi...

Tā viņu kopējās dzīves epizode bija notikusi ļoti sen -kad viņi vēl apgādāja Heizelas māju ar ielasmeitām. Par baznīcas ziedojumu urnas apzagšanu viņi bija sodīti ar gadu labošanas darbos, bet policijas šefa dēls, galvenais kūdītājs, tika atlaists brīvībā. Atstrādājuši divus mēnešus, viņi nometa lāpstas, pagaidīja, kamēr resnais sargs neskatās, un nozuda.

Viņi vēl ilgi par to smējās. Kādu laiku abi slapstījās un slēpās pie Heizelas drauga, bet, kad pēc kāda gada uzzināja par noilguma izbeigšanos, sarīkoja varenas dzīres ar dažām Heizelas meičām.

Bet Denijs neaizmirsa, ka policijas šefa dēliņš bija ticis sveikā cauri, turpretī viņi dabūja sēdēt cietumā. Džimijs Brigs tika ierakstīts slepenajā sarakstā kopā ar ārstu Simonu Vodelu un pārejiem, un pienāca diena, kad viņš atradās vientuļa lauka vidū, vēlēdamies, kaut nekad nebūtu saticis Dcniju un Bo-neru.

Denijs ilgi un domīgi uzlūkoja Boneru. Viņi bija kopā jau veselu mūžību, ilgāk par visiem. Boners bija mazliet aprobežots, neizglītots un bez iztēles. Bet viņš ar suņa uzticību kalpoja Denijam, un cilvēkam ar tik augstu posteni vajadzēja vismaz vienu, uz kuru varēja pilnībā paļauties.

Cilvēks, kurš kļūst par valdnieku ar citu cilvēku atbalstu, stāvēs viens, un visi viņam klausīs. Denijam patika stāvēt vienam, un viņam patika tas, ka viņam klausa, bet dažreiz Boners bija vajadzīgs tepat blakus. Boners ilgus gadus bija uzticīgi kalpojis savam saimniekam un darīja to vēl aizvien. Bet, tāpat kā vecam sunim beidzas derīguma termiņš, tā tas būs arī ar Boneru.

Denijs piegāja pie loga un paskatījās ārā. Zelta Vārtu tilts stiepās pāri dūmakainajam līcim kā raiba kaklarota. Labošanas darbi - tas bija kaut kas tāds, kas bija noticis ar kādu citu un citā gadsimtā. Tam nebija nekāda sakara ar Deniju Makejti, kuram vēl tikai viens solis ejams uz Balto namu.

Beidzot, pēc tik ilgām pūlēm, viņš bija sasniedzis pēdējā tramplīna laukumu. Ticis pie naudas un zināmas ietekmes, Dcnijs bija sācis darboties politikā.

Tas notika pirms sešiem gadiem, kad viņa vārds atradās starp pašiem populārākajiem. Denijs ierindojās ceturtais sarakstā “Iemīļotākais amerikānis” un sestais sarakstā “Iemīļotākais cilvēks pasaulē”. Toreiz pie viņa griezās abu partiju centrālās komitejas priekšsēdētāji, un viņš nopietni uzsāka pats savu ievadīšanu politikā. Lielākā iespēja radās pērn, kad visi teica, ka viņam vienreizēji veicies. Tas notika sakarā ar vīrieti, vārdā Freds Benkss.

- Klau, Bon, - Denijs bija jautājis draugam iepriekšējā gadā. - Vai tu esi dzirdējis par tādu Kārlu Jangu?

-Nē.

- Viņam ir teorija par vienlaicīgumu. Tas nozīmē, ka vienā un tajā pašā laikā dažādās vietās notiek kaut kas līdzīgs. Tā, piemēram, divas pilnīgi nesaistītas parādības noliek vienlaikus, un tas beidzas ar kaut ko fantastisku. Daudzi cilvēki to sauc par veiksmi vai sakritību. Vai tu zini, ko nozīmē “serendipity"!

Boners nezināja.

-Tas nozīmē nejauši atklāt vēlamas parādības, - Denijs pacēla laikrakstu, lai Boners redz virsrakstu, - un to es saucu par nejaušu sakritību.

Pirmajā lappusē bija raksts par kādu Fredu Benksu, kurš devies uz Tuvajiem Austrumiem sludināt Dieva vārdu pagāniem musulmaņiem un vienu piektdienu pārāk aizrāvies ar sprediķošanu blakus mošejai. Viņš arestēts un iemests cic-lamā par spiegošanu, un tad jau gluži bez kāda iemesla tur bija iejaukts Valsts departaments.

Freds gan noliedza, ka viņš ir C1P aģents, paziņodams, ka ieradies Tuvajos Austrumos Denija Makeja dēļ. Avīzē bija rakstīts, ka Freds Bcnkss, kādu dienu skatīdamies “Labās \ ēsts stundu” televīzijā, nopircis sev Bībeli un biļeti vienā virzienā uz “Dieva aizmirsto nostūri”. Tagad viņu sodot tā Kunga vārdā, tā viņš paziņoja. Viņš esot Dieva un Denija moceklis.

Amerikas konsuls nonāca nepatīkamā situācijā, glābdams Fredu Benksu no mūža ieslodzījuma vai nāvessoda. Freds atsaucās uz reverendu Deniju Makeju, un pie Denija Hjūstonā ar automašīnu bez numura ieradās tumšzilos uzvalkos ģērbušies vīri, kas viņu pārliecināja, ka viņam tiek garantēta pilnīga personas drošība un neaizskaramība, bet vai viņš nebūtu tik laipns un neaizlidotu uz turieni, lai vestu kutelīgās sarunas par FredaBenksa atbrīvošanu.

Dcnijs saviem darbiniekiem paskaidroja, ka tā ir nejauša sakritībā-Freds jāatbrīvo tieši tad, kad Denijam jāvairo sava vārda slava. Un tā, iekļūdams sabiedriskās domas un masu mediju satrauktās uzmanības lokā, Dcnijs aizlidoja uz nelielo valstiņu Tuvajos Austrumos, kur satikās ar karaļa ministriem un ar savas pievilcības un personības spēku pārliecināja viņus, ka Freds nav nekāds spiegs, bet gluži vienkārši ir nomaldījies kristiešu entuziasts. Dcnijs publiski atvainojās par Freda rīcību un, parādot godu, uzdāvināja karalim balto limuzīnu “Lincoln ” ar Tcksasas buļļa ragiem uz motora pārsega un stieplēm uz riteņiem.

Viņa atgriešanās Savienotajās Valstīs kopā ar noplukušo, apaugušo, pateicīgo misionāru izraisīja masu mediju reibinošu uzmanību. Visi publicēja fotogrāfiju, kurā Dcnijs sarokojas ar karali, un paraksts vēstīja: “Kovbojs un šeihs!” -un Denijs pēkšņi atradās augšējās slavas ešelonos. Televīzijas raidījumu vadītāji sacentās, lai dabūtu viņu savās programmās; četras lielākās izdevniecības piedāvāja rakstīt grāmatu; viņš saņēma apbalvojumus un cildinājumus no organizācijām visā valstī; viņu pieņēma pusdienās Baltajā namā.

Tieši tā, kā Denijs bija paredzējis, arī notika - vienas dienas laikā viņš kļuva par varoni.

Taču tā nebija nekāda veiksme vai nejauša sakritība. Denijs pats bija aizsūtījis Fredu Benksu uz Tuvajiem Austrumiem, un viņi kopā nospēlēja teātri.

Denijam atlika vienīgi pabrīnīties, cik viegli tas izdevās. Tik vienkāršs plāns un izpildījums! Denijs bija sameklējis peļņas kāro Fredu ar žurnāla “Laimes kareivis” starpniecību un vienojies, ka Freds Benkss par šīs lomas notēlošanu saņems lielu naudas summu plus rančo Meksikā. Apreibis par devīgo piedāvājumu, turklāt no slavenības, kas viņu noalgoja, Freds bija laimīgs un ar mieru sadarboties. Viņš noderēja tāpēc, ka pazina Tuvos Austrumus, bija nedaudz izglītojies reliģijā un labi prastu izdzīvot tuksnesī, ja nonāktu tik tālu. Freds nekavējoties piekrita, viņu sajūsmināja slepenība, viena cilvēka misija un solījums, ka pēc tam nokļūs masu mediju uzmanības lokā. Denijs jau bija nogludinājis taciņu ar diplomātisko sakaru un citu avotu starpniecību un slepeni vienojies ar musulmaņu karali, kura mazajai valstiņai bija vajadzīgi amerikāņu tanki un automāti. Denija pārstāvji arābam apsolīja visu, lai tikai viņš arestē un pēc tam atbrīvo kādu misionāru, vārdā Freds Benkss.

Viss gāja kā pa diedziņu. Fredam tika viņa rančo, karalim - nelegāli ieroči, un Denijs kļuva par varoni.

Tagad noritēja vēlēšanu kampaņa, un līdz partijas kongresam bija palikuši tikai divi mēneši, gadījums ar Fredu Benksu tika celts atkal gaismā, tāpat kā Pārklendas sprediķis

Kcnedija slepkavības dienā. Dcnija komanda visu laiku uzturēja spēkā viņa saistību ar Kenediju, un cilvēki uzķērās uz šī āķa. Dcnija ideju pauda lozungs: “Atpakaļ pie kamelo-tiem!”. Šis sauklis ar lieliem burtiem bija uzrakstīts uz koši sarkana plakāta pa visu sienu aiz paaugstinājuma, kur Denijs Makcjs sēdēs banketā par godu Beverlijai Hailendai.

-Labi, Bon,-Denijs noteica, pēdējo reizi sevi apskatīdams spogulī. - Ej sadabū to maitu, un iesim.

“Maita” bija Dcnija sieva Andželika.

Beverlija nesēdēja pie Dcnija galda. Viņa paskaidroja, ka šis esot Dcnija pasākums un viņa negribot atņemt viņam šīvakara spožumu. Denijs, būdams neiedomājams patmīlis, piekrita, ka tas esot saprātīgs lēmums.

Kad Denijs iegāja zālē, tūkstoš divsimt cilvēku piecēlās kājās. Aplausi un ovācijas gandrīz noslāpēja orķestri, kas spēlēja “Teksasas dzelteno rozi”. Denijs stāvēja visu priekšā, rokas pacēlis, un viņa seju apspīdēja starmešu kūļi. Kad slavinājumi bija pietiekami ilguši, viņš nolaida rokas lejā un nokāra galvu. Visa zāle pēkšņi apklusa, un tūkstoš divsimt cilvēku arī nolieca galvu pēc reverenda Dcnija Makeja parauga.

Tad visi apsēdās, un skatieni dedzīgi pievērsās Denijam, kurš ar šķelmīgu smaidu kā pievilinādams uzsāka lēnu sarunu.

- Slavējiet to Kungu, - viņš vēlīgi teica, cenzdamies ietvert savā skatienā tik cilvēku, cik vien iespējams. Viņi sēdēja pie lieliem, apaļiem galdiem, ģērbušies smokingos un vakarkleitās. Šampanieša glāzes mirdzēja, porcelāna trauki un sudraba galda piederumi gaidīja, kad sāksies dzīres.

Vispirms Denijs pateicās orķestrim par lielisko uzņemšanu.

-Tā bija manas mātes mīļākā dziesma, lai viņa dus Dieva mierā. Viņa ir debesis pie tā Tēva, bet. es zinu, ka viņa dzirdēja katru mūzikas skaņu. Līdzīgi Grantam “Ulisā” es pazīstu tikai divas dziesmas - viena no tām ir “Teksasas dzeltenā roze”, bet otras nav.

Pūlis icšalcās smieklos.

Denija balss skanēja pāri galvām. Denijs izmantoja mikrofonu, un, kaut arī runāja klusu, ikdienišķi, viņa vārdi aizrāva kā kliedziens.

Ļaudis smējās. Auroja. Tie mīlēja viņu.

Beverlija sēdēja pie galda kopā ar dažādām politiskām un sabiedriskām slavenībām, ar ciešu skatienu vēroja Deniju un klausījās, ko viņš runā. Viņa bija tik nekustīga, sēdēja taisni kā sastingusi, atturīga un savaldīga savā neuzkrītošajā, bet burvīgajā vakartērpā, ka neviens nenojauta, kāds nemiers viņā plosās. Viņai bija grūti elpot, sirds strauji sitās.

Tā tālā nakts joņoja šurp. Tā šausmīgā, šausmīgā nakts...

- Dieva svētība nākusi pār mani. Esmu svētīts, - Denijs runāja uz paaugstinājuma. - Labais Dievs zina, ka neesmu pelnījis tādu bagātību. Esmu grēkojis. Joprojām esmu grēcinieks! Bet ar Dieva žēlastību un līdzjūtību es turpināšu cīņu pret sātanu!

Beverlija skatījās apkārt uz cilvēkiem. Viņi dievināja Deniju - pielūdza viņu. Beverlija nodrebēja. Dimanti uz viņas kakla sāka trīsēt.

- Dievs ir mūsu pusē! - Denijs kliedza. - Vai es to nepierādīju pērn, kad iegāju lauvas alā un izglābu vienu Dieva kalpu no izrēķināšanās? Vai brāli Fredu Benksu nespīdzināja par to, ka viņš nesa Dieva vārdu pagānu zemē? Āmen! - Denijs auroja, un skatītāji aplaudēja.

Beverlija aizvēra acis. Freds Benkss. Piesardzīgi un laimīgi nolīdis rančo tālu Meksikā, pārvaldīdams personisko tūkstoš akru apsaimniekošanu un zemnieku armiju. Tikai tāpēc, ka ielicis mazo sludinājumu avīzē, kļuvis bagāts. Un kļūs vēl bagātāks.

- Es te stāvu, - Denijs turpināja, - un runāju par sevi, bet man ir jāsumina mazā lēdija, kura šovakar mani ir pagodinājusi ! Brīnišķīga sieviete, bez kuras palīdzības manis šovakar te nebūtu. Bcverlija Hailendas jaunkundze!

Starmešu gaisma pārsviedās no Denija un negaidot nolija pār Beverliju. Viņa nepiecēlās. Viņa tik tikko smaidīja publikai, kas tagad aplaudēja viņai.

Kamēr Denijs atgrieza gaismu sev, lai noskaitītu garu pateicības un slavinājumu tekstu, Bevcrlija domāja par Fredu Benksu.

Uzzinājusi iepriekšējā gadā par Denija Makeja gaitām kādā arābu karaļvalstī, kā viņš, riskējot ar dzīvību, vedis sarunas par misionāra atbrīvošanu, Bcverlija uzreiz kļuva piesardzīga, viņai radās aizdomas. Tas nemaz neizklausījās pēc Denija. Viņa raksturojumā neietilpa tādi vārdi kā altruisms un uzupurēšanās. Un Beverlija pielika pie darba Džonasu Bjūkenanu, un Džonass drīz atrada Benksu, kas bija laimīgi paslēpies nomaļā rančo Meksikā. Nabaga vecais Frenks, kuram jau bija apnikusi vientuļā dzīve un kurš bija izsalcis pēc amerikāņa sabiedrības, uzaicināja nomaldījušos “tūristu” savā namā, vakarā piedzērās un Džonasam visu izstāstīja.

Nelaime tā, Freds atzinās, ka viņam ļoti iepatikusies mediju uzmanība un tā viņu samaitājusi. Dzīve rančo bija pārāk rāma: viņš atkal alka pēc slavas, pēc satraukumiem. Džonass viņam to apsolīja sagādāt.

Freda mājās tika pielikts sargs, kas viņu novērotu un neļautu viņam vienoties ar Deniju par vēl labāku darījumu, un piemērotā brīdī Beverlija gatavojās nodrošināt, lai Freds Benkss pārdotu savu. neticamo stāstu presei.

Beverlija skatījās uz Deniju. Viņa runa tuvojās nobeigumam. Viņa mazliet pagriezās krēslā un pievērsa uzmanību sievietei pie galda zāles galā. Tā bija viena no astoņām sievietēm pie apaļā galda, visas astoņas bija tērpušās sārti baltos kovboju meiteņu apģērbos, milzīgām cepurēm galvās ar lentēm apkārt, uz kurām bija rakstīts “Atpakaļ pie kamelotiem!”. Tās bija Denija “meitenes”, kaut gan vairums nebija vairs nekādas meitenes.

Denija “meitenes” bija Denija paša ideja. Tas bija vēl viens atgādinājums par viņa saistību ar pēdējiem Kenedijiem: viņš atcerējās Kenedija “meitenes” sešdesmito gadu vēlēšanu kampaņas laikā un nolēma izveidot savu komandu no jūsmīgām pielūdzējām. “Meitenes” bija visur klāt, viņas izdalīja brošūriņas un uzlīmītes, gāja no sētas uz sētu ar saldkaisliem Smaidiem sejās, pārliecinādamas tautu balsot par Dcniju Makeju.

Tomēr Denija “meitenes”, kas sēdēja tuvu pie izejas no zāles, nebija no Denija komandas. Viņas bija sameklējusi Be-verlija.

Beverlija uztvēra vienas skatienu un slepus deva zīmi. Sieviete pamāja pretī, kaut ko nomurmināja pārējām un piecēlās no galda.

Laiks bija tieši piemērots. Viņa sasniedza paaugstinājumu taisni tajā brīdī, kad Dcnijs gatavojās kāpt zemē.

Sieviete bija skaista un apaļīga, cieši apspīlētās, salkanās kovboju biksēs. Sarkanās zīda blūzes bārkstis šūpojās zem lielajām krūtīm, pērļu podziņas bija tieši tik daudz vaļā, lai atklātu krūšu bedrīti. Viņa tūlīt saistīja Denija uzmanību.

-Es nesu jums dāvanu, reverend, — viņa teica, nostājusies viņam blakus, - no Hailendas jaunkundzes.

-Jā,-viņš atsaucās,-jā! Hailendas jaunkundze, nāciet šurp pie manis!

Beverlija vilcinājās. Starmeši atkal apgaismoja Deniju, un visi plaukšķināja. Viņa juta, ka Megija blakus viņu bažīgi vēro. Beverlija dziļi ievilka elpu, ar vieglu kustību nomierināja draudzeni, tad piecēlās un gāja uz priekšu.

No Denija tuvuma viņa juta, ka kļūst slābana. Viņai apkārt bija ap tūkstoš cilvēku, gaiss bija sakarsis, un tajā virmoja cigāru dūmi. Beverlijai bija jāsavaldās. Tas prasīs tikai brīdi - un tad viņa tiks prom.

Denija “meitene” pasniedza Denijam zeltītu kasti, un viņš, to atvēris, iesaucās:

- Ak, cik jauka lietiņa!

-Atļaujiet,-“meitene” teica. Viņa pacēla mazo priekšmetu no samta spilventiņa, nostājās Denijam tieši pretim un paņēma rokās viņa kaklasaiti. Visi klusumā vēroja un, kad viņa atkāpās, ieraudzīja pie kaklasaites platīna piespraudi.

Denijs skatījās uz to un staroja.

- Ak! - viņš mikrofonā teica. — Tas ir taurenītis. Cik jauks!

Tad viņš pievērsās Beverlijai. Pirmo reizi pēc trīsdesmit pieciem gadiem viņu acis sastapās. Denijs nodomāja, ka Beverlija Hailenda dzīvē izskatās vēl labāk nekā fotogrāfijās.

- Man arī jums ir dāvana, Hailendas jaunkundze, ko gribēju jums pasniegt pēc pasākuma. Bet, tā kā jūs esat šeit pie manis, tad es to varu iedot jums tūlīt.

Viņš pastiepa roku, un Boners tajā ielika ādas kastīti. Denijs minēja dažus vārdus par to, cik lielisks ir šis bridis, par to, kā viņi beidzot satikušies, un ka viņš cerot uzsākt brīnišķīgu draudzību, lai slavēts tas Kungs, un tad viņš pasniedza Beverlijai kastīti.

Uz vienu acumirkli viņu pirkstu gali saskārās.

Beverlijai reiba galva. Viņa gandrīz sagrīļojās, tad atguva savaldīšanos un atkal stāvēja stingri. Trīcošām rokām viņa atvēra ādas kastīti. Viņa skatījās uz tās saturu.

Samta bedrītē gulēja zelta kaklarota. Beverlija pacēla to, un iemirdzējās ķēde. Tā viegli šūpojās šurpu turpu spožajā starmešu gaismā.

Tas bija reliģisks medaljons. Vienā pusē bija krusts, otrā - Denija Makeja attēls.

MAIJS

40

Telpa izskatījās līdzīga jebkurai citai moteļa istabai: lēts pārklājs pār milzīgu gultu, oranži aizkari, oranžs, noplucis paklājs, mākslīga sarkankoka galdi un skapītis. Rupji, balti dvieli antiseptizētā vannasistabā. Plāksnīte ar uzrakstu “NETRAUCĒJIET!” vienā pusē un otrā: “LŪDZU, IEVĒROJI LT TĪRĪBU ISTABĀ!” karājās iekšpusē uz durvju roktura. Tā varēja būt istaba jebkurā motelī uz jebkuras maģistrāles no Losandželosas līdz Ņujorkai. Satiksmes trokšņi caur aizvērto logu varēja skanēt no jebkuras ielas.

Iegājusi iekšā, viņa iededza gaismu, pakāra zīmi “NETRAUCĒJIET!” ārpusē un aizvēra durvis. Tad viņa nometa kurpes un uzlika somu uz gultas. Viņa jutās tā, it kā būtu nobraukusi tūkstošiem jūdžu. Laba, karsta vanna viņai palīdzēs. Nez vai televizors darbojās?

Laizdama vannā ūdeni, viņa izdzirdēja slēdzam durvis. Aizgriezusi krānu, viņa iegāja atpakaļ istabā - tieši tad, kad atvērās durvis. Viņa iekliedzās.

- Tā! - iesaucās vīrietis, aizcirzdams durvis. - Tu domāji, ka es tevi neatradīšu, vai ne?

Viņa pielika roku pie mutes.

Viņš paspēra soli uz priekšu, un viņa atkāpās.

-Tevi ir kārtīgi japarmaca, - viņš norūca, -ģērbies nost!

Viņa sāka trīcēt.

9

- Kā tu mani atradi?

-Es teicu-ģērbies nost! Tūlīt!

- Kāpēc mēs nevaram parunāties?

Vīrietis pacēla roku, lai viņai iesistu. Viņa pakāpās atpakaļ, un pirksti taustījās gar blūzes pogām.

Vīrieša sejā parādījās ļauns smaids.

- Tā. Dari to skaisti un lēnām. Parādi, ko proti!

Viņa tik ļoti drebēja, ka tikko valdīja rokas. Blūze tika novilkta un noplanēja zemē. Tad svārki. Pie krekliņa viņa mirkli vilcinājās.

- Visu! - viņš uzbrēca. -Es gribu tevi redzēt kailu.

- Kāpēc tu tā izturies pret mani?

- Tu zini, kāpēc. Tā ir pēdējā reize, kad tu no manis aizbēdz. - Viņš iebāza roku žaketes kabatā un izvilka zīda šalles. Četras - spilgti sarkanas un it kā draudīgas. - Neviena sieviete mani divreiz neiznesīs cauri! Tagad velc pārējo nost!

Platām, baiļu pilnām acīm, nenovērsdama skatienu no šallēm, viņa novilka kreklu, tad lēni, kamēr vīrieša rokas savija smalko zīdu auklās, novilka krūšturi un biksītes.

Viņa centās kailumu aizsegt ar rokām, bet vīrietis saņēma sievietes rokas un aizvilka viņu uz gultu. Viņš piesēja roku locītavas pie gultas galvgaļa un potītes pie gultas kājgaļa.

- Ko tu gribi darīt? - viņa sauca, raustot zīda saites.

- Pārmācīt tevi tā, lai tu nekad to neaizmirstu.

Viņa izdzirdēja, kā tiek atrauts rāvējslēdzējs. Tad gulta salīgojās, un pēkšņi viņš atradās viņai starp kājām.

- Pagaidi!... - viņa bez elpas iesaucās. Bet vīrietis iegāja viņā tūlīt ar vienu sāpīgu grūdienu.

Sieviete samiedza acis. Rokas sažņaudzās zem cietsirdīgā varmākas. Viņa sakoda zobus, lai nesāktu raudāt.

Viņai šķita, ka nenogurstošais uzbrukums turpināsies mūžīgi. Viņš gandrīz vai sita viņu, sodīja viņu. Vīrietis nerunāja. Viņa dzirdēja tikai smago elpu, aprautās elsas. Viņa lēni grima atvarā, kas griezās arvien ātrāk un ātrāk, un viss koncentrējās uz uzbrukuma ieroci. Viņa to redzēja prātā; viņa koncentrējās uz to; virpulis griezās arvien straujāk un straujāk, līdz neeksistēja vairs nekas cits, tikai uguns dziļi iekšā, degošais salkums viņai starp kājām.

Beidzot, vairs nevarēdama izturēt, viņa skaļi, spalgi iekliedzās. Augums izliecās, noraustījās un tad kļuva rāms.

Vīrietis ļoti maigi atvirzījās nost no viņas un, joprojām uzbudināts, nozuda vannasistabā. Viņš tecināja izlietnē aukstu ūdeni, lai nomierinātu savu erekciju. Viņš neejakulē-ja - ar šo sievieti viņš to nekad nedarīja. To viņš glabāja nākamajai.

Kad viņš pēc brīža ienāca, sieviete izstaipījās un viņam uzsmaidīja. Ne vārda neteicis, viņš atsēja šalles un gāja uz durvīm.

- Pagaidi! - viņa sauca, steigdamās viņam pakaļ. - Man tev kaut kas ir.

Šoreiz tā bija maza zelta kastīte. Viņš to tagad nevēra vaļā - viņš to paglabās vēlākam laikam. Bet viņš zināja, ka tas būs kaut kas ļoti dārgs. Viņa bija viena no “Taurcnīša” devīgākajām sievietēm.

41

Linda tā steidzās pa gaiteni, ka neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, un uzskrēja virsū ortopēdijas ķirurgam Hosē Men-dosam, un gandrīz pakrita.

Viņš uztvēra kolēģi un uzsauca:

- Kur nu, draudziņ! Kam tagad vajadzīga neatliekamā palīdzība?

Linda noliecās, lai savāktu zemē nokritušās lapas.

-Piedod, Hosē! Es kavēju uz norunātu tikšanos Bever-lihilzā.

Kosē palīdzēja viņai savākt papīrus un, sniegdams tos Lindai, teica:

- Tu vienmēr steidzies kā neviens cits, Linda. Manuprāt, tāda steiga tev nenāk par labu.

Viņa bez elpas iesmējās un pārbaudīja, vai dokumenti ir kārtībā. Tad atmeta matus no sejas un uzsmaidīja Hosē.

- Bet tu nu gan vari runāt! Esmu redzējusi, kā studenti skrien tev pakaļ pa koridoru, kamēr tu viņiem lasi lekciju.

- Mums visiem ir savi neredzami rēgi, kas mūs vajā. Varbūt mums abiem bēgt kopā no tiem? Vai tev nav laiks iedzert kādu glāzīti?

- Diemžēl šovakar ne, - Linda teica un paskatījās pulkstenī. - Es jau kavēju.

- Kas tad tur Bevcrlihilzā ir?

Smaids viņas sejā izdzisa. Kas bija Bevcrlihilzā? Varbūt beidzot dvēseles miers, viņa nodomāja.

- Piedod, Hosē, - viņa atvainojās, steidzoties prom. - Man tiešām jāskrien.

- Klau! - viņš uzsauca aiz muguras. - Es dzirdēju, ka tu esot aizgājusi no tā televīzijas šova.

- Jā, - viņa atmeta pār plecu. - Vai tu gribi darbu?

Hosē iesmējās.

- Nemūžam, draudziņ!

Un prom viņa bija.

Linda joņoja pa Vilšīras bulvāri, liekot ferāri lidot. Ja viņa bija izlēmusi atgriezties “Taurenītī” un mēģināt vēlreiz, tātad nedrīkstēja zaudēt ne mirkli dārgā laika. Viņa bija apņēmības pilna.

Briesmīgais vakars guļamistabā ar Bcriju Grīnu bija Lindu tā satraucis, ka viņa pēdējo trīs nedēļu laikā vairākas reizes apmeklēja ārsti Reimondu.

- Par agru, - psihoanalītiķe skaidroja, - tu vēl nebiji

viņam nobriedusi.

*

- Es biju nolēmusi vairs neiet uz “Taurenīti”. Man ir bail, un es raizējos.

-Tu vēl neesi devusi “Taurenītim” īsto izdevību. Tu neļauj partnerim iet līdz galam. Tev vajadzētu ļauties “Taurenī-ša” piedāvātajai lieliskajai iespējai.

- Es pati sev nepalīdzu, Virdžīnija. Tiklīdz viņš tuvojas tai vietai, es sastingstu. Es nespēju pieļaut, lai uz mani skatās.

- Bet tev tas jāļauj, Linda. Iedomājies, ka viņš ir sekso-patologs.

Virdžīnijai bija taisnība, un Linda to zināja. Tāpēc jau viņa iestājās “Taurenītī”. Linda nolēma vēlreiz atgriezties pie partnera maskā un palīdzēt viņam, lai palīdzētu sev.

Darbiniece uzveda viņu no veikala “Fanelli” augšā ar liftu. Istaba bija pazīstama - tā pali gulta uz paaugstinājuma ar baldahīnu, drapērijas un gultas veļa visādos samtainos, sārti zeltainos toņos un paklājs šampanieša krāsā. Uz galda bija salikti atspirdzinoši dzērieni un ēdieni : atdzesēts vīns, aknu pastēte, grauzdētas maizītes, svaigi augļi. Bet Lindu ēdiens neinteresēja. Aši sasukājusi matus, viņa aizsēja masku un, kad atvērās durvis, pagriezās.

Šoreiz viņam mugurā bija smokings. Tas viņu darīja garu un elegantu. Pat maska nez kāpēc iederējās.

Bridi viņi padejoja, lēni un patīkami, tad iedzēra vīnu. Tad viņš sāka mīlēties.

Kad viņi gulēja kopā gultā, Linda kaila, tikai biksītēs, vīrieša roka uzmanīgi virzījās līdz viduklim un tur palika. Viņa acīs bija jautājums. Linda aizturēja elpu. Viņa gribēja vīrieti apturēt, bet tad savaldījās. Viņa ļāva rokai slīdēt zem biksītēm, gar gurnu. Tad viņa teica:

- Pagaidi!

Viņš gaidīja. Viņš gulēja uz sāniem, vienu roku aplicis viņai ap pleciem, otru uz viņas gurniem. Acis maskētajā sejā vēroja Lindu.

- Man... - Linda iesāka. - Man ir problēma.

Viņš noskūpstīja Lindu un nomurmināja:

-Atbrīvojies! Lūdzu...

Viņa nespēja. Augums saspringa, kad viņa juta roku virzāmies uz vietu, kuru viņa nevienam vīrietim, izņemot abus vīrus, neļāva aizskart. Pirksti taustījās, un viņa aizvēra acis. Sirds dauzījās. Viņa gribēja vīrieti apturēt, bet apņēmīgi valdījās.

- Ļauj man paskatīties, - viņš nočukstēja.

Linda pamāja, un zīda biksītes noslīdēja. Vēsais gaiss savādi skāra viņas miesu. Vīrietis viegli papleta viņas kājas. Tad viņš atkal skūpstīja viņu un glāstīja. Vispirms gurnus, tad tālāk, lai ar masāžu atbrīvotu Lindu no stinguma. Pēc brīža Linda izjuta seksuālu vēlēšanos. Bet viņš turpināja glāstus, ļaujot uzbudinājumam pieaugt. Tad viņa roka slīdēja tālāk, bet Linda nejuta neko.

- Es neko nejūtu, - Linda teica, uzbudinājumam no-plokot un seksuālajai vēlmei atkāpjoties. Tā notiek vienmēr. Tā vienmēr beidzas mīlēšanās. - Tur ir rētaudi. Es neko nejūtu.

Kad vīrietis nereaģēja un neatrāvās kā citi, Linda atvēra acis un paskatījās uz viņu. Vīrieša acīs bija maigums.

- Vai tur tu jūti? - viņš jautāja.

-Nē...

- Pastāsti, kāpēc tas tā!

- Man bija divi gadi, - Linda attālinātā balsī iesāka. - Mēs ar māti bijām virtuvē. Viņa gludināja veļu, es sēdēju augstajā krēsliņā netālu no plīts. Māte pēc tam stāstīja, ka viss noticis pārāk strauji un viņa nav paspējusi mani apturēt. Vienā brīdī es esot sēdējusi un spēlējusies, bet nākamajā jau kliegusi. - Linda aizgriezās. - Es acīmredzot biju pasniegusies un uzgāzusi sev virsū katlu ar verdošu ūdeni. Es applaucēju klēpi. Māte mani aizrāva uz slimnīcu, kur viņai pateica, ka man esot trešās pakāpes apdegums, sākot no jostasvietas. Man transplantēja audus - daudzas reizes gadu gadiem.

-Tad tāpēc tu nekad neļauj man tur pieskarties?

- Es baidos, ka tev... nepatiks.

Viņa acīs parādījās izbrīns.

- Kāpēc tu tā domā?

- Tā vīrieši reaģē uz manām rētām.

- Es ne.

- Nč, tu ne.

- Ja tu nebūtu pastāstījusi par rētām, es tās vispār neievērotu. Tev ir bijuši labi ārsti.

Linda pagrieza galvu atpakaļ, lai ieskatītos viņa sejā.

- Bet citi vīrieši...

- Tu izskaties gandrīz normāli. Vienīgā nelaime ir sa- ļ jūtu trūkums. Bet, manuprāt... - Viņš atkal sakustināja roku. I - Kā ir šeit?

-Nē.

- Un tā?

Viņa šaubījās. Tad viņa juta vīrieša pirkstu ieslīdam

sevī.

- Jā, es jūtu.

Viņš nolieca galvu un noskūpstīja Lindu. Tad viņš teica:

- Skaties man acīs!

Viņu skatieni satikās. Vīrieša acis bija tumšas un hipnotizējošas. Tās turēja Lindu savā varā, kamēr viņa roka atkal kustējās - tikai šoreiz citā ritmā.

Tad kaut kas notika - spiediens...

Viņa aizgrieza galvu.

- Skaties uz mani! - viņš klusi atkārtoja.

Linda atkal saspringa. Ko viņš darīja?Neizdosies!

Bet glāsti pavēlēja. Iegrimusi tumšo acu dzīlēs, Linda

juta, ka atslābst. Vīrietis centās izdibināt tālāk, līdz aizskāra kādu vietu, un Lindai aizsitās elpa.

- Tur, - viņš čukstēja. - Tur...

-Ko...

-Atbrīvojies! Nepretojies man! Ļauj man rīkoties.

Un tad viņa sajuta to, ko nekad agrāk nebija jutusi. Viņas acis iepletās, viņa skatījās uz vīrieti.

- Ko tu...

- Klusē! - viņš nomurmināja.

Viņš vairs nekustējās. Viņi abi gulēja gultā rimti kā gleznā. Vīrieša roka nekustējās, bet Linda kaut ko juta tur, lejā. Viņš spieda uz noteiktu vietu, neko citu, tikai spieda tur, kur viņa nebija zinājusi, dziļi iekšā sevī. Viņš spieda, paturot Lindu sava skatiena varā, un viņa sajuta sevī augam savādu siltumu, it kā tas starotu no kāda noteikta punkta. Linda gribēja, lai viņš kustas, bet viņš turēja Lindu ciet.

Tad tas notika. Negaidot viņa iekliedzās un izliecās pārplūstošas baudas vilnī.

42

Beverlihilza, 1983. gads

Veikalā “Fanelli” notika kaut kas savāds.

Veikala vadītājs Bobs Menings īsti nesaprata, kas tas ir, bet viņa aizdomas pieauga - tā bija tikai sajūta, nojauta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš brīnījās, vai tik tas nenotiek viņa iztēle, bet dažreiz modeļu demonstrētāji apklusa, kad viņš iegāja ģērbtuvē, dažreiz apmainījās slepeniem skatieniem. Lai arī kas tas bija, iedomāts vai īsts, kādu lietainu rītu februāra sākumā, kad Losandželosa tinās pelēkā un mitrā dūmakā un veikals bija rosīgāks nekā parasti, Bobs nolēma iziet no kabineta un it kā starp cilu pastaigāties starp pircējiem.

Lai gan Bobam tūlīt paliks septiņdesmit gadu un viņš sešpadsmit gadus bija pavadījis slimnīcā, viņš izskatījās pietiekami labi saglabājies vīrietis. Viņš, protams, rūpējās par sevi, daļēji tāpēc, ka to prasīja darbs Beverlihilza, kur ik dienas jāsatiekas ar augstākās sabiedrības pārstāvjiem, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš centās atgūt iepriekšējos gados zaudēto. Viņš ļoti labi ģērbās, spilgtās zīda jakās, vilnas biksēs, katru rītu piesprauda pie atloka svaigu rozi un, kur viņu re-

dzeja cilvēki, gāja, gandrīz neklibodams, cienīgi vēzēdams spieķi ar sudraba uzgali.

Veikala “Fanelli” pastāvīgie pircēji viņu labi pazina. Daudzi viņu uzrunāja vārdā un ar saviem lūgumiem griezās tieši pie viņa. Viņam bieži vaicāja pēc padoma: “Vai, jūsuprāt, šī šalle pieskaņota mētelim vai man labāk ņemt sarkanbrūno?” - vai īpašu pasūtījumu gadījumos, kad pircējs uzskatīja, ka griešanās tieši pie veikala vadītāja paātrinās pirkuma saņemšanu.

Tajā lietainajā rītā, staigājot pa veikalu, mājot ar galvu, uzsmaidot pircējiem, ejot garām slapjajiem lietusmēteļiem un lietussargiem, Bobs vērīgi meklēja ko neparastu.

Tāda modrība bija nepieciešama viņam pašam, viņam rūpēja veikals, kuru viņš vadīja jau vienpadsmit gadus. Bobs Menings nedeva ne plika graša par “Karalisko fermu” un “Fa-nelli” jauno īpašnieku - kopš reverends Denijs Makcjs pirms pāris gadiem bija nopircis kompāniju, no Hjūstonas vel neviens līdz šim nebija braucis apskatīt veikalu. Denijam Makc-jam un viņa draudzei tagad piederēja tik daudz uzņēmumu -augstceltnes, biroji, aviolīnijas un pat universālveikalu tikls -, ka slaveno reverendu nevarēja traucēt kaut kāda maza vīriešu modes preču veikala dēļ. Kad Denijs Makejs pārņēma “Karaliskās fermas” un tātad arī “Fanelli”, nekas nemainījās. Personāls un vadība palika, un veikals turpināja darbu kā iepriekš. Bobam Meningam tikai nācās sūtīt regulāras atskaites uz “Labās vēsts” centru Hjūstonā, kur kāds, bez šaubām, pārbaudīja, vai “Fanelli” nes ienākumus.

Turpretī Beverlija Hailcnda, kaut gan bija pārdevusi veikalu, tomēr nezaudēja par to interesi. Viņa lūdza Bobu Meningu ziņot, ja Denijs vai kāds no “Labās vēsts” draudzes ierodas to pārbaudīt. Viņa deva mājienu, ka tam jānotiek slepus, un Bobs, protams, labprāt to apsolīja. Beverlijas labā

viņš bija ar mieru darīt visu - Bobs bija viņai neprātīgi uzticīgs. Beverlija bija izglābusi Bobu, kad viņš jau gandrīz gāja bojā. Viņa bija paskatījusies uz vraku un ieraudzījusi tajā vīrieti. Beverlija uzticējās Bobam-deva viņam darbu un dzīves jēgu. Bobs viņu dievināja.

Bobs apstājās pie stikla letes ar samta žaketēm un pārlaida veikalam asu skatienu. Ja būs mainījies kaut mazākais sīkums, Bobs Menings to ievēros.

Viņš sarauca pieri. Vai viņam rādījās vai patiesi viņš tikko ieraudzīja Maiklu-vienu no labākajiem “Fanelli” modeļu demonstrētājiem - zagšus kaut ko saņemam no Kārpen-tera kundzes, bagātas pircējas, un ieslidinām to demonstrējamā mēteļa kabatā?

Bobs skatījās uz abiem un aptvēra, ka tur bija vēl kas vairāk. Apmaiņa notika ļoti ātri - Kārpentera kundze steidzās garām Maiklam, aši kaut ko iespieda viņam rokā un prom bija. Bet, abu rokām uz mirkli saskaroties, viņi apmainījās arī skatieniem. Maikls saskatījās ar Kārpentera kundzi - sazvērnieciski.

Pat ļaunāk - Bobs satriekts aptvēra. Skatiens bija intīms.

Bobs novēroja, kā Kārpentera kundze iziet no veikala un iekāpj rolsroisā. Tad viņš piegāja pie Maikla un nomurmināja:

- Pēc piecām minūtēm ienāc manā kabinetā!

Jauneklis atnāca, tērpies polo krekliņā, Bermudu šortos

un pusgarās zeķēs, kas viņam pēc tam bija jādemonstrē. Viņš klusi aizvēra durvis un nostājās pie Boba Meninga galda.

- Ko Kārpentera kundze tev iedeva? - Bobs jautāja.

- Ser!

- Es pirms brīža redzēju, ka Kārpentera kundze tev kaut ko iedod. Kas tas bija?

Maikls pamīņājās un iebāza rokas kabatās.

- Tas, ak, nekas, Meninga kungs!

- Tas bija kaut kas, es redzēju. Nu, kas?

Maikls nervozi nokremšļojās.

- Ķhm, tā bija viņas... adrese.

Bobs sarauca uzacis.

- Adrese?

- Jā, ser.

- Kāpēc viņa tev iedeva savu adresi?

Jauneklis skatījās lejup uz sporta apaviem kājās.

- Nu, runā! - Bobs tincināja. - Kāpēc Kārpcntcra kundze tev iedeva savu adresi?

- Tāpēc, ka es šovakar eju pie viņas ciemos.

Boba uzacis sacēlās vēl augstāk.

- Kā to saprast?

- Viņa lūdza apciemot viņu...

- Apciemot viņu?

Maikls, izvairījies no Boba skatiena, piekrītoši pamāja.

- Kāpēc?

- Nu, - viņš atkal nokremšļojās, - viņai laikam trūkst kompānijas.

- Vai viņa tevi uzaicināja uz viesībām?

-Nē.

- Vai uzaicināja vēl kādu?

Klusums, tad:

- Nē, tikai mani.

- Kāpēc?

Maikls īsi iesmējās un paskatījās uz Bobu.

- Nu, ser, jūs taču zināt.

- Nē, es nezinu. Kāpēc tu iesi pie Kārpentera kundzes uz mājām? Vai tu esi viņas draugs?

- Ne nu gluži draugs.

- Ko tas nozīmē?

- Nu, būsim draugi. Vismaz šovakar.

Bobs Mcnings ilgi skatījās uz modeļu demonstrētāju. Tad beidzot pār viņu nāca apskaidrība un viņš nočukstēja:

- Tu domā - seksam?

Maikls pamāja un bikli sagrozījās.

- Ārprāts, puisīt, - Bobs neticīgi noelsās, - bet Kār-pentera kundze ir vismaz trīs reizes vecāka par tevi! Vai tev tas nešķiet mazliet nepiemēroti?

- Mēs taču neprecēsimies, - Maikls aizstāvējās. - Tas ir tīri fiziski. Viņa arī neizliekas, ka būtu manī iemīlējusies.

Bobs skatījās uz jaunekli sporta tērpā. Maikls bija deviņpadsmit gadus vecs, iededzis pat ziemā, ar lielisku augumu. Viņš bija jaunais aktieris, kas gaidīja, kad viņu kāds atklās.

- Es nesaprotu, - Bobs sacīja. - Tu vari izvēlēties jebkuru meiteni. Kārpentera kundze - vai zini, man gan neizskatās, ka viņa būtu tavā gaumē.

- Ak, Meninga kungs, tas jau nav man. Tas ir tikai viņai. Viņa man maksā par vizīti.

Bobs, muti atpletis, atkrita krēslā.

- Viņa tev māksiī?

•>

Maikls nervozi atmeta galvu.

- Ak, nūjā...

- Vai dieniņ, manu zēn! Vai tu saproti, kas tad tu esi?

- Es nesaprotu, kas tur slikts...

Bobs uzsita ar dūri pa galdu.

- Tu strādā “Fanelli”, labākajā vīriešu apģērbu veikalā pilsētā! Tu esi šīs kompānijas pārstāvis! Turklāt tu pārstāvi sievieti, kura radīja šo kompāniju, Beverliju Hailendas jaunkundzi! Vai tu neapjēdz, ka, pārdodams sevi pircējai, tu aptraipi viņas vārdu!

Bobs pielēca kājās, un Maikls nobālēja.

- Kā tu uzdrošinies savas neķītras izdarības veikt mušu veikalā!

- Pag, pag...

-Tu esi atlaists. Diemžēl tas ir viss, ko es varu izdarīt ar

tevi.

- Bet Meninga kungs! Tas nav godīgi! Es neesmu vienīgais, kurš to dara!

Bobs trīcēdams apklusa.

- Kā to saprast... tu neesi vienīgais?

Maikls ieklepojās.

- Mēs esam vairāki. Rons Šefīlds to uzsāka, - viņš runāja steidzīgi, ārkārtīgi gribēdams sevi glābt. - Jūs pazīstat aktrisi Mistiju Kārlailu. Viņa uzaicināja Ronu uz mājām privāti demonstrēt drēbes. Viss beidzās gultā, un viņa iedeva tam simt dolārus. Tas notika apmēram pirms gada, un kopš...

Bobs apstulbis apsēdās.

- Kuri tie ir? Nosauc vārdus!

Maikls, cerēdams glābt savu ādu, nosauca trīs kopdar-boņus. Bet tas nelīdzēja. Visi četri momentā tika atlaisti, pat neizmaksājot viņiem kompensāciju.

Sekss.

Tas neizgāja viņai no prāta.

Atkal.

Joprojām.

Anna Heistingsa, iebraucot ar “BMW” pa milzīgajiem dzelzs vārtiem Beverlijas Hailendas jaunajā, plašajā īpašumā, centās atvairīt domas par pagājušās nakts fiasko. Viņa nespēja sev neko padarīt. Rodžers pie bāra letes, kur viņi satikās, šķita tik daudzsološs. Viņš runāja inteliģenti, bija tāds sirsnīgs un patīkams un interesanti deva seksuālus mājienus. Bet, kad Anna aizbrauca pie viņa, izrādījās, ka viņš ir egoistisks,

slikti audzināts, rupjš nemākulis. Turklāt viņam bija trīsdesmit seši gadi - tātad viņš bija deviņus gadus jaunāks par Annu. Ar katru gadu Anna kļuva vecāka, bet viņas izredzētie - arvien jaunāki un jaunāki.

Nebija viegli četrdesmit piecus gadus vecai sievietei dzīvot sabiedrībā, kas orientēta uz jaunību. Vel jo grūtāk būt četrdesmit piecus gadus vecai un resnai. “Nekādu izredžu konkurences cīņā,” Anna nosprieda.

Viņa gan nebija gluži resna. Vairs ne. Pirms desmit gadiem, kad Annai palika trīsdesmit pieci gadi, viņa sāka cīņu par svara samazināšanu. Viņa sviedrējās, badojās un nodzina trīsdesmit liekās mārciņas tauku, un ar dzelžainu disciplīnu tā arī turējās. Tagad viņa nēsāja tādus pašus elegantus tenisa sporta tērpus kā Beverlija un Karmena un pusdienās un vakariņās pieticīgi košļāja salātus. Anna vairs nešausminājās par savu attēlu spogulī, un svari viņu nebiedēja. Tomēr iekšēji Anna jutās resna. Nekāda diēta nespēja atbrīvot viņu no šīs problēmas.

Anna ar skaudību noskatījās, kā Megija Kerna ēda, ko gribēja, nēsāja brīnišķīgas, platas kleitas, kas noslēpa viņas apaļīgumu, baudīja veselīgas seksuālās, uz abpusēju simpātiju pamatiem balstītas attiecības ar Pilu Formenu, biržas mākleri, pie kura viņa kādreiz bija strādājusi. Bet Megija piederēja pie retajiem laimīgajiem izņēmumiem. Annai Heis-lingsai un miljoniem citu sieviešu nācās ievērot spēles noteikumus par jaunību un slaidumu, lai gūtu mazliet prieka no vīriešu uzmanības.

Kopš tās nakts 1969. gadā, kad Anna pēc divām neveiksmīgām trakošanām uz grīdas beidzot zaudēja nevainību atviltus hipija Stīva palīdzību, viņa atklāja, ka viņai tiešām patīk sekss. Bet kā pie tā tikt?

Kad viņas darbs saistījās ar “Karalisko burgeru” veikalu

tiklu kvalitātes pārbaudi, viņai bieži nācās ceļot apkārt pa laukiem, un tad Anna viegli atrada vīriešus. Bet, darba apjomam palielinoties, viņa arvien vairāk bija saistīta ar sēdēšanu kabinetā un viņas vietā braukāja palīgi, Anna kļuva vecāka, neprecētie vīrieši jaunāki, un viņas izredzes bālēja, tāpēc arvien biežāk viņa nonāca tādās situācijās kā vakar, kad sapinās ar to ķēmu pie bāra letes, un vēlāk tikai bija jābaidās, ka nedabū herpes vai citu ko šausmīgāku.

Anna atstāja mašīnu pie garāžām un devās no otras puses uz milzīgo, itāliešu stilā celto villu, kuru Beverlija bija nesen nopirkusi. Visi pulcējās tenisa laukumā. Ne jau pirmo reizi Anna nobrīnījās par savu noslēpumaino darba devēju. Cik Annazināja, Beverlija nekad nebijabijusi kopā ar vīrieti. Kā viņa to varēja izturēt?

Bet, mīļā, visas sievietes jau nav palaistuves, Anna norāja pati sevi, pamājot draudzenēm, kuras sēdēja zem saul-juma. Tur nu ir divas, kas lieliski iztiek bez tā.

Paskaties tik uz Beverliju un Karmenu, abas vēsi mierīgas, modernos tenisa svārciņos. Anna nosprieda, ka abu seksuālā pieredze kopā varētu būt ne vairāk par piecpadsmit minūtēm.

- Ho-ho! - viņa uzsauca, nolikdama tenisa raketi un apsēzdamās pie galda blakus draudzenēm. - Piedodiet, ka nokavēju! Venturā bija sastrēgums. - Anna priecājās, ka galds jau bija klāts. Bet viņas smaids nozuda, kad viņa ieraudzīja, ka salātiem nav krējuma, tēja ir bez cukura ar citronu. Annai iešāvās prātā, ka nez vai sekss ir badošanās vērts. Nospriedusi, ka ir gan, viņa paņēma dakšiņu.

- Kā klājās vakar? - Karmena jautāja.

- Labāk būs, ja tu to nezināsi.

- Sveika, tante Anna!

Anna ieraudzīja Karmenas olīvkrāsas meitu skrienam

un vicinām rokā tenisa raketi. Deviņpadsmit gadus vecā Rozā bija īsta skaistule. Viņai noteikti nebija nekādu grūtību saņemt savu vīrieša dalu.

> >

- Sveika, Rozā, mīlā! Kā nu ir jaunajā semestrī?

Rozā ielēja sev limonādi no kristāla krūkas un izdzēra

sausu.

- Nepārspējami, tante Anna! Man ir vienreizējs ekonomikas profesors!

- Kurš uzvarēja? - jautāja Karmena, meklējot ar acīm Megijas septiņpadsmit gadus veco dēlu Džo, junioru.

- Es. Džo aizgāja ar Arturu uz klubu uzspēlēt kompjūtera spēles. Tante Anna, tu stāsies man pretim, labi?

Anna pamāja un nolika dakšiņu. Lai salāti pagaida.

- Rāmi, Rozā! - Karmena uzsauca. - Tava tante vairs nav nekāda kalnu kaza!

Anna ar Rožu iesmējās un aizskrēja uz tenisa laukumu.

Ar vieglu smaidu uz lūpām Beverlija viņas novēroja. Tad viņa Karmenai klusu teica:

- Tu tiešām vari lepoties ar Rožu.

Bija dzirdams, kā Beverlijas plašajā īpašumā dūc zāles pļāvējs, tiek cirpts dzīvžogs un laukumā ritmiski būkšķ tenisa bumbiņas.

Abas draudzenes skatījās viena uz otru. Viņas abas atcerējās, ka novembrī būs divdesmit gadi, kopš Beverlija Da-lasā atrada Karmenu.

- Sveicinātas! - iesaucās pazīstama balss.

Abas pagriezās un ieraudzīja pa dārza taku nākam Me-giju koši citrondzeltenā tērpā, kas vizuļoja saulē. Megija tagad kārtoja rudos, cirtainos matus vienā mezglā augšā virs pakauša - Pītam Formenam patika tāda frizūra. Pienākusi pie draudzenēm sauljuma ēnā un ieraudzījusi uz galda salātu

bļodas, viņa pamāja baltā žaketē tērptajam kalpotājam, kas stāvēja blakus ratiņiem ar dzērieniem, un pasūtīja:

-Atnesietman, lūdzu, sviestmaizi! Vienalga, kādu, lai tikai būtu daudz majonēzes! Un glāzi baltvīna.

Megija pastūma nost šķīvi ar galda piederumiem, nolika mapi un apsēdās.

- Kāda skaista diena! - viņa iesaucās, pārlaizdama acis Beverlijas nesen iegūtajam īpašumam. Zeme, kas it kā aizstiepās bezgalīgā tālumā, radīja nošķirtības sajūtu.

- Laikam jau Pīts ir pilsētā, - Karmena pasmaidīdama

teica.

Megija piemiedza aci un atvēra mapi.

- No izgriezumu dienesta, - viņa sacīja un sniedza Be-verlijai biezu aploksni.

Ar sudraba papīrgriežamo nazīti Bevcrlija atvēra aploksni un rūpīgi izkratīja visu tās saturu uz galda.

Denija Makeja vārds tagad tik bieži parādījās presē, ka viņai katru dienu nācās veltīt veselu stundu izgriezumu studēšanai.

- Svētdien viņa sievai piedzimis bērns, -Megija teica. -Vēl viens zēns.

Beverlija paņēma kādu izgriezumu un sāka lasīt.

- “ “Labās vēsts” draudze paziņo, ka Hjūstonas baznīca nopelnījusi pirmajā gadā sešus miljonus dolāru un Denija televīzijas auditorijajau ir divi miljoni cilvēku.”

- Beverlija, - Karmena domīgi teica, - vai nav jau pienācis laiks? Viņš ir ļoti populārs. Bagāts un varens. Mēs varētu doties uzbrukumā.

-Nē. Viņš vēl nav licis pietiekami augstu. Viņu pazīst Amerikā; es gribu, lai visa pasaule pieredz viņa sabrukumu.

Megija izņēma no mapes citus papīrus.

-Te irtā runa, Beva, kuru tu teiksi nākamnedēļ Mākslas padomē. Te ir tavs ceļojuma maršruts nākamnedēļ uz Aus-trumkrastu. Vašingtonā tev nāksies pavadīt vēl divas dienas... -Megija izlika lapas uz galda. - Divu vides aizsardzības grupu pārstāvji ļoti grib ar tevi tikties, senators Deividsons uzstāj, ka tev un viņam jāsarīko preses konference sakarā ar jauno abortu likumprojektu, kuru viņš gatavojas iesniegt. Jā, Stenfordas universitāte atkal tevi aicina teikt runu.

Klaigas tenisalaukumā lika Bcverlijai pagriezties un noskatīties Annas un Rozas draudzīgajā spēlē. Rozā bija gara, skaista, melnīgsnēja meitene un atgādināja princesi no arābu tūkstoš un vienas nakts pasakām. Tas lika Beverlijai atcerēties pēdējo sarunu ar Džonasu Bjūkenanu. Viņš gatavojās doties uz Šauda Arābiju.

Pēc nogurdinošiem meklējumiem Džonass atkal bija uzgājis Kristīnes Singltones pēdas un uzzinājis, ka 1971. gadā viņa aizbraukusi uz Šauda Arābiju kopā ar vīrieti, vārdā Ēriks Salivans.

- Jūsu māsai tagad ir uzvārds Raterforda, - Džonass informēja Beverliju pēdējā tikšanās reizē. - Tā sauca viņas vīru, no kura viņa šķīrusies. Uz Arābiju viņa aizceļojusi ar “Aramco” konsultantu. Acīmredzot par viņa sekretāri. Šī vienošanās šķiet savāda. Es nevarēju dabūt nekādu informāciju par Sali vanu. Neviens neielaidās ar mani nekādās runās, līdz ar to es sāku domāt, ka šis konsultanta darbs ir aizsegs kaut kam citam.

- Piemēram? - Beverlija satraukusies jautāja.

- Es nezinu. Tas noticis pirms divpadsmit gadiem.

Tā kā Džonass Savienotajās Valstīs neko vairs neatrada- nebija nekādu ziņu par Kristīnes atgriešanos dzimtenē -, Beverlija nolēma viņu sūtīt uz Tuvajiem Austrumiem turpināt meklējumus. Kaut nu Džonasam veiktos!

Megija, kāri notiesādama sviestmaizi ar liellopu gaļu,

ierunājās:

- Starp citu, vai gribat dzirdēt ko jautru? Es aizvakar ēdu pusdienas kopā ar Bobu Meningu, un viņš man pastāstīja kaut ko pārsteidzošu! Četri veikala “Fanelli ” modeļu demonstrētāj i par naudu gulējuši ar pircējām!

Karmena un Beverlija nenovērsa acis no viņas.

- Ko tu tur runā? - Beverlija jautāja.

Megija izstāstīja, ko Bobs bija teicis par Maiklu un Ronu, un vēl diviem, kas ciemojušies bagātu Beverlihilzas sieviešu mājās. Kad viņa beidza ar vārdiem: - Vai nav joki? -viņa ieraudzīja tikai drūmas sejas.

- Tas nav smieklīgi, ja pārdod cilvēka miesu, - Karmena klusu teica.

- Nē, - Megija piekrita atcerējusies. - Nav. Piedodiet!

Viņu mazajā pulciņā tikai Megija zināja Beverlijas un

Karmenas pagātni. Viņas bija Megijai visu atklājušas, jo uzskatīja viņu par savu māsu: Denijs Makejs ari viņai bija nodarījis pāri. Pārējie-nedz Anna Heistingsa, nedz Rojs Mc-disons - neko nezināja par draudzeņu noslēpumiem.

- Es tikai gribēju teikt, - Megija sacīja, - ka lomas ir apmainītas vietām. Sievietes maksā par seksu. Kopš mēs esam seksuāli atraisītas pretapaugļošanās līdzekļu dēļ, šis ir vēl viens brīvības fenomens. Kas varēja iedomāties, ka pirms divdesmit vai trīsdesmit gadiem būs “Playgirl” vai striptīzi sievietēm, vai "Chippendales ”? Tas tikai pierāda to, par ko mēs visu laiku kliedzam: sievietēm sekss vajadzīgs tikpat daudz kā vīriešiem.

Nobūkšķēja bumbiņa, un no tenisa laukuma atskanēja smiekli. Trīs sievietes sēdēja zem svītrainā sauljuma, baudīja pusdienas un vēroja, kā divas laukumā cenšas viena otru pārspēt. Uzpūta vējiņš, palmas nešūpojās, un itāliešu stila pcld-

baseins ievirmojās zilzaļos vilnīšos. Agro gardčniju ziedu smarža atlidoja līdz sievietēm un aizšalca savās gailas.

Beverlija skatījās tālumā. Viņa domāja par skaistajiem, jaunajiem modeļu demonstrētājiem “Fanelli” un sievietēm, kas griezās pie viņiem pēc...

“Pēc kā?” viņa sev jautāja.“ Par ko tās sievietes maksāja?”

“Paklau!” Heizelas balss atplūda no gadu dzīlēm. “Tev jādara kas vairāk, nekā tikai jāguļ. Puiši te nāk ar sūri grūti nopelnīto naudiņu, lai mazliet aizmirstos. Viņi te nopērk to, par ko fantazējuši, un tev tas jādod.”

- Fantāzija, - Beverlija nomurmināja.

Karmena paskatījās uz viņu.

- Ko tu teici, Beverlija?

- Es teicu - fantāzija. Lūk, ko šīs sievietes pērk.

- Kādas sievietes? - Megija jautāja. - Pircējas “Fanelli”? Beva, viņas pērk seksu!

- Varbūt,-Beverlija, domās iegrimusi, lēni atteica. -Bet ir kas vairāk. Tu pati teici, ka šis ir jauns laiks, pretapaugļošanās līdzekļi atbrīvojuši sievietes no iesīkstējušā puritānisma un seksa standartiem. Mūsdienās to var vieglāk iegūt. Tad kāpēc jāmaksā?

Megija paraustīja plecus.

- Lai nodrošinātu sev labu laika kavēkli. Ja puisim samaksās, viņš labāk pastrādās.

Beverlija papurināja galvu.

- Manuprāt, tur ir kas vairāk. Sievietes meklē sapņus, viņas pērk pāris mirkļu laimes, sabiedrības, varbūt pat glaimu.

Beverlija apklusa. Kāpēc sievietei būtu jāmaksā par vīrieša sabiedrību? Lai saņemtu mazliet uzmanības, ko negūst no vīra vai drauga? Lai aizdzītu neizturamu vientulību? Lai atrastu dzīvē jēgu? Lai kaut uz stundu noticētu, ka ir skaista un iekārojama? Vai lai vienkārši labi pavadītu laiku?

“Visi iemesli ir iespējami,” Beverlija nosprieda. “Mēs visas gribam būt mīlētas un apjūsmotas. Mēs visas reizēm meklējam dzīves jēgu vai sapņu piepildījumu. Mums vienām ir bailes, un mēs alkstam pēc stiprām rokām un siltiem augumiem, kas mūs aizsargātu pret tumsu.”

- Kā Bobs rīkojās? - viņa pēkšņi vaicāja.

- Kā viņš rīkojās? - Mcgija atsaucās. - Viņš atlaidis puišus no darba. Nu un?

- Karmena, Bobs Menings teica, ka piecu gadu laikā, kopš Denijam Makejam pieder “Karaliskās fermas”, viņš ne reizi nav apmeklējis akciju sabiedrības. Vai tā ir taisnība?

- Cik es zinu, jā. Viņš ir aizņemts ar aviolīniju un beisbola stadionu pirkšanu, kāpēc lai viņš uztrauktos par vienu mazu veikalu tūkstoš jūdžu attālumā.

- Un biroji virs “Fanelli”? Vai īrnieki tur vēl ir? Pasta firma, iekšdarbu dekorators?

- Visi grib adresi Bevcrlihilzā, tu taču zini. Viņi īre mazus būcenīšus virs “Fanelli”. Nu un?

Beverlija atkal skatījās uz tenisa laukumu, uz dzīvespriecīgo Annu, kam labi piestāvēja tenisa tērps, un Beverlija atcerējās Annu pirms divdesmit trim gadiem, nelaimīgu un pazemotu, ka viņai vienai jāiet uz Ziemassvētku balli. Beverlija atcerējās, kā toreiz noorganizēja Roju Medisonu viņu pavadīt, līdz ar to Anna ieguva jaunu lepnumu un pašapziņu un viņas dzīve pilnībā pārvērtās.

- Fantāzija, - Beverlija atkārtoja, dziļi domās iegrimusi. Toreiz tas bija tikai iestudēts teātris, bet paskat, ko tas izdarīja ar Annu.

Karmena jautāja:

- Par ko tu domā, amigal

-Lai Bobs pieņem atpakaļ darbā tos modeļu demonstrētājus.

-Ko?!

- Lai īrnieki no augšstāviem izvācas. Megija, atrodi viņiem jaunas telpas. Palīdzi pārkravāties!

- Bet kāpēc?

- Es labāk izmantošu istabas virs “Fanelli”.

Bcvcrlija palūdza šoferim novietot mašīnu. Viņa sēdēja ērtajā rolsroisā ar gaisa kondicionētāju un caur dūmakaino stiklu vēroja mazu ļaužu grupiņu. Bērēs piedalījās apmēram divpadsmit, piecpadsmit cilvēku. Vairums raudāja. Beverlijai arī gribējās raudāt.

Kad beidzās apbedīšanas ceremonija un visi virzījās uz saviem limuzīniem, Beverlija izkāpa no mašīnas un tuvojās maza auguma sievietei melnās drānās. No abām pusēm viņu atbalstīja vīrieši.

- Vaizmena kundze! - Beverlija viņu uzrunāja.

Sirmā sieviete uzlūkoja viņu bēdu pilnām acīm.

-Es pazinu jūsu vīru, - Beverlija sirsnīgi teica. - Pirms

daudziem gadiem viņš man izdarīja lielu pakalpojumu. Es apsolīju, ka nekad viņu neaizmirsīšu. Viņš bija lielisks cilvēks.

-Jā...

- Lūdzu, ņemiet!

Vaizmena kundze skatījās uz aploksni, kuru turēja cimdota roka. Viens no vīriešiem, kas viņu atbalstīja, paņēma aploksni un teica:

- Atvainojiet, mana māte slikti jūtas.

-Es saprotu. Es negribēju traucēt jūs bēdās. Es tikai gribēju jums to uzdāvināt jūsu vīra piemiņas vārdā.

Viņi noskatījās, kā slaidā, blondā sieviete līdz papēžiem garā ūdeļādas kažokā aiziet un iekāpj baltā rolsroisā. Apsēdies īrētā limuzīna pakaļējā sēdeklī, ārsts Volters Vaizmens atvēra aploksni un izņēma tās saturu. Viņš izdvesa:

-Mans Dievs, - un spēji pagriezās tieši laikā, lai ieraudzītu balto rolsroisu pazūdam aiz līkuma.

Mūža nogalē plastisko operāciju ķirurgs Scimors Vaiz-mens bija atbalstījis ebreju izceļošanu no Krievijas. Svešā sieviete, kuras vārdu Vaizmcni tā arī nekad neuzzināja, nodibināja Vaizmena vārdā miljonu dolāru fondu, lai glābtu padomju ebrejus.

Anna Heistingsa neticēja savām ausīm. Viņa skatījās uz veco draugu Roju Medisonu tik neticīgi, ka viņš sāka smieties.

- Tu taču nerunā nopietni? - viņa iesaucās.

- Pajautā pati, ja netici!

Viņi ēda pusdienas mazā, noplukušā ēdnīcā Venēcijas līča krastmalā, vēl “neatklātā” vietā, tātad Rojs tajā jutās droši. Savas slavas dēļ viņš negāja uz tiem restorāniem, kur viņu pazītu, protams, ja viņš nebija tādā garastāvoklī, lai gribētu, ka viņu pazīst. Tā kā viņš pašlaik par pēdējo filmu kandidēja uz Akadēmijas balvu, tad atlika maz vietu, kur skarbi glītajam Rojam Medisonam neuzmāktos. Viņu varētu nepazīt vienīgi tādā Venēcijas krastmalas netīrā ēdnīcā, kur dzērāji, klaiņojoši pusaudži un veci ebreji ar mazu pensiju ēda sālītas liellopu gaļas kotletes ar ceptiem kartupeļiem.

Kopš viņu “randiņa” pirms divdesmit trim gadiem, kad jaunais bezdarbnieks Rojs Medisons pārmainīja savu ārējo izskatu un pavadīja jauno un nelaimīgo Annu uz māsīcas rīkoto Ziemassvētku balli, abi bija ļoti sadraudzējušies. Vismaz reizi mēnesī viņi satikās, lai omulīgi dalītos savstarpējos noslēpumos, kurus viņi vislabāk varēja pārrunāt tikai viens ar otru un nevienu citu. Anna parasti žēlojās par savu seksuālo dzīvi un nejēgām, kurus viņa satiekot bāros, bet Rojs savukārt žēlojās par savu seksa dzīvi un nejēgām, kurus viņš atrod

bāros. Tomēr šodien bija citādi, šodien viņam bija kas jauns un satriecošs pavēstāms.

- Vai patiešām? - Anna nočukstēja, pārliekusies pār galdu. - Viņi grasās augšā ierīkot istabas un tamlīdzīgi? Es tam neticu!

- Es pazīstu Maiklu jau vairākus gadus. Viņš nav gejs, mēs esam tikai draugi. Es viņam dabūju darbu “Fanelli”. Viņš runā taisnību! -Rojs nosmīnējaun iemeta mutē taukainu kartupeli, bet Anna neticēja savām ausīm.

- Kāpēc lai Bobs Menings to darītu? - Anna jautāja. -Taisīt bordeli!

-Maikls teica, ka viņš un vēl daži čaļi to jau darot, lai drusku piepelnītos. Menings to uzzinājis un visus atlaidis. Tad pēc trim dienām viņi atkal pieņemti darbā un atļauts viņiem tā turpināt, bet tikai Meninga vadībā. Laikam vecais zēns Bobs nospriedis, lai jau, pie velna, pircējām tiek tas prieciņš, ja viņas grib maksāt.

Rojs iedzēra diētisko kolu un piebilda:

-Menings licis arī ievērot piesardzību. Čalis nedrīkstot iet visur un ar visām. Tas jādarot zem viena jumta kāda uzraudzībā. Jāsargājas no herpēm un venēriskajām slimībām.

- Neticami! - Anna atkal iesaucās, acis iepletusi no satraukuma. - Bobs Menings taču ir tāds apzinības iemiesojums! Ja nu Beverlija to uzzina! Ak Dievs, Roj, “Fanelli” taču ir viņas lolojums!

- Tas ir pats interesantākais. Maikls esot redzējis Be-verliju kopā ar Bobu trīs reizes ejam augšā un slepeni runājamies. Manuprāt, Beverlijai tas ir zināms.

Anna uzmeta Rojam neticības pilnu skatienu.

- Beidz, Roj! Es runāju par Beverliju Hailendu, mūsu stingro, prātīgo draudzeni, kurai nav bijis vīrieša divdesmit četrus gadus, kopš es viņu pazīstu! Viņa neko tādu nepieļautu !

-Maikls teica, ka bijušas vēl divas sievietes, viena sar-kanrnale un otra meksikāniete... tās varētu būt Megija un Karmena.

- Tas nav iespējams! - Anna nočukstēja. Tad viņa apklusa, jo sāka pārdomāt. Anna atcerējās šādus tādus atgadījumus. Gadu gaitā viņa bieži bija negaidīti uzskrējusi Bever-lijai, Megijai un Karmenai, kuras kopā saliktām galvām pārrunāja kādu noslēpumu un apklusa, ieraudzījušas Annu. Viņa arvien juta, ka atrodas malā, ka nav īsti viena no viņām. Viņas visas trīs saistīja kaut kas tāds, kas uz Annu neattiecās, kaut gan Anna draudzējās ar Beverliju jau vairāk nekā divdesmit gadus. Jautājums - kādu noslēpumu viņas visas trīs glabāja?

Atvadījusies no Roja, pēc piecpadsmit minūtēm traukdamās pa Santamonikas ceļu savā “BMW”, Anna salika visu pa plauktiņiem un atzina, ka Roja stāsts varētu būt īstenība, “Fonelli” augšējā stāvā tika gatavots slepens bordelis un Bc-verlija kaut kādā veidā bija ar to saistīta. Apsvērusi šo domu, Anna Heistingsa pievērsās nākamajai. Tā bija tik elpu aizraujoša, ka, Annai satraukumā spiežot gāzes pedāli, automašīna sasniedza deviņdesmit jūdzes stundā un policists viņu apturēja, bet tas nozīmēja, ka Anna ar nokavēšanos ieradās Beverlijas Hailendas birojā.

Bobs Menings uzskatīja, kātā ir lieliska ideja-pēc viņa domām, visas Beverlijas idejas bija lieliskas -, un sparīgi gribēja ķerties pie darba. Bet viņiem vajadzēja būt ļoti piesardzīgiem.

- Neviens, - Beverlija uzsvēra, skatīdamās uz Bobu, Megiju un Karmenu, - pilnīgi neviens nedrīkst to uzzināt. Mums ārkārtīgi uzmanīgi jāatlasa cilvēki augšstāva darbam un klientes tāpat. Mēs uzsākam pilnīgi nelegālu darbību, un tas var mūs pazudināt. Vēl jo vairāk mums jāsargājas, lai ne

mazākā nojausma par pārmainām nenonāk līdz Denija galvenajam birojam. Nedrīkst pieļaut, ka “Karaliskās fermas” bāž degunu mūsu darīšanās.

Viņi strīdējās par to, kur ierīkot Beverlijas “sapņu fabriku” - kā Megija to nosauca. Pēc Karmenas domām, “Fa-nelli” augšstāvs bija pati labākā vieta. Arī Bobs uzstāja, ka tikai tā viņš var stingri kontrolēt modeļu demonstrētājus un pircējas. Tas esot drošākais un vienkāršākais veids, viņš teica. - Kā gan to varētu atklāt? - viņš jautāja. “Labās vēsts” draudzes grāmatveži zināja, ka telpas īrē likumīgas iestādes. Draudze saņems īres maksu un neko nezinās par īrnieku maiņu.

- Noslēpuma saglabāšana ir vitāli svarīga, - Bcvcrlija teica. - Sievietēm jābūt pasargātām. Modeļi noteikti klusēs, ja gribēs saglabāt tik labu darbu. Viena informācijas noplūde - un viņi būs uz ielas. Klientes katrā ziņā gribēs paturēt visu noslēpumā. Vairums būs precētas. Gan modeļus, gan klientes vajadzēs rūpīgi pārbaudīt. Kā vieniem, tā otriem jābūt augstākā labuma. Šo uzdevumu es uzticēšu Džonasam, kad viņš atgriezīsies no Arābijas.

Visi piekrītoši pamāja un uzsāka darboties.

Karmena pirmā nāca ar ziņojumu. Viņa bija papētījusi dažādus “apkalpošanas” dienestus Losandželosā un tās apkaimē. Tie, kas visilgāk pastāvēja un bija visienesīgākie, savus cilvēkus nepieņēma oficiāli darbā. Nebija algu saraksta, sociālās nodrošināšanas, apdrošināšanas un tamlīdzīgi. Īstenībā katrs darbojās kā patstāvīga vienība.

- Ja mūsu uzņēmums sekos šim paraugam un maksās tikai skaidrā naudā, - teica Karmena, - tad atkritīs dokumenti un risks par atklāšanu.

Bcverlija visam piekrita un vērsās pie pārējiem ar jautājumu, kā iekārtot datu bāzi.

- Manuprāt, jāierobežo cilvēku skaits, - ierosināja

Megija. - Ja paklīdīs baumas, mūs burtiski applūdinās ar klientēm. Sievietes stāvēs garā rindā! Mums jāsaglabā mazs un slepens uzņēmums, lai tajā kurš katrs neiekļūtu.

- Noteiksim biedramaksu, - Karmena ieteica. - Kā vietējā klubā. Jaunus biedrus varēs ievest tikai tie, kas jau ir biedri un kas par viņiem galvos.

Bcverlija vērsās pie Mcninga:

- Bob, tu būsi atbildīgs par vīriešiem. Viņiem būs jāievēro zināmi noteikumi. Klientes nedrīkst dabūt herpes un venēriskās slimības.

Bobs bija pārsteigts. Bcverlija Hailenda, tāda dāma, -kā viņa tik daudz zināja par bordeļa vadīšanu?

- Es runāšu ar viņiem, - viņš atbildēja. Atkal Bobs jutās pārsteigts par Bevcrlijas spēju precīzi noteikt, kas cilvēkiem vajadzīgs. Viņš jau paredzēja, ka slepenajam uzņēmumam veiksies.

- Megija, tu parūpējies par tukšo telpu remontu! Guļamistabām un ēdamtelpai jābūt labākajā kārtībā. Neskopojies! Telpām jābūt skaistām - videi jāatbilst katras sievietes sapnim. Bob, tu konsultē vīriešus! Sievietes pirks dārgus sapņus. Es negribu, lai viņas viltos vai būtu sarūgtinātas.

- Ko lai es saku puišiem?

- Saki, lai gādā labu seksu, to arī pasaki! - atskanēja balss pie durvīm.

Visi pagriezās un ieraudzīja Annu Heistingsu, kas stāvēja, rokas uz gurniem salikusi, ar platu smaidu sejā. Ienākusi iekšā, viņa aizvēra durvis.

- Saki, lai čali aizmirst baudu sev un koncentrē uzma-nību uz klientu apmierināšanu. Saki, lai viņi nesteidzas, nesie-kalojas un nerunā rupjības. Saki, lai viņi izturas jauki un mīļi, it kā sieviete, ar kuru viņi ir kopā, būtu vienīgā uz pasaules. Brīdini, lai nebūtu slikta elpa, bārdas rugāju un raupjas

rokas! - Anna kā atvainodamās uzsmaidīja Bcverlijai. - Piedod, es noklausījos!

- Cik daudz tu dzirdēji?

-Neuztraucies! Es par to uzzināju no Roja, kurš savukārt to dabūjis dzirdēt no sava labā drauga Maikla.

Kad Megija uzmeta Bcverlijai noraizējušos skatienu, Anna ieskatījās viņām sejā un steidzīgi iesaucās:

- Neuztraucies par mani! Es nevienam neteikšu! Es tikai gribu piedalīties.

- Piedalīties! - Karmena norūca. - Kā tu domā, ko tu darīsi?

-To pašu, ko visus šos gadus “Karaliskajos burgeros”. Kvalitātes pārbaude. Augsta līmeņa nodrošināšana, lai katrai klientei tiek labums. Galu galā - sekss ir patēriņa priekšmets, tāpat kā viss pārējais. Tas var būt kā dinamīts un vai' būt draņķīgs.

Visi saskaujas.

- Paklau, kādam taču jāizstāsta tiem puišiem, kā viss notiek. Kādam jāiemāca pa īstam mīlēt sievieti. Citādi jums nebūs vienādi kvalitatīva produkta. Citi būs labi, cili-galīgi šķērsām, - Anna teica.

- Cik saprotu, - Karmena lēni secināja, - tu personiski viņus apmācīsi, lai viņi būtu standarta līmenī?

Anna viņai uzsmaidīja.

- Gluži kā hamburgeri, vai ne?

43

Džeimijs dabūja sešas reizes apbrauki apkārt kvartālam, līdz atrada vietu, kur novietot mašīnu. Tad viņa “VW” gandrīz uzgrūdās balts “Lincoln Continental” ar savu spožo, lielo spārnu. Metot monētas automātā, Džeimijs skatījās pāri ielai uz vīriešu modes preču veikalu, kur virs durvīm stāvēja izkārtne ar tajā attēlotu taurenīti.

Viņam bija pazīstami puiši, kas šeit iepirkās.

Pat vairāk, viņš zināja tādus, kuri te dabūja “debesu mannu”.

Tic bija veiksminieki, kuri ne vien demonstrēja apģērbus, bet vēl paspēja dabūt arī kādu bagātu dāmu. Džeimijam tāda laime gāja secen.

Savādi, iknedēļas peldes Bcvcrlijas Hailcndas baseinā beidzās bez rezultātiem. Viņa vairs pat neskatījās pa logu. Ko Džeimijs bija izdarījis nepareizi?

- Tev pašam vajadzēja spert pirmo soli, - Džeimijam skaidroja istabas biedrs Džcrijs. - Viņai taču jādomā par savu reputāciju. Viņa ir reverenda Denija galvenā atbalstītāja. Viņa pati taču nevar uzmākties baseina tīrītājam, vai tad nav tā?

- Bet ko tad lai es daru? - Džeimijs jautāja, patiesi

vēlēdamies dzirdēt atbildi. Ak kungs, kaut vai spert soli tajā mājā...

- Nezinu. Tu jau esi tas lielais mīlnieks.

Bet Džeimijam pielika veselā saprāta, lai atklāti seksuāli neuzmāktos tādai sievietei kā Beverlija Hailenda, taču galu galā viņš bija palaidis garām izdevību.

Tagad gan izskatījās, ka veiksme atkal klauvē pie viņa durvīm. Turklāt pavisam negaidītā veidā.

Pirms pāris dienām viņam bija piezvanījusi šī paša veikala direktore. Vai viņu neinteresējot modeļu demonstrētāja darbs “Fcinelli”? Darbs esot viegls un patīkams, alga -ļoti laba. Kā kundze zinot par viņu, Džeimijs jautāja. Kā dabūjusi viņa vārdu un telefona numuru? Bet viņa tikai atteica, ka Džeimiju kāds ieteicis.

Džeimijs pārskrēja pār ielu, izvairīdamies no automašīnām, un apstājās pie veikala skatloga, lai pēdējo reizi uzmestu sev aci.

Džeimijs apzinājās, ka ir itin glīts zellis, bet viņš ari cītīgi gādāja par sava izskata saglabāšanu. Sportošana, diēta, daudz saules - un āriene kā Džefam Bridžcsam: sakrunkots havajiešu zīda krekls, kas atpogāts līdz nabai, haki krāsas bikses bez jostas, un poga uz vidukļa atstāta nevērīgi, ķircinoši vajā.

Viņš iegāja iekšā, juzdamies mazliet nedroši un nebūdams īsti savā ādā tik smalkā veikalā, un kaut kā tika līdz pircēju zāles viņam galam, kur direktore bija solījusies gaidīt viņu. Tur Džeimijs ieraudzīja pircējas, kas, eleganti ģērbušās, jau pa gabalu smaržodamas pēc naudas, sēdēja ar brokātu apvilktos krēslos, dzēra tēju un vēroja modeļu demonstrētājus rādām Hugo Bosa un Ralfa Lorēna tērpus. Skatīdamies uz modeļu demonstrētājiem, Džeimijs nosprieda, ka viņš nav

sliktāks par jebkuru no tiem un, skaidrs kā diena, dabūs šeit darbu.

Jauna sieviete melnos svārkos un baltā blūzē, uz kuras bija izšūts zelta laurenītis, pienāca viņam klāt un aicināja viņu sev līdzi. Viņi iegāja nelielā liftā un uzbrauca vienu stāvu augstāk. Tad sieviete ieveda Džeimiju pirmajās durvīs pa labi; viņš vēl paspēja ieraudzīt gaiteni un tam abās pusēs durvis, kas visas bija aizvērtas. Tur laikam atradās kādas iestādes, Džeimijs nodomāja.

Glīti ģērbusies ikdienišķa izskata sieviete piecēlās, lai sasveicinātos ar viņu. Viņa pastiepa roku un uzaicināja Džeimiju apsēsties. Viņa esot direktore, bet vārdu viņa nenosauca un tūlīt pārgāja uz “tu”, uzrunādama jaunekli par Džeimiju.

- Kā tev patīk mūsu veikals? - viņa jautāja.

- Pirmšķirīga vieta.

- Vai tu redzēji modeļu demonstrētājus? Kā tu domā, vai tev patiktu tāds darbs?

- Bez šaubām! - Džeimijs paraustīja plecus. - Bet kas jums minēja manu vārdu? Es gribētu viņam vai viņai pateikties.

- Pastāstīšu par taviem pienākumiem.

Džeimijs nopietni uzklausīja sievieti, ar pokera spēlētāja sejas izteiksmi klanīja galvu, kad direktore nosauca neticami lielo atalgojumu, un, kad viņa bija beigusi, teica:

- Jā... jā, es varu te strādāt.

Direktore pasmaidīja.

-Manjāsaka atklāti, ka es runāšu vēl ar pāris vīriešiem. Mums ir tikai viena vieta, bet kandidāti ir vairāki. Šodien vel nevarēšu pateikt savu lēmumu.

Džeimijs gandrīz iekliedzās: “Ko?” Tomēr viņš laikus pamanījās savaldīties.

- Jā, es saprotu. Bez šaubām, - viņš noteica.

- Tā, vai varu redzēt, kā tu staigā?

- Kā es staigāju?

- Ir svarīgi, kā tu parādi sevi un apģērbu, kas tev mugurā.

Jāstaigā? Džcimijs piecēlās un kokaini pārgāja pāri istabai.

-Atbrīvojies, Džeimij! Nesasprindzinies!

Džcimijs, juzdamies pagalam nelaimīgs, paskatījās uz direktori.

- Es neesmu domājis par savu gaitu. Ja es sāku par to gudrot, man nekas nesanāk.

- Es saprotu. Paklau, iedomājies, ka esi iegājis - ak, kaut vai bārā! Tu redzi mani sēžam pie galda. Tu gribi apsēsties man blakus. Sāc no turienes un nāc man pretim.

Džeimijs piegāja pie durvīm, pagriezās, uzmeta direktorei ilgu skatienu un tad tuvojās viņai savā labākajā Dona Džonsona vilinošajā gaitā.

Izskatījās, ka direktorei patīk.

- Novelc, lūdzu, kreklu!

Džeimijs izbrīnā uzrāva uzacis.

- Tu demonstrēsi peldbikses.

- Ak jā... - Džeimijs novilka kreklu.

Direktore mazliet sarauca pieri.

- Kas jums nepatīk?

- Nē, nē... viss kārtībā. Viss ir kārtībā. Labi. Vari vilkt kreklu mugurā.

Džeimijs jutās aizskarts. Neviena sieviete līdz šim nebija lūgusi viņam uzvilkt kreklu.

Direktore piecēlās no dīvāna un izstiepa roku.

- Piezvanīšu pēc pāris dienām.

- Un tas ir viss? Pārrunas beigušās? Vai tad man nevajag aizpildīt anketu vai ko citu?

-Nav nekādas vajadzības.

Pie velna, kas...

Džeimijs izmocīja smaidu, spiežot direktores roku, bet jutās izmuļķots. Nez kas tas bija, kas viņai nepatika? Džeimijs pietiekami bieži bija gājis uz pārrunām ar darba devējiem, lai saprastu, ka viņš tiek noraidīts.

- Vai zināt, man tik tiešām patīk šis darbs. Es jūsu pircējiem parādīšu augstāko klasi. Viņi pirks tās drebēs, cik tik uziet!

-Bez šaubām, Džeimij...

- Kas tad?

- Kājau teicu, man vēl jāintervē vairāki citi kandidāti.

- Bet es jums pavisam atklāti jautāju,-Džeimijs teica, dāvādams viņai savu pašu valdzinošāko smaidu, - kas tiem citiem būs labāks nekā man?

-Nu...

Mirkli Džeimijs apsvēra savas izredzes. Tāda silta vietiņa un alga, kāda ne sapņos nevar rādīties, kad tik vien jādara kā jārādās vientuļām, bagātām kārumniecēm! Džeimijs nolēma riskēt. Viņš piegāja direktorei tuvāk. Viņai vajadzētu būt apmēram piecdesmit gadus vecai. īstie gadi, lai mīļi papļāpātu.

- Es ļoti gribu šo darbu.

Direktore viņu uzlūkoja.

Džeimijs, intīmi viņai uzsmaidīdams, klusi turpināja:

- Esmu ar mieru darīt visu ko, lai to dabūtu.

-Jā?

Vai traks, kā viņam sitās sirds! Kas varēja būt ļaunākais, ko viņa spētu izdarīt? Viņam nebija ko zaudēt, jo šo darbu droši vien nedabūs.

- Ko tu darīsi? - direktore arī klusu vaicāja.

Viņa bija uzķērusies!

-Sakiet jūs!

- Vai tu grasies mani piekukuļot, Džeimij? - direktore gandrīz kautrīgi vaicāja.

- Es tikai gribu teikt, ka jūs varēsiet būt priecīga, ja mani noalgosiet. Es pārspēšu visus tos skaistuļus. Pircējas būs laimīgas.

- Un es?

Džeimijs neatstāja mājienu neievērotu.

- Ari jūs būsiet laimīga.

-Kā?

Nekavējoties ne mirkli, Džeimijs noskūpstīja direktori uz lūpām.

Džeimijam par lielu atvieglojumu un neizmērojamu prieku, direktore smaidīja.

- Jauki, - viņa nomurmināja.

- Vai es dabūšu darbu?

- Tu vēl neesi mani piekukuļojis.

Džeimijs jau bija viņu apskāvis un skūpstīja.

Direktore iesmējās un atstūma viņu nost.

- Lēnāk! Mums visa diena priekšā.

Džeimijs tvēra pēc viņas.

- Es tikai gribēju izrādīt savu pateicību.

- Piecās minūtēs tu to neizdarīsi. - Viņa pieveda Džci-rniju pie dīvāna. -Tagad, - viņa teica, aplikusi rokas Džeimijam ap kaklu, - rādi, ko māki!

Džeimijs rādīja sparīgi un steidzīgi, klusībā nodomādams: “Jēzus un Marija! Pats vieglākais veids, kā dabūt darbu!”

Kad viņa pirmo reizi Džeimiju apstādināja, nez no kurienes uzburdama prezervatīvu, viņš apstulba, bet darīja, kā viņa lūdza. Kad viņa otro reizi apturēja Džeimiju, viņš juta augam īgnumu. Darīt to lēni nenācās viegli, Džeimijs gribēja

aši viņu kārtīgi “izdrātēt”. Bet, kad abi drīz vien tika līdz tai stadijai, jo atradās uz grīdas, direktorei biksītes bija nost un Džeimijs jau gulēja viņai starp kājām, viņa Džeimiju atkal apturēja un mazliet nepacietīgi sacīja:

- Es teicu: lēnāk! Kas ar tevi ir, vai tu steidzies noķert lidmašīnu?

Džeimijs paslējās augšā un sašutis izmeta:

- Līdz šim neviena nav sūdzējusies!

-Ticu, Džeirnij. Sievietes reti kritizē vīriešus par mīlēšanos. Viņas baidās aizskart patmīlīgo ego. Bet es nebaidos to pateikt, Džeirnij. Atklāti sakot, tu neesi īpaši labs.

Džeimija erekcija noplaka.

Viņš jau gribēja celties augšā, bet sieviete viņu parāva atpakaļ un teica:

- Nevajag uzreiz piepūsties! Ja darīsi pareizi, dabūsi darbu. Ko tu par to saki?

-Jadarīšu pareizi! Kundzīt, es esmu drātējis...

Viņa aizlika roku Džeimija mutei priekšā.

- Lūdzu, nelieto šo vārdu!

- Ko tu gribi no manis? Vai lai es d... mīlējos vai ko?

- Jā, gribu. Bet tā, lai es justu baudu, ne tikai tu pats.

Džeimijs, to neslēpdams, saviebās. Vai tad drātēšanās

neapmierina abas puses?

- Paklausies, Džeirnij, - direktore teica, maigi glāstīdama viņa skaistos, zeltainos matus, - esmu pārliecināta, ka tu esi labs, tikai tu to dari par ātru un pārāk sparīgi. Nevienai sievietei nepatīk just sev virsū elsojošu, siekalainu dzīvnieku. Kad tu biji manī iekšā, tu pat ne reizi nepaskatījies uzmani. It kā tu mani nemaz neievērotu.

- Kā tu vari tā runāt? Apžēliņ, mans penis ir tavā...

- Un vēl, Džeirnij! Valoda! Pirms tu mīlējies ar sievieti,

pārliecinies, ka viņa grib dzirdēt tādus vārdus. Citādi tas tikai atbaida.

Džeimijs izmisis nopūtās.

- Džeimij, - direktore nomurmināja. - Mēģināsim vēlreiz.

Viņa pasniedzās, lai atkal izvilinātu viņa erekciju, bet Džeimijs, saņēmis viņas rokas locītavu, atrunājās:

- Nav vajadzīgs, tūlīt būs kārtībā. - Un viņa saprata Džeimija problēmu. Viņam bija mazs penis.

Kad direktore to izteica skaļi, Džeimijs acīm redzami nepatīkami apmulsa.

- Jā, bet tu taču zini, ka ne jau lielums ir svarīgs. Svarīgs ir tas, ko ar to dara.

-Taisnība. Ne jau visām sievietēm patīk lieli dzimumlocekļi, Džeimij. Dažām pat ir vienalga, kāds ir izmērs, lai tikai vīrietis prastu sniegt baudu.

Tagad viņa izprata Džeimiju: lai kompensētu savu, viņaprāt, nepilnvērtību, viņš metās mīlēties ar pārāk lielu sparu un fizisko piepūli. Rezultātā neiznāca nekāda kompensācija, bet problēma tikai samilza.

- Kad tu turpmāk mīlēsies ar sievieti, - viņa maigi teica, glāstīdama viņu līdz jaunai erekcijai, - neplet viņai kājas vaļā tik stipri, kā tu darīji man. Saliec ceļus gandrīz kopā. Lūk, tā te. Vai redzi? Tu vari tāpat manī ienākt, bet tagad es to jūtu. Tā ir labi, Džeimij.

Džeimijs atslāba. Aizmirsis aizvainoto pašlepnumu, viņš ļāva direktorei sevi vadīt un aptvēra, ka no šīs mācīšanās gūst lielāku baudu, nekā jūt parasti. Viņš labāk izjuta sievieti, pieskāriens bija ciešāks, un tajā visā bija kas jauns - siltums un tuvība, kuru viņš iepriekš nepazina.

- Lēnām, - viņa murmināja, abu gurniem šūpojoties vienā ritmā. -Lēnām un maigi. Sieviete jūt visvairāk tieši pie

atveres. Nāc gandrīz viss ārā, ļauj man to sajust atkal un atkal. Ak... - viņa elsa. - Jā, tā. Jā. ..jā...

Džeimijs darīja to ilgāk nekājebkad savā mūžā un izjuta lielāku baudu nekā citreiz. Kad viss bija beidzies, viņi piecēlās, sakārtojās, un Džeimijs blēdīgi vaicāja:

- Nu? Vai man ir darbs?

Direktore viņu kā pārbaudīdama uzlūkoja. Šķita, ka viņai prātā ienākusi kādajauna doma.

- Nez vai tev patiktu strādāt augšstāvā?

Augšstāvā? Vadībā? Ak debestiņ, ja viņš iepriekš būtu

zinājis, ka pietiek pārgulēt ar direktori, lai...

Tagad sekoja tā sarežģītākā sarunas daļa, kurai vajadzēja atklāt intervijas patieso nolūku, patiesību, kas slēpās aiz taurenīša zīmes.

-Tev jābūt absolūti uzticamam, Džeimij. Es runāju nopietni. Ne skaņa nedrīkst iziet ārpus šīs iestādes sienām.

-Tu vari man uzticēties.

Jā, skaidrs, ka viņa to varēja. īpaši pēc tam, kad viņa nosauca atalgojumu, kādu Džeimijs saņems, strādādams augšstāvā. Tas vienmēr iedarbojās - perspektīvais partneris tik ļoti gribēja darbu, ka nekad neizlielījās draugiem. Kāda jēga zaudēt vietiņu, kura dēj zelta olas, - tā viņi visi kā viens domāja, - nav jēgas palielināt konkurenci.

Vispirms Džeimijs izbrīnījies-klausījās. Tad viņa pārsteigums noplaka un viņa skaistajās acīs parādījās apgaismība.

- Tātad es dabūšu tādu algu un plus lielas dzeramnaudas, - viņš nemaz nešaubījās, ka dzeramnaudas būs lielas, - un kādas pakaļas vien es gribu.

- Mūsu sievietes ir no augstākās sabiedrības. Ja viņas gribēs dzirdēt tādus vārdus, tad tas tev tiks pavēstīts. Citādi — krūtis ir krūtis, nevis pupi, un tā tālāk.

- Jā, nu man pielēca.

- Tikai es un mana palīdze zinās tavu īsto vārdu. Mums nav nekādu dokumentu, maksāsim tikai skaidrā naudā.

- Jā-ā. Vai to vada mafija, vai?

Direktore iecietīgi pasmaidīja.

- Tu neredzēsi nevienu, kas ir saistīts ar “Taurenīti”. Vadīšu tevi es vai mana palīdze. Sarunās ar citiem partneriem tev jābūt pilnīgi diskrētam. Nekādu rupju salīdzinājumu, lūdzu!

- Jā, sapratu. Mana mute ir aizzīmogota. Velns, tā tik ir nauda...

- Tā, vēl pāris jautājumu. Pirmkārt, tu vienmēr lietosi prezervatīvu. Vienmēr. Vai tev ir iebildumi pret asinsanalīzi?

- Nē, nav.

- Tālāk. Mēs strādājam mazliet citādi, nekā tas būtu ar klientiem vīriešiem. Tā, piemēram, aktīvākās ir dienas stundas, nevis nakts, tas ir skaidri saprotamu iemeslu dēļ. Daudzas “Taurenīša” biedres ir precētas sievietes. Viņas var izrauties tikai dienas laikā. Tu nekad nejautāsi sievietes vārdu, adresi vai kaut ko personisku. Anonimitāte “Taurenīša” biedrēm rada drošības sajūtu. Sievietes nāk šeit meklēt kaut ko tādu, kas citur nav atrodams, kas citur ir bīstams. Tātad vēlreiz uzsveru slepenību. Ja paklīdīs runas, mums šeit uzradīsies ložņas, kas nedrīkst par mums uzzināt.

“Ložņas!” Džeimijs domās iesmējās. “Ja policija uzietu šo vietiņu, te būtu īsts “Kurš ir kurš”!”

- Nekādu narkotiku, Džcimij! Tas ir likums numurs viens. Alkoholu lieto minimāli. Ja iespējams, nedzer ar mūsu klientēm nemaz. Ja tu esi paradis lietot pēc skūšanās losjonu vai odekolonu, neaizraujies! “Taurenīša” biedres nedrīkst atļauties atgriezties pie vīriem, rūgteni smaržojot. Tev vienmēr jāuzvedas kā džentlmenim. Mūsu biedres ir lēdijas, ne-

kad lo neaizmirsti! Tavas pirmās likšanās notiks ar dāmām, kuras nāk jau ilgāku laiku un kuru seksuālās vēlmes ir pieticīgas un vienkāršas. Ja runājam par seksu, vienmēr atceries, ka tev jādara tas, ko grib sieviele. Ievēro signālus. Droši vien esi dzirdējis, ka daudzas sievietes ir sievietes vai nu virs vidukļa, vai zem vidukļa. Izpēli, kāda ir tava dāma, un atbilstoši rīkojies. Un - Dieva dēļ, Džeimij, darbojies lēni! Šīs sievietes maksā lielu naudu par tavu mīlēšanos. Izdari to labi. Iemācies veikli rīkoties ar prezervatīvu. Neliec to atklāti. Akta laikā skaties sievietei acīs. Acu kontakts seksa laikā ļoti uzbudina. Tad viņa zinās, ka tu mīlē viņu, nevis sapņo par kādu citu.

Direktore pasmaidīja un noteica:

- Tā. Vai ir vēl kādi jautājumi?

- Tikai viens. Kā rīkoties ar dzeramnaudu?

- Ļoti taktiski un atturīgi. Klaji neizrādi. Ja viņa kaut ko dod, esi pateicīgs. Tad ir lielākas iespējas nākamreiz saņemt vairāk. Vai vēl kādi jautājumi?

- Jā-a. Kad man sākt?

Tādā veidā Anna Heistingsa noalgoja “Taurenīša” partnerus,

44

Trūdija noelsās, kad cietais penis iegāja viņā. Viņa kājām aptvēra vīrieša vidukli, aizvēra acis un čukstēja:

- Ātrāk! Ātrāk).

Vīrieti sauca Džons, Maiks vai Stīvs. Viņi bija tikušies vakar restorānā “Sarkanais sīpols”, un Trūdija bija aizgājusi viņam līdzi. Pirms došanās uz darbu viņi no rīta nolēma iz-baudīt vēl vienu “fikso”. Trūdija nezināja un viņai bija vienalga, par ko vīrietis strādāja. Viņa turpmāk vairs nedomāja

ar viņu satikties.

■}

Tas vienreiz ir jāizbeidz, viņa nolēma, kad vīrietis pabeidza pirms viņas un tūlīt atvirzījās, lai gan Trūdija vēl nejuta apmierinājumu.

Vēlāk, braucot ar korveti pa līkumainajām, kalnainajām Beleiras ielām, Trūdija pavisam nopietni apdomāja savu dzīvi. Viņu vairs nekas neapmierināja. Spēlītes ar anonīmo seksu un partneru mainīšana bija pārāk bīstama. Turklāt gadījuma draugi bāros nebija nekāda panaceja vientulībai. īstenībā tas tikai saasināja un padarīja vientulību vēl neciešamāku.

Viņai bija vajadzīga pastāvība. Kāds, kuru mīlēt un ar kuru dzīvot kopā.

Bcl kurš lai tas bulu? Ja nerunā par sestdienas vakaros atrastajiem-kādi vīrieši eksistēja viņas dzīvē?

Trūdijai ienāca prātā Bills. Pēdējā laikā tas notika bieži, jo viņi bieži saskrējās būvlaukumos. Viņi nesarunājās-tikai pamāja par zīmi, ka pamanījuši viens otra klātbūtni. Laikam Bills joprojām bija noskaities uz Trūdiju. Kaut arī viņa taču atvainojās! Trūdiju kaitināja domas par Billu kā mīlnieku. Jau paskaloties vien uz Billu, taču bija skaidrs, ka no viņa nekā nav: viens no tiem ašajiem šurpu-lurpu mīļākajiem, kuri pēc tam noteikti pajautās, vai tev ir tikpat labi, cik viņam. Pēc Trūdijas pieredzes, slikti mīļākie vienmēr uzdeva šo apnikušo jautājumu, turpretī profesionāļi paši zināja, ka ir labi, un viņiem nebija jājaulā. Kā Tomass “Taurenītī”. Viņš nekad nejautāja.

Tomass...

Jā, tā nu bija mīkla - viņas attiecības ar “Taurenīša” partneri. Katrā tikšanās reizē Trūdija mēģināja izprast, kas viņas sakaru ar Tomasu padara tik īpašu. Ne jau anonimitāte, jo sestdienas vakaru tikšanās bija tādas pašas - ne vārdu, nekā. Un ne jau tikai fakts, ka viņš bija prasmīgs mīļākais. Daži sestdienas nakts vīrieši arī bija lieliski mīlētāji, bet īstu apmierinājumu Trūdija neguva. Kas tad? Kas tas bija, ko viņa darīja “Taurenītī” ar apmaksāto partneri un kas vērta tikšanās tik vienreizējas?

Trūdija nevarēja atvairīt nepatīkamo paģiru sajūtu pēc nakts ar Džonu, Maiku vai Stīvu. Viņu mīlēšanās bija tik dzīvnieciska un bezdvēseliska, ka šķila jau perversa. Kā gan saprātīga, gudra būtne spēja izģērbties ar svešu vīrieti un darīt to, kam būtu vajadzīga īsta mīla?

Mīlēšanās? Diez vai tā varēja nosaukt viņas darbību iepriekšējā naktī un šorīt no rīta!

Pulksten divos Trūdijai bija paredzēts pusdienot kopā

ar Džesiku, bel tagad bija tikai vienpadsmit. Trūdija nolēma pārbaudīt dažus baseinus pirms došanās uz restorānu.

Maija spilgtā saule vēlīgi apspīdēja tīri noskaloto Los-andželosu un Trūdijas blondo galvu, viņai braueot pa Saulrieta bulvāri. Tikusi līdz stūrim, kur cauri palmām pazibēja viesnīcas “Beverlihilza” sārtās celtnes, Trūdija domāja par “Jauko baseinu” būvlaukumu tajā pašā ielā.

Vakar viņa tur bija aizbraukusi. Sandersons bija labi izracis bedri (pēc nelaimes ar gruntsūdeni pagājušajā mēnesī viņš uzvedās priekšzīmīgi), un Bills jau bija ieradies ar savu brigādi. Tā bija baseina celtniecības otrā pakāpe; vispirms izraka bedri, pēc tam izklāja tēraudu un ielika caurules.

Šis darbs bija nākamais pasūtījums pēc kinozvaigznes baseina Koldvotera kanjonā. Televīzijas producents Berijs Grīns tikko bija nopircis jaunu māju, viņa medicīnas tēmai veltītais šovs “Pieci ziemeļos” vien ienesa krietnu peļņu. Trūdija divas nedēļas centīgi projektēja viņam lepnu baseinu un teritoriju tam apkārt ar sarkankoka un ķieģeļu klājumu, strūklakām, trīs vietām, kur iedzert ko atspirdzinošu, laukakmeņiem, tropiskiem augiem - kā filmā. Viņai patika tas, ka Grīns deva viņai brīvu vaļu mākslinieciskai izdomai un arī gandrīz

neierobežotus naudas līdzekļus.

>

Pēkšņa impulsa vadīta, Trūdija nogriezās pa kreisi prom no Bevcrlihilzas rūpniecības un tirdzniecības centra, iestāstot sev, ka viņai noteikti jāuzmet vērīga acs tik nopietnam darba objektam.

Protams, “GMC4x4” stāvējablakus izraktajai bedrei...

Izkāpjot no mašīnas, Trūdija uzlika saulesbrilles un devās pāri nogruntētajam laukumam. Mājā vēl neviens nedzīvoja - Grīns to pilnīgi pārveidoja. Ēkas otrā pusē mētājās tehnika, darbarīki, rēgojās dubļu kaudzes, tur strādāja vīri,

kailām mugurām svīzdami ap tikko izrakto bedri. Bills pētīja projektu un deva norādījumus brigādei.

Trūdija centās paslēpties aiz viņa “4x4”. Viņa nojauta, ka Bills varētu ņemt ļaunā viņas negaidīto ierašanos, kā turot viņu aizdomās par sliktu strādāšanu. Bet tā tas nebūt nebija. Trūdija viņam uzticējās; viņa toreiz atklāti pateica savas domas, ka Bills ir labākais savā specialitātē.

Aizsmēķējusi “Virginia Slims”, viņa ieskatījās Billa mašīnā. Uz priekšējā sēdekļa bija sakrauti līgumi un audio kasetes, tur bija arī beisbola cepure un grāmata.

Grāmata izraisīja Trūdijas interesi. Viņa pasniedzās un izvilka grāmatu ārā. Virsraksts vēstīja “Svētās asinis, svētais grāls”.

“Kā tad!” Trūdija nodomāja. “Es jau redzu, kā Bills to lasa. Droši vien vazā līdzi, lai atstātu iespaidu uzjaunām meitiņām.”

-Sveika, bosene!

Trūdija paskatījās atpakaļ. Bills nāca pie viņas. Pa kuru laiku viņš bija paspējis novilkt kreklu?

-Tu jau vakar te biji, - viņš teica. - Vai pārbaudi mani?

- Skatos, ka tu lasi smagu literatūru. - Trūdija rādīja grāmatu.

Bills viņai to atņēma un nometa atpakaļ uz sēdekļa.

- Būšu tev ļoti pateicīgs, ja tu neliksi klāt savas rokas manai automašīnai.

- Droši vien lielies sievietēm ar to grāmatu? Vai tu viņām stāsti, ka to lasi?

Bills paņēma dvieli no paneļa un noslaucīja nosvīdušo seju un kaklu.

- Es jau to esmu izlasījis, bet tā nav tava darīšana.

- Oho! - Trūdija pagāja pāris soļu nost no mašīnas, smēķēja un vēroja rosīgo darbošanos baseina būvlaukumā.

- Tu jau gan būsi to lasījusi, - viņš cirta pretī, paņemdams no pakaļējā sēdekļa vēsu pepsi bundžiņu.

- Man patika.

Trūdija dzirdēja, kā Bills atver bundžiņu un nomurmina:

- Kā tad!

- Manuprāt, saturs ir labs, - viņa teica, pagriezusies pret Billu.

Bills ilgi dzēra, tad noslaucīja lūpas ar roku un atbildēja:

- Es gan tā nedomāju.

Trūdija uzlūkoja viņu caur lielajām saulesbrillēm.

- Kāpēc tad tā?

Bills neskatījās uz viņu. Viņš atspiedās pret mašīnu un vēroja brigādi strādājam pie izraktās bedres.

- Tā ir pārāk konservatīva, pārāk vienkāršota. Šķiet kā tāda atriebība. Kas autoriem ir pret masoniem?

-Tātad tu patiešām esi lasījis šo grāmatu? “MotorTrend” droši vien ir bijis grāmatas satura atstāstījums.

- Vai tev neviens nav teicis, ka dzimumu diskriminācija vairs nav modē?

Trūdija skatījās uz Billu. Pēcpusdienas saule apspīdēja nosauļoto, muskuļaino augumu, pagaro matu gali bija mitri. Džinsu bikses zemu apspīlēja gurnus, un sviedru straumīte tecēja pa krūšukurvi uz leju. Sasodīts, Billam bija taisnība, līdz šim viņai šķita, ka Bills ir strādnieks, kas dzer alu; viņai ne prātā neienāca, ka viņš varētu lasīt šādas grāmatas.

- Labi, - viņa klusi teica, nodzēsdama cigareti. - Man nebija taisnība. Tu neesi tikai kārtējais smukģīmītis.

Bills nenovērsa no viņas skatienu. Vieglais maija vējš sapurināja Trūdijas matus un uzpūta cirtas virs acīm. Arī kleita bija jaunums. Līdz šim viņš nebija redzējis Trūdiju ne kleitā, ne svārkos.

- Arī es laikam būšu kļūdījies.

Viņi ilgi skatījās viens uz otru, tad Trūdija ierunājās:

- Mēs kādreiz varētu padiskutēt par šo grāmatu.

Bills apsvēra.

- Ja man jāsaka atklāti, tad brīdinu tevi, ka es ļoti labi protu diskutēt.

- Bet es skolā piedalījos diskusiju pulciņā.

- Kādā skolā?

- Santabarbaras universitātes koledžā.

- Tātad mums ir koledžas izglītība.

Trūdija vēroja, kā Billam uz kakla pulsēja dzīslas. Viņš nevērīgi iemeta tukšo bundžiņu automašīnā uz pakaļējā sēdekļa, bet Trūdija teica:

- Tev laikam ir maģistra grāds?

- Nē, tikai bakalaurs.

-Kur?

Viņš gāja Trūdijai garām uz bedres pusi.

- Austrumu filozofija, - viņš atteica un iekliedzās: - Frenk! Saki puišiem, lai iet pusdienās. - Tad viņš, sakrustojis rokas un atbalstījies uz vienas kājas, pagriezās pretTrū-diju. - Bet, kad saņēmu savu grādu, es sapratu, ka man nav, kur ar to iet. Tāpēc atgriezos pie tā, ko biju sācis darīt, kad piepelnījos koledžas laikā. Pie celtniecības darbiem. Un kāpēc tu, diskusiju čempione, nodarbojies ar baseiniem?

- Ko gan es varēju iesākt ar grādu angļu literatūrā - vai nu strādāt kādā birojā, vai mācīt skolā! Mans tēvs strādāja celtniecībā. Viņš man iemācīja visu, ko pats zināja.

- Tavs tēvs ir bijis prātīgs cilvēks.

Viens no strādniekiem bija ieslēdzis radio. PoinierSis-ters dziedāja “Neutron Dcmce”, kamēr pusdienotāji dalīja termosus un sviestmaizes.

- Vai tu esi redzējusi pēdējo grāmatu “Mesijas mantojums”? Šoreiz viņi apspriež jautājumu, vai Jēzus Kristus ir

kristiānisma dibinātājs vai nav. Es nupat to iesāku, kad izlasīšu, ar prieku tev aizdošu.

- Paldies, labprāt palasīšu.

- Vai tu to uzskatīsi par apvainojumu no vīrieša, šovinista, cūkas puses, ja es pateikšu, ka tu šodien jauki izskaties?

Trūdija pašķielēja uz debesīm.

-Tikai tad, ja es drīkstu pateikt, ka tev ir lielisks dibens.

- Vai tu esi precējusies? - Bills jautāja.

- Kurš tad precēs tādu lecīgu maitu kā mani? Bet tu?

Bills lēni pasmaidīja.

- Esmu salaulāts ar “Katalinu - divdesmit septiņi”, kas noenkurojusies ostā.

-Bili! - izsaucās viens no brigādes vīriem. Viņš pienāca pie Billa, un abi par kaut ko apspriedās, bet Trūdija stāvēja un vēroja viņus. Noskatīdamās, kā Bills maina svaru no vienas kājas uz otru, izbrauc ar pirkstiem caur matiem, viņa pārsteigta saprata, ka ir satraukta.

Pat uzbudināta.

Tā vairs nebija ikdienišķa ziņkāre, kāds mīlētājs viņš varētu būt; Trūdija izjuta pēkšņu, pārsteidzošu, patiesu seksuālu vēlmi pēc vīrieša. Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk gribēja satikt Biklu vienu pašu.

Apmulsusi no tāda negaidīta pavērsiena, viņa atgāja tālāk prom no Billa un viņa palīga un nostājās blakus “4x4".

“Kāpēc?” viņa brīnījās. Kāpēc šodien viņu pārņēmušas tādas jūtas? Bills šodien izskatījās tieši tāds pats kā parasti būvlaukumā: apputējis, nosvīdis, bieži bez krekla. Viņai patika Bills pēc izskata, bet tāpēc jau viņa nekad nebija uzbudinājusies. Kāpēc tad tagad?

Trūdija izņēma no somiņas cigareti un neaizdegtu turēja rokā. Vērojot, kā Bills pietupjas uz ceļgaliem un rāda kaut kādu darbarīku lietošanu, Trūdija sāka aptvert, kajaunā sajūta

īstenībā nemaz nav jauna. Viņa jau agrāk bija tā jutusies. Tikai ne ar Billu. Ar kādu citu. Sajūta, kas viņu reti pārņēma, -spēja seksuāla tieksme pēc noteikta vīrieša.

Tagad viņa zināja, pēc kura: pēc Tomasa.

Tieši tā viņa jutās kopā ar “Taurenīša” partneri; Tomass viņu ietekmēja tieši tā. Tas pats uzbudinājums, tā pati spriedze. Trūdijas sirmais mīlnieks lika viņai just to, ko nespēja sniegt neviens cits vīrietis un, kā Trūdija baidījās, neviens cits arī nespēs. Apbrīnojami, tagad viņa pēkšņi izjuta tās pašas alkas pēc Billa.

Pabeidzis sarunu ar savu palīgu, Bills nāca uz Trūdijas pusi, vēlreiz apstādamies, lai pagrieztos atpakaļ un kaut ko uzsauktu darbu vadītājam. Tas, kā viņš pagriezās, kā izcēlās muskuļi uz muguras, lika Trūdijas sirdij nevaldāmi pukstēt.

- Šoreiz es ievietošu trīs līnijas, - viņš teica smaidīdams. - Vai negribi pārskaitīt? Bet varbūt labāk padiskutēsim par “Svētajām asinīm, svēto grālu”?

Un tad Trūdija saprata. Tātad tas bija iemesls savādajai, brīnišķīgajai sajūtai, tātad tāpēc viņa to izjuta ar Tomasu un tagad Bills to izraisīja, tātad tas bija vienreizējo “Taurenīša” vakaru noslēpums, ko viņa nespēja iemiesot reālajā pasaulē. Trūdiju uzbudināja intelektuālas diskusijas. Trūdijai patika izaicinoši rosināt prātu sarunās ar seksuālu vīrieti. Tā bija gluži kā priekšspēle: asprātīga domu apmaiņa pārvērtās par seksuālo enerģiju, un tā bija spēcīgāka un satrauca vairāk par jebkuru parastu fizisku priekšspēli. Viņai jau sen bija atbiide, kāds noslēpums viņu saista ar Tomasu. Viņa taču bija teikusi “Taurenīša” direktorei, ka grib būt kopā ar gudru, izglītotu vīrieti, kas viņu iesaistītu nopietnā, intelektuālā diskusijā.

Pēkšņi sakautrējusies, Trūdija pārsvieda somiņu no viena pleca uz otru.

Viņai ļoti sagribējās aizsmēķēt cigareti, bet viņa apslāpēja šo vēlēšanos.

-- Tātad Austrumu filozofija? Tu esi mani izmuļķojis.

- Tas gan ir savstarpēji.

Trūdija paņēma somiņu, izvilka šķiltavas un aši aizdedzināja cigareti. Lai ari cik neizprotami, bet jaunatklājums viņā izraisīja neērtības sajūtu. Tas notika negaidot, viņai bija jāapdomā, jāapsver un jāsaprot, kā tagad rīkoties.

“Bills!” Trūdija apmulsusi domāja. “Cietpauris Bills!”

- Tev nevajadzētu smēķēt, - viņš teica.

- Ak tā, tev ir ari medicīniskā izglītība?

- Nē, - viņš klusi teica. - Es tikai negribu, ka tu mirsti jauna.

Trūdija pētīja palmas, kas robežojās ar Grīna īpašumu. Tās skaisti šūpojās maija vējā. Tad viņa nepiespiesti sacīja:

- Es joprojām esmu tava parādniece.

Bills savilka uzacis.

- Par ko?

- Pagājušajā mēnesī manā birojā. Vai atceries? Tu zaudēji stundu darbalaika, tāpēc ka es tevi izsaucu uz paklāja, un tad tu teici, ka es esot tev parādā. Tātad šodien es maksāšu par pusdienām. Kā būtu ar “Maury’s” Roksbcrijā?

Bills lēni berzēja rokas un skatījās apkārt.

- Es negribu atstāt strādniekus vienus. Man te vēl šis tas jānokārto. Turklāt esmu pusdienas paņēmis līdzi.

Trūdija nometa cigareti, piecirta kāju pie zemes un uzsauca:

- Labi! Uz redzēšanos!

Viņa aši iekāpa automašīnā, bet, kad jau bija iedarbinājusi motoru, Bills piegāja pie viņas un jautāja:

- Ko tu dari svētdien? Varbūt pabraukāsim ar jahtu?

Trūdija skatījās uz vīrieša siluetu pret pēcpusdienas sau-

li un pēkšņi tik ļoti vēlējās būt kopā ar viņu atklātā jūrā, div-vicntulībā, strīdoties, apmainoties asprātībām, fantastiski mīlējoties.

Tad viņa atcerējās drausmīgo vakaru, ko bija pavadījusi ar mūrnieku: “Daži čaļi ir saderējuši, ka tu esi lezbietc,” -un iedomājās nebeidzamās sestdienas nakšu vilšanās un vīriešus, kuri dzinās tikai pēc viņas naudas vai tik vien gribēja kā palīst viņai zem brunčiem, un pēkšņi Trūdija vairs neticēja jaunajām jūtām pret Billu.

- Atvaino! - Trūdija nospieda gāzes pedāli un atpakaļgaitā devās prom. - Uzskatīsim parāda nomaksu par atliktu!

Bills apjucis noskatījās, kā korvete pazūd putekļu un grants mākonī.

45

Melnais bruņinieks aulekšoja pa turnīra laukumu, un zirga pakavi dunēdami mētāja smiltis pa gaisu. Viņš pārliecinoši turēja šķēpu slīpi; krūti pret krūti saticies ar Sarkano bruņinieku, viņš zināja, ka viņa pusē ir taisnība, un šķēps notrieca pretinieku pie zemes. Skatītāji aplaudēja, un Melnais bruņinieks piejāja pie tribīnēm, kur sēdēja viņa sirdsdāma, nokāpa no zirga un atdeva viņai plīvuru, kuru bija paņēmis līdzi kaujā.

Pūlis sajūsmā gavilēja. Džesika aplaudēja un māja bruņiniekam, kurš, pēc viņas domām, lieliski nospēlēja savu lomu. Ilūzija bija pilnīga. Renesanses gadatirgus - kā viņai tas patika!

Džesika, Džons un abi viņa draugi turpināja pastaigu pa

V

tirgus laukumu. Sis pasākums notika reizi gadā kalnos aiz Ka-labasas. Džesika to vienmēr bija apmeklējusi. Šoreiz Džons uzaicināja Reju un Boniju viņiem pievienoties. Viņi gan nebija atbraukuši kostīmos kā daudzi gadatirgus apmeklētāji, Džesika tā bija gribējusi darīt, bet Džons noraidīja šo ideju kā necienīgu. Tagad pastaigājoties Džesika apskauda sievietes greznos Elizabetes laika tērpos un vienkāršās zemnieču kleitās. Viņas tīkloti iekļāvās gadatirgus noskaņā.

Noteikumi bija stingri: visam vajadzēja atbilst renesanses laika garam - apģērbiem, valodai, pat ēdieniem, ko pārdeva stendos, ari tie nedrīkstēja būt no cita gadsimta. Tādēļ, krēslai tuvojoties, tirgu slēdza - nedrīkstēja taču apgaismot ar elektrību! Veselības departamenta rīkojumi gan zināmā mērā lika ievērot mūsdienu noteikumus. Ēdnīcās bija ledusskapji un ledus; piens, alus un vīns bija pasterizēti. Toties citādi viss bija autentisks līdz pēdējai iespējai un detaļai, lai cilvēki vismaz uz brīdi aizmirstos un justos kā senā pagātnē.

Džesika to arī darīja katru gadu, kad te atbrauca. Viņa ar Džonu izložņāja visus celiņus un ieliņas plašajā gadatirgū, apskatīja roku darinājumus, ko pārdeva būdās: alvas traukus, filca cepures, maskas, segas, dažādus mākslas darbus un amatniecības izstrādājumus, kādus vien cilvēka iztēle spēja radīt. Šur tur izcēlās ielu ķildas - īpaši iestudēti atgadījumi starp vīriem kostīmos -, un “zemnieku meičas” aplaudēja. Burvju mākslinieks varēja pēkšņi apstāties un sarīkot mazu izrādi, pēc tam nopelnot monētas, kas tika iemestas cepurē. Vīrs, ģērbies kā Koperniks, kaut kur skaļi strīdējās ar citu zinātnieku par to, vai Zeme riņķo ap Saul i vai ne. Gadatirgus bija vieta, kur varēja atnākt, aizmirst tagadni, ar visu sirdi mesties pagātnē un ļauties fantāzijas romantikai.

“Kā “Taurenītī”,” Džesika nodomāja, kad viņi apstājās, lai nopirktu četrus uz iesma uzdurtus gaļas gabalus. Visapkārt valdīja fantāzija un ilūzija. Realitāte palika aiz galvenajiem vārtiem, cilvēks nopirka blašķi salda vīna un vēroja karalienes Elizabetes un viņas galma krāšņo parādi. Laiks bija skaists: saule cepināja, bija Piemiņas dienas nedēļas nogale, un pirms vasaras iestāšanās Dienvidkalifomija virmoja karstajā tveicē.

- Dārgā, - Džons teica Džesikai, kad viņi piegāja pie māla podu būdas. - Vai redzi, tur ir tie vīna biķeri, kurus tu pērn tā apbrīnoji. Atceries? Varbūt nopirksim?

Džesika atcerējās biķerus - pagājušajā gadā viņai tie šķita pretīgi, un viņa klusībā priecājās, ka tad, kad Džons dienas beigās pēc tiem atnāca, to vairs tur nebija. Džons pasauca būdas īpašnieku, vīrieti samta kamzolī un šaurās biksēs, un Džesika apskatīja vienu biķeri. Kājiņai vajadzēja būt ķirzakas formā. Bet tā īsti neizskatījās pēc ķirzakas.

- Cik ņemsim? - Džons jautāja, sniedzoties pēc naudasmaka. - Sešus vai astoņus?

■>

Džesika grozīja biķeri šurpu turpu rokās un skatījās uz to.

Biķeri bija dārgi, tie maksāja četrdesmit dolārus katrs, un Džesika nespēja iedomāties, ka tic tiktu lietoti.

- Džesa! Cilvēks gaida. Cik ņemsim?

Džesika skatījās uz vīru. Viņa nolika biķeri atpakaļ.

- Es... man tie lāgā nepatīk, Džon. Tic īsti neatbilst mūsu gaumei, vai ne?

Džons sarauca uzacis.

- Tu pērn biji kā uzburta uz tiem!

Nē. Tu biji kā uzburts. Es neteicu ne vārda.

Džons pagriezās pret pārdevēju un sacīja:

- Mēs ņemsim sešus.

y

Kad plaukts bija iztukšots no neglītajiem sarkanbrūn-pelēcīgajiem biķeriem, kas, Džesika skaidri zināja, mājās tiks ielikti bufetē, lai tos vairs ārā neizņemtu, un Džons bija samaksājis čeku par gandrīz trīssimt dolāriem, viņa aizgriezās prom un izlikās interesējamies par māla zupas terīni ar pūķi uz vāka.

Viņi apstājās, lai nopirktu alu ļaužu pilnā krustojumā starp divām ieliņām, kur simtiem sakarsušu un pagurušu tirgus apmeklētāju sēdēja uz siena ķīpām un remdēja slāpes.

- Kur tagad iesim? - Džons vērsās pie Bonijas un Rēja.

- Kas vēl šeit ir, ko redzēt? - jautāja Bonija, jo pirmo reizi bija atbraukusi uz gadatirgu.

- Mēs vēl neesam ne pusi apskatījuši. Tur tālāk ir šaušana ar stopu un veiklības spēles. - Džons norādīja uz kādas ieliņas pusi. - Atpakaļ ir skatuve, kur visu dienu notiek uzvedumi.

- Tur ir “Gaišreģu ieleja”, - Džesika iestarpināja. -Tur zīlē gan pēc rokas, gan ar kārtīm, gan kristāla bumbu...

- Tātad ejam šaut ar loku! - Džons pārtrauca Džcsiku un iemeta plastmasas krūzīti atkritumu grozā. - Redzēs, kurš pirmais trāpīs pašā mērķa centrā!

Visi sekoja Džonam pa ļaužu pieblīvēto ieliņu uz šaušanas laukumu, kur cilvēki stāvēja rindā karstajā saulē, lai sagaidītu savu kārtu. Džesika ar Boniju vēroja, kā Džons un Rejs sacentās punktu skaita ziņā, tad visi četri turpināja ceļu uz veiklības spēlēm.

Kad viņi nonāca līdz riņķu mešanai, Džesika apstājās un iesaucās:

- Izmēģināsim šo te!

Džons paskatījās uz nojumi un iesmējās.

- Kāpēc?

- Paskaties, kādas balvas! Viduslaiku lellītes. Es gribētu sev tādu.

- Labi, mīļā, - Džons piekrita, iedams pie letes, kur stāvēja koka riņķi, kurus vajadzēja mest uz nojumes viņā galā pie sienas iedzītiem mietiem.

- Re, kur nāk viens varens kungs, - teica sieviete, kas vadīja spēli. Viņa bija ģērbusies kā lauku sieva ar krietni dziļu blūzes izgriezumu. - Iztērējiet peniju-un dabūsiet savai dāmai balvu.

Tas gan maksāja vairāk par peniju. Par sešiem riņķiem bija jāatdod viens dolārs, un Džons to arī samaksāja. Kad viņš paņēma pirmo riņķi, Džesika teica:

-Lūdzu, ļauj man pamēģināt!

Džons viņai uzsmaidīja.

-Tu taču zini, mīļā, ka tev tādas lietas nepadodas. Atstāj to manā ziņā!

Bet tāpēc taču es te apstājos - lai varētu spēlēt!

Džons meta pirmo riņķi - un netrāpīja. Meta otro -atkal nekā.

Rejs iesmējās un paplikšķināja biznesa partnerim pa muguru.

-Džon, atver acis! - viņš iesaucās. - Tu met par augstu! Jābūt loti labai redzei.

Džons mainīja pozu, koncentrējās, meta - un netrāpīja.

- Tas laikam ir grūtāk, nekā izskatās, - Bonija teica.

-Lūdzu, Džon, ļauj man pamēģināt!

- Tu taču gribi lellīti, vai ne, mīļā?

-Jā, bet...

- Tad ļauj man to dabūt.

Bonija skatījās uz lellītēm - tās bija roku darbs no dažāda veida materiāliem un karājās pie nojumes sienas.

- Cik jaukas! - viņa teica. - Man klasē tādu vajadzētu.

Džons atkal netrāpīja.

- Rezultāts nemainās, - Džons labsirdīgi noteica, paņēma piekto riņķi un aizmeta to krietnu gabalu prom no mērķa. - Tie mieti noteikti kustas!

Pēdējo viņš meta pār plecu kā Enija Ouklija un smējās gan pats, gan arī Bonija un Rejs.

Bet Džesika, kas bija cerējusi, cik jauki būtu pielikt tādu lellīti kabinetā pie sienas, meklēja pēc maka.

- Pagaidiet, - viņa teica pārējiem, kuri jau devās tālāk, - es arī pamēģināšu.

- Netērē naudu, Džesa! - Džons uzsauca. - Tās nav ne dolāra vērtas.

Tavi draņķa biķeri ne tik!

Džons un viņa draugi tomēr gāja prom, turpretī Džesika palika pie nojumes un nopirka sešus riņķus.

Starp metieniem viņa raidīja skatienus pūlī, lai nepazaudētu pārējos. Tādā plašā tirgū viens divi varēja atdalīties un noklīst. Līdz ar to viņa nespēja koncentrēties kārtīgam metienam, steidzās un aizmeta visus sešus riņķus garām.

Pēc brīža, izmeklējusies pastaigas biedrus, Džesika viņus atrada sēžam zem milzu ozola un ēdam zemenes ar putukrējumu no melones šķēlēm.

- Nu, vai uzmeti? - Džons jautāja, kad Džesika nogurusi un nosvīdusi piegāja pie viņiem.

Viņa nometās vīram blakus, laimīga, ka tikusi pavēnī.

-Nē.

- Es jau tev teicu!

Džesika paskatījās uz vienreizēji garšīgajiem saldajiem ēdieniem. Zemenes bija lielas kā plūmes un putukrējums vecmodīgi sakults. To varēja gandrīz ziest ar nazi.

- Vai gribi? - Džons jautāja.

- Skaidrs, ka gribu!

Viņš paņēma karotē zemeni un nedaudz putukrējuma un pielika viņai pie lūpām. Džesika to apēda, bet vairāk viņai nepiedāvāja.

- Un kur tagad? - jautāja Rejs, kad meloņu šķēles bija izkasītas tukšas un aizmestas prom,

- Varbūt iesim, lai mums pazīlē nākotni? - Džesika ieteica. - “Gaišreģu ieleja” ir tepat netālu...

- Mīļā, drīz būs karalienes parāde, - Džons viņu pārtrauca. - To mēs nedrīkstam laist garām.

Bet Bonija teica:

- Manuprāt, būtu jauki, ja mums pazīlētu nākotni.

Džons nogrozīja galvu.

- Tikai nesaki, ka tu ari tici tām muļķībām! Es domāju, ka D/.esa vienīgā starp mums ir tā lētticīgā.

- Ak kungs, neviens jau to neņem nopietni! - Bonija iesaucās. - Tāpat vien, joka pēc.

- Lai notiek, ja jau jūs tāpēc kļūsiet laimīgas.

Kad viņi devās prom pa putekļaino ieliņu, Džesika no mugurpuses vēroja Džonu un Reju, kuri gāja pa priekšu -divi atlētiski noauguši vīrieši ap gadiem četrdesmit, labi ģērbušies, mati griezti pie dārga friziera. Gan ar gaitu, gan izturēšanos viņi klaji pauda savus panākumus dzīvē. “Viņiem pieder pasaule,” Džesika nodomāja. Tādi vīrieši kā Džons un Rcjs vadīja lietu gailu, ar viņiem rēķinājās, un viņi to zināja. Sekojot abiem un tikai ar vienu ausi klausoties Bonijas pļāpās par viņas sesto klasi, Džesika noskatījās, kā vīrs pašpārliecināts brīvi virzās cauri pūlim. Ik pa brīdim viņi ar Reju iesmējās. Tad paflirtcja ar “zemnieku meičām”. Laiku pa laikam abi apstājās, kaut ko apskatīja, nopētīja un gāja tālāk. Džesika vēroja, ar kādu ārkārtīgu pašpārliecību Džons soļoja pa pasauli, bet viņai pašai diena satumsa un prieks par gadatirgu izzuda.

Pirms trim nedēļām viņa šausmās bija aizskrējusi uz “Taurenīti”, Tad viņa izlēma, ka sāks pretoties Džonam. Viņa atgriezās mājās pēc tikšanās ar sapņu kovboju un ieraudzīja Džonu steidzīgi, kravājam mantas, lai dotos negaidītā braucienā uz Londonu. Apvienotās Karalistes birojā esot radušās neparedzētas problēmas, tā Džons paskaidroja. Džons bija prom gandrīz divas nedēļas. Atgriezies viņš bija sirsnīgs un mīlošs pret sievu, kā vienmēr pēc ilgas prombūtnes, tad sekoja darba dienas, tiesas prāvas un atkal darbs. Šī nedēļas nogale pēc tik ilga laika viņiem bija pirmā, lai atpūstos un kopā gūtu prieku. Prieks, kādu Džesika bija jutusi no rīta, kad viņi novietoja savu automašīnu blakus Bonijas un Rēja mašīnai

pie gadatirgus teritorijas, stundām ritot, aizplūda, kā iztek smiltis no smilšu pulksteņa. Džesikai šķita, ka no tā brīža līdz šim mirklim ar katru soli un katru nojumi, pie kuras viņi apstājās, tur palika kāds gabaliņš laimes.

Tagad Džesika saprata, ka viņas un Džona attiecības nekad nemainīsies. Viņa mājās atgriešanās bija patīkamas un harmoniskas, kad Džesika īsu brīdi ļāvās patiesai mīlestībai pret vīru, bet tam neglābjami sekoja kritika, pārākuma izrādīšana un sekss par balvu vai sodu, jo Džonam bija nepieciešams viņu pazemot un izrādīt pašam savu pārākumu.

Džesika skatījās uz garo, ļaužu pilno renesanses laika ielu, pa kuru viņas vīrs soļoja kā lords muižnieks, redzēja abu kopā nodzīvotos gadus, kad viņi kļuva arvien vecāki un vecāki, bet lomas nemainījās. Džesika juta, ka viņa - Džona Maligana sieva, dekorācija, kas nepieciešama tādai svarīgai personai, - smok nost līdzīgi savai mātei miljonu dolāru vērtajā Palmspringsas mājā. Tas Džesiku piepeši nobiedēja.

Pēkšņi turpat sākās divkauja ar zobeniem starp vīriešiem, kuri izskatījās pēc Robiņa Huda un Notingemas šerifa. Viens bija ģērbies ādas kamzolī un zaļās zeķēs, otram mugurā bija polsterēts kamzolis un galvā lepna samta cepure, viņi prasmīgi duelējās, saucot viens otru par “blēdi” un “nelieti”. Ap viņiem ātri salasījās pūlis un abus uzmundrināja. Džesika un Bonija nostājās blakus vīriešiem, kuri tūlīt katrs izvēlējās savu varoni, uzgavilēja viņiem un draudzīgi apveltīja abus ar apvainojošiem vārdiem, gluži kā futbola spēlē.

Džesika, vērodama divkauju, pati satraucās. Cīniņa dalībnieki bija gan jauni, gan izskatīgi. Zeķēs ieautās kājas bija muskuļainas un dibeni stingri un apaļi. Viņi labi tēloja savas lomas, acīmredzot koledžā bija mācījušies spēlēt teātri un ar prieku izmantoja iespēju rādīt savu prasmi.

Duelim beidzoties, ķildnieki gāja katrs savu ceļu, pūlis

aplaudēja un devās ēdienu stendu virzienā, jo sadursme, kas tika izšķirta ar zobeniem, pēkšņi bija izraisījusi izsalkumu. Visi četri turpināja ceļu uz “Gaišreģu ieleju”, un Bonija izsaucās:

- Burvīgi! Esmu bezgala priecīga, ka jūs mūs te uzaicinājāt. Es pat nevarēju iedomāties, ka tāds izskatās renesanses gadatirgus. - Viņa vērsās pie Džesikas ar jautājumu: - Vai tev patiktu, ja divi vīrieši tevis dēļ tā cīnītos?

Jā. Jā, patiktu.

- Jūs, protams, sapratāt, kas tajā duelī nebija pareizi? -Džons vaicāja, kad viņi pagriezās ap stūri un jau devās lejup pa taku uz ieleju.

-Kas?

- Tam, melnajā kostīmā, apģērbs bija no cita gadsimta. Renesanses laikā vīrieši nenēsāja augstas cepures. Kamzolis viņam bija no septiņpadsmitā gadsimta.

- Manuprāt, te jau visur tika pārbaudīts autentiskums, -Rcjs piebilda.

- Pirms tirgus atklāšanas cilvēkus šeit apmāca, - Džons skaidroja, vadīdams pārējos pār mazu tiltiņu. - Kostīmus arī pārbauda. Varu saderēt, ka melnais ir iekļuvis pa sētas puses durvīm.

- Bet, Džon, - Džesika teica, - tā nav taisnība! Viņa kostīms atbilda renesanses laikam.

-Diemžēl tu kļūdies, mīļā! Kostīms neatbilda-par simt gadiem.

Bet es zinu, ka man ir taisnība.

-Labi, ko darīsim? Liksim, lai mums izliek kārtis? Vai zīlēsim pēc tējas biezumiem? Galvaskausa? - Džons papleta rokas, norādīdams uz ieleju, kas bija pilna ar teltīm un būdām.

- Džon, - Džesika klusi teica, - tā vīra kostīms bija

ļoti līdzīgs sera Voltera Rālija tērpam. Un viņš dzīvoja renesanses laikā.

- Mīļā, izbeidz, tu kļūdies! Tu taču neesi lietpratēja vēstures jautājumos. Izskatās, ka te mums būs kādi piecdesmit zīlnieki...

-Es pārzinu vēsturi, Džon. Es universitātē apguvu mazo vēstures kursu.

Džons paplikšķināja sievai pa roku un uzsmaidīja viņai.

- Jā, jā, ļoti mazu. - Viņš pievērsās Bonijai un Rejam. -Tātad pie kura zīlnieka iesim?

- Es gribu pie optimista, - Rejs teica. - Pie tāda, kurš pavēstīs, ka nākotnē mani gaida kaut kas gaišs.

Visi jau devās uz teltīm, bet Džesika palika stāvam un sacīja:

- Džon, es neesmu pelnījusi, ka tu pret mani tā izturies.

Viņš pagriezās un uzlūkoja sievu.

- Kā? Kas tev lēcies, Dzēsa?

- Tu izturies pret mani kā pret idioti. Viss, ko es saku, ir muļķīgs, un tajā nav vērts klausīties.

Džons nopūtās un piegāja pie Džesikas.

- Mīļā, nu ko tu taisi traci? Kuru interesē, vai tas tips bija pareizajā kostīmā vai ne?

- Tam nav nekāda sakara ar kostīmu, Džon, - viņa teica jau mierīgāk. Sirds viņai dauzījās. - Man nepatīk, kā tu mani pazemo.

- Es tevi pazemojot! - Džons iesmējās. - Mīļā, tu kļūdies, tas gan nav tiesa. Ko man darīt, vai piekrist tev, kad tu skaidri un gaiši kļūdies?

- Tu tā izturies pret mani, Džon...

Džons uzmeta skatienu Rejam un Bonijai, tad teica Džesikai:

- Paklau, es nezinu, ko sliktu es būtu izdarījis, bet, ja

tev no tā kļūst labāk, lai nu tā būtu, tas čalis bija pareizajā kostīmā. Vai nu tu esi apmierināta?

Džons jau atkal gāja prom, bet Džcsika palika pie sava:

- Nē, neesmu apmierināta.

Tagad Džons apstājās‘un aizkaitināts teica:

- Džesika, es nezinu, kāpēc tu esi sliktā garastāvoklī, bet tu varētu mainīt savu noskaņojumu. Es jau atzinu, ka esmu kļūdījies. Ko vēl tu gribi?

Džesikai dauzījās sirds.

-Atvainojies!

-Ko?

- Atvainojies par to, kā tu ar mani runāji!

- Džesika, klausies! Es nezinu, kas tev šodien...

- Džon, es gribu, lai tu izturies pret mani ar cieņu. Tu apvainoji mani mūsu draugu klātbūtnē. Tā nedrīkst!

Džons skatījās uz viņu; Bonija un Rejs izlikās, ka interesējas par ko citu, un cilvēki bija spiesti apiet viņiem apkārt mazā tiltiņa galā. Džons klusi teica Džesikai labi pazīstamajā tonī:

- Labi, Džcsa. Pietiek! Tūlīt pat izbeidz! Žēlo sevi, cik tev patīk, bet neuzdrošinies sabojāt dienu pārējiem.

-Tu to bojā, Džon, - Džesika savaldīgi atbildēja, pati pārsteigta par mierīgo balss toni. - Jau astoņus gadus esmu pacietusi, ka tu mani pazemo un ka tu mani visu laiku vadi. Man tas ir apnicis.

Džonam iepletās acis. Viņš pameta rokas uz augšu un devās prom. Džesika viņam nesekoja. Viņa palika stāvam uz vietas, bet Bonija un Rejs neizpratnē saskatījās. Kad Džons bija pagājis vairākus jardus, Džesika viņam vēl uzsauca:

v t ’

- Šoreiz nelīdzēs tas, ka tu pagriez man muguru.

Džons apsviedās otrādi.

- Džesika, tūlīt nāc šurp!

- Beidz izturēties pret mani kā pret bērnu!

Džons skatījās uz cilvēkiem, kas gāja garām; tad viņš nāca atpakaļ pie Džesikas un klusā balsī teica:

- Nesarīko te izrādi!

- Man ir vienalga.

- Protams! Tāpēc jau tu publiski tiesā aizstāvi klaunus.

-Maini sarunas tematu, Džon! Es gribu to noskaidrot

tūlīt un tepat uz vietas.

- Es šeit nestrīdēšos ar tevi svešu cilvēku klātbūtnē.

- Tu ar mani nerunā arī divatā par to. Tad kāpēc tas nevarētu notikt visu acu priekšā?

- Padodos! - Džons atkal devās prom. - Es nespēju runāt ar tevi, kad tu esi tik histēriska.

Džesika noskatījās, kā vīrs aiziet, kā viņš to jau bija darījis neskaitāmas reizes, kad viņa gribēja runāt, bet Džons izvairījās no sarunas. Mājās Džesika tiktu sodīta ar klusēšanu un vēlāk ar mīlēšanos, it kā nekas nebūtu noticis. Šoreiz viņa noskatījās, kā vīrs aiziet, tad apgriezās otrādi un devās pretējā virzienā.

Tikai pēc brīža Džons aptvēra, kas nolicis, panāca sievu un satvēra aiz elkoņa. Saņēmis viņu ciet, Džons iesaucās:

- Velns lai parauj, ko tu gan iedomājies?

- Es braucu mājās! - Džesika atbrīvoja elkoni un turpināja ceļu pa ieliņu.

Džons skrēja viņai pakaļ un sāpīgi parāva aiz rokas.

- Neuzdrošinies tā aiziet no manis!

- Kāpēc ne? Tu to dari visu laiku. Tagad ir mana kārta, kāpēc ne?

Džons sarauca pieri.

- Džcsa, kas notiek? Vai tev ir mēnešreizes, vai?

Viņa atbrīvoja roku un aši devās prom.

Džesika tika līdz izejai, kas atradās krietnā attālumā no

mazā kājnieku tiltiņa, kad Džons viņu atkal noķēra. Viņajau gāja laukā pa vārtiem, bet Džons saņēma viņu aiz rokas un pagrieza pret sevi.

-Tūlīt pat izbeidz, Džesika!

- Ja gribi likt atpakaļ tirgū, Džon, tad atzīmē biļeti.

Džesika izsteidzās pa vārtiem, un vīrs palika skatāmies

viņai pakaļ. Tad Džons metās viņai pakaļ un apstādināja viņu otrā pusē.

- Es to necietīšu, Džesika. Tūlīt iesim iekšā, un tu atvainosies mūsu draugiem.

- Viņi nav mūsu draugi, Džon. Man vispār nepatīk ne Bonija, ne Rejs.

-īstais laiks man to paziņot!

- Es tev jau esmu to teikusi, bet tu manī neklausies. Laid vaļā manu roku! Es braucu mājās.

- Nē, tu to nedarīsi.

- Tu neatzīmēji biļeti, Džon. Tagad tu dabūsi vēlreiz maksāt, kaut vai lai atdabūtu savus pretīgos biķerus.

- Es tos nopirku tev!

-Tu tos nenopirki man!

Džons pietvīka. Viņa tvēriens kļuva ciešāks.

- Zvēru, Džesika, ja tu nenāksi man līdzi, tu to ļoti nožēlosi.

- Es nožēloju jau astoņus gadus, Džon. Šodien ir pirmā reize, kad es neko nenožēloju.

- Pie velna, kas ir ar tevi!

- Nupat vadzis ir lūzis, Džon, Tas arī ir viss. Esmu nogurusi no tā, ka tu izturies pret mani kā pret bērnu, stāsti, kas man jādara, ko vilkt mugurā, ko ēst. Tu mani pazemo katru dienu simtiem veidos. Man nedrīkst būt sava viedokļa, tam vienmēr jāsaskan ar tavējo. Citu cilvēku klātbūtnē tu mani pārtrauc un apklusini. Tu smejies par manu darbu...

-Tātad tu brauc prom, jā? Atstāj mani tc?

- Bonija un Rcjs var tevi aizvest. Protams, varbūt tu tomēr gribi nākt man līdzi un izrunāties.

- Es nekur ar tevi neiešu, nolādēts! Izbeidz izturēties kā samaitāts bērns un uzvedies vienreiz kā pieaudzis cilvēks!

- Cik tu esi laipns!

Džesika atbrīvoja roku un devās prom, šoreiz ātri, gandrīz skrienot.

Džons skrēja viņai pakaļ un aizstājās sievai priekšā.

- Es tevi nekur nelaidīšu.

-Man nav vajadzīga tava atļauja. Es pali spēju aizbraukt mājās. Es daudz ko pati varu izdarīt, Džon, lai ari kā tas tevi pārsteigtu.

-Tu mani vairs nepārsteidz, Džesa. Tu esi sieviete, kam nav pilnīgi nekādas iztēles, un es varu paredzēt uz priekšu katru tavu soli! Ak kungs, cik tu esi garlaicīga!

Džesika skatījās uz vīru, un viņa jau bija tuvu asarām. Viņi ari agrāk strīdējās, bet tādu nicinājumu vīra sejā un tādus vārdus viņa nebija ne redzējusi, ne dzirdējusi.

-Tu, Džon, mani esi padarījis par garlaicīgu sievieti, — viņa klusu teica. Balss sāka trīcēt, un Džesika vienīgi cerēja, ka nesāks raudāt. - Tu neesi ļāvis man izaugt.

- Izaugt! - Viņš parāvās nost, iegrūdis rokas kabatās. -Tu, dumjā aita! Kurtu atrastos, ja es nebūtu tevi apprecējis? Ko tu darītu, ja es tev katru dienu neteiktu priekšā, ko vilkt, ko pasūtīt restorānā, lai Dievs stāv tev klāt! Tev taču nav pašai savu domu, Džesa!

- Tāpēc ka tu neesi ļāvis man pašai domāt! - viņa iekliedzās.

Cilvēki gāja viņiem garām no automašīnām uz ieejas vārtiem un slepus meta skatienus uz pāri. Džons pirmo reizi nelikās par to ne zinis.

- Labi! - Viņa seja bija dusmās savilkta. - Tu gribi brauki mājās! Lai notiek, brauksim mājās. - Viņš satvēra Džesiķu aiz rokas un vilka uz to vietu, kur bija atstāta viņu mašīna.

- Man sāp!

Viņš gāja Džesikai'cieši blakus, stipri saspiedis viņas roku, Džesika klunkuroja viņam līdzi pa nelīdzeno ceļu. Kad viņi nonāca pie “BMW”, Džons atgrūda sievu pret mašīnu un sniedzās pēc atslēgām.

- Es nekāpšu iekšā, - viņa teica.

- Tu gribēji braukt mājās, un mēs brauksim mājās. Kāp iekšā!

- Nē. Es pati nokļūšu mājās.

- Tu pati nevari atrast ceļu pat uz universālveikalu. -Viņš atrāva durvis. -Kāp iekšā!

Džesika tik tikko valdījās, lai nesāktu raudāt.

- Es pati varu tikt prom, - viņa aizžņaugtā balsī teica. - Es pati daudz ko varu izdarīt, Džon.

Vīra balsī skanēja bezgalīgs nicinājums.

- Nosauc kaut vienu lietu, ko tu vari izdarīt, protams, ne jau tavu pazemošanos tiesas zālē.

Džesikai ausīs dunēja viņas sirdspuksti. Mute izkalta, un viņa tik tikko spēja parunāt.

- Ir kaut kas, ko es varu, - viņa klusu teica, - es varu pārgulēt ar citu vīrieti.

Džons nicinoši iesmējās.

- Kad tad tu taisies to darīt?

- Esmu jau izdarījusi.

Džona mute savilkās ņirdzīgā smīnā.

-Vai tu man draudi, vai?

- Īstenībā esmu pārgulējusi jau divas reizes.

Džona skatiens uzliesmoja, seja saviebās.

- Kā viņu sauc?

- Es nezinu viņa vārdu. Svešs cilvēks. Es pārgulēju ar vīrieti, kuru vispār nepazīstu.

- Es tev neticu.

- Un es viņam par to samaksāju!

Džona roka tik ātri un stipri cirtās pret Džesikas seju, ka viņa nokrita. Gan Džesika, gan Džons bija apstulbuši.

Pielikusi plaukstu pie vaiga, viņa paskatījās uz augšu un teica vīram:

- Ceru, ka tagad tu jūties labāk.

- Tu pati mani piespiedi... - Džons iesāka; viņa rokas bija savilktas dūrēs.

Džesika saņēmās un atspiedās pret mašīnu.

-Es atzīstu tavu fizisko pārākumu, Džon. Tu esi par astoņdesmit mārciņām smagāks nekā cs. Ja tu sev tādējādi liecies vīrišķīgāks, sit man!

Džons aizgriezās ar dusmu un sāpju pilnu skatienu.

Džesika gaidīja, kad vīrs kaut ko teiks. Vaigs dega, rokas bija saskrāpētas un nobrāztas. Viņa lūkojās uz Džona stingo muguru un gaidīja, kad viņš kaut ko teiks, kaut ko darīs. Bet viņš stāvēja aizgriezies un skatījās uz mašīnu garum-garo rindu tālumā līdz pat kalniem. Svilināja karsta saule. Šajā stāvvietas daļā mašīnas bija novietotas jau no agra rīta - garām negāja jautrie tirgus apmeklētāji, tikai mušas un bites tveicē dūca. Dzidrajās debesīs no tāluma atlidoja gadatirgus trokšņi.

Džesika gaidīja.

Beidzot dziļi ievilcis elpu un iztaisnojis plecus, Džons aizcirta automašīnas durvis un iegrūda atslēgas kabatā.

- Vari darīt, ko gribi. Man vienalga, - viņš pateica un devās tirgus virzienā.

46

Bija pienācis laiks uzsākt cīniņu. Pirms četrām dienām bija notikusi priekšvēlēšanu sanāksme Kalii'ornijā, bet republikāņu kongress noliks pēc nedēļas, tātad situsi Beverlijas Hailendas stunda spert pēdējo - izšķirošo soli. Šim brīdim viņa bija veltījusi trīsdesmit piecus darba gadus.

Dcnija Makeja iznīcināšana.

Pēdējās naktīs viņa nevarēja aizmigt, un tagad viņa staigāja pa iespaidīgo bibliotēku, kuras grīdu sedza paklājs, ik pa brīdim ieskatījās pulkstenī un klausījās, vai neatskanēs durvju zvans. Jau pirms divām nedēļām, jau kopš atgriešanās no Sanfrancisko viņa bija sākusi gatavoties. Beverlija deva norādījumus Megijai un Karmenai un aizsūtīja Džonasu Bjū-kcnanu uz Tcksasu. Turpmākās dienas viņi ziņoja Beverlijai par notikumu gailu, un tagad, šajā pēdējā vasarīgajā maija rītā, viņi satiksies uz pēdējo slepeno sapulci.

Beverlija jutās kā uzlādēta - ar kaisli, satraukumu un bailēm. Bija jāizdodas. Pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņa bija zvērējusi Denijam atriebties, un tagad tam bija j aizdodas.

Pa persiešu paklāju kopā ar viņu staigāja rēgi: līdz slepkavībai novestās un galu galā révérendes Mērijas Dreikas mājā patvērumu atradušās mātes nomocītais gars; mazais, maigais

nedzimušais dīglītis, no kura Dcnijs piespieda Reičclu atteikties; un beidzot rēgs, ko sauca par Kristīni Singltoni, Beverlijas dvīņumāsa, kuras pēdas noslēpumaini pazuda Šauda Arabijā un kuru Džonass Bjīikenans tā arī neatrada. Beigu beigās turpat staigāja arī Megijas mirušā vīra Džo gars un visi nelaimīgo cilvēku gari, kurus Dcnijs bija iznīcinājis. Viņu visu un pārējo vārdā Beverlijai bija jāiedarbina pēdējā mašinērija.

Atskanēja zvans, un kalpone ielaida bibliotēkā Karmenu. Uzblīdi viņas saskatījās pāri visai plašajai telpai starp plauktiem, kas bija pilni ar grāmatām ādas vākos. Saule iespīdēja pa rombveida logiem un izgaismoja sarkanzeltainmclno paklāja rakstu.

Karmena aizturēja elpu un tad izteica:

- Darīts.

Beverlija aizgriezās, rokas cieši sažņaugusi. Tā... tas bija sācies.

Atpakaļceļa vairs nebija.

- Es devos uz “Century Plaza ”, - Karmena klusi stāstīja. - Dcnijs ievāksies viesnīcā parīt. Viņš ir pasūtījis divus apartamentus un sešas istabas. Sieva būs kopā ar viņu.

Beverlija nepakustēdamās, taisni izslčjusics, skatījās ārā pa logu uz milzu papardēm. Aiz tām kā paradīzes dārzā ziedēja kliņģerītes un sarkanas rozes. Ķīniešu vāzē uz izrotātā sarkankoka galdiņa stāvēja svaigi grieztas lilijas. Tās bija tik trauslas, ka ziedlapiņas novīta jau nākamajā dienā.

Beverlija nebija redzējusi Deniju kopš banketa Sanfrancisko. Toreiz viņa redzēja Deniju tikai īsu brīdi, kad abi stāvēja uz paaugstinājuma starmešu apgaismojumā. Beverlija skatījās uz viņa dāvāto zelta medaljonu, tad klusi pateicās viņam un atgriezās atpakaļ pie galda.

Pēc tam viņai izdevās izvairīties no Denija sabiedrības, jo viņa ātri aizgāja no banketa, tiklīdz tas bija beidzies. Bet

kopš tā vakara viņas vārds tika saistīts ar Deniju. Tieši to viņa arī bija izplānojusi.

- Kad Losandželosas “Times” saņems sūtījumu?-viņa klusi jautāja.

- Pēc trim dienām, sākot no šodienas. Tad viss arī sāksies.

- Vai parūpējies par “Taurenīti”?

- Viss ir gatavs, Beva.

- Un Freds Benkss?

- Džonass devās uz Meksiku. Viņš palīdz Fredam sagatavot paziņojumu presei.

- Un Anna?

- Mcgija aizbraukusi viņai pakaļ. Viņas drīz būs klāt. Kad ieradīsies Bobs?

- Viņš šorīt zvanīja no Dalasas. Viņam tūlīt jābūt Losan-dželosā.

-Vai viņam izdevās?

“Ak Dievs! ” Beverlija nodomāja.

-Jā, viņam izdevās, - Karmena atbildēja.

Beverlija pagriezās.

- Vai atceries, Karmena? Vai atceries pirmo nakti Hei-zelas mājā un kā tu par mani rūpējies?

- Un to nakti, kad tu rūpējies par mani, kad es gandrīz izdarīju pašnāvību? Kā tu mani mācīji sapņot... - Karmena piegāja viņai klāt un teica: - Tādas lietas nekad neaizmirst, amiga. Mēs esam kopā nogājušas garu ceļu.

-Jā.

-Tuvojas nobeigums.

Beverlija aizvēra acis. Nobeigums...

Atkal atskanēja zvans, un bibliotēkā ienāca Megija kopā ar apmulsušo Annu.

- Beverlija,-Anna jautāja,-ko tas viss nozīmē? Megija nupat teica, ka tu slēdz “Taurenīti”. Kāpēc?

Rcverlija paskatījās uz Karmenu un Megiju, tad piegāja pie Annas un sacīja viņai:

- Iesim pastaigāties pa dārzu. Man tev daudz kas jāizstāsta.

Bobs Menings steidzīgi atvadijas no Bevcrlijas privāt-lidmašīnas pilota un ātri devās uz rolsroisu, kas viņu jau gaidīja.

-Aizved mani, lūdzu, taisnā ceļā uz Hailendas jaunkundzes māju! - viņš teica šoferim, cieši piespiedis sev klāt portfeli.

Sirds viņam dauzījās. Viņš bija nobijies, satraukts un līdz neprātam sanervozējies. Viņam bija tāda sajūta, ka ādas portfelī ved bumbu ar laika degli. Pasteidzies, viņš domās mudināja šoferi. Steidzies, steidzies...

Viņas stāvēja lapenē ar elpu aizraujošām bugenvilām, kuras ironiski tika sauktas par “Tcksasas rītausmu”. Sudrabainās lavandas ziedlapas trīsēja pāri abu sieviešu galvām, un Anna, mazliet nobālusi, ierunājās:

- Ak Dievs, Beverlija!

- Piedod, ka man vajadzēja tā visu tev uzkraut. Nebija cilas izejas.

Viņas pagriezās un devās atpakaļ uz māju.

- Es jau sen kaut ko nojautu. Man bija tāda sajūta, ka jums ar Karmenu ir kāds noslēpums. Beverlija, tev vajadzēja man izstāstīt! Tu taču varēji man uzticēties. Mēs pazīstam viena otru jau trīsdesmit gadus.

- Tas nebija uzticēšanās jautājums, Anna. Tas - tas bija kaut kas ļoti personisks. Bet tagad tev ir tiesības visu zināt, jo nākamajās dienās paredzamo notikumu dēļ tev jābūt labi sagatavotai.

Anna skatījās uz akmens plāksnēm, pa kurām abas gāja. Cik savāds, briesmīgs stāsts par meiteni, kas aizbēgusi no Teksasas, par to, kā viņa Holivudā pārvērtusies, par ķirurģisko operāciju, vārdu maiņu un gadiem ilgi gatavoto atriebību pāridarītājam. Anna zināja, ka viņai būs vajadzīgs laiks, lai aprastu ar Bevcrlijas pagātni un nākotnes nodomiem. Bet Anna glabās noslēpumu. Visus šos gadus Beverlija viņai bija vienīgā īstā draudzene, sieviete, kura kādu Ziemassvētku balli bija padarījusi par pārvērtību sākumu nelaimīgas meitenes dzīvē un kura iesaistīja viņu slavas un bagātības aprite. Bevcrlijas dēj Anna Heistingsa darītu visu.

- Es parunāšu ar Roju, - Anna teica, kad viņas tuvojās mājai. - Viņš sapratīs. Viņš glabās tavu noslēpumu. Rojs ir tavs parādnieks tikpat lielā mērā kā es, Bcva. Neviens neuzzinās patiesību par “Taurenīti”.

Bibliotēkā viņas ieraudzīja ārkārtīgi satraukto Bobu Mcningu, kurš Megijai un Karmenai rādīja portfeļa saturu. Ieraudzījis ienākam Beverliju, viņš teica:

-Tu neticēsi, ko esmu atvedis...-bet tad apklusa, ieraudzījis ienākam arī Annu.

- Viss ir kārtībā, Bob, - Beverlija sacīja. - Es Annai visu izstāstīju. Viņas klātbūtnē tu vari brīvi runāt.

Bobs sniedza portfeli Bcverlijai.

- Tur ir viss. Pat vēl vairāk.

- Sāksim! - Beverlija teica.

JŪNIJS

47

Otra rīta pec velešanam avīze parādījās virsraksts: DENIJS MAKEJS UZVAR PRIEKŠVĒLĒŠANĀS KALI-F0RN1JĀ.

Rakstā tika pavēstīts par straujo, bet jau iepriekš paredzamo reverenda Denija Makcja uzvaru pār republikāņu pretiniekiem “gaidāmo karaļu” priekšvēlēšanās. Lai Makejs uzveiktu visus Kalifornijas kandidātus, kuru bija vairāk nekā jebkurā citā štatā, “Labās vēsts” draudzes dibinātājam vēl pietrūka astoņdesmit balsu. Eksperti paredzēja, kareverends bez grūtībām dabūs atlikušās balsis sešās atlikušajās dienās līdz kongresam. Rakstam bija pievienota Denija fotogrāfija, viņš tajā smaidīja ar tradicionālo Stetsona cepuri galvā. Cauru diennakti viesnīcā “Century Plaza", Denija pagaidu rezidencē, notika svinības.

Toties nākamajā dienā avīzē parādījās pavisam cits, negaidīts virsraksts:

MAKEJA VĀRDS TIEK SAISTĪTS AR BORDELI BEVERLIHILZĀ!

- Ak Dievs! - Dcnijs nomurmināja, ieraudzījis rīta laikrakstus. Viņam no iepriekšējā vakara balles bija paģiras, kuras viņš mēģināja ārstēt ar stipras tomātu sulas un “Tabasco”

palīdzību. Viņš slikti bija gulējis, jo divos naktī viņam tika piezvanīts no avīzes.

“Times" piezvanīja, lai pastāstītu par informāciju, kuru sniegusi policija un kuru viņi gatavojās iespiest. Ņemot vērā Denija sabiedrisko stāvokli, viņi teica, ka būšot godīgi, ja viņš tikšot brīdināts.

Un te nu tas bija nodrukāts.

Denijs nometa avīzi un skatījās uz Boneru. Tālākajā istabā zvanīja telefons, un pie durvīm atskanēja klauvējieni. Guļamistabā Denijs uzgrieza televizoru. Tur viņš ekrānā ieraudzīja savu seju - fotogrāfiju no paša arhīviem. Diktora balss ziņoja:

-... Izdarīja reidu īsi pēc pusnakts. Policija, atsaucoties uz anonīmo ziņojumu, pārbaudīja istabas virs vīriešu modes preču veikala un atrada nelegālu seksuālo izdarību vietu. Modernais vīriešu apģērbu veikals “Fonelli” ir “Karalisko fermu” īpašums, kas savukārt, kā izrādās, pieder prezidenta kandidātam Denijam Makejam. Līdz šim nekādas noteiktas saistības starp reverendu Makeju un slepeno uzņēmumu augšstāvā nav atklātas, bet policija ir atradusi lietiskos pierādījumus, ka darbība bijusi nelegāla.

Kamēr Denija padotie ņēmās ar žurnālistiem un telefona zvaniem, Denijs pidžamā un zīda rītasvārkā neticīgi skatījās televīziju.

Viņa preses sekretārs visu nakti bija rakstījis paziņojumu, ka reverends noliedz jebkādu apzinātu saistību ar uzņēmumu virs vīriešu apģērbu veikala un ka “Fanelli” ir tikai maza daļiņa no reverendā īpašumiem, tā ka Denijs Makejs visus šos gadus, kopš viņam pieder veikals, nav tur ne kāju spēris.

-Velns un elle, Bon! - Denijs teica, sēzdamies pie brokastīm, kurās bija cepts cālis un kraukšķīgi, brūni kartupeļi.

- Ka kaut kas tāds varēja notikt? Vai tad tu nepārbaudīji veikalu?

- Jā, bet tas bija pirms vienpadsmit gadiem! Es pats tur aizgāju. Parasts vīriešu apģērbu veikals. Otrajā stāvā vairākām likumīgām iestādēm bija biroji.

Denijs paspēra ar kāju uz grīdas nomesto avīzi.

- Iestādes! Vai tu izlasīji, ko policija tur atradusi? Pātagas un ķēdes, prezervatīvus, seksa padarīšanas! Kur, pie velna, irDvcins?

- Viņš joprojām ir policijā, Denij. - Viņi runāja par Dveinu Čedviku, Denija advokātu.

Denijs paņēma “Asiņaino Mēriju” un izdzēra tukšu. Ārā, gaitenī aiz durvīm, miesassargi nelaida viņam klāt reportierus un ziņkārīgos. Sekretāri sēdēja pie telefoniem, skaidrodami pārpratumu visiem, kam nepieciešams - sievastēvam senatoram, dažādiem ietekmīgiem politiķu atbalstītājiem -, un “Century Plaza” tika gatavota telpa, kur Denijs kameru priekšā publiski noliegs nejēdzīgos apgalvojumus.

- Neuztraucies, - Boners nedaudz nervozi mēģināja bosu nomierināt. - Neviens uz pasaules neticēs, ka tu zināji par meitumāju. Vai tad tā jau nav bijis? Cilvēki pēkšņi ne no šā, ne no tā dabu atbildēt par to, par ko viņiem nav ne jausmas. Skaidra bilde, ka tā ir kāda plānprātiņa ideja aši nopelnīt naudu. Policija atradīs veikala vadītāju, paņems viņu pie dziesmas, un tu tiksi laukā no cilpas.

- Jo ātrāk viņu atradīs, jo labāk.

Denijs ieraudzīja durvīs stāvam Andželiku. Sejā viņai bija parastā sāpīgā izteiksme.

Kaut kas traks, viņam metās nelabi, ieraugot sievu. Kopš medusmēneša nakts viņa staigāja apkārt ar mocekles fizionomiju. Smaidīja tikai sabiedrībā, kad Denijs viņu piespieda spēlēt labās sievas lomu. Viņi negulēja kopā kopš medusmēneša pirms vienpadsmit gadiem. Jaunāko dēlu Keriju viņa ieņēma likai tāpēc, ka vienu nakti Denijs piedzērās, satrakojās, sasēja viņu, un sieva dabūja, ko pelnījusi.

- Ej uz savu istabu! - Denijs viņai uzbrēca. - Tā nav tava darīšana!

Andželika nozuda kā parādība savā elegantajā guļamistabā, kur pavadīja visu laiku, lasīdama grāmatas vai darinādama mežģīnes, kad nevajadzēja kopā ar Deniju pozēt kameras priekšā.

Vēlā pēcpusdienā Denijs bija sagatavojis publisku paziņojumu par to, ka viņš nav vainīgs. Viņš aplinkus norādīja, ka viņu kāds cenšas apmelot, bet viņš tam cilvēkam piedod, kā Dievs tam piedotu. Viņš tik labi notēloja upuri, ka publikas simpātijas sita augstu vilni. Nākamajā rītā Denijs bija sasniedzis popularitātes kalngalus un jau varēja pasmieties pie brokastu galda, uz kura stāvēja šķiņķis un cepumi ar saldu mērci.

Kad leitnants O’Melijs atnāca uz viesnīcu, Denijam bija vien viņš jāpieņem. Viņš ieradās kopā ar detektīvu seržantu.

Varēja redzēt, ka O’Melijs jūtas gaužām neērti. Viņš daiļrunīgi atvainojās un solījās reverendu ilgi netraucēt, jo tā esot tikai formalitāte un slepenā bordeļa izmeklēšanā tiekot iztaujāti visi, kam ar to ir kaut mazākais sakars.

- Ticiet man, kungs, - leitnants apsēzdamies teica. - Es to apspriedu ar saviem priekšniekiem. Mēs vakar visu dienu runājām - traucēt jūs vai ne. Tad nolēmām, ka mums nav izvēles, ņemot vērā... ē... - viņš noklepojās, - to, ko mēs atradām augšstāvā.

Denijs nopētīja O’Meliju. Vīrietis neizskatījās pēc detektīva. Pirmkārt, viņš bija pārāk maza auguma. Otrkārt, Deniju pārsteidza viņa pārāk labais apģērbs. Viņš bija pedantiski kopts-krekla apkaklīte nevainojami izgludināta, mati rūpīgi sasukāti, rokas sārtas un maigas. Pat mazais piezīmju blociņš, kuru viņš izņēma no kabatas, bija aizdomīgi tīrs un - Denijs uzmeta acis - rokraksts glīts un akurāts.

- Kad mēs pārmeklējām telpas virs vīriešu apģērbu veikala, - O’Mclijs iesāka, neskatoties Denijam acīs, - viss liecināja, ka tur ir slepena uzņēmuma centrs. Tur bija atsevišķs kabinets ar rakstāmgaldu un telefoniem, un sienas seifu, kurā, kad mēs to atvērām, bija krietni daudz skaidras naudas. Nekādu dokumentu vai citu norādījumu par iespējamiem darbiniekiem vai klientiem, toties mēs ai radām vēstuli. - Tagad vi ņš pacēla galvu un ieskatījās Denijam acīs. - No jums, kungs.

Denijs samirkšķināja acis.

- No manis? Kādu vēstuli, leitnant?

- Apsveikuma vēstuli.

- Apsveikuma vēstu! i.

-Jūs tajā uzslavējat... ē... - O’Melijs ieskatījās blociņā, - Bobu Meningu par darba ražīgumu un ieņēmumu krietnu paaugstināšanos. Ekspertīze apliecināja, ka vēstule ir īsta, re-verend. Tā ir rakstīta uz “Labās vēsts” blankas un ar jūsu parakstu.

Denijs sarauca pieri un teica:

- Mēs katrā ziņā esam sūtījuši simtiem tādu vēstuļu, leitnant. Kad mūsu uzņēmumi nes peļņu, mēs tos uzslavējam un sūtām tiem apsveikumus. Vēstule būs domāta vīriešu apģērbu veikalam, leitnant, nevis augšstāvam, kur saimniekojis velns!

- Jā, nu labi... - O’Melijs atkal nokrekšķinājās. - Vēstulei klāt bija fotogrāfija. Te irtās kopija. - Viņš sniedzās pēc žaketes iekškabatas,-Oriģināls, protams, atrodas galvenajā pārvaldē, bet, kā jūs redzat, kungs, te ir jūsu attēls.

Denijs skatījās uz to, mēms no apstulbuma. Tur nu viņš stāvēja uz palmu fona pludmalē ar bikini ģērbušos skaistuli klēpī. Viņš pacēla galvu un nikni uzsauca:

- Dabū šurp Dveinu! Ātri!

Pēc desmit minūtēm Denija Makeja advokāts pārliecināja nožēlas pilno detektīvu O’Mcliju, ka fotogrāfija ir viltota un tiks “sperti nopietni soļi”, ja fotogrāfija parādīsies presē.

- Vai jūs spējat iedomāties, kurš varētu izgatavot tādu fotogrāfiju? - O’Melijs jautāja.

Dcnijs centās savaldīties.

- Leitnant, - Denijs izspieda nelaimīga mocekļa smaidu, - grūti tam noticēt, bet man ir daži ienaidnieki. Dieva kalpam ir ienaidnieks sātans un viņa favorīti. Lai nu kurš salika kopā to neķītro bildi, es lūgšu par viņa dvēseli. Tāpēc ka viņam draud nopietnas briesmas degt elles ugunīs.

-Leitnant, -Dveins jautāja,-kas ir ar Bobu Meningu? Kāpēc policija viņu nav atradusi?

- Mēs viņu vel meklējam, viņa māja tiek uzraudzīta, un mēs izprašņājam visus, kas kaut ko varētu zināt par viņa atrašanās vietu. Mēs nopratinājām veikala darbiniekus, bet visi apgalvo, ka neko nav zinājuši par slepeno uzņēmumu augšstāvā, un neviens nepazina Meningu personiski tuvāk. Jūs varat būt pārliecināts, ka mēs atradīsim noziedznieku, kas stāv aiz tā visa.

Aizejot O’Melijs apstājās durvīs, lai vel pateiktu:

- Es tikai gribēju darīt jums zināmu, Makeja kungs, ka mana sieva un es - mēs balsojam pārjums, un jūs saņemsiet mūsu balsis arī novembrī.

- Lai Dievs jūs svētī, leitnant, - Dcnijs augstsirdīgi novēlēja. Kad durvis aiz detektīva un viņa klusējošā palīga aizvērās, Denijs pagriezās un noņurdēja:

- Lai ari kas stāvētu aiz tā visa, es viņu vēl paņemšu aiz dziesmas!

48

Trūdijai bija bail. Par sevi, par savām jūtām pret Billu.

Viņa sēdēja pie rakstāmgalda, pārskatīdama rīta pastu, bet domas kā vāveres ritenī griezās tikai ap viņas pēdējo tikšanos ar Billu Berija Grīna mājas pagalmā. Vai viņai vajadzētu izmantot izdevību, viņa sev atkal un atkal jautāja, vai arī neriskēt un neielaisties ar Billu?

Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem Trūdija bija ļoti norūpējusies par vīrieša viedokli. Tie sestdienas naktīs atrastie -kuru gan interesēja to domas? Viņa pārgulēja ar viņiem un pameta viņus. Tomass - Tomasam tika samaksāts, lai viņš izliktos, ka mīl viņu. Vai Tomass viņu mīlēja vai ne, Trūdiju tas neinteresēja. Bet Bills... negaidot bija parādījies vīrietis, kura domas par Trūdiju viņai bija ļoti svarīgas.

Viņai nebija ne jausmas, ko Bills par viņu domāja.

Trūdijai bija bail atkal apdedzināties. Trūdiju biedēja jauna likšanās, kad viņa liktu nojaust savas jūtas, bet tiktu noraidīta un uzaicināta vienīgi draudzēties. Nez kā bija ļaunāk- vai padarīt sevi par muļķi un vēlēties, kaut nebūtu Biilam sevi atklājusi, vai klusēt un tā arī neuzzināt Billa jūtas? Pats trakākais bija tas, ka Trūdija Steina, bezbailīgā riskētajā, pēkšņi kā no nāves baidījās to visu pārbaudīt.

Ienāca Trudijas palīdze Ketija, nesdama divas baltas papīra paciņas.

- Cāļu vairs nebija. Es paņēmu olu kulteni ar desu. Vai derēs? - viņa jautāja.

Trūdijai bija vienalga, viņai negribējās ēst.

- Vai tu laikrakstus esi šodien lasījusi? - Ketijajautāja, atverot piena paku. -Neticami! Un es otrdien balsoju par De-niju Makeju.

Trūdija viņu uzlūkoja.

- Kas tur ir? - Tad viņa atcerējās vakardienas satriecošo rakstu par Makeja saistību ar “Taurcnīti”! Tiklīdz viņa to izlasīja, tūlīt piezvanīja Džcsikai. - Vai tas iespējams? - Viņas abas brīnījās. Vai aiz slepenā uzņēmuma virs “Fanelli” stāvēja “Labās vēsts” draudze? Džcsika brīdi apdomāja, vai nesniegt ziņas policijai. Tad viņas katolisko sirdsapziņu nomāca saprāts.

- Turēsim mutes, - viņa teica, unTrūdija bija piekritusi.

Tagad Trūdija skatījās uz jaunu virsrakstu, un kafijas

tasīte viņai palika pusceļā pie lūpām.

MAKEJS - PORNOGRĀFISKĀ ŽURNĀLA ĪPAŠNIEKS.

- Pie velna!... - viņa iesaucās un tvēra pēc avīzes.

- Apbrīnojami! - Ketija bilda. - Izrādās, Makcjam pieder pornožurnāls, vesela rinda nelegālu masāžas salonu, por-nofilmu kinoteātris! Un viņš apzvēr, ka neko par to nezina!

- Republikāņu kongresā viņam klāsies slikti, - Trūdija nomurmināja, domājot par ko citu.

- Viņš visu trakoti noliedz un uzstāj, ka tas esot sātana darbs. Palasi, ko viņš saka: “Uzbrukt Dieva vīram ir tas pats, kas uzbrukt Dievam pašam.” Vai tu tici, ka pašā Bcvcrlihilzas centrā ir bijis bordelis? Es neskaitāmas reizes esmu gājusi uz “Fanelli”, un man ne prātā nenāca, kas varētu darīties augšstāvā! Viņu klientu sarakstā noteikti bija daudzi pazīstami uzvārdi!

Kad Trūdija iepriekšējā vakarā bija izlasījusi par slepeno iestādi, viņa nolēma, ka “Taurenīša” vadītāji noteikti ir zinājuši par policijas reidu. Pirms pāris dienām viņa ar Džesiku saņēma ziņu par “Taurenīša” slēgšanu un atlikušo biedranaudu; tātad pārējās kluba biedres arī saņēmušas atpakaļ naudu. Bet partneri? Kā klājas viņas dārgajam Tomasam? Kur viņš bija pašlaik? Vai nākotnē domās par viņu?

Trūdija nolika avīzi sāņus un paskatījās pulkstenī. Bija divi. Viņa paņēma līgumu par pēdējo darbu. Peldbaseins un atpūtas zona Brentvudā. Šoreiz pasūtījums bija sarežģīts, jo saimnieki gribēja iebūvēt baseinu mājā.

- Jāpiezvana Billam, - viņa nomurmināja. - Varbūt viņš var palīdzēt.

Ketija paskatījās uz priekšnieci. Trūdija pati nekad nezvanīja līgumu darbiniekiem.

Trūdijai griežot telefona numuru, sudraba ķēdītes šūpojās uz viņas rokas locītavas un atmirdzēja karstajā jūnija saules gaismā, kas ieplūda pa logu. Ketija ievēroja Trūdijai jaunu rokassprādzi. Ķēdīte ar mazu, skaistu taurenīti. Tas nu gluži neatbilda Trūdijas gaumei, Ketija nosprieda.

- Sveicināti, te runā Trūdija Sleina, - viņa teica klausulē. - Vai Bills ir tur? Ak tā, skaidrs. Nav darbā? - Viņa klausījās. - Ak nē, nē! Nesakiet, ka es zvanīju. Es piezvanīšu rīt vēlreiz.

Trūdija nolika klausuli un sniedzās pēc cigaretēm.

- Vai viņš ir būvlaukumā? - Ketija jautāja.

- Nē. Tēlo zvejnieku. Viņš esot izbraucis ar jahtu.

Trūdija stumdīja dokumentus pa galda virsmu. Viņa

piezvanīja Džesikai un atstāja tās mājkalpotājai ziņu. Viņa piezvanīja savai manikīrei un norunāja laiku, kad aizies uztaisīt manikīru. Viņa atkal izskatīja jauno līgumu - baseinam vajadzēja liekties puslokā mājas iekšienē, un šaurākajam galam vajadzēja iestiepties atpūtas telpā. Bāra augstie krēsli ūdenī, gaļas cepšanas vieta, ūdenskritums no klints...

Trūdija vēlreiz paskatījās pulkstenī.

Viņa izņēma vel vienu cigareti un aizsmēķēja.

Pasūtītāji gribēja akmens plākšņu grīdu un mazu, izliektu tiltiņu pāri dziļākajam galam. Spāņu flīzes, vidū strūklaka...

- Klau, - viņa pēkšņi ieteicās, aizcirtusi ciet mapi, un paķēra somiņu. - Es paņemšu brīvdienu. Nekam tādam nevajadzētu notikt, ar ko tu nevarētu likt galā.

Kctija skatījās uz Trūdiju.

- Protams, - viņa atteica, cenšoties atcerēties to reizi, kad Trūdija būtu ņēmusi brīvdienu. - Kur man tev zvanīt nepiec ieš amības gadīj u mā?

- Nekas neiznāks, lešu iepirkties. Pirms tu beigsi darbu, es ienākšu.

Pēc tā, kā Trūdija izsteidzās ārā, Kctija nevarēja uzminēt, cik stipri sitas sirds viņas priekšniecei.

“Viņš ir jūrā uzjahtas,” Billa birojā pa telefonu Trūdijai tika paskaidrots.

Bet jūrā vietas pietika simtiem jahtu. Tāpēc Trūdija metodiski ķērās pie meklēšanas, lēni braucot turp un atpakaļ gar “A” baseinu, tad “B” baseinu un pārbaudot krastā novietoto mašīnu rindas.

Trūdija sev atkārtoja, ka tas ir smieklīgi. Pēdējo četru nedēļu laikā kopš tikšanās pie Grīna būvbedrcs un savstarpējiem atklājumiem viņi tik tikko bija pārmijuši kādu vārdu. Bills uzaicināja viņu braukt ar jahtu, bet Trūdija atteicās. Viņa nepieklājīgi aizbrauca prom, atstādama Billu putekļu un grants mākonī. Nākamajās dienās viņa pati izvairījās no Billa, nekontaktējās ar viņa biroju un vispirms pārliecinājās, vai Bills neatrodas būvlaukumā, un tikai tad tur ieradās. Un nu viņa braukāja šurpu turpu kā tāda pusaudze, meklēdama viņa mašīnu un visu laiku atcerēdamās, ka Bills, iespējams, nav viens uz jahtas.

Lūk! Brūndzeltenais “CMC 4x4”.

Trūdija piebrauca ar savu automašīnu blakus viņējai, izslēdza motoru un, klusumā sēžot, skatījās uz jūru.

Tā kā bija darba diena, uz jahtām rosījās maz cilvēku. Pat tic, kuri tajās dzīvoja, bija aizbraukuši uz darbu, skolu vai kur citur. Skanēja tikai ritmiska takelāžas žvadzoņa, buru plīkšķi, viļņu šļaksti pret kuģa korpusu, citādi vienīgi jūras klusums klajās pār laivām, kas viegli šūpojās ūdeni. Debesīs neredzēja nc mākonīša. Diena šķita mūžīgi gara.

Trūdija izkāpa no mašīnas un piegāja pie vārtiem, kas norobežoja dokus. Viņa noskatīja abas laivu rindas, bure-niekus pa labi, motorlaivas pa kreisi. Blakus zilballajai “Ca-talina 27" uz piestātnes dēļiem bija nomestas kastes, lupatu kaudze un nolikts ledusskapis. Trūdija mēģināja ieraudzīt, vai uz klāja kāds nav. Ja ar Billu kopā būtu sieviete...

Trūdija paraustīja vārtus, un izrādījās, ka tie ir vaļā. Iegājusi pa tiem, viņa devās pa ūdenī iegrimušo laipu, kas šūpojās augšup lejup.

“Ak kungs, ko gan es daru?” brīnīdamās pati par sevi, Trūdija, sirdij dauzoties, gāja uz jahtu.

Taču Trūdija itin labi apzinājās, ko dara.

- Sveicināts! - viņa sauca, nonākusi pie jahtas.

Bills starpklājā noliecies tina virvi. Pārsteigts viņš pagriezās un pacēla roku virs acīm.

“Mīļā stundiņ,” Trūdija nodomāja. “Vai šis cilvēks kreklu ari kādreiz uzvelk?”

- Sveika! - viņš pārsteigts atsaucās.

Trūdija stāvēja uz laipas, rokas uz gurniem salikusi. Bills skatījās uz viņu, kā Trūdijai šķita, piesardzīgi.

- Vai tu mani uzaicināji kuģot ar jahtu vai ne? - viņa jautāja.

Bills vēl aizvien skatījās, tad lēni atbildēja:

- Nu protams! Lūdzu - uz klāja!

Viņš pasniedza roku, un Trūdija to saņēma: viņš uzvilka ciemiņu uz klāja pāri bortam. Trūdija uzlēca uz starpklāja, un Bills jautāja:

- Vai tev ir kāda jēga par burāšanu?

- Kā nu ne! Esmu speciāliste šajā jomā.

- Ja es tev palūgtu pietauvoties, vai tu varētu?

- Nav nekā vieglāka, - viņa atteica, skatīdamās pāri malai. - Pietauvoties? Vai tas ir no smailā vai plakanā gala?

Abi saskatījās, un Bills skaļi iesmējās.

- Nāc, es tev izrādīšu savu jahtu!

Bills saņēmaTrūdiju aiz elkoņa un noveda lejā uz kajīti, un, Trūdija, nokāpusi lejā pa trepītēm, bija patīkami pārsteigta.

Mazā “Catalina”nenoliedzami bijacauruļulicējaBilla otrās mājas. Taisnstūra iluminatoriem bija piekārti aizkari no kokvilnas auduma; pie nelielās brīvās sienas karājās glezniņas, kurās bija attēlotas jahtas; uz mīksta dīvāna bija uzmesti spilveni jūras krāsā; mazā virtuvīte spīdēja un laistījās, un virs izlietnes bijakļavaskoka plauktiņš ar garšvielām. Sienā bija iebūvēti grāmatplaukti, piekrauti pilni ai- grāmatām, bestselleriem un žurnāliem. Stūrī stāvēja pat mazs portatīvais televizors. Kajīte izskatījās mājīga un tīri smaržoja, un Trūdija nodomāja, ka nez vai ledusskapī un plauktos ir pārtika ilgākam ceļojumam.

- Tad kam man jāpateicas par tādu godu? - B ills jautāja, stāvēdams Trūdijai tuvu blakus krēslainajā, šaurajā telpā.

Trūdija izvairījās no viņa skatiena.

-Tu taču mani uzaicināji, - viņa atteica, pētīdama grāmatu muguriņas. - “Afrikāņu izcelšanās”, - viņa teica un izņēma no plaukta nobružātu grāmatu. - To es lasīju vidusskolā. Ļoti laba, Vai tu esi lasījis “Medību hipotēzes”?

- Jā.

- Kādas ir lavas domas?

- Es nepiekritu autoram.

Trūdija atlika atpakaļ grāmatu, nejauši aizskarot Billa

roku.

- Berklijā ir tāda Rebeka Kena, kas uzskata, ka, izpētot DNS, var atklāt cilvēces senčus līdz pat pirmajai sievietei...

- Ievas bērni, - Bills teica. - Esmu redzējis “Nova" šovu. Aiz matiem pievilkts sižets. Bet tev laikam patīk.

Trūdija beidzot ieskatījās Billam acīs. Viņš stāvēja tik tuvu, ka varēja redzēt zeltainus punktiņus viņa acu zīlītēs un vasaras raibumiņus.

-Mums laikam par visu ir pretēji viedokļi,-viņa klusi teica. - Vai ne?

Bills palūkojās uz Trūdiju. Zilzaļās acis, kā vienmēr, apbūra viņu.

- Kāpēc tieši tu? - viņš klusi jautāja. - Kāpēc tieši tu mani valdzini? Kāpēc man visu laiku jādomā par tevi, kaut arī tas mani tikai tracina?

- Tu mani velnišķīgi kaitini. Visi vīrieši šovinisti ir vienādi...

Tad viņš noskūpstīja Trūdiju, un viņa skūpstīja Billu, viņi sarunājās, ar augumiem pauzdami to, ko vārdi nevarēja izteikt.

Krastmalas apsargs piesprauda stāvvietas biļeti uzTrū-dijas mašīnas priekšējā stikla, tāpēc ka mašīnai nebija stāvvietas atļaujas, Billa peidžers aizmirsts pīkstēja uz grīdas nomestajās biksēs, bet Trūdija pa to laiku atklāja lielu jaunumu.

Bills bija pieredzējis mīļākais.

Viņš lēni un maigi nesteidzās, viņš zināja, kur pieskarties un kur vēl pieskarties; kur skūpstīt un kā; viņš sekoja mazākajam Trūdijas mājienam; viņš neuzstāja un neuzmācās, bet harmoniski kustējās, līdz Trūdija bija bez elpas no kaisles un gribēja atzīties viņam mīlestībā. Trūdiju pārsteidza, cik taktiski un ātri Bills paņēma prezervatīvu, līdzīgi “Taurenīša” puišiem. Lai gan pārsteigumam nebija pamata, ņemot vērā, cik iejūtīgs mīlnieks viņš bija.

Nosvīduši viņi elsodami savijās kopā uz mazā dīvāniņa, sakot viens otram ilgi neizteiktus vārdus, Bills gribēja zināt visu par Trūdiju - jau no viņas dzimšanas -, un Trūdija labprāt stāstīja. Viņi runāja par celtniecību, ka varbūt apvienosies un paplašinās abu darbību, kā nākamajā nedēļas nogalē burās ar "Catalina”, ka nākamnedēļ Losandželosas muzejā tiks atklāta pirms Kolumba laika mākslas izstāde, kuru nolēma apmeklēt kopā, un tad Bills atkal sāka mīlēties, bet jahta, viegli celdamās un grimdama, šūpojās ūdenī.

Trūdija aizvēra acis un cieši piekļāvās Billam. “Re nu,” viņa domāja. “Esmu atklājusi realitāti. Man vairs nav vajadzīgs “Taurcnītis”...”

49

Tiklīdz senators iegāja pa vārtiem, viņu tūdaļ aplenca reportieri un televīzijas kameras.

- Kādas ir Denija Makeja izredzes, senator? - visi prašņāja.

Vecais vīrs smaidīja, paslēpies zem kovboja cepures.

- Es ir pilnīg’ pārliecināts par savu znotu. Jūs tak, puiši, zināt, ka Dcnijs Makejs ir Dieva cilvēks. Mēs visu nekavējoties nokārtos un ieliks viņu ovālajā istabā! - Viņš iesēdās limuzīnā un smaidīdams un mādams aizbrauca.

Tikko viņš bija viens ar Dcniju viesnīcas istabā, vecais vīrs sāka kliegt:

- Velns ar ārā, kas notiek!

Denijs nemaz vairs neizskatījās pēc glītā, pašpārliecinātā vīrieša. Bija pagājušas jau trīs dienas kopš pirmajiem rakstiem avīzēs, taču nekas nenorimās un neaizmirsās, gluži pretēji, situācija arvien vairāk saasinājās. Varēja redzēt, ka viņš jau nav dažas naktis gulējis.

- Nolādēts, es nezinu! Varu apzvērēt, ka aiz tā visa stāv demokrāti.

-Neuzvel vainu, čalīt, nekādiem draņķa demokrātiem!

Es gribu zināt, kā tas nāk, ka tev pieder netiklības perēkli un pornofilmu kinoteātris! Un grausti, ak tu kungs!

Pa visu viesnīcas apartamentu mētājās avīzes. Un visās pirmajās lappusēs varēja lasīt par kārtējo atklājumu attiecībā uz Denija Makeja netīrajiem darījumiem. Ar “Karalisko fermu” starpniecību viņam piederēja grausti Losandželosas nomalē. Avīzēs bija redzamas fotogrāfijas ar dzīvībai bīstamiem, pussagruvušiem īres namiem, un raksti vēstīja par suteneriem, staigulēm un ubagiem, kas dzīvo žurku un tarakānu apsēstajās mājās.

- Kad es jums saku, es taču nevarēju braukāt apkārt pa visu valsti un pārbaudīt katru sasodīto īpašumu! - Denijs gurdi skaidroja. - Es nopirku “Karaliskās fermas” no Bever-lijas Hailendas. Jūs taču zināt viņas reputāciju, ser. Viņa nevarēja neko zināt par to ārprātu. Viņa nebūtu man pārdevusi kompāniju, ja zinātu.

Vecais vīrs izņēma cigāru, lēni attina, pasita pa galu un aizdedzināja.

-Tev ir velnišķīgi veicies, ka esmu ieradies tevi izpestīt, - viņš teica, izpūtis pāris dūmu mākoņu. - Mēs vēl varam paspēt glābt tavu ādu pirms kongresa. Tu šovakar uzstāsies televīzijā un visai Amerikai izstāstīsi, ka neko nezini par tiem sātana darbiem un loti atvainojies, ka esi nonācis ar tiem kādā sakarā, un tūliņ sāksi rīkoties. Līdz nedēļas beigām mums tevi jādabū baltu kā pirmo sniedziņu.

Denijs aizvēra acis un pamāja. Viņam nepatika sievastēvs, bet tam vīram piederēja vara. Viņa nostāšanos znota pusē partija atzīs par labu zīmi. Denijam joprojām bija atbalstītāji, kaut arī viņi bija sanervozējušies. Šovakar televīzijā viņš sniegs savu labāko priekšnesumu. Viņš lūgs tautai piedošanu. Bez Šaubām, tauta viņam piedos.

Leitnants O’Melijs jau simto reizi nožēloja, ka šī izmeklēšana uzvelta uz viņa pleciem. Nepatīkams darbiņš - tas kairināja viņa kuņģa čūlu.

Sākās jaunas nepatikšanas - tika atrasta vēl viena fotogrāfija; un, ja par bordelī atrasto vēl varēja šaubīties, tad šī noteikti bija īsta - tātad aina kļuva vēl neskaidrāka.

Uz policiju atnāca sieviete un teica, ka Dcnijam Make-jam esot jāsaņem sods. Patlaban viņa sēdēja pieņemamā telpā ar plastmasas kafijas krūzi rokā, neizskatīga, apvītusi Tek-sasas fermera sieva, kas dzīvoja vieniuļu atraitnes dzīvi un acīm redzami guva iepriecinājumu no sava stāsta.

No stāsta par Deniju Makcju un Boneru Pervisu.

Jēzus un Marija!

Detektīvs iegāja tualetes telpā, kur rūpīgi nomazgāja seju, iztīrīja nagus, gludi sasukāja tīros matus. Rīts jau bija pietiekami draņķīgs, priekšniecība spieda izbeigt bordeļa lietu, bet tagad vēl uzradās šī sieviete raibā kokvilnas kleitā, nomītās kurpēs un iemeta viņam rokās bumbu ar laika degli.

Fotogrāfija bija īsta. Viņa teica, ka pati to uzņēmusi 1955. gadā, kad sprediķotāja autobuss iebraucis viņas pilsētiņā un viņa labprātīgi uzaicinājusi pie sevis mājās divus trupas biedrus. Kristīgās žēlsirdības vārdā, sieviete atkārtoja, viņa pieņēmusi jauno Deniju un Boneru un par pateicību guvusi sātana lāstu.

- Tic puikas neuzvedās dabiski, - sieviete stāstīja O’Melijam. - Es pati savām acīm guļamistabā viņus redzēju.

īstenībā fotogrāfija bija pavisam nevainīga: divi smaidīgi jaunieši kādā pagalmā kaili sēž skārda vannā, lai atvēsinātos, un acīm redzami muļķojas. Rokās viņiem bija alus pudeles, un abi bija uzlikuši plaukstas viens otram uz pleciem. Tikai divi jaunieši, kas labi pavada laiku.

Bet fotogrāfija nemaz vairs nebija nevainīga, ja tai pievienojās sievietes aculiecinieces stāsts par homoseksuālajām izdarībām. Tas pilnībā pārvērta attēlu.

Un pārvērta arī visu citu.

Uzzinot šo notikumu, ļaudis uzdos sev jautājumu: ja jau Denijs Makcjs ir iesaistījies nekrietnos sakaros ar citu vīrieti, tad iespējams, ka viņam varēja piederēt bordelis, pornogrāfiskais žurnāls un viss pārējais.

Fotogrāfija un sievietes liecība varēja aizvest Deniju Makeju līdz karātavām.

Leitnantam O’Melijam bija radusies problēma. Cilvēciski viņam patika Denijs Makcjs, un viņš gribēja par Makeju novembrī balsot. Bet viņš bija apzinīgs darbinieks. Nedrīkstēja ignorēt sievietes liecību un fotogrāfiju.

Viesnīcas “Century Plaza ” apartamentos valdīja rosība. Kamēr personiskais grimētājs sagatavoja Deniju Makeju izrādei televīzijā, Denija palīgi un padomdevēji teica viņam priekšā steidzīgi uzrakstīto runu. Tālāk kaktā drūmu seju sēdēja senators, un viņa meita Andželika turējās cieši aiz tēva.

Denijs jutās labi. “Jack Daniel" viņu bija sasildījis un iedvesis spēka apziņu, gluži kā vecos laikos, un runa bija varena. Kad viņš šovakar beigs, Amerika vēl lūgsies, lai viņš kļūst par prezidentu. Runā bija ietverts gudrs mājiens, ka pat slavenā Džona Kenedija vārdu kādreiz paspējuši aptraipīt.

Ienāca viens no Denija sekretāriem un teica:

- Ser, detektīvs O’Melijs jūs laukā gaida. Viņš grib ar jums pārmīt dažus vārdus.

Denijs atmeta ar roku.

- Vēlāk! Pēc runas.

- Kā tu domā, ko viņam vajag? - Boners jautāja.

- Laikam pārdot biļetes uz policistu balli!

Bet, kad iesteidzās otrs sekretārs un paziņoja, ka pie telefona esot Hailendas jaunkundze, tad gan Denijs pielēca kājās, nometa dvieli, kas bija ap kaklu, un metās uz guļamistabu pie telefona. No visiem finansiālajiem atbalstītājiem Beverlija Hailenda bija tā spēcīgākā. Viņas klusēšana pēdējās trijās dienās beidza Deniju vai nost. Tagad, ņemot klausuli, viņš lūdzās, lai Hailendai būtu kas labs sakāms.

Viņa lūgšanas nebija veltas.

Beverlija Hailenda ne tikai ticēja Makcja nevainībai, bet arī gatavojās rit no rīta paziņot par savu turpmāko atbalstu prezidenta kandidātam.

- Es droši zinu, reverend, - viņa teica savā apvaldītajā balsī, - ka viss drīz beigsies un drīz, ļoti drīz jūs saņemsiet taisnīgu atmaksu.

50

Linda Markusa atbalstījās pret bīdāmo durvju stiklu un skatījās uz Klusā okeāna saulrieta staru oranžsārtbrūnajām strēlēm pār rietumpuses debesīm. Okeāns smaržoja pēc tveices un sāls. Bija jūnijs, un Malibu modās vasaras dzīvei; lejā liedagā tālāk no viņas mājas cilvēki lēkāja pa viļņiem, cepa gaļu uz oglēm, bērni dedzināja jūraszāles, pusaudži mētāja diskus un volejbola bumbu un slepeni, steidzīgi kāpās mīlējās. Lindai aiz muguras radio komentētājs teica:

-Vēl divi cilvēki paziņojuši, ka pazīst Deniju Makeju no seniem laikiem kā sprediķotāju Teksasā, vienai no viņiem Sanantonio piederējis prostitūtu nams. Heizela Kortlenda kundze parakstījusi ziņojumu, ka Denijs Makejs un Boners Perviss reiz apgādājuši viņas namu ar meitenēm. Otra persona bija atvaļināts garīdznieks no Ostinas Teksasā, viņš mēdzis apmeklēt Makeja sanāksmes baznīcā. Reverends Vaits paziņoja, ka deviņi simti piecdesmit piektajā un piecdesmit sestajā gadā Denijs Makejs strādājis pie kāda Bilija Boba Magdalēna, kurš noslēpumaini pazudis un vairs nav atradies. Makeja kungu šorīt nopratināja policija sakarā ar pazušanas gadījumu.

Linda klausījās tikai ar vienu ausi. Kad pirms četrām

dienām parādījās ziņa, ka slepenā iestāde virs “Fanelli” kaut kādā veidā saistīta ar “Labās vēsts” draudzi, viņa aptvēra, kāpēc saņēmusi ziņu par “Taurenīša” slēgšanu un atlikušās biedranaudas izmaksu.

“Kurp viņš devās?” viņa domāja. “Kur palika partneris maskā, tas, kurš mani atbrīvoja?”

- Kas tu esi? - viņa bija jautājusi tajā brīnišķīgajā vakarā, kad viņš atsvabināja Lindu no viņas pašas radītā cietuma. - Kā tevi sauc? Kāpēc tu te strādā?

Viņš tikai pasmaidīja un pielika pirkstu Lindai pie lupām. Tad viņa saprata. īstenībā viņa nemaz negribēja zināt vīrieša vārdu vai kas viņš tāds ir ārpus “Taurenīša” sienām. Linda viņu atcerēsies kā savu sapņu mīļāko, kurš atbrīvoja viņu no važām.

Partneris viņai teica:

- To, ka vīrieši tevi noliedz, tu iedomājies tikai savā prātā. Tev šķita, ka viņus atbaida tavas rētas. Vīriešus atvairīja nevis tavi fiziskie trūkumi, bet tavs pēkšņais atsalums. Tu aizsargājies. Es šaubos, vai viņi vispār atkāpās, drīzāk jau tu pati viņus atgrūdi, gluži tāpat kā mani.

Viņam bija taisnība. Linda izgāja no “Taurenīša” ar jauniegūtas drosmes un godbijības sajūtu. Viņa nespēja ne iedomāties, ka viņas augums ir spējīgs uz tādu reakciju. Tagad viņa nepacietīgi kā bērns, kas iemācījies staigāt, gribēja pamēģināt pati.

No okeāna uzpūta silts vējiņš, un Linda saņēma sev rokas ap pleciem. Viņa varēja vai kliegt no prieka; viņa gribēja skriet pa pludmali un visiem izstāstīt, cik viņa ir laimīga.

Pagājušo nakti... pagājušo nakti!

Viņa aizgriezās no durvīm un iegāja virtuvē, kur uz letes stāvēja vakariņu atliekas. Viņš bija nopircis picu, un to viņi ēda gan vakariņās, gan šorīt brokastīs. Tagad tuvojās vakars, un viņiem drīz atkal vajadzēs ēst. Linda pārlaida acis apkārt. Ko viņai pagatavot? Ko viņš gribētu?

Linda izdzirdēja šalcam dušu.

Viņš bija pamodies.

Pēkšņi Lindai negribējās ne cept, ne ēst, neko. Tikai mīlēties.

Viņa uztvēra savu attēlu spodrajās plīts durtiņās: trīsdesmit astoņus gadus veca sieviete, priekā mirdzošām acīm, pietvīkušiem vaigiem, tikai ar rītasvārkiem mugurā.

“Taurenītis”. Vai tas bija noticis īstenībā? Vai tikšanās ar Kazanovu, Zorro un koniederālu virsnieku patiešām eksistēja? Vai viņa patiesi bija apmeklējusi neiedomājamās sapņu vietas? Kaut viņa zinātu, kam par to pateikties!

Viņa tomēr nezināja, kas vadījis “Taurenīti”, ja nu vienīgi tas bijis Dcnijs Makejs, kā rakstīja avīzes. Linda gan šaubījās, vai Makejam būtu kāda saistība ar sapņu piepildīšanu. Linda neuzzināja ne partnera vārdu, ne kāda cita vārdu, kurš strādāja “Taurenīti”. Tikai viņas draudzene bērnu ārste Alekša bija ieguvusi kaut kādu informāciju. Aleksas partneris bija viņā iemīlējies un atklājis savu vārdu un jūtas, un tagad viņi dzīvoja kopā Benedikta kanjonā. Viņu sauca Čārlijs, un viņš tik vien varējis izstāstīt, ka viņu noalgojusi un visus norādījumus viņam devusi direktore. Citādi “Taurenītis” viņam un pārējiem partneriem bijis tāds pats noslēpums kā visiem - gan partneriem, gan kluba biedrēm.

Linda nojauta, ka“Taurenīša” noslēpums nekad netiks atklāts.

Viņa dzirdēja viesistabā uz grīdas soļus. Tad viņš ienāca virtuvē, nostājās Lindai aiz muguras un aplika rokas viņai ap vidu.

- Labrīt, draudziņ! - viņš čukstēja. - Vai varbūt labvakar? Man viss ir sajucis.

Linda pagriezās un paskatījās uz Hosē. Viņa mati joprojām bija mitri no dušas. Viņa aplika rokas Hosē ap kaklu un noskūpstīja viņu.

- Paskat, kas notiek, kad es uzaicinu sievieti iedzert, -viņš teica. - Es iemīlos...

- Vai patiesi?

Hosē kļuva nopietns.

- Jā, draudziņ. Kad cs skatos uz tevi, tad atceros tevi pagājušo nakti, un, manuprāt, man vairs nebūs jāiet uz ballītēm.

Linda nolieca galvu uz Hosē pleca un jutās ieguvusi mieru.

51

Mazais taurenitis mirguļoja dziestošās jūnija saules gaismā un meta zeltainu atspīdumu. Tas it kā noplivināja spārnus Karmenas atvērtajā plaukstā un tad kļuva rāms.

- Man tas vairs nebūs vajadzīgs, - Beverlija klusi teica. - Nododu to tev.

Karmena asaru pilnām acīm skatījās uz smalko aproci ar taurenīti. Šim pēdējam žestam piemita kaut kas izšķirošs. Karmena bija solījusies neraudāt, bet, kad tas bridis bija klāt, viņa nespēja savaldīties.

- Man tevis pietrūks, amiga, - viņa čukstēja.

- Zinu. Un man pietrūks tevis. - Beverlija aizgriezās prom no Karmenas un paskatījās uz pārējiem, kas bija sapulcējušies istabā.

Megija, kuras rudo matu mezgls bija atrisis, sēdēja sarkanām acīm, nespēdama bilst ne vārda. Anna Heistingsa un Rojs Mcdisons, abi drūmām sejām, klusēdami vēroja. Džo-nass Bjūkcnans kā sargs stāvēja pie aizvērtajām durvīm. Trūka tikai Boba Meninga. Viņš gaidīja ārā, mašīnā.

Milzīgā, vecā māja, kas reiz bija piederējusi mēmā kino zvaigznei, šķita kaut ko gaidām. Pēcpusdienas saules stari, sīkiem puteklīšiem tajos trīsuļojot, tiecās iekšā pa logiem

un meta svešādu gaismu uz apklusušajiem cilvēkiem. Bcver-lija Hailenda kā parādība stāvēja draugu vidū, gara, tieva, cieši sapīto, platinblonde bizi uz muguras, krēmkrāsas biksēs un baltā blūzē, kas uzsvēra viņas bālumu. Draugi vēl pēdējo reizi viņu uzlūkoja. Viss darāmais bija paveikts, viss bija gatavs un pabeigts.

Tagad viņai tikai atlika aiziet uz viesnīcu “Century; Plaza”, kur viņu gaidīja Denijs Makejs.

- Pienācis laiks! - viņa beidzot teica, un draugi sakustējās.

Visi pavadīja Beverliju uz balto rolsroisu Sudraba Mākonis, kam jau bija iedarbināts dzinējs, un cils pēc cita apskāva draudzeni. Beverlija viņus visus uzlūkoja. Tur bija Karmena, kuru reiz sauca par Karmelitu; Anna, kādreiz vientuļa un nelaimīga, Megija, vientuļa atraitne ar diviem bērniem, kuru Beverlija bija atradusi; un Džonass, melnādainais bijušais policists, kurš sameklēja viņas māti un gandrīz arī māsu un kurš tagad skatījās uz viņu valgām acīm. Tad Beverlija iesēdās mašīnā, un Bobs Menings aizvēra durvis. Beverlija neteica ne vārda, tikai sēdēja nekustīgi, kamēr mašīna traucās pa Bcverlikanjondraivu uz Hailendas avēniju. Tomēr viņai bija vēl kas darāms pirms došanās iekšā viesnīcā.

Viņa piezvanīja pa automašīnas telefonu uz numuru, kuru zināja no galvas, un palūdza detektīvu O’Meliju.

Leitnanta diena bija sākusies slikti un beidzās vēl sliktāk. Kāpēc visai šai Denija Makeja lietai vajadzēja notikt viņa iecirknī? O’Melijs nopētīja biezo mapi uz rakstāmgalda un pašūpoja galvu. Kaut kāds ārprāts! Tā Teksasas fermera sieva ar atnesto fotogrāfiju bija iekustinājusi lavīnu. Līdzko fotogrāfija nonāca avīzēs, tā dambis tika pārrauts. Nu jau puse Teksasas iedzīvotāju zināja kaut ko nelāgu par Dcniju

Makeju jaunībā. Viņi to stāstīja katram, kas vien gribēja klausīties. Pēdējās divās dienās avīzes visā valstī to vien rakstīja, cik trakulīgi un mežonīgi uzvedušies jaunie sprediķotāji. Veikali savos reklāmas izdevumos pat publicēja vecu šķūņu un lauku fotogrāfijas, kur it kā notikuši sātaniski rituāli. O’Me-lijs nešaubījās, ka astoņdesmit vai deviņdesmit procenti šo cilvēku vispār nebija redzējuši Makeju, kur nu vēl viņš tos aplaupījis, pavedis un pametis. To, cik viss ir absurds, apliecināja kaut vai trīsdesmit dīvaino sieviešu paziņojumi, ka viņām no Makeja ārlaulībā piedzimuši bērni.

Un tās astoņas Dcnija “meitenes” sarkanos kovboju sieviešu tērpos, kuras stāstīja presei, ka ir prostitūtas, un atzinās, ka piedalījušās dzīrēs naktī pirms priekšvēlēšanām, nu jā, tas jau gan izklausījās ticamāk.

Uz leitnantu tika izdarīts arvien lielāks spiediens, lai viņš sāk rīkoties. Visu samazgu straume gāzās pārāk pēkšņi, un sabiedrības viedoklis strauji mainījās. Cilvēki jau domāja, ka Denijs ne tikai zinājis par Bevcrlihilzas bordeli, bet pats personiski to vadījis un bieži izmantojis tā pakalpojumus. Paštaisnās publikas acīs, kura bija apmuļķota un nikna par savu lētticību un tāpēc meklēja iespēju atriebties un attaisnoties, Denijs Makejs bija vainīgs, viņš bija izdarījis noziegumu, un viņu vajadzēja arestēt.

Leitnantam O’Melijam vajadzēja viņu arestēt.

Viņa telefons zvanīja, un uz galda stāvēja kaudze ziņojumu, kurus bija nepieciešams izlasīt. Vēl iedomātas atzīšanās par Dcnija Makeja pagātni. Vel sašutušas sūdzības no kārtīgiem pilsoņiem, kas pieprasīja kaut ko darīt. O’Mclijs nozuda vīriešu tualetes telpu relatīvajā mierā un kārtīgi apvīlēja nagus.

Kā tad lai arestē Makeju? Viņiem nebija nekādu pierādījumu par nozieguma izdarīšanu šajā pilsētā. Jebkuru citu, protams, tagad jau varētu sākt vismaz nopratināt, bet ne De-niju Makeju. Ak kungs, O’Melijs domāja, ieziepējot, nomazgājot un nosusinot rokas, visi teica, tas ir reverends Denijs Makejs, viens no Amerikas bagātākajiem cilvēkiem, Tikumības kustības vadītājs, vīrs ar vareniem sakariem - vīrs ar vienu kāju Baltajā namā, lai Dievs stāv viņam klāt!

O’Melijs nosusināja rokas, iemeta papīra dvieli atkritumu grozā un paskatījās uz sevi spogulī.

Lai uzliktu rokudzelžus Denijam Makejam, ir jāzina, ko dara. Vai arī viņš to nožēlos līdz mūža galam.

O’Melijam ejot atpakaļ uz kabinetu, viņu aicināja pie telefona- viņam zvanot Bcvcrlija Hailenda.

O’Melijs noelsās vien. Beverlija Hailenda bija viena no DenijaMakejagalvenajām atbalstītājām. Vai viņa vakar nepaziņoja presei, kajoprojām tic Makejam? Viņa bija viens no tiem cilvēkiem, kas vadīja pilsētas dzīvi. Viens šīs sievietes vārds - un viņam liks atdot policista nozīmīti.

O’Melijs vilcinājās pacelt klausuli. Pie velna, ko viņa gribēja teikt?'

Tā būs pavēle novākt rokas no Makeja.

Detektīvs O’Melijs saņēmās un pacēla telefona klausuli, nospriezdams, ka viņam arī šī diena, tāpat kā visa nedēļa, ir nelaimīga.

Makeja apartamentos viesnīcā “Century Plaza” valdīja drūms noskaņojums. Denija plašo personālu bija pārņēmis tāds kā drudžains apjukums, viņi klaigāja pa telefonu, sūtīja un saņēma teleksa ziņojumus, runāja ar presi un centās pretoties pilnīgajai nolemtībai, kas strauji tuvojās. Rīt sāksies republikāņu kongress. Denija politiskie atbalstītāji satraucošā ātrumā nozuda. Finansu impērija sāka šķobīties. Ieguldītāji aizgāja, akcijas biržā kritās, kristieši pa visu valsti bļaustījās, lai atdodot viņiem ziedojumus. Bet Dcnijs, stāvēdams visa murgainā virpuļa vidū, nesaprata, kāpēc ar viņu tas viss notiek.

Kaut vai, piemēram, tā Teksasas fermera sieva. Ieraudzījis avīzē fotogrāfiju, Dcnijs juta, ka auksti drebuļi sagrābj viņa sirdi. Jā, viņš atcerējās sievieti un dienu, kad viņa nofotografēja abus pagalmā vecajā skārda vannā. Velns lai parauj, teksasiete taču bija kopā ar viņiem! Denijs atcerējās karsto pupiņu un gaļas sautējumu un jautro uzdzīvi viņiem visiem trim viņas gultā. Ko viņa tagad ķēmojas ar to homoseksua-litāti? Kāda velna pēc viņa uzradusies kā no zila gaisa un tik briesmīgi meloja?

- Kāds viņu būs sakūdījis, - Boners pārbijies teica.

- Jā. Bet kurš?

Tad negaidot gluži kā lavīna vai gigantisks okeāna vilnis atklātībā nāca citi neticami atgadījumi par Deniju - kā viņš darīja to vai šito. Daži stāsti bija patiesi - jāatzīst, ka Dienvidos viņam palika daži bandubērni, - bet pārējais - sātaniskie rituāli, orģijas - no kurienes tas radās?

Denijs staigāja šurpu turpu pa grezno paklāju un ik pēc brīža ieskatījās pulkstenī. Kad no rīta bija piezvanījusi Be-verlija Hailenda un teikusi, ka grib ar viņu tikties personiski, Denijam radās sajūta, ka visa flote nāk viņu glābt. Telefona sarunā viņa apgalvoja, kajoprojām atbalstot Deniju un kopā viņi tikšot galā. Beverlija bija bagāta un varena, un cilvēki viņai ticēja. Vēl bija laiks glābt Denija kaklu. Beverlija Hailenda to izdarīs.

Denijs neviļus pameta acis uz sievastēvu un nožēloja, ka skatījies. Senators sēdēja krēslā kā vecs pašā, kūpinot savus smirdošos cigārus un arvien vairāk apsūdzot znotu. Visu dienu viņš aiz slēgtām durvīm bija runājis ar partijas bied-rieni, cenšoties izpestīt grimstošo žurku ~ savu znotu. Makeju glābt varēja tikai brīnums, bet tas bija jādara - viņu pašu labā.

Vecais vīrs nešaubījās, ka visi šie stāsti ir pasakas un izdomājumi. Bet viņu saniknoja, ka Denijs tik dumji ir ļāvis tam visam notikt. Izrādījās, ka Denija “meitenes” ir prostitūtas! Skaidrs, ka Makejs to noliedza. Cik senatoram bija zināms, viņa paša personāla algotās meitenes bija Amerikas ūdens un piens, šķīstas jaunavas. No kurienes uzradušās tās astoņas? Tad tas misionārs Freds Benkss, kas arestēts un ie-likts Tuvo Austrumu cietumā, - viņš uzpeld un paziņo, ka Denijs viņu noalgojis! Denijs pastāvēja, ka Benksam kāds samaksājis. Bet kurš? Tieši tā bija problēma - Denijs nekontrolēja situāciju. Velns un elle, vai tādam vieta Baltajā namā?

Senators deva znotam pēdējo iespēju. Ja Bevcrlija Hai-lenda viņu aizstāvēs, tad vēl bija cerība znotu kaut kā glābt. Ja ne, senators savāc savu meitu un ved viņu atpakaļ uz Tek-sasu. Un “Labās vēsts” draudze, cik tas attiecas uz viņu, senatoru, var iet pie velna.

- Viņa ir klāt, - kāds teica, un Denijs pieskrēja pie loga. Pat no tik augsta stāva viņš redzēja burzmu, kas sacēlās uz ielas. Reportieri drūzmējās ap Sudraba Mākoni, zibspuldzes zibināja, un televīzijas kameras sekoja Beverlijai Hailendai līdzi vestibilā.

Beverlija nesatraucami rāmi devās cauri pūlim, Bobam Meningam pašķirot viņai ceļu, un, ne vārda neteikusi, iekāpa liftā. Menings pastāstīja presei, ka Hailendas jaunkundze pēc tikšanās ar Deniju Makeju sniegšot oficiālu paziņojumu.

Bobs Menings pieklauvēja, un durvis atsprāga vaļā, tiklīdz viņa plauksta tām pieskārās. Beverlija iegāja piesmēķētā telpā un tūlīt pat sajuta gaisā sasprindzinājumu, paniku un izmisumu, saoda baiļu trīsas. Uz mirkli tas viņai atgādināja Heizelas bordeļa netīrās smakas, kur pulcējās vīrieši, lai smē-ķčtu, dzertu un izsvīstu savas bailes. Denija personāls viļņojās ap viņu kā paklausīga straume, dodot ceļu, kad viņš ar augstsirdīga monarha cieņu nāca sasveicināties ar Beverliju. Viņš nāca, rokas izstiepis, bet Beverlija tikai turēja savu plāno kro-kodilādas somiņu un lūdza, lai viņus atstāj vienus pašus.

“Vieni paši” Denijam nozīmēja astoņus deviņus cilvēkus apkārt-viņš jau gadiem pat neelpoja bez sekretāru, miesassargu un padomdevēju klātbūtnes. Bet Beverlija, kā bija teikusi, tā arī domāja - lai viņi paliktu vieni paši. Un tā nu Denijs izraidīja cilvēkus uz citām telpām un aizvēra durvis.

Istaba pēkšņi bija savādi klusa, Beverlija atļāva palikt Pervisa kungam un pati paturēja šoferi, piebilzdama, ka viņš ir arī Beverlijas sekretārs un miesassargs. Visi trīs apsēdās, bet Menings palika slāvam pie aizvērtajām durvīm.

- Hailendas jaunkundze, - Denijs teica, atbalstījis elkoņus uz ceļiem, -jūs nevarat iedomāties, cik loti es novērtēju jūsu atbalstu un ticību man šajā briesmīgajā murgā. Dievs mani ir svētījis, piešķirdams tādu draugu kā jūs.

Beverlijas lūpās iezagās viegls smaids.

- Jūs laikam šausmīgi jūtaties, Makeja kungs?

- Briesmīgi! Mozus uzsūtītie lāsti nav salīdzināmi ar to, ko esmu izcietis šonedēļ!

Beverlija viņu vēroja. Kaut arī Denijs bija savedis sevi kārtībā par godu Hailendas jaunkundzes apciemojumam, tomēr viņa seja pauda, ka viņš jau skaidri sadzird skanam sēru zvanus.

- Vai jūs pārdzīvojat? - viņa klusi vaicāja.

- Jā, Hailendas jaunkundze.

- Vai jūs ciešat sāpes un mokas?

Denijs samirkšķināja acis.

-Jā, protams!

- Vai jūtaties vientuļš un pamests?

Skaistajai sejai pārslīdēja mulsuma ēna. Tad Dcnijs klusi atbildēja:

-Tieši tā es jūtos, Hailendas jaunkundze. Apbrīnojami, cik labi jūs mani izprotat!

- Man lādas sajūtas pašai nav svešas, Makeja kungs. Un jūs noteikti esat apjucis un nobijies no visa, kas notiek. Jūsuprāt, pasaule ne no šā, ne no tā zaudējusi prātu.

-Jā, redzat, Hailendasjaunkundze,-Denijs noklepojās, - vai drīkstu jūs saukt par Beverliju?

Viņa viegli pamāja.

- Vari mani saukt, kā vēlies. Kādreiz tu sauci mani par Reičelu.

Denijs apjucis skatījās.

- Kas tad nu atkal?

- Tu pazīsti Reičelu. Vai neatceries meiteni, vārdā Reičela, Makeja kungs? Reičelu Dvaieri?

- Es, ak... - Denijs uzmeta acis Boneram, kurš tikai paraustīja plecus. - Diemžēl, Hailendas jaunkundze, cs nezinu. Kas tā tāda?

Beverlija runāja maigā, atsvešinātā balsī:

- Reičela Dvaiere bija maza meitene, kuru tu satiki El-paso pirms trīsdesmit septiņiem gadiem. Tu aizvedi viņu uz Sanantonio un ieliki bordelī, kas piederēja Heizelai. Tad tu piespiedi viņu izdarīt abortu un liki Heizelai izmest viņu uz ielas. Nu jau gan tu atceries, Denij, vai nc?

Atmiņas uzplaiksnīja Denija acīs. Viņš aplaizīja lūpas un teica:

-Es gan šaubos. Vai arī viņa meklē sensāciju un skandālu?

- Nē, Denij. Es jau tev teicu, es esmu Reičela, Reičela Dvaiere.

Denija Makeja acis iepletās, tad sašaurinājās.

- Nevar būt! Reičela bija...

- Neglīta? Jā, tāda es biju. Bet par mani parūpējās plastisko operāciju ķirurgs. Toreiz man bija arī brūni mati.

Denijs skatījās uz viņu ar pavērtu muti.

- Vai tu mani vēl neatceries? Man augšstilba iekšpusē ir tetovējums. Tu to liki man izdarīt. Mazs taurenītis...

-Es... - Denijam aizrāvās elpa. Viņš atkal paskatījās uz Boneru, kuram nu jau bija svešāda sejas izteiksme. - Es nesaprotu, Hailendas jaunkundze. Par ko ir...

- Lūdzu, sauc mani par Reičelu! Es gribu to dzirdēt. Veco laiku vārdā.

-Es nesaprotu...

- Ļoti vienkārši, Dcnij. Es pametu Teksasu un ierados Kalifornijā. Pārmainīju vārdu un izskatu. Un tagad mēs atkal esam kopā.

Beverlija redzēja, kā Denijam uz kakla pulsē dzīsla. Krāsa nozuda viņam no sejas, nākot apskaidrībai.

- Tu? - viņš čukstēja. - Tu esi Reičela?

- Jā, Oenij. Visus šos gadus. Vai tev šķita, ka esmu mirusi?

- Es... - Denijs sagrozījās krēslā.

- Tu vispār par mani nedomāji, vai ne? - viņa klusi jautāja.

-Tas taču bija tik sen. Jā...—Viņš norija siekalas. - Tā. Reičela Dvaiere. - Viņš nervozi iesmējās. - Kāda atkalredzēšanās! Kāpēc tu neteici agrāk? Kāpēc turēji to noslēpumā? Tu tik daudz naudas un politiskā atbalsta esi devusi manai draudzei, ka varēji jau pateikt! - Nu jau Denijs runāja pārāk skalā balsī. - Tā nu gan ir laime!

’ - Jā?

- Kā tad! Mēs atkal esam kopā vienā komandā - kā pirms daudziem gadiem. Ja padomā, ka tu šovakar esi šeit, lai man palīdzētu! Jāpateicas Dievam par tādu brīnumu, Rcičcla. Viņš izsaucis tavā sirdī piedošanu. Es zinu, ka rīkojos slikti, piespiežot tev izdarīt abortu. Tici man, pēc tam es kritu ceļos un nožēloju šo grēka darbu. Es gāju uz Heizelas māju, bet viņa teica, ka tu esot prom, un es devos tevi meklēt.

-Jā? Kāpēc tu mani nemeklēji Ņūmeksikā, manā dzimtenē? Vai Holivudā, kur, kā es tev teicu, es meklēju māsu.

- Nu, es, ak...

- Ir jau labi, Denij, - Beverlija laipni teica. - Tas bija tik sen, un kopš tā laika mēs tik ļoti esam mainījušies.

- Jā, lai slavēts tas Dievs! Kāda tu esi laba kristiete, Reičela, ka esi piedevusi pārestības un nākusi palīgā šajā man grūtajā stundā.

Beverlija viegli sarauca pieri.

- Diemžēl tu mani pārprati, Denij. Es tev nekad neesmu piedevusi to, ko tu man nodarīji, Un šovakar es tevi neglābšu.

Denijs nenovērsdamies skatījās uz viņu.

- Es atnācu, lai šo to izstāstītu, kas tev būtu jāzina.

Beverlija sēdēja atpūtas krēslā kā īsts pašpārliecinātības

iemiesojums. Viņa brīvi turēja klēpī plakano somiņu un runāja mierīgi. Balsī nebija ne dusmu, ne ledainuma, ne naida. Viņa tikai rāmi izstāstīja savu dzīvi.

- Tajā naktī, kad tu izmeti mani no mašīnas un ļāvi līdz nāvei noasiņot, Denij, tu liki man atcerēties savu vārdu -Denijs Makcjs. Jā, es tā arī izdarīju. Es zvērēju sev, ka reiz atriebšos. Trīsdesmit piecus gadus es dzīvoju tikai ar vienu domu galvā - likt tev samaksāt par to, ko tu man nodarīji.

Denijs neērti sagrozījās. Uz viņa pieres parādījās svied-,ri.

- Tu nerunā nopietni!

- Esmu pilnīgi nopietna, Denij. Ar katru elpas vilcienu es tuvojos tavai iznīcināšanai.

- Kāpēc tad tu gaidīji tik ilgi? - viņš saspringtā balsī jautāja. -Tev pietika iespēju satriekt mani daudz agrāk.

-Taisnība. Bet es gribēju, lai tu krīti no lielāka augstuma. Es negribēju, lai tu atkal izslīdi un turpini cilvēku mocīšanu. Man bija jābūt drošai un pārliecinātai, ka varu tevi pakārt. - Beverlija paliecās uz priekšu, saspiedusi rokā somiņu. - Tāpēc es tev ļāvu iegūt arvien lielāku varu, līdz nolēmu, ka pienācis izšķirošais brīdis.

- Par ko tu runā? Tu man ļāvil Tu man neko nevarēji ļaut! Es visu sasniedzu pats saviem spēkiem!

- Jā, tu sasniedzi pats, Denij, bet tikai tāpēc, ka es tev

ļāvu.

-Tu esi traka!

-Jā? Atceries tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otro gadu tavā Hjūstonas baznīcā. Vīrietis nomira, un tu domāji, ka esi viņu atdzīvinājis. Es to noorganizēju, Denij, līdz pēdējam sīkumam.

Denijs paskatījās uz Boncru.

- Es tajā vakarā biju 1 Ijūstonā, - viņa turpināja. - Mirušais ir mans draugs aktieris. Viņam labi padodas nāves skati. Ārstu tēloja cits aktieris, un sieva bija mana draudzene. Mēs visu iestudējām, Denij, un tu uzķēries.

Dcnija rokas tā sažņaudza krēsla malu, ka pirkstu kauliņi kļuva balli.

5 ?

- Kāda iemesla dēļ tu to darīji?

-Lai iegūtu ieročus tevis apturēšanai, ja tu vēlreiz taisītu tādus trikus. Cilvēku muļķošana, vairāk nekas! Tādēļ es uzvedu vēl vienu teātri ar cilvēkiem, kas visā atzītos, ja vajadzētu.

- Es tev neticu.

- Un Freds Benkss. Es viņu nopirku pēc mēneša, kad viņš atgriezās Savienotajās Valstīs. Viņš atklāja tavu plānu, kā tu ar savu šarādi apmānīji Amerikas ļaudis un tirgoji nelegālus ieročus arābu karalim. Un visbeidzot - “Karaliskās fermas”, Denij. Es radīju “Karaliskās fermas”, lai tu tās nopirktu. Es pieliku klāt “meitas uzņēmumus” - vīriešu apģērbu veikalu, pornogrāfisko žurnālu, masāžas salonus -, es ņēmu vērā tavu alkatību, aizņemtību pašam ar sevi un to, ka tu pieliekami negādāsi par nopirkto kompāniju. Tu mani ne reizes nepievīli, Denij.

Ieslēdzās gaisa kondicionētājs, un klusumu pārtrauca sīka dūkoņa. Svaigs gaiss ieplūda telpā, iekustināja aizkarus un atvēsināja sēdošos. Laukā Losandželosa gura no jūnija vakara tveices; lejā, vestibilā, reportieri palaida vaļīgāk kaklasaites un slaucīja sviedrus no pierēm, gaidīdami Beverliju Hailendu.

- Tu esi traka! - Dcnijs šņāca. - Netaisos te klausīties.

Viņš jau cēlās kājās, bet atsēdās atpakaļ, jo Beverlija

teica:

- Tev jānoklausās, jo turpmākie notikumi ir atkarīgi no tevis.

- Kā to saprast?

- Viss, kas šajā telpā tiek runāts, ir zināms tikai mums četriem. Viss var palikt, kā bijis, es varu turpināt tevi dedzīgi aizstāvēt, tikai tev kaut kas jāizdara.

- Kas?

Beverlija piespieda sev klāt somiņu; sirds viņai tā joņoja, ka trūka vai elpas.

- Tev mani jālūdz, - viņa klusi teica, - lūdzies manu palīdzību, Denij!

Denijs uzšāvās kājās.

-Ej tu galīgi...

-Tas tevi neglābs, vai ne? Padomā par to, Denij. Kad es iziešu ārā, prese gribēs dzirdēt manu paziņojumu. Es varu tev atgūt tavu labo slavu. Šajā somiņā man ir pierādījumi tam, ka tu tiki iedzīts lamatās un viss, kas pagājušajā nedēļā noticis, ir slepeni noorganizēts, lai tevi iznīcinātu. Tad tev neviens neko vairs neizdarīs. Bet... - Viņa ieturēja pauzi. - Manā varā ir arī tevi pilnīgi iznīcināt. Viens vārds - un pasaule pagriezīs tev muguru, Denij, un tev atliks tikai sapūt. Ko tu izvēlēsies?

Denijs paskatījās uz Boneru, kura sejā atspoguļojās Denijapaša bailes. Tad viņš paskatījās uz šoferi. Vecis. Un tāds apsargā trauslu sievieti!

- Pat nedomā par to! - Beverlija teica. - Vardarbība šoreiz tevi neglābs. Dari, ko es saku, un tu aiziesi no šejienes kā reabilitēts vīrs.

-Ej pie velna!

- Iesaku paklausīt dāmas lūgumam, - pēkšņi ierunājās šoferis, pārsteigdams Deniju.

-Stāvi pierātiem!

-Nenākneprātā! -Menings lēni tuvojās Denijam. -Es skaidri redzu, kas notiek tavā galvā, puisīt. Es tevi lasu kā bērnu grāmatu. Tu tagad domā, ja viņa visu ir noorganizējusi, tad tu ar saldām runiņām tiksi sveikā cauri. Tavuprāt, viņa ir traka un neko nevar tev padarīt. Nē, puisīt, var gan, un es arī varu.

Denijs iesmējās.

- Tu! Ko tu man vari padarīt?

- Es varu reportieriem ārā atbildēt uz jautājumu, ko tev jau reiz uzdeva policija. Kas notika ar Biliju Bobu Magdalēnu? - Menings klusi teica.

Denija acis šauri samiedzās. Policija viņu bija nopratinājusi, un Denijs viņiem izstāstīja, ka viņš godīgi un likumīgi nopircis autobusu no Bilija Boba un atstājis veco dzērāju sprediķotāju pilsētā, kurā Bilijs Bobs nolēmis palikt. Policija viņam noticēja - nebija nekāda iemesla to nedarīt.

-Tu neko nezini par Biliju Bobu.

- Tavuprāt, Bilijs Bobs Magdalcns bija vecs vīrs, kad tu viņu pazini, - Beverlijas šoferis teica. - Bet viņam toreiz bija tikai četrdesmit trīs gadi. Tas notika pirms trīsdesmit četriem gadiem, tātad tagad viņam jābūt septiņdesmit septiņus gadus vecam. Un viņa īstais vārds bija nevis Magdalcns, bet Menings. Nu, kas ir, aitasgalva, vai nepazīsti mani?

Istabā iestājās pilnīgs klusums. Boners, muti atpletis, lēni cēlās kājās. Denijs platām acīm skatījās uz veco vīru.

-Jūs, puiši, atstājāt mani nomirt, - Bilijs Bobs turpināja. - Es gandrīz arī nomiru tuksnesī. Bet apmaldījušies tūristi mani pēdējā brīdī atrada un aizveda uz slimnīcu Odesā, kur es sakropļots, saules un sāpju nomocīts, pavadīju sešpadsmit gadus. Tad vienu dienu gluži kā no gaisa, - viņš pameta augšup rokas, - man atgriezās atmiņa, un pirmie sakarīgie vārdi, kurus es izdvesu, bija: “Denijs Makejs.” Šis atgadījums nejauši tika aprakstīts vietējā avīzē, un Hailendas jaunkundze to uzzināja, jo vāca avīžu izgriezumus. Viņa apmeklēja mani slimnīcā, un mēs ilgi sarunājāmies. Ilailendas jaunkundze izglāba mani un deva man jēgu dzīvot. Nodzīvot līdz tai dienai, kad tev beidzot jāsaņem sods par visiem nodarījumiem.

Denijs kā zibens ķerts atstreipuļoja atpakaļ un iekrita krēslā.

Bilijs Bobs nostājās blakus Bevcrlijai.

- Redzat, puiši, tā visa ir patiesība. Viņa novēroja tevi visu mūžu, sekoja katram tavam solim. Tu pat nelabu gaisu palaist nevarēji, lai viņa to nezinātu!

Kondicionētājs zumēja, no blakusistabas nāca klusināta murdoņa, zvanīja telefoni, lejā uz Vilsīras bulvāra kauca si-

rēna. Beverlija pacietīgi sēdēja atpūtas krēslā, somu ar vērtīgo saturu piespiedusi pie krūtīm. Viņa nesteidzās - viņa pietiekami ilgi bija gaidījusi, viņa varēja pagaidīt vēl kādu brīdi.

Beidzot Denijs ar nobālušu seju un sausu, muti izspieda:

-Reičela, nedari man to!

-Tev labāk jālūdzas, Dcnij.

-Ak kungs, vai tu tiešām gribi, lai es krītu ceļos?

- Jā, Denij! - Beverlijas balss kļuva ledaina un cieta. - Kā cs tevi reiz lūdzos. Padomā par mazo meiteni, kas gulēja abortu taisītājam uz galda. Iztēlojies viņas šausmu pilnās acis, klausies viņas lūgšanās atstāt viņas bērniņu. Un tagad atkārto to! Lai es redzu tavas bailes un dzirdu vaimanas glābt tevi!

Denija roka šāvās pēc telefona klausules.

- Izdari vien to, - Beverlija teica, - un tu tiksi iznīcināts, pirms vēl būsi izgājis no šīs istabas.

Roka atslīga atpakaļ.

-Lūdzu, Reičela, - Denijs čukstēja. - Lūdzu, nedari to

man!

- Ar to nepietiek, Denij!

- Ak kungs! - viņš iesaucās. - Lūdzu, nedari to!

Viņa lēni piecēlās un paskatījās lejup uz Deni ju.

- Es trīsdesmit piecus gadus gaidīju šo brīdi. Esmu upurējusi un noliegusi sevi šā brīža dēļ. Neizlokies, Denij!

Denijs salika kopā rokas un noslīdēja uz ceļiem.

- Lūdzu, Reičela! Lūdzu, glāb mani!

-Es gribu redzēt, kā tu lej savas slavenās asaras. Televīzijā tev labi padodas raudāšana. Tagad paraudi man!

-Jēzus, ko tu dari! Lūdzu, Reičela! Lūdzu!

- Ak šausmas, - viņa klusi teica. - Man no tevis metas nelabi.

Nu jau Denijs paliesi raudāja.

- Es darīšu visu, Reičela. Visu. Tikai dabū mani ārā!

Neļauj viņiem mani sist krustā! Es to nevaru izturēt. Nc pēc visiem šiem gadiem! Es nevaru paciest negodu. Es nevaru tā dzīvot!

Beverlija vēl noskatījās uz viņu, tad piegāja pie durvīm. Uzlikusi plaukstu uz roktura, viņa teica:

- Diemžēl tev būs tā jādzīvo, Dcnij.

- Ko tu gribi no manis? Es taču lūdzos, vai tev ar to nepietiek?

- Nē, Denij, nepietiek. Es arī nemaz negrasījos tevi glābt. Es tikai gribēju pārliecināties, cik zemu tu vari krist. Manā somiņā ir pēdējais paziņojums presei, kurā es atsakos no tevis un tā, ko tu esi darījis. Ja tu man vienīgajai būtu nodarījis pāri, varbūt es tev piedotu. Bet tu esi izpostījis tik daudzu cilvēku mūžus, un tu nogalināji manu bērniņu. To nedrīkst piedot.

-KUNGS!

- Vēl kas, Denij. Detektīvs O’Melijs ir ceļā, lai tevi arestētu.

Denijs atspiedās pret krēslu un cēlās kājās.

- Ko tu runā? Viņš neiedrošināsies mani arestēt!

- Diemžēl, Denij, viņam tas ir jādara. Atceries to laiku, kad tu nāci mani apciemot pie Heizelas un izstāstīji, ka tevi arestējuši par netikumisku rīcību un kā jūs aizbēgāt no piespiedu darbiem?

Denijs ar Boneru saskatījās.

- Jūs domājāt, ka ir pieņemts likums par noilguma termiņu un jūs esat brīvi. Tu kļūdījies, Denij. Es aizsūtīju Biliju Bobu uz Teksasu to izpētīt, un vai zināt, ko viņš atklāja? Ka jums ir sagatavots īpašs orderis par bēgšanu un ka pret jums ir ierosināta krimināllieta, Denij, tātad nav nekāda noilguma termiņa un jūs nevar atbrīvot pret drošības naudu. Pēc kāda brīža tevi no šejienes aizvedīs, rokudzclžos ieslēgtu. - Viņa pagrieza durvju rokturi, un durvis atvērās. - Esmu gaidījusi trīsdesmit, piecus gadus, lai to redzētu.

Denijs metās viņai virsū. Bet, tiklīdz viņš bija klāt, Beverlija atvēra vaļā durvis.

- Tu, nelietīgā maita! - viņš iebļāvās, un visi cilvēki ārpusē pagriezās un apklusa.

Tieši tajā mirklī nāca detektīvs O’Melijs ar diviem formās tērptiem policistiem. Pazīdami detektīvu pēc sejas, avīžnieki un televīzijas ļaudis sekoja viņam līdzi no vestibila un tagad stāvēja viņam apkārt gaitenī aiz Makeja apartamentu durvīm. Visi bija izdzirdējuši Denija kliegšanu un nu grūstījās, lai tiktu tuvāk Beverlijai, fotografētu viņu un izprašņātu. Beverlija pacēla roku, lai viņi apklustu, tad pasniedza somiņu Bilijam Bobam.

- Paziņojums presei ir uzrakstīts šeit. Līdz ar to es pārtraucu jebkādu finansiālu, politisku vai personisku atbalstu Denijam Makejam.

Gaitenī sākās nebeidzama jezga, un masu mediju ļaudis neļāva Beverlijai iet uz liftu. Viņa nokļuva līdz durvīm un izdzirdēja Denija balsi, kas skanēja pāri visām:

- Maita tāda! Nožēlojamā maita! Tu netiksi tik lēti cauri! Es tev atriebšos! Gan redzēsi! ES TEV ATRIEBŠOS...

Beverlija iegāja liftā un pagriezās tieši laikā, lai ieraudzītu, kā Denijs cīnās ar policistiem un viņa rokas tiek ieslēgtas dzelžos. Tad durvis aizvērās un Beverliju apņēma klusums.

Rolsroiss Sudraba Mākonis brauca pa tukšo Klusā okeāna piekrastes maģistrāli. Bobs Menings vadīja mašīnu, Be-vcrlija sēdēja aizmugurē. Pa kreisi simtiem pēdu lejup stiepās stāvas klintis līdz pat okeānam, ko apgaismoja sudrabaina mēnessgaisma. Pa labi kā tumši milži slējās kalni līdz pat zvaigznēm. Rolsroiss šāvās naktī kā sudraba lode - klusējoša un ātra.

Aiz muguras sekoja automašīnas starmeši. Tie parādījās drīz pēc tam, kad viņa ar Biliju Bobu bija aizbraukusi no viesnīcas “Century Plazet ”, un tā arī neatkāpās. Tas bija brūns sedans, spožajā gaismā varēja atšķirt šofera siluetu. Bilijs Bobs palielināja ātrumu, brūnā mašīna arī. Bilijs Bobs brauca lēnāk, sekotājs tāpat. Tagad viņi pārāk tuvu viens otram drāzās pa līkumaino, nodevīgo krasta maģistrāli.

Bilijs Bobs bieži palūkojās atpakaļskata spogulī. Vienlaikus viņš uzmanīja arī bīstamos pagriezienus. Viņš skaudri apzinājās stāvo klinšu nogāzi un viļņus lejā.

Tad starmeši pietuvojās pavisam klāt, un Beverlija ieraudzīja brūno mašīnu blakus rolsroisam. Viņa satvēra drošības jostu un teica:

-Bob...

Boba kāja spieda bremzi.

Pēc brītiņa Sudraba Mākonis ar brīnišķīgu sudrabainu loku uzlidoja gaisā un tad krita lejup uz klintīm un bangojošo okeānu.

52

Viss bija beidzies.

“Taurenītis” bija slēgts. Sapņu kovbojs “Lonijs” vairs neeksistēja.

Džesika stāvēja uz lielās guļamistabas balkona viņu Saulrieta bulvāra mājā. Bija silts jūnija vakars, Džesika skatījās lejup uz balto, sauso bedri, kas saucās peldbaseins. Tam bija parādījušās plaisas, tādēļ nācās izlaist ūdeni, un rīt tas tiks pārbaudīts. Kad Frenklini būvēja baseinu, Džesika bija lūgusi Džonam, lai ļauj to darīt Trūdijai. Viņa apliecināja Džonam, ka Trūdija labi prot savu darbu un viņiem būs kvalitatīvs baseins. Bet Džonam nepatika Trūdija Steina, viņa esot bezprincipu gaisagrābsle, un viņš noalgoja citu kompāniju, ko vadīja cilvēks, ar kuru viņš nejauši bija iepazinies bārā. Tagad, pēc trim gadiem, baseins jau nedarbojās.

Džesiku tas neinteresēja. Viņa skatījās uz tukšo bedri mājas sētas pusē un pārdomāja savu turpmāko rīcību.

Pirms astoņiem gadiem Džesika bija izgājusi no tēva mājām un taisnā ceļā iesoļojusi vīra mājās, ne reizi nekur ārpusē nepakavējolies. Bija pienācis laiks paskatīties, kas notiek pasaulē.

Džesika novērsa skatienu no baseina un iegāja guļam-

istabā, kur atlika tikai sakravāt somu. Brīdi viņa skatījās uz milzīgo gultu, kur tik daudzas naktis bija gulējusi viena, kaut arī Džons atradās turpat. Tad viņa paņēma somu, džemperi, rokassomiņu un izgāja no guļamistabas.

- Man vajadzīga brīvdiena, - viņa bija teikusi kolēģim Fredam Mortonam. Viņš piekrita. Visus gadus, kopš viņi centīgi darbojās, lai iegūtu plašu advokātu praksi, Džesika nekad nebija ņēmusi brīvdienas. - Es mazliet aizbraukšu. Tu iztiksi bez manis.

Īsāku laiciņu Freds varēja strādāt bez Džcsikas, jo viņi bija pieņēmuši trīs jaunus advokātus savai plaukstošajai firmai.

Džesika izstāstīja vispirms Fredam, tad Trūdijai, kas pašlaik burāja gar Kanāla salām kopā ar savu mīļoto Billu. Beigu beigās viņa informēja vecākus, ka uz brīdi aizbrauc, lai padomātu par dzīvi. Uzjautājumu par Džonu, vai viņš arī braucot, Džesika neko neatbildēja. Tagad atlika izstāstīt vēl vienam cilvēkam.

Viņa ar Džonu nebija sarunājusies kopš Piemiņas dienas, kad viņa viena aizbrauca no Renesanses gadatirgus. Los-andželosā valdīja karstums, bet starp viņiem - ledains aukstums, viņi gulēja atsevišķi, ēda atsevišķi, nesaskārās un neredzēja viens otra klātbūtni, kā divi rēgi lidinājās pa māju --katrs savā lidmašīnā. Tajā dienā automašīnu stāvvietā viņi bija pārkāpuši pār izšķirošo robežu. Viņi atklāja pārāk daudz un pārāk daudz izteica. Nekas vairs nebūs kā agrāk, viņi nekad vairs nespēs saprasties. Džesika apzinājās, ka Džona acīs izdarījusi nepiedodamu grēku: provocējusi viņu uz necienīgu rīcību - iesist sievietei. Līdz mūža galam viņš paliks pie uzskata, ka tas noticis tikai viņas vainas dēļ un jebkuri piedošanas vai izlīguma soļi jāsper tikai viņai.

Labi, beidzot viņa rīkosies.

Džons kabinetā skatījās televīzijas ziņas. Visas stacijas vēstīja par Beverlijas Hailendas traģisko nāvi.

- Lieciniece Anna Hcistingsas jaunkundze, - ziņoja diktors, - teica, ka redzējusi brūnu sedanu nogrūžam Hailendas rolsroisu pāri klintij un tad aizbraucam. Turpinās glābšanas darbi, bet okeāna straumes un tā fakta dēļ, ka mašīnu izvilka no ūdens ar vaļējām durvīm, ir maz cerību atrast Beverlijas Hailendas un viņas šofera Boba Meninga līkus. Nelaimes gadījums nolika īsi pčc Hailendas jaunkundzes privātās tikšanās ar Deniju Makeju viesnīcā “Century Plaza”.

Džesika ienāca, nostājās un skatījās uz vīrieti, kuru reiz bija zvērējusi mīlēt, cienīt un paklausīt.

- Džon, - viņa teica.

Vīrs nelikās neko dzirdam un ignorēja viņu.

- Džon! - Džesika jau skaļāk atkārtoja. - Man tev kas jāsaka.

Beidzot viņš pievērsās sievai. Aukstu, stingu seju. Viņš redzēja somu Džesikas rokā.

- Es tevi pametu, - Džesika teica.

Tad viņa iekāpa savā tumšzilajā kadiljakā un, beidzot brīva, aizbrauca pa Klusā okeāna piekrastes maģistrāli pretī saulrietam.

Epilogs

Uz salas, kas varēja būt jebkura sala jebkurā zaļā jūrā, uz mīksta dvieļa sēdēja sieviete un skatījās ziņas, ko pārraidīja no otras pasaules malas. Tika rādītas plašas bēres Hjūstonā, un komentētājs teica:

-... Denijs Makejs pakārās cietumā trīs dienas pēc aresta par senu noziegumu izdarīšanu. Makeja pašnāvības iemesls bijis pilnīgs viņa politiskās un baznīcas impērijas sabrukums.

Sieviete atpūtas krēslā paņēma tālvadības pulti un izslēdza televizoru. Tad viņa uzsmaidījajauneklim sev blakus.

Viņš nezināja, par ko ir runa, un viņu tas arī neinteresēja. Reiz “Taurenītī” sieviete bija izteikusi priekšlikumu, no kura viņš nevarēja atteikties, - ka viņa parūpēsies par jaunekli, ja viņš parūpēsies par sievieti un neuzdos nekādus jautājumus.

Jauneklis vēroja, kā sieviete apmierināta smaida un laimīgi izstaipās karstajā saulē. Tātad televīzijas ziņas bija labas. Tātad viņš varēja atsākt mīlēšanos.

Jauneklis ilgi un lēni skūpstīja sievieti uz lūpām. Viņa klusi vaidēja. Tad viņš noglāstīja sievietes tumšbrūnos matus un skūpstīja viņu jau kaislīgāk, ar dedzību, kas, kā viņš zināja, sievietei patika. Viņš lēni virzījās pa viņas augumu, atsēja peldkostīma saites, ar lūpām glāstīja eļļaino, pēc kokosrieksta smaržojošo ādu.

Kad jaunekļa mute skāra viņas gurnus, sieviete dziļi nopūtās, izbaudot juteklisko pieskārienu, maigos un drošos glāstus. Nedaudz pavērusi acis, viņa žilbinošajā saulē ieraudzīja paplāti ar saldām šokolādes trifelēm, romānus, t ikpat kārdinošus kā konfektes, jaunekļa zeltaino galvu, kas baudīja viņas augumu.

Viņa jutās līdz šim nepazīta, pilnīga miera un laiskuma pārņemta. Viss notika tā, kā iepriekš bija paredzēts: iestudētā avārija, lai “nogalinātu” Beverliju Hailendu, Megija un Karmena brūnajā mašīnā, rolsroiss, kas krita pāri klintij, steidzīgais, slepenais brauciens uz lidostu, bēres ar tukšu zārku, jo Beverlijas Hailendas ķermeni tā arī neatrada. Tagad draugi bija šķirti uz mūžiem, bagāti, nodrošināti, katrs dzīvoja savu dzīvi. Karmena - Beverlihilzā, Anna Heistingsa - Havaju salās, Megija ar mīļāko - Sandjego, Džonasam Bjūkenanam piederēja plaša detektīvu aģentūra, Bilijs Bobs vadīja vecumdienas tropiskajā Riodežaneiro...

Jauneklis pacēla galvu un jautāja:

- Kas tev tā par zīmi gurna iekšpusē? Izskatās pēc veca tetovējuma.

Sieviete iesmējās un atbildēja:

- Kādreiz tas bija taurenītis. - Tad, pēc tik garu gadu pārtraukuma, neziņā, ko baudīt pirmo, šokolādi vai jaunekli, Reičela sniedzās pēc Džeimija, kuram kailam bija paticis peldēties viņas baseinā.

Saturs

Prologs ........

Janvāris.......

Februāris .....

Māris...........

Aprīlis.........

Maijs...........

Jūnijs...........

Epilogs........

Katrīna Hārvija

TAURENĪTIS

Redaktore G. Šiliņa

»

Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Smirnova, I. Sahareva,

A. Kalnietis, A. Ošiņš

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1003 Rigā, Elijas ielā 17, tālr.7204130.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. Nr. 230-3.

Content

Hārvija Katrīna Taurenītis

Prologs

1

2

4

6

9

10

11

12

13

14

16

17

18

19

20

21

22

23

24

26

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Saturs